laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וילה לודוביזי

וילה לודוביזי (איטלקית: Villa Ludovisi) הייתה וילה (בית נופש) ברומא. הווילה נבנתה במאה ה-17 במקום בו עמדו גני סאלוסטיוס עבור הקרדינל לודוביקו לודוביזי (איט'), וגני הווילה תוכננו על ידי מעצב הגנים אנדרה לה נוטר (אשר עיצב חלקים מגני ארמון ורסאי). במהלך בניית הווילה והגנים התגלו בהם שרידים רבים ופסלים שעמדו בגני סאלוסטיוס ובהם פסלי הגאלי הגוסס והגאלי המתאבד. בשנת 1872 החכיר בעלי הווילה, הנסיך בלדסארה בונקומפאניי, את הווילה למלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני אשר השתמש בה כבית המגורים של אהובתו רוזה ורצ'לאנה (איט'). בשנת 1883 נמכרה הווילה ונהרסה על מנת לבנות במקום שכונת מגורים (שנקראת "לודוביזי" על שם הווילה). מדיה וקבצים בנושא וילה לודוביזי בוויקישיתוף
משוואה עם נעלם

האם התכוונתם ל... משוואה – בעיה מתמטית שבה ערכו של נעלם נתון באמצעות שוויון עקיף משוואה עם נעלם (ספר) – ספר מתח מאת אורי אדלמן.
כס לודוביזי

כס לודוביזי הוא פסל שיש שמקורו ביוון העתיקה במאה החמישית לפנה"ס. הפסל התגלה בגני וילה לודוביזי שברומא, וככל הנראה ניצב בגני סאלוסטיוס שברומא העתיקה. הפסל נרכש בשנת 1894 על ידי ממשלת איטליה וכיום מוצג הפסל במוזיאון הלאומי של רומא. הפסל התגלה בשנת 1887 בגני וילה לודוביזי, ונקרא על שמם (השימוש הראשון בשם זה הופיע במאמר משנת 1892). בשל קשיים כלכליים נאלצו בני משפחת לודוביזי למכור את הפסל בשנת 1894 לממשלת איטליה. במרכז היצירה ניתן לראות את האלה אפרודיטה נולדת מן הים (מוטיב המכונה "ונוס אנאדיומנה"). משני צדדי האלה מצויות שתי עלמות העומדות על החוף ומכסות את גופה בבד. על הלוחות הצדדיים דמויות של נשים - האחת מכוסה צעיף ומחזיקה כלי לקטורת, והאחרת - נערה צעירה, ערומה, ששערה אסוף, המנגנת בחליל. איכות התגליף גבוהה ביותר, ולא ברור ההקשר בין הדמויות על לוחות הצד לבין הלוח המרכזי. כמו כן לא ידועה מטרת הפסל, וישנה סברה לפיה הפסל היה חלק ממקדש אפרודיטה שנבנה בשנת 480 לפנה"ס. כס בוסטון מליסה מ. טראס, כס לודוביזי וכס בוסטון: השוואה, 1997
כס בוסטון

כס בוסטון (באנגלית: Boston Throne) הוא תבליט שיש הדומה בצורתו ובגודלו לכס לודוויזי שהתגלה בגני וילה לודוויזי שברומא, והיה ככל הנראה אחת מפסלי גני סאלוסטיוס שהיו במקום זה בתקופת האימפריה הרומית. הפסל התגלה בשנת 1894, נמכר במכירה פומבית, ונרכש על ידי אדוארד פרי וורן עבור מוזיאון בוסטון לאמנויות בשנת 1896. כס בוסטון הוא תבליט העשוי מגוש ריבועי של שיש לבן אשר מגולף בשלושה מצדדיו. הלוח המרכזי מתאר דמות גבר עירום מכונפת המחזיקה בידיה מאזניים (מרביתם לא שרדו), כאשר על כל כף של המאזניים דמות של בחור צעיר. משני צדדי הדמות המרכזית מופיעות דמויות נשים. האירוע המתואר בתגליף הוא הפסיכוסטסיה – שקילת הנשמות במיתולוגיה היוונית – והדמויות בו הן ארוס במרכז ופרספונה ואפרודיטה מצדדיו, או לדעת אחרים, ונוס ויונו. בצידי התבליט מגולפות שתי דמויות: אישה זקנה מתאבלת בצד אחד וילד מנגן בנבל בצד השני. אין מחלוקת כי איכותו של כס בוסטון נמוכה מזו של כס לודוויזי, אולם ישנה מחלוקת בדבר מקורו של כס בוסטון. רוב החוקרים סבורים כי כס בוסטון פוסל במאה ה-1 לפנה"ס והוא גרסה רומית של כס לודוויזי, שנועדה לעמוד בסמוך לו. לעומת זאת, יש הסוברים כי כס בוסטון מקורו במאה החמישית לפנה"ס, בדומה לכס לודוויזי, ואחרים בכלל סבורים שמדובר בזיוף מאוחר שגולף בסגנון עתיק בשיש מהעת העתיקה. מדיה וקבצים בנושא כס בוסטון בוויקישיתוף מליסה מ. טראס, כס לודוויזי וכס בוסטון: השוואה, 1997
פול לאוטו

פול לאוטו (בצרפתית: Paul Léautaud;‏ 18 בינואר 1872 - 22 בפברואר 1956) היה סופר צרפתי. לאוטו נולד בפרבר פונטנה או רוז שמדרום לפריז לפרמין לאוטו, שהיה קומיקאי ב-"קומדי פראנסז", ולאשתו השחקנית ז'אן פורסטייה שנטשה את פול חמישה ימים בלבד לאחר הלידה. הוא נמסר לטיפולה של יצאנית שגידלה אותו. כאשר החל ללכת לבית ספר, עבר להתגורר עם אביו שהזניח אותו. לדבריו ידידו האמיתי באותם הימים היה הכלב "טבק" (שם שניתן לו בשל צבע פרוותו). כבר בגיל צעיר מאוד ידע כי עליו להיות עצמאי כדי לשרוד. ב- 1887, כאשר סיים את לימודיו, אביו שלח אותו לעבוד. ב-1892, בהיותו בן עשרים שנה, גילה את כתבי הסופר אנרי בייל המכונה סטנדל - מה שהיווה שלב עיקרי בהתפתחותו הספרותית. ב-1893 החל לכתוב "יומן ספרותי" שבו המשיך עד מותו. יומן זה משקף את אישיותו וכולל הערכה סובייקטיבית של החיים הספרותיים בצרפת במחצית הראשונה של המאה העשרים. ב-1896 עזב לאוטו את בית אביו והתנסה בחיי דלות כעצמאי. תשוקתו לשירה באה על ביטויה בקובץ "משוררים בני זמננו" שהצליח לפרסם בשיתוף עם ידיד נעוריו אדולף ואן בווה (1900). ב-1903 פרסם את ספרו "הידיד הקטן" שבו הוא מתאר את ימי ילדותו. ב-1908 קיבל משרה קבועה ובמשך 33 שנה שימש כמזכיר כללי של בית ההוצאה לאור של מרקור דה פראנס (כתב עת לספרות). משרה זו אפשרה לו להתחיל לכתוב ביקורת על התיאטרון הצרפתי בכתב עת זה בשם העט מוריס בואסאר, ולהמשיך לעשות כן בכתבי עת שונים לספרות במשך שנים רבות. הוא הפך את משכנו למקום מקלט לחיות עזובות (חתולים, כלבים ואפילו חמור). דאגתו הגדולה הייתה לספק להן מזון ולשם כך הקדיש את מרבית הכנסתו. ב-1912 שב להתגורר בפרבר שבו נולד ונהג לנסוע ברכבת יומיום למקום עבודתו במרכז פריז. הוא חי בחברת החיות והמשיך בכתיבת היומן הספרותי. ביומן זה כתב בין היתר ביקורת נוקבת על יצירותיהם של אנדרה ז'יד, אנטול פראנס, ז'ורז' דיאמל, פול ואלרי ורבים אחרים. ב-1926 יצא לאור הספר "התיאטרון של מוריס בואסאר" שבו קובצו דברי הביקורת של פול לאוטו על התיאטרון הצרפתי. לאוטו לא נישא מעולם אך היו לו מאהבות שהאחרונה שבהן, מארי דורמואה, ערכה את "היומן הספרותי" והוציאה אותו לאור לאחר מותו. יומן זה הפך ליצירת המופת של פול לאוטו (19 כרכים 1956 -1966). פול לאוטו, באתר MusicBrainz (באנגלית) פול לאוטו, באתר Discogs (באנגלית)
אוטוביוגרפיה

אוֹטוֹבִּיּוֹגְרַפְיָה (מיוונית, אוטו-עצמי, ביו-חיים, גרפיה-כתיבה) היא ביוגרפיה שכותב אדם על עצמו, על חייו, על מאורעות שהשפיעו עליו ועל סביבתו, מנקודת מבט אישית. אין לבלבל בין אוטוביוגרפיה לבין ביוגרפיה, שכן אוטוביוגרפיה נכתבת מזווית ראייתו של המחבר, ואילו ביוגרפיה נכתבת מזווית אחרת, שאינה של המחבר. אוטוביוגרפיה היא רק סוגה אחת מתוך קבוצה של מסמכים עצמיים הקרויה 'אגו דוקומנטים', כלומר סוגים שונים של מסמכים המבטאים את העצמי: יומן אישי, אוטוביוגרפיה, ספר זיכרונות או מכתבים. יומן זיכרונות שונה מעט מאוטוביוגרפיה. בעוד באוטוביוגרפיה מבקש הכותב להציג באופן סדור וכמו-ביוגרפי את עיקר מעשיו במשך חייו או תקופה מוגדרת בחייו, הרי שביומן זיכרונות מושם דגש על המבט הרפלקטיבי ואף הסלקטיבי של ההווה, שיקוף נקודת מבט אינטימי יותר על זיכרונותיו ורגשותיו של הכותב בתקופות שונות בחייו. כך לדוגמה, אוטוביוגרפיה של גנרל במלחמת האזרחים האמריקנית יכולה לכלול חלקים העוסקים בעבדות, אחרים העוסקים במלחמת האזרחים, ואולי גם כאלה העוסקים בקריירה הפוליטית של אברהם לינקולן. אך יומן זיכרונות יתרכז בסיבותיו האישיות של הגנרל בשלן הצטרף למאבק, בהשפעת המלחמה על נפשו ומחשבתו, ובפחד והאושר שהרגיש בשדה הקרב. יש אוטוביוגרפיות הנכתבות בפועל על ידי המחבר. עם זאת, יש גם כאלה הנכתבות על ידי סופר צללים, המשכתב את סיפור זיכרונותיו של המחבר. סרט ביוגרפי ביוגרפיה לאה מזור,על פריחת האוטוביוגרפית הפרטיות: מאפיינים, מניעים ומטרות בתוך: ד"ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך אריק גלסנר, הגרעין הזוהר של האוטוביוגרפיה, באתר "הזמן הזה", דצמבר 2020 אוטוביוגרפיות, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם

המרכז הרפואי שהם לשיקום וחזרה לתפקוד הוא מרכז שיקומי גריאטרי מהגדולים בישראל. המרכז ממוקם בחלק הצפוני של פרדס חנה-כרכור, אך מוכר כיישוב נפרד. בעבר היה המרכז בבעלות הג'וינט והסוכנות היהודית. היום נמצא בבעלות משרד הבריאות. תחילתו של המקום עם קום מדינת ישראל. אז, החלו גלי עלייה גדולים, בחלקם של אוכלוסייה מבוגרת ממזרח אירופה ומארצות ערב. עולים אלה שוכנו במחנות עולים, שאחד מהם הוקם בפרדס חנה, במתחם של מחנה בריטי נטוש. במרוצת הזמן הצליחו חלק מהעולים להיקלט בחברה הישראלית שהלכה ונבנתה. אחרים נשארו מרוכזים במקום והיוו את הגרעין לאחד משרשרת מוסדות לטיפול בקשישים שבבעלות הג'וינט האמריקני, תחת השם מלב"ן – מרכז לטיפול בעולים נחשלים. הגדול מביניהם היה המוסד בפרדס חנה. בתחילה אמור היה המוסד לפתור בעיקר את הבעיות הכלכליות של העולים על ידי מתן מיטה ומזון. לצרכים הרפואיים הייתה קיימת מרפאה שהעניקה שירות אמבולטורי למקרים קלים ביותר, ואם התעורר צורך באשפוז, הופנו החולים לאשפוז בבתי החולים בסביבה. הזדקנות אוכלוסייה זו, ריבוי והחמרה של התחלואה והירידה במצב התפקודי של הקשישים, הכריחו את הנהלת המוסד להקים מערך רפואי הולך ומתפתח, עם אפשרויות לאשפוז ולביצוע בדיקות עזר וטיפולים במקום. כך נפתחו מחלקות סיעוד, מחלקות תשושי נפש ומחלקות אקוטיות, מכון שיקום, רנטגן, מעבדה, שירות סוציאלי, שירות דיאטה ועוד. בינואר 1976, בשל צביונו הרפואי המובהק, הועבר המוסד לבעלות משרד הבריאות. עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התאפיין המרכז בעיקר בטיפול סיעודי והיה מעין בית אבות. מאז יחד עם הרפורמה בשירותי הבריאות ולאור השינויים בגיל האוכלוסייה והצרכים הרפואיים, שינה המרכז את ייעודו לכיוון מחלקות אשפוז אקוטיות ופחות למחלקות טיפוליות כרוניות. בנוסף למגמה זאת, הוכנסו משאבים טכנולוגיים רבים, כולל גיליון רפואי ממוחשב בכל מחלקות האשפוז. הפיתוח בא לידי ביטוי גם בפיתוח הסביבתי ובמעבר מחלקות למבנים חדשים, העומדים בסטנדרטים הגבוהים הנדרשים כיום במערך האשפוז. במרכז הרפואי 556 מיטות ו-12 מחלקות, המתמחות בשיקום אורתופדי, שיקום נשימתי, פנימית תת-חריפה, סיעוד מורכב תומך, תשושים ותשושי נפש. בנוסף קיימים במרכז מרפאות ומכונים, בהם פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, הפרעות תקשורת, שירות סוציאלי, בית מרקחת ומכון רנטגן. המרכז נקרא על שמו של ד"ר חיים שהם, שהיה מנהלו בתחילת שנות ה-90. המרכז מוכר לצורך התמחות בגריאטריה ומסונף לבית הספר לרפואה של הטכניון. אתר האינטרנט הרשמי של המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ...
סארסן

סארסן (באנגלית: Sarsen) הוא סוג סלע הנמצא בכמות רבה באנגליה: במישור סולסברי ובגבעות מרלבורו (Marlborough Downs) בווילטשייר, ובמחוז קנט; ובכמויות קטנות יותר בברקשייר, אסקס, אוקספורדשייר, דורסט והמפשייר. הסלעים הם השריד שנותר לאחר עידן הקרח מסלע חיפוי של סילקריט מהקנוזואיקון שבעבר כיסה את מרבית שטחה של דרום אנגליה. זהו סוג סלע קשה ודחוס של אבן חול שנוצר מחול שגרגיריו נקשרו באמצעות מולקולות של צורן דו-חמצני (סיליקה). משערים כי הסלע נוצר במהלך סחיפה מהנאוגן עד הרביעון באמצעות צירור של משקעים מחבורת לאמבת (Lambeth Group) מהפלאוקן העליון כתוצאה מהדחה באמצעות תמיסות חומציות. המילה "סארסן" (באלפבית פונטי בינלאומי: sa:sǝn') היא קיצור של המונח "אבן סאראקן" (Saracen stone) שמקורה בניב של מחוז וילטשייר. "סאראקן" היה כינוי נפוץ למוסלמים, והורחב להתייחס לכל מה שאינו נוצרי, בין אם מוסלמי, קלטי פגני או אחר. הבנאים של סטונהנג' השתמשו בסלעים אלו למעגל האבנים העומדות ולטריליתונים במרכז, כמו גם לגוש הסלע המכונה "האבן הנוטה" (heelstone). אייווברי ומונומנטים מגליתיים רבים אחרים בדרום אנגליה נבנו גם הם מסלעי סארסן. החל מימי הביניים ועד המאה ה-19 היו המגליתים באירופה מטרה להרס על ידי קנאים דתיים ובעלי אינטרסים מסחריים. בחלק מהמקרים האבנים הופלו, פונו משטחים מעובדים, או נשברו על מנת לנצל את החומרים המרכיבים אותם. על מנת לשבור את האבנים נעשה שימוש מדי פעם באש או מאוחר יותר בחומרי נפץ על מנת לפרק את האבנים לגושים קטנים המתאימים לצורכי בנייה. אולם, אבן סארסן איננה אידיאלית לצורכי בנייה. הארכאולוג הבריטי ויליאם סטקלי (William Stukeley‏; 1765-1687) כתב שאבן הסארסן היא "תמיד רטובה וטחובה בחורף מה שגורם לאווירה לחה ולא בריאה שגורמת לרהיטים להירקב". במקרה של אייווברי המשקיעים שתכננו שימוש משני באבנים פשטו את הרגל כאשר הוכח כי אין ביקוש לבתים שהם בנו ושבתים אלו נשרפים בקלות. עם זאת, למרות בעיות אלו, אבן הסארסן נשארה אבן בעלת ערך בשל עמידותה, והייתה האבן המועדפת לבניית מדרגות ואבני שפה של מדרכות. מדיה וקבצים בנושא סארסן בוויקישיתוף Photo of Sarsens on Fyfield Down, Wiltshire King, N.E. (1968). "The Kennet Valley Sarsen Industry". Wiltshire Archaeological and Natural History Magazine. 63: 83–93. silcrete, אבן חול שעברה מילוט באמצעות תמיסות של צורן דו-חמצני silicification, סיליפיקציה, החלפת מרכיבי הסלע בסיליקה. Sarsen stones in Winchester at a travel guide website for Winchester, Hampshire Stewart Ullyot, J.; Nash D.J.; Whiteman C.A.; Mortimore R.N. (2004). "Distribution, petrology and mode of development of silcretes (sarsens and puddingstones) on the eastern South Downs, UK". Earth Surface Processes and Landforms. 29 (12). Bibcode:2004ESPL...29.1509U. doi:10.1002/esp.1136. Stevens, Frank. "Stonehenge". www.sarsen.org. Bruce Bedlam, The stones of Stonehenge Stone ring of Avebury
איוואן ספרונוב

קולונל איוואן איוונוביץ' ספרונוב (ברוסית: Ива́н Ива́нович Сафро́нов;‏ 16 בינואר 1956 - 2 במרץ 2007) היה עיתונאי רוסי ומהנדס מחשבים בצבא הרוסי. במהלך עבודתו בעיתון "קומרסנט" סקר את המערכת הצבאית ברוסיה, ובפרט את פיתוח הנשק והטילים. ספרונוב נהרג כתוצאה מנפילה מבניין מגוריו. השאלה אם התאבד או שנרצח מסיבות פוליטיות נותרה ללא מענה והתשובה לה שרויה במחלוקת. ספרונוב היה כתב לענייני צבא ושלטון ברוסיה, וכתב רבות על פיתוח נשק וטכנולוגיות הגנה ברוסיה, גם על פיתוחים שלא פורסמו רשמית. בדצמבר 2006 פרסם ספרונוב את כישלון הניסוי השלישי בטיל הבליסטי הבין-יבשתי החדש של רוסיה, ה-RSM-56, בולבה, שיועד לדור חדש של צוללות. פרסום זה לא אומת על ידי גורמים רשמיים. ב-22 בפברואר 2007 ספרונוב ביקר ב-"IDEX" (תערוכת הנשק הנערכת מדי שנתיים) באבו דאבי, ולטענתו גילה מידע אודות מכירת מטוסי מיג-29 וטילים לסוריה דרך גורם שלישי (בלארוס), במהלך שמטרתו הייתה למנוע האשמות מצד מדינות המערב על מכירת נשק למדינות עוינות. ספרונוב סיפר לעמיתיו לעבודה כי לא התכוון לפרסם את המידע שקיבל בשל רגישות ונפיצות הנושא. לדבריו, הוא קיבל על כך אזהרה מהפס"ב, לפיה חשיפת סודות המדינה תביא להעמדתו לדין. ספרונוב נפל מהקומה החמישית של בניין מגוריו במוסקבה ב-2 במרץ 2007. לפי עדותם של שני סטודנטים, ספרונוב לא מת מיד לאחר הנפילה, ורק בתום חצי שעה לאחר שמצאו אותו הגיעה עזרה. בעקבות מותו נפתחה חקירה פלילית שמסקנתה הייתה שספרונוב התאבד. הוא נקבר ב-5 במרץ 2007 במוסקבה. חבריו לעבודה של ספרונוב וקרובי משפחתו דחו בתוקף את מסקנות החקירה. לטענתם לא ייתכן שתכנן את התאבדותו שכן נמצא חי לאחר הנפילה. בנוסף, הם טענו כי בתור איש צבא היה יכול לבחור בהתאבדות באמצעות נשק. כמו כן הם טענו שימים ספורים לפני תחקיריו קיבל איומים מהפס"ב. מאידך, שכניו טענו שלא שמעו מריבה כלשהי, ולא נמצאו עדים שראו אנשים יוצאים מן הבניין. עיתונאי שביקר את השלטונות נפל מחלון ביתו במוסקווה - ומת, באתר הארץ, 5 במרץ 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שוטוקאי

שוטוקאי (ביפנית: 松濤會) הוא ארגון שהוקם ב-1930 על ידי גיצ'ין פונאקושי על מנת ללמד ולהפיץ את אומנות הקראטה. הארגון, שעדיין קיים, מקדם שיטה של אמנות לחימה הדוגלת במסורות של או סנסיי, כאשר העיקרון המרכזי הוא שתחרות מנוגדת לעצם מהותו של הקראטה. כיום משמש השם גם לתיאור של סגנון ושיטה. השוטוקאי מזוהה מאז מותו של מסטר פונקושי כשיטה מובדלת בקרטה. במקור, השוטוקאי לא התקיים כשיטה רשמית בקראטה, אלא כשמו של ארגון שנוסד בשנת 1930. שמו המקורי של הארגון היה דאי ניאון קראטה-דו קנקוקאי, והוא התפרסם ביפן כדאי ניאון קראטה-דו שוטוקאי החל משנת 1936. שוטוקאן זהו השם של הדוג'ו - המכון בו מתאמנים. סגנון לוחמת הקראטה של פונאקושי ידוע גם כשוטוקאן ריו. אירועים שונים שהתרחשו אחרי מותו של פונקושי גרמו לפיצול לשתי שיטות: שוטוקאן ושוטוקאי. ההבדל העיקרי בין השיטות הוא שבשוטוקאי אין תחרויות. מקור השם נובע מהמילה שוטו - שם העט בו היה פונאקושי נוהג לחתום על שיריו (בתרגום מילולי גלי אורן). פירוש המילה קאי הוא קבוצה או שיטה. לכן, המילה שוטוקאי מתורגמת כקבוצת או שיטת שוטו. מאסטר השוטוקאי הבולט ביותר הוא ג'יצ'ין פונאקושי, יחד עם תלמידיו הבכירים - יושיטקה פונאקושי (בנו של ג'יצ'ין), ג'נשין הירונישי, טדאו אוקוימה ושיגרו אגמי. שיטת הדרוג בשוטוקאי היא חגורה לבנה, אדומה, צהובה, כתומה, ירוקה, כחולה, חומה ושחורה. הדירוג המרבי בחגורה שחורה הוא דאן 5, וזאת בשונה משיטות קראטה אחרות. האימונים בשוטוקאי כוללים גם חלקים של אימון איטי. הרציונל הוא שבעבודה איטית ניתן להתרכז יותר במהלכים ובדיוק של התנועה. באימון ניתן דגש על עבודה עם אזור האגן שהוא החלק המוביל והמשפיע בכל מהלך. עיקרון נוסף הוא היעדר עידוד לתחרויות כיוון שלפי שיטת השוטוקאי הן סותרות את עקרונות הקראטה. קראטה-דו שוטוקאי אירופה קראטה-דו שוטוקאי ישראל אתר נוסף של קראטה דו שוטוקאי ישראל ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מגלית

מֶגָלית (מיוונית: μέγας‏ [megas] – גדול, λίθος‏ [lithos] – אבן) היא אבן גדולה ששימשה לצורך בניית מבנה או מונומנט, לבדה או ביחד עם אבנים אחרות. משערים כי למגליתים רבים היה תפקיד בקביעת אירועים אסטרונומיים חשובים כגון תאריכי נקודת השוויון ווההיפוך. המונח מגלית משמש גם לתיאור עצם המורכב מסלע (או סלעים) שעוצבו בצורה מיוחדת למטרה חשובה. המונח שימש על מנת לתאר בניינים שנבנו על ידי אנשים בחלקים רבים של העולם בתקופות זמן שונות. אבנים גדולות רבות נחשבות כמגליתים, כאשר רוב המגליתים הידועים קשורים לקברים. בניית המבנים הללו התרחשה בעיקר בתקופה הנאוליתית, אם כי קיימות דוגמאות קדומות יותר מהתקופה המזוליתית באירופה, והיא נמשכה עד לתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה. ערכים על מונומנטים מגליתיים דולמן, סוג של מבנה מגליתי הנפוץ בארץ ישראל מנהיר מונולית 50 המגליתים הגדולים של כל הזמנים מגלית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מונומנטים מגליתיים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אגודת לימודי אמריקה הלטינית

אגודת לימודי אמריקה הלטינית (באנגלית: Latin American Studies Association, מוכרת גם בראשי התיבות LASA) היא האגודה המקצועית הגדולה ביותר של חוקרי אמריקה הלטינית ומכוני מחקר העוסקים בחבל ארץ זה. מטרתה המוצהרת של האגודה היא: "לטפח דיון אינטלקטואלי אודות, מחקר והוראה של אמריקה הלטינית, הקריביים ואנשיהם ברחבי האמריקות, לקדם את תחומי ההתעניינות של חברי האגודה המגוונים, ולעודד מעורבות אזרחית באמצעות בניית רשתות ודיון ציבורי". האגודה הוקמה ב-7 במאי 1966 מתוך שיתוף פעולה של "הועדה המשותפת ללימודי אמריקה הלטינית" (Joint Committee on Latin American Studies) של "המועצה האמריקאית של אגודות מלומדות" (American council of Learned societies) ושל המועצה למחקר במדעי החברה (Social Siences Research Council) ושל "הקרן ההיספאנית" (Hispanic Foundation) של ספריית הקונגרס של ארצות הברית. האגודה החליפה את "האגודה ללימודי אמריקה הלטינית" (The Association for Latin American Studies), התארגנות מוקדמת יותר שהוקמה ב-1959 ואשר כשלה מלעמוד ביעדיה. באגודה חברים כ-5,000 איש ומוסדות מדיסציפלינות שונות. מרבית חברי האגודה הם מארצות הברית של אמריקה, וכ-25% מחוצה לה. במסגרת האגודה פועלים החברים גם במחלקות (sections) שונות של תחומי עניין ממוקדים יותר. 28 המחלקות השונות מחולקות לפי מדינות, אזורים ותחומי עניין כגון "גזע ואתניות", "כלכלה ופוליטיקה" או "לימודי קולנוע". האגודה מקיימת כנס בינלאומי רב משתתפים אחת ל-18 חודשים ובו כ-900 מושבים. האגודה מוציאה לאור את כתב העת Latin American Research Review, מכתבי העת המובילים בתחום לימודי אמריקה הלטינית ומעניקה פרסים שונים על הישגים אקדמאיים. Howard F. Cline, "The Latin American Studies Association: A Summary Survey with Appendix", Latin American Research Review, Vol. 2, No. 1 (Autumn, 1966), pp. 57-79 אתר האינטרנט הרשמי של אגודת לימודי אמריקה הלטינית (באנגלית) אגודת לימודי אמריקה הלטינית, ברשת החברתית פייסבוק אגודת לימודי אמריקה הלטינית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אגודת לימודי אמריקה הלטינית, ברשת החברתית אינסטגרם אגודת לימודי אמריקה הלטינית, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקה הלטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית

הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (ברוסית: Росси́йская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика – РСФСР), הקרויה גם רוסיה הסובייטית, הייתה מדינה ריבונית (1917–1922), ולאחר מכן הגדולה והמאוכלסת ביותר מבין חמש עשרה הרפובליקות הסובייטיות שהרכיבו את ברית המועצות (1922–1991). בירתה הייתה מוסקבה, שהייתה גם בירת ברית המועצות כולה. הרפובליקה בעלת המשטר הקומוניסטי נוסדה ב-7 בנובמבר 1917, לאחר פרוץ המהפכה הבולשביקית ומעצר שרי הממשלה של הרפובליקה הרוסית. ב-10 ביולי 1918 התקבלה חוקת המדינה החדשה. בתקופה שלפני הקמת ברית המועצות הייתה מוכרת בשם "הרפובליקה הרוסית הסובייטית" (ברוסית: Российская Советская Республика), ומאז 1918, באופן רשמי – "הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הפדרטיבית הרוסית" (ברוסית:Росси́йская Социалисти́ческая Федерати́вная Сове́тская Респу́блика). עד 1921 המשיכה להתנהל מלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה למעשה מיד עם הקמת המדינה החדשה. מדינות ההסכמה לא הכירו במדינה החדשה והיא הייתה בבידוד דיפלומטי במשך מספר שנים. המדינה היחידות שהכירו מייד ברפובליקה החדשה הייתה גרמניה שאף חתמה איתה הסכם שלום. מדינות כמו אסטוניה, פינלנד, לטביה, וליטא הכירו ברפובליקה בעקבות חתימת הסכמי טרטו ב-1921. ב-30 בדצמבר 1922 הפכה לאחת מארבע הרפובליקות המייסדות של ברית המועצות (יחד עם עבר הקווקז, אוקראינה הסובייטית, ובלארוס), כתוצאה מייסוד החוקה הסובייטית של 1924. בשנת 1936 הוקמו מספר רפובליקות סובייטיות במרכז אסיה תוך הקטנת שטחה של הרפובליקה הרוסית. בפברואר 1954, בזמן שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב, הועבר חצי האי קרים מהרפובליקה לידי אוקראינה הסובייטית. כתוצאה מהליכים אלו הוקטן שטח הרפובליקה בכשליש. בעקבות התפרקות ברית המועצות נטישת מרבית הרפובליקות החברות בה והחתימה על הצהרת הריבונות הממלכתית של רוסיה הסובייטית, הצביע הקונגרס הסובייטי של הרפובליקה בעד עזיבת האיחוד ב-12 בדצמבר 1991, ושמה שונה רשמית לפדרציה הרוסית כשבועיים לאחר מכן ב-25 בדצמבר. לב קמנייב (9 בנובמבר - 21 בנובמבר 1917) יעקב סברדלוב (21 בנובמבר 1917 - 16 במרץ 1919) מיכאיל ולדימירסקי (16 במרץ 1919 - 30 במרץ 1919) מיכאיל קלינין (30 במרץ 1919 - 15 ביולי 1938) אנדריי ז'דאנוב (15 - 19 ביולי 1938) אלכסיי באדייב (19 ביולי 1938 - 9 באפריל 1943) איוון ולאסוב (9 באפריל 1943 - 4 במרץ 1944) ניקולאי שוורניק (4 במרץ 1944 - 25 ביוני 1946) איוון ולאסוב (25 ביוני 1946 - 7 ביולי 1950) מיכאיל טאראסוב (7 ביולי 1950 - 16 באפריל 1959) ניקולאי איגנאטוב (16 באפריל 1959 - 26 בנובמבר 1959) ניקולאי אורגאנוב (26 בנובמבר 1959 - 20 בדצמבר 1962) ניקולאי איגנאטוב (20 בדצמבר 1962 - 14 בנובמבר 1966) תפקיד פנוי (מטלותיו ממולאות על ידי הסגנים:טימופיי אחאזוב ופיוטר סיסוייב) (14 בנובמבר 1966 - 23 בדצמבר 1966) מיכאיל יאסנוב (23 בדצמבר 1966 - 26 במרץ 1985) ולדימיר אורלוב (26 במרץ 1985 - 3 באוקטובר 1988) ויטלי וורוטניקוב (3 באוקטובר 1988 - 29 במאי 1990) בוריס ילצין (29 במאי 1990 - 10 ביולי 1991) בוריס ילצין (10 ביולי 1991 - 25 בדצמבר 1991) מדיה וקבצים בנושא הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית בוויקישיתוף לאוניד פרייסמן, רוסיה: הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) השם "הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית" (Росси́йская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика) אומץ על ידי החוקה הסובייטית ב-1936. לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה
מסמך נקדי

מסמך נקדי או תדריך נקדי הוא מסמך עקרונות שחובר בידי איש "קול ישראל" נקדימון רוגל בראשונה בשנת 1972 ובו מפורטים כללי אתיקה החלים על העוסקים בעיתונאות המשודרת. כללים אלה יפים ליישום גם בעיתונאות הכתובה, אם ניתן בכלל לעשות הפרדה דיכוטומית בין השתיים. "מסמך נקדי" הפך להיות מסמך שמהווה מעין "תורה שבכתב" של העיתונאות במדינת ישראל, ואף על פי שהוא לא מסמך מחייב מבחינה חוקית, אלא משמש כהשראה אתית, עיתונאים ואנשי תקשורת רבים, מסתמכים עליו בעבודתם. עיתונות אמצעי התקשורת מסמך נקדי, תדריך חדשות ואקטואליה, רשות השידור, ירושלים: 1995. תדריך נקדי באתר רשות השידור שימור מול דינמיקה גלגוליו של "מסמך נקדי" ברשות השידור, יחיאל לימור ואינס גבל, באתר עמלנט כללי הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו (אתיקה בשידורי טלוויזיה ורדיו) התשנ"ד-1994 ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קיכליים

קיכליים (שם מדעי: Turdidae) היא משפחה של עופות מסדרת ציפורי שיר. היא קרובה לחטפיתיים ולסבכיים. הסיווג שלה עדין אינו מוסכם על כל החוקרים. יש הרואים בה משפחה נפרדת, יש המסווגים אותה כתת-משפחה של החטפיתיים ואחרים מצרפים למשפחת החטפיתיים גם את הסבכיים. בני המשפחה הם ציפורי שיר גדולות שחלקן מסוגלות לתפוס שלשולים וחלזונות בעזרת מקורן החזק. מינים אחרים הם ציידי חרקים או אוכלי פירות. Neocossyphus Geokichla Zoothera סוג ומין יחיד Ixoreus naevius סוג ומין יחיד Ridgwayia pinicola סוג ומין יחיד Cataponera turdoides סוג ומין יחיד Grandala coelicolor Sialia Myadestes סוג ומין יחיד Cichlopsis leucogenys Catharus סוג ומין יחיד Hylocichla mustelina Entomodestes קיכלי (Turdus) Cochoa סוג ומין יחיד Chlamydochaera jefferyi Platycichla מין יחיד Psophocichla litsitsirupa קיכלי רונן Turdus dissimilis Myadestes melanops Sialia currucoides Psophocichla litsitsirupa בפארק הלאומי אטושה Ixoreus naevius מדיה וקבצים בנושא קיכליים בוויקישיתוף קיכליים, באתר ITIS (באנגלית) קיכליים, באתר NCBI (באנגלית) קיכליים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קיכליים, באתר GBIF (באנגלית) קיכליים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.