laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איילון נקוד

איילון נקוד (שם מדעי: Moschiola; קרוי גם איילון המושק), הוא סוג של פרסתן אסייני קטן ממשפחת האיילוניים אשר כולל 3 מינים הייחודיים לתת-היבשת ההודית. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1852 על ידי הזואולוג האנגלי ג'ון אדוארד גריי, ולמעשה, במשך עשרות שנים ההתייחסות המדעית המקובלת אליו הייתה כסוג ומין יחיד תחת השם איילון ממיני ועם השמות המדעיים: "Moschus meminna","Tragulus meminna" ו-"Moschiola meminna"; רק בתחילת המאה ה-21 נעשתה הבחנה סופית בין המינים. למרות היותו מצוי בדרום אסיה, סוג זה דומה יותר לסוג איילון המים המצוי באפריקה מאשר למיני הסוג איילון המצויים בדרום-מזרח אסיה. כפי שמרמז שמו, האיילון הנקוד שונה מהסוג איילון בעיקר בצבעי פרוותו: בעוד שלאיילון יש פרווה חומה או כתומה עם פסים בגרון בלבד, לאיילון הנקוד הפרווה בצבע זית-חום דהוי עם דוגמאות של פסים, נקודות וכתמים בהירים לאורך הצלעות המקנים לו דמיון רב לאיילון המים. דוגמאות אלו מסייעות לאיילון להיות מוסווה היטב ולהיטמע בנוף שבסביבתו. הוא מתאפיין גם בראש בהיר עם כתם כהה מעט על המצח, ובבטן לבנה. בנוסף, כפי שעולה משמו המדעי, לאיילון הנקוד יש ריח מושק הנודף מפרוותו, ובניגוד לאיילון אין לו בלוטת ריח בסנטר. האיילונים הנקודים גדולים מרוב קרוביהם האסייתים וזהים בגודלם לאיילון המים, אך קטנים מאיילון המים האפריקני. יש להם מבנה גוף מוצק ועגלגל והם רחבים מעט ממיני האיילון. יש להם אוזניים קטנות, עיניים גדולות וראש משולש. רגליהם דקיקות ונראות כמקלות. זנבם קצר. אין להם קרניים כלל, ובמקום זאת יש לה זוג ניבים ארוכים בלסת העליונה. האיילון הנקוד הוא בעל חיים זהיר ביותר, ופעיל בעיקר בשעות הלילה בעומק יערות טרופיים, לחים או יבשים. מכיוון שכך, בעל חיים זה נראה לעיתים רחוקות ומעט מאוד ידוע על הביולוגיה שלו, כך שניתן להניח שהיא דומה למדי לביולוגיה של מיני האיילון. הוא ככל הנראה בעל חיים מונוגמי אשר חי בבדידות ברוב השנה או בזוגות. הוא ניזון מעלים, פירות ועשבים. יש להניח שהוא טריטוריאלי. הזכרים מן הסתם ילחמו ביניהם באמצעות הניבים. איילון הודי (Moschiola indica) - המין הגדול בסוג. תואר מדעית לראשונה בשנת 1852 ומצוי ברחבי הודו וכנראה גם בנפאל. סימני היכר: דוגמאות לבנות-קרמיות של נקודות ופסים שלמים סמוך לגחון ושבורים סמוך לעכוז. איילון לבן-נקודות (Moschiola meminna) - המין הקטן בסוג. תואר מדעית לראשונה בשנת 1777 ומצוי באזורים היבשים של סרי לנקה. סימני היכר: דוגמאות לבנות של נקודות ופסים שבורים סמוך לגחון ושלמים סמוך לעכוז. איילון צהוב-פסים (Moschiola kathygre) - המין הבינוני והאחרון שהתגלה. תואר מדעית לראשונה בשנת 2005 ומצוי באזורים הלחים של סרי לנקה. סימני היכר: דוגמאות צהובות של נקודות ופסים שבורים בכל הגוף. מדיה וקבצים בנושא איילון נקוד בוויקישיתוף איילון נקוד, באתר ITIS (באנגלית) איילון נקוד, באתר NCBI (באנגלית) איילון נקוד, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) איילון נקוד, באתר GBIF (באנגלית) ‏ מיני האיילון הנקוד באתר הרשימה האדומה של IUCN
ביזון הקרפטים

ביזון הקרפטים (שם מדעי: Bison bonasus hungarorum; ידוע גם כביזון הונגרי) הוא תת-מין נכחד של ביזון אירופי אשר היה תת-אנדמי לאזור הרי הקרפטים במזרח אירופה והוכחד מן העולם באמצע המאה ה-19, קצת פחות ממאה שנה לפני הכחדת קרובו הביזון הקווקזי. הוא תואר מדעית לראשונה רק בשנת 1946 על ידי חוקר הטבע והגאוגרף ההונגרי מיקלוש קרצוי - זמן רב לאחר הכחדתו. האטימולוגיה של שמו המדעי היא כדלהלן: "Bison" = סוג של בקר; "bonasus" = דמוי תאו; "hungarorum" = הונגרי. הצירוף של שלושת המילים מתפרש כך: "סוג של בקר דמוי תאו אשר מצוי בהונגריה". ביזון הקרפטים כשמו, היה חי על מורדות הרי הקרפטים במולדביה וטרנסילבניה, באזור דרום אוקראינה והונגריה של ימינו. בית הגידול שלו הורכב מיערות ירוקי עד ממוזגים במזרח אירופה ועד המאה ה-16, חי לצד שור הבר. הוא נכחד קצת פחות ממאה שנה לפני קרובו הקווקזי, עקב העובדה שמקום חיותו היה קרוב מדי למרכז אירופה בה היו נפוצים במיוחד מסעות ציד של אצילים ופריצים. לא ידוע מאומה עליו, אך סביר להניח שהתאפיין בגוף מסיבי וכבד כקרוביו, עם דבשת קטנה על הכתף וראש רחב וגדול. האקולוגיה והרבייה שלו דמתה לקרוביו. הוא היה מן הסתם פעיל יום, וחי בעדרים קטנים שנעו בחיפוש אחר עשבים, עלים, שיחים וצמחייה אחרת. בחורף, הם נאלצו לשבור שכבת קרח מעל האגמים כדי להגיע למים. אויביהם באירופה היו רק הדובים, בעוד שהזאבים היוו איום לעגלים. בתקופות קדומות יותר, הוא נאלץ להתמודד מול אויב חזק בהרבה - האריה האירופאי. ביזון הקרפטים האחרון נורה בשנת 1852 באזור מארמרש על הגבול האוקראיני-הונגרי. לא נותרו שרידים ידועים מתת-המין בדמות פוחלצים, גולגולות או עצמות. לזכרו הונפק בול דואר הונגרי ומטבע אוקראיני. בשנים האחרונות, הובילו ארגוני שימור לכך שתת-המין השפלתי של הביזון האירופי הוכנס לבתי הגידול ההיסטוריים של ביזון הקרפטים בניסיון לשחזר את הפאונה ההיסטורית של האזור. הביזונים שהוכנסו לאזורים הללו, מאכלסים בתי גידול עד לגבהים של 800 מטר מעל פני הים. ביזון הקרפטים, באתר ITIS (באנגלית) ביזון הקרפטים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ביזון הקרפטים, באתר GBIF (באנגלית) ‏ ביזון הקרפטים(הקישור אינו פעיל) באתר כוכב היונקים.
יאקאלו

יאקאלו (באנגלית: Yakalo), הוא פר גדול המהווה כלאיים בין יאק הבית לבין ביזון אמריקאי. השם שניתן לצורת הכלאיים מהווה הלחם של המילים "יאק" ו"בופאלו". הניסיונות הראשונים להכליא בין המינים הללו שמשתייכים לסוגים נפרדים בשבט בקר שבתת-משפחת הפרים, נעשו לראשונה בשנת 1920 בפארק הלאומי ויינרייט במחוז אלברטה שבקנדה. הפארק נבחר עבור הניסוי בשל האוכלוסייה של הביזונים ששהו בו. ההכלאה נעשתה בין זכרי יאקים לנקבות ביזון טהורות ולנקבות ביפאלו, ובדומה לבני כלאיים אחרים, רק העגלות היו פוריות בעוד שהעגלים נותרו עקרים. הניסויים הופסקו בשנת 1928, ורק עגלים מעטים של יאקאלו שרדו והגיעו לבגרות. על פי הדיווחים של העוסקים בתחום, היאקאלואים היו מותאמים יותר מהוריהם לחיים בחורפים הקשים של קנדה, ובשרם היה "נהדר". עם זאת, מסיבה כלשהי העיסוק בהכלאות הופסק ולא נעשה שיווק מסחרי של היאקאלו למקומות אחרים בעולם למרות מעלותיו. היאקאלו מתאפיין בגוף מסיבי, ארוך ורחב בדומה להוריו, עם כתפיים שריריות וגבוהות. מהיאק הוא יורש את הפרווה הארוכה והשעירה בצלעות, בצוואר ובמותניים, ומהביזון יורש את הפרווה הצמרירית בכתף ובמצח. הצבע בדרך כלל מושפע מצבעו של היאק (שחור, אפור או לבן). החוטם דומה לזה של היאק (רחב ומרובע עם נחיריים עגולים וגדולים) ולא לזה של הביזון. החרטום מוארך מעט בדומה ליאק, אך הראש מזכיר בצורתו יותר את הביזון (גדול ועגול באזור המצח). הקרניים קטנות כשל הביזון, אך הן צומחות בזווית מסוימת לצד כמו היאק ולא מתעקלות בחדות למעלה כמו אצל הביזון. הזנב ארוך ושעיר בדומה ליאק. מעבר לכך, שאר המאפיינים משותפים לשני ההורים: רגליים קצרות, עבות וחזקות, ואוזניים קצרות ועגולות; כן יש ליאקאלו בדומה להוריו צוואר עבה ורחב, דבשת גדולה על הכתף, ופרסות גדולות, רחבות ועגולות. במקרים רבים, היאקאלו עשוי להיות זהה כמעט לגמרי ליאק. ‏ הלחם המילים של היאקאלו ‏ מידע ותמונות של היאקאלו (1) ‏ מידע ותמונות של היאקאלו (2)
בקר מצרי

בקר מצרי או פר מצרי (שם מדעי מוצע: Bos aegyptiacus) הוא צורה מבויתת של בקר בסוג פר, אשר גודל לצורך חרישה ומקור מזון על ידי המצרים הקדמונים במצרים העתיקה. המוצא שלו לא ברור דיו, ויש מחלוקת האם הוא זכאי למעמד של מין או תת-מין. השם המדעי שניתן לו (aegyptiacus) רומז על נוכחותו במצרים. העדות המקובלת כמוקדמת ביותר לקיומו של בקר מבוית במצרים הוא מאזור העיר פיום, במהלך האלף השישי לפנה"ס, אך קיימת טענה לביות מוקדם הרבה יותר. בתחילה, חוקרים נטו לסווג אותו כמין בפני עצמו, אולם בשנים האחרונות, רבים סבורים שהוא לכל היותר מהווה תת-מין של בקר הבית או בקר הבר תחת השמות המדעיים "Bos taurus aegyptiacus" ו"Bos primigenius aegyptiacus" בהתאמה, וכי הוא אינו זכאי למעמד של טקסון בפני עצמו. הבקר המצרי העתיק היה חסר את הגיבנת בכתף שמאפיינת את גזעי הבקר העתיקים שבויתו כמו הזבו למשל. מהאיורים נראה שהם היו גדולים, עם קרניים ארוכות שצומחות במעין קשת פנימה והחוצה, או קרניים קצרות יותר עם מבנה זהה. על פי האמנות המצרית הקדומה, הבקר המצרי היה בצבע שחור, חום, חום עם טלאים לבנים, לבן מנומר, שחור עם טלאים לבנים, ולבן לגמרי. בכך נמצא שהוא היה ססגוני יותר מגזעי הבקר העתיקים ששרדו עד היום. שאלת מוצאו של הבקר המצרי שנויה במחלוקת, ונתונים ארכאוזואולוגיים ופלאו-גנטיים מצביעים על מוצא מורכב ועל כמה תסריטים אפשריים. תאוריה נפוצה גורסת שהבקר בוית באזור הסהר הפורה והובא למצרים, בעוד שתאוריה אחרת גורסת שהבקר המצרי בוית בנפרד מתוך תת-המין הצפון אפריקני של בקר הבר הידוע בתור Bos primigenius mauretanicus. לבקר המצרי הייתה חשיבות רבה במצרית העתיקה. המצרים נהגו להכניס אותם לשטחי מרעה שלא היו ראויים לעיבוד עקב היותם רחוקים מדי מהדלתא של הנילוס. המצרים השתמשו בבקר בתור מקור לבשר, חלב, עור והקרבת קרבנות ומנחה לאלים הרבים. נראה שלבקר המצרי היה מעמד גבוה אצל המצרים הקדמונים, שכן אלים מצריים רבים תוארו בצורה של בקר: האלה חתחור הייתה בעל קרניים של בקר, סמלו של האל פתח היה פר, האל מנטו ואל השמש רע באו לעיתים בדמות בקר. החיה המקודשת ביותר הייתה האפיס - בקר מצרי מקודש שקישר בין האדם לאלים. בחפירות נמצאו גם מומיות של פרים המעידות על המעמד המקודש שלהם. בחפירות ארכאולוגיות רבות נמצאו, תבליטים, חריתות, איורים ובובות של הבקר המצרי. בנוסף, מספר הירוגליפים בכתב החרטומים נעשו בדמות הבקר המצרי. הבקר המצרי נעלם ממצרים העתיקה בתקופת הממלכה החדשה, לאחר שהוכנסו לתחומי הממלכה הזבואים בעלי הגבנון על הגב מסוריה, ואשר החליפו בהדרגה את הבקר המצרי. ‏ מידע על בקר מצרי (1) ‏ מידע על בקר מצרי (2) Linseele, V., Holdaway, S. J., & Wendrich, W. (2016). The earliest phase of introduction of Southwest Asian domesticated animals into Africa. New evidence from the Fayum Oasis in Egypt and its implications. Quaternary International, 412, 11-21. Stock, F., & Gifford-Gonzalez, D. (2013). Genetics and African cattle domestication. African Archaeological Review, 30(1), 51-72.
דוד ודובינסקי

דוד ודובינסקי (פולנית: David Wdowinski)‏ (1895–1970) היה ממנהיגיו של הארגון הצבאי היהודי בגטו ורשה. ודובינסקי נולד בעיר בנדין שבפולין בשנת 1895. בצעירותו לקח חלק עם יהודים אחרים בהגנה העצמית של הקהילות היהודיות כנגד פורעים. בהמשך למד לימודים אקדמאיים ברפואה פסיכיאטרית. בבגרותו החל לפעול כאחד מראשיה של התנועה הרוויזיוניסטית בפולין. בשנת 1940, כשקובצו היהודים בגטו ורשה, פעל ודובינסקי בארגון של עזרה הדדית ליושבי הגטו (ה-ZTOS). דוד היה ממקימיו של הארגון המחתרתי אצ"י. הוא שימש כראש הנציגות הפוליטית של הארגון שפעלה ליד מטה הארגון. כמו כן בזמן קיומו של הגטו עבד בבית החולים שפעל ברחוב צ'יסטה. כשפרץ מרד גטו ורשה נמצא ודובינסקי במקום עבודתו בבית החולים. הכוחות הנאציים תפסו אותו, והוא נשלח דרך ה"אומשלגפלץ" (אזור השילוחים בגטו) אל מיידנק. בהמשך הועבר ודובינסקי בין 12 מחנות ריכוז והצליח לשרוד את כולם. לאחר נפילת גרמניה הנאצית עבר לאיטליה, והיה פעיל פוליטי בקרב שארית הפליטה. בשליחותו של האצ"ל יצא לארצות הברית מטעם "הועד הלאומי לשחרור האומה" (עם ערי ז'בוטינסקי, הלל קוק ואחרים). ודובינסקי הופיע כעד במשפט אייכמן בירושלים בשנת 1961. לקראת יום השואה תש"ל (1970) הוזמן ודובינסקי לשאת דברים בעצרת זיכרון שארגן מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים בבית ז'בוטינסקי בתל אביב. באמצע נאומו צנח ודובינסקי ומת. דוד ודובינסקי הובא למנוחות בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים. Wdowinski, David, And We Are Not Saved, Philosophical Library 1985, ISBN 0802224865 תמונתו של דוד ודובינסקי, בארכיון בית לוחמי הגטאות, מאגר: מדור תצלומים, מספר מחשב 1130. התמונה זמינה גם באתר האינטרנט של ארכיון בית לוחמי הגטאות. Laurence Weinbaum (לורנס ויינבאום), Epizod z biografii Dawida Wdowińskiego Zagłada Żydów. Studia i Materiały, IX, 2013 משה ארנס, דגלים מעל הגטו, תל אביב: ידיעות ספרים, 2009. מדיה וקבצים בנושא דוד ודובינסקי בוויקישיתוף דוד ודובינסקי, עדות במשפט אייכמן מסמך על ודובינסקי של מרכז המידע של יד ושם.
מונטיאק פוהאט

מונטיאק פוהאט (שם מדעי: Muntiacus puhoatensis), הוא ככל הנראה מין חדש וננסי של מונטיאק (סוג אייל), אשר התגלה רק בשנת 1997 על ידי חוקרי טבע וייטנאמים, ובכך הוא בין מיני המונטיאקים האחרונים שהתגלו בשנות ה-90 של המאה ה-20. המין התגלה בהר פוהאט בווייטנאם סמוך לגבול עם לאוס, וייתכן שהוא מהווה למעשה תת-מין זוטר של מונטיאק רוזוולט. בתחומי מחייתו ידועים מספר מיני מונטיאקים חדשים שהמידע אודותם מועט: מונטיאק אנאמייט, מונטיאק העלה, מונטיאק רוזוולט, מונטיאק פי ומונטיאק גונגשאן. נכון ל-2016, אין שום מידע זמין לגבי המראה או האקולוגיה שלו, ומרבית הנתונים אודות התפוצה, בית הגידול והאיומים עליו, מגיעים מנתוני הרשימה האדומה של IUCN. מונטיאק פוהאט תואר לראשונה בשנת 1997 במאמר במגזין מדעי על ידי חוקר הטבע הווייטנאמי לי טרונג טראי ועמיתיו, בהתבסס על גולגולת יחידה עם קרניים שהללו אספו בהר פוהאט סמוך לכפר האן דיר במחוז קיונג פהונג בפרובינציית נג-אן שבצפון-מערב וייטנאם; אזור זה נמצא צמוד מאוד לגבול עם לאוס. ראיות נוספות אודות קיומו של מונטיאק זה נאספו שוב על ידי לי טרונג טראי באותו האזור, וכללו גולגולת נוספת עם קרניים, וזוג זנבות שזוהו כלא שייכות לאף מין ידוע אחר. חוקרים מערביים שקיבלו את הממצאים הללו אישרו שאכן מדובר כנראה במין חדש, אך בבדיקות גנטיות, נמצא שה-DNA שלו דומה מאוד לזה של מונטיאק רוזוולט, כך שייתכן שמדובר בתת-מין זוטר שלו. בנוסף, ידוע בבירור על נוכחות של מונטיאקי רוזוולט באזור פוהאט, כך שהמעמד הטקסונומי של המין לא ברור. אזור פוהאט שבו המין התגלה, מתאפיין ביער ירוק וצפוף עם חופת יער סגורה, הממוקם על מדרונות תלולים בגובה של מעל 900 מטר מעל פני הים. באזור זה יש גם יערות משניים הסובלים מהשפעה אנושית - בעיקר בשולי המדרונות. אין שום מידע זמין לגבי האקולוגיה וההתנהגות שלו, וניתן להעריך שהוא דומה בכך לקרוביו. מונטיאק פוהאט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין חסר נתונים (DD) לאור חוסר הוודאות לגבי המעמד הטקסונומי שלו ברמת המין. נכון ל-2015, טרם התקבל מידע נוסף המאפשר להעריך את מצבו מחדש. האיומים על מונטיאק פוהאט צפויים להיות דומים לאלו של יונקים אחרים בהודו-סין בכלל, ושל מונטיאקים בפרט. האיום המשמעותי ביותר ללא ספק הוא הציד החוקי והלא חוקי עבור קיום או לצורך סחר בבשר בשווקים המקומיים, ויותר מכך, אפילו סחר אזורי כגון יבוא של בשר, עורות, וקרניים לסין הסמוכה. האיום מפני אובדן בית גידול הוא מינורי יחסית לאיום הראשון, אם כי בטווח הארוך הוא צפוי להשפיע על המין. הערכות של איומים ספציפיים עבור מין זה אינן אפשריות, בשל חוסר ודאות לגבי המעמד הטקסונומי שלו, כמו גם אי יכולת זיהוי ברורה בינו לבין מינים אחרים. הפעולה החשובה ביותר עבור מין זה, היא קביעת מעמדו הטקסונומי. לצורך כך משלחות מחקר זקוקות לצאת לאזור פוהאט ולנסות לאסוף משם דגימות נוספות שלו כדי לקבוע את הזיקה הגנטית שלו למונטיאק רוזוולט. מדיה וקבצים בנושא מונטיאק פוהאט בוויקישיתוף מונטיאק פוהאט, באתר ITIS (באנגלית) מונטיאק פוהאט, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מונטיאק פוהאט, באתר GBIF (באנגלית) ‏ מחקר מפורט של הרשימה האדומה של IUCN על התפוצה, האיומים והשימור של מונטיאק פוהאט. מונטיאק פוהאט באתר הרשימה האדומה של IUCN
צבי ערבי

צבי ערבי או צבי סינַי (שם מדעי: Gazella arabica; בתעתיק מערבית: غزال عربي - עַ'זַאל עַרַבִּיַיה), הוא מין של צבי החי בחצי האי ערב. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1827 על ידי הזואולוג הגרמני מרטין ליכטנשטיין ויש שרצו לכלול בו את המין הנכחד - צבי מלכת שבא או לסווגו כתת-מין של מיני צבי אחרים (צבי הנגב וצבי מצוי). זהותו של צבי זה התמיהה את הזואולוגים במשך למעלה מ-180 שנה. הדגימה היחידה של מין זה שנמצאה אי פעם ועליה גם התבסס התיאור המדעי (לקטוטייפ), נלקחה מאיי פרסן (ער') בים האדום השייכים לערב הסעודית בשנת 1825, אולם מאידך החוקרים מפקפקים בכך שאוכלוסיית בר של הצבי הייתה נפוצה בעבר על האיים הללו, ומשערים שהוא הובאה עליהם מהחלק היבשתי של סעודיה או ממקום אחר בחצי האי ערב (אוכלוסיית הצבאים כיום באיים אלו שייכת לצבי מצוי). הסיבה המרכזית לתיאור הצבי הערבי כמין נפרד, היא המבנה הייחודי של גולגולתו ששונה מכל צבי אחר באזור; הדגימה, אשר שייכת לצבי זכר נמצאת כיום במוזיאון בברלין. מחקר טקסונומי משנת 2013 קובע באמצעות ניתוח פילוגנטי שהעור והגולגולת הייחודית של הצבי הערבי אשר נלקחו מאיי פרסן הסעודים משתייכים למעשה לשני פרטים נפרדים, המייצגים שתי שושלות אבולוציוניות בתוך הקלייד של הצבי המצוי. בין אם אכן מדובר במין נפרד ובין אם מדובר באוכלוסייה של מין אחר, סיבות ההכחדה של הצבי הערבי נותרו עלומות. עד 1997, הצבי הערבי סווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN, כמין נכחד (EX); בעקבות הפקפוק במעמדו הטקסונומי, IUCN סיווג אותו בשנת 2008 כמין חסר נתונים ובשנת 2017 כמין פגיע. צבי סעודי צבי אדום מדיה וקבצים בנושא צבי ערבי בוויקישיתוף צבי ערבי, באתר ITIS (באנגלית) צבי ערבי, באתר NCBI (באנגלית) צבי ערבי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צבי ערבי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צבי ערבי, באתר GBIF (באנגלית) ‏ מחקר על זיהוי הצבי הערבי ‏ נתונים של קבוצת מומחי האנטילופות של IUCN אודות הצבי הערבי צבי ערבי באתר הרשימה האדומה של IUCN מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית דגימה שעליה מתבסס התיאור המדעי של בעל החיים וטרם נמצאה דגימה אחרת מלבדה, מכונה לקטוטייפ (lectotype).
פאול הנרייד

פאול גיאורג יוליוס פרייהר הרנרייד ריטר פון ואסל-ולדינגאו (בגרמנית: Paul Georg Julius Freiherr von Hernried Ritter von Wasel-Waldingau; ‏10 בינואר 1908 – 29 במרץ 1992) היה שחקן קולנוע אוסטרי ובמאי קולנוע הידוע ביותר בשל תפקידיו בסרטים הוליוודיים החל משנות ה-40 כגון "קזבלנקה", וכאחד מראשוני במאי הטלוויזיה. הנרייד נולד בעיר טריאסטה (כיום באיטליה) בעת שזו הייתה חלק מן האימפריה האוסטרו הונגרית, בן למשפחת בנקאים אריסטוקרטית ממוצא וינאי. הוא למד תיאטרון בווינה והופיע על הבמה בהדרכת הבמאי הידוע מקס ריינהרדט. החל בקריירת המשחק שלו בקולנוע בגרמניה בשנות ה-30, ובשנת 1935 היגר לבריטניה. ב-1939 שיחק בסרט "היה שלום, מר צ'יפס" לצידם של רוברט דונאט וגריר גרסון. באותה שנה עבר להוליווד. בשנת 1942 הופיע בשני הידועים שבסרטיו. בסרט "ועתה, הנוסע" שיחק גבר נשוי שבו מתאהבת אישה מעורערת בנפשה, אותה גילמה בטי דייוויס, אשר יצרה את אחת הדמויות הקולנועיות המזוהות ביותר עם אישיותה. בסרט זה יצר הנרייד מחווה קולנועית עליה חזרו רבים, עת הצית שתי סיגריות, והעביר אחת מהן לדייוויס. סרט נוסף מאותה השנה הוא "קזבלנקה", שבו שיחק הנרייד את דמותו של ויקטור לאזלו, לוחם חירות צ'כי ובעלה של אילזה (אינגריד ברגמן), המגיע ביחד עם אשתו לקזבלנקה הנשלטת על ידי צרפת של וישי, ומסתבך במשולש אהבים עם בעל מועדון לילה בשם ריק בליין (המפרי בוגרט), אהובה של אילזה מן העבר. תפקידו של הנרייד זכור בשל הסצנה שבה הוא מסית את כל באי מועדון הלילה לשיר בקול רם את המנון צרפת, המרסייז, על מנת להשתיק את הנאצים המזמרים את השיר "משמר הריין". לאחר שנת 1942 לא זכה עוד להצלחה דומה, והחל בקריירת בימוי בקולנוע ובטלוויזיה. בטלוויזיה ביים את "אלפרד היצ'קוק מציג", סדרת סרטים קצרים שבהם הופיע אלפרד היצ'קוק בפתיח מעורר אימה, וסדרות כ"מאבריק", "בוננזה" ו"העמק הגדול". ב-1947 שיחק בסרט "שיר אהבה בתפקיד רוברט שומן. ב-1962 השתתף בסרטו של וינסנט מינלי, "ארבעת פרשי האפוקליפסה" וב-1965 בסרט "מבצע חץ מקשת". הנרייד מת מדלקת ריאות בשנת 1992 בביתו, בסנטה מוניקה שבקליפורניה. מדיה וקבצים בנושא פאול הנרייד בוויקישיתוף פאול הנרייד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פאול הנרייד, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי פאול הנרייד, באתר AllMovie (באנגלית) פאול הנרייד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פאול הנרייד, באתר MusicBrainz (באנגלית) פאול הנרייד, באתר Discogs (באנגלית) פאול הנרייד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פאול הנרייד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מזאמה לבנה

מזאמה לבנה (שם מדעי: Mazama tienhoveni; נקראת גם מזאמה בהירה, מזאמה סגלגלה או בשם המקומי שלה ואדו בראנקו), היא מין חדש של מזאמה אשר תוארה מדעית לראשונה רק בשנת 2015 על ידי חוקר הטבע הברזילאי מרק ואן רוסמלין. היא הוכרה כמין נפרד על בסיס הגנטיקה שלה והיא קרובה מבחינה פילוגנטית למזאמה אדומה ואייל פרדי. הפרטים הראשונים של מין זה אשר נצפו על ידי חוקרי טבע, ניצודו בשנת 2006. השם המדעי שהוענק לה הוא לזכרו של חוקר הטבע ההולנדי פיטר גרבראנד ואן טינהווני (1953-1875) ממייסדי ארגון השימור IUCN. צבע הפרווה הכללי שלה הוא חום דהוי בהיר מאוד עד אפרפר או צהבהב חיוור, אשר הופך ללבן-אפרפר באזור המותניים, החזה, הגחון, המפשעה והחזה, בצד התחתון של הזנב, בצדדים הפנימיים של הרגליים בצוואר ובסנטר. פלג הגוף האחורי נוטה להיות כהה במעט, ולאורך השדרה יש קו כהה דהוי. מבנה הגוף שלה רזה ועגלגל, ויש לה צוואר ארוך וצר וראש קטן משולש. הרגליים שלה דקיקות וארוכות והזנב קצר ורחב. האוזניים שלה עגלגלות ורחבות, והזכר מתאפיין בזוג קרניים פשוטות וחדות דמויות מחט. משקל הגוף על פי ציידים מקומיים נע בין 20 ל-25 ק"ג, ואורך הגולגולת שנבדקה היה 185 ס"מ. טווח התפוצה המשוער שלה הוא בדרום מרכז האמזונאס בברזיל, והיא אנדמית למערכת האקולוגית סביב אגן הניקוז של נהר האריפואנה, לצד מספר מינים אנדמיים אחרים. היא חיה ביערות גשם טרופיים ובביצות. היא פעילה בבדידות או בזוגות, ונכון ל-2016, לא ידוע מאומה על האקולוגיה שלה וסביר להניח שהיא דומה לזו של מיני מזאמה אחרים. את המים הנחוצים לקיומה היא מקבלת ממקווי המים ביער כמו נהרות, נחלים, ביצות ובריכות בוץ. בתחומי תפוצתה, היא נדירה יותר מהמזאמה האדומה או מהמזאמה האמזונית. מצב השימור שלה טרם הוערך על ידי הרשימה האדומה של IUCN. מזאמה לבנה, באתר GBIF (באנגלית) ‏ מזאמה לבנה באתר כוכב היונקים(הקישור אינו פעיל) ‏ תצלומים ומידע מפורט על המזאמה הלבנה במחקר על המערכת האקולוגית של נהר האריפואנה בברזיל
תאו סודאני

תאו סודאני (שם מדעי: Syncerus caffer brachyceros; קרוי גם תאו סוואנה מערבי), הוא תת-מין של תאו אפריקני החי במערב אפריקה לאורך האזור הידוע כסאהל. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1837 על ידי הזואלוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי. זהו תת-המין השני בגודלו לאחר תאו הכף, והוא די דומה לו באופן כללי. פירוש שמו המדעי brachyceros הוא "קרן קצרה" ביוונית עתיקה, ומתייחס לכך שקרניו קטנות באופן ניכר מתאו הכף. לתאו הסודאני פרווה בהירה יותר בצבעה מתאו הכף, וזהו בין סימני ההיכר היחידים של תת-המין. הצבע הוא בגוונים של חום קפה בהיר או כהה עד לחום שוקולד כהה. הנקבות בהירות יותר מהזכרים, והעגלים עד גיל מסוים מתאפיינים בפרווה אדמדמה בדומה לתאו היער. מבנה הגוף של התאו הסודאני רחב, מוצק וחביתי, והוא מתאפיין בכתפיים שריריות וגבוהות, רגליים מוצקות ועבות, ופרסות עגולות ורחבות. הזנב ארוך ושעיר, והאוזניים גדולות, רחבות ושעירות בחלק התחתון שלהן. המשקל הממוצע של התאו הסודאני הוא כ-450 ק"ג. התאו הסודאני מתאפיין בזוג קרניים גדולות ועבות דמויות האות S, אך הן קצרות וקלות יותר מקרני תאו הכף. לעומת הנקבות, הקרניים גדולות ועבות יותר אצל הזכרים, ומתפתח בבסיס "מגן" חזק שנעדר אצל הנקבות. התאו הסודאני נפוץ במערב אפריקה, והמקור לשמו הוא "הסוואנות הסודאניות" שהנמצאות לאורך טווח התפוצה שלו. בין המדינות שבהם הוא נוכח ניתן למנות את סנגל, בורקינה פאסו, גינאה, גינאה ביסאו, חוף השנהב, מאלי, גאנה, טוגו, בנין, ניגריה, ניז'ר, קמרון, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דרום סודאן, סודאן ואתיופיה; התאו שמצוי ב-4 המדינות האחרונות, משתייך למעשה לתת-מין אחר פחות מוכר המכונה "תאו הנילוס" (Syncerus caffer aequinoctialis), אולם חוקרים מסוימים כוללים אותו תחת התאו הסודאני. בית הגידול של תת-מין זה נופל אמנם ברוב בשטחי סוואנה, אך אין מדובר באותם סוואנות עשב פתוחות ויבשות של דרום ומרכז אפריקה, אלא בסוואנות שיחים דוקרניות או בסוואנות טרופיות העשירות במשקעים, ובסבך צפוף וגבוה. בנוסף, התאו הסודאני מאכלס בתי גידול כמו ביצות ומישורי הצפה, ובמידה חלקית גם את קצה יערות הגשם הטרופיים שבהם הוא מוחלף בהדרגה על ידי קרובו - תאו היער. טורפו העיקרי הוא האריה הסנגלי. הרשימה האדומה של IUCN לא סיווגה את התאו הסודאני בקטגוריה נפרדת, ועל כן הוא כלול תחת קטגוריית ללא חשש (LC) המתייחס למצב של שלושת תת-המינים יחדיו. עם זאת, התאו סודאני נכחד מגמביה ומצבו במדינות רבות אינו מזהיר עקב ציד ואובדן בית גידול, כך שייתכן שמצבו אינו יציב כעמיתו הדרומי. מגמת האוכלוסייה נמצאת בוודאות בירידה. התאו הסודאני מצוי במספר אזורים מוגנים כמו הפארק הלאומי W, הפארק הלאומי ניוקולו-קובה, הפארק הלאומי פאנדג'ירי, הפארק הלאומי קומואה, הסנגהה התלת-לאומי, הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס ועוד. תאו סודאני, באתר ITIS (באנגלית) תאו סודאני, באתר GBIF (באנגלית) ‏ מידע על תאו סודני (1)(הקישור אינו פעיל) ‏ מידע על תאו סודני (2) ‏ תמונות של תאו סודני
בלאנש

אלי דלוו (בצרפתית: Ellie Delvaux; נולדה ב-10 ביוני 1999), הידועה בשם הבמה בלאנש (Blanche), היא זמרת-יוצרת ומוזיקאית יהודייה בלגית. היא ייצגה את בלגיה באירוויזיון 2017 שנערך בקייב, אוקראינה, וסיימה במקום הרביעי. דלוו נולדה בבריסל, בירת בלגיה. את השראתה להיכנס לעולם המוזיקה קיבלה מאחיה הבוגר, אשר הוא בעצמו זמר, וכבר מגיל צעיר למדה לנגן בגיטרה ובפסנתר. בחודש ינואר 2016, בגיל 15, ביצעה באודישנים לעונתה החמישית של תוכנית הריאליטי The Voice Belgique (הגרסה הבלגית של The Voice, המשודרת בחבל ולוניה דובר הצרפתית) את שירה של אדל, "Daydreamer" והתקבלה לנבחרת של הצמד הצרפתי המפורסם Cats on Trees. היא עברה את שלב הדו-קרב בביצוע השיר "Creep" של רדיוהד. דלוו צלחה את שלב שבוע ההופעות החיות הראשון ונבחרה להמשיך לשבוע השני לאחר ביצוע השיר, "Running with the Wolves", של אורורה. בשלב השבוע השני של הופעות החיות הודחה. ב-22 בנובמבר 2016 רשות השידור דוברת הצרפתית של בלגיה, RTBF, הכריז כי אלי דלוו תייצג את בלגיה באירוויזיון 2017. נעשה שיתוף פעולה בינה לבין המוזיקאי פייר דומולין בכתיבת השיר "City Lights" איתו ייצגה את מדינתה בתחרות. השיר העפיל לגמר התחרות וסיים במקום הרביעי. היא שייכת לקהילה היהודית בבלגיה והדריכה בעבר בקן של תנועת הנוער השומר הצעיר בבריסל. הופיעה בישראל ב-5 באפריל 2017 עם השיר "City Lights" במסגרת פרויקט ההסברה הישראלי Israel Calling 2017 אשר נערך בתל אביב-יפו. מדיה וקבצים בנושא בלאנש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בלאנש בלאנש, ברשת החברתית פייסבוק בלאנש, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בלאנש, ברשת החברתית אינסטגרם בלאנש, סרטונים בערוץ היוטיוב בלאנש, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בלאנש, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) בלאנש, באתר ספוטיפיי בלאנש, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) בלאנש, באתר Last.fm (באנגלית) בלאנש, באתר MusicBrainz (באנגלית) בלאנש, באתר דיזר בלאנש, באתר Yandex.Music (ברוסית) בלאנש, באתר Discogs (באנגלית) בלאנש, באתר Genius שלמה פפירבלט, המדריכה של "השומר הצעיר" שמייצגת השנה את בלגיה באירוויזיון, באתר הארץ, 11 במאי 2017