laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יוסף חריט

יוסף חריט (1 באוקטובר 1896 רוסיה - 23 באפריל 1985 כפר גלעדי) היה מאנשי העלייה השנייה. חבר ארגון השומר וקבוצת הרועה. שירת בגדודים העבריים ובהמשך בארגון ההגנה. עבד במקורות. יוסף חריט נולד ב-1896 בעיירה פוזלוב בפלך קובנה שברוסיה, להוריו יהודה וחיה (רבינוביץ') שקיימו בית ציוני סוציאליסטי. בעקבות תבוסת רוסיה במלחמת רוסיה–יפן פרצו פרעות ביהודים שאילצו את המשפחה לעבור לסמולנסק שם נשלח חריט ללמוד בבית ספר לחינוך כללי. הייתה זו האנטישמיות שבסופן של דבר דחפה את המשפחה לצאת מרוסיה. עם סיום לימודיו ב-1913 עלה ארצה והחל לעבוד בפרדסי פיינברג בחדרה ובהמשך בקואופרציה במרחביה שם צורף לארגון השומר. במסגרת ארגון זה הצטרף לקבוצת הרועה ונדד עם חברי הקבוצה ברחבי הגליל עד פירוקה ב-1915. לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף חריט לגדודים העבריים בשירות הצבא האנגלי. כשהחלו מאורעות תל חי וכן מאורעות תר"פ נקרא חריט (כמו יתר חברי השומר ששירתו בגדודים) "להעביר" נשק ממחסני הצבא הבריטי לטובת הגנת היישובים העבריים. רוב הנשק נלקח מהמחנה הבריטי בסרפנד אך כשראו שאין במחסנים אלו פצצות ורימונים החלו בייצור עצמי. במהלך הוצאת נפצים לרימונים ממחנה הבריטי בלוד נפצע חריט וטופל בבית חולים מספר שבועות. לאחר החלמתו עלה לגליל והתייצב ביחידה הרוכבת של "השומר" בפיקודו של נחום הורביץ. כשניסה לחזור, לאחר מספר שבועות, לגדוד העברי גילה שהבריטים החליטו לפרקו וחריט עם שאר אנשי "השומר" חזרו לגליל והחלו להקים בשלישית את כפר גלעדי. בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף חריט לארגון המחתרתי הקיבוץ שרוב חבריו היו מפורשי "השומר". מטעם ארגון זה נשלח ב-1924 לתל יוסף לפקד על קורס למדריכים ולמפקדים צבאיים ב-1929, בתקופת מאורעות תרפ"ט, התגייס חריט עם עוד ארבעים אנשי "השומר" לעזור בהגנת היישוב כשחריט עצמו פעל בתל אביב. בתקופת מאורעות תרצ"ו נקרא חריט למפקדת ההגנה שם הוחלט על הקמת פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה ועל חריט הוטל לפקד על הפלוגה הדרומית ששמרה מראשון לציון ועד נגבה. בהמשך קיבל פיקוד על פלוגה באזור השרון. ב-1941, בתקופת הפלישה לסוריה של בעלות הברית מונה חריט לפקד על הגליל העליון. עם סיום תפקידו חזר לכפר גלעדי. במסגרת מומחיותו סייע חריט למוסדות להקים קווי ייצור לכלי נשק (תעשייה שהשתלבה עם תע"ש). ב-1944 החל לעבוד בחברת מקורות שם מילא ניהל את "פיתוח מקורות המים בישראל" וכן היה אחראי על הציוד הכבד בחברה עד צאתו לגמלאות. חריט נישא לצביה אברמסון (בתו של החלוץ משה אברמסון) ולהם שני בנים (נחום ודן). היה פעיל בהוצאת ספרי ארגון "השומר". נפטר ב-1985 והובא לקבורה בחלקת השומרים בבית הקברות בתל חי. יומן יוסף חריט, ארכיון יד טבנקין, רמת אפעל מרעה העדר של בית־גן, מזכרונות י. חריט, בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך שני, פרק צב: כיבוש המרעה, תרע"ד (1914), עמ' 990–993. דן חריט, אברמסון - בית השורשים, קיבוץ דליה: מערכת, 2009 שאול דגן, ראשונים באום-ג'וני האברמסונים, הוצאה עצמית, 1986 מדיה וקבצים בנושא יוסף חריט בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "יוסף חריט", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5231 יוסף חריט באתר "אלבום המשפחות - ראשון לציון" "רוטנברג" של מים, מעריב, 25 באוגוסט 1950 מנחם תלמי, כפתור "המוביל" מחכה ללחיצה, מעריב, 27 במרץ 1964 היישוב ננטש לראשונה בתקופת מלחמת העולם הראשונה ופעם שנייה בעקבות מאורעות תל חי הקורס היה בפיקוחם של בנימין זאב פון וייזל ואוטו האן וסגנו היה ירחמיאל לוקאצ'ר לחריט היה ניסיון קודם בתחום כשכבר ב-1927 עסק בקידוח בארות מים דן חריט הוא נכדו של משה אברמסון
למי (שכונה)

למי (בפורטוגזית: Leme) היא שכונה של המעמד הבינוני באזור הדרומי של ריו דה ז'ניירו. השכונה שוכנת בין השכונה בוטפוגו לשכונה אורקה. השכונה קיבלה את שמה מסלע שצורתו דומה להגה (בפורטוגזית משמעות השם למי היא הגה). בשנת 1975 נבנה אחד מהבניינים הגבוהים ביותר בחוף של למי, מלון לה מרידיאן; בשנת 2007 נסגר המלון ובשנת 2009 הוא נמכר לחברת וינדזור עבור 170 מיליון דולר, שופץ ונפתח מחדש בינואר 2011 תחת השם "מלון וינדזור אטלנטיקה". ב-31 בדצמבר בכל שנה, התהלוכה לכבוד ימאנז'ה מתחילה מלמי. מדיה וקבצים בנושא למי בוויקישיתוף למי באתר rio.com
נובי ויטקוב

נובי ויטקוב (באוקראינית: Новий Витків, נובי ויטקיב; בפולנית: Nowy Witków; ביידיש: וויטקעוו) הוא כפר במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. האזכור הראשון של היישוב הוא משנת 1469, ובמאות ה-17 וה-18 הוחזק בידי משפחות אצולה. במאה ה-19 התפתח היישוב, ושימש כמרכז מסחרי לכפרים החקלאיים שסביבו. בשנת 1904 פרצה ביישוב שרפה גדולה, שלאחריה, נבנו בתיו מחדש. האזכור הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מראשית המאה ה-18. במהלך המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית בכפר, אך מגמה זו באה לקצה בשנת 1904, כאשר רובם המוחלט של בתי היהודים ביישוב נשרפו, לרבות בית הכנסת. בעת הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרעו ביהודי הכפר הקוזקים. בתום המלחמה, השתקמה הקהילה בסיוע הג'וינט. בין מלחמות העולם התגברה בכפר הפעילות הציונית. בשנים אלה חיו ביישוב קרוב ל-1,000 יהודים, כמחצית תושביו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים ממערב פולין, אשר חלקם גורשו בידי השלטונות הסובייטיים לעומק ברית המועצות. ב-25 ביוני 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ולמחרת, העלו הגרמנים ואוקראינים מקומיים את בית הכנסת ובית המדרש בכפר באש, תוך עינוי יהודים כדי שישרפו בעצמם ספרי תורה, ואילוץ יהודי היישוב, ובהם רב הקהילה, לפרק בעצמם את קירות המבנים. בהמשך הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע עם מגן דוד, הגבלות תנועה, החרמת דברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה מחוץ ליישוב. באוקטובר 1942 שולחו כ-160 יהודים מהיישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ. יתר יהודי היישוב הועברו בחודשים שלאחר מכן ליישובי הסביבה, וגורלם היה כגורל יתר היהודים במקומות אלו. שתי משפחות יהודיות אחרונות שנותרו בכפר נרצחו בתחילת 1943. מדיה וקבצים בנושא נובי ויטקוב בוויקישיתוף נובי ויטקוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין "נובי ויטקוב", באתר השטעטל הווירטואלי "נובי ויטקוב", באתר JewishGen (באנגלית)
מבצע מרלין

מבצע מרלין (באנגלית: Operation Merlin) היה מבצע חשאי של ארצות הברית תחת ממשל ביל קלינטון במטרה לספק לאיראן תכנון פגום של מרכיב לנשק גרעיני, כדי לעכב את תוכנית הנשק הגרעיני האיראנית, או כדי להפליל את איראן. ג'יימס רייזן, סופר ופרשן המודיעין של "הניו יורק טיימס" מתאר בספרו State of War כי ה-CIA השתמש במהנדס גרעין רוסי שערק כדי לספק מודיעין טכנולוגי מוטה שכלל שרטוטי ראש נפץ גרעיניים פגומים במכוון לבכירים איראניים בפברואר 2000. לפי מסמכי ה-CIA, החיפוש אחר מהגר רוסי עם רקע הנדסי מתאים בפיזיקה גרעינית החל בספטמבר 1996. נוצר קשר ראשוני של ה-CIA עם המהגר שנבחר כבר באוגוסט 1994, הוא החל לקבל משכורת חודשית בסך 5,000 דולר על ידי ה-CIA בשנים 1997 ו-1998, החל מפברואר 1999 המשכורת עלתה ל-6,000 דולר. כינוי המהנדס הרוסי ב-CIA היה "מרלין". מרכיב הנשק שנבחר התבסס על רכיב "מנגנון הפיצוץ" (TBA-480) של פצצת אטום רוסית, אשר שונה בניסיון להפוך אותו לפגום באופן חמור. ה-CIA העריך כי הרכיב שפותח בארזאמאס-16, היה מתקדם ב-20 שנים ממה שבאמת נדרש להשגת נשק גרעיני מהדור הראשון. לאחר העברת התכנונים לאיראנים ב-3 במרץ 2000, ה-CIA האריך את העסקתו של המדען הרוסי עד מרץ 2003 לפחות, מתוך כוונה להעביר את התכנונים למדינה נוספת שנחשדה ברצון לפתח נשק גרעיני. רייזן כתב בספרו כי הנשיא קלינטון אישר את המבצע וממשל בוש המשיך את התוכנית. פרסום מוקדם של פרטי המבצע על ידי הניו יורק טיימס נמנעו על ידי התערבות היועצת לביטחון לאומי קונדוליזה רייס בשנת 2003. המהנדס הרוסי יצר קשר עם מדענים בתוכנית הגרעין האיראנית שהתעניינו במידע שהיה ברשותו, וה-CIA תדרך את המהנדס לטוס לווינה על מנת למסור את המסמכים בשגרירות איראן הפועלת בעיר. על מנת לשמור על חשאיות מרבית, ה-CIA לא עדכן את השלוחה שלו בווינה לגבי המבצע, לא עדכן את המהנדס ואפילו את מפעילו כי הוא יעביר מסמכים אשר מכילים מידע שגוי. בנוסף, כנראה במטרה למנוע מעקבים אחר המהנדס, הוא צויד בכתובת שגויה של שגרירות איראן בווינה, לאחר יומיים הצליח להגיע לשגרירות והניח בתיבת הדואר את מעטפת המסמכים, אך לא לפני שהבחין כי המסמכים שגויים ולכן צירף מכתב למעטפה ובו הסבר כי המסמכים לא מדויקים. לטענת רייזן המבצע לא רק שלא האט את תוכנית הגרעין אלא אף האיץ אותה מכיוון שעכשיו לאיראנים היו שרטוטים, גם אם לא מדויקים (אך הם ידעו מה לא נכון הודות למכתב שצורף למעטפה), של רכיב קריטי בנשק גרעיני, אשר הושוו לשרטוטים אחרים ממקורות אחרים כפי שמשערים שסופק לאיראניים על ידי עבד אלקדיר חאן. בשנת 2010, הוגש כתב אישום נגד ג'פרי אלכסנדר סטרלינג, קצין לשעבר ב-CIA, בטענה כי הוא המקור לחלק מהמידע בספרו של רייזן. הוא הורשע בריגול בינואר 2015 ונגזרו עליו 3.5 שנות מאסר. לאחר פרסום הספר בשנת 2006, רייזן הואשם בפגיעה בביטחון המדינה וה-FBI פתח בחקירה נגדו בהוראת משרד המשפטים, לאחר מספר שנים הוחלט שלא להגיש נגדו כתב אישום. סטקסנט יוסי מלמן, ‏תשדורת מאמריקה: הנזק הביטחוני שנגרם מהמשבר בין אובמה לנתניהו, באתר מעריב אונליין, 28 במרץ 2015 יוסי מלמן, מי נתן להם פצצת אטום, באתר הארץ, 24 בינואר 2006 Risen, James (2006-01-03). State of War : The Secret History of the CIA and the Bush Administration. Free Press. ISBN 978-0-7432-7066-3. "USA v. Sterling 10 CIA Exhibits on Merlin Ruse" (PDF). Central Intelligence Agency. 2015-01-14. נבדק ב-2015-01-17. Borger, Julian (2006-01-05). "US blunder aided Iran's atomic aims, book claims". London: Guardian Unlimited. ארכיון מ-2012-10-25. נבדק ב-2010-05-20. סוכן סי־איי־אי לשעבר נידון ל-3.5 שנות מאסר על הדלפה לניו יורק טיימס, באתר הארץ, 12 במאי 2015
Victory (אלבום של אנלישד)

Victory (מאנגלית: ניצחון) הוא האלבום הרביעי של להקת הדת' מטאל השוודית אנלישד. האלבום יצא לאור בפברואר של שנת 1995. כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אנלישד. אנלישד ג'וני הדלונד - שירה, גיטרה בס פרדריק לינדגרן - גיטרה תומאס אולסון - גיטרה אנדרס שולץ - תופים מידע על האלבום Victory באתר AllMusic האלבום Victory באתר יוטיוב האלבום באתר Encyclopaedia Metallum האלבום באתר הרשמי של הלהקה ביקורת על האלבום באתר Allmusic ביקורת על האלבום באתר Rock Hard ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סטרחוביצה

סטרחוביצה (בפולנית: Starachowice) היא עיר בפרובינציית שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקְיֶה שבפולין, על גדות נהר קמיינה (Kamienna), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. סטרחוביצה והיישוב הסמוך וייז'בניק (Wierzbnik), שאוחד עמה, החלו כיישובים בבעלות אצולה, ובשנת 1624 הוענקו להם זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השלישי ואזה. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה העיר, לאחר גילוי מרבצי ברזל בסביבתה. יהודים התיישבו בעיר ביתר שאת משנת 1862, עם ביטול האיסור הרשמי על ישיבת יהודים בה, ויהודי המקום נטלו חלק משמעותי בפיתוח התעשייה בעיר. בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות ציונית, שכללה הפעלת תנועות נוער ציוניות והקמת בית ספר עברי מרשת תרבות. כמו כן, פעלה בעיר אגודת ישראל. בשנים אלה נמנו בעיר 2,159 יהודים, מתוך 5,459 תושבים. ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו שרפו את בית הכנסת שבעיר, וגייסו את יהודיה לעבודות כפייה. בתקופה הראשונה לכיבוש הגיעו לעיר כ-500 פליטים יהודים מלודז' ועוד כמה מאות מפומרניה. בנובמבר 1939 מונה בעיר יודנרט, אשר נצטווה להעביר לגרמנים סכומי כופר, ולספק מדי יום מאות יהודים לעבודות כפייה. בהמשך, צוו יהודי העיר לענוד סרט זרוע עם מגן דוד. ב-2 באפריל 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו סגור שהוקם בה, בו התקיימו תנאי צפיפות ורעב. במאי 1941 הגיע מספר יושבי הגטו לכ-3,600 איש, והם הועסקו ברובם במפעלי התעשייה בעיר. בשנת 1942 הגיעו לגטו שבעיר פליטים יהודים נוספים מהסביבה. ב-27 באוקטובר 1942 שולחו כ-2,000 יהודים מהגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, והיתר הועברו לשני מחנות עבודה שהוקמו באזור העיר. חלק מהיהודים נרצחו בשעת האקציה. שני מחנות העבודה, על כ-3,000 השוהים בהם, חוסלו מיוני 1943 ועד יולי 1944, תוך רצח יושביהם, ועריכת מצוד אחר הנמלטים מהם. לאחר תום המלחמה, במאי 1945, שבו לעיר מספר יהודים, אך לאחר שחלקם נרצחו בידי פולנים, עזבו את המקום האחרים. מדיה וקבצים בנושא סטרחוביצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטרחוביצה ספר יזכור לקהילת וירזבניק-סטרכוביץ, בספריית העיר ניו יורק וייז'בניק-סטרחוביצה באתר מרכז מורשת יהדות פולין וייז'בניק-סטרחוביצה (Wierzbnik-Starachowice), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם יולנטה קריימר, סטרחוביצה-וייז'בניק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 317–318), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) סטרחוביצה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מבצע משחקים אולימפיים

מבצע משחקים אולימפיים (באנגלית: Operation Olympic Games) היה מבצע חשאי שקיומו לא אושר, במטרה לחבל בתוכנית הגרעין האיראנית באמצעות לוחמת סייבר. לכאורה המבצע התנהל בהובלת ארצות הברית ובמעורבות ישראל בסביבות שנת 2006. לכאורה המבצע החל בממשל ג'ורג' ווקר בוש ב-2006 והמשיך תחת ממשל ברק אובמה, אשר הקשיב לעצתו של בוש להמשיך במתקפות סייבר על המתקן הגרעיני בנתנז. בוש האמין כי זו האסטרטגיה שתמנע מישראל התקפה על מתקני הגרעין של איראן. במהלך כהונתו השנייה של בוש, גנרל ג'יימס קרטרייט וקציני מודיעין אחרים הציגו בפני בוש קוד מתוחכם אשר יפעל כנשק סייבר. "המטרה הייתה להיכנס למערכות השליטה והבקרה של המתקן בנתנז... הקוד היה חודר למחשבים המיוחדים שאחראיים על הצנטריפוגות". הקוד פותח בזכות שיתוף פעולה עם יחידה 8200 תחת אגף המודיעין של צה"ל. המעורבות הישראלית הייתה חשובה לאמריקאים מכיוון שלישראלים היה "מודיעין מעמיק על פעילות המתקן בנתנז שהוא משמעותי להצלחת מתקפת הסייבר". בנוסף בכירים אמריקאים רצו "להניא את הישראלים מהנחתת מתקפה-מונעת נגד מתקני הגרעין האיראניים". וירוס המחשב שנוצר על ידי שתי המדינות כונה "הבאג" (the bug), וכאשר נתגלה כונה "סטקסנט" על ידי תעשיות ה-IT וחברות האבטחה. ניתוח התוכנה גילה שהפצתה נעשתה בעזרת ארבע פרצות אבטחה לא ידועות (התקפת Zero Day) של מערכת ההפעלה "Microsoft Windows". התוכנה שיבשה כ-1,000 צנטריפוגות מתוך 5,000 במתקן בנתנז. היות שה"באג" אינו יודע להבחין בסביבת העבודה שלו, הוא התפשט למחשבים מחוץ לנתנז וברחבי האינטרנט וכך נחשף בפני הציבור וחברות אבטחה פרטיות. חברות האבטחה סימנטק ומעבדות קספרסקי בחנו את סטקסנט. הוושינגטון פוסט דיווח כי גם הנוזקה להבה הייתה חלק ממבצע משחקים אולימפיים. ביוני 2013 דווח כי קרטרייט היה נתון במעקב וחקירה של מחלקת המשפטים של ארצות הברית בחשד להדלפת מידע מסווג על המבצע לכלי תקשורת בארצות הברית. ב-2016 הוצג סרט תיעודי בשם Zero Days (אנ'), אשר טען כי בידיו עדויות חסויות של אנשי NSA שמעידים כי גילוי המערכת נבע מפזיזות ישראלית, בפרט ביחידה 8200, והאשים אותה בהכנסת שינויים במערכת Stuxnet שגרמו להפצה נרחבת מהרצוי של הווירוס ובשל כך לחשיפת המבצע, ולהפעלת הווירוס בלי אישור אמריקאי ולכן מטילה על ישראל את האחריות על דליפת הטכנולוגיה הרגישה הכרוכה בו לידיים איראניות ורוסיות. מבצע מרלין ארה"ב הגבירה לוחמת הסייבר באיראן, ועירבה את ישראל כדי למנוע ממנה לתקוף, באתר הארץ, 1 ביוני 2012 Sanger, David (1 ביוני 2012). "Obama Order Sped Up Wave of Cyberattacks Against Iran". The New York Times. נבדק ב-19 באוקטובר 2012. {{cite news}}: (עזרה) Nakashima, Ellen (19 ביוני 2012). "U.S., Israel developed Flame computer virus to slow Iranian nuclear efforts, officials say". The Washington Post. נבדק ב-20 ביוני 2012. {{cite news}}: (עזרה) Pete Yost (28 ביוני 2013). "Reports: Retired general target of leaks probe". Associated Press. נבדק ב-28 ביוני 2013. {{cite news}}: (עזרה) יוסי מלמן, Exclusive: Israel’s rash behavior blew operation to sabotage Iran’s computers, US officials say, Jerusalem Post, 16 בפברואר 2016
סרט וארוחת בוקר

סרט וארוחת בוקר הוא סרט קולנוע ישראלי, משנת 1977, בכיכובם של מיקי קם ודורון תבורי ובבימויו של אלפרד שטיינהרדט. את התסריט כתב אלי תבור. הסרט מגולל את קשייו של זוג צעיר טיפוסי בישראל של 1974, שהוחמרו מאוד בעקבות שירותו הממושך של הבעל במלחמת יום הכיפורים ובמצב החירום שאחריה. הזוג נשוי זה מכבר, אך לא הצליח לקנות בית, שירות המילואים הכשיל את הבעל בלימודים באוניברסיטה ויצר גם ריחוק בין בני הזוג. הבעל מאבד את ההערכה העצמית שלו וחש כי אשתו אמורה להעדיף גברים אחרים על פניו והזוג עומד על סף פרידה. "סרט וארוחת בוקר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סרט וארוחת בוקר", באתר ספר הקולנוע הישראלי "סרט וארוחת בוקר", באתר אידיבי "סרט וארוחת בוקר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "סרט וארוחת בוקר", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מול המצלמות... על המסך, דבר, 10 בפברואר 1977 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פאול לנגרהנס

פאול לנגרהנס (בגרמנית: Paul Langerhans; ‏1847–1888), פתולוג וביולוג גרמני. פאול לנגרהנס נולד בברלין והיה בן של רופא. החל את לימודיו באוניברסיטת יינה והשלים אותם בברלין. עם סיום הלימודים נסע למזרח התיכון, אך חזר עם תחילת מלחמת צרפת–פרוסיה. בשנת 1867 גילה לנגרהנס את התגלית הביקורתית הראשונה שלו כשהיה עדיין סטודנט לרפואה ועבד במעבדה של וירצ'וב במכון הפתולוגי בברלין. הוא השתמש בטכניקת הכתמת הזהב של כהנהיים כדי לתאר תאים דנדריטים לא פיגמנטריים שנמצאו באפידרמיס. בשנת 1869 פרסם את מחקרו בנושא הלבלב, שבמהלכו גילה את איי לנגרהנס שנקראו על שמו. לאחר סיום הלימודים, הוא ליווה את הקרטוגרף ריצ'רד קיפרט לסוריה, ארץ ישראל ומערב ירדן, אך חזר לאירופה עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה. בשנת 1871, התמנה לפתולוג באנטומיה פתולוגית באוניברסיטת פרייבורג בעזרתו של רודולף וירכו, ובתוך שנתיים הפך לפרופסור מן המניין. שם הוא חלה ב-1874 בשחפת, כנראה בגלל עבודתו בחדר הניתוח. בחיפוש אחר תרופה, הוא נסע לנאפולי, פלרמו, האי קאפרי, ועבר טיפולים בדאבוס ובסילבפלנה בשווייץ. הטיפולים לא עזרו, ולאור מצבו, הוא נאלץ להגיש בקשה לשחרור מתפקידיו באוניברסיטה. באוקטובר 1875 הוא יצא לפונשל באי מדיירה, שם התאושש חלקית ופתח בקריירה חדשה במחקר של חסרי חוליות. פרסומיו המתארים ומסווגים חסרי חוליות ימיים ראויים לדירוג כתרומתו השלישית למדע. בשנת 1887, הוא נתן הרצאה בנושאים אלו באקדמיה המלכותית בברלין. בנוסף גם כתב מדריך לנוסעים לאי, והמשיך בלימודי מטאורולוגיה. בשנת 1885, הוא נישא למרגרתה אבארט, אלמנתו של אחד ממטופליו. בסתיו 1887, חלה באי ספיקת כליות מתקדמת שהביאה את פעילותו הרפואית לסיומה. הוא פיתח בצקת ברגל, כאבי ראש משתקים ואובדן זיכרון חולף. לפעמים נעצר באמצע משפט ולא הצליח להמשיך. הוא מת מאורמיה ב-20 ביולי 1888, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-41. הוא קבור בבית הקברות הבריטי של פונשל במדיירה, מקום שבחר, ותיאר אותו כ"בית קברות אמיתי, מבודד ושקט, מקום טוב למנוחה". מדיה וקבצים בנושא פאול לנגרהנס בוויקישיתוף פאול לנגרהנס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Healio Endocrine Today, Paul Langerhans Jr. — the man behind two medical eponyms, ‏July 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויילופולה סקשינסקיה

ויילופולה סקשינסקיה (בפולנית: Wielopole Skrzyńskie; ביידיש: וויעליפאל או וויעליפאלי) הוא כפר במחוז רופשיץ-סנדז'ישוב שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. אזכורו הראשון של היישוב הוא משנת 1124, עת היה יישוב מבוצר. בין השנים 1348 ו-1933 היה הכפר במעמד עירוני, ושימש כמרכז מסחרי לכפרים החקלאיים שבסביבתו. יהודים ראשונים התיישבו בוויילופולה סקשינסקיה בשלהי המאה ה-17, ובשנת 1765 מנתה הקהילה המקומית 151 יהודים ביישוב עצמו ו-158 יהודים בכפרי הסביבה. בכפר נוסדה גם חסידות וויליפולי בנובמבר 1918 פרעו איכרי הסביבה ביהודי היישוב. בין מלחמות העולם התקיימה ביישוב פעילות ציונית, ונמנו בו 550 יהודים, כמחצית מתושביו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו כמה עשרות צעירים יהודים מהכפר מזרחה. עם כניסת הגרמנים ליישוב, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן עבודות כפייה ותשלומי כופר. מסוף שנת 1940 נלקחו עשרות יהודים מהיישוב למחנה העבודה פוסטקוב, ומעת לעת ערכו אנשי גסטאפו שוד של רכוש היהודים ביישוב. באביב 1942 רוכזו יהודי היישוב בגטו פתוח, תוך הגבלות תנועה. ב-26 ביוני 1942 הועברו יהודי הגטו שבכפר לגטו רופשיץ, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום. כ-50 קשישים וחולים מהכפר נרצחו במקום. מדיה וקבצים בנושא ויילופולה סקשינסקיה בוויקישיתוף ויילופולה סקשינסקיה באתר מרכז מורשת יהדות פולין ויילופולה סקשינסקיה (Wielopole Skrzyńskie), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם חיי היהודים בעיר טרום השואה (וידאו צבעוני) "ויילופולה סקשינסקיה", באתר השטעטל הווירטואלי "ויילופולה סקשינסקיה", באתר JewishGen (באנגלית) יולנטה קריימר, ויילופולה סקשינסקיה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 594–595), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
וייליצ'קה

וייליצ'קה (בפולנית: Wieliczka) היא עיר בפרובינציית פולין קטן שבדרום פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. וייליצ'קה נזכרת בתעודות מהמאה ה-13, ונודעה בעיקר בשל מכרות המלח שלידה, שהוכרזו ב-1978 כאתר מורשת עולמית. בשנת 1289 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיר בשטחי אוסטריה, ובתחילת המאה ה-19 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית. בנוסף למכרה בעיירה קיימת מפעלים נוספים לרבות מטה של חברה 4F. בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,100 יהודים, כ-15% מתושביה. בתקופה זו פעלו בעיר חוגים ציוניים, וכן בתי ספר עבריים. הם התפרנסו מתעשייה, בעיקר בענפי המזון וההלבשה, והיו בהם בעלי מפעלים, בעיקר בענפי המלח, המזון והעור. היהודים בה הסתייעו באיגודים מקצועיים, בבנק סוחרים ובקופת גמ"ח בעיירה פעלו ארגוני סעד וצדקה מסורתיים. הסניף המקומי של ארגון צנטוס דאג לילדים נזקקים. בתי ספר עבריים של רשתות החינוך "תרבות", "תחכמוני" ו"יבנה" וכן תלמוד תורה בפיקוח אגודת ישראל העניקו חינוך יהודי. כמו כן פעלו בעיירה חוג דרמה וקורסים ללימוד עברית, והיו שתי ספריות יהודיות ואגודת ספורט. בעיירה פעלו מפלגות ותנועות נוער ציוניות, ועשרות מחבריהן השתתפו בקיבוצי הכשרה. בשנים 1918 ו-1919 נערכו ביהודי העיר פרעות בידי איכרים פולנים. ב-1933 הוקמה בווייליצ'קה "חזית הנוער האנטי-נאצי", וכל המפלגות היהודיות הצטרפו אליה. בין היתר אסף הארגון כספים למען פליטים יהודים מגרמניה. בתחילת ספטמבר 1939 נכנסו לעיר הגרמנים, ותוך מספר ימים רצחו 32 גברים יהודים מהעיר ביער סמוך. בד בבד, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת השתחוות לגרמנים, ויהודים מהעיר נחטפו לעבודות כפייה, ובין היתר, נשלחו למחנה העבודה פוסטקוב. משנת 1940 החלו להגיע לעיר אלפי פליטים יהודים מקרקוב. במאי 1941 רוכזו כ-7,000 היהודים ששהו בעיר בגטו שהוקם בה, אליו הועברו בהמשך יהודים נוספים מהסביבה כולל גדוב. ב-25 באוגוסט 1942 פשטו חיילים גרמנים ושוטרים פולנים על הגטו, תוך רצח יהודים ברחובותיו, ורצח 113 החולים וכ-40 הרופאים והאחיות ששהו בבית החולים שבגטו. על יהודי הגטו הוטל לשלם סכום כופר, ולמחרת, גורשו כ-8,000 עד 9,000 יושביו למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך רצח כ-700 קשישים בסמוך לעיר. עד סוף אוגוסט 1942 נלקחו מאות היהודים האחרונים שהושארו בגטו למחנה פלאשוב ולמחנה רוזוודוב, תוך עריכת מצוד אחר יהודים מסתתרים. גרמניה ברגקמן, גרמניה צרפת סן-אנדרה-לה-ליל, צרפת איטליה ססטו פיורנטינו, איטליה צ'כיה ליטובל, צ'כיה מדיה וקבצים בנושא וייליצ'קה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וייליצ'קה (בפולנית) ספר יזכור לקהילת וייליצ'קה, בספריית העיר ניו יורק וייליצ'קה ב אתר מרכז מורשת יהדות פולין וייליצ'קה (Wieliczka), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "וייליצ'קה", באתר השטעטל הווירטואלי יולנטה קריימר, וייליצ'קה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 591–594), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ויליצ'קה (פולין), דף שער בספרייה הלאומית המכון הבין-לאומי לחקר השואה, באתר וייליצ'קה (Wieliczka)
ארמון הפאשא

ארמון הפאשא או בית עבדאללה פאשא בעכו הוא בניין שהיה אחד מנכסיה של משפחת בהאא אללה, אשר שימש את המשפחה המתרחבת, וכמקום להקביל בו את פניהם של עולי הרגל הבהאים שהגיעו אל העיר. הבניין ממוקם בפינה הצפון-מערבית של העיר העתיקה בעכו, רח' ההגנה, עכו. הבית נקרא על שמו של אחד מבעליו הקודמים, עבדאללה פאשא שהיה מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1831-1819. עבדאללה פאשא היה השליט האחרון של ישות עצמאית למחצה שמרכזה בעכו, אשר שטחה כלל את צפון ארץ ישראל וחלקים גדולים מלבנון של ימינו, והיא התקיימה החל מאמצע המאה ה-18 בחסות האימפריה העות'מאנית. הבית נרכש על ידי עבד אל-בהאא על מנת לשכן בו את המשפחה המתרחבת וכדי לשמש כמקום להקביל בו את פניהם של עולי הרגל שהגיעו אל העיר. עבד אל-בהאא, בנו הבכור של בהאא אללה, נולד בטהראן ושמו המקורי היה עבאס אפנדי (عباس آفندی). הוא חונך על ידי אביו והושפע ממעמדו של בהאא אללה כמנהיג התנועה הבהאית הצעירה. ב-1853 הצטרף יחד עם משפחתו אל בהאא אללה כשזה נשלח לגלות בבגדאד. הוא המשיך את נדודיו יחד עם אביו כשזה נשלח לאיסטנבול ב-1863, ולאחר מכן לאדירנה ולעכו. בתקופה זו היה עבד אל-בהאא לעוזרו המרכזי של בהאא אללה, ואט אט החל לרכז את מגעי הקהילה הבהאית עם העולם החיצוני. ב-1872 הוא נישא למונירה ח'אנום בבית עבוד שבעכו. לזוג נולדו תשעה ילדים, אך רק ארבע מהבנות נותרו בחיים. עבד אל-בהאא המשיך והתגורר במקום משך 13 שנים עד שעקר לחיפה, ובבניין זה הוחזקו שרידיו של הבאב בהיחבא, עד שהונחו במאוזוליאום שנבנה עבורו בחיפה ב-1909. מדיה וקבצים בנושא ארמון הפאשא בוויקישיתוף THE HOUSE OF `ABDU'LLÁH PÁSHÁ - מתוך Bahai-library House of ‘Abdu’lláh Páshá