laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אי המלך ג'ורג' (איי שטלנד הדרומיים)

אי המלך ג'ורג' (באנגלית: King George Island, ובספרדית (צ'ילה): Isla Rey Jorge, בספרדית (ארגנטינה): Isla 25 de Mayo (אי ה-25 במאי), ברוסית: Ватерло́о (ווטרלו)) הוא האי הגדול ביותר באיי שטלנד הדרומיים, המהווים חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, השוכן במרחק 120 ק"מ מחופי אנטארקטיקה. האי נקרא על שם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. לאי יש שלושה מפרצים עיקריים: מפרץ מקסוול (Maxwell Bay), מפרץ אדמירליטי (Admiralty Bay) ומפרץ המלך ג'ורג' (King George Bay). מפרץ האדמירליות מורכב משלושה פיורדים והוא מוגדר כאחד מהאזורים האנטארקטים בניהול מיוחד (ASMA) על פי הפרוטוקול להגנה סביבתית של הברית האנטארקטית. האי התגלה וקיבל את שמו על ידי מגלה הארצות וויליאם סמית' ב-16 באוקטובר 1819. אורכו של האי הוא כ-95 קילומטרים, רוחבו כ-25 קילומטרים ושטחו הוא 1,150 קילומטרים רבועים. מעל 90% משטחו מכוסים קרח. רב החובל ויליאם סמית' גילה את איי שטלנד הדרומיים בשנת 1819; ב-16 באוקטובר 1819 הגיע סמית' לאי המלך ג'ורג', קרא לאי על שמו של ג'ורג' השלישי, והכריז על הארכיפלג של איי שטלנד הדרומיים כטריטורייה בריטית. ב-1908 סופח האי רשמית כחלק מאיי פוקלנד וכיום הוא חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה. החל משנת 1940 טוענת צ'ילה לבעלות עליו כחלק מאנטארקטיקה צ'ילנה והחל מ-1943 טוענת ארגנטינה לבעלות עליו כחלק מאנטארקטיקה הארגנטינאית. ארצות הברית ורוסיה אינן מכירות בתביעות אלה ושומרות את עצמם את הזכות לתבוע שטחים ביבשת. ב-1821 שרדו 11 אנשים, שהפליגו בספינה "לורד מלוויל" (Lord Melville), את החורף באי, הראשונים לעשות כן באנטארקטיקה. אזורי החוף של האי הם בית לצמחייה ולאוכלוסיית בעלי חיים מגוונות יחסית, כולל פילי ים, כלבי ים, הידרורגה נמרית, פינגווין אדלי, פינגווין רצועת-הסנטר ופינגווין לבן אוזן. כמה סוגי עופות ימיים מקננים באי בעונת הקיץ, כולל חמסניים, ויסעור ענק. הפעילות האנושית באי המלך ג'ורג' מוגבלת לתחנות המחקר של המדינות הבאות: ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, סין, אקוודור, קוריאה הדרומית, פרו, פולין, רוסיה, אורוגוואי וארצות הברית. רוב התחנות מאוישות באופן קבוע ומבצעות מחקרים מגוונים בתחומי הביולוגיה, האקולוגיה, הגאולוגיה, והפלאונטולוגיה. התחנה הצ'יליאנית, מתפקדת כישוב קבוע לכל דבר ופועלים בה שדה תעופה, בנק, סניף דואר ובתי מגורים למשפחות עם ילדים. ב-2004 הוקמה ליד בסיס בלינגסהאוזן (Беллинсгаузен) של רוסיה, כנסייה רוסית פרבוסלבית. הכנסייה, אחת מהדרומיות ביותר בעולם, היא אחד ממבני הקבע היחידים באנטארקטיקה ומכהן בה כומר באופן קבוע. בדצמבר 2013 הופיעה להקת מטאליקה בבסיס קרליני הארגנטינאי. פעילות תיירותית מצומצמת מתקיימת באי בחודשי הקיץ, כולל ריצת מרתון שנתית הידוע בתור המרתון של אנטארקטיקה. באי ניצב המגדלור הדרומי ביותר בעולם מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית (NOAA) מקיים מחקר עונתי על הפינגווינים במפרץ האדמירליות. תחנת המחקר הקטנה שמשמשת למחקר זה פעילה רק בקיץ, אך משמשת כבקתת הישרדות בחורף. • A. G. E. Jones, Captain William Smith and the Discovery of New South Shetland, The Geographical Journal 141, no. 3 (1975): 445-61. Accessed January 19, 2021. doi:10.2307/1796478. Report From Antarctica: Countries Maneuver for Potential Future Land Grab קורות חייו של ויליאם סמית' וגילוי איי שטלנד הדרומיים באתר הטריטוריה האנטארקטית הבריטית Admiralty Bay ASMA תיאור גילוי איי שטלנד הדרומיים Enter Snowman: Watch Metallica's Historic Antarctica Concert, spin.com, December 23 2013 ANTARCTICA FROM A-Z http://swfsc.noaa.gov
קלרנס (אי)

האי קלרנס (באנגלית: Clarence Island) הוא האי המזרחי ביותר באיי שטלנד הדרומיים. אורכו של האי 19 ק"מ. שמו של האי ניתן לו בשנת 1821. ארנסט שקלטון חלף ליד האי במסע ההצלה המפורסם שלו, אך לא נחת בו. בריטניה, ארגנטינה וצ'ילה טוענות לבעלות על האי כחלק מהטריטוריות שלהן באנטארקטיקה. הר אירווינג (Mount Irving) שגובהו 1,950 מטרים מעל פני הים ניצב 3 ק"מ צפונית לנקודה הדרומית ביותר באי. שני איים קטנים נמצאים ממזרח לאי קלרנס. מדיה וקבצים בנושא קלרנס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא איים ובנושא גאוגרפיה של אנטארקטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרקוריוס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מרקוריוס – שליח האלים, אל הסוחרים, הרווח, השירה, הנואמים ועוד במיתולוגיה הרומית. מקביל לאל היווני הרמס או לאל הקלטי גבריניוס מרקוריוס, שליט טרנסילבניה – ווייבוד (שליט) של טרנסילבניה בשנים 1113-1111 מרקוריוס (אפיפיור) – שמו המקורי של האפיפיור יוחנן השני מרקוריוס הקדוש (או מרקוריוס מקייסרי) – קדוש ומרטיר נוצרי בן המאה ה-3 מרקוריוס (מכתש) – מכתש פגיעה על פני הירח שקוטרו 67 ק"מ וגם מרקוליס – שמו בלשון התלמוד של מרקוריוס זורק אבן למרקוליס מרקורי
מרווין דוויד לוי

מרווין דוויד לוי (באנגלית: Marvin David Levy;‏ 2 באוגוסט 1932 - 9 בפברואר 2015) היה מלחין אמריקאי. נולד בניו ג'רזי. הוא נודע בעיקר באופרה "האבל יאה לאלקטרה", שהצגת הבכורה העולמית שלה התקיימה במטרופוליטן אופרה ב-1967. אף כי היצירה נחשבה לכישלון בזמנה, היא הוחזרה לבמה בשנת 1998 בגרסה מתוקנת בידי המלחין וזכתה להצלחה גדולה באופרה הלירית של שיקגו. האופרה של ניו יורק והאופרה של סיאטל העלו את היצירה בשנת 2003 וגראנד אופרה של פלורידה העלתה אותה על בימתה בשנת 2013. נפטר ב-2015 בפורט לודרדייל שבפלורידה. עוד כשלמד במכללה החל לוי קריירה נוספת, של מנהל אופרה ובמאי ב-The American Opera Society במשך עשר שנים (1952-62). בסופו של דבר הוא הפך לעוזרו של הבמאי אלן סוון אוקסנבורג, והיה מעורב בכל מדיניות הניהול והאמנות. החברה הניו יורקית הייתה ייחודית בגילוי מחדש לא רק של יצירות מופת מוזנחות, אלא גם של קטעים מרכזיים של תקופות שלמות, כמו אופרות ה"בל קאנטו", שרבות מהן הצטרפו מאז לרפרטואר הסטנדרטי. מדיה וקבצים בנושא מרווין דוויד לוי בוויקישיתוף על האופרה "האבל יאה לאלקטרה" באתר של הוצאת בוזי את הוקס מרווין דוויד לוי, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרווין דוויד לוי, באתר Discogs (באנגלית) Composer Biography: Marvin David Levy, www.boosey.com (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הורסט

הורסט (מגרמנית Horst, שפירושו קן נשרים) הוא מונח בגאולוגיה מבנית המתאר גוש סלע מורם בין שני העתקים נורמליים מקבילים. הגוש המורם הוא חלק מקרום כדור הארץ שנשאר יציב בשעה שגושי הסלע משני צדיו שקעו. הורסט נוצר לעיתים קרובות לצד גראבן. הורסט וגראבן הם מבני שברים המעידים על כוחות מתיחה ועל התפשטות קרום כדור הארץ. הורסט הוא תוצאה של העתקים נורמליים מקבילים, שבהם הגוש התלוי יורד וגוש הבסיס עולה. מישורי השבירה של ההעתקים משני צדי ההורסט נוטים ממרכז ההורסט והחוצה. בעוד שמישורי השבירה משני צדי הגראבן נוטים כלפי מרכז הגראבן. הורסטים הם גושי סלעים מקבילים שנותרים בין גראבנים. דוגמאות לתופעת הורסט בישראל הם הגוש ההררי הכולל את סרטבה, בדרום-מזרח השומרון, צוק מצדה בדרום-מזרח מדבר יהודה והר תבור שבגליל התחתון. בעולם ידועים ההורסטים של הרי הווז' והיער השחור. לפעמים גם הרי שולחן הם סוג של הורסט. הורסט הוא תולדה של כוחות פנימיים טקטוניים הגורמים לשבירה ולסידוק, ולכן בנוף "צעיר" הורסט יהיה תמיד הר, אבל כשהנוף "מתבגר" ומופעלים עליו כוחות חיצוניים של סחיפה עשוי תבליט הנוף להשתנות ואפילו להתהפך, כך שהורסט יהיה דווקא שקע. השקע של מטולה הוא הורסט. לעיתים נובע תהליך כזה מהיפוך תנועת הגושים כך למשל גראבן יהודה שבתקופת הקרטיקון חל בו היפוך וכיום הוא הורסט. פרופסור משה ברור, "הורסט", לקסיקון גאוגרפי, (עמ' 7), הוצאת יבנה, תשס"א ערך זה הוא קצרמר בנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Live at the Isle of Wight 1970

Live at the Isle of Wight 1970 הוא אלבום הופעה של הזמר והמשורר הקנדי לאונרד כהן שיצא לאור ב-20 באוקטובר 2009. האלבום הוקלט במהלך הופעתו של כהן בפסטיבל האי וייט 1970 בשנת 1970. האלבום יצא בגרסת ה-CD וגם בגרסת ה-DVD כולל צילום של ההופעה. לאונרד כהן הופיע בשנתו השלישית של הפסטיבל, בשעות הבוקר המוקדמות של 31 באוגוסט 1970, בפני קהל שמוערך בלפחות 600,000 איש. כהן עלה להופיע אחרי ג'ימי הנדריקס, והקהל היה משולהב שאף התפרע. כהן השתלט על המצב והרגיע תחילה את הקהל. אמנים כמו ג'ואן באאז, קריס קריסטופרסון, ג'ודי קולינס ואחרים סיפרו שהם נכחו בקהל ופשוט השתאו. Introduction Bird on the Wire Intro to So Long, Marianne So Long, Marianne Intro: "Let’s renew ourselves now..." You Know Who I Am Intro to Poems Lady Midnight They Locked Up a Man (poem) / A Person Who Eats Meat / Intro One Of Us Cannot Be Wrong The Stranger Song Tonight Will Be Fine Hey, That's No Way to Say Goodbye Diamonds In The Mine Suzanne Sing Another Song, Boys The Partisan Famous Blue Raincoat Seems So Long Ago, Nancy Intro: Diamonds In The Mine Famous Blue Raincoat “It’s A Large Nation” Bird On The Wire One Of Us Cannot Be Wrong The Stranger Song Tonight Will Be Fine “They’ve Surrounded The Island” Hey, That’s No Way To Say Goodbye Sing Another Song Boys Judy Collins Introduces Suzanne Suzanne Joan Baez On The Isle Of Wight The Partisan Seems So Long Ago, Nancy Credits: So Long, Marianne Bonus Interviews: Bob Johnston, Judy Collins, Joan Baez, Kris Kristofferson. מידע על האלבום Live at the Isle of Wight 1970 באתר MusicBrainz מידע על האלבום Live at the Isle of Wight 1970 באתר AllMusic האלבום Live at the Isle of Wight 1970 באתר Discogs מילות שירי האלבום ודגימות מהם
ג'נט ג' אפס

ג'נט ג'. אפס (באנגלית: Jeanette J. Epps; נולדה ב-3 בנובמבר 1970) היא אקוונאוטית ואסטרונאוטית אמריקאית. נבחרה במסגרת כיתת האסטרונאוטים של 2009, וטרם טסה לחלל. אפס נולדה בסירקיוז שבמדינת ניו יורק, והיא בוגרת בית הספר תומאס ג'. קורקורן בעיר. בשנת 1992 השלימה תואר ראשון בפיזיקה במכללת לי-מאיון. בשנת 1994 קבלה תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת מרילנד, ובשנת 2000 השלימה דוקטורט בתחום זה. ג'נט קיבלה מלגה מנאס"א בשנים 1996–1998. בנוסף, היא ייצגה את אוניברסיטת מרילנד בשנים 2003–2004 ושנת 2008 בפקולטה לחלל והנדסה. לאחר סיום התואר השני, אפס החלה לעבוד בחברת פורד כמומחית טכנית במעבדת המחקר המדעית, שם פיתחה פטנט לזיהוי מקום התנגשות של כלי רכב. ב-2002 הצטרפה ל-CIA, שם היא עבדה במשך יותר מ-7 שנים כקצינת מודיעין טכנית. היא קיבלה תגמולים ופרסים רבים על עבודתה שם. ביולי 2009 אפס נבחרה לאסטרונאוטית בנאס"א כחלק מ-14 האסטרונאוטים של המחזור ה-20 של האסטרונאוטים של נאס"א. לאחר בחירתה החלה לעבור התמחות הכוללת הכרת ותפעול מערכות תחנת החלל הבינלאומית, פעילות חוץ-רכבית (EVA), אימון טיסה T38, הכשרת מים והישרדות במדבר. אפס סיימה את הכשרתה כאסטרונאוטית ב-2011. אפס חברה במכון האמריקאי לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה (American Institute of Aeronautics and Astronautics, AIAA) וב"אגודה למען מדע וציבור" (Society for Science and the Public). בריאיון שנתנה לאחר בחירתה לאסטרונאוטית, אפס אמרה כי אחד מתחביביה הוא עבודה עם ילדים בתחומי מדעים וטכנולוגיה על מנת להצמיח דור של סקרנים ומדענים לעתיד. בשנת 2014 הפכה לאקוונאוטית כאשר שהתה 9 ימים במעבדה התת-ימית אקווריוס במהלך משימת NEEMO 18. המשימה, שהתרחשה בין התאריכים 21–29 ביולי 2014, כללה דימוי הליכת חלל מתחת למים. בינואר 2016 הכריזה נאס"א כי אפס תהיה מהנדסת טיסה וחלק מצוות משלחות 56/57 לתחנת החלל הבינלאומית. עם מינוי זה אפס אמורה הייתה להיות האפרו-אמריקאית הראשונה ששוהה כצוות במהלך משימה ארוכת טווח על תחנת החלל הבינלאומית. אולם, בינואר 2018 נאס"א הכריזה שאפס הוחלפה מהמשלחת והגיבוי שלה, סרינה אוניון-צ'נסלור תהיה במקומה. באוגוסט 2020, הודיעה נאס"א כי אפס תשתתף בטיסת הבואינג המתוכננת (בואינג סטארליינר) לתחנת החלל הבין-לאומית. מדיה וקבצים בנושא ג'נט ג' אפס בוויקישיתוף ג'נט ג' אפס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'נט ג' אפס באתר נאס"א (באנגלית) "In Their Own Words: Jeanette J. Epps": ריאיון עם אפס לאחר היבחרה לאסטרונאוטית, אתר נאס"א (באנגלית) Jeanette J. Epps, אתר בית הספר להנדסה ע"ש א. ג'יימס קלארק באוניברסיטת מרילנד (באנגלית) "Jeanette J. Epps ביוגרפיה רשמית" (PDF). NASA. באוגוסט 2018. נבדק ב-6 ביולי 2021. {{cite web}}: (עזרה)(באנגלית) "In Their Own Words: Jeanette J. Epps": ריאיון עם אפס לאחר היבחרה לאסטרונאוטית, אתר נאס"א (באנגלית) "NASA Announces Two Upcoming Undersea Missions". NASA. 10 ביוני 2014. נבדק ב-26 ביוני 2014. {{cite web}}: (עזרה) Bergin, Chris (11 ביוני 2014). "NEEMO returns with two new underwater missions". NASAspaceflight.com. נבדק ב-24 ביוני 2014. {{cite web}}: (עזרה) Karen Northon (4 בינואר 2017). "NASA Assigns Upcoming Space Station Crew Members". NASA press release 17-001. נבדק ב-21 בינואר 2017. {{cite web}}: (עזרה) Eric Berger (19 בינואר 2018). "NASA has pulled Jeanette Epps just months before her first flight". {{cite web}}: (עזרה) NASA Astronaut Jeanette Epps Joins First Operational Boeing Crew Mission to Space Station.
אצטדיון פישט

האצטדיון האולימפי פישט (רוסית Олимпийский стадион Фишт) הוא אצטדיון השוכן לחופי הים השחור ברובע "אדלר" במזרחה של העיר סוצ'י שברוסיה. האצטדיון קרוי על שמו של הר פישט (באדיגית: Фыщт – "ראש לבן") שבקווקז הגדול, המתנשא לגובה של 2,867 מטרים מעל פני הים. האצטדיון אירח את משחקי החורף האולימפיים של אולימפיאדת סוצ'י בשנת 2014 והוא נמנה עם 11 האצטדיונים אשר אירחו את משחקי מונדיאל 2018. האצטדיון נחנך בשנת 2013 והיה מיועד להכיל 47,000 צופים בזמן משחקי החורף האולימפיים, אך לבסוף נבנה עם תכולה של 40,000 מושבים. תוכניות להרחבתו לקראת משחקי המונדיאל ב-2018 בוטלו תחילה אך לאחר מכן יושמה תוכנית הרחבה בשנת 2017, שהגדילה את תכולת המושבים רק במעט, ל-41,220. האצטדיון תוכנן בידי משרד האדריכלים הבינלאומי Populous בשיתוף עם חברות ומשרדי אדריכלים נוספים. תחילה תוכנן המבנה להידמות לביצת פברז'ה, אך בסופו של דבר נבנה לו גג שקוף מסיבי פוליקרבונט, שאמור לשוות לו מראה של פסגה מושלגת. עלות הקמתו של המבנה תוכננה להסתכם ב-49 מיליון דולר, אך הגיעה בסופו של דבר ל-778.7 מיליון דולר. באוקטובר 2013 הנפיק הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית שטר כסף בערך של 100 רובל שעל צדו האחד נראה האצטדיון לצד דמותו של עוף החול האגדי. בשנים 2013–2017 שימש האצטדיון כמגרשה הביתי של קבוצת סוצ'י, עד לפירוקה. ביוני 2018 האצטדיון אירח משחקים במסגרת מונדיאל 2018 ולאחר הטורניר משמש כמגרשה הבייתי של קבוצת סוצ'י, שהוקמה עם מעברה של קבוצת דינמו סנקט פטרבורג לסוצ'י והיא אירחה בו לראשונה את ניז'ני נובגורוד במסגרת המחזור השביעי של ליגת הכדורגל הלאומית, ב-18 באוגוסט 2018. במרץ 2019, יניסיי קרסנויארסק אירחה באצטדיון הזה את רוסטוב במסגרת מחזור 18 בליגת העל הרוסית בכדורגל, בזמן שאצטדיונה שימש כזירה מרכזית לאוניברסיאדה. מפת הכפר האולימפי בסוצ'י טקס פתיחת האולימפיאדה האצטדיון מואר בלילה חזית האצטדיון מדיה וקבצים בנושא אצטדיון פישט בוויקישיתוף אודות הקמת האצטדיון מדיה אודות האצטדיון Будущий олимпийский стадион в Сочи напоминает яйцо האתר הרשמי Money Spent on Sochi Games Raises Questions Дорогое удовольствие. Сколько стоит Олимпиада в Сочи?
ארמון מויקה

ארמון מויקה (ברוסית: Дворец Юсуповых на Мойке – מילולית: "ארמון בני משפחת יוסופוב על המויקה"), או ארמון יוסופוב, היה בעבר משכנם העיקרי של בני משפחת יוסופוב בסנקט פטרבורג ברוסיה. המבנה הוא האתר שבו נרצח גריגורי רספוטין ב-1916. הארמון שוכן על נהר המויקה. הארמון נבנה לראשונה בסביבות שנת 1770 על ידי האדריכל הצרפתי ז'אן-בטיסט ולן דה לה מוט (Jean-Baptiste Vallin de la Mothe). במהלך השנים עבדו על המבנה מספר אדריכלים, והוא תוצר תערובת של סגנונות אדריכליים. המבנה קיבל את צורתו הנוכחית כאשר אנדריי מיכאילוב (Михайлов) בנה את הבניין מחדש בשנות ה-30 של המאה ה-19, לאחר שמשפחת יוסופוב רכשה את המבנה. בין 1830 ל-1917 היה הארמון שייך לבני משפחת יוסופוב, משפחת אצולה עשירה מאוד, שנודעה בנדבנותה ובאוספי האמנות שלה. משום כך כונה הארמון בתקופה הצארית "ארמון יוסופוב". חדרי הארמון לא נפלו בפארם ובעושרם מהארמונות המלכותיים. יותר מ-40,000 עבודות אמנות, כולל יצירות של רמברנדט, עבודות צורפות ועבודות פיסול, נשמרו בארמון. האוסף של משפחת יוסופוב הולאם והועבר למוזיאון הארמיטאז' ולמוזיאונים אחרים. ארנסט פרידריך פון ליפהרט (Ernst Friedrich von Liphart), שהיה האוצר של הציורים בארמיטאז', צייר קודם לכן את המסך והתקרה של התיאטרון בארמון. עם זאת, הארמון התפרסם בשל מעשיו של הנסיך האחרון פליקס יוסופוב, שהיה עשיר כמו הצאר. ברוסיה לבד היה יוסופוב בעליהם של 57 ארמונות, כולל ארבעה בסנקט פטרבורג. הארמון על המויקה היה משכן המגורים המועדף על הנסיך בעת שהותו בבירה. המאורעות המדויקים סביב מותו של רספוטין שנויים במחלוקת. השתלשלות העניינים, לדברי יוסופוב, הייתה שבליל 16 בדצמבר 1916, הוא, יחד עם הדוכס הגדול דמיטרי פבלוביץ' מבית רומנוב, הזמינו את גריגורי רספוטין לארמון מויקה. הם הגישו לרספוטין עוגות ויין אדום שבהם מסכו ציאניד – לכאורה, כמות רעל שהיה בה די כדי להרוג חמישה אנשים. לאחר שנראה כאילו הרעל לא משפיע על רספוטין, שלף יוסופוב רובה וירה בגבו של רספוטין. בהנחה שרספוטין מת, החבורה התכוננה להתפזר. יוסופוב חזר זמן קצר אחר כך וגילה שרספוטין עדיין בחיים. הוא והקושרים האחרים ירו ברספוטין שלוש פעמים נוספות, אך רספוטין ניסה עדיין לעמוד ולהימלט. נואשים הכו הקושרים את רספוטין במוט ברזל על ראשו שוב ושוב, עטפו אותו בשמיכה, סחבו אותו אל מחוץ לארמון והשליכו אותו לנהר המויקה. ניתוח לאחר המוות גילה שסיבת המוות לא הייתה הרעלה, פצעי הירי המרובים או מכות מוט הברזל על ראשו – רספוטין מת מהיפותרמיה. מרבית תיאורו של האירוע על ידי יוסופוב נשמעת כיום בלתי סבירה. המהפכה הרוסית התרחשה זמן לא רב לאחר הירצחו של רספוטין, וכאשר הסובייטים עלו לשלטון, הם החרימו את רכושם של בני האצולה. ב-1925 הועבר הארמון לקומיסריון החינוך. בעוד מרבית הארמונות של בני האצולה הוסבו לשימושים שגרתיים, החליט קומיסריון החינוך לשמר את בית האחוזה כמוזיאון ציבורי. כיום משמש הארמון כ"בית התרבות של עובדי מערכת החינוך", והוא פועל גם כמוזיאון לרצח רספוטין. החצר שאליה ניסה רספוטין להימלט מרוצחיו היא כיום מגרש משחקים של גן הילדים הצמוד לארמון. מדיה וקבצים בנושא ארמון מויקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון מויקה (ברוסית ובאנגלית) ארמון מויקה, ביישום טלגרם ארמון מויקה, ברשת החברתית VK ארמון מויקה, סרטונים בערוץ היוטיוב Yusupov Palace אתר האינטרנט של הארמון (ברוסית) Yusupov Palace
מגדל המוזיאון

מגדל המוזיאון (ידוע גם בכינוי "מגדל ברקוביץ'") הוא מגדל משרדים ברחוב ברקוביץ' 4 (סמוך לרחוב ויצמן) בתל אביב. בנייתו של המגדל הושלמה בשנת 2005. שמו של המגדל נגזר מקרבתו למוזיאון תל אביב לאמנות. כמו כן מצוי למרגלות המגדל בית שלום עליכם, ובקרבתו שוכן המשכן לאמנויות הבמה, הכולל את האופרה הישראלית ואת התיאטרון הקאמרי. בין היתר שוכנות בו שגרירויות יפן ודנמרק. המגדל נבנה על השטח שיועד בתחילה ל"בניין המשפט", שהיה אמור לשכן את בתי המשפט בתל אביב. לאחר ביטול התוכנית נמכר השטח לחברת הביטוח מגדל תמורת 50 מיליון דולר – הסכום הגבוה ביותר ששולם אי פעם בישראל על חלקת אדמה (יחסית לגודלה). מחירו הגבוה של השטח נובע ממיקומו המצוין – סמוך להיכל המשפט בפינת רחוב ויצמן ושדרות שאול המלך, מצפון לאזור הקריה, וקרוב למשרדי עורכי דין רבים הנמצאים בסביבתו. על פי גלובס פתיחתו של המגדל סימלה את ראשית התאוששותו של שוק המשרדים, אחרי המשבר שפקד אותו בתחילת העשור הראשון של המאה ה־21, בעקבות האינתיפאדה השנייה והתפוצצותה של בועת הדוט־קום. המגדל, שתכנן צבי גבאי, בנוי מ־24 קומות ובהן יותר מ־21,000 מ"ר של שטחי משרדים. גובהו של המגדל, 89 מטרים מעל הקרקע, ממקם אותו בעשירייה השלישית של המגדלים בישראל (מבחינת גובהם). המגדל מחובר ישירות לרחבת המוזיאון, שלצידה גם בתי המשפט, בגשר שאחד מקצותיו בקומתו השנייה. המגדל נחשב לאחד מהבניינים היוקרתיים ביותר בישראל, ודמי השכירות בו הם מהגבוהים בארץ. את המגדל מאכלסים משרדי עורכי דין, בתי השקעות, חברות עסקיות ושגרירויות. משרדיה של "מגדל", בעלת הבניין, שוכנים גם הם במגדל המוזיאון. זהו גם מקום משכנם של הבונים החופשיים בארץ ישראל, שמשרדם עבר ממרגלותיו לקומה הרביעית במגדל. המגדל והגשר המוביל אל בתי המשפט מדרום המגדל ממזרח ובית שלום עליכם פסלים בחזית המגדל פסלים בחזית המגדל מדיה וקבצים בנושא מגדל המוזיאון בוויקישיתוף מגדל המוזיאון באתר גורדי השחקים העולמי בארכיון האינטרנט אריק מירובסקי ועמרי זרחוביץ', "בהייטק מחשבים מסלול מחדש, מגדלי המשרדים עשויים לשלם את המחיר", באתר גלובס, ‏5 באפריל 2020
אמיל מוריס

אמיל מוריס (בגרמנית: Emil Maurice‏; 19 בינואר 1897 – 6 בפברואר 1972) היה מחבריה הראשונים של המפלגה הנאצית ונמנה עם מייסדי האס אס. מוריס היה חבר של אדולף היטלר, שדאג להעניק לו מעמד "ארי לשם כבוד" על אף מוצאו היהודי החלקי. מוריס היה שען במקצועו, והיה חבר קרוב של היטלר; עוד משנת 1919 החלו היחסים האישיים ביניהם. עם ייסוד האס אה בשנת 1920, מוריס היה מפקדו הראשון של הארגון. בשנת 1923, מוריס היה למפקד דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, יחידת אס אה שהייתה אחראית על אבטחת היטלר בכנסים ובעצרות של המפלגה הנאצית. הוא נאסר יחד עם היטלר ורודולף הס בכלא לנדסברג לאחר הפוטש במרתף הבירה. בעודו כלוא העלה על הכתב את הפרקים הראשונים של הספר מיין קמפף, עד שהוחלף בהס. ב-1925, שנתיים לאחר ניסיון הפוטש הכושל, מוריס והיטלר הקימו מחדש את יחידת הלייבשטנדרטה וכן את האס אס. בזמנו, היטלר היה החבר מספר 1 באס אס וחברו נעשה למספר 2 ברשימה. מוריס קיבל דרגת אס-אס-פיהרר בארגון החדש, אם כי הפיקוד על האס אס ניתן לראשונה ליוליוס שרק. מוריס נעשה לנהגו של היטלר. היו שמועות על כך שהסיבה לכך שאיבד את המשרה לבסוף הייתה פרשת אהבים עם גלי ראובל, אחייניתו של היטלר. כאשר האס אס התארגן מחדש והתרחב בשנת 1932, מוריס קיבל דרגת אוברפיהרר. אף כי הוא מעולם לא קיבל תפקיד בכיר באמת, הרישום שלו כמספר 2 ברשימת הארגון העניק לו יוקרה בקרב הארגון, לדוגמה, היינריך הימלר שהיה הרבה יותר בכיר ממנו, היה רק מספר 168 ברשימה. לאחר שהימלר מונה למפקד העליון של האס אס, נאלץ מוריס לעמוד בתקנות שקבע הרייכספיהרר לטוהר הגזע של המשרתים. ב-1935, לפני שנישא, היה עליו להציג מסמכים לגבי ההיסטוריה של משפחתו. כל קציני האס אס היו צריכים להוכיח שלא היה פגם באילן היוחסין שלהם עד 1750. למוריס היו שורשים יהודיים: שארל מוריס שוורצנברגר (1805–1896), המייסד של תיאטרון תַליה (אנ') בהמבורג, היה אבי-סבו. מבחינה גזעית, הוא היה שמינית-יהודי. לדבר לא היו השלכות מבחינת חוקי נירנברג (שסיווגו רק רבע-יהודים ומעלה והתעלמו מפחות מכך), אולם הימלר ביקש לסלקו מהאס אס בהתאם לתקנות, יחד עם אחרים ממשפחתו. אך היטלר תמך בחברו הוותיק. במכתב חשאי שנכתב ב-31 באוגוסט 1935, היטלר הורה להימלר לחרוג מן החוקים בנוגע למוריס ולאחיו. הם הוכרזו "ארים של כבוד" והותר להם להישאר באס אס. ב-29 במרץ נעשה לחבר ברייכסטאג מטעם המפלגה הנאצית, ובשנת 1937 מונה ליושב-ראש איגוד בעלי המלאכה במינכן. בשנים 1940 עד 1942 הוא שירת בלופטוואפה כקצין. לאחר המלחמה בשנת 1948 הוא נידון ל-4 שנים במחנה עבודה, אך שוחרר מוקדם. Anna M. Sigmund, Des Führers bester Freund, Heyne, 2003. מדיה וקבצים בנושא אמיל מוריס בוויקישיתוף אמיל מוריס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מרכז למחקרי יהדות מתקדמים

המרכז למחקרי יהדות מתקדמים (באנגלית: Center for Advanced Judaic Studies) באוניברסיטת פנסילבניה הוא המוסד היחיד בעולם המוקדש למחקר פוסט-דוקטורט בתרבות יהודית. הוא נמצא ברובע העתיק של פילדלפיה. מנהל המרכז הוא פרופ' סטיב ויצמן (בעבר עמד בראשו פרופ' דוד רודרמן). המכון הידוע היום בשם מרכז ללימודי יהדות מתקדמים נוסד ב-1907 כדרופסי קולג' ללימודי עברית ונושאים קרובים (Dropsie College of Hebrew and Cognate Learning) ולבסוף כאוניברסיטת דרופסי. היא נקראה על שם התורם, משה אהרן דרופסי (1821–1905) שהיה גֵר שציווה את כל הונו לקידום הוראת העברית והשפות הקרובות ובספרויות שלהן. דרופסי העניקה יותר מ-200 תוארי דוקטור בין הקמתה עד סגירתה כמוסד המעניק תארים ב- 1986. היא גם המו"ל של Jewish Quarterly Review שנחשב בזמנו ככתב העת היוקרתי ביותר בתחום מדעי היהדות . אחרי סגירתה ב-1986 כמוסד מעניק תארים היא נעשתה לאחד המוסדות החשובים בארצות הברית בהם יש תוכנית פוסט דוקטורט בין תחומית. היא התאחדה עם אוניברסיטת פנסילבניה ב- 1993 ואחרי כן שונה שם המוסד למרכז למחקרי יהדות מתקדמים. הוא ממשיך לפרסם את Jewish Quarterly Review שהוא כתב העת הוותיק ביותר היוצא לאור בתחום מדעי היהדות באנגלית. כיום תומך המרכז ב-24 עמיתים בכל שנה המנהלים את המחקרים שלהם באוניברסיטת פנסילבניה. כל עמית מקבל משרד משלו במרכז העיר פילדלפיה והעמיתים נפגשים לסמינר פעם בשבוע. החיבורים שהם כותבים מתפרסמים בתום שהותם בתוכנית על ידי הוצאת אוניברסיטת פנסילבניה. בכל שנה יש נושא מיוחד. החוקרים פונים אם נושא מחקרם העכשווי מתאים לנושא של אותה שנה. כך למשל, הנושא עבור השנה האקדמית 2005-6 היה "הספר היהודי: טקסטים והקשרים השוואתיים". הנושא לשנה 2006-7 היה "חייהם של יהודים, נוצרים ומוסלמים תחת שלטון החליפים והסולטאנים". צירוף ספריית דרופסי/אננברג עם זו של אוניברסיטת פנסילבניה יצר אוסף של 350,000 כרכים ביודאיקה הכולל יותר מ-8,000 ספרים נדירים ומבחר של לוחות בכתב היתדות. הטקסטים הזמינים לחוקרים הם בעברית, אנגלית, גרמנית, יידיש, לדינו, ערבית ולטינית. כמו כן יש 451 קודקסים ב-11 סוגי אלפבית ב-24 שפות ודיאלקטים. בין השפות והדיאלקטים נכללים ערבית יהודית, ארמנית, טלוגו וסורית. משלימים את האוסף קטעים מגניזת קהיר וקטעים אחרים הכתובים בקופטית ובכתב דמוטי על פפירוסים. יש ברשות הספרייה, גם, מכתבים של יותר מ-50 מנהיגים יהודים אמריקאים מן המאה ה-19 והמאה ה-20. ביניהם מכתבים של יצחק ליסר, אברהם נוימן, כורש אדלר (שהיה נשיא של דרופסי קולג'), שבתאי מוראיס ואחרים. כורש אדלר, מנהיג יהודי דתי וחוקר – נשיא. מקס מרגוליס, חוקר שפות שמיות ומקרא. זאב חומסקי, בלשן עברי ידוע ואביו של נועם חומסקי בנציון נתניהו, היסטוריון של היהודים בספרד בימי הביניים ואביהם של בנימין ויוני נתניהו רפאל פטאי, אתנוגרף ואנתרופולוג שלמה קלמן רייף, היסטוריון ומומחה לעברית של ימי הביניים שלמה צייטלין, היסטוריון העוסק בתקופת בית שני והנצרות המוקדמת. אתר האינטרנט הרשמי של מרכז למחקרי יהדות מתקדמים מרכז למחקרי יהדות מתקדמים, באתר Academia.edu מערכת הדאר, דרופסי קולידג', דואר היום, 20 באפריל 1926 ארתור קירון, ‏The Professionalization of Wisdom: The Legacy of Dropsie College and Its Library, פורסם בשנת 2000. (באנגלית), באתר Academia.edu Kiron, Arthur (2000). "The Professionalization of Wisdom: The Legacy of Dropsie College and Its Library" (PDF). University of Pennsylvania. p. 20. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2015-09-07. נבדק ב-2014-02-07.