laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרס אגרסט

הפרס השנתי לתרבות יהודית ע"ש יעקב אגרסט ז"ל מוענק על ידי האגף לתרבות תורנית של משרד החינוך, לאישים ולמוסדות, כהערכה לפעילות בתחום התרבות היהודית. הפרס מוענק על אחת מן הפעילויות הבאות: ייזום מפעל חינוכי או תרבותי; פעילות ארגונית-תרבותית; מסירות בהדרכה או בהוראה מחוץ למסגרות הפורמליות; פעילות ספרותית או אמנותית-חינוכית, בעל ערך מעשי לחינוך ולהשכלת מבוגרים ו/או נוער (כגון סדרת ספרים או עבודות אמנותיות). הפרס נוסד לזכרו של סמ"ר יעקב אגרסט, שנהרג בקרב עם כוחות קומנדו מצריים במלחמת יום הכיפורים, בט"ו בתשרי ה'תשל"ד. יעקב אגרסט עבד במחלקה לתרבות תורנית של משרד החינוך, ולאחר מותו הקימו משפחתו, ידידיו ומוקיריו במשרד החינוך, קרן להענקת פרסים בלימודי היהדות. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. דניאל טרופר (גשר מפעלים חינוכיים) בית ספר שדה כפר עציון משה ארדון (פרס ראשי), ברכה קרדוש ודני ביטון (פרסים לצעירים) יוסף דרור מכון פרדס חנה ספראי אסתר צור צבי שינובר יוחאי מקבילי (מייסד מפעל משנה תורה) ערוץ מאיר מכון כתבי הרב שג"ר הרב חגי לונדין (על סדרת הספרים "מאמרי ליבה במשנת הרב קוק") מרים סמואל אזכרה ליעקב אגרסט ז"ל וחלוקת הפרס השנתי על שמו, עמוד 7 בעיתון מעריב, 23 בספטמבר 1975 אזכרה ליעקב אגרסט, עמוד 10 בעיתון מעריב, 10 באוקטובר 1976 האזכרה השנתית ליעקב אגרסט, עמוד 12 בעיתון מעריב, 21 בספטמבר 1980 אזכרה ליעקב אגרסט, עמוד 8 בעיתון מעריב, 3 באוקטובר 1985 אזכרה ליעקב אגרסט, בעיתון מעריב, 19 באוקטובר 1986 האזכרה השנתית ליעקב אגרסט, עמוד 9 בעיתון מעריב, 11 באוקטובר 1987 אפי אברהם, ‏פרס אגרסט לתרבות יהודית לשנת תשע"א הוענק ל"ערוץ מאיר", באתר "סרוגים", 5 באוקטובר 2010 צבי שיימן, ‏זוכי פרס אגרסט תשע"ג: הרב חגי לונדין ומרים סמואל, באתר "סרוגים", 14 באוקטובר 2012
צ'ימבורסו

הצ'ימבורסו (Chimborazo) הוא ההר הגבוה ביותר באקוודור, גובהו 6,268 מטרים. ההר, הר געש רדום, ידוע גם בכך שפסגתו היא הנקודה הרחוקה ביותר על פני האדמה ממרכז כדור הארץ, 6,384.4 קילומטרים. ההר הוא חלק מרכס האנדים שחוצה את אקוודור מצפון לדרום. ההר נמצא 150 קילומטרים דרומית מערבית לבירה קיטו. בימים של ראות טובה ניתן לראותו מגואיאקיל ואף מקיטו. את ההר מקיפה שמורת טבע, המשמרת מערכת אקולוגית שמורה, שהיא בית גידול לויקוניות מצויות, למות ואלפקות. ההר מכוסה קרחונים ואלו מספקים את המים עבור מחוז בוליבר ומחוז צ'ימבורסו. הקרחונים קטנים בעשורים האחרונים, ממספר סיבות: ההתחממות העולמית, הצטברות אפר געשי (מהתפרצות הרים אחרים) ותופעות אל ניניו. ההר התפרץ מספר פעמים בתקופת ההולוקן, כאשר מעריכים כי התפרצותו האחרונה הייתה בשנת 550. כיום נחשב הצ'ימבורסו להר געש רדום. ההר הוא ההר הגבוה ביותר באקוודור. גובהו 6,268 מטרים מעל גובה פני הים. הצ'ימבורסו הוא ההר הגבוה ביותר ברכס האנדים שמצפון לפרו. אף על פי שהאוורסט הוא ההר הגבוה ביותר בעולם מבחינת גובהו, הצ'ימבורסו הוא ההר שמרחקו ממרכז כדור הארץ הוא הגדול ביותר. תופעה זו מתרחשת כיוון שכדור הארץ אינו כדור מושלם, אלא פחוס במקצת, ופני השטח הקרובים לקו המשווה, רחוקים יותר מהמרכז מאשר פני השטח הקרובים יותר לקטבים. ההר השני בגובהו לפי הגדרה זו הוא הר וסקראן, ההר הגבוה ביותר בפרו. מהמאה ה-16 עד המאה ה-19 נחשב ההר להר הגבוה ביותר בעולם, גורם שמשך אליו מטפסים רבים, במיוחד במאות ה-17 וה-18. אלכסנדר פון הומבולדט, במסעו בשנת 1802, טיפס עד לגובה 5,875 מטרים, לפי יומנו, לפני שנאלצו הוא וצוותו לחזור, כיוון שסבלו ממחלת גבהים. זה היה ניסיון ההעפלה האירופאי המתועד הראשון לגבי ההר. פסגת הצ'ימבורסו נכבשה לראשונה בשנת 1880, על ידי הבריטי אדוארד וימפר. כיוון שהוטלו ספקות רבים האם אכן הגיע לפסגה, טיפס וימפר שנית לפסגה בהמשך אותה שנה, אך מנתיב שונה. בשנת 1976 נעלמה טיסה מסחרית שטסה בנתיב העובר בסביבת ההר. בשנת 2002, 26 שנים מאוחר יותר, נמצא המטוס ובו 59 גופות הצוות והנוסעים, על ידי מטפסים מאקוודור שהשתמשו בשביל מזרחי, שלא נעשה בו שימוש. ההר מופיע בסמל אקוודור, כמסמל את יופייה ועושרה של הארץ. ההר מוזכר כנותן השראה, באחד משיריו של סימון בוליבר. כהר הגבוה ביותר באקוודור, ההר מושך אליו מטפסים רבים, וניתן לטפס עליו מרבית השנה, כשהחודשים הטובים הם דצמבר-ינואר ויולי-אוגוסט. הנתיב הקל ביותר הוא הנתיב המערבי. מדיה וקבצים בנושא צ'ימבורסו בוויקישיתוף מידע על ההר בליווי תמונות רבות ותרשים המסביר על מרחק ההר ממרכז כדור הארץ אלי רוזנברג, אוורסט, מעלייך: מדענים טוענים כי הר באקוודור הוא הגבוה בעולם, באתר הארץ, 17 במאי 2016 צ'ימבורסו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר Global Volcanism Program אלי רוזנברג, אוורסט, מעלייך: מדענים טוענים כי הר באקוודור הוא הגבוה בעולם, באתר הארץ, 17 במאי 2016 לגבי בני האינקה, קיימות עדויות כי טיפסו גבוה יותר
מגדל טרויצקאיה

מגדל טרויצקאיה (ברוסית: Троицкая башня - "טרויצקאיה באשנייה") הוא מגדל בגובה של 80 מטרים (הגבוה בין מגדלי הקרמלין) הממוקם בצידה המערבית של חומת הקרמלין במוסקבה בירת רוסיה. המגדל משמש שער הכניסה הראשית למתחם הקרמלין מכיוון גן אלכסנדר. המגדל נבנה בין השנים 1495–1499 על פי תכנונו של האדריכל האיטלקי אלוזיו דה מילאנו. במהלך השנים כונה המגדל בשמות רבות ובהם: ריזופולז'נסקאיה, זנאמנסקאיה וקרטנאיה. שמו הנוכחי של המגדל ניתן לו בשנת 1658 על שם אכסניית טרויצקאיה (Троицкое подворье) שהייתה ממוקמת בסמוך לו. גשר טרויצקי מוביל מעל לחפיר המקיף את חומת הקרמלין ומאפשר גישה אל הגשר הגבוה מסביבתו. מגדל קוטאפיה ניצב בקצהו המערבי של הגשר ומגן על הגישה אליו ואל מגדל טרויצקאיה הניצב בקצה המזרחי של הגשר. שתי הקומות התחתונות של המגדל שימשו במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 ככלא. בין השנים 1585–1812 ניצב בראש המגדל שעון. בשנת 1707, מחשש מפני תקיפה שוודית, הורחבו חרכי הירי שבמגדל על מנת להתאימם ולאפשר ירי תותחים מהמגדל. בשנת 1935, ביוזמת השלטון הסובייטי הותקן בראש מגדל זה (כמו גם בראש מגדלים אחרים בחומת הקרמלין) כוכב אדום. המגדל הוא הגבוה במגדלי חומת הקרמלין, ועם התקנת הכוכב הגיע גובהו ל-80 מטרים. כיום משמש המגדל ככניסה הראשית לתיירים המבקרים במתחם הקרמלין. חדריו הפנימיים של המגדל משמשים עתה את ההתזמורת הנשיאותית של רוסיה. מדיה וקבצים בנושא מגדל טרויצקאיה בוויקישיתוף
וקטור (ביולוגיה)

וקטור פתוגני או מעבירן הוא אורגניזם אשר לא גורם למחלות, אלא מעביר אותן. הווקטור משמש בתור פונדקאי של הפתוגן. לדוגמה, זני יתושים מסוימים מעבירים מחלות כמו קדחת מערב הנילוס. היתוש עצמו לא חולה בקדחת, אך הוא מעביר לאורגניזם אחר וכך מדביק אותו. וקטורים נפוצים הם אקריות, חרקים וקרציות. וקטור גנטי הוא מקטע של DNA המתוכנן לשאת עליו גנים שונים, על פי הצורך, ומשמש בהנדסה גנטית כדי להעביר תכונות מסוימות לאורגניזם כלשהו. בניגוד לוקטור שהוא אורגניזם חי, גם עצמים דוממים, המכונים פומיט מסוגלים להוות סוכן המעביר את הזיהום הפתוגני. וירוזום מדיה וקבצים בנושא וקטור בוויקישיתוף מַעֲבִירָן במילון הדברה [איכות הסביבה] (תשע"ג), באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פליוהיפוס

פליוהיפוס (שם מדעי: Pliohippus; מילולית: "מעבר לסוס") הוא סוג בעל חיים ממשפחת הסוסיים, אשר התקיים בתקופת המיוקן באמריקה הצפונית. הייתה לו אצבע אחת בכל רגל. נמנה עם אוכלי העשב ונחשב אחד מאבותיו של הסוס. הוא הגיע לגובה 120 ס"מ בכתפיו ושקל 100 קילוגרם בממוצע. לסוס זה היו רגליים חזקות בעלות אצבע קשיחה בכל רגל, שהותאמו לחיים בערבות עשב רחבות בהם היה צריך לרוץ במהירות כדי להימלט מטורפים. המאובנים של סוס זה התגלו בנברסקה וקולורדו שבארצות הברית וגם בקנדה. סוס קדום זה תואר על ידי החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש ב-1874. סוס זה הופיע בסדרה ענקי עידן הקרח. מדיה וקבצים בנושא פליוהיפוס בוויקישיתוף פליוהיפוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פליוהיפוס, באתר GBIF (באנגלית) פליוהיפוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תחרות הנבל הבינלאומית

תחרות הנבל הבינלאומית מתקיימת בישראל והיא תחרות הנבל החשובה ביותר בעולם. היא נוסדה על ידי אהרן צבי פרופס, שייסד גם את הזמריה ואת פסטיבל ישראל. שנת 2009 הייתה שנת היובל לקיום התחרות. תחרות הנבל הבינלאומית מתקיימת מדי שלוש שנים מאז 1959. היא משתווה בחשיבותה לתחרות הפסנתר הבינלאומית על שם ארתור רובינשטיין. התחרות מאורגנת על ידי "אגודת הנבל והזמיר". בראש ועדת התחרות הבינלאומית עומד זובין מהטה ובין חבריה מוזיקאים ידועי שם ואנשי ציבור. במשך 50 שנות קיומה של התחרות הגיעו לישראל יותר מ-500 מתחרים. לכל תחרות מקפידים המארגנים להזמין יצירה ישראלית חדשה. לתחרות הראשונה בשנת 1959 הוזמנה היצירה "פואמה" מהמלחין פאול בן-חיים והיצירה "אינטראדה" מהמלחין יוסף טל. לתחרות ה-17 הוזמנה יצירה בשם "עד אין סוף" מאת המלחין יצחק ידיד. בשנות האלפיים, משתתפים בתחרות בכל פעם כ-30 מתחרים מארצות שונות. בשנת 2006, זכה בתחרות לראשונה נבלאי ישראלי, סיון מגן. תחרות היובל, ה-17 במספר, הסתיימה ביום 20 באוקטובר 2009 בקונצרט עם התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוח רוברטו פטרנוסטרו. המשתתפים ניגנו כיצירה משותפת קונצ'רטו לנבל של אלברטו חינסטרה וכן ניגן כל משתתף יצירה לפי בחירתו. שופטי התחרות לא מצאו מועמד ראוי לפרס הראשון. הפרס השני ניתן לנבלנית אינה זדורובצ'י ממולדובה. את הפרס השלישי קיבל המשתתף היחיד בתחרות, רמי ואן קרסטן מהולנד. השירות הבולאי בישראל, הנפיק בול דואר לכבוד אירוע היובל בשנת 2009. מיכל זמורה-כהן, מוזיקולוגית, חברת הוועד המנהל של תחרות הנבל סרג'יו נטרא, מלחין, חבר הוועדה האמנותית של התחרות צבי אבני, מלחין, חבר הוועדה האמנותית של התחרות גתית בועזסון, נגנית נבל, חברת הוועדה האמנותית של התחרות חיים פרמונט, מלחין, חבר הוועדה האמנותית של התחרות יונתן זק, פסנתרן, חבר הוועדה האמנותית של התחרות דורון סלומון, מנצח, חבר הוועדה האמנותית של התחרות מיכאל מלצר, חלילן, חבר הוועדה האמנותית של התחרות יוסי פרוסט, מנכ"ל תחרות הנבל הבינלאומית אתר האינטרנט הרשמי של תחרות הנבל הבינלאומית תחרויות הנבל הקודמות (משנת 1959) זוכי תחרויות הנבל הקודמות (משנת 1959) על תחרות הנבל הבינלאומית בתל אביב מורן שריר, ביקור בתחרות הנבל הארצית, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2022 דן מרגלית, חותם אישי - קולט אביטל, בביצוע הטלוויזיה החינוכית הישראלית, ריאיון באתר יוטיוב‏, 5 באפריל 2017 – ראו בדקה ה-21:06 יוסף טל, אינטראדה לנבל (1959), הוצאת המכון למוזיקה ישראלית 6628
כנסיית שנים עשר השליחים

כנסיית שנים עשר השליחים (ברוסית: Двенадцати Апостолов) היא כנסייה הממוקמת בקרמלין שבמוסקבה בירת רוסיה. הכנסייה הוקמה על ידי הפטריארך ניקון כחלק מארמון מגוריו בשנת 1653. שלוש שנים לאחר הקמתה, הוקדשה הכנסייה לשליח פיליפוס הקדוש. בשנת 1682 הוקדשה הכנסייה לשנים עשר השליחים. הכנסייה מוקמת על במה גבוהה (ולכן היא גבוהה כמו שאר הקתדרלות בכיכר הקתדרלות הסמוכה). בתחתית הבמה שני מעברים מקושתים המאפשרים מעבר בין כיכר הקתדרלות לכיכר חצר הפטריארך. לכנסייה חמש כיפות הבנויות בסגנון רוסי - ביזנטי. מבנה הכנסייה ומגורי הפטריארך נפגעו מפגעי תותחים במהלך המהפכה הבולשביקית בשנת 1917. לאחר תום המהפכה שוקמה הכנסייה ונפתחה מחדש כמוזיאון לאמנות שימושית. העיטורים שהיו בכנסייה קודם למהפכה נהרסו, אולם כיום מוצג בה איקונוסטזיס שהועבר מקתדרלת העלייה בטרם זו נהרסה, וכן איקונות מעשה ידי פיודו ז'ובוב וסימון אושאקוב. מדיה וקבצים בנושא כנסיית שנים עשר השליחים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית שנים עשר השליחים ערך זה הוא קצרמר בנושא כנסיות ובנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הלל רומן

הלל רומן (נולד ב-1975) הוא אמן פלסטי, החי ופועל בתל אביב. רומן נולד ב-1975 בלוס אנג'לס. למד אמנות במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל. בשנת 2004 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בחוג לתורת הספרות בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, וב-2007 סיים את לימודי התואר השני באמנות בגולדסמית'ס שבאוניברסיטת לונדון. רומן יוצר במגוון טכניקות, החל ברישום וציור, דרך פיסול ותחריט, ועד בניית מצפי כוכבים. לאחר שסיים את לימודיו במדרשה לאמנות, החל לשמש בה כמרצה, ובמקביל, בשנים 2004–2006, הרצה גם במכון אבני בתל אביב. לאחר שסיים את לימודי התואר השני בלונדון ושב לישראל, המשיך לשמש כמרצה במדרשה לאמנות בבית ברל, וכן לימד במגמה לאמנות בבית הספר לאמנויות תלמה ילין. בשנת 2007, קיבל רומן מלגת שהייה מ-Cite Internationale des Arts בפריז. ב-2009 זכה בפרס האמן הצעיר של משרד התרבות והספורט. ועדת הפרס ציינה בנימוקיה בין היתר כי "...הציורים, הרישומים והתחריטים של הלל רומן, תמיד "יפים" ו"רוויים", תמיד עוסקים בטבע דומם ונוף, תמיד במידות די קטנות וסלוניות, יותר משנועדו להאציל רגע (מחודש) של הולדת היפה מתוך הבנאלי, המשוכפל ובעיקר הנעדר כל הילה, הם מבקשים לעמת את הצופה הפוסטמודרני עם השאלה מהו ציור עכשווי." בריאיון עם האוצרת אורית בולגרו, שנערך במסגרת התערוכה "יחידות" (Idiolect) שבה הציג רומן במוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית בשנת 2009, אמר רומן: "..מאד מעסיק אותי בשנתיים האחרונות... מעמד הקונקרטי מול המטפורי, (על) התשוקה האנושית לחצות את המטפורה ולגעת, הניסיון העקר לסגור את המרחק שבין העין ליד. אולי זו הפריבילגיה של הצייר/פסל, ומקור כוחו, למרות הכל. בכל אופן, אני מנסה ליצור אובייקטים או ציורים שמתקיימים ברווח הזה שבין קונקרטי למטפורי, אולי זו גם הדרך שלי לנסות להתחמק ממילוי תפקיד כלשהו." 2002 - דרקלינג, גלריה דביר, תל אביב 2005 - סחורות מזדמנות, גלריה דביר, תל אביב 2006 - מאחז, סדנאות האמנים, תל אביב 2009 - מצפה כוכבים, הביאנלה השנייה בהרצליה 2009 - ממלכה, מוזיאון בת-ים; אוצרת: אורית בולגרו. מדיה וקבצים בנושא הלל רומן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הלל רומן הלל רומן, דף שער בספרייה הלאומית בואה יופי, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה רותי דירקטור, ביקורת על התערוכה "סחורות מזדמנות" גליה יהב, להפוך פיקסלים לפחם, באתר הארץ, 11 במאי 2016 הזוכים בפרס האמן נצעיר, משרד החינוך והספורט, 2009 קטלוג התערוכה יחידות, מוזיאון בן ארי לאמנות עכשווית, 2009
תל פולג

תל פּוֹלֵג הוא תל עתיק בקרבת אודים, בתחומי שמורת שער פולג, דרומית לשפך נחל פולג. הוא נמצא כ-6 ק"מ דרומית לנתניה וממוקם על גבעת כורכר ברום של 25 מטרים מעל פני הים. האתר ממוקם בסמוך לדרך הים (וִיָה מַארִיס) העתיקה, דבר אשר תרם רבות ליישוב מבחינה כלכלית. תל פולג לא היה התל היחיד במקום אלא חלק מגוש של ארבעה יישובים אשר כולם הוקמו בתקופת הברונזה. שלושת היישובים הנוספים הוקמו מערבה לתל פולג כיישובי-בת: ח'רבת חילפים, ח'רבת פלגית (בשפך נחל פולג) ותל עשיר. יישובים אלו נחשפו בתחומי מכון וינגייט לספורט. יישוב נוסף התגלה 3.5 ק"מ מדרום-מזרח לתל פולג: תל זוריקיה. תל פולג היה מיושב ברצף החל מתקופת הברונזה התיכונה ועד לתקופה הרומית. במהלך תקופת הברונזה התיכונה עברה פולג תהליך משמעותי של ביצור, שבמסגרתו נבנתה בה מצודה מוקפת חפיר בצִדה הצפוני של העיר. מצודה זו היוותה חלק ממערך הגנת הגבול הצפוני של ממלכת אפק הקדומה. החל מתקופת הברונזה המאוחרת, דרך התקופה הישראלית ועד לתקופה הפרסית התקיים במקום יישוב פרזות (יישוב שאינו מוקף בחומה). בתקופה הרומית החל לפעול במקום מפעל ייבוש הביצות של אגן נחל פולג; בעקבות זאת הועמק החפיר הכנעני בצידה הצפונה של פולג והחל לשמש בתור תעלת ניקוז, שאת שרידיה ניתן לראות עד היום בתחומי האתר. מפעל ייבוש הביצות המשיך לפעול בפולג עד לתקופה הערבית הקדומה, עת נסתמה תעלת הניקוז והוזנחה. כתוצאה מכך, חזרו הביצות לאגן הפולג, מה שגרם לנטישת יישובי האזור. בתקופה העות'מאנית התקיים במקום יישוב ערבי קטן בשם ח'רבת אלפאליק ומדרום לו יישוב נוסף בשם ח'רבת א-זבאבידה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 התבצעה בתל חציבת כורכר גדולה, אשר פגעה בו קשות. בעקבות החציבה התגלו שרידי היישוב הראשונים במקום. בשנות השבעים נערכו במקום מספר עונות חפירה קצרות בראשות פרופ' רם גופנא ואיתן איילון, אשר חשפו ממצאים ארכאולוגיים רבים, בהם מגדל שמירה גדול מתקופת הברונזה, תעלת הניקוז, החפיר ומספר יסודות של בתים ובורות מהתקופה הישראלית. נחל פולג - שמורת טבע שער פולג ושמורת טבע נחל פולג, באתר רשות הטבע והגנים רם גופנא, שרידי ביצורים מתקופת-הברונזה התיכונה II בתל פולג, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה י"א, 1973, עמ' 111–119
מוזיאון פושקין

מוזיאון פושקין או, בשמו המלא מוזיאון פושקין לאמנויות היפות (ברוסית: Музей изобразительных искусств имени А. С. Пушкина) הוא המוזיאון הגדול במוסקבה, בירת רוסיה. המוזיאון ממוקם ממערב לנהר מוסקבה ולקרמלין, למול קתדרלת ישו המושיע. המוזיאון נוסד על ידי פרופסור איוואן צבטייב (אביה של המשוררת מרינה צבטייבה). צבטייב שכנע את הנדבן העשיר יורי נצ'אייב-מאלצוב כי יש להקים בעיר מוסקבה מוזיאון לאמנות, ושכנע את האדריכל המבוקש באותה עת רומאן קליין לתכנן את המוזיאון. טקס הנחת אבן הפינה של המוזיאון נערך ב-17 באוגוסט 1898 בנוכחות הצאר ניקולאי השני ובני משפחת המלוכה הצארית. המבנה תוכנן על ידי קליין וולדימיר שוחוב ונבנה במימון מאלצוב בין השנים 1898 -1912. המוזיאון פתח את שעריו ב-31 במאי 1912, ונקרא באותה עת על שם הצאר אלכסנדר השלישי (אף שממשלת האימפריה הרוסית תרמה למימון המוזיאון סך של 200,000 רובלים בלבד לעומת למעלה מ-2 מיליון רובלים, תרומת מאלצוב). באותה עת הציג המוזיאון העתקים של פסלים רומיים ויווניים במטרה לחנך תלמידי אמנות והיסטוריה ברוסיה. אוספים אלה נלקחו מהמוזיאון לאמנות יפה ועתיקות של אוניברסיטת מוסקבה. ביו אוספי המוזיאון כללים גם מוצגים ארכאולוגיים כמו: פפירוס המתמטיקה של מוסקבה מגילת ון אמון והאונומסטיקון של אמנופה - שלושתם תרומת האגיפטולוג הרוסי ולדימיר גולנישצ'ב למוזיאון. בעקבות המהפכה הבולשביקית והעברת הבירה מסנקט פטרבורג למוסקבה בשנת 1918, הורתה ממשלת ברית המועצות על העברת אלפי יצירות אמנות ממוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג לבירה החדשה. יצירות אלה מהוות את הגרעין של אוסף האמנות המערבית של המוזיאון. במהלך השנים הועברו אל המוזיאון אוספי המוזיאון לאמנות החדשה של המערב - שכללו אוספים נרחבים של יצירות אימפרסיוניסטיות ופוסט אימפרסיוניסטיות - ובהם יצירות של האמנים ואן גוך, גוגן, פיקאסו, טולוז לוטרק, אנרי מאטיס ואוגוסט רודן. בשנת 1937, לרגל יובל המאה למותו של המשורר אלכסנדר פושקין, שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון פושקין". בעקבות הניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה הועברו אוספי האמנות של גלריית דרזדן מגרמניה הכבושה למוזיאון, והוצגו בו עד אמצע שנות ה-60. האוסף הושב לבסוף לגרמניה המזרחית לתצוגה במוזיאון הציירים הגדולים על אף התנגדות הנהלת המוזיאון, ובייחוד אירינה אנטונובה אשר ניהלה את המוזיאון מפברואר 1961. אוסף המוזיאון כולל גם את אוצר פריאמוס שהתגלה בטרויה על ידי הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן ואשר נלקחו ממוזיאון פרגמון שבברלין בתום מלחמת העולם השנייה. מאז שנת 1981 מארח המוזיאון את פסטיבל המוזיקה הבינלאומי "לילות דצמבר". בשנת 2005 לרשות המוזיאון הועבר בניין סמוך למבנה הראשי. בבניין זה רוכזו יצירות של ציירי המאה ה-20 והמאה ה-21 מאירופה ומארצות הברית. חזון אלוהי (סרט) מדיה וקבצים בנושא מוזיאון פושקין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון פושקין (ברוסית, באנגלית, באיטלקית, בספרדית, בצרפתית, בגרמנית, בסינית וביפנית) מוזיאון פושקין, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון פושקין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון פושקין, ביישום טלגרם מוזיאון פושקין, ברשת החברתית אינסטגרם מוזיאון פושקין, ברשת החברתית VK מוזיאון פושקין, סרטונים בערוץ היוטיוב מוזיאון פושקין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תיאור פתיחת המוזיאון
תל זוריקיה

תל זוּרֵיקִיָה הוא אתר ארכאולוגי באגן נחל פולג, מדרום לקיבוץ תל יצחק. גובהו 25 מטר מעל פני הים והוא נחלק לשני חלקים, צפוני ודרומי. בחלק הצפוני של האתר נמצאו שרידי בנייה מהתקופה הפרסית וחרסים רבים. במקום זה התקיים במאה ה-19 יישוב ערבי קטן בשם ח'ירבת א-זוריקיה. בחלק הדרומי נערכו חפירות בין השנים 1978-1979 בהנהלת רם גופנא, בהן נחשפו שרידי מצודה מתקופת הברונזה: חומות, מבנים ומגדל. מצודה זו היוותה חלק ממערך ההגנה של ממלכת אפק הכנענית, בדומה לתל פולג הסמוך. האתר ממוקם באופן אסטרטגי לצד מעברה קדומה בביצות הפולג ובקרבתו נובע המעיין עין א-זוריקיה. בימי מלחמת העולם הראשונה נערך במקום קרב בין הטורקים והגרמנים לבין הבריטים לאחר צליחת הירקון. במפות בנות התקופה כונה המקום Zerkiye Crossing. מדיה וקבצים בנושא תל זוריקיה בוויקישיתוף
אפיק (גאוגרפיה)

אפיק מהווה כל שקע צר, מוארך ומשופע שנוצר על ידי מים זורמים; כלומר תחתית או קרקעית של נחל, נהר או פלג מים, שבה נוצר גבול הזרימה הרגילה של מים. האפיקים מגוונים בגודלם: הם יכולים להשתרע ברוחבם על פני מטרים ספורים בלבד, לפלגים ונחלים, ועד לכמה מאות מטרים לנהרות ענק. תעלת האפיק לא תמיד מכילה מים – יש כאלה שהמים בהם זורמים רק לעיתים רחוקות. ערוץ – צורת הנוף הגאוגרפית הנוצרת כתוצאה מאפיקים מדיה וקבצים בנושא אפיק בוויקישיתוף אפיק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'ך

האם התכוונתם ל... אדוארד צ'ך – מתמטיקאי צ'כי פטר צ'ך – שוער כדורגל צ'כי מארק צ'ך – מגן כדורגל סלובקי מארק צ'ך – שוער כדורגל צ'כי מרטין צ'ך – שחקן הוקי קרח צ'כי נסטיה צ'ך – קשר כדורגל סלובני סווטופלוק צ'ך (אנ') - משורר וסופר צ'כי
גימנסיה דרור-החלוץ

פלישת הנאצים לפולין, ב-1 בספטמבר 1939, תפסה את מדריכי תנועת הנוער "דרור" בפולין בעיצומו של סמינר. הנהגת התנועה נמלטה לאזור הכיבוש הסובייטי, והתארגנה לפעילות מחתרתית. לאחר מספר חודשים החליטה הנהגת התנועה לחזור לפולין ולארגן את סניפי התנועה בשטחי הכיבוש הנאצי. עם הגיעם לוורשה, התמקמו בקומונת "החלוץ" בדז'לנה 34 בגטו, וארגנו את תנועת הנוער במחתרת. בנוסף לפעילות החברתית והחינוכית, הפעילו גני-ילדים ומטבח ציבורי בגטו. לאחר התבססותו של המשטר הנאצי בשטחי הכיבוש הפולניים, התיר השלטון הנאצי לפולנים לפתוח את בתי הספר, אך אסר זאת על היהודים. בשנת 1940, בסמינר מדריכים שקיימה התנועה במחתרת, הוחלט להקים גימנסיה עברית-אידית בגטו. להקמת הגימנסיה המחתרתית בגטו היו שני מניעים מרכזיים: הצורך הדחוף בפעילות חינוכית ולימודית בגטו, המנוון מבחינה ציבורית, וכן הצורך התנועתי בכוחות חינוכיים והדרכתיים. הגימנסיה החלה לפעול ב-1940 עם 3 תלמידים ו-7 מורים, וצמחה בשיאה ל-120 תלמידים ו-13 מורים. נאמנה לערכי התנועות המייסדות אותה, פתחה הגימנסיה את שעריה בפני כל ילד וילדה, נער ונערה, מבלי קשר ליכולתו לשלם עבור הלימודים. בתחילה מומנה הגימנסיה בעיקר מתרומות ששלחו מוסדות יהודיים וסיוע ששלחו חברי התנועה מווילנה. המזון היקר שהגיע נמכר, ובכסף קנו לחם למורים, לתלמידים ולבני-משפחותיהם הרעבים. לאחר מכן מומנה הגימנסיה מכספי "החלוץ" ומעבודתם של חברי "דרור". בגימנסיה למדו את המקצועות המקובלים בלימודי תיכון בפולין, ובנוסף התעמקו בהיסטוריה ותרבות יהודית, סוציאליזם, תולדות תנועת הפועלים, לימודי ארץ-ישראל ועברית. מורי ותלמידי הגימנסיה אף העלו הצגות תיאטרון שהוצגו לתושבי הגיטו. דגש מרכזי ניתן לחינוך הערכי והאידאולוגי, שנעשה באמצעות חוגי פעילות המודרכים על ידי חברי התנועה. הלימודים נתקיימו בתנאים קשים. בלי חדרי-לימוד, בלי ריהוט, בלי ספרים ומכשירי עזר. התלמידים והמורים נדדו מדירה לדירה, ולמדו בחדר אחד עם בני המשפחה המארחת. תלמידי הגימנסיה, כחניכים בתנועה, עסקו גם הם בפעילות למען תושבי הגטו, ובעיקר למען הילדים והנוער: לימדו בגני הילדים, ואף העבירו לחבריהם בגיטו שלא למדו באופן מסודר את שלמדו בגימנסיה. ניהול בית הספר הופקד בידי ועד מצומצם: יוסף סאק, יצחק צוקרמן (מרכז תנועת "דרור" ולעתיד סגנו של מרדכי אנילביץ' במרד גטו ורשה) ומאראק פולמן – מנהל הגימנסיה. הרוח החיה בגימנסיה היה המשורר יצחק קצנלסון. כל המורים בגימנסיה היו מקורבים לתנועה, ופעילותם העמידה אותם ואת בני משפחותיהם בסכנה מתמדת. עם הקמת אי"ל (הארגון היהודי הלוחם) בגטו, שאיגד את תנועות הנוער החלוציות, ותחילתו של המרד המזוין, השתלבו רוב תלמידי הגימנסיה בפעילות המחתרת הלוחמת, והגימנסיה סיימה את פעולתה. עמותת דרור בתי חינוך הפועלת למען ילדים ובני נוער נקראת ע"ש הגימנסיה חווקה פולמן-רבן, לא נפרדתי מהם, לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגטאות ('פנקסי עדות'), 1997.
הירקותריום

הירקותריום (שם מדעי: Hyracotherium; מילולית: "בהמת שפן") הוא סוג נכחד יונק ממשפחת הפלאותריומיים הקרובה לסוסיים. סוג זה התקיים במשך האאוקן שלפני 55 עד 45 מיליון שנה מזמננו באירופה. המאובנים שלו התגלו באנגליה בתצורות חרסית לונדון (אנ'). יונק זה הגיע לגודל של כלב כשאורכו של ההירקותריום הגיע ל-78 ס"מ ומשקלו עד לתשע ק"ג. הוא היה בעל ארבע פרסות דקות על רגליו והיו לו שיניים טוחנות דקות בעלות כתרים נמוכים אשר הותאמו ללעיסת עלים וצמחייה רכה. הוא חי ביערות של אנגליה וניזון מעלים, אגוזים, פירות וצמחייה דומה. ייתכן שהוא חי בקבוצות קטנות. הסוג הוגדר בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון ב-1841, אשר ראה בו יצור הקרוב לשפנאים ועל כן נתן לו את שמו המדעי. ב-1781 החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש הניח על בסיס שלד דומה לסוג אאוהיפוס - ראשון הסוסים, שמדובר באותו סוג והכליל אותו יחד, נוסף על כמה סוגי סוסים דומים שאוחדו עם האאוהיפוס. בהמשך איחוד זה הוטל בספק. כמה חוקרים רואים בו מין במשפחת הפלאותריומיים, בה כלול גם הפלאותריום. משפחה זו קרובה מאוד לסוסים אך גם לטפיריים ולברונתותריומים. ההירקותריום נכחד עם התייבשות היערות בסוף האאוקן. הוא הוחלף במפריטי פרסה מותאמים יותר לתזונה מצמחייה קשיחה. מדיה וקבצים בנושא הירקותריום בוויקישיתוף הירקותריום, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) הירקותריום, באתר GBIF (באנגלית)