laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חיותה וברל

חיותה וברל הוא סרטו העלילתי הארוך הראשון של עמיר מנור, בכיכובם של רבקה גור ויוסף כרמון, שיצא לבתי הקולנוע ב-2012. הסרט מספר על צמד הקשישים חיותה וברל הוז (רבקה גור ויוסף כרמון) שמתגורר בבניין מתפורר בתל אביב. הם חלוצים בעברם, בעלי אידאולוגיה סוציאליסטית, שהגיעו לגיל 85 כשהם מלאי אכזבות מישראל המודרנית שאין בה ערבות ועזרה הדדית, כשהם בעצמם נזקקים לסיוע וחלשים בגופם. הסרט מתאר יממה בחייהם ומפגשם עם אנשים שונים, עד שהם מחליטים לשים קץ לחייהם. שני פרסים בפסטיבל הקולנוע של ירושלים יוסף כרמון נבחר לשחקן הטוב ביותר. רבקה גור נבחרה לשחקנית הטובה ביותר. ארבעה פרסים בפסטיבל הסרטים בסלוניקי עמיר מנור זכה בפרס מיוחד של חבר השופטים על חדשנות ומקוריות. עמיר מנור זכה בפרס התסריט הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס מיוחד על "ערכים אנושיים". הסרט זכה בפרס חביב הקהל. שתי מועמדויות לפרס אופיר יוסף כרמון – השחקן הראשי הטוב ביותר רבקה גור – השחקנית הראשית הטובה ביותר. השתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה רבקה גור - חיותה יוסף כרמון - ברל אפרת בן צור - גלית, אחות שירי גולן - לאה ג'יטה מונטה - חנה מייזל ויטלי פרידלנד - גנב יהונתן מגון - מוכר בפיצרייה אמיר טאוזינגר - איש בחניון שי אביבי – שכן גרא סנדלר – מיכאל, איש בשוק הגר בן-אשר – אחות בבית חולים ירון ברובינסקי – רוקח רותם קינן – מוכר בחנות ספרים יואב יפת – פקח אפרת אביב – שיר, קופאית בקולנוע אוולין קפלון – טניה, אישה בשוק איתי תורג'מן – רפאל, מוכר בחנות בגדים נתן זהבי – בתפקיד עצמו "חיותה וברל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חיותה וברל", באתר AllMovie (באנגלית) "חיותה וברל", באתר ספר הקולנוע הישראלי "חיותה וברל", באתר אידיבי "חיותה וברל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "חיותה וברל", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית הסרט המלא לצפייה בתשלום באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים חיותה וברל, באתר קרן הקולנוע הישראלי אמיר בוגן, ילדים מזדקנים: עמיר מנור על "חיותה וברל", באתר ynet, 11 באוקטובר 2012 שמוליק דובדבני, "חיותה וברל": הגידו כן לזקנים, באתר ynet, 23 בספטמבר 2012 אורון שמיר, "חיותה וברל": שני שליש יצירת מופת, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2012 שי שגב, "חיותה וברל": אפילו המצלמה בוכה, באתר מגפון, 21 בספטמבר 2012 נירית אנדרמן, ארבעה פרסים ל"חיותה וברל" בפסטיבל הסרטים בסלוניקי, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2012 מרט פרחומובסקי‏, "חיותה וברל": סרט מיוחד ומרגש עם תסריט חלש - וואלה תרבות, באתר וואלה, 23 בספטמבר 2012 יאיר רוה, "חיותה וברל", ביקורת, באתר סינמסקופ, 5 אוקטובר 2012 אבנר שביט‏, "חיותה וברל": ראיון עם המפיק אסף אמיר - וואלה תרבות, באתר וואלה, 20 בספטמבר 2012 מתן שירם, ‏דרוש קהל: אכזבה מהכנסות הסרטים הישראליים ב-2012, באתר גלובס, 8 בפברואר 2013
פיזוטוטיפ

פיזוטוטיפ (מצרפתית: Physautotypie) הוא מראשוני תהליכי הצילום אשר הומצא על ידי ז'וזף ניספור נייפס וז'אק לואי דאגר בשנת 1832. בתהליך נעשה שימוש בשמן לבנדר, אלכוהול ונפט כדי לייצר דימוי פוזיטיבי על גבי לוח מתכת או זכוכית (לוח כסף במקור). כבר בשנת 1822 ניספור נייפס עשה שימוש בשמן לבנדר בתהליך ההליוגרפיה שהמציא (ואיתו צילם את התמונה הראשונה בהיסטוריה, "נוף מחלון בלה-גרא"). בשנת 1829 נפגש נייפס עם דאגר והם סיכמו על שותפות לפיתוח תהליך ההליוגרפיה. בשנת 1832 המציאו השניים את תהליך הפיזוטוטיפ אך לאחר שנייפס נפטר בשנת 1833 מהתקף לב, דאגר לא המשיך בפיתוח התהליך והשקיע את מירב מאמציו בפיתוח הדאגרוטיפ. החומר הרגיש לאור בתהליך מתקבל ממשקעים של זיקוק שמן לבנדר. כדי לקבל את המשקעים נייפס ודאגר אידו את שמן הלבנדר על ידי חימום באש נמוכה לאורך זמן ארוך עד לקבלת משקעים מוצקים. את המשקעים ממיסים באלכוהול ועם התמיסה מצפים לוח מתכת או זכוכית. לאחר שהאלכוהול מתאדה, נותר משקע לבן על הלוח שהוא החומר הרגיש לאור. את הלוח חושפים בקמרה אובסקורה למשך כשמונה שעות באור יום. לאחר החשיפה תולים את הלוח עם הפנים כלפי מטה מעל מגש עם קרוסין. אדי הקרוסין ממיסים את משקעי הלבנדר שלא נחשפו לאור, מותירים משקעים לבנים באזורים שקיבלו אור וכך נוצר דימוי פוזיטיבי על גבי הלוח. מדיה וקבצים בנושא פיזוטוטיפ בוויקישיתוף http://notesonphotographs.org/index.php?title=Physautotype(הקישור אינו פעיל) הסבר על התהליך באתר של בית ג'ורג' איסטמן https://web.archive.org/web/20121103083702/http://www.photography-museums.com/pagus/pagus-inv.html הסבר על התהליכים שהמציא ניספור נייפס
סופרמיני

סופרמיני הוא כינוי נפוץ למכונית קומפקטית, כלומר גדולה יותר ממכונית מיני אך קטנה יותר ממכונית משפחתית. מקור המושג הוא בבריטניה והוא אומץ גם בישראל. באירופה נוהגים לכנות כלי רכב כאלה גם B-Segment (לפי הנציבות האירופית). במהלך השנים מכוניות הסופרמיני גדלו בצורה ניכרת ורבות מהן הגיעו לגודל של מכוניות משפחתיות שיוצרו בשנות ה-90. במקביל, המכוניות שיוצרו מאז, גדלו גם הן. פיאט גרנדה פונטו הייתה הסופרמיני הראשונה באורך ארבעה מטרים (לכן היא נקראת "גרנדה פונטו"). מכוניות הסופרמיני מאוד פופולריות באירופה. לרוב מכוניות סופרמיני באות במרכב האצ'בק, אך החל מהעשור השני של המאה ה-21, ישנן יצרניות שבנוסף למרכב האצ'בק מייצרות גם סדאן (לדוגמה: מיצובישי אטראז', יונדאי i25 ומאזדה 2 דמיו) וסטיישן (לדוגמה: רנו קליאו סטיישן, סקודה פאביה ספייס ודאצ'יה לוגאן MCV). המושג סופרמיני הוצג לראשונה בשנת 1978 בעיתון הבריטי האקונומיסט ותיאר מכונית חדשה של לאדה. עם הזמן המושג השתרש בשפה האנגלית הבריטית ומכוניות כגון סוזוקי סוויפט, קיה ריו, פולקסווגן פולו ופורד פיאסטה הוגדרו כסופרמיני. סיווג מכוניות
ECC

האם התכוונתם ל... הצפנה מבוססת עקומים אליפטיים – Elliptic Curve Cryptography קוד תיקון שגיאות – Error-correcting code מועצת הקריקט האירופית – European Cricket Council גרידה של צוואר הרחם – Endocervical curettage
ראאד אל-עטאר

ראאד אל-עטאר (בערבית: رائد العطار; כונה "אבו אַיְמַן") (1974 – 21 באוגוסט 2014) היה מפקד בכיר בחמאס, וחבר המועצה הצבאית העליונה של הארגון. תפקידו היה מפקד חטיבת רפיח בגדודי עז א-דין אל-קסאם (הזרוע הצבאית). התגורר בעיר עזה, ונהרג ברפיח על ידי צה"ל בתקיפה אווירית במהלך מבצע צוק איתן. אל-עטאר היה ממתכנני אירוע החטיפה של גלעד שליט בשנת 2006, וכן אחראי להחזקתו בשבי. כמו כן, שלח חוליות טרור מעזה לסיני על מנת שירו רקטות מסיני לעבר אילת ועקבה. אל-עטאר נולד במחנה יבנא שברפיח ב-1974. השתתף באינתיפאדה הראשונה, עזר לפתח את המבנה של הזרוע הצבאית של חמאס באינתיפאדה השנייה ולאחר מכן מונה למפקד חטיבת רפיח. היה לו תפקיד משמעותי בסבבי הלחימה השונים עם ישראל. ב-18 באוקטובר 2011, יום שחרורו של גלעד שליט, צולם אל-עטאר ביחד עם רמטכ"ל ומפקד חמאס ברצועת עזה אחמד ג'עברי, כאשר שניהם אוחזים בו. ב-14 בנובמבר 2012, עם תחילתו של מבצע עמוד ענן ביצע צה"ל סיכול ממוקד בג'עברי, באמצעות ירי מדויק מכלי טיס של חיל האוויר. אל-עטאר אמנם ישב לצד ג'עברי במכוניתו, אך לא נפגע. לאחר חיסולו של ג'עברי מונה מרוואן עיסא למפקד הזרוע הצבאית של חמאס במקומו. המינוי נחשב כמפתיע, משום שהציפייה הייתה שמי שייכנס לנעליו של ג'עברי יהיה אל-עטאר, שהיה המקורב ביותר לג'עברי. בהמשך התברר כי מצרים התנגדה למינויו של אל-עטאר, בטענה שהאיש היה מעורב ביולי 2012 בחיסול 16 חיילים מצרים בסיני. לדברי גורם ביטחוני ישראלי בכיר, מינוי של אל-עטאר היה גורם לפיצוץ ביחסים בין חמאס לשלטון האחים המוסלמים במצרים, ואילו מינויו של עיסא נועד לרצות את המצרים ולזכות בנקודות זכות. בהמשכו של מבצע עמוד ענן צה"ל הפציץ את ביתו בדרום הרצועה, אך אל-עטאר לא שהה שם. במהלך מבצע צוק איתן דווח כי צה"ל הפציץ את ביתו, אך הוא שוב לא שהה בבית באותה עת. ב-21 באוגוסט 2014 הצליח צה"ל לחסלו בהפצצה ממוקדת של חיל האוויר. אל-עטאר היה נשוי ואב לשני בנים. ראאד אל-עטאר, באתר אלג'זירה הסברים על ראאד אל-עטאר, באתר הרשמי של גדודי עז א-דין אל-קסאם סוכלו ראאד עטאר ומחמד אבו שמאללה, מבכירי הזרוע הצבאית של חמאס, הודעת שירות הביטחון הכללי, 20.8.2014 צה"ל חיסל שלושה בכירים בזרוע הצבאית של חמאס, באתר ynet, מתאריך 21.8.2014 ערוץ הכנסת - חיסול מוחמד אבו שמאלה וראא'ד אלעטאר, 21.8.14, סרטון באתר יוטיוב שמעון איפרגן, ‏בלעדי: כך מתכנן המוח של חמאס לחטוף חיילים בישראל, באתר ‏מאקו‏, 17 במאי 2012 Raed Al Attar number three Hamas: Palestinian prisoners issue imprisoned in Israel - not unaware, Evernote, 18 May 2013 الذكرى السنوية لمعركة العصف المأكول, אתר גדודי אל-קסאם, ‏2021 الذكرى السنوية لمعركة العصف المأكول, אתר גדודי אל-קסאם, ‏2014 שמעון איפרגן, ‏בלעדי: כך מתכנן המוח של חמאס לחטוף חיילים בישראל, באתר ‏מאקו‏, 17 במאי 2012 יואב זיתון ואליאור לוי, רמטכ"ל חמאס אחמד ג'עברי חוסל בעזה לצד בנו, באתר ynet, 14 בנובמבר 2012 אהוד יערי, "רמטכ"ל חמאס" אחמד ג'עברי חוסל בעזה, חדשות 2, 14 בנובמבר 2012 שי לוי שמעון איפרגן, ‏היורש, באתר ‏מאקו‏, 15 בנובמבר 2012 מי יהיה הבא בתור? רשימת המבוקשים של צה"ל והשב"כ באתר מאקו מבצע "צוק איתן" נמשך; שני מפקדים בכירים בחמאס סוכלו, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 21 באוגוסט 2014.
מנתק המים

מנתק המים הוא סרטו העלילתי הארוך הראשון של עידן הובל, בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים של ונציה (הוקרן במסגרת Orizzonti לבמאים צעירים) וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר למשה איבגי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. הסרט נבחר על ידי מגזין הקולנוע האיטלקי "רפורטו קונפידציאלה" כאחד מחמשת הסרטים הטובים בעולם לשנת 2012. מנימוקי הבחירה: "בשפה שקטה לכאורה, אך דקדקנית ומדויקת, הבמאי המקורי עידן הובל, שם מבטיח, בוחן את הפער בין עשירים ועניים באחת הארצות המפותחות והחזקות בעולם." גבי (משה איבגי), הוא אדם פשוט בן 52. עיסוקו הוא לנתק מים לאנשים שלא שילמו את חשבון המים. הוא מקבל 11 ש"ח בכל פעם שהוא מנתק את המים לדירה, וככל שהוא מנתק יותר – כך הוא מרוויח יותר. כדי לעשות זאת הוא מתגנב בהיחבא לחצרותיהם של בנייני המגורים, שם נמצאים שעוני המים. עבודתו כרוכה בגידופים והשפלה שמפנים כלפיו האנשים, להם הוא מנתק את המים. העלילה מבוססת על סיפורו האמיתי של אביו של הובל, שעבד כמנתק מים בעירייה. משה איבגי – גבי יעקב דניאל רות גלר נעמה שפירא טום יפת יובל רהב "מנתק המים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מנתק המים", באתר AllMovie (באנגלית) "מנתק המים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מנתק המים", באתר ספר הקולנוע הישראלי "מנתק המים", באתר אידיבי "מנתק המים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "מנתק המים", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מנתק המים, באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה כתבות הזוכים בפסטיבל חיפה, באתר נענע10, 7 ביולי 2012 שני סרטים ישראלים התקבלו לפסטיבל ונציה, באתר ynet, 28 ביוני 2012 אור סיגולי, בעקבות "מנתק המים" ו"יותר איטי מלב": על היחס בין העיר והקולנוע, באתר "סריטה", 22 ביולי 2012 שלמה שרביט, עושים סרט במעלות - משה איבגי מנתק המים, בבלוג "ערוץ ה-TV המקומי של מעלות תרשיחא, 24 באוגוסט 2010 אמיר בוגן, בשם האב: עידן הובל על סרטו "מנתק המים", באתר ynet, 11 באוגוסט 2013 ביקורות מרט פרחומובסקי‏, "מנתק המים": סרט מעניין בעל תסריט מרושל, באתר וואלה, 30 ביולי 2013 אסף שניר, לקראת פסטיבל חיפה 2012: רשמים מ"מנתק המים", באתר "סריטה", 29 בספטמבר 2012 איתן ווייץ, פרסי אופיר 2012: מנתק המים, באתר "איתן - קולנוע מזווית אישית", 6 ביולי 2012 יעל שוב, ביקורת על "מנתק המים"(הקישור אינו פעיל), באתר Time Out תל אביב, 25 ביולי 2013 שמוליק דובדבני, "מנתק המים": לא הולך בצינורות המקובלים, באתר ynet, 29 ביולי 2013 ישי קיצ'לס, מישהו הפסיק את הזרם, באתר ישראל היום, 2 באוגוסט 2013 ג'וני דוב, "מנתק המים": מלחמת המעמדות הנמוכים, באתר nrg‏, 12 באוקטובר 2014
מחלת מונדור

מחלת מונדור (באנגלית - Mondor's disease) היא מחלה לא שכיחה בה יש תהליך דלקתי עם יצירת פקקת בוורידים שטחיים בשדיים ובדופן החזה, בבית השחי ובפין. המחלה נקראת על שם הכירורג הצרפתי הנרי מונדור (1885–1962) שתיאר את המחלה בשנת 1936. המחלה יכולה להופיע עד 1% מכלל המנותחות בשד בגלל גידול או ניתוח פלסטי. מופיעה התקשות רגישה במקצת בצורת חוט בשד המגיע עד החזה הקדמי. בתחילה המקום אדום ורגיש אולם לאחר מספר שבועות הפקקת עוברת התארגנות, הוריד נפתח ונשאר "מיתר" קשה ובלתי רגיש שנעלם לבסוף. מופיעה לאחר ניתוח בבלוטות לימפה בית השחי כמו כריתת הבלוטות או ביופסיה של בלוטת הזקיף במסגרת טיפול בסרטן השד. מופיע "מיתר" לאורך בית השחי. המצב הזה נקרא "תסמונת הקרום האקסילרי" (Axillary web syndrome). בפין מופיעה התקשות בחלק הקדמי של הפין, לאורך הוריד הראשי. הווריד מתקשה בגלל פקקת דלקתית. יש כאבים קלים בעת מגע מיני. יש להבדיל מצב זה ממחלת פיירוני שהיא כרונית וקשה יותר לטפל בה. המחלה היא שפירה. ההשערה היא שהמחלה נגרמת לאחר טראומה של הוורידים לאחר ניתוח או במקרה של הפין-לאחר מגע מיני סוער או אוננות גסה. מבחינה פתולוגית יש בשלב ראשון דלקת של דופן הווריד, אחר כך נוצר קריש דם שעובר עם הזמן התארגנות ונסיגה עם פתיחת הווריד מחדש. התהליך כולו אורך משלושה שבועות עד ששה חודשים. חימום מקומי וטיפול נוגד כאב עוזר. נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAID), מזרזים את תהליך ההחלמה. הדבר החשוב ביותר הוא לעודד את החולה בקשר למהלך השפיר של המחלה מדיה וקבצים בנושא מחלת מונדור בוויקישיתוף מחלת מונדור, באתר Medscape תסמונת הקרום האקסילרי:וריאנט של המחלה ע"ש מונדור, לאחר ניתוח להוצאת רקמת שד עודפת, הרפואה, דצמבר 2011 מחלת מונדור של השד לאחר השתלת סיליקון הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
Hitman

Hitman (היטמן) היא מילה באנגלית שפירושה רוצח שכיר. האם התכוונתם ל... Hitman (סדרת משחקים) – סדרת משחקי וידאו היטמן (סרט, 1998) (אנ') – סרט קולנוע שצולם בהונג קונג היטמן (סרט, 2007) – סרט קולנוע אמריקאי המבוסס על סדרת משחקי המחשב היט מן (סרט, 2023) (אנ') - סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של ריצ'רד לינקלייטר ובכיכובו של גלן פאוול Hitman (סדרת אלבומים) – סדרת אלבומי אוסף שיצאה בישראל וכללה להיטי מוזיקה לועזיים ברט הארט – מתאבק מקצועי קנדי מה-WWE וה-WCW, ידוע בכינויו "היטמן" היטמן (ראפר) – ראפר אמריקאי רוצח שכיר - מדריך שימושי לקבלן עצמאי – ספר שיצא לאור בארצות הברית ב-1983 ושימש השראה למעשי רצח.
החבר אני

החבר אני הוא אלבום אולפן של המוזיקאי והזמר הישראלי רמי פורטיס, שיצא בשנת 2011. מילות השירים נכתבו על יד פורטיס. שירי האלבום הופקו על ידי כל חברי הלהקה של פורטיס, הכוללת את פורטיס, יובל שפריר, גיל סמטנה ועידו אגמון. לקראת סיום העבודה על האלבום, באמצע הופעה, התמוטט פורטיס, פונה לביה"ח ועבר צינתור לב, עליו אמר ש"טלטל את עולמי קשות ולא הייתי מוכן לו". כעבור חודש חזר לסיים את האלבום. האלבום נוצר בהשראת הממציא הסרבי ניקולא טסלה. עטיפת האלבום עוצבה על ידי האמן פילפלד (ניר פלד) ויצאה בפורמט של ספרון קטן, שגבוה יותר מפורמט רגיל של עטיפת דיסק. האלבום זכה להצלחה מסחרית וביקורתית. המבקר שי להב קרא לאלבום "יצירת מופת", למרות שהתקשה להבין את מילות השירים בצורה קוהרנטית. באתר נענע, מתן שרון תיאר את האלבום "מסע מרתק בין סיפורי אגדה בהשראת הממציא ניקולה טסלה לשירי ערש על חבר דמיוני, שלא כולל אפילו רגע אחד מיותר". באתר nrg נתן עמי פרידמן לאלבום ציון ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה, וקישר את האלבום למחאת האוהלים, שפרצה סמוך ליציאת האלבום, באומרו "אלבומו החדש והמגובש של רמי פורטיס, נחת בדיוק בזמן הנכון כדי לתרגם את המצב הלאומי ולקשר אותו לאישי, והכל ביד אמן". מילות השירים נכתבו על ידי רמי פורטיס, המוזיקה לשירים הולחנה על ידי רמי פורטיס, יובל שפריר, גיל סמטנה, ועידו אגמון. מידע על האלבום החבר אני באתר MusicBrainz האלבום להאזנה באתר bandcamp רמי פורטיס ועידו אגמון‏, רמי פורטיס כותב על האלבום החדש "החבר אני" - בלעדי, באתר וואלה, 13 בספטמבר 2011 אבישי מתיה, ‏כבר לא משוגע, באתר גלובס, 27 בספטמבר 2011 ynet, רמי פורטיס: "עדיין חולם ללכוד את הצליל הנכון", באתר ynet, 19 באוקטובר 2011 שי להב, פרופסור פורטיס: על ההישג של "החבר אני", באתר ynet, 18 בספטמבר 2011 ביקורת על האלבום באתר נענע 10 עמי פרידמן, פסקול המהפכה: על האלבום החדש של רמי פורטיס, באתר nrg‏, 15 בספטמבר 2011
מישהו (אלבום)

"מישהו" הוא אלבום הבכורה של הזמר רגב דהן. האלבום, שיצא ב-1,000 עותקים בלבד, הוקלט במרתפו של רגב דהן על טייפ 4 ערוצים (טייפ סלילים), מפני שבאותו זמן, לא היה בבעלות רגב מחשב. עינב דהן, אחותו של רגב, משתתפת בדואט בשיר "מה קרה בארמון". מישהו (3:44) - מילים ולחן: רגב דהן השמיים השתגעו (5:48) - מילים: רגב דהן, לחן: חיים אליהו ורגב דהן חלום בלהות (4:22) - מילים: יוסף אוחנה, לחן: רגב דהן מקום אחר (3:52) - מילים ולחן: רגב דהן מה קרה בארמון (עם עינב דהן) (2:54) - מילים ולחן: רגב דהן פנתר שחור (4:18) - מילים: יוסף אוחנה, לחן: רגב דהן שמיים סגולים (4:45) - מילים ולחן: רגב דהן הילדים האחרים (2:19) - מילים ולחן: יעלה רוזנפלד התנפצות (4:06) - מילים ולחן: רגב דהן מעבר לשם (2:43) - מילים ולחן: רגב דהן מלאך (2:44) - מילים ולחן: רגב דהן ריקוד הדממה (4:10) - מילים: יעלה רוזנפלד, לחן: רגב דהן כל השירים עובדו על ידי רגב דהן, למעט "ריקוד הדממה" שעובד על ידי יעלה רוזנפלד.
שעת האפס (אלבום)

"שעת האפס" הוא אלבומו השני של הזמר רגב דהן. שלושה סינגלים יצאו מתוך האלבום לרדיו: 'אם', 'חבל שחור' ו'שמש פלסטינית'. שלושת הסינגלים לוו בווידאו קליפים שהגיעו למקומות הראשונים בערוץ 24, והקליפ לשיר "אם", בו משתתפים עידו תדמור ולהקתו, הגיע למקום השישי המצעד האירופאי של MTV. את השירים באלבום כתב והלחין רגב פרט לשיר 'בעיניים חצי עצומות' אותו כתב אהוד מנור והשיר 'בוא נשחק' מאת יונה וולך. שעת האפס חבל שחור אם היא שמש פלסטינית דמעות הצעקה לא אני בוא נשחק ואולי אני מת המרוץ אצלנו בבית מלאך לבן בעיניים חצי עצומות אי שם
הרדיו של סבתא

"הרדיו של סבתא" הוא אלבומו השלישי של הזמר רגב דהן. באלבום אירח רגב את חיים צינוביץ' בשיר "המראה". את האלבום כתב והלחין רגב ואף הפיק מוזיקלית ביחד עם אסף אמדורסקי. מהאלבום יצאו הסינגלים 'לחזור', 'מול כל העולם' ו'לתמיד'. הרדיו של סבתא לחזור מול כל העולם לתמיד מתגעגע עכשיו המראה קנאה גבול תל אביב יפו משהו אחר מה שנשאר להתחיל מחדש
טמבל

טמבל היא מילת גנאי בסלנג העברי לאדם בעל אינטליגנציה ירודה. המילה רווחת בשפות שונות במזרח התיכון במשמעות של "עצל". ככל הנראה המילה הגיעה לשפה העברית דרך הלאדינו, שאימצה את המילה מהשפה הטורקית, שבתורה אימצה את המילה מהמילה הפרסית "תַּנְבַּל". למילה יש מספר מילים נרדפות בשפה העברית, כגון טיפש, מטומטם ואידיוט. הבלשן אברהם אבן-שושן תיאר את המילה במילונו כ"מילת גנאי, השגורה בפי הנוער". המלה חדרה גם לספרות, לשירה, לפזמונאות ולעיתונאות: להקת כוורת שרה את "שיר הטמבל", בו נכתב: "אומרים לי ברחוב / היי אתה שם / אדם נחמד / אבל אני יודע שאני סתם טמבל". ארקדי דוכין שר את השיר "טמבל", שנכתב והולחן על ידי ולדימיר ויסוצקי ותרגם לעברית יהונתן גפן לאלבום "רוצה ויהיה". המילה "טמבל" הייתה הפזמון החוזר כולו. הבית הפותח את השיר: "היֹה היה אחד טוב לב אבל קצת טמבל / אחד שכבר צבר הרבה שעות של סבל / עד שיום אחד פגש במזל / שהעיף אותו לארץ בחלל / כן תבכה תשפוך פרצוף של עגל / שהולך תמיד הפוך כזה מן טמבל". כובע טמבל זאב גלילי, טמבל – פרוש המלה, מקורה וגלגוליה, 24 בנובמבר 2009 אילון גלעד, מה מקור המילה "טִפֵּשׁ"?, באתר הארץ, 7 במרץ 2015 "שיר הטמבל" באתר שירונט השיר "טמבל" באתר שירונט
אצטדיון האחד במאי

אצטדיון האחד במאי (בקוריאנית: 릉라도 5월1일 경기장), הידוע גם בשם אצטדיון רונגראדו, הוא אצטדיון הנמצא בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית. קיבולתו היא 114,000 צופים, והוא האצטדיון השני בגודלו בעולם אחרי אצטדיון נרנדרה מודי באחמדאבאד, הודו. הוא ממוקם על רונגרה, איון בנהר טאדונג החוצה את העיר, ומכאן שמו השני. חזותו מורכבת מ-16 קשתות גדולות, המסמלות פריחת מגנוליה. נבחרת קוריאה הצפונית בכדורגל ונבחרת קוריאה הצפונית בכדורגל נשים משתמשות בו לעיתים כמגרש ביתי, אם כי לרוב הן מארחות באצטדיון קים איל סונג הקטן יותר (המכיל 70,000 מקומות ישיבה). לצד אירועי ספורט, האצטדיון משמש בעיקר לטקסים רשמיים ולפסטיבל אריראנג - פסטיבל שנתי שבמרכזו מופעי ענק של כ-100,000 אנשים. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוצאו בו להורג מספר קצינים בכירים בצבא קוריאה הצפונית שהורשעו בניסיון התנקשות במנהיג קוריאה הצפונית, קים ג'ונג איל. מופע במסגרת פסטיבל אריראנג באצטדיון האחד במאי אצטדיון האחד במאי במבט ממלון ינגאקדו, המארח את מרבית התיירים הזרים בקוריאה הצפונית, לאורך נהר טאדונג מדיה וקבצים בנושא אצטדיון האחד במאי בוויקישיתוף
אטומיום

האטומיום (בלועזית: Atomium) הוא מבנה שהוקם עבור התערוכה העולמית אקספו 58 שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1958. המבנה, שגובהו 103 מטרים, מהווה דגם של תא יחידה של גביש ברזל בהגדלה של פי 165 מיליארד. המבנה תוכנן על ידי האדריכל אנדרה ואטרקיין. אטומיום היה המבנה המשמעותי ביותר בתערוכה והצג על בול שהוציאה בלגיה מספר חודשים לפני התערוכה. לרגלי המבנה נמצאת אטרקציה נוספת של העיר - פארק מיניאטורות מיני אירופה. הקמת מבנה האטומיום הושלם באפריל 1958 לאחר 18 חודשי עבודה. במהלך התערוכה נגבו דמי כניסה מיוחדים לאטומיום, נוסף על דמי הכניסה לתערוכה. במקור תוכנן לפרק את המבנה לאחר שישה חודשים, אולם בשל הפופולריות הרבה שצבר הוחלט להשאירו. בשנת 2004 החל שיפוץ במבנה, וציפוי האלומיניום שלו, שדהה במשך השנים, הוחלף בפלדת אל-חלד. על מנת לממן את השיפוץ נמכר ציפוי האלומיניום הקיים לאספנים. השיפוץ הסתיים בתחילת 2006, והאתר נפתח מחדש לקהל בפברואר 2006. המבנה מורכב מתשעה כדורי פלדה בקוטר 18 מטרים, המקושרים באמצעות צינורות באורך של כ-30 מטר ועובי של כ-3.3 מטר. בתוך הצינורות מדרגות נעות - שאורכן מגיע ל-35 מטרים, והן מהארוכות באירופה. כן הייתה בתוכו מעלית מרכזית, שהייתה אז המהירה ביותר באירופה. הכדור העליון המהווה תצפית על בריסל, יועד לשמש כמסעדה וגובהו מגיע ל-110 מטר. המשקל הכולל של המבנה הוא כ-2000 טונות. שלושת הכדורים העליונים הצדדיים אינם פתוחים לקהל משום שעקב העדר תמיכה אינם יכולים לשאת מבקרים. סביב הכדורים הוצבו נורות שכבו ונדלקו במהירות במטרה לדמות אלקטרונים. תשעת הכדורים מסודרים כמו תשעת האטומים בתא יחידה של גביש קובייתי ממורכז גוף, שהוא המבנה הגבישי של ברזל בתנאים סטנדרטיים. הם נועדו לסמל את תשעת מחוזותיה של בלגיה בתקופה בה הוא נבנה (כיום 10, בעקבות חלוקתה של בראבנט, ובנוסף בריסל שהיא מחוז נפרד), ואת תעשיית הפלדה המשגשגת שלה. בניית האטומיום דרשה טכנולוגיות שנחשבו אז חדשות ומתקדמות ביותר. מדיה וקבצים בנושא אטומיום בוויקישיתוף בריסל: "האטומיום" נפתח מחדש, באתר ynet, 15 בפברואר 2006 האטומיום נושא איסוף חדש: התערוכה הבינלאומית בבריסל, חרות, 8 באוגוסט 1958 תערוכת בריסל - הגדולה בכל הזמנים, חרות, 16 באפריל 1958 ברכה חבס, על פני הביתנים בבריסל, דבר, 23 במאי 1958 מבריסל עד טוקיו, אטומיום בשלג - תמונה, דבר, 23 בינואר 1959 ק. גרינבוים, ביתן ישראלי ליד האטומיום, מעריב, 30 במרץ 1958 ק. גרינבאום, המקום השלישי מובטח לביתן הישראלי בתערוכה, מעריב, 14 בינואר 1958
Days of Future Passed

Days of Future Passed (ימי העתיד חלפו) הוא האלבום השני ואלבום הקונספט הראשון של להקת המודי בלוז. האלבום יצא לאור בדצמבר 1967. הקונספט של האלבום עוסק בשעות היום, כל קטע עוסק בכל זמן ביום (בוקר, צהריים, אחר הצהריים, ערב ולילה). אלבום זה מסמן את עזיבתה המהירה של הלהקה את סגנון ה-R&B ואת עזיבתם של דני ליין וקלינט וורוויק, והשתתפותם של ג'סטין הייווארד וג'ון לודג'. אלבום זה התאפיין בשימוש בתזמורת ופונה יותר לסגנון הרוק הסימפוני. האלבום גם סימן מעבר הלהקה לחברת התקליטים Deram Records, המותג ה"פרוגרסיבי" של חברת התקליטים Decca. האלבום כולל את הלהיט Nights in White Satin שנחשב עד היום לשיר הגדול ביותר של הלהקה. כל שירי האלבום מורכבים מחלקים שבהתחלתם או בסופם הייתה מנגינה קצרה שהולחנה על ידי המנצח של התזמורת אשר ניגנה באלבום, פיטר נייט. הקטעים Nights in White Satin ו-The Day Begins כללו בתחילתם או בסופם פואמה קצרה מאת המתופף גריים אדג'. ב-2006, יצאה גרסת SACD לאלבום אשר כללה את השירים באלבום המקורי, וכמה רצועות בונוס. The Day Begins Dawn: Dawn is a Feeling The Morning: Another Morning Lunch Break: Peak Hour Tuesday Afternoon Evening: The Sunset / Twilight Time The Night: Nights in White Satin המודי בלוז: ג'סטין היוורד - גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, פסנתר, קלידים, שירה מובילה ג'ון לודג' - גיטרת בס, גיטרה חשמלית, שירה מייק פינדר - קלידים, מלוטרון, פסנתר, שירה (כולל דיבור ריי תומאס - חליל, קרן נשיפה, כלי הקשה, קלידים, שירה גריים אדג' - תופים, כלי הקשה, שירה וגם: פיטר נייט - מנצח תזמורת פסטיבל לונדון מידע על האלבום Days of Future Passed באתר MusicBrainz מידע על האלבום Days of Future Passed באתר AllMusic האלבום Days of Future Passed באתר Discogs האלבום Days of Future Passed באתר ספוטיפיי
הנרי פררה מנדס

הרב חיים (הנרי) פריירה מנדס (באנגלית: Henry Pereira Mendes;‏ 1852–1937) היה רב אמריקאי. נולד בברמינגהאם, אנגליה. בן למשפחה רבנית ספרדית עתיקה. בין אבותיו מצד אמו נמנים רפאל מנדולה, הרב הספרדי הראשי של לונדון ודוד אהרן די סולה. אביו אברהם פררה מנדס היה רב בברמינגהאם ולפניה בג'מייקה וניופורט. הוא למד בקולג' נורת'ויק (Northwick), בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובאוניברסיטת ניו יורק, וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1884. קודם לכן, ב-1874, מונה לרב הקהילה הספרדית במנצ'סטר וב-1877 נקרא לכהן כרבה של קהילת שארית ישראל בניו יורק. ב-1881 הוא היה אחד ממייסדי ועד רבני ניו יורק (New York Board of Ministers) והיה המזכיר שלו מייסודו עד 1901 כאשר מונה לנשיאו. הוא הצטרף לשבתאי מוראיס בהקמת בית המדרש לרבנים באמריקה ב-1886. הוא נעשה למזכיר בית המדרש ופרופסור להיסטוריה בו. עם מותו של ד"ר מוראיס הוא נעשה לנשיא בפועל של הפקולטה עד מינויו של שניאור זלמן שכטר ב-1902. ב- 5 במרץ 1892 הוא נורה בבטנו בביתו על ידי קבצן בשם חוסה מזרחי (Jose Mizrachee). ב-1884 היא שנת יובל המאה להולדתו של משה מונטיפיורי הניע את קהילתו לציין את האירוע בעבודה מעשית. התוצאה הייתה בית מונטיפיורי לנכים כרוניים שנוסד באותה שנה. הוא מונה לסגן נשיא האיגוד של ילדים נכים ב-1896 וב- 1901 ייסד את הסניף היהודי של אותו איגוד. הוא קידם את הקמת איחוד הקהילות האורתודוקסיות בארצות הברית וקנדה (1897) ואחרי כן נבחר לנשיאו. מנדס היה סגן הנשיא של הפדרציה האמריקאית של ציונים (American Federation of Zionists) והיה חבר של ועדת הפעולה של וינה (1898–1899). הוא היה אחד הציונים האמריקאים הראשונים שהתבקש על ידי תיאודור הרצל להפיץ את התורה הציונית באמריקה. מנדס היה אחד המייסדים של Young Women's Hebrew Association of New York (1902). הוא היה פרופסור לדרשה בישיבה יוניברסיטי מ-1917–1920. נפטר בניו יורק. אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית. יחד עם אחיו פרדריק דה סולה מנדס ואחרים הוא היה אחד ממייסדי העיתון The American Hebrew (1879) והוא תרם לעיתון מאמרים לעיתים תכופות. הוא חיבר ספר לימוד לילדים בשם Union Primer and Reading Book (1882) וכן היסטוריה יהודית מוצגת מבחינה מוסרית (Jewish History Ethically Presented) (1895), להסתכל קדימה – תוכנית לצדק ליהודי (1900), הדת היהודית מוצגת מבחינה מוסרית (The Jewish Religion Ethically Presented) (1904) כמו כן חיבר סיפורים: In Old Egypt," stories about, but not from, the Bible, אסתר, יהודה המכבי. מדיה וקבצים בנושא הנרי פררה מנדס בוויקישיתוף בן-ציון אייזנשטט, מענדעס, הרב דר. ה. פעריירא, דור רבניו וסופריו, תרנ"ה-תרס"ה, חלק ה, עמוד 73, באתר היברובוקס הנרי פררה מנדס, באתר "החכם היומי" הנרי פררה מנדס (1852-1937), דף שער בספרייה הלאומית ארכיון אוסף הנרי פררה מנדס, בספרייה הלאומית