laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
In-A-Gadda-Da-Vida

In-A-Gadda-Da-Vida הוא שיר רוק שיצא בשנת 1968 על ידי הלהקה איירון באטרפליי. שם השיר הוא עיוות של המשפט In the Garden of Eden. האלבום ממנו לקוח הסינגל קרוי אף הוא In-A-Gadda-Da-Vida. השיר הזה זיכה את האלבום במעמד של אלבום פלטינה. למעשה האלבום הנ"ל הוא האלבום הראשון שהגיע למעמד של אלבום פלטינה. אורכו של השיר הוא כ-17 דקות. השיר כולל סולו תופים שנמשך 2.5 דקות. לשיר תפקיד מפתח בהיסטוריה של הרוק: הוא עזר להגדיר את הנקודה בה רוק פסיכדלי הפך להארד רוק ולהבי מטאל. כמה שנים לאחר מכן, להקות כמו לד זפלין ודיפ פרפל, שעיצבו את ההארד רוק ואת ההבי מטאל, הושפעו משיר זה. נכון לאפריל 2020, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-15 מיליון. למרות שהשיר לא הוקלט עד אלבומם השני, In-A-Gadda-Da-Vida נכתב בימים הראשונים של איירון באטרפליי. לדברי המתופף רון בושי, נגן העוגב דאג אינגל כתב את השיר ערב אחד בזמן ששתה גלון שלם של יין רד מאונטיין. כאשר אינגל השיכור ניגן את השיר עבור בושי, שכתב עבורו את המילים, הוא השמיץ את מילותיו בצורה כה גרועה, עד שמה שהיה אמור להיות "In the Garden of Eden" ("בגן עדן") התפרש על ידי בושי כ-"In-A-Gadda-Da-Vida". למרות שכמעט כל השירים של איירון באטרפליי היו די מובנים, הרעיון להפוך את הבלדה בת הדקה וחצי לג'אם ממושך עלה מוקדם מאוד. ג'ף בק טען שכאשר ראה את איירון באטרפליי מופיעים במועדון גלקסי בשדרות סאנסט בלוס אנג'לס באפריל 1967, חצי שנה לפני שהלהקה הקליטה את אלבומה הראשון, כל הסט השני שלהם כלל גרסה בת 35 דקות של In-A-Gadda-Da-Vida. השיר הוקלט באולפני אולטראסוניק בהמפסטד, לונג איילנד, ניו יורק. מידע על היצירה "In-A-Gadda-Da-Vida" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"In-A-Gadda-Da-Vida" באתר SecondHandSongs ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמשון בלקינד

שִמְשוֹן בֶּלְקִינְד (א' באייר תרכ"ד, 7 במאי 1864 – י"ד בניסן תרצ"ז, 26 במרץ 1937) היה חבר תנועת ביל"ו, מחלוצי העלייה הראשונה וממייסדי ראשון לציון. כמו כן, הוא היה ראש ועד המושבה האחרון של ראשון לציון, ולאחריו ראשון הפכה למועצה מקומית. בלקינד נולד בלהויסק (Лагойск) שבפלך מינסק ברוסיה הלבנה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לשפרה ומאיר בלקינד. במשפחה היו חמישה ילדים, ואביו, מאיר, שהיה משכיל ותלמיד חכם, היה מורו הראשון ולימדו גם עברית. הוא למד בגימנסיה רוסית במוהילב. אחרי שסיים לימודיו שם עבר לסנקט פטרבורג, שם גרה אחותו אולגה, עבד כעוזר בבית מרקחת ולמד רוקחות. אחיו, ישראל בלקינד, ממייסדי תנועת הביל"ויים, עלה ארצה ונמנה עם חלוצי העלייה הראשונה. שמשון הצטרף גם הוא לתנועה ועלה לארץ ישראל עם אחותו פאני ב-1 באוקטובר 1882 (כ"ט באלול תרמ"ג). בתחילה עבד במקוה ישראל ובנובמבר 1882 הגיע לראשון לציון. ב-20 באפריל 1884 יצא לירושלים, שם במסגרת אגודת הביל"ויים "שהו" למד נגרות ולאחר מכן נפחות. בעקבות מחלה עזב את ירושלים ושב לראשון לציון, שם נשא לאישה פנינה, בתו של אהרן מרדכי פריימן, ממייסדי ראשון לציון. כיוון שנמנה עם המורדים בפקידות הברון, הוא גורש מראשון לציון והתיישב עם רעייתו בגדרה, רכש בה נחלה ועסק בחקלאות. לאחר ביטול צו הגירוש מכר את נחלתו ושב עם רעייתו ושני ילדיו לראשון לציון. בשנת 1888 עלו הוריו לארץ ישראל עם אחותו הצעירה סוניה, והצטרפו אליו בראשון לציון מאוחר יותר. לבלקינד ולרעייתו נולדו ארבעה בנים ושלוש בנות. במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפו שניים מבניו של בלקינד, איתן ונעמן, למחתרת ניל"י. עקב כך נאסרו בני הזוג בלקינד בידי השלטונות העות'מאנים וישבו כחודש בכלא רמלה. לאחר שובם לביתם הוחרמה המשפחה במושבה עקב סיועם לניל"י. ב-1919, לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים, יצאו בלקינד ובנו איתן לדמשק להביא לקבורה בראשון לציון את גופותיהם של נעמן בלקינד ושל יוסף לישנסקי, שנתלו בדמשק בידי העות'מאנים בדצמבר 1917 (טבת תרע"ח). בן אחר של בלקינד, ישי, לחם במלחמת העולם הראשונה בצבא האוסטרלי בצרפת ונפגע מלוחמת הגזים. לאחר ששהה מספר חודשים בבתי חולים באנגליה חזר לראשון לציון. לישי נולד בן מחוץ לנישואין, יוסף שופאני, שאומץ על ידי נוצרייה. בן נוסף של בלקינד, מאיר, נרצח במאורעות תרצ"ו ב"משק האוצר" ששכן סמוך לכפר סבא. בשנת 1921 נבחר בלקינד לראש ועד המושבה אחרי שראש הוועד הקודם התפטר. בתקופתו כראש הוועד הוקם דואר רשמי ראשון במושבה, התחילו לגבות מיסים מסוחרים שהביאו סחורות לשוק, והפעילו מחדש את טחנת הקמח ששכנה במושבה. שמשון בלקינד נפטר בי"ד בניסן תרצ"ז ונקבר בראשון לציון. רחוב בראשון לציון נושא את שמו. בלקינד ישי, באתר אלבום המשפחות- עדת ראשון לציון בן שני ב"עובדה", הבן האבוד, באתר מאקו, ‏24.10.17 נעמן בלקינד, תולדות משפחת בלקינד, באתר מאגר סיפורי מורשת: אוצר אנושי מתוכנית הקשר הרב-דורי, ‏24 במאי 2018 דוד תדהר, שמשון בלקינד (עמ' 416 בכרך 1), באתר אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו דוד יודילוביץ, בלקינד שמשון, באתר עיריית ראשון לציון ‏
רצח חוקרי המשלחת הבריטית בסיני ב-1882

רצח חוקרי המשלחת הבריטית בסיני היה אירוע שהתרחש בחצי האי סיני ב-1882, במהלך המרד המצרי נגד הבריטים. הנרצחים היו אנשי משלחת בריטית שביקשה לשאת ולתת עם הבדואים בסיני כדי שיימנעו מתמיכה במורדים. בשנת 1882 פרץ במצרים מרד עוראבי, מרד אנטי-בריטי שבראשו עמד אחמד עוראבי. האנגלים התכוננו לדכא את המרד. כדי להבטיח שהשבטים הבדואים בסיני לא יכרתו ברית עם המורדים ויסייעו בידם, שיגרו הבריטים משלחת מיוחדת לאזור. מטרה נוספת של המשלחת הייתה לרכוש או לשכור גמלים מהבדואים, לצורכי הצבא הבריטי. כראש המשלחת מונה החוקר אדוארד הנרי פלמר, פרופסור באוניברסיטת קיימברידג' שהכיר היטב את סיני ממסעות קודמים ונחשב כמומחה בתולדות המזרח התיכון והאסלאם. אל פאלמר הצטרפו שני קצינים בריטיים נוספים, המהנדס והחוקר סרן ויליאם ג'ון גיל וקצין הצי הצעיר סרן הרולד צ'רינגטון. בנוסף, צירף פאלמר למשלחת גם את היהודי בכור חסון, תושב יפו, בן למשפחה ספרדית שעלתה מרודוס בתחילת המאה ה-19. מלבדם היו במשלחת גם סורי בשם ח'ליל עתיק וכן בדואים אחדים וגמליהם: שייח' משבט אלחויטאת וצעירים משבטי עליקאת ומוזינה. משרד המלחמה הבריטי הקציב למשלחת פאלמר 20,000 לירות שטרלינג זהב, במטרה לשחד את הבדואים ולרכוש את סיועם ואהדתם. חברי המשלחת הגיעו אל סיני באוגוסט 1882 מאזור סואץ הם פנו לכיוון דרום-מזרח, והתקדמו דרך ואדי סודר אל מחוז חפצם - מצודת נח'ל, השוכנת במרכז חצי האי סיני. ב-11 באוגוסט, כששהתה המשלחת בקרבת מעיין הנקרא כיום, עין אבו רג'ום, היא הותקפה מהמארב על ידי בדואים משבטי תראבין וחויטאת. השייח' המלווה חטף את הכסף ונמלט, ואילו חמשת חברי המשלחת נהרגו. אחרי דיכוי המרד במצרים ושיבת הבריטים אליה נלכדו הרוצחים. חמישה מהם הוצאו להורג, ואילו אחרים נידונו למאסר לתקופות שונות. משרד המלחמה הבריטי שיגר משלחת מיוחדת במטרה לאתר את גופות ההרוגים, ובראשה חוקר ירושלים הנודע, צ'ארלס וורן. אחרי מאמצים רבים, עלה בידי המשלחת לגלות את שרידי ההרוגים. חבריה אספו את העצמות הפזורות ובמקום נפילתם הציבו גל אבנים לזכרם. העצמות הובאו ללונדון וב-6 באפריל 1883, שמונה חודשים לאחר הרצח, נקברו בכבוד רב בקתדרלת סנט פול. במרתף הכנסייה קבוע בקיר לוח הקדשה המנציח את זכרם. Saul Kelly, Captain Gill’s Walking Stick: The True Story of the Sinai Murders, I.B. Tauris, 2019 ISBN 9781784533410 צבי אילן, ואדי סודר וגולות שיזף, דבר, 28 בנובמבר 1975 צבי אילן, מצבה בלונדון לזכר הנרצחים בסיני, דבר, 14 באוקטובר 1977
בית הראשונים (בנימינה)

בית הראשונים (בית צ'ודקוב) בבנימינה הוא מוזיאון המציג את חיי המתיישבים הראשונים במושבה. הבית הוא בית פשוט מימיה הראשונים של בנימינה, ביתה של משפחת צ’ודקוב, שעלתה ארצה עם הצהרת בלפור והתיישבה בבנימינה כמשפחת איכרים מייסדים. מנחם מנדל צ’ודקוב היה תעשיין סבון שעלה מרוסיה ולא מצא בארץ דורשים למרכולתו. לפיכך רכש נחלה וזכות לאיכרות בבנימינה, שנוסדה באותם הימים בידי הברון רוטשילד. לאחר מותו תרמה המשפחה את הבית, על מנת להנציח את ראשית ההתיישבות. בית הראשונים נחנך במסגרת חגיגות ה–70 למושבה ב–1992. כיום הבית מתפקד כמוזיאון. ניתן לראות בו כלי חקלאות (מחרשות, דיסקוס, מפזרת דשן, משדדה ועגלת ראשונים), כלי בית (קערת כביסה, מעגילה, כדי חלב, מגפרים ועוד) ומכשירים נוספים אשר שימשו את האיכרים שייסדו את המושבה בשנות ה-20 של המאה העשרים. החדר הראשון מוקדש למייסדי בנימינה, במסדרון מוצגות תמונות מייבוש ביצות כבארה, החדר השני מציג את המשך תולדות המושבה, ובמטבח ניתן לראות כלים שהיו בשימוש: ארגז רוח ששימש כעין מקרר, מחבצה, תנור נפט מפואר, מטאטא זרדים ומעגילה. הבית שופץ ומתוחזק על ידי "העמותה לשימור ושחזור עבר המושבה בנימינה", המפעילה במקום פעילויות של הדרכה והסברה למבוגרים ולתלמידים, כולל מילוי דפי הפעלה ופעילויות של פעם, כביסה, פעילות מהחיטה עד הלחם כולל הכנת פיתות ועוד. כל המוצגים בבית אותנטיים, ונתרמו על ידי תושבי בנימינה. רוב הסיורים במקום מועברים על ידי עמיצור כהן, כוורן במקצועו וחבר העמותה לשימור ושיחזור עבר המושבה. בית הראשונים בבנימינה, באתר האינטרנט של "העמותה לשימור ושחזור עבר המושבה בנימינה"
תסמונת צחנת הדג

תסמונת צחנת הדג (בלועזית: Trimethylaminuria או fish odor syndrome) היא הפרעה מטבולית נדירה שגורמת לפגיעה בייצור של אנזים בשם FMO3 בגוף. כשאנזים זה אינו מיוצר או כשהוא מיוצר בכמות לא מספקת, מאבד הגוף את היכולת לפרק טרי-מתיל אמין (TMA) המגיע מהמזון, לטרי-מתיל אמין אוקסייד (TMAO). כך מצטבר בגוף טרי-מתיל אמין, מופרש בזיעה ובשתן, וגורם לריח פה אופייני ולריח גוף רע. המקרה הקליני הראשון של התסמונת תואר בשנת 1970, אצל ילדה בת 6 עם תסמונת נונאן (הפרעה גנטית המתבטאת בחריגויות גופניות שונות ובלקות שכלית), שביטאה גם ריח גוף רע שתואר כריח דגים. עם השנים נמצא במחקרים כי ההפרעה אינה קשורה דווקא לתסמונת נונאן, כפי שסברו בתחילה, וכי היא קשורה לפגיעה בייצור האנזים FMO3. בישראל ידוע על כ-500 אנשים הלוקים בתסמונת. במרבית המחקרים נמצא כי הלוקים בתסמונת ירשו אותה בתורשה אוטוזומלית רציסיבית, כלומר שני העותקים של הגן בכל תא עברו שינוי; כל אחד מההורים הוא נשא של גן לקוי, וצאצא שירש שני גנים פגומים ילקה בתסמונת. צאצא שירש גן פגום אחד, יהיה נשא כמו ההורה, ולא יפתח את התסמונת, אך הוא עשוי לבטא את התסמין האופייני לעיתים רחוקות ובעוצמה פחותה באופן משמעותי. הלוקים בתסמונת מדיפים ריח רע דרך השתן, הזיעה, הנשימה וריח הפה, ונוזלי איברי המין. חלק מהחולים מדיפים ריח חזק כל הזמן, אך מרבית החולים מדיפים ריח בעוצמה משתנה מעת לעת. הלוקים בתסמונת לא מבטאים תסמינים פיזיולוגיים אחרים, ונראים בריאים בדרך כלל. אבחון התסמונת נעשה באמצעות מדידת היחס בין החומרים טרי-מתיל אמין וטרי-מתיל אמין אוקסייד בשתן של המטופל, או בבדיקות גנטיות. כיום לא ידוע על טיפול יעיל בתסמונת. קיימות דרכים להפחתת הריח: הפחתת צריכה של מזונות עשירים בכולין, כמו חלמון של ביצה, בשר אדום ודגים. נטילת מינונים נמוכים של אנטיביוטיקה מסוגים שונים, על מנת להפחית את כמות הבקטריות במעיים. שימוש באבקת כביסה בעלת חומציות גבוהה במעט מהרגיל. בנוסף, מחקר אחד לפחות מצא שנטילת תוסף תזונה עם מרכיב פחם פעיל או נחושת, עשויה לעזור להקלת התסמין, עד כדי העלמת הריח האופייני כליל, אצל חלק מהמטופלים. H U Rehman (1999), Fish odour syndrome, Postgrad Med J 75, 451–452 R Ayesh, S C Mitchell, A Zhang, R L Smith (1993), The fish odour syndrome: biochemical, familial, and clinical aspects, BMJ 307, 655-7 אלכס דורון, דוקטור תציל אותי! מצעד המחלות המוזרות; הריחנית, באתר nrg‏, 20 בינואר 2013 H U Rehman (1999), Fish odour syndrome, Postgrad Med J 75, 451–452 חגית מוסקוביץ ישעיהו, המחלות המוזרות בעולם, באתר nana10‏, 18 בנובמבר 2009 דן אבן, 10 מחלות נדירות בישראל, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2009 Yamazaki H et al. (2004), Effects of the dietary supplements, activated charcoal and copper chlorophyllin, on urinary excretion of trimethylamine in Japanese trimethylaminuria patients. Life Sci. 74(22):2739-47. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
צמירן עקוד

צמירן עקוד (שם מדעי: Loureedia annulipes, לשעבר: Stegodyphus annulipes, Eresus semicanus, Eresus jerbae, ו-Eresus annulipes) הוא מין של עכביש בסוג לורידיה ממשפחת הסרבולניים, הידועים גם כעכבישי קטיפה. בשנת 2012 סווג העכביש לסוג נפרד אחרי שהיה בסוגים Eresus ו-Stegodyphus. מין זה היה הראשון שסווג לסוג לורידיה, ובמשך מספר שנים נחשב למין יחיד בסוגו, אולם בהמשך סווגו לסוג מספר מינים נוספים. שמו המדעי של הסוג, Loureedia ניתן לו על שם המוזיקאי לו ריד, סולן להקת מחתרת הקטיפה, מאחר שמדובר בעכביש ממשפחת עכבישי הקטיפה החי במחילות מתחת לאדמה (משמעותה של המילה "מחתרת" באנגלית, Underground, היא גם "מתחת לאדמה"). בישראל נפוץ המין בעיקר באזור הדרום. מדיה וקבצים בנושא צמירן עקוד בוויקישיתוף צמירן עקוד, באתר ITIS (באנגלית) צמירן עקוד, באתר NCBI (באנגלית) צמירן עקוד, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צמירן עקוד, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צמירן עקוד, באתר GBIF (באנגלית) "עכביש ישראלי על שמו של לו ריד" באתר רשת ב' של קול ישראל האקדמיה ללשון העברית - פניות 47451 ו-47575 The velvet spiders: an atlas of the Eresidae (Arachnida, Araneae) - Pensoft New Genus of Velvet Spider Named after Lou Reed | Biology | Sci-News.com
אהרן מרדכי פריימן

אהרן מרדכי פריימן (דרור) (19 בינואר 1846, ורשה, פולין הקונגרסאית – אוגוסט 1924, ראשון לציון) היה ממייסדי המושבה ראשון לציון. פריימן נולד בשנת 1846 בעיר ורשה, בירת פולין הקונגרסאית. אביו היה סוחר בספרים עתיקים ומשכיל. למד בחדר ובבית ספר ממשלתי. ידע רב קיבל מעיון בספרים שהיו בחנות הספרים של אביו. הוא למד בבית המדרש לרבנים מטעם השלטונות בוורשה, ואחר שבית הספר נסגר עבד כפקיד. ב-1882 עלה לארץ ישראל. עם עלייתו הצטרף ביפו לוועד חלוצי יסוד המעלה, והיה מעשרת הראשונים שייסדו את ראשון לציון. מן ההתחלה נטל חלק בפעילות ציבורית בעיר. הוא נטע את כרם הענבים הראשון במושבה, וב-1883 הקים את בית הספר הראשון. לצורך כך הזמין מחברון מלמד. הלימודים התקיימו באוהל על מחצלות. עם פרוץ המרד נגד פקידי הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, כאשר איים שמואל הירש להביא כליה על המושבה, קפץ פרימן כנגדו וקרא: "שקר! ראשון לציון חיֹה תחיה! קול המון כקול שדי! הלאה מפה!", ואחז ברסן הסוסים והפנה את מרכבת הפקיד חזרה לעבר יפו. פריימן נשאר במושבה גם בשנים הקשות שאחרי ניצחון הפקידות, שהנהיגה משטר קשה במושבה. אחרי שהפקידות של הברון עזבה אחרי כמה שנים ניהלו האיכרים את ענייניהם בעצמם. פריימן היה פעיל בוועד ושימש בתפקיד ראש הוועד במשך ארבע שנים. היה ממייסדי בית הכנסת, בית המדרש, תלמוד תורה וגמילות חסדים. כמו כן הונהג בזמנו רישום של הנולדים והמתים, הוא שיפר את שיטת המסים. בנוסף, הקים את בית המשפט הראשון במושבה וכיהן בו כשופט. ב־1902 הקים אגודה ציונית ביפו בשם "ברקאי", התנדב ללכת למושבות הגליל ולערים ולייסד שם אגודות ציוניות; בביירות יסד את האגודה "נס לבנון", בראש פינה - את "נחלת בנימין", בצפת - את "בית יוסף" ובמטולה יסד את אגודת "טל החרמון". במלאת 30 שנה למושבה פרסם פריימן את "ספר היובל לקורות המושבה ראשון לציון". היה נשוי למרים והיו להם 8 ילדים. בנו יעקב פריימן היה ראש מועצת ראשון לציון. בנו שמואל היה נשוי לחנה (אנה) בת ישראל טֶלֶר. בנו יואל היה נשוי למלכה (עמליה) לבית מנדלינו מקושטא. בשנת 1900 כיהן כמזכיר ועד המושבה של ראשון לציון. בתו פנינה הייתה נשואה לשמשון בלקינד. בנם הוא איתן בלקינד. בתו ציפורה הייתה נשואה לדוד יודילוביץ. נכדו אליאל דרור (פריימן) היה סגן ראש עיריית ירושלים. בראשית דרכו בארץ עברת פריימן את שמו, שהיה גלותי בעיניו לשם עברי: "דרור" (פירוש השם ביידיש הוא "איש חופשי"). רחוב דרור בראשון לציון נקרא על שמו. ספר היובל לקורות המושבה ראשון לציון, 2 כרכים, ירושלים: [חמו"ל]; יפו: דפוס א' אתין, תרס"ז–תרע"ג. כרך א: מעת הִוסדה תרמ"ב עד שנת תרס"ז, תרס"ז; כרך ב: חמישה-עשר באב שנת תרס"ז עד סוף שנת תרע"ב, תרע"ג. בית פריימן דוד תדהר (עורך), "אהרן מרדכי פריימן (דרור)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1435 פרימן דרור אהרן מרדכי באתר "אלבום המשפחות – עדת ראשון-לציון" אהרן מרדכי פריימן באתר עיריית ראשון לציון ש. ויליניץ, אהרן מרדכי פריימן ז"ל, דואר היום, 3 בספטמבר 1924 ראשון-לציון: קפת החסד מיסודו של פריימן, דואר היום, 4 במרץ 1925. ראשון-לציון: פתיחת בי"מ השלום, דואר היום, 3 בדצמבר 1924. דוד תדהר (עורך), "שמשון בלקינד", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 416; פנינה בלקינד לקבורות, דבר, 16 בדצמבר 1955. דב גולדשטין, "אני מבוגרת מראשון לציון בעשר שנים": ביום חגה של ראשון מעלה סבתא צפורה יודלוביץ זכרונות מלפני 75 שנה, מעריב, 8 באוגוסט 1957. נפטר אליאל דרור (פריימן), מעריב, 20 בנובמבר 1969. Aharon Mordechai Frieman, Jubilee Book of Rishon LeZion, Israel National Library, ‏1907
צבי מגן

צבי מגן (נולד ב-1945) הוא דיפלומט ואיש שירותי המודיעין הישראלים. כיהן כשגריר ישראל באוקראינה וברוסיה, כמו כן עמד בראש ארגון "נתיב". מגן נולד בסיביר שבברית המועצות, בן לאם ניצולת השואה ילידת פולין ואב ששירת בצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא גדל בצ'רנוביץ (כיום באוקראינה), עבר עם משפחתו לפולין ומשם עלה לישראל במסגרת עליית גומולקה ב-1960. המשפחה שוכנה במעברה בראשון לציון והוא נקלט כילד חוץ בקיבוץ גן שמואל. ב-1963 התגייס לצה"ל ושירת בחיל החימוש ביחידת שריון. לאחר שחרורו הצטרף לגרעין התיישבות בקיבוץ אייל. ב-1970 התגייס לשירות קבע באגף המודיעין, שירת ביחידה 8200 בצוות של דוברי רוסית, ובחטיבת המחקר. השתחרר ב-1987 בדרגת סא"ל. לאחר שחרורו גויס לשירות בנתיב ונשלח ב-1988 למוסקבה. שירת בחטיבת המחקר והמודיעין של הארגון, באגף המטה וכסגן ראש נתיב ופעל במוסקבה. ב-1993 מונה לשגריר ישראל הראשון באוקראינה ושגריר לא תושב במולדובה. בשנים 1998-1999 כיהן כשגריר ישראל ברוסיה. במקביל, מונה ב-1999 לראש נתיב ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2006. בשנים 2006 עד 2009 עמד בראש המכון ללימודי אירואסיה במרכז הבינתחומי הרצליה. מיולי 2009 מכהן כחוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי. עמירם ברקת, יוסי מלמן, המחתרת היהודית, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2006 צבי מגן באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי. צבי מגן זכה לרגעים נדירים עם 4 ראשי ממשלה, סרטון באתר יוטיוב צבי מגן חולק רגעים קשים מאגף המודיעין, סרטון באתר יוטיוב אריאל בולשטיין, "רוסיה רואה בישראל גורם השפעה שווה כוח", באתר ישראל היום, 9 באוגוסט 2018 מכתביו יפתח שפיר, צבי מגן וגל פרל, מיג 35 למצרים – האמנם שינוי כיוון?, "מבט על", גיליון 544, 1 במאי 2014. צבי מגן, פנינה שרביט ברוך ואולנה בגנו-מולדבסקי, סיפוח קרים – ההשלכות הבינלאומיות, "מבט על", גיליון 532, 24 במרץ 2014. צבי מגן‏, המלחמה הקרה 2.0: למה סוריה לא תקבל טילי S-300, באתר וואלה, 29 במאי 2013. צבי מגן (1945-), דף שער בספרייה הלאומית עמירם ברקת, יוסי מלמן, המחתרת היהודית, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2006.
הטרופודה דייווידבואי

הטרופודה דייווידבואי (שם מדעי: Heteropoda davidbowie) הוא מין של עכביש מהסוג הטרופודה ממשפחת המברישניים. את המין גילה החוקר פיטר יאגר במלזיה. יאגר קרא לעכביש על שם הזמר דייוויד בואי במטרה לעורר מודעות לסכנת ההכחדה בה נמצאים רבים מהמינים שגילה. הבחירה בבואי היא כנראה מחווה לאלבומו עלייתם ונפילתם של זיגי סטארדסט ועכבישי המאדים. העכביש תואר כ"גדול, שעיר וצהוב". הדייווידבואי מאכלס אזורים במערב מלזיה, סינגפור, אינדונזיה וסומאטרה. כמו כן ניתן למצאו בחלקים שונים של דרום תאילנד. צבע גופו של העכביש הוא אדמדם חום. הגוף מכוסה בכתמים ופסים שחורים ובשיערות כתומות בהירות. על רגליו של העכביש דוגמה טבעתית, והשערות הכתומות מכסות גם אותן. את חלקו האחורי של גוף העכביש חוצה במרכזו פס אדום בוהק המוקף בשיערות באותו הצבע. חלקו התחתון של העכביש הוא שחור, וכך גם פיו, שאינו מכוסה בשיערות. הנקבה גדולה מעט מהזכר (אורך הגוף 2.5-2.1 ס"מ לנקבה מול 1.8-1.5 ס"מ לזכר), דוגמת הטבעות שעל רגליה בולטת יותר, ובאזורים הבהירים יותר ישנם כתמים כהים. ככל משפחת המברישניים, גם הסוג הטרופודה והמין דייווידבואי הם ציידים טובים. עיקר מזונם הוא פרוקי-רגליים אחרים. אבקועי העכבישים בוקעים מביצים הנשמרות בשק ביצים. הצעירים יגיעו לבגרות מלאה תוך 4 עד 12 נשלים. מדיה וקבצים בנושא הטרופודה דייווידבואי בוויקישיתוף Environment, The Telegraph כתבה מאתר CBC ניוז הקנדי הטרופודה דייווידבואי, באתר ITIS (באנגלית) הטרופודה דייווידבואי, באתר NCBI (באנגלית) הטרופודה דייווידבואי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) הטרופודה דייווידבואי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) הטרופודה דייווידבואי, באתר GBIF (באנגלית) David Bowie spider photo - Heteropoda davidbowie - G72060 | ARKive
מברק (עיתון)

"מִבְרָק" היה עיתון יומי ישראלי שהופיע בין דצמבר 1947 לספטמבר 1948. החליף את השבועון המחתרתי, המעש, והיה חלק ממהלך שינוי מעמדו של הלח"י ממחתרת לתנועה פוליטית. מטרת העיתון הייתה להשפיע על דעת הקהל לקראת הבחירות לאספה המכוננת. בשונה מעיתוני המחתרות האחרים, "מברק" היה עיתון חוקי ובעל רישיון. כעיתון ערב בעברית ראה אור מה-20 בדצמבר 1947 לאחר שהכוחות הבריטיים יצאו מאזור תל אביב והלח"י עלה מן המחתרת, והחל לפעול בגלוי. המוציאים לאור היו הלח"י ומפלגת תנועת העם למדינה עברית בראשותם של יגאל הורוביץ ובנימין לובוצקי, שהיה גם עורכו הראשון לצדו של המשורר אוריאל הלפרין (יונתן רטוש). במרץ 1948 התפטר לובוצקי בשל מחלוקת על אופיו הפוליטי של העיתון, והוחלף על ידי אליהו עמיקם. בימי חול הודפס העיתון על דף אחד משני צידיו, ובימי שישי נפרס על פני שמונה עמודים. מערכת העיתון ישבה ברחוב אחוזת בית 3 בתל אביב ובהמשך עברה לרחוב רענן 23. סך הכל הוצאו 234 גיליונות של העיתון, למעט גיליונות סוף שבוע שלא מוספרו, ובשיא תפוצתו הגיע ל-7,000 עותקים במחיר של 10 מיל. העיתון פרסם לעיתים גם מהדורה שנייה ונמכר בגלוי בקיוסקים. בעיתון פורסמו ידיעות פוליטיות ומאמרי פרשנות, ובנוסף, שירים אקטואליים מאת מרדכי שלו, כמענה לשיריו של נתן אלתרמן ב"דבר". את מאמרי המערכת ומאמרים מדיניים וספרותיים כתב ישראל אלדד, כשהוא חותם בשמות העט י. נתניה וי. אחידוב – על שם אחיו שנספו בשואה. לעיתון תרמו גם כתבים מרחבי הארץ. קריאל גרדוש צייר את הקריקטורות בעיתון, וחתם עליהן בכינוי ״שיר״. בנוסף, בחודשים הסוערים של מלחמת העצמאות, יצר טורים מאוירים מהווי התקופה. עם סגירת העיתון הוא נכלא עם יתר אנשי העיתון במשטרת יפו ולאחר מכן בכלא עכו. בשל חילוקי דעות אידאולוגיים לא היה לעיתון קו מערכתי אחיד, ועל אף שהארגון התנגד לתנועת העבודה, במאמר המערכת הראשון התייחסו לברית המועצות כבת בריתו הטבעית של העם העברי. נימה אנטי בריטית וביקורת כלפי הממסד הישראלי שאפיינו את תכניו של 'הבוקר', לפני ואחרי הכרזת המדינה, נתקלו בצנזורה לעיתונות ולתקשורת. במהלך 1948 נכתבו מאמרים תקיפים כנגד הרוזן פולקה ברנדוט ועיתון "הארץ" שאהד אותו, וב-10 בספטמבר נכלא העורך אליהו עמיקם בכלא שאטה בשל עבירות צנזורה ומאמרי ביקורת נגד ברנדוט על חיפוש שנערך במחנה הלח"י בשיח' מוניס. בעקבות רצח ברנדוט על ידי אנשי הלח"י ב-17 בספטמבר, הוציאה מועצת המדינה הזמנית את "הפקודה למניעת טרור", עצרה פעילי לח"י והחרימה את הציוד במשרדי העיתון, ובכך למעשה סגרה אותו. אילנה קדמי, "'מברק' – היומון שעלה מן המחתרת", "קשר" מס' 3, מאי 1988, עמ' 99–106 מברק (עיתון), בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות אילנה קדמי, מברק: היומון שעלה מן המחתרת, קשר, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 1988, עמ' 99-106 תנועת לובוצקי עזבה את מברק, הַבֹּקֶר, 21 במרץ 1948 מאמריו | ישראל אלדד ז"ל בצער רב אנו מודיעים על פטירתו של חבר לח"י יוסף דר – "חנן" – העמותה להנצחת מורשת לח״י gardoshim, תערוכה "קריקטוריסט במחתרת" במוזיאון לח"י, באתר קריאל גרדוש (דוש) - האתר הרשמי, ‏2020-10-05
רומן רודנקו

רומן רודנקו (ברוסית: Роман Андреевич Руденко;‏ 7 באוגוסט 1907 – 23 בינואר 1983, מוסקבה, ברית המועצות), היה משפטן סובייטי, אשר כיהן כתובע הסובייטי במשפטי נירנברג וראש התביעה הסובייטית בשנים 1953–1981. רומן רודנקו נולד בכפר נוסובקה בקרבת צ'רניגוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת איכרים ענייה. לאחר סיום שבע שנות לימוד החל לעבוד. ב-1926 התקבל למפלגה הקומוניסטית. בהמלצת המפלגה נסע למוסקבה וב-1929 סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים בעיר וחזר לצ'רניגוב. רודנקו החל לעבוד במנגנון התביעה המחוזית. במהלך המחצית השנייה של שנות ה-30, עמד רודנקו בראש התביעה בכמה מחוזות באוקראינה הסובייטית. במהלך הטיהורים הגדולים, היה רודנקו חבר בצוות מצומצם ("שלישייה") אשר קיבל סמכויות ענישה במחוז דונייצק. בשנים 1940–1942, שהה רודנקו במוסקבה בהשתלמויות ואחר כך הועסק במנגנון התביעה הכללית בבירה הסובייטית. בשנים 1944–1953 עמד בראש התביעה באוקראינה. ביוני 1945, כיהן רודנקו כתובע במשפט משתתפי המחתרת הפולנית שחבריה התנגדו להכללת פולין בתחום ההשפעה הסובייטית. בשנים 1945–1946, שהה רודנקו בגרמניה, עמד בראש המשלחת הסובייטית למשפטי נירנברג וכיהן בתפקיד התובע מטעם ברית המועצות. ב-1953, לאחר פטירת יוסיף סטלין, קודם לתפקיד ראש התביעה הכללית של ברית המועצות. בעת כהונתו בתפקיד, השתתף במשפטיהם של לברנטי בריה ומקורביו. החל מ-1956, נטל רודנקו חלק פעיל בתהליך מתן החנינות לקורבנות רדיפותיו של סטלין. ב-1960, כיהן כתובע מטעם המדינה במשפטו של פרנסיס גארי פאוורס, אשר הופל עם מטוס הלוקהיד U-2 אותו הטיס בשמי ברית המועצות. ב-1961, נבחר רודנקו לחבר בוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית. במהלך שנות ה-70, עסק רודנקו בהכנת מסמכים וחוות דעת על דיסידנטים הסובייטים, לראשי המפלגה הקומוניסטית. רומן רודנקו הלך לעולמו ב-1981, בעודו מכהן בתפקיד ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לאות הערכה על פעילותו בתחום התביעה, הוענק לו עיטור לנין (5 פעמים), עיטור הדגל האדום של העמל ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי. רודנקו עמד בראש התביעה הכללית של ברית המועצות במשך 27 שנים, החל מתקופתו של ניקיטה חרושצ'וב וכלה בתקופתו של ליאוניד ברז'נייב. מדיה וקבצים בנושא רומן רודנקו בוויקישיתוף רומן רודנקו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רומן רודנקו, באתר Discogs (באנגלית)
אלימלך כנר

אלימלך כנר (ז' בתשרי תר"ץ, 11 באוקטובר 1929 – ג' בטבת תש"ע, 20 בדצמבר 2009) היה איש חינוך ופעיל חברתי ישראלי, סגן ראש עיריית פתח תקווה בשנים 1978 עד 1989. כנר היה ניצול שואה, מקבוצת ילדי טהראן. ספר המבוסס על יומנו מאותה תקופה פורסם ב-1996 בהוצאת יד ושם. כנר נולד לציפורה ופנחס, בפרוחניק שבפולין, וגדל בסטריז'וב. אימו נפטרה ב-1938. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם סבתו מזרחה, לאזור הסובייטי. ב-1943, בגיל 14, אחרי נדודים דרך בוכרה, סיביר ואיראן, הגיע לארץ ישראל בקבוצת ילדי טהראן, והתגורר אצל דודתו. כנר עשה את שרותו הצבאי בחיל הקשר, ומאמצע שנות ה-50' התגורר בפתח תקווה. בשנים 1958–1973 היה מנהלו הראשון של בית הספר "יד לבנים", ובהמשך – ראש מחלקת גני הילדים בעירייה. בשנים 1978 עד 1989 היה סגנו של ראש העירייה דב תבורי, והממונה על תיק החינוך, הנוער ושיקום השכונות. היה חבר מועצת העיר עד 1996. ב-1996 יצא בהוצאת יד ושם הספר לא הספקתי להיות עצוב – סיפורו של מיילך קנר מילדי טהרן, מאת נעמי מורגנשטרן, המבוסס על יומנו של כנר מתקופת השואה. הספר משמש בסיס לערכת לימוד המיועדת לתלמידי בתי ספר יסודיים. כנר עסק בהנחלת זכר השואה בהרצאות לבני נוער, ובמסגרת עמותת ילדי טהראן ועמותת "זעקה". כנר נישא ב-1954 לאורה לבית קרמפל, והיה אב לשלוש בנות. אחת מהן היא דרורית גור אריה, אוצרת מוזיאון לאומנות בפתח תקווה. ב-2001 הוענק לו עיטור יקיר העיר פתח תקווה, וב-2008 – תואר יקיר ההסתדרות. כנר נפטר ב-2009. בית הספר היסודי בשכונת כפר גנים ג', שנוסד בשנת הלימודים תשע"א, נקרא על שמו. אתר הנצחה לאלימלך כנר. קורות חייו של אלימלך כנר, באתר של בית הספר אלימלך כנר מסמכי אלימלך ואורה כנר באתר הארכיון לתולדות פתח תקווה דבורה תאט (פייט) באתר האינטרנט של מושב בית יהושע על הספר באתר בית לוחמי הגטאות ערכת הלימוד בקטלוג יד ושם