laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סיפורו של האביר

סיפורו של האביר (The Knight's Tale) הוא ראשון הסיפורים ביצירה סיפורי קנטרברי של המשורר האנגלי בן המאה ה-14, ג'פרי צ'וסר. הדמות המגוללת סיפור זה היא האביר, תֵזֵאוּס. הסיפור מבוסס על דמותו של ג'ון הוקווד, באופן פארודי, כיוון שהוקווד לא מימש את האידיאלים של האבירות אלא בז להם. "סיפורו של האביר" נסוב סביב שני אבירים, רעים בנפש, ארקיטה ופלמון מממלכת תבי, הנכלאים על ידי תזאוס, דוכס אתונה, במגדל-אסורים. השניים, ראשון פלמון ובעקבותיו ארקיטה, חוזים במלוא הדרה של אחות היפוליטה, אמילי (אמיל), ונופלים שבי בקסמיה. התחרות על לבה מובילה לשנאה תהומית ביניהם. לבסוף, השניים משתחררים מבית הסוהר ומנסים לזכות בליבה של אמילי בכל מחיר, ובעשותם כן כמעט והורגים איש את רעהו. בסופו של דבר, נערך קרב אחרון בטורניר על הזכות לשאתה לאישה, המאורגן על ידי תזאוס. פלמון מתפלל לאלת האהבה, ונוס, שתעשהו לבעלה של אמילי, אמילי נושאת תפילה כי ינצח זה האוהבה אהבת-אמת, וארקיטה מתפלל לאל המלחמה, מארס, למען הניצחון. ארקיטה זוכה בקרב, אך האלים מפילים אותו מסוסו בעת סיבוב הניצחון והוא נפצע-פצעים אנושים ונפטר בטרם יוכל לתבוע את אמילי כפרס. על כן, לאחר מספר שנות אבל ובעצת תזאוס, פלמון הוא זה שנושא את אמילי לאישה. הסיפור, הכתוב כפואמה, מציג בפני הקורא נדבכים טיפוסיים רבים של מושג האבירות, דוגמת אהבת-אבירים ודילמות מוסריות. "תסאידה דל נוזה די אמיליה" מאת ג'ובני בוקאצ'ו הוא מקור סיפור זה. "סיפורו של האביר", אף על פי כן, אינו אלא תרגום חופשי ביותר לסיפורו של בוקאצ'ו, ואורכו עומד על מעט יותר מ-2,000 שורות בהשוואה לאפוס האיטלקי בן ה-9,000. הגם שמקצת העלילה אבד בשל כך, זרם תחתי של פילוסופיה נוסף על ידי צ'וסר, שספג השראה בעיקר מ"נחמת הפילוסופיה" ("Consolation of Philosophy") מאת בואתיוס שאף אותו הוא תרגם לאנגלית ביניימית. ג'ון דריידן תרגם סיפור זה לאנגלית ולסגנון בני-זמנו. כותרו של ספרו של דריידן הוא "פאלאמון וארקיט" ואורכו עולה על זה של הסיפור המקורי הודות לנגיעות הפואטיות שדריירן הוסיף לו. האביר וסיפורו מהווים לכאורה האנשה לרעיונות האבירות, אך "האביר של צ'וסר", ספר מאת טרי ג'ונס, מתאר את דיוקנו של האביר כשכיר-חרב הרחוק מהיות אצילי, מוסרי או עדין (הגם שתאוריה זו שנויה במחלוקת בעיני רבים בקהילה האקדמית). הסיפור הבא לאחריו, "סיפורו של הטוחן", מהווה אנטיתזה ישירה לאביר ונעדר אצילות או מושרת של מיתולוגיה קלאסית כל עיקר, אך במקום זאת מתהולל, גס ומבדח ומטרתו להעלות באביר את חמתו. "The Two Noble Kinsmen", מחזה שנתחבר במשותף על ידי ויליאם שייקספיר וג'ון פלטשר, מבוסס על סיפור זה. "סיפורו של אביר", סרט הוליוודי משנת 2001 בכיכובו של הית' לדג'ר, שאל את שמו מסיפור זה, ובו מופיעה אף דמותו הבדיונית של צ'וסר עצמו. לקראת סופו של הסרט, מסופרת בדיחה קצרה על חשבונו של הסיפור כאשר צ'וסר הבדיוני טוען כי הוא יעבד את האירועים המתרחשים בסרט לסיפור ויעלהו על הכתב, ובעליל מתייחס בכך ל"סיפורו של האביר" שחובר בידי צ'וסר האמיתי. שמעון זנדבנק (תרגם), סיפורי קנטרברי, עם עובד הוצאה לאור, התש"ם-1980. סיפורו של האביר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סיפורו של האביר (אורכב 29.06.2020 בארכיון Wayback Machine) בתרגום שורה-אחר-שורה באתר אוניברסיטת הרווארד הסיפור בתרגום מודרני באתר eChaucer על צ'וסר צ'ארלס ניקול, לאונרדו דה וינצ'י, ספריית אופקים-עם עובד, 2007, עמוד 39
הסימפוניה הרביעית של בטהובן

הסימפוניה הרביעית של בטהובן בסי במול מז'ור (אופוס 60) של לודוויג ואן בטהובן היא יצירה משנת 1806. הסימפוניה הוקדשה לרוזן פרנץ ואן אופרסדורף, שהיה קרוב משפחה של פטרונו של בטהובן הנסיך ליכנובסקי. הרוזן נפגש לראשונה עם בטהובן כאשר ביקר בבית הקיץ של הנסיך- שם בטהובן התגורר. ואן אופרסדורף האזין לסימפוניה השנייה של בטהובן (ברה מז'ור), ואהב אותה עד כדי כך שהציע לבטהובן סכום כסף גדול אם ילחין לו סימפוניה נוספת. היצירה כתובה לתזמורת הכוללת: חליל צד 2 אבובים 2 קלרינטים בסי במול 2 בסונים 2 קרנות בסי במול ובמי במול 2 חצוצרות בסי במול ובמי במול טימפני חטיבת כלי קשת הכוללת כינורות, ויולות, צ'לים וקונטרבסים לסימפוניה ארבעה פרקים: 1. אדג'יו – אלגרו ויואצ'ה 2. אדג'יו 3. אלגרו ויואצ'ה – טריו, און פוקו מנו אלגרו 4. אלגרו מא נון טרופו משך היצירה כ-33 דקות. רוברט שומאן תיאר את הסימפוניה הרביעית בתור: "עלמה יווניה צנומה בין שני אלים נורווגים" בהתייחסו לסימפוניות השלישית והחמישית, אשר שתיהן סימפוניות מונומנטליות ופורצות דרך. הסימפוניה הרביעית לעומתן, נחשבת לקלילה יותר, ודומה לסימפוניה הראשונה ולסימפוניה השנייה שהן בעלות אופי קלאסי יותר נוסח הסימפוניות של מוצרט והיידן. הסימפוניה הרביעית של בטהובן בסי במול מז'ור (אופוס 60 ובעיבודו של מרדכי רכטמן), באתר YouTube הסימפוניה הרביעית של בטהובן בנגינת התזמורת הפילהרמונית של וינה בניצוחו של כריסטיאן תילמן תווים של הסימפוניה הרביעית של בטהובן.
פונקציה רב-ערכית

במתמטיקה, פוּנְקְצְיָה רַב־עֶרְכִּית היא יחס מלא. כלומר, לכל איבר (ערך) בקבוצת התחום מותאם איבר (ערך) אחד לפחות בקבוצת הטווח. בשל ריבוי הערכים האפשרי, השם "פונקציה רב-ערכית" הוא מטעה מעט, שכן פונקציה צריכה להתאים לכל איבר בתחום איבר אחד ויחיד מהטווח. עם זאת, ניתן להסתכל על פונקציה רב-ערכית מהתחום A לטווח B בתור פונקציה חד-ערכית מהתחום A לקבוצת החזקה של B (כלומר, כפונקציה שמתאימה לכל איבר ב-A קבוצה של איברים מתוך B) ואז ההגדרה היא תקינה פורמלית. פונקציית השורש הריבועי היא פונקציה רב-ערכית מעל המרוכבים, שכן לכל מספר ממשי או מרוכב יש בדיוק שני שורשים מרוכבים (על פי המשפט היסודי של האלגברה), כשהמספר שונה מ-0 הם שונים. לכן פונקציית השורש הריבועי, כשהיא מופעלת על מספר כלשהו, מחזירה שני ערכים. מכיוון ששני המספרים נבדלים ביניהם רק בסימנם, נהוג לרוב לצמצם את הפונקציה כך שתחזיר רק את הערך החיובי מבין השניים, ואז היא פונקציה חד-ערכית תקינה. הפונקציות הטריגונומטריות ההפוכות הן רב-ערכיות שכן הפונקציות הטריגונומטריות הן מחזוריות. למשל, מתקיים sin ⁡ 0 = sin ⁡ π = sin ⁡ 2 π = ⋯ = 0 {\displaystyle \sin 0=\sin \pi =\sin 2\pi =\dots =0} ולכן ניתן לחשוב על   arcsin ⁡ 0 {\displaystyle \ \arcsin 0} כמחזירה ערכים רבים, ביניהם   0 , π , 2 π … {\displaystyle \ 0,\pi ,2\pi \dots } . לכן נהוג לצמצם גם את הפונקציות הטריגונומטריות ההפוכות לקטע שבו הן חד-ערכיות, למשל   [ − π / 2 , π / 2 ] {\displaystyle \ [-\pi /2,\pi /2]} . באופן כללי, הגבלת טווח הערכים של פונקציה לכזה שבו הפונקציה חד-ערכית נקרא "לקיחת ענף". באופן פורמלי יותר, ענף של פונקציה רב ערכית הוא פונקציה חד-ערכית, שהערך שהיא מקבלת בכל נקודה שייך לקבוצת הערכים שהפונקציה הרב-ערכית יכולה לקבל באותה נקודה, ובנוסף לכך היא רציפה. בשל דרישת הרציפות, כאשר מגדירים ענף של פונקציה עשויות להתקבל נקודות, שכאשר הפונקציה מקבלת ערכים על מסלול שמקיף אותן, היא עוברת בין ענפים שונים של הפונקציה הרב-ערכית. נקודות כאלו מכונות נקודות הסתעפות. פונקציה רב-ערכית, באתר MathWorld (באנגלית)
תתנולדי

תֶתנוּלדי (בגאורגית: თეთნულდი) הר בולט בחלק המרכזי של הרי הקווקז הגדול. הוא ממוקם במחוז ההיסטורי סוואנתי עילית שבגאורגיה, סמוך לגבול עם רוסיה. תתנולד הוא ההר העשירי בגובהו מבין הרי הקווקז ומתנשא לגובה של 4,974 מטר (16319 רגל).[דרושה הבהרה] מגובה 3,000 מטר ומעלה מכוסים מדרונות ההר בקרחון. ההעפלה הראשונה להר התקיימה בשנת 1930 על ידי משלחת בראשות אלכסנדר ג'פרידזה. מדיה וקבצים בנושא תתנולדי בוויקישיתוף פטר נסמית (2006), הליכה בקווקז: גאורגיה, עמ' 151, ISBN 1845112067, (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של גאורגיה ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בגמדר

בגמדר (למפת אתיופיה מוגדלת)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי בגמדר (למפת אתיופיה רגילה)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי בגמדר בגמדר (געז: በጌምድር, תרגום: "ארץ הכבש״) הוא מחוז היסטורי באתיופיה. היסטורית גבולותיו של המחוז היו נהר התכזה העליון במזרח עם וג ולסתה, נהר הבשלו עם אמהרה בדרום מזרח, הנילוס הכחול בדרום עם גוג'ם, אגן אגם טאנה במערב עם המחוזות דרה ופוגרה, ובצפון מערב באנפרז. שמו של המחוז, המורכב מהמילים "בג", ו"מדר"(=ארץ), הוביל חוקרים למצוא משמעות למילה "בג". יש שהציעו שהמילה "בג" מקורה בעם הבג'ה, ומשמעות שם המחוז לפיכך היא "ארץ בג'ה", ומשערים שבעבר הללו ישבו באזור. היו שטענו כי המילה "בג" היא למעשה המילה ל"כבש" בשפות האתיו-שמיות ולכן המשמעות היא "ארץ הכבשים". אחרים הציעו כי ייתכן שהמילה "בג" הגיעה מהמילה "בגה", שמשמעותה "עונה יבשה", ונמקו בכך שהאזור הוא אכן חסר מים ויבש. יושבי האזור מקדם היו האגאו ולצידם ביתא ישראל. במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון. במהלך המאה ה-14 החלו לפלוש למקום צבאות האימפריה האתיופית ולספח את האזור; במרוצת הדורות עבר האזור 'אמהריזציה' ובשלהי המאה ה-16 תושבי האזור היו לאמהרים-נוצרים. בתקופה זו, בגמדר היה למחוז הגדול באימפריה האתיופית ושהשתרע מהנהרות בשלו והנילוס הכחול בדרום, ועד לנחל בלסה בצפון, ומהתכזה במזרח ועד לאגם טאנה במערב. בחלוקה המנהלית של שנות ה-40 של המאה ה-20 אוחד המחוז עם מחוז סמין תחת השם בגמדר וגבולות המחוז היו גבול סודאן במערב, התכזה בצפון ובמזרח, הנילוס הכחול, בשלו ואגם טאנה בדרום. בירת המחוז הייתה העיר גונדר ששמה שימש כשם שני למחוז ומ-1974 שונה שם המחוז הרשמי לשם גונדר. LaVerle Berry, "Bägemdər" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: A-C, Otto Harrassowitz Verlag, 2003, ISBN 3447047461, p. 438-440 Taddesses Tamrat, Church and State in Ethiopia, 1270-1527, Clarendon Press, 1972 Bahru Zewde, A History of Modern Ethiopia, 1855-1991, (Second Edition), James Curry, Ohio University Press & Addis Ababa University Press, 2002, ISBN 0821414402 Charles Fraser Beckingham & George Wynn Brereton Huntingford, Some records of Ethiopia 1593-1646, Hakluyt Society, 1954, p. 230 James Arthur Quirin, The Evolution of the Ethiopian Jews: a History of the Beta Israel (Falasha) to 1920, University of Pennsylvania, 1992, ISBN 9780812231168, p. 23
גיאורגי ברמידזה

גיאורגי ברמידזה (בגאורגית: გიორგი ბარამიძე) (נולד ב-5 בינואר 1968) הוא פוליטיקאי גאורגי המכהן כשר הממונה על שילוב גאורגיה באיחוד האירופאי. כיהן כראש ממשלה זמני של גאורגיה מ-3 בפברואר 2005 עד 17 בפברואר אותה שנה. ברמידזה נולד בטביליסי ב-5 בינואר 1968. את חוק לימודיו סיים בשנת 1992, בפקולטה לטכנולוגיות כימיות, באוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה. הוא למד לימודי כלכלה בגאורגיה במרכז האירופי גיאורגי מרשל. בשנת 1995 למד ביטחון והגנה בגרמניה, ובשנים 1998–1999 למד לימודי דיפלומטיה בבית הספר של משרד החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית. בשנים 1991–1992 שימש כמזכיר מפלגת הירוקים של גאורגיה. בשנת 1992 כיהן כסגן המועצה לזכויות האדם ויחסים בינלאומיים בגאורגיה, ולאחר מכן כראש המחלקה להגנה על הזכויות הפוליטיות והאזרחיות של מיעוטים. הוא הצטרף לאיחוד האזרחים של גאורגיה שהוקם על ידי אדוארד שוורדנדזה, בשנת 1994, ומשנת 1992 ועד לשנת 2003 היה חבר הפרלמנט של גאורגיה. בשנת 2002 הוא הפך לאחד ממנהיגי מפלגת האופוזיציה "הדמוקרטים המאוחדים", ומילא תפקיד פעיל במהפכת הוורדים בנובמבר 2003. ברמידזה כיהן כשר הפנים של גאורגיה בממשלה החדשה שהוקמה עם נפילתו של שוורדנדזה, מנובמבר 2003 עד יוני 2004. הוא הוביל את פתרון הסכסוך בחבל האוטונומי אג'ריה והביא להחלפתו של אסלן אבשידזה. ב-10 ביוני 2004 מונה ברמידזה לתפקיד שר ההגנה של גאורגיה. ב-15 בדצמבר אותה שנה הוא הועבר מתפקידו לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה ולשר הממונה על שילוב גאורגיה באיחוד האירופאי. לאחר מותו של זוראב ז'ווניה הוא הפך לראש ממשלה זמני של גאורגיה למשך שלושה חודשים, מ-17 בפברואר 2005. גיאורגי ברמידזה, ברשת החברתית אינסטגרם
אלכסנדר גגארין

אלכסנדר איוונוביץ' גגארין (ברוסית: Александр Иванович Гагарин; ‏1801 - 27 באוקטובר 1857) היה גנרל רוסי ואציל מבית רוריק. היה מעורב באירועים קווקז בתקופת מלחמת קרים. בשנת 1851 מונה גגארין למושל-גנרל (Генерал-губернатор) פלך כותאיסי, וב-27 באוקטובר של אותה שנה, הוא נהרג בידי קונסטנטין דאדשכליאני, נסיך נסיכות סוואנתי שהודח, במהלך ויכוח בכותאיסי. מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר גגארין בוויקישיתוף ביוגרפיה ערך זה הוא קצרמר בנושא האימפריה הרוסית ובנושא אנשי צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
למה

האם התכוונתם ל... למה - מילת שאלה בעברית, המשמשת כבקשה לתיאור סיבה למה (סוג) – סוג בעלי חיים במשפחת הגמליים למה מצויה – מין בסוג למה למה (מתמטיקה) – משפט מתמטי המשמש כלי-עזר להוכחת משפטים אחרים למה (אנ') – שיר של פרנקי אבלון לֶמָה (בלשנות) למה (בלשנות) – תפיסה מופשטת בפסיכובלשנות למה (מורפולוגיה) – צורת המילון של מילים בעלות אותה משמעות בסיסית לאמה
עופר ברוק

עופר ברוק (נולד ב-1968) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי (מ-1990) וחבר נבחרת ישראל לשעבר. ברוק היה אלוף ישראל לילדים עד גיל 14, אלוף ישראל לנוער (עד גיל 20) בשנת 1983, וזכה במדליית זהב במכביה הארבע-עשרה. ברוק השתתף בנבחרת האולימפית של ישראל: עופר ברוק, באתר צ'סגיימס (באנגלית) עופר ברוק, באתר פיד"ה (באנגלית) עופר ברוק, באתר האיגוד הישראלי לשחמט תוצאות עופר ברוק באולימפיאדה, באתר אולימפבייס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הסראי הגדול

הסראי הגדול (בערבית: السراي الكبير או "ארמון הממשלה", בצרפתית: Le Grand Serail) הוא מבנה ממשלתי בו שוכן משרד ראש ממשלת לבנון בביירות. המבנה הוקם לראשונה על ידי העות'מאנים ב-1853 ושימש כבסיס צבאי. לאחר מלחמת העולם הראשונה היה הבניין למקום מושבו של הנציב העליון הצרפתי בלבנון ובסוריה. בשנת 1943, כאשר לבנון קיבלה את עצמאותה, המבנה הפך למשרד ראש הממשלה, והוא כולל את דירת השרד של ראשי ממשלת לבנון. בשנת 1998 חודש המבנה לחלוטין, ולשם כך נהרס כולו, למעט קירותיו החיצוניים. המבנה ממוקם על ראשה של גבעה במרכזה של העיר בירות, במרחק כמה רחובות מבניין הפרלמנט הלבנוני, והוא המבנה החשוב ביותר מבין שלושה מבנים עותמאנים בבירות, כאשר המבנים האחרים הם בניין מועצת הפיתוח מגדל השעון של חמידייה|ומגדל השעון של חמידייה, אשר נמצא בצמוד אליו. מגדל השעון של חמידיה תוכנן על ידי יוסף אפטימוס ושוחזר בשנת 1994 למצבו המקורי. מגדל השעון מתנשא לגובה של 25 מטר (82 רגל), זה היה המבנה הגבוה ביותר בביירות בזמן סיום בנייתו. הוא נבנה מאבן חול ביירותי, אבן גיר ג'וניה, בזלת דמשק ואבן אדומה דיר אל קמאר. פעמון במשקל של 300 ק"ג נמצא בקומה השלישית והגישה אליו היא מגרמי מדרגות יצוקים בתוך פיר המגדל בגודל 4 על 4 מטרים (13 רגל). בקומה זו יש ארבע מרפסות מיניאטוריות בסגנון נאו-אוריינטליסטי ובראשן ארבעת לוחות השעון הגדולים מתוצרת צרפת אשר יובאו במיוחד על ידי השגרירות העות'מאנית. מדיה וקבצים בנושא הסראי הגדול בוויקישיתוף The Grand Serail - Quarterly, www.lebanon.com Wayback Machine, web.archive.org, ‏2008-08-20 Beirut, renovated Grand Serail, Ottoman Empire, end First World War, monument, Rafic Hariri, www.discoverlebanon.com Jens Hanssen, 'Fin de Siècle' Beirut: the making of an Ottoman provincial capital, Reprinted, Oxford: Clarendon Press, 2006, Oxford historical monographs, ISBN 978-0-19-928163-3 ערך זה הוא קצרמר בנושא לבנון ובנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
החתונה בקנה

החתונה בקַנָה הוא אירוע המתואר בברית החדשה (הבשורה על-פי יוחנן, פרק ב', פסוקים 1-11), ובו ביצע ישו לראשונה נס גלוי. על פי הכתוב, בעת שהשתתף ישו במסיבת חתונה ביישוב קַנָה (אנ') שבגליל, התרחש בהנחייתו נס ומים הפכו ליין. קנה שבגליל מזוהה לרוב עם כפר כנא של ימינו, הנמצאת בגליל התחתון (מעט צפונית לנצרת), שידוע כי הייתה כפר יהודי בימיו של ישו. זיהוי זה מקובל על משמורת ארץ הקודש, שהקימה בכפר כנסייה קתולית המנציחה את האירוע, וגם על הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שאף היא בנתה "כנסיית חתונה" בכפר. אחרים מזהים את המקום עם ח'רבת קאנא (אנ') שבגליל התחתון, במרחק של כ-9 ק"מ מכפר כנא, או אף עם קאנא בגליל העליון, שנמצאת בלבנון של ימינו. האירוע התרחש לאחר פגישתו של ישו עם נתנאל (אנ'), תושב הכפר קַנָה שבגליל (Κανὰ τῆς Γαλιλαίας), בה הוא מבטיח לו כי הוא עתיד לחזות בנסים גדולים. שלושה ימים לאחר מכן נערכה בכפר חתונה יהודית, ובין הקרואים לחתונה היו מרים, בנה ישו ותלמידיו. במקום היו שישה כדי אבן גדולים, ”עֲרוּכִים כְּמִשְׁפַּט הַיְּהוּדִים לְטָהֳרָתָם” (פסוק 6), שכל אחד מהם יכול להכיל בין 2 ל-3 "בַּתִּים" (μετρητὰς). באמצע סעודת המצווה נגמר היין, ומרים הסבה את תשומת ליבו של בנה לעניין. בתחילה ישו דחה את פנייתה, באומרו ”מַה־לִּי וָלָךְ, אִשָּׁה? עִתִּי עֲדַיִן לֹא־בָאָה” (פסוק 4), אך מרים בכל זאת אמרה למשרתים לעשות מה שישו יגיד להם. בהנחייתו של ישו, מילאו המשרתים את ששת הכדים במים, שהפכו בתוכם ליין משובח בדרך נס. הם שאבו את היין והביאו אותו אל "ראש המסיבה" (ἀρχιτρίκλινος), שלא ידע מה מקורו, ושיבח את החתן על כך שהגיש בסוף הסעודה יין משובח עוד יותר מזה אשר הוגש בהתחלה. זה היה הנס הראשון שביצע ישו, ”וַיְגַל אֶת־כְּבוֹדוֹ, וַיַּאֲמִינוּ בוֹ תַּלְמִידָיו” (פסוק 11). לאחר מכן ירדו ישו ואנשיו אל כפר נחום, ומשם עלו לירושלים לרגל הפסח. האירוע הוא הראשון מבין שבעה נסים שביצע ישו והמתוארים על ידי יוחנן. המאורע נתפש כרמז להגשמה של נבואת עמוס (פרק ט', פסוקים י"ג–י"ד) וברכת יעקב (בראשית, מ"ט, י'–י"ב), בהם מופיע שפע של יין כאחד מן הביטויים לבואו של המשיח. כמו כן הפרשנות הנוצרית רואה בחתונה הגשמה של החתונה המשיחית המתוארת בספר ישעיהו (פרק ס"ב, פסוקים ד'–ה'). מרים מתוארת כאן כמי שיכולה להשפיע על בנה ישו לסייע לבני האדם; לפיכך מאורע זה מבסס את המסורת הנוצרית של הערצת מרים (אנ'), ונוצרים רבים (בעיקר קתולים ואורתודוקסים) מרבים לפנות אליה ולבקש שתפעל למענם אצל אלוהים. בנוסף סיפור זה מוצג כמודל ליחס חיובי של הנצרות לגבי מוסד הנישואים וצריכת אלכוהול. יש לציין שהטקסט מתאר כי המים שהפך ישו ליין נאגרו בשישה כדי אבן, וכי דבר זה מתאים לנוהג היהודי הנובע מהלכות הטהרה. מיוחד בציון זה היא העובדה שבשלהי תקופת הבית השני (שלהי המאה הראשונה לפסה"נ ובמאה הראשונה לספירה), ורק בתקופה זו, היו בשימוש בידי היישוב היהודי בארץ ישראל, ביהודה ובגליל, כלי אבן, ובהם גם סוג של כלי גדול שניתן להניח כי כלים מסוגו שימשו בחתונה של קנה. אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 149, מסת"ב 978-965-566-137-8 מדיה וקבצים בנושא החתונה בקנה בוויקישיתוף נס הפיכת המים ליין בחתונה בכפר כנא, דף שער בספרייה הלאומית הבשורה על-פי יוחנן, פרק כ"א, פסוק 2 הבשורה על-פי יוחנן, פרק א', פסוקים 51-52 ראו את פירושו של הכומר הקתולי יוסטוס קנכט על פרק זה
בלגורוד

בֶּלְגוֹרוֹד (ברוסית: Бе́лгород) היא עיר ברוסיה, בירת מחוז בלגורוד. העיר ממוקמת על שפת נהר סוורסקי דונץ, כ-695 ק"מ דרומית ממוסקבה וכ-40 ק"מ מהגבול עם אוקראינה. פירוש השם בלגורוד - "עיר לבנה". בעיר מתגוררים כ-330 אלף תושבים. בעיר קיימים שבעה מוסדות להשכלה גבוהה. יסוד כלכלת העיר - מפעלי גיר. בסביבות העיר קיימים מרבצי גיר באיכות גבוהה. העיר הוקמה בשנת 1596 כמבצר בגבול הדרומי של רוסיה. בתחילת המאה ה-18 לאחר סיפוח אוקראינה חשיבות העיר כמבצר גבול ירדה ובשנת 1785 המבצר סיים את תפקידו המבצעי. במלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הוורמאכט ב-25 באוקטובר 1941. היא נכבשה שוב על ידי הצבא האדום ב-9 בפברואר 1943. נכבשה שוב על ידי הוורמאכט ב-18 במרץ 1943 במסגרת קרב חרקוב השלישי שהוביל ליצירת "מבלט קורסק". הגרמנים תקפו את המבלט מסביבות בלגורוד ובסביבתה התנהל קרב קורסק שהיה קרב השריון הגדול בהיסטוריה. בבלגורוד נמצאת דיורמה גדולה המדגימה את הקרב הזה. דגל בלגורוד הוא סמל לאחדות ולאינטראקציה של תושבי העיר. הדגל הנוכחי אושר ב-22 ביולי 1999 על פי החלטת מועצת הצירים של העיר בלגורוד מס' 321 ונכנס למרשם הרלדיקה של הפדרציה הרוסית עם מספר רישום 978 ב-2002. הדגל (בד כחול עם פס לבן בתחתית) מתאר אריה צהוב העומד על רגליו האחוריות ומעליו מתנשא נשר לבן. סמלי העיר הם בני יותר מ-300 שנה והופיעו בתקופת שלטונו של פיוטר הראשון. הצאר הרוסי העניק את הסמל לאנשי בלגורוד לכבוד הניצחון על השוודים בקרב על פולטבה (1709). בשנת 1712 הופיע הסמל על דגלו של גדוד בלגורוד, שהביס את האויב, ובשנת 1727 הוא הפך לסמלו של המחוז החדש שהוקם. מדיה וקבצים בנושא בלגורוד (Белгород) בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בלגורוד (ברוסית) בלגורוד, ביישום טלגרם בלגורוד, ברשת החברתית אינסטגרם בלגורוד, ברשת החברתית VK הדיורמה בבלגורוד בלגורוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Решение Белгородского городского Совета депутатов от 22.07.1999 № 321 «О внесении изменений в решение городского Совета депутатов от 18 июня 1999 года № 279 „Об утверждении Положения о флаге города Белгорода“» (אורכב [חסר תאריך] ב guest-belgorod.ru [Error: unknown archive URL]) Флаг Белгорода: описание символа города, значение цветов и история создания, ‏2021-09-01 (ב־)
אבן אילת

אבן אילת הוא שמה של אבן חן ירוקה-כחולה, הנחשבת לאבן הלאומית של ישראל וידועה גם כ"אבן המלך שלמה". אבן אילת נכרתה בבקעת תמנע, וקיבלה את שמה מסמיכות הימצאה לעיר אילת. מבחינה גאולוגית אבן אילת היא סלע המורכב ממינרלי נחושת דוגמת מלכיט, אזוריט, טורקיז, פסאודומלכיט, כריזוקולה ואחרים. מינרלים אלה מצויים בסלע בהרכבים הטרוגניים שונים. נוסחת הרכבה של אבן אילת (Cu3P2O8Cu(OH ומשקלה הסגולי 2.8–3.2. בבואה במגע עם חומצה מלחית מוכתמת אבן אילת בגווני צהוב. בבקעת תמנע התבצעה כרייה נרחבת של נחושת ומינרלי נחושת עוד בימי מצרים העתיקה, ושרידים לכרייה זו ניכרים ברחבי הבקעה. בשנת 1954 הוקמה חברת מכרות נחושת תמנע שעסקה בכרייה מסחרית של נחושת, אולם כרייה זו פסקה כעבור שלושה עשורים. פיסות סלע גולמי ואבני חן מלוטשות הנמכרות כיום תחת אותו שם מגיעות ממכרות ברחבי העולם, בעיקר מאפריקה ומאמריקה הדרומית. אחד המקורות העיקריים לאבן חן בהרכב דומה הוא פרו. השימוש העיקרי באבן אילת הוא ליטושה ושיבוצה בתכשיטים. מבחינה גמולוגית נחשבת אבן אילת כאבן חן יקרה למחצה בעלת חשיבות מועטת בעולם, אך בעלת חשיבות מקומית בשל היותה אבן החן היחידה שנכרתה בישראל. אבן אילת נחשבת לאבן אספנות. עם זאת, הפסקת כרייתה של אבן אילת בישראל חשובה בעיקר לאספנים המקפידים על מקורה. בשנת 2002 הנפיק השירות הבולאי גליונית מזכרת בשם "גאולוגיה של ארץ ישראל" שעוצבה על ידי משה פרג. מוצגים בה ממצאים מאוספי המכון הגיאולוגי לישראל והאוניברסיטה העברית שצילם ד"ר דוד דרום. ברקע הגליונית מוצגים מפה גאולוגית של ארץ ישראל ואת סלעי המשקע של נחל ארדון והדייק החוצה אותם. במרכז הגליונית מוצגת אבן אילת, בין מאובני דג ואמוניט. מלכיט אזוריט טורקיז כריזוקולה פסאודומלכיט מ' סברדמיש וא' משיח, אבני חן, הוצאת מדע אבנים יקרות, 1986 מדיה וקבצים בנושא אבן אילת בוויקישיתוף אבן אילת באתר Mindat אבן אילת באתר Mindat פסאודומלכיט (Pseudomalachite) – זרחת נחושת בתוספת הידרוקסיל, ר' פסאודומלכיט באתר Mindat אבני חן, עמ' 225 אבן אילת בפרו פורום אספנים: על מקורה של אבן אילת גליונית הבולים באתר השירות הבולאי
אוג'מאה

אוג'מאה (בסוואהילי: Ujamaa; באופן מילולי: "משפחה מורחבת" או "משפחתיות") היא מודל כלכלי-חברתי שהנהיג נשיאה הראשון של טנזניה, ג'וליוס נייררה בתקופת שלטונו במדינה. ב-1967, שלוש שנים לאחר עצמאות טנזניה, הכריז נייררה בהצהרת ארושה, על המודל החדש, שבוסס על עקרונות הסוציאליזם האפריקאי. אליבא דנייררה, משפחה אפריקאית מורחבת, פירושה שכל אדם עומד לשירותה של הקהילה, ושיתוף פעולה ופיתוח קולקטיבי הם ההצדקה לקיומו של הפרט. נייררה גרס שחלוקת העושר צריכה להיות אופקית ולא אנכית, ולשם כך יש לאסור על צבירת הון פרטי. לשם יישום המודל בטנזניה, קבע נייררה מספר עקרונות: כדי להגביר את יציבותה ואחדותה של המערכת הפוליטית יש להתבסס על פוליטיקה חד מפלגתית. מפלגתו, צָ'אמָה צָ'ה מָאפִּינְדוּזִי, הייתה המפלגה היחידה שקיומה הותר עד 1992. כדי ליצור שוויון בחברה, ולא לתת יתרון לבעלי הון, יש להלאים כמה מהענפים הכלכליים במדינה. כדי לאפשר ניהול קולקטיבי יעיל של הכפרים, יש להעתיק חלק מהם ממקומם. בין 1973 ל-1978, 85% מהאוכלוסייה הכפרית של טנזניה הועברה ממקומה, ללמעלה מ-7,000 כפרים מתוכננים, במטרה לאלץ את תושביהם לעבור לחקלאות מודרנית יותר, ולאפשר להם גישה לשירותי רווחה שונים. משמעות העצמאות היא ניתוקה של טנזניה מהתלות הכלכלית והתרבותית במדינות אירופה, ולפיכך על הטנזנים ללמוד ולעשות הכל בעצמם. הבסיס ליישום העקרונות האחרים הוא בחינוך חובה חינם. המודל נכשל, המדינה נקלעה לחובות כבדים, וב-1976 הייתה טנזניה, בעבר יצואנית התוצרת החקלאית הגדולה באפריקה, ליבואנית הגדולה ביותר. עם הגורמים המרכזיים לכישלון נמנים היעדרן של השקעות חיצוניות במדינה, משבר האנרגיה העולמי, הירידה במחירי הקפה והאגבות והמלחמה עם אוגנדה ב-1978. משנוכח נייררה ב-1985 כי לא יהיה מנוס מהפסקת מדיניות האוג'מאה וממעבר למדיניות של שוק חופשי, העדיף לפרוש מתפקידו, ולא להנהיג את המדינה באופן שאינו מאמין בו. עם זאת, בנאום הפרידה שלו הודה במפורש בכישלון מדיניותו. בצד הכשלונות, למדיניות האוג'מאה היו גם מספר הצלחות - במהלך יישומה גברה האחדות במדינה הצעירה, ושירותי החינוך והבריאות השתפרו והגיעו לאוכלוסיות רבות יותר. Cranford Pratt, "Julius Nyerere: Reflections on the Legacy of his Socialism", Canadian Journal of African Studies 33(1), 62-137. מאמר של ג'וליוס נייררה על האוג'מאה