laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרדריק סקינר

בורהוס פרדריק סקינר(נודע גם כ-ב' פ' סקינר; באנגלית: Burrhus Frederic Skinner;‏ 20 במרץ 1904 - 18 באוגוסט 1990) היה פסיכולוג אמריקני רב השפעה, הנחשב לדמות המשפיעה ביותר בגישה הביהביוריסטית במאה ה-20. סקינר נולד בפנסילבניה, ארצות הברית, בן זקונים להורים דתיים אדוקים מאוד. למד בקולג' של האמילטון, ניו-יורק, ועשה תואר ראשון בספרות אנגלית. מאוחר יותר ניסה לעסוק בכתיבה ולהפוך לסופר אך ללא הצלחה. בשנת 1928 החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד. לאחר שקיבל תואר שלישי בפסיכולוגיה, סקינר עבד כ-5 שנים בבית הספר הרפואי בהרווארד בחקר מערכת העצבים של בעלי חיים. בשנת 1936 הפך למרצה באוניברסיטת מינסוטה. סקינר ציין בגאווה שכמה מתלמידיו באותו הזמן התקבלו לאספירנטורה[דרושה הבהרה] והפכו לביהביוריסטים בעצמם. בשנת 1938 פרסם סקינר את ספרו הראשון, "התנהגות האורגניזמים". הספר כולל סדרת מחקרים מעבדתיים באמצעות תיבת סקינר, שקרויה על שמו. הניסויים, שנערכו במשך כשבע שנים, עסקו בחקר התניה אופרנטית על חולדות ותיארו מתודולוגיה חדשה לחקר ההתנהגות. הספר היווה את הבסיס לתחום מדעי שיסד - ניתוח התנהגות ניסויי (אנ'). ב-1948 סקינר פרסם את ספרו "וולדן השני". זהו ספר אוטופי-ניסויי שמתאר קהילה קטנה שחייה על פי עקרונות ניתוח ההתנהגות. הרעיון של הספר מהווה אלטרנטיבה לתרבויות הנוכחיות ומציע את האפשרות לעצב תרבויות חדשות עם תנאים טובים יותר. סקינר היה בין הפסיכולוגים הבודדים שקיבלו (בשנת 1968) את המדליה הלאומית למדעים מידי נשיא ארצות הברית. מבין ספריו, שניים תורגמו לעברית: ביהביוריזם, תרגם עמשי לוין (1976) מעבר לחירות ולכבוד, תרגם עמשי לוין (1973) התניה אופרנטית פרויקט יונה ביהביוריזם ניתוח התנהגות יישומי התניה קלאסית איוואן פבלוב ג'ון ב. ווטסון מדיה וקבצים בנושא פרדריק סקינר בוויקישיתוף פרדריק סקינר, ברשת החברתית Goodreads פרדריק סקינר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה שי זמיר, סקינר: המדען שלימד את העולם שיעור בהתנהגות, באתר ynet, 18 באוגוסט 2010 How to Train a Brain - על השפעת החיזוקים במסגרת התניה ולמידה, מפבלוב ועד סקינר פרדריק סקינר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרדריק סקינר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) בורוס פרדריק סקינר (1904-1990), דף שער בספרייה הלאומית B.F. Skinner Foundation - About B.F. Skinner ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בני הנפילים: עיר של עצמות (סרט)

בני הנפילים: עיר של עצמות (באנגלית: The Mortal Instruments: City of Bones) הוא סרט פנטזיה הרפתקאתית העוסק במיתוס ובמיתולוגיה. הסרט יצא לאקרנים ב-23 באוגוסט 2013. קליירי פריי, נערה מתבגרת בת 15 המתגוררת בניו יורק, מגלה יום אחד כי היא צאצאית של ציידי צללים - קבוצה חשאית של צאצאיהם של המלאך רזיאל ובני אדם הנאבקת בשדים שמנסים להשתלט על העולם. לאחר היעלמותה המסתורית של אמה, מחליטה קליירי להצטרף לציידי הצללים, ומגלה בעזרתם את "ניו יורק האחרת" - המורכבת משדים, פיות, ערפדים ואנשי זאב. במהלך הסיפור קליירי מתאהבת בצייד הצללים יפה תואר, ג'ייס ויילנד, ומגלה שאמה בעצם גם הייתה ציידת צללים, והסתירה זאת ממנה. היא מכירה בציידי צללים נוספים; אלק ואיזי לייטווד. בעזרתם ובעזרת ג'ייס ולוק (איש זאב אשר היה בשבילה כמו אב) הם יוצאים לחפש את אמה, ומתמודדים עם מכשולים וסכנות שונות. לילי קולינס - קליירי פריי ג'יימי קמפבל באוור - ג'ייס ויילנד רוברט שיהאן - סיימון לואיס ג'מימה ווסט - איזבל לייטווד קווין זגרס - אלק לייטווד איידן טרנר - לוק גרווי ג'ונתן ריס מאיירס - ולנטיין מורגנשטיין גודפרי גאו - מגנוס ביין לנה הידי - ג'וסלין פריי קווין דורנד - אמיל פונגפורן סי סי הייץ' פונדר - מאדאם דורותיאה רוברט מאייה - סמואל לקוול סטיבן.ר. הארט - האח ג'רמיה אליאס מ'בארק - סגן הערפד לפני שהשחקן ג'יימי קמפבל באוור נבחן לדמותו של ג'ייס; השחקנים מקס איירונס, בנג'מין סטון, דאגלס בות' ואלכסנדר לודוויג נבחנו לדמות, אך לא הצליחו ואלכס פטיפר נבחר לתפקיד אך החליט לפרוש. הצילומים התקיימו החל מ-20 באוגוסט עד ל-7 בנובמבר 2012. הסרט צולם בטורונטו, אונטריו, קנדה וניו יורק. מדיה וקבצים בנושא בני הנפילים: עיר של עצמות בוויקישיתוף בני הנפילים: עיר של עצמות, ברשת החברתית פייסבוק בני הנפילים: עיר של עצמות, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "בני הנפילים: עיר של עצמות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בני הנפילים: עיר של עצמות", באתר נטפליקס "בני הנפילים: עיר של עצמות", באתר AllMovie (באנגלית) "בני הנפילים: עיר של עצמות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "בני הנפילים: עיר של עצמות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "בני הנפילים: עיר של עצמות", באתר Metacritic (באנגלית) "בני הנפילים: עיר של עצמות", באתר אידיבי "בני הנפילים: עיר של עצמות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מור אלזון, "בני הנפילים: עיר של עצמות": הנוער האובד, באתר ynet, 25 באוגוסט 2013
אמרפל

אַמְרָפֶל מלך שנער, נזכר בתנ"ך בספר בראשית, פרק י"ד כאחד ממלכי קואליציית ארבעת המלכים שהוקמה יחד עם אריוך מלך אלסר, כדרלעמר מלך עילם ותדעל מלך גוים, למטרת דיכוי מרד של חמשת מלכי כיכר הירדן שכרתו ביניהם ברית על מנת למרוד במלכי מסופוטמיה. אמרפל הוא הדמות הראשונה במקרא אליה מוצמד התואר מלך. ערך מורחב – מלחמת ארבעת המלכים את החמישה ארבעת המלכים, בהנהגת כדרלעומר, באו לכנען כדי להכניע את מלכי כיכר הירדן שמרדו בכדרלעומר. בדרכם הכו בעמים נוספים, בהם הרפאים, החורים הכנעניים, האמורים ועוד. במלחמתם כנגד חמשת מלכי כיכר הירדן הכניעו ארבעת המלכים את המורדים, שבו מהם שבי רב ובזזו את כל רכושם. בדרכם צפונה אל ארצותיהם רדף אחריהם אברהם, ובאזור דמשק השיג אותם, הביסם, והשיב את השבויים והרכוש למלכי כיכר הירדן. השם אמרפל נזכר גם בטקסטים באוגרית בתעתיק עמרפ, כאשר האות ל' חסרה. על פי המקרא, שנער הוא למעשה שמה הקדום של בבל, כפי העולה ממעשה דור הפלגה: ”וַיְהִי בְּנָסְעָם מִקֶּדֶם וַיִּמְצְאוּ בִקְעָה בְּאֶרֶץ שִׁנְעָר וַיֵּשְׁבוּ שָׁם... עַל כֵּן קָרָא שְׁמָהּ בָּבֶל כִּי שָׁם בָּלַל ה' שְׂפַת כָּל הָאָרֶץ וּמִשָּׁם הֱפִיצָם ה' עַל פְּנֵי כָּל הָאָרֶץ” (בראשית פרק י"א, פסוקים ב'; ט'), וכך היא גם הדעה הרווחת בקרב חוקרי המקרא, דבר המסתדר עם אחת ההשערות אשר נוטה לזהות את אמרפל עם חמורבי עצמו, שנודע גם כעמורפי. השערה אחרת מזהה אותו עם אובל-פי-אל השני מלך אשנונה. יוסף בן מתתיהו, בספרו "קדמוניות היהודים", טוען כי אמרפל היה שר צבא אשורי שנשלח עם שלושת שרי הצבא האחרים למסע ענישה בכנען; יחדיו בזזו שרי הצבא את סוריה והכניעו את מלכי כיכר הירדן אשר מרדו באשור. בתלמוד נאמר כי אמרפל אינו אלא נמרוד, והאמוראים רב ושמואל נחלקו אודות שני שמותיו אלו: ”רב ושמואל, חד אמר: נמרוד שמו, ולמה נקרא שמו אמרפל? שאמר והפיל לאברהם אבינו בתוך כבשן האש. וחד אמר: אמרפל שמו, ולמה נקרא שמו נמרוד? שהמריד את כל העולם כולו עליו [=על ה'] במלכותו.” בספר הישר מובא ביאור אחר לשינוי השמות אמרפל-נמרוד: ”ויקראו כל עבדי נמרוד ושריו את שמו אמרפל, לאמר כי נפלו כל שריו וכל אנשיו בבניין המגדל, ועל אודותיו”, כאשר הכוונה היא לכישלון בניית מגדל בבל, שאף את בנייתו מייחס הספר לנמרוד. שמו של הנבל הראשי בספר אדון הטלקינזיס הוא אמרפל. מופיע גם כדמות מרכזית ב"הלב הקבור" וב"הלשון נושלה" לשמעון אדף. אריוך כדרלעומר תדעל מי היה אמרפל מלך שנער? מתוך פורום "עצור, כאן חושבים" אמרפל באנציקלופדיה היהודית (באנגלית) פנחס ארצי, עולם התנ"ך: בראשית, תל אביב, דוידזון עתי, 1993, עמ' 103. Micael Roaf, Cambridge Atlas of Archaeology - king lists p.111 and pp.108-123. יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ירושלים, מוסד ביאליק, 2002, עמ' 19. תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף נ"ג, עמוד א'. ספר הישר, ירושלים תשט"ו, עמ' 28.
ורסצ'ה

ורסצ'ה (באיטלקית: Versace) הוא בית אופנה וחברה איטלקית. החברה הוקמה על ידי ג'אני ורסצ'ה בשנת 1978. ורסצ'ה פתח את חנותו הראשונה במילאנו בשנת 1978 והחנות הפכה להצלחה מיידית. כיום ורסצ'ה הוא מבתי האופנה המובילים בעולם. בשנת 1994 השיק ורסצ'ה את קולקציית השעונים הראשונה של המותג. בשנת 1997 נרצח ורסצ'ה על ידי אנדרו קונאנן. אחותו דונטלה ואחיו סנטו תפסו פיקוד והפכו למנהלים הראשיים של החברה. בתה של דונטלה, אלגרה ורסצ'ה, היא הבעלים של 50 אחוז מהחברה כפי שכתב ג'יאני בצוואתו. המותג עצמו מורכב מקווי אופנה שונים הפונים למגזרים שונים אך ביחד מרכיבים את המותג הכולל. בנוסף לביגוד ואביזרי אופנה המותג כולל גם מלון שנקרא "Palazzo Versace" שנפתח בשנת 2000 באוסטרליה. מלון נוסף נפתח בדובאי בסוף שנת 2013. הקו המרכזי של המותג נקרא Versace Couture והוא כולל בגדים, תכשיטים, שעונים, מוצרי קוסמטיקה, בשמים, תיקים ורהיטים. בשנת 2010 נחשף מכשיר סלולרי שעוצב על ידי ורסצ'ה. המותג מושפע בעיקר מהמיתולוגיה היוונית והים התיכון וניכר שמרבית ההיסטוריה העיצובית נשענת על ידי מוטיבים חוזרים של תקופות היסטוריות שונות. הלוגו והסמל המסחרי של המותג נותן כבוד למדוזה ולסמלים של ממלכת צרפת והים התיכון. בית האופנה נותן דגש למוטיבים אדריכלים בהשארת קווי עיצוב של מנזר סנט הארלי בדרום צרפת הידוע באדריכלות ים תיכונית עם מוטיבים של המיתולוגיה היוונית. בית האופנה ידוע בקרב מפורסמים רבים כגון: אליזבת הרלי, ג'ניפר לופז, סינדי קרופורד, קתרין זיטה-ג'ונס, ביונסה נואלס, ליידי גאגא, ואלטון ג'ון. הייחוד של ורסצ'ה מבתי אופנה אחרים הוא השימוש התדיר שלו במפורסמים בפרסומות שלו. חלק מהאנשים שהיו הפנים של המותג במהלך השנים היו מדונה, בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה, דמי מור, אשטון קוצ'ר, ואיאן סומרהולדר. כיום הפנים של המותג היא השחקנית והדוגמנית ג'נוארי ג'ונס. עיצוב של ורסצ'ה, 2007 עיצוב של ורסצ'ה משנות ה-90 המוקדמות עיצוב של ורסצ'ה בצבעים בולטים אתר האינטרנט הרשמי של ורסצ'ה (באיטלקית ובאנגלית) ורסצ'ה, ברשת החברתית פייסבוק ורסצ'ה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ורסצ'ה, ברשת החברתית אינסטגרם ורסצ'ה, ברשת החברתית טיקטוק ורסצ'ה, סרטונים בערוץ היוטיוב ורסצ'ה, באתר פינטרסט
אלמריה

אַלְמֶרִיָה (בספרדית: Almería; בערבית: المرية, תרגום לעברית: "מגדל צופים") היא עיר הבירה של מחוז אלמריה שבאנדלוסיה שבדרום מזרח ספרד. העיר, שהיא עיר נמל על חוף הים התיכון, שוכנת בצידו המערבי של נהר אנדרקס ובה כ-191,443 תושבים, נכון לשנת 2012. העיר הוקמה בשנת 955 על ידי הח'ליפה עבד אל רחמן השלישי אשר בנה אותה כמתחם מבוצר בראש הגבעה, כדי להגן על היישובים שבאזור, מפני חדירות מהים, וקרא לה אלמריה שפירושו מגדל תצפית. את המבצר הוא בנה על יסודותיו של מבצר מוּרִי. המבצר נחשב לשני בגודלו בין מבצרי אנדלוסיה (הראשון הוא מבצר אלהמברה). בזמן שבאלמריה משל חייראן העאמירי (חייראן אל-עאמירי), הוא בנה את החומות סביב העיר, והפך את הנמל לבעל חשיבות אסטרטגית גבוהה ביותר. הנמל שעוד קודם לכן היה מן הנמלים הרומים החשובים בספרד, ונקרא Portus magnus (הנמל הגדול), הגיע בימי חייראן לרמה מסחרית גבוהה, ואלמריה סחרה באמצעותו עם אירופה והמזרח. אלמריה נחשבת לעיר היבשה ביותר באירופה מבחינת כמות משקעים ויורדים בה פחות מ 200 מילמטרים של גשם בשנה. מדיה וקבצים בנושא אלמריה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלמריה (בספרדית) אלמריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלמריה (ספרד), דף שער בספרייה הלאומית https://www.calcalist.co.il/local/articles/0,7340,L-3587567,00.html גשם גשם בוא מתוך אתר כלכליסט ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בספרד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוהאץ'

מוהאץ' (בהונגרית: Mohács; בקרואטית: Mohač; בסרבית: Мохач; בטורקית: Mohaç; בסלובקית: Moháč; בגרמנית: Mohatsch) היא עיירה בדרום הונגריה במחוז באראניה, על גבול קרואטיה ועל גדות הדנובה. העיר הייתה אתרם של שני קרבות גדולים: קרב מוהאץ' הראשון (1526), בראשית שליטת האימפריה העות'מאנית על הונגריה וקרב מוהאץ' השני (1687), עם סיומה. העיר הייתה מחנה צבאי רומי, בעת ממלכת הונגריה הייתה העיר מרכז מנהלי של מחוז באראניה (Baranya) ההיסטורי. עם הכיבוש העות'מאני הייתה העיר המרכז המנהלי של סנג'ק מוהאץ'. ב-1911, כחלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, חיו בעיר 56,909 איש. מתוכם 21,951 היו דוברי גרמנית, 20,699 דוברי הונגרית, 4,312 דוברי סרבית, 421 דוברי קרואטית ו-9,600 דוברי "שפות אחרות", רובם דוברי הדיאלקט הסרבו-קרואטי בונייווק (Bunjevac) וסלובקית. ב-1941 היה אחוז היהודים באוכלוסייה 4% (707 נפשות). רובם השתייכו לזרם הנאולוגי ועסקו במסחר ותעשייה. ב-1942 הייתה העיר מרכז לגיוס עובדי כפייה (שגויסו בכפייה מקרב הגברים היהודים הבוגרים לשירות במסגרת הצבא ההונגרי) ושליחתם לחזית המזרחית. ובעיר התקיים מחנה עבודה. הצבא הגרמני כבש את העיר ב-19 במרץ 1944, אז מנו חברי הקהילה הנאולוגית 622 נפש. באמצע מאי רוכזו לשני גטאות שהוקמו בעיר למעלה מ-1,000 מיהודי המחוז. ב-29 ביוני נשלחו תושבי הגטאות (למעט גברים כשירים לעבודה שנשלחו לחזית במסגרת הצבא ההונגרי) למחנה ההשמדה אושוויץ, דרך בירת המחוז, פץ'. בין יהודים אלו היה רב ראשי ארמין פלש שלא שרד את המחנה. לאסלו ז'יגמונד (במקור וייס 1907 – 1992) היה היסטוריון יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט. שאנדור גאל (במקור גולדארבייטר 1901 – 1966) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי. ינה מוהאצ'י (במקור קליין 1886 – 1944) היה סופר, מחזאי, משורר, מתרגם יהודי-הונגרי. אנדרה רוז'דה (במקור רוזנטל, 1913 – 1999) היה צייר סוריאליסטי, צלם יהודי-הונגרי-צרפתי. אלכסנדרה לוזה, מוהאץ', אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 353–354), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא מוהאץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוהאץ' (בהונגרית ובאנגלית) מוהאץ', באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מוהאץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מוהאץ' (הונגריה), דף שער בספרייה הלאומית דוד גור, שליחויות לערי השדה מטעם תנועות הנוער הציוניות בהונגריה ב-1944
שנדור גומבוש

שאנדור גומבוש (בהונגרית: Gombos Sándor;‏ 4 בדצמבר 1895 – 27 בינואר 1968) היה סייף הונגרי-יהודי. אלוף אולימפי ואלוף עולם בעל 4 מדליות זהב. גומבוש נולד בסומבור שבסרביה. בשנת 1921 סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת בודפשט. (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) גומבוש זכה פעמיים ברציפות במדליית זהב בתחרות חרב אישי באליפות העולם בסיף, בבודפשט בשנת 1926 ובווישי שבצרפת בשנת 1927. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה גומבוש במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתית, בין חברי הנבחרת היו עוד שני סייפים יהודים, יאנוש גאראי ואטילה פטשאואר. הנבחרת ההונגרית הייתה בלתי מנוצחת בטורניר האולימפי. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בטורניר חרב אישי לאחר שניצח ב-8 קרבות מתוך 11. באליפות העולם בסיף שנערכה בנאפולי שבאיטליה בשנת 1929 סיים גומבוש במקום שישי בתחרות חרב אישי. גומבוש זכה פעמיים ברציפות במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי באליפות העולם בסיף, בלייז' שבבלגיה בשנת 1930 ובווינה שבאוסטריה בשנת 1931 וסיים במקום רביעי בתחרות חרב אישי בשנת 1930. גומבוש פרש מספורט תחרותי בשנת 1932. אחרי מלחמת העולם השנייה כיהן בתפקיד נשיא איגוד הסיף של הונגריה. בשנת 1968 נפטר גומבוש בבודפשט. בשנת 1997 נבחר גומבוש להיכל התהילה של הספורט היהודי. שנדור גומבוש, באתר olympedia.org שנדור גומבוש יד לאיש הספורט היהודי (באנגלית)
דמסוס השני

דמסוס השני (בלטינית: Damasus II; מת ב-9 באוגוסט 1048) היה אפיפיור במשך פחות מחודש, בין 17 ביולי 1048 ועד מותו. הוא היה האפיפיור הגרמני השני שמונה על ידי היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שמו היה פופו והוא היה יליד בוואריה. לפני מינויו היה בישוף בריקסן בטירול. היינריך השלישי ניסה למנות אפיפיור מטעמו. הוא הצליח להעלות לכס את קלמנס השני, אך זה נפטר מספר חודשים לאחר מינויו. לאחר מותו שב ועלה על הכס בכוח הזרוע בנדיקטוס התשיעי, שנתמך על ידי שליט טוסקנה. לאחר התייעצויות בחצר הקיסרית בסקסוניה, שבהן עלו מספר שמות כמועמדים ראויים, בהם ארכיבישוף ליון, בישוף לייז' ואף האדם שפוטר מכהונתו כאפיפיור מספר חודשים לפני כן, כיוון שרכש אותה בכסף, גרגוריוס השישי, סירב היינריך לשמות שהוצעו לו. הוא מינה תחתם את פופו, בישוף בריקסן בטירול, שנטל לעצמו את השם דמסוס השני. הקיסר ליווה את האפיפיור החדש במסעו לרומא עד אולם, שם נאלץ לחזור משום שחשש לעזוב את גבולות גרמניה. האפיפיור המשיך מלווה בחיל קיסרי בדרכו לרומא. דמסוס הוכתר בארמון הלטראנו ברומא ב-17 ביולי 1048, אך פרש מיד לפלסטרינה משום שלא יכול היה לשאת את החום הכבד. הוא מת כעבור 22 יום. מותו החטוף הוביל לתאוריית קונספירציה לפיה הורעל על ידי תומכי בנדיקטוס התשיעי או הילדברנד, מזכירו המסור של גרגוריוס השישי. אולם, ככל הנראה, סיבת מותו האמיתית הייתה כתוצאה ממחלת המלריה. ערך באנציקלופדיה הקתולית (באנגלית) דמסוס השני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דמסוס השני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דמסוס השני באתר www.newadvent.org
רעיה ברונשטיין

רעיה ברונשטיין (1 באוקטובר 1929 – 4 במאי 2023) הייתה ספורטאית ישראלית, אלופה ושיאנית ישראל בריצות קצרות, הדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס, הטלת כידון, קפיצה לגובה וכדורסלנית נבחרת ישראל והפועל חיפה . אלופת המכביה, מורה לחינוך גופני, מארגנת אירועים גדולים בישראל ומחוצה לה וחברת הוועד המנהל של מכון וינגייט. ברונשטיין נולדה בגרמניה, שנה וחצי אחרי אחיה, דוד, בתם של ליפא (יליד רוסיה) ושל מרגריטה (ילידת גרמניה). היא עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1938. למדה בבית הספר היסודי תל נורדאו בתל אביב ובגימנסיה בלפור. ברונשטיין ופרידה ליכטבלאו היו הספורטאיות היחידות שנבחרו לייצג את ישראל באולימפיאדת לונדון (1948), אך הוועד האולימפי הבינלאומי דחה את הבקשה בנימוק שפלסתינה הפסיקה להיות ישות קיימת עם סיום המנדט ולכן איננה רשאית להשתתף במשחקים. היא בוגרת הקורס השלישי למורי התעמלות, שהתקיים בשנת 1950. אותה שנה, היא השתתפה במכביה השלישית וזכתה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל ובהטלת כידון. שחקנית הנבחרת הלאומית הראשונה של ישראל בכדורסל נשים 1950. הנבחרת יצגה את ישראל באליפות אירופה כדורסל נשים שהתקיימה בבודפשט - הונגריה. שיחקה כדורסל מגיל 13 בהפועל תל אביב (1942 – 1950), ובהפועל חיפה (1950/1951). גובהה: 1.67מ', הצטיינה בקליעות, זריזות ובחטיפת כדורים. בתחרות שנערכה בתל אביב ב-19 באפריל 1952 קבעה ברונשטיין בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 12.03 מטר. באליפות ישראל שנערכה ביוני 1952 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בהטלת כידון בתוצאה של 33.95 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.35 מטר.. ברונשטיין עבדה 13 שנה כמורה לאתלטיקה קלה במדרשה לחנ"ג במכון וינגייט וכמורה לחינוך גופני בתיכון עירוני ד'. ברונשטיין זכתה באותות הצטיינות והוקרה: מממשלת צ'אד (עיטור האבירות) על ארגון יום העצמאות של צ'אד בשנת 1963. ממשלת סנגאל קיבלה מדליה על ארגון מפגן הפתיחה של משחקי אפריקה – (האולימפיאדה האפריקאית 1964) ברונשטיין זכתה בפרס עובדת ישראל מטעם עיריית תל אביב. רעיה נכנסה להיכל התהילה - כדורסל נשים ישראל זוכי פרס עובד ישראל, מעריב, 25 בינואר 1984, כתבה על זוכי פרס עובד ישראל, כולל תמונה של רעיה ברונשטיין. החלוצים האולימפיים שלנו, מעריב, 22 ביולי 1984 הרכב המשלחת האולימפית מישראל, חרות, 23 ביוני 1952 50 הטובים בכל הזמנים באתר איגוד האתלטיקה בישראל רון עמיקם, מה שעשינו ב-48: חוויות מלונדון, באתר nrg‏, 10 באוגוסט 2012 אור וייל, רעיה ברונשטיין משחקת על כל המגרש, באתר mynet‏ כפר סבא, 22 במאי 2018 יעקב בר-און, ‏מאתלטיקה ועד שחמט: המורה המיתולוגית שעסקה בכל ענף ספורט אפשרי, באתר מעריב אונליין, 13 במאי 2019 הפועל חיפה, עמוד 14, כולל תמונה קבוצתית 2 ספורטאיות + 5 מלווים לאולימפיאדה, מעריב, 11 ביולי 1948 כמה שורות מאלפות על הקורס השלישי על סף האולימפיאדה, דבר, 22 ביוני 1952
ישראל יוסף לאו

הרב ישראל יוסף לאו (לבוב תרמ"ח, 1888 – בלז'ץ, אלול תש"ב, 1942) היה רבה האחרון של העיר קולומיאה בגליציה. נולד בלבוב, בנו הבכור של הרב צבי יהודה ולאה הינדה לאו (לויא). בן דודו היה הרב מאיר שפירא מלובלין. אחיו היה הרב משה חיים לאו, לימים רבה של פיוטרקוב. למד אצל סבו הרב שמואל יצחק שור, בעל ה"מנחת שי", שקירבו לחסידות צ'ורטקוב, וכן למד בבית המדרש הגדול מחוץ לעיר. נסמך לרבנות על ידי סבו החורג הרב שלום מרדכי שבדרון, הרב יצחק שמלקיש ועוד. נשא את נעכא, בתו של הבנקאי ר' יעקב בידוף, מחסידי ויז'ניץ בקולומיה. מאז היה מקורב מאוד לחסידות זו. לא רצה לסמוך על שלחן חותנו ולא רצה לקבל עליו את עול הרבנות. היה עוזר לחותנו בניהול עסקיו ובמקביל עסק בצורכי ציבור. היה פעיל בתנועת אגודת ישראל וצעירי אגודת ישראל ופעל להקמת בתי ספר של רשת בית יעקב בגליציה. מאז עזיבת רב העיר הרב גדליה שמלקיש בשנת תרס"ד לא התמנה רב לעיר, בעיקר נוכח יריבות בין המפלגות, והתנצחות לגבי זהות המועמד. בשנת תרצ"א הציעו אנשי המזרחי את הרב ישראל יוסף לאו לרב העיר, בתנאי שיפסיק את פעילותו המפלגתית. מאז כיהן הרב לאו כרב העיר. הוא התבלט בנאומיו הבהירים וכישרונו הרטורי. ייצג את הקהילה גם בפני מועצת העיר. עם פרוץ שואת יהודי פולין בלטו פעולותיו למען קהילתו. הוא סירב לבקשות לברוח לצ'כוסלובקיה והונגריה הסמוכות. יצא עם בני קהילתו למחנה ההשמדה בלז'ץ בכז' באלול תש"ב, שם נרצח עם אשתו, שלוש בנותיו חיה, פרידה וגיטל ובנו דוד. בנו שמואל יצחק עלה לארץ ישראל בשנת 1939 והוא היחיד מבניו ששרד. מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, כרך ג' בערכו זאב פישר שיין, הרה"ג ר' ישראל יוסף לאו הי"ד, בתוך: דב נוי ומרדכי שוצמן (עורכים), ספר זיכרון לקהילת קולומיה והסביבה, הוצאת ארגון יוצאי קולומיה והסביבה בארץ ובתפוצות, 1972, עמ' 187 ואילך (ספר יזכור לקהילת קולומיה, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 191 ואילך). הרב יוסף ישראל לאו משביע חיילים יהודיים לצבא פולין, על מגרש הספורט הלאומי בקולומיאה, מאתר יד ושם אמותיהם של הרב י' י' לאו והרב שפירא היו בנותיו של הרב שמואל יצחק שור, בעל "מנחת שי", מגדולי הרבנים בגליציה נישא לאלמנתו של הרב שמואל יצחק שור.
יצחק אפלויג

יצחק אפלויג (נולד ב-1 בספטמבר 1944) הוא כימאי ישראלי, פרופסור מחקר בפקולטה לכימיה בטכניון. כיהן כנשיא הטכניון בשנים 2001 עד 2009. יצחק אפלויג נולד בשנת 1944 בבוכרה שבאוזבקיסטן, לאחר שמשפחתו ברחה מאימת הנאצים לאחר פלישתם לפולין בספטמבר 1939. בשנת 1947 עלתה המשפחה לארץ ישראל. בין השנים 1962–1964 שירת בנח"ל ובצנחנים. בשנת 1967 סיים תואר ראשון בפיזיקה-כימיה. בשנת 1969 סיים תואר שני בכימיה, ובשנת 1974 סיים דוקטורט בכימיה, כולם באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1976 הצטרף לסגל האקדמי של הטכניון, ובשנת 1983 מונה לפרופסור. בשנים 1995–1998 היה הדיקאן של הפקולטה לכימיה. כיהן כנשיא הטכניון בשנים 2001–2009. בשנת 2010 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. חבר משנת 2016 ב-Academia Europaea. תרומתו המרכזית של אפלויג מתבטאת בהכנסת הכימיה החישובית ושימוש בחישובים תאורטיים כדי לנבא מראש את תכונותיהם של חומרים המכילים סיליקון שלא היו ידועים, ובהצעת דרכים להכנתם. תרכובות אלו יכולות לשמש בסיס להכנת חומרים ופולימרים חדשים בעלי תכונות ייחודיות. מחלוצי השימוש בחישובים המבוססים על מכניקת הקוונטים לניבוי תכונותיהם הפיזיקליות והכימיות של חומרים. פעילותו האקדמית כוללת יותר מ-180 פרסומים בעיתונות המדעית הבינלאומית, ועריכת שבעה ספרים. הוא חבר מערכת של כמה עיתונים מדעיים בינלאומיים, שימש ומשמש יו"ר של כנסים מדעיים בישראל ומחוצה לה, ובוועדות בינלאומיות שונות. 2006 - תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה של ברלין 2009 - פרס החברה האמריקנית לכימיה ע"ש פרדריק סטנלי קיפינג, מהחברה האמריקנית לכימיה. הפרס הוענק לאפלויג על "הישגיו פורצי הדרך, הניסיוניים והתאורטיים, בחקר הכימיה של הסיליקון, ובעיקר על תרומותיו להכנת והבנת התנהגותם של חומרים בעלי קשרים מרובים (כפולים ומשולשים) לסיליקון". 2011 - "מדליית - Verdienstkreuz 1. Klasse" מטעם ממשלת גרמניה, על פעילותו המתמשכת והבולטת בהידוק הקשרים בין ישראל וגרמניה בתחום המדע. 2018 - אות יקיר העיר חיפה. 2021 - מדליית שרדינגר לשנת 2021 מטעם האגודה העולמית לכימיה תאורטית וחישובית. מדיה וקבצים בנושא יצחק אפלויג בוויקישיתוף יצחק אפלויג באתר הטכניון יצחק אפלויג, באתר גוגל סקולר טכניון: מנהיגות בתחום הכימיה כובשת את האמנות, מגזין המושבות, 21 באפריל 2010 Yitzhak Apeloig, Academia Europaea נשיא הטכניון קיבל תואר כבוד בגרמניה, באתר ערוץ 7, 18 בדצמבר 2006 דורון סולומון, הפרס החשוב בעולם לנשיא הטכניון, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 31 באוגוסט 2009 אות כבוד גרמני לפרופסור אפלויג, אתר שגרירות גרמניה בישראל אות יקיר העיר חיפה לשנת תשע"ח, באתר עיריית חיפה הטכניון, ‏מדליית שרדינגר לפרופ'-מחקר יצחק אפלויג מהפקולטה לכימיה בטכניון, באתר "הידען", 8 בינואר 2021
קדיש (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קדיש – תפילה יהודית קדיש יתום – תפילה הנאמרת על ידי אבלים הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש" – מאת ליאונרד ברנשטיין קדיש (אלבום) – אלבום של להקת סיילם קדיש (משה גרשוני) – סדרת הדפסים של משה גרשוני קדיש (אלן גינסברג) – פואמה של אלן גינסברג קדיש (סרט, 2019) אישים ששמם קדיש: קדיש לוז – יושב ראש הכנסת לשעבר קדיש סילמן – סופר ארצישראלי, ממייסדי תל אביב ושכונת בית הכרם בירושלים ג'ורג' קדיש – צלם חובב יהודי ליטאי שהנציח את חיי היהודים בגטו קובנה ראובן קדיש (אנ') – אמן יהודי אמריקאי