laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Gzip

gzip הוא פורמט קובץ ויישום מחשב המשמש לדחיסת נתונים. התוכנה נכתבה על ידי ג'ין-לופ גיילי ומארק אדלר כתוכנה חופשית כתחליף לתוכנה compress, שהייתה בשימוש במערכות יוניקס המוקדמות, והייתה מיועדת לפרויקט גנו. גרסה 0.1 ראתה אור ב-31 באוקטובר 1992, וגרסה 1.0 בפברואר 1993. gzip מבוססת על אלגוריתם הדחיסה DEFLATE, המהווה שילוב של LZ77 וקידוד הופמן. DEFLATE נועד להחליף את אלגוריתם למפל-זיו ואלגוריתמים אחרים המוגנים בפטנט, אשר באותה התקופה הגבילו את השימוש ב-compress ותוכנות דחיסה אחרות. הפורמט של קובץ gzip: תקורה באורך 10 בתים, הכוללת מספר קסם (1f 8b), מספר גרסה, וחותם זמן. תקורות נוספות, כגון שמו המקורי של הקובץ. גוף ההודעה, הכוללת את המידע דחוס באלגוריתם DEFLATE. סיומת באורך 4 בתים, הכוללת בדיקת יתירות מחזורית (CRC-32), ואת אורך המידע המקורי. על אף שהפורמט מאפשר דחיסה של מספר קבצים יחדיו, gzip בדרך כלל משמש לדחיסת קובץ בודד. השימוש הנפוץ ב-gzip הוא בדחיסת קובץ tar, המאגד בתוכו מספר קבצים יחדיו. הסיומות .tar.gz ו-.tgz מציינות קובץ tar דחוס על ידי gzip. ZIP (פורמט) מדיה וקבצים בנושא Gzip בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Gzip (באנגלית) RFC 1952 דף הבית של gzip Can gzip compress several files into a single archive? באתר הבית של gzip. Advanced usage - GNU gzip, באתר פרויקט גנו. .TAR.GZ File Extension, באתר fileinfo.com. .TGZ File Extension, באתר fileinfo.com.
אבי ברבר

אַבְרָהָם (אָבִי) בַּרְבֶּר (נולד בשנת 1947 לערך) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי וכמפקד בסיס נבטים ובסיס חצרים. היה משבויי צה"ל במלחמת יום הכיפורים. ברבר נולד וגדל בנתניה, התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, משם נשלח לשירות בגדוד 50, אך עקב מחלה חזר לנח"ל. במלחמת ששת הימים סופח עם יחידתו לחטיבת גולני והשתתף בקרבות לכיבוש רמת הגולן. לאחר המלחמה התנדב לקורס טיס (מס' 62), שאותו סיים במגמת קרב ביולי 1970. הוא עבר קורס אימון מתקדם על מטוסי אוראגן, שירת כטייס סקייהוק, עבר הסבה למטוסי F-4 פנטום והוצב כטייס קרב בטייסת העטלף. הוא השתתף במספר גיחות מבצעיות במהלך היומיים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים בטרם נפגע מטוסו מעל סוריה במהלך מבצע דוגמן 5. ברבר נלקח בשבי ושהה בו במשך כשמונה חודשים. לאחר חזרתו מהשבי המשיך בשירות בחיל האוויר, שירת כסגן מפקד טייסת ב' בטייסת 201, טייסת מטוסי פנטום, לאחר מכן כסגן מפקד טייסת א' בטייסת פנטום אחרת. במלחמת לבנון הראשונה פיקד על טייסת 201 שהשתתפה במבצע ערצב 19 ובגיחות מבצעיות רבות. עבר הסבה למטוסי F-16 ופיקד על טייסת מטוסי F-16, ובהמשך פיקד על בסיס נבטים ועל בסיס חצרים. בשנים 1996–1999 שירת כנספח אווירי בוושינגטון. בשירות המילואים שירת כמדריך בבית הספר לטיסה עד 2011. לאחר שחרורו מונה בינואר 2000 לנציג חברת בואינג בישראל. ברבר בוגר המכללה למלחמה של חיל האוויר האמריקאי ובעל תואר ראשון מאוניברסיטת אובורן באלבמה, בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר). הוא נשוי ואב לארבעה. איתי איתמר, ‏חותם את ספר הטיסות, באתר חיל האוויר הישראלי הערכה על סמך גיוס בשנת 1965. זאב רז, חיים גורי שלי, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2017. Barber to Lead Boeing Operations in Israel, הודעה לתקשורת, אתר חברת בואינג
מלון נורדאו

מלון נורדוי (נורדאו) נבנה בשנת 1925 וממוקם בגבולות השכונה ההיסטורית נחלת בנימין. שכונה זו היא ההרחבה הראשונה של השכונה אחוזת בית שהפכה במרוצת הזמן לעיר תל אביב. הבניין מתפקד מאז בנייתו ועד היום כבית מלון והוא המלון הפעיל הוותיק ביותר בתל אביב ובין המלונות הוותיקים בישראל. האדריכל, יהודה מגידוביץ, אשר תכנן את הבניין הוא מהאדריכלים הבולטים ביותר שבנו את העיר תל אביב בראשית ימיה ואף מילא את תפקיד מהנדס העיר הראשון בשנים 1920–1923. המונומנטליות של הבניין הנובעת ממיקומו בפינת רחובות (נחלת בנימין 27 פינת רחוב גרוזנברג 22), ממדיו, מורכבותו, ובמיוחד מהכיפה הבנויה בפינת הבניין המקנה לבניין את סימן ההיכר שלו, הפכו את הבניין כולו לנקודת ציון בתל אביב. מבנה המלון הוא מהמבנים החרוטים בזיכרון התל אביבי, מופיע על גלויות היסטוריות, ומככב בתערוכות צילומים רבות. דגם המלון מוצג באתר מיני ישראל. המבנה מעוצב בסגנון אקלקטי, המשלב סגנון בנייה מרכז אירופי עם מוטיבים יהודיים ומזרחיים. בשל רצף בשימוש הבניין והבעלות עליו לא נעשו שינויים מהותיים בחזות הבניין מה שהפך את המבנה במרוצת השנים לאייקון חי לראשית ימיה של העיר תל אביב. מלון נורדוי נוהל מימיו הראשונים על ידי מוריס (משה) וסופיה גרינברג ובהמשך על ידי בתם לאה וחתנם יצחק (יז'ו) מרכוס וילדיהם ולמעשה נוהל על ידי המשפחה במשך 90 שנה (1925–2015). לאחר תהליך ארוך של הוצאת היתרים לשימורו והרחבתו של הבניין, החלו בחודש אוקטובר 2013, האחים משה, רן, שמעון, אמנון ועדלי מרכוס בעבודות שיפוץ הרחבה ושימור נרחבות של המלון. בשנת 2015 בעיצומן של עבודות השיפוץ והשימור, רכשה חברת אורי חיות יזמות בע״מ את המלון והשלימה עבודות אלו עד לפתיחתו המחודשת של המלון בחודש אפריל 2017. במרץ 2018 נבחר המלון במקום הרביעי ברשימת 15 הבניינים היפים בתל אביב וביולי 2018 נבחר למלון היפה ביותר בתל אביב בהצבעה שנערכה על ידי תושבי העיר. מדיה וקבצים בנושא מלון נורדאו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מלון נורדאו אביטל ברוידא, כשמלון בוטיק נפתח בבניין היסטורי: בכיפה הכסופה עושים מסאז', באתר Xnet‏, 13 ביוני 2017 שרית ישי לוי, המלון הוותיק ביותר בעיר - נורדוי, באתר סלונה, 18 ביוני 2017 (הקישור אינו פעיל, 28 במרץ 2022) עינת שרון, ‏אתם בחרתם: אלו 15 הבניינים הכי יפים בתל אביב, באתר "Time Out ישראל", 28 במרץ 2018 חלון פנורמי: המלון #הכי_יפה_בעיר, 5 ביולי 2018
אבו זריק

אַבּוּ זְרֵיק (בערבית: أبو زريق – כינויו של העורבני; בהגייה הספרותית: אַבּוּ זֻרַיְק) היה כפר ערבי באזור קיבוץ הזורע שננטש במהלך מלחמת העצמאות. הכפר שכן בעמק יזרעאל, בסמוך למעיין עין זריק. המעיין שימש מקור מים לכפר במהלך שנות קיומו. על אדמותיו הוקמה חוות נחלאות. מייסדי הכפר היו במקורם בני שבטים טורקמניים, שהחלו להגיע לארץ ישראל בתחילת המאה ה-11, לאחר כיבוש הארץ בידי מלכ שאה הסלג'וקי. יושביו מוזכרים בכתבים ההיסטוריים האסלאמיים והנוצריים כלוחמים למען המוסלמים נגד הנוצרים במהלך מסעות הצלב. בני הכפר היו רועי צאן נודדים, ובתקופת המנדט הבריטי החלו להקים מבנים ועברו גם לעבודת אדמה. בקרבת הכפר נמצא האתר הארכאולוגי תל זריק. על ראש התל נמצאו חרסים המעידים על רצף התיישבותי מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה העות'מאנית. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חיפה. בסקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 הוערך מספר תושבי הכפר בסך של 550 תושבים. שטח הכפר הוערך בסך של 6,493 דונם עות'מאני מתוכם 2,092 דונם שטחים ציבוריים. בקרב משמר העמק במלחמת העצמאות, שנערך ב-12–13 באפריל 1948, נכבש הכפר על ידי חטיבת כרמלי ואלכסנדרוני ובידי הפלמ"ח. בקרבות נהרסו חלק מבתי הכפר, והשאר נהרסו ב-14 באפריל 1948. לאחר הקרבות ננטש הכפר על ידי תושביו שעברו לאזור ג'נין. בתום הקרבות כתב אליעזר באואר (בארי), חבר קיבוץ הזורע ומפעילי המחלקה הערבית של מפ"ם, למשה מן (חברו למפלגה ומח"ט גולני) ולחברי מפלגתו מכתב שבו תיאר את כיבוש הכפר. באואר התלונן על ביזה ועל התנהגות חסרת כבוד למתים, ובכך סתר את דברי ביטאון המפלגה, על המשמר, שבו נטען אז שההרוגים היו "אנשי כנופיות", בעוד שלמעשה הם היו פלאחים חסרי־מגן. מאוחר יותר חזר בו והבהיר כי תושבי הכפר ברחו ולא גורשו, אבל הוסיף שבהיעדר הנחיות ברורות כיצד לנהוג עם התושבים, "מבוצעים מעשים הממיטים קלון על היישוב ועלולים ליצור שנאה ואיבה לגבינו לזמן ארוך." לאחר המלחמה נמסרו אדמות הכפר לקיבוץ הזורע. מדיה וקבצים בנושא אבו זריק בוויקישיתוף אבו זריק באתר עמוד ענן אבו זריק, באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל מפת האזור, 1940, עם סימון הכפר, בהוצאת ארגון 'ההגנה' 1:25,000 (גליון 12 משמר העמק), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור המעין נחסם בבטון על ידי קק"ל אך נפרץ שוב ושוב על ידי תושבי האזור זאב וילנאי, אנציקלופדיית אריאל, עמ' 8064 נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com. בני מוריס 1948 : תולדות המלחמה הערבית-הישראלית הראשונה, עמ' 158 בני מוריס 1948 : תולדות המלחמה הערבית-הישראלית הראשונה, עמ' 332 יואב גלבר, חסימת השיבה, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, אור יהודה: דביר, 2004, עמ' 300 אתר קיבוץ הזורע ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים במזרח התיכון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אורז בר

אורז בר הוא שמם העממי של ארבעה מיני דגנים מהסוג Zizania שמקורם בצפון אמריקה ובסין. למרות שמו, מינים אלו אינם קרובים ישירים של האורז האסייתי, אם כי שניהם שייכים לשבט Oryzeae. הצמח גדל במים רדודים במקווי מים קטנים ובנחלים שזרימתם איטית, כשהמים מכסים חלק ניכר מהצמח ולעיתים רק התפרחת שבראש הצמח נמצאת מעליהם. הגרעינים משמשים למאכל מיני ברווזיים ובני אדם. שלושה מינים גדלים בצפון אמריקה: אורז בר צפוני (Zizania palustris) הוא צמח חד-שנתי שצומח באזור הימות הגדולות וביערות המחטניים של אלברטה, ססקצ'ואן ומניטובה בקנדה ומינסוטה, ויסקונסין ומישיגן בארצות הברית. אורז בר (Zizania aquatica) גם הוא צמח חד שנתי שגדל באזור נהר סנט לורנס ולחופי האוקיינוס האטלנטי ומפרץ מקסיקו שבארצות הברית. אורז בר טקסני (Zizania texana) הוא צמח רב-שנתי שגדל באזור קטן לאורך נהר סן מרקו שבמרכז טקסס. המין נמצא בסכנת הכחדה בגלל צורת ההאבקה שלו ובגלל זיהום הסביבה. גרגר אבקה של צמח הזכר יכול להגיע למרחק כ-76 ס"מ בלבד ממנו ואם הוא לא מגיע לנקבה בטווח הזה, לא תיווצר הפריה. מין אחד גדל באסיה: אורז בר מנצ'ורי (Zizania latifolia) הוא צמח רב-שנתי שמקורו בסין. הוא כמעט שאינו גדל בר בארץ מוצאו, אך נקלט במקרה בניו זילנד, שם הוא מצליח להתפשט ומוגדר כמין פולש. המין שגרעיניו משמשים בדרך כלל למאכל הוא המין הצפוני. האינדיאנים בארצות הברית ובעקבותיהם גם אחרים, קוצרים אותו תוך כדי שיט בסירת קאנו לתוך סבך האורז, מכופפים את הגבעולים, ובעזרת מקלות עץ דשים אותם ומפרידים את הגרעינים לתוך הקאנו. בגלל ערכו התזונתי וטעמו, עלה הביקוש לאורז בר בסוף המאה ה-20 והחל גידול מסחרי שלו בארצות הברית ובקנדה כדי לענות על הביקוש. עם זאת, כבר באמצע המאה החלו ניסויים בגידולו במינסוטה. היצרניות המובילות כיום הן קליפורניה ומינסוטה (בה הוא גם המאכל הרשמי) בהן הוא מגודל בעיקר בשדות אורז לשעבר. בקנדה, לעומת זאת, הוא נקצר לרוב בגופי מים טבעיים, וססקצ'ואן היא הפרובינציה המובילה בתחום. גם הונגריה ואוסטרליה מגדלות את אורז הבר. בסין הוא מצוי גם בטבע וגם בגידול מתורבת בגנים צפים, בעיקר סביב נהר יאנגצה. הוא תורבת במדינות נוספות במזרח אסיה כגון יפן, מלזיה וקוריאה. כיום הוא מגודל פחות בשביל גרעיניו והתוצר העיקרי שלו הוא גבעוליו שנאכלים גם הם. מדיה וקבצים בנושא אורז בר בוויקישיתוף אורז בר, באתר ITIS (באנגלית) אורז בר, באתר NCBI (באנגלית) אורז בר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אורז בר, באתר Tropicos (באנגלית) אורז בר, באתר GBIF (באנגלית) אורז בר, באתר IPNI (באנגלית) אורז בר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אורז בר באתר אוניברסיטת פרדו מחקר של אוניברסיטת טקסס המכון הלאומי למים ולמחקר אטמוספירי של ניו זילנד רשימת סמלי מינסוטה אורז הבר באוסטרליה בספר "אוכל בסין"
אליפות וימבלדון 1912

אליפות וימבלדון 1912 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-24 ביוני והסתיימה ב-8 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים. התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון קיבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1911 על התואר. לתחרות זו נרשמו 84 טניסאים, מהם 66 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים ארתור גור הבריטי ניצח את אנדרה גובר (צרפת) ב-4 מערכות. במשחק על האליפות הוא שיחק נגד טוני וילדינג מניו זילנד (מנצח אליפות וימבלדון 1911) והפסיד ב-4 מערכות. לטוני וילדינג זה היה ניצחון שלישי ברציפות. בתחרות הנשים השתתפו 34 טניסאיות (מהם 31 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. בגמר התחרות שרלוט קופר (מנצחת בשנים 1895, 1896, 1898, 1901 ו-1908) נפגשה עם אתל לרקומב והפסידה ב-2 מערכות. מנצחת של השנה הקודמת דורותי דאגלס צ'יימברס לא התייצבה ובכך אתל לרקומב זכתה בניצחון טכני. בתחרות הזוגות השתתפו 34 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד מנצחי אליפות וימבלדון 1911. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. בגמר התחרות של השלב הראשון הזוג בריטי הרברט רופר-בארט וצ'ארלס דיקסון נפגשו עם זוג בריטי נוסף ססיל פארק ואלפרד במיש וניצחו ב-5 מערכות. במשחק על האליפות הם שיחקו נגד הצמד הצרפתי מקס דקוג'י ואנדרה גובר שהיו מנצחי תחרות בשנת 1911. הבריטים ניצחו ב-4 מערכות וזכו באליפות. האתר הרשמי של אליפות וימבלדון תוצאות משחקי גברים תוצאות משחקי זוגות תוצאות משחקי נשים
אבילין

אבילין (באנגלית: Abilene) היא עיר במרכז מדינת טקסס שבארצות הברית. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010 התגוררו בעיר 117,063 תושבים, העיר ה-27 בגודלה מבחינת אוכלוסייה במדינת טקסס. היא העיר המרכזית באזור המטרופולין של אבילין, על פי ההערכות משנת 2011 התגוררו באזור המטרופולין 166,416 תושבים. במערב העיר ממוקם בסיס חיל האוויר דיאס. אבילין ממוקמת כ-240 קילומטרים מהעיר החמישית בגודלה במדינת טקסס, פורט וורת'. באזור העיר יש שלושה אגמים: אגם לייטל, אגם קירבי, ואגם פורט פנטום היל בצפון אבילין. בשנת 1881 מגדלי בשר התיישבו באזור והפכו אותו לנקודת משלוח, העיר נקראה אבילין על שם העיר אבילין שבמדינת קנזס. כמות יציאת המשלוחים מאבילין עברה את זו של העיר בופאלו גאפ, בירת המחוז באותו הזמן. בסופו של דבר, בעל קרקעות מצפון בופאלו גאפ, בשם קלייב מרצ'נט, המוכר גם כאב אבילין, בחר את השם עבור העיירה החדשה. על פי עיתוני דאלאס, כ-800 אנשים כבר החלו להתיישב באזור עוד לפני שמכירת הקרקעות נפתחה. העיר החלה את דרכה בעזרת קולונל ג'. סטודארד ג'ונסון ומכירת הקרקע החלה ב-15 במרץ 1881. בסוף היום הראשון, 139 יחידות קרקע נמכרו עבור סכום כולל של $23,810, ביום שלמחרת נמכרו עוד 178 יחידות עבור $27,550. אבילין נוסדה זמן קצר לאחר שיושבה בשנת 1881. בשנת 1888, הוועדה הפרוגרסיבית נוצרה כדי למשוך עסקים לאזור, אשר מאוחר יותר בשנת 1890 הפכה ללשכת המסחר. בשנת 1900 התגוררו באבילין 3,411 תושבים. בשנת 1940, אבילין גייסה כסף כדי לרכוש אדמות עבור בסיס צבאי דרומית-מערבית לעיר בשם קאמפ בארקליי, אשר באותו הזמן היה גדול פי 2 מגודלה של אבילין. כאשר הבסיס נסחר, רבים חששו שהעיר תתרוקן מתושבים אך בתום מלחמת העולם השנייה, אנשי צבא רבים חזרו לאבילין כדי להקים עסקים. בשנות החמישים המוקדמות, התושבים גייסו $893,261 כדי לרכוש 14 קמ"ר של אדמה עבור בסיס חיל האוויר. כיום בסיס חיל האוויר דיאס הוא אזור התעסוקה הגדול ביותר באבילין, עם 6,076 מועסקים. מקומות עבודה עזרו לגדילת מספר התושבים בעיר. עד 1960, אוכלוסיית העיר כמעט הוכפלה בתוך 10 שנים כאשר בשנת 1950 התגוררו בעיר 45,570 תושבים ועשר שנים לאחר מכן מספרם היה 90,638. אבילין נמצאת כ-257 ק"מ מערבית מהעיר פורט וורת'. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 286.5 קמ"ר אשר מתוכם 272.3 אדמה ו-14.2 קמ"ר מים (4.95%). על פי שיטת קפן, אבילין שוכנת בקצה של האקלים הסובטרופי הגשום. על פי מפקד האוכלוסין, נכון לשנת 2010 היו בעיר 115,930 תושבים, 41,570 בתי משק ו-28,101 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 425.8 נפש לקמ"ר. היו 45,618 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 167.5 יחידות דיור לקמ"ר. 78.07% מהתושבים הם לבנים, 8.81% אפרו-אמריקאים, 0.55% אינדיאנים, 1.33% אסיאתים, 8.73% מגזע אחר ו-2.44% משני גזעים או יותר. כלכלת אבילין הייתה במקור מבוססת על בעלי חיים וחקלאות. אבל מאז התפתחה וכיום מבוססת בחוזקה בממשלה, חינוך, שירותי בריאות וייצור. תעשיית הנפט נפוצה באזור גם היא. העיר מייצרת תמריצים כדי להביא לאזור עסקים חדשים כולל מענקי הכשרה לעבודה ומענקים לתושבים חדשים. עשרת המעסיקים הגדולים באבילין נכון לינואר 2013 הם: דגל אבילין מבנה פדרלי (בית משפט וסניף דואר) בעיר עיריית אבילין מלון ווינדסור תיאטרון פרמאונט במרכז העיר יוון קורינתוס, יוון ארגנטינה ריו קוארטו, ארגנטינה רוסיה צ'יטה, רוסיה מדיה וקבצים בנושא אבילין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אבילין (באנגלית) אתר התיירות של אבילין אבילין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מסות על השירה ההירואית

מסות על השירה ההירואית (איטלקית: discorsi dell'arte poetica) היא יצירה בארבעה ספרים שנכתבה בידי טורקוואטו טאסו ופורסמה בשנת 1578. היצירה היא אבן דרך בביקורת הספרות והמחזאות האירופית. ביצירה טאסו משמר מושגים אריסטוטלים, כמו אחדות העלילה ומנגד משליך את כללי הטרגדיה על האפוס. טאסו בחן את האפוס על פי שלושה קריטריונים, חומר, צורה וקישוט. טאסו בניגוד לאפלטון האמין כי השירה יכולה להתבסס על בדיון אך לא מרחיקה לכת כמו ביצירה "אורלנדו המטורף", אשר היה במהותו שקרי ברובו. מסקנה זו התבססה על ההנחה שהמציאות ניתנת למדידה ולכן מה שהכיל אמת ברובו הוא אמיתי. כמו גם, הוא הניח כי המציאות היא תלויה אמונה ומכאן שיש מקום ביצירה למעשי נסים בידי האל. מעשה שכזה נקרא "נשגב", רגע התגלות האל, פתיחת הצינורות בין שמים לארץ. תחושת השתאות מתרחשת הן אצל הקורא והן בקרב הדמות. טאסו הבחין בין שני סוגי נשגב. הראשון הוא "נשגב היפוך", הדמות הטרגית בעלת כשל שמעוררת חמלה ופחד בעת ההיפוך. השני הוא "נשגב מצטבר" אשר קיים באפוסים, בהם אין היפוך מאחר שהדמויות צריכות להיות או טובות או רעות לחלוטין. הנשגב הוא מצטבר מאחר שהטובים יזכו בדברים טובים עד לסוף האבסולוטי, למשל, רצף של ניצחונות עד לכיבוש ירושלים. העלילה מתקדמת על הכרח, חוקי הטבע, ולפי המסתבר, מה שדומה למציאות. זו קריאה שגויה של אריסטו מאחר שאריסטו הניח כי המסתבר; הבלתי אפשרי, יכול להתרחש ולכן הוא ראוי להיכתב. הטעות בקריאה הובילה את טאסו לאפשר חידוש של היצירה בהתרה ובסיבוך במקום בתוכנה. באופן כזה טאסו דירג את היוצרים. בראש היוצרים עמדו הפילוסופים אשר תיארו את המציאות באופן המהימן ביותר. אחריהם עמדו המשוררים אשר חיקו את המציאות (לדעתו לא ניתן לחקות מה שאינו אמיתי) והשוואו לתאולוגים המהללים את מעשי האל. לבסוף הסופיסטים מאחר שמתיימרים לשכנע שהבדיה היא אמת. בנוסף, טאסו הדגיש את חשיבות של חיקוי של המציאות אשר יוצרת אמינות, מתח ושכנוע. כדי ליצור אמינות יש ליצור הזדהות עם הדמויות על ידי שמירה של מרחק נכון בין הידוע ללא ידוע עבור הקהל. דהיינו, אם ברצונו לספר סיפור, עדיף שנספר אותו על ממלכה קרובה, עליה ידוע הקהל דבר מה, אך לא יודע בדיוק מה קורה בה. טאסו ראה בהיסטוריה סוגה ספרותית שמחויבת לכתוב אמת ומה שראוי להיכתב, ייכתב. ”מה שלא התרחש איננו מאמינים שהוא אפשרי, אבל מה שאירע ברור שהוא אפשרי כי לא היה מתרחש לולא היה אפשרי” ורד לב כנען ועוד, ציוני דרך בביקורת ספרות המערב, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 230–280 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ערן מקוב

ערן מקוב (נולד בשנת 1972) הוא קצין בדרגת תת-אלוף במילואים, המשמש מפקד הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה. בעברו שימש מפקד מחוז צפון בפיקוד העורף, סגן מפקד אוגדת איו"ש וכמפקד חטיבת עציון. נולד בישראל למשה ואילנה מקוב, צאצא לבתיה מקוב, ממייסדי רחובות. דודו הוא הרצל מקוב. גדל במושב נחלת ז'בוטינסקי שבבנימינה. מקוב גרוש ולו שלושה ילדים. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1990 שובץ בחטיבת הנח"ל בגדוד 50 (בזלת). בנח"ל עבר מקוב הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה. מקוב שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה. לאחר מכן שימש כמפקד פלנ"ט נח"ל בשנים 1999–2000, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל, שימש מקוב כמפקד גדוד 931 בין השנים 2003–2005, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. לאחר מכן שימש כמפקד גדוד בבה"ד 1, ובהמשך מונה לקצין המבצעים של פיקוד דרום, בין היתר במבצע עופרת יצוקה. בשנת 2009 הועלה מקוב לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת עציון תפקיד אותו סיים בשנת 2011, ולאחר לימודים, מונה בשנת 2012 לשמש כסגן מפקד אוגדת איו"ש, בתפקידו שימש עד 2014. ב-2014 מונה למפקד מחוז צפון בפיקוד העורף ושימש בתפקידו עד אוגוסט 2016. בסיום תפקידו פרש מצה"ל. ב-2 באוגוסט 2020 נכנס לתפקיד מפקד הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה. ב-3 באפריל 2022 הועלה לדרגת תא"ל. מדיה וקבצים בנושא ערן מקוב בוויקישיתוף אנשיל פפר, צה"ל יתמודד עם יום הנכבה כהכנה להכרזה באו"ם, באתר הארץ, 13 במאי 2011. תמרה שביט, אל"ם יניב אלאלוף מונה למפקד חטיבת עציון, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 20 במאי 2011. יצחק טסלר, אל"מ מקוב: "לא רואים צפי להסלמה בצפון", באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 31 באוגוסט 2014. יאן מאיר, "המלחמה הבאה לא תהיה המלחמה שהכרנו", באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 1 באפריל 2015. אנשיל פפר, צה"ל יתמודד עם יום הנכבה כהכנה להכרזה באו"ם, באתר הארץ, 13 במאי 2011. מתי פרידמן, "דלעת", כנרת זמורה-ביתן דביר, 2017, עמודים 135-136. אמיר בוחבוט ועמיחי אתאלי, פלסטיני נעצר בחשד שירה על רכב ישראלי, באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2010. סבב מינויים בצה"ל, "ישראל דיפנס", ‏ 08.11.2011. אורלי אגסי, אל"ם (מיל.) ערן מקוב ימונה למפקד הבא של הפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה, ניוז חיפה והקריות, 17 במאי 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרסל אביב

מרדכי (מרסל) אביב (? – 31 במאי 2022) היה קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, בעברו שימש כמפקד חטיבת עציון. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1978, שובץ בחיל ההנדסה הקרבית, עבר הכשרה כלוחם וקורס קצינים, ושירת במגוון תפקידי לוחמה ופיקוד, ובהם מפקד גדוד 603. בשנים 1999–2001 שימש אביב כמפקד חטיבת עציון והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בזמן מבצע חומת מגן הוא היה בחופשת לימודים והגיע לבית לחם לנהל את המשא ומתן עם הלוחמים הפלסטינים שהיו במצור על כנסיית המולד. לאחר מכן שימש כנספח צה"ל בטורקיה. לאחר שחרורו היה ממקימי הרשות לפינוי מוקשים שהוקמה בשנת 2011, והיה סגן מנהל הרשות. בהמשך היה ראש הרשות. אמיר אורן, האש הפסיקה את הפסקת האש, באתר הארץ, 24 במאי 2001. אמיר אורן, הרעיון ביסוד המבצע: גם לפלשתינאים יש מה להפסיד, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2001 אמיר אורן, רשות הדיבור למר פצמ"ר, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2001 עמוס הראל, צה"ל נכנס מארבעה כיוונים לעומק שטחי הרשות בבית לחם, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2001. פליקס פריש וסוכנויות הידיעות, ההתבצרות בבית לחם: בין פריצה להתשה, באתר ynet, 6 באפריל 2002 עומר ברק, הסוכנויות, מסתמנת הסכמה לשחרור 30 נצורים מכנסיית המולד, באתר הארץ, 30 באפריל 2002 יואב זיתון, צפו: מכונות "הזאב" החלו לכתוש מוקשים, באתר ynet, 23 במאי 2012 אחיקם משה דוד, שובה של הסיירת לפינוי מוקשים, באתר nrg‏, 25 בינואר 2013 שי לוי, ‏אדמה בוערת: ברמת הגולן יותר ממיליון מוקשים, באתר ‏מאקו‏, 22 במאי 2013 אורלי הררי, יפונו המוקשים באתר "קאסר אל יהוד", באתר ערוץ 7, 20 במרץ 2018 אחרי 50 שנה: רלפ"ם מנקה את "ארץ המנזרים", משרד הביטחון, 9 בדצמבר 2018 אבישי גרינצייג, ‏מתחת לפני השטח: חוסר היעילות של הרשות לפינוי מוקשים, באתר גלובס, 7 בנובמבר 2019 ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אודיגו

אודיגו (Odigo) הייתה תוכנת מסרים מיידיים שבה חלק גדול מהקשרים החברתיים נוצרו על ידי בחירת משתמשים אקראית ולא רק בהתאם לבחירת שמות מוכרים מראש, כפי שהיה נהוג בתוכנות המסרים המיידיים עד אותה תקופה. החברה נוסדה בשנת 1998 בהרצליה על ידי משה זילברשטיין ונרכשה בשנת 2002 על ידי חברת קומברס תמורת כעשרים מיליון דולרים. קומברס שילבה רכיבים מאודיגו בפתרונות מסרים מיידיים שפיתחה לטלפונים ניידים, אולם בשנת 2007 הודיעה על השבתת השירות והשרתים של אודיגו. מקור השם 'אודיגו' הוא במילה היוונית "οδηγώ", שמשמעותה "אני קובע". חברת אודיגו דיווחה ששעתיים לפני פיגועי 11 בספטמבר 2001, שני עובדים של החברה בהרצליה פיתוח, קיבלו מסר עוין בשפה האנגלית, שאף שלא היה ספציפי, התריע על כל שהתקפת טרור צפויה להתרחש. העובדים לא מסרו למעסיקם על המסר עד לאחר ששמעו דיווחי חדשות על התקפת הטרור בארצות הברית. לאחר מכן דיווחו העובדים להנהלה על המסרים שקיבלו. החברה איתרה את כתובת ה-IP שממנה נשלחה ההודעה והעבירה את המידע ל-FBI של ארצות הברית כדי שיוכל לאתר את ספק האינטרנט שממנו יצאה ההודעה ומשם לאתר את שולחי ההודעה. כאמור, תוכנת אודיגו הייתה ייחודית בכך שמשתמשיה יכלו לאתר משתמשים על ידי מאפיינים דמוגרפיים וכך נשלחה ההודעה לעובדי אודיגו. עיתון הוושינגטון פוסט מסר שתוכן ההודעה הייתה שפעולה כלשהי תתרחש, ושההודעה כללה גם נאצה אנטישמית בסופה. לשון ההודעה הייתה "something big was going to happen in a certain amount of time". אתר האינטרנט הרשמי של אודיגו רוני שני, מי יבצע המתת חסד ל"אודיגו"?, באתר ynet, 22 בדצמבר 2005 יובל דרור, אודיגו תפתח מערכת מסרים מיידיים ל-MTV, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2001 איי אונליין, אודיגו תספק תוכנת מסרים מיידיים ייעודית ל- Bet.com, פורטל אפרו-אמריקני, באתר TheMarker‏, 26 ביוני 2000 טיפים: אודיגו - תוכנת מסרים מיידיים, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2001 בועז לוי, קומברס רוכשת את אודיגו לפי שווי של 20 מיליון דולר, באתר הארץ, 21 במאי 2002 אהוד קינן, תוכנת Odigo – הסוף, באתר ynet, 9 במרץ 2007 מאת יובל דרור‏, חברת "אודיגו" הישראלית קיבלה הודעה מראש על הפיגוע בניו יורק, באתר וואלה, 25 בספטמבר 2001