אימרה נאג'

אימרה נאג' (בהונגרית: Nagy Imre; אלפבית פונטי בינלאומי: /imrɛ nɒɟ/) (נולד ב־7 ביוני 1896 – הוצא להורג ב־16 ביוני 1958) היה פוליטיקאי קומוניסטי הונגרי, ראש ממשלת הונגריה בשנים 1953–1956. ממנהיגי המרידה בהונגריה בשנת 1956. נאג' נולד בקאפושוואר שבהונגריה למשפחת איכרים, והוכשר כנפח, בטרם הצטרף לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה. הוא נפל בשבי רוסיה ובעת המהפכה הרוסית שהה בשבי, הושפע מן האירועים והפך לקומוניסט. בשנת 1919 שב מן השבי והיה בין אנשיו של בלה קון אשר הקימו רפובליקה סובייטית קצרת ימים בהונגריה. ב-1929 עבר לברית המועצות שם היה מעורב במחקר חקלאי, וכן פעל במסגרת האגף ההונגרי של הקומינטרן. נאג' שהה ברוסיה במהלך הטיהורים הגדולים בהם נרצחו רבים מן הקומוניסטים ששהו בגלות בארץ זו, ובהם בלה קון, אולם התמזל מזלו והוא שרד את הטיהורים. לאחר כיבוש הונגריה על ידי הרוסים במלחמת העולם השנייה, בשנת 1944 שב נאג' להונגריה ושירת כשר החקלאות בממשלות שהוקמו בשנים אלו, שהיו בתחילה קואליציה של מספר מפלגות, בהן "מפלגת האיכרים הזעירים", ולאחר מכן עברו לשליטה קומוניסטית מלאה. במסגרת זו הפך נאג' מומחה לבעיות הרווחה של המגזר החקלאי בהונגריה. תחילת שנות החמישים בהונגריה הייתה זמן שלטונו של הרודן הקומוניסטי מתיאש ראקושי, אשר הקים בהונגריה "רפובליקה עממית" על פי הדגם הסטליניסטי, המבוססת על טיהורים בשורות המפלגה ומחוצה לה, קולקטיביזציה כפויה ומשטרה חשאית פעילה. משטר זה התערער עם מותו של סטלין בשנת 1953. לחץ מבפנים ומבחוץ, ודרישה לרפורמות, הביאו לכך שראקושי מסר את תפקיד ראש הממשלה לנאג', בעוד הוא שומר לעצמו את התפקיד החשוב של מזכיר ראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ("מפלגת העובדים ההונגרית"). בשנותיו של נאג' בתפקיד (1953–1955) הוא הבטיח רפורמות כלכליות וחברתיות, אך הן התאפיינו במיוחד במאבקי כוח בין האגף הרפורמיסטי שבראשו עמד לבין האגף הסטליניסטי, שבראשו עמד ראקושי. בשנת 1955 גברה ידו של האגף הסטליניסטי, ונאג' הודח ממשרותיו. תחילה, בפברואר 1955 הודיעו בעיתונות שנאג' חולה במחלת לב. לאחר מכן, במרץ 1955 גינתה המפלגה הקומוניסטית ההונגרית את נאג' כמי שהוליך שולל את העם ההונגרי בסיסמאות דמגוגיות והזניח את התעשייה הכבדה. ב-18 באפריל 1955 הודח נאג' ממשרת ראש הממשלה ומהפוליטבירו של המפלגה הקומוניסטית וב-19 במאי 1955 התפטר מתפקידו כסגן נשיא המועצה הלאומית של המפלגה השלטת בהונגריה. בסוף 1955 גורש נאג' מהמפלגה הקומוניסטית. במשך זמן מה עסק בהוראה ופרש מפעילות ציבורית. ביולי 1956 כששב ראקושי מברית המועצות ומצא תסיסה נגדו, הוא האשים בכך את נאג' וחבורותו. החלפתו של ראקושי בארנו גארו בסוף יולי 1956 העלתה את האפשרות של שובו של נאג' לקדמת הבמה. באוגוסט הוזמן נאג' על ידי גארו לשוב למפלגה הקומוניסטית. באוקטובר 1956 הופיע נאג' כ"אדם פרטי" בהלוויה הממלכתית שנעשתה לרייק לאחר שטוהר מההאשמות נגדו. ב-14 באוקטובר 1956 פרסמה המפלגה הקומוניסטית הודעת טיהור על נאג', בו נקבע שההאשמות נגדו נבעו מדעות קדומות של ראקושי. בהפגנות הסטודנטים באוקטובר 1956 בדרישה לרפורמות בהונגריה, העלו הסטודנטים את הדרישה להשבת נאג' לראשות הממשלה. דרישה זאת נתמלאה, במקביל לתחילת דיכוי ההפגנות על ידי הצבא האדום, שהביא לפרוץ המרד ההונגרי. ממשלתו של נאג' ניצבה בין הפטיש לסדן, בין דרישותיהם של המורדים לרפורמות מקיפות, ובין לחץ סובייטי אגרסיבי. נאג' הכריז על סיום המשטר החד-מפלגתי, ועל הקמת ממשלה זמנית רב מפלגתית שכללה נציגים מן המפלגות הישנות אשר פורקו בהוראת המשטר הקומוניסטי, אנשים כקרדינל מינדסנטי, או ראש הממשלה והנשיא לשעבר זולטאן טילדי, שהיו מזוהים עם ההתנגדות למשטר הקומוניסטי. ב-1 בנובמבר 1956 הוא הכריז על פרישתה של הונגריה מברית ורשה, וקרא לעזרה מדינות המערב. ב-3 בנובמבר 1956 הציג את ממשלתו הרב מפלגתית. ב-4 בנובמבר 1956 פלשו הסובייטים להונגריה בכוח גדול כדי לדכא את המרידה, ב"הזמנתו" של יאנוש קאדאר, שר החוץ בממשלתו של נאג', שהפך לעושה דברם של הרוסים. נאג' ועמו רבים מאנשי ממשלתו חיפשו מקלט מדיני בשגרירות יוגוסלביה, שם שהו עד 22 בנובמבר. הם יצאו מן השגרירות מרצונם לאחר שהובטח להם כי לא יאונה להם כל רע. ההבטחה הופרה באופן מיידי. נאג' ואנשיו נעצרו, נשלחו לרומניה (כדי להרחיקם ממוקד המרידה שעדיין לא דוכאה באופן סופי), ולאחר מכן הוחזרו לבודפשט, שם נשפטו במשפט חשאי והוצאו להורג ביוני 1958. נאג' ואנשיו נקברו בפינה מרוחקת בבית הקברות העירוני בבודפשט, ולא הורשתה גישה לקברם עד שנת 1989. במשך הזמן בו לא הורשתה גישה לקברו של נאג' או העלאת זכרו, היה מצוי לוח זיכרון המציין את מותו בבית הקברות פר לשז בפריז. בשנת 1989 טוהר שמו של נאג', והוא נקבר מחדש בהלוויה ממלכתית. כיום מצוי בסמוך לקברו פעמון, ולצדו חרוטה כתובת בלטינית, הונגרית, גרמנית ואנגלית - "אני קורא לחיים, אני מתאבל על המתים, אני רודף אחר הברקים". בשנים 2003 ו־2004 צילמה הבמאית ההונגרייה מרטה מסרוש סרט על חייו של אימרה נאג' לאחר המרד, שנקרא "המת שלא נקבר". מדיה וקבצים בנושא אימרה נאג' בוויקישיתוף אימרה נאג', באתר "Find a Grave" (באנגלית) אימרה נאג', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אימרה נאג', באתר Discogs (באנגלית) שינויים בממשלת הונגריה, על המשמר, 21 בפברואר 1955 סימני "טיהור" בהונגריה, הַבֹּקֶר, 10 במרץ 1955 פאול ברטון, נאגי בעקבות מאלנקוב, זמנים, 25 במרץ 1955 ראש ממשלת הונגריה הודח והוצא מהנהגת המפלגה, מעריב, 18 באפריל 1955 נאגי התפטר מנשיאות החזית, למרחב, 20 במאי 1955 נאגי הוצא מהמפלגה הקומוניסטית?, למרחב, 30 בינואר 1956 ראקושי ניצח אח יריביו, מעריב, 8 ביולי 1956 ראקושי ־ פארקאש ־ גארו, למרחב, 27 ביולי 1956 נאג'י הוזמן לחזור למפלגה הקומוניסטית, למרחב, 19 באוגוסט 1956 קבורתם השניה של מנהיגי הונגריה שנקברו בפעם הראשונה ב"טעות", חרות, 8 באוקטובר 1956 נאג'י טוהר בהונגריה, למרחב, 15 באוקטובר 1956 דרישות הסטודנטים ההונגרים, שערים, 25 באוקטובר 1956 מטוסי סילון סובייטיים, למרחב, 25 באוקטובר 1956 נאג': בהונגריה תקום ממשלה קואליציונית, על המשמר, 31 באוקטובר 1956 נאגיי תובע ביטול חוזה וארשה ומשטר כיבוש של 4 מעצמות, למרחב, 2 בנובמבר 1956 נאג'י הקים ממשלת לאומית, למרחב, 4 בנובמבר 1956 יוגוסלביה מאשימה את בריה"מ בחטיפת אימרה נוג' ו-43 מלוויו בהוגגריה, הַבֹּקֶר, 25 בנובמבר 1956 הזדעזעות לחיסול נוג' וחבריו, דבר, 18 ביוני 1958