laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לילי בולאנז'ה

לילי בולאנז'ה (בצרפתית: Lili Boulanger‏; 21 באוגוסט 1893 – 15 במרץ 1918) הייתה מלחינה צרפתייה, אחותה הצעירה של המלחינה והמורה לקומפוזיציה ידועת השם נדיה בולאנז'ה. לילי בולאנז'ה הייתה ילדת פלא, שכישרונה ניכר כבר בגיל שנתיים. הוריה, מוזיקאים שניהם, עמדו על כך ועודדו את בתם לרכוש השכלה מוזיקלית. (אמה, ראיסה מישצ'קאיה, הייתה נסיכה רוסייה, שנישאה למורה שלה בקונסרבטואר בפריז, ארנסט בולאנז'ה; סבה, פרדריק בולאנז'ה, היה צ'לן נודע וסבתה, ז'ולייט, הייתה זמרת). עוד בטרם מלאו לה חמש שנים התלוותה לילי אל נדיה בת העשר לשיעורים בקונסרבטואר בפריז, וזמן קצר אחר כך כבר ישבה בשיעורי תאוריה של המוזיקה ולמדה נגינה בעוגב; במקביל גם שרה וניגנה בפסנתר, כינור, צ'לו ונבל. בשנת 1913, בגיל 19, זכתה בפרס רומא על יצירתה "פאוסט והלנה", האישה הראשונה שזכתה בפרס זה; נדיה ויתרה על התחרות אחרי ארבעה ניסיונות כושלים ומיקדה את מאמציה בהדרכת אחותה. לילי החלה כתלמידתה של נדיה והמשיכה אצל פול וידאל, ז'ורז' קוסאד וגבריאל פורה. פורה התרשם ביותר מכשרונותיה של האישה הצעירה ונהג להביא לה שירים לקריאה. מות אביה בשנת 1899 השפיע עליה מאוד; רבות מיצירותיה נוגעות בנושא האבל והאובדן. יצירתה המוזיקלית התייחדה בססגוניות של ההרמוניה והכתיבה האינסטרומנטלית שלה, ובמיומנותה להתאים מוזיקה לטקסט; בחיבוריה אפשר להבחין בהשפעתם של פורה ושל קלוד דביסי. ארתור הונגר הושפע כמלחין מיצירתה החדשנית. לדברי פסנתרן הג'אז הרבי האנקוק, היא אחת המלחינות האהובות עליו. על חייה ועבודתה העיבה מחלה כרונית, שראשיתה בדלקת סימפונות בגיל שנתיים, שהחלישה את המערכת החיסונית שלה. כתוצאה מכך התפתחה אצלה שחפת מעיים (הנקראת כיום מחלת קרוהן), שקטלה אותה בדמי ימיה, בגיל 24. אף כי אהבה מסעות והשלימה יצירות אחדות באיטליה לאחר הזכייה בפרס רומא, בריאותה המעורערת אילצה אותה לשוב הביתה, שם ארגנה עם נדיה פעולות תמיכה בחיילים צרפתים במלחמת העולם הראשונה. שנותיה האחרונות היו גם הן פוריות מבחינה מוזיקלית, כאשר עמלה להשלים יצירות שנותרו עד אז באמצע העבודה. לילי בולאנז'ה נקברה בפריז, בבית הקברות של מונמארטר, בלי שהספיקה להשלים את האופרה La princesse Maleine, שלה הקדישה את רוב שנותיה האחרונות. הביוגרפיה המדויקת ביותר שלה היא The Life and Works of Lili Boulanger (ISBN 0-8386-1796-4) מאת המוזיקולוגית ליאוני רוזנשטיל. האסטרואיד 1181 "לילית" נקרא על שמה. פאוסט והלנה", קנטטה למצו-סופרן, טנור, בריטון ותזמורת (1913) "בוקר אביב", לתזמורת (1917-18) "ערב נוגה", לתזמורת (1917-18) תהילים כ"ד, לטנור, מקהלה, עוגב ותזמורת (1916) תהילים ק"ל (ממעמקים קראתיך יה), לאלט, טנור, מקהלה ותזמורת (1910-17) Annegret Fauser:"Lili Boulanger". Grove Music Online, ed. L. Macy, accessed 9 Apr 05. (subscription access) מדיה וקבצים בנושא לילי בולאנז'ה בוויקישיתוף לילי בולאנז'ה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לילי בולאנז'ה, באתר AllMovie (באנגלית) לילי בולאנז'ה, באתר ספוטיפיי לילי בולאנז'ה, באתר קומפוניסטן דר גגנווארט לילי בולאנז'ה, באתר AllMusic (באנגלית) לילי בולאנז'ה, באתר MusicBrainz (באנגלית) לילי בולאנז'ה, באתר Discogs (באנגלית) לילי בולאנז'ה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קבוצת העשור של ה-WNBA

קבוצת העשור של ה-WNBA הוא פרויקט שנערך בשנת 2006 בו בחרו את הכדורסלניות הטובות ביותר בעשור הראשון של ליגת ה-WNBA. את 10 הכדורסלניות הטובות ביותר בחרו מתוך רשימה של 30 שחקניות, ואת ההצבעה העניקו אוהדי הליגה, אנשי תקשורת, מאמנים ושחקנים. הרשימה כללה את 10 הכדורסלניות הטובות והמשפיעות ביותר בעשור הראשון של הליגה, עם התייחסות לספורטיביות, שירות לקהילה, מנהיגות ותרומה לכדורסל הנשים. תשע כדורסלניות מההרכב הראשון זכו במדליה אולימפית אחת לפחות, ושבע כדורסלניות זכו באליפות ה-WNBA. רק כדורסלנית אחת מההרכב הראשון (סינתיה קופר), כבר לא שיחקה כדורסל מקצועני בזמן שהקבוצה נבחרה. שריל סוופס, טינה תומפסון וליסה לסלי, היו שלוש הכדורסלניות היחידות בהרכב הראשון ששיחקו בכל העונות של ה-WNBA. ג'נט ארקיין סווין קאש טמיקה דיקסון ג'ניפר גילום בקי האמון שאנון ג'ונסון ויקי ג'ונסון רבקה לובו מוואדי מאביקה טאג' מקוויליאמס-פרנקלין דלישה מילטון-ג'ונס דיאנה נולאן ניקשה סיילס אנדריאה סטינסון נטלי וויליאמס קבוצת העשור באתר ה-WNBA כל השחקניות, למעט לורן ג'קסון (אוסטרליה), זכו במדליות אולימפיות עבור ארצות הברית.
טאביטאואה

טאביטאואה (באנגלית: Tabiteuea) הם שני איי אטול שכנים בשרשרת איי גילברט, השייכת לרפובליקת קיריבטי שבמרכז האוקיינוס השקט. האי הצפוני נקרא טביטאואה צפון (Tabiteuea North) והאי הדרומי טביטאואה דרום (Tabiteuea South). מקור שם האיים הוא במילה הגילברטית ל"הארץ בלי צ'יפים" (הארץ בלי המנהיגים), בשל התרבות השיתופית שהייתה נהוגה בהם. שטחו של האי הצפוני הוא 26 קמ"ר ומתגוררים בו כ-3,600 תושבים (2010), ואילו שטחו של האי הדרומי הוא כ-12 קמ"ר ומתגוררים בו כ-1,300 תושבים (2010). בסוף המאה ה-19 נערכה מלחמה בין האי הצפוני לדרומי, לאחר שתושבי האי הצפוני הוטבלו לנצרות ופשטו על האי הדרומי במטרה להמיר בכוח את דת תושביו. מדיה וקבצים בנושא טאביטאואה בוויקישיתוף
נונואוטי

נונואוטי (באנגלית: Nonouti) הוא אטול אלמוגים באיי גילברט ברפובליקת קיריבטי שבמרכז האוקיינוס השקט, ואחד המחוזות של קיריבטי. האטול ממוקם בדרום איי גילברט, במרחק של 38 ק"מ מטאביטאואה. בצידו המערבי של האטול נמצא האי העיקרי שלו - האי נומאלאנג. צידו המזרחי של האטול הוא שונית אלמוגים ומספר איונים קטנים. אטול נונואוטי הוא האטול השלישי בגודלו באיי גילברט - אורכו כ-35 ק"מ ורוחבו כ-15 ק"מ. במרכז האטול מצויה לגונה. מדיה וקבצים בנושא נונואוטי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניקונאו

ניקונאו (באנגלית: Nikunau) הוא אי אלמוגים השייך לשרשרת איי גילברט ברפובליקת קיריבטי שבמרכז האוקיינוס השקט. האי מהווה את אחד ממחוזות רפובליקת קיריבטי. צורת האי כשני איים מוארכים המחוברים במרכזם במצר יבשה צר. באי מספר לגונות. לגונות אלה אינן מקושרות לאוקיינוס. מי הלגונות מלוחים ביותר. סביב האי נמצאת שונית אלמוגים נמוכה, המצויה מתחת לפני הים. באי גדלה צמחייה טרופית צפופה הכוללת בעיקר דקלי קוקוס ופנדנוס. מספר מיני צמחים במקום מצויים בסכנת הכחדה. בקצהו המערבי של האי נמצא שדה תעופה קטן (סימן IATA:‏ NIG, סימון ICAO:‏ NGNU). מדיה וקבצים בנושא ניקונאו בוויקישיתוף ניקונאו, באתר משרד התיירות של קיריבטי Plant Threats to Pacific Ecosystems Nikunau Airport ערך זה הוא קצרמר בנושא איים ובנושא גאוגרפיה של אוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חמישיית כלי הנשיפה הישראלית החדשה

חמישיית כלי הנשיפה הישראלית החדשה הוא הרכב קאמרי, שחבריו הם: אייל עין הבר, חליל דודו כרמל, אבוב יבגני יהודין, קלרינט מאוריציו פאז, בסון חזי ניר, קרן החמישייה נוסדה בשנת 1993 ומאז הופיעה בקונצרטים ובפסטיבלי מוזיקה שונים בעולם, ביניהם פסטיבל ישראל. בין השאר הופיעה עם מרדכי רכטמן ועם פנחס צוקרמן. לחמישייה הקלטות רבות לתחנות רדיו שונות בישראל ובאירופה ובשנת 1995 הפיק מרכז המוזיקה בירושלים את תקליטור הבכורה שלה. הנגנים בחמישייה זכו במלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל ובפרסים בתחרויות שונות, הן בארץ והן בחו"ל. הרפרטואר שלהם כולל גם מוזיקה ישראלית לצד יצירות קלאסיות. המרכז למוזיקה ירושלים המקור לערך היא תוכניית "קונצרט בצהרי שישי", התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, 29 בספטמבר 2006. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאראקיי

מאראקיי (באנגלית: Marakei) הוא אטול אלמוגים בצפון שרשרת איי גילברט ברפובליקת קיריבטי שבמרכז האוקיינוס השקט. שטחו של האטול כ-14 קמ"ר. במרכז האטול לגונה גדולה שבחלקה מגיעה לעומק רב יחסית ללגונות מסוג זה. באטול שני איונים עיקריים המופרדים באמצעות שתי תעלות צרות ורדודות ביותר עד שבזמן שפל ניתן לחצות את התעלות בהליכה. התעלות נקראות מעבר בארטואה (Baretoa Pass) ומעבר רווטה ( Reweta Pass). מדיה וקבצים בנושא מאראקיי בוויקישיתוף
אייל עין הבר

אייל עין הבר הוא חלילן ומנצח ישראלי, חבר מייסד בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית וכמו כן משמש כחבר במקהלת החליל הישראלית. אייל עין הבר כיהן כמשנה לחלילן הראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית משנת 1996 עד 2014. משנת 1997 הוא מלמד חליל בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שם הוא מכהן כראש המחלקה לכלי נשיפה והקשה, וכן כראש התוכנית להכשרה תזמורתית. הקריירה של עין-הבר נסקה במהירות - כאשר כבר בזמן שירותו הצבאי ניגן לצד ז'אן-פייר רמפל עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע. לצד הקריירה שלו כחלילן, גם למד ניצוח אצל מנדי רודן ואחרים והיה עוזר מנצח בתזמורת הסימפונית חיפה. הופיע כסולן ומנצח עם תזמורות בישראל ומחוצה לה - בין היתר, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, תזמורת "קלאסיקה" רחובות, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הרצליה ועם התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער. בשנים 2008-2007 הופיע בדואו חליל-אבוב עם עמיתו לתזמורת הפילהרמונית הישראלית דודו כרמל ועם התזמורת הסימפונית של קוויבק בניצוחו של יואב תלמי. אייל עין הבר זכה בפרסים בתחרויות שונות, מקומיות ובינלאומיות, בין היתר זכה בפרס פרנסואה שפירא בשנת 1996 ובפרסים בתחרויות בסכוונינגן שבהולנד ובקובה שביפן. במהלך השנים הוציא תחת ידיו עשרות תלמידים, זוכי תחרויות ופרסים בינ"ל ופעילים בעולם המוזיקלי בישראל ומחוצה לה. החל מאוקטובר 2016 מלמד עין-הבר את כיתת החליל בבית הספר הגבוה למוזיקה במונטסר שבגרמניה. מדיה וקבצים בנושא אייל עין הבר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אייל עין הבר אייל עין הבר, ברשת החברתית LinkedIn אייל עין הבר, סרטונים בערוץ היוטיוב אייל עין הבר, באתר MusicBrainz (באנגלית) איל עין הבר באתר הבמה
אטיין סאקר

אטיין סאקר (בערבית: إتيان صقر, תעתיק מדויק: אִתיאן צַקְר), המכונה גם אבו ארז (בערבית: "אבי הארזים") הוא פוליטיקאי לבנוני ימני-לאומי, ומייסד מפלגת שומרי הארזים, ומיליציה בעלת אותו שם. סאקר והמיליציה שלו השתתפו באופן משמעותי במלחמת האזרחים בלבנון בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20. לאחר המלחמה המשיכו בפעולותיהם הצבאיות עד שסאקר גורש מהמדינה באשמת שיתוף פעולה עם צבא דרום לבנון, המיליציה שסייעה לישראל ברצועת הביטחון עד שנת 2000. סאקר נולד בעין אבל בשנת 1937 למשפחה נוצרית מרונית. אביו, סזאר סאקר, היה מנהל בית ספר. הוא התחנך בבתי ספר צרפתיים בטריפולי ובביירות, אך מותו של האב ב-1944 הותיר את המשפחה נטולת אמצעים ומסאקר נמנע חינוך אקדמי. הוא הצטרף לשירות המודיעין הכללי בשנת 1954 והיה מעורב בלחימה נגד הכוחות הפאן-ערביים במשבר של שנת 1958. בשנת 1969 פרש מהשירות על רקע התנגדותו להסכם קהיר והפך לפעיל פוליטי בקרב חוגים ימניים-לאומיים שהתנגדו לפלסטינים. בשנות השבעים המוקדמות סייע סאקר לארגן את מפלגת ההתחדשות הלבנונית ובשנים 1974–1975 הקים את מפלגת שומרי הארזים תחת הכינוי "אבו ארז". במלחמת האזרחים הלבנונית, שפרצה ב-1975, הצטרפו שומרי הארזים לחזית הלבנונית, קואליציה ימנית-נוצרית שנועדה לשמש כוח-נגד לתנועה הלאומית הלבנונית של כמאל ג'ונבלאט. סאקר ואנשיו פרשו מהחזית לאחר שראשיה הסכימו להתערבות הסורית במלחמת האזרחים ב-1976. שומרי הארזים המשיכו ללחום לצד החזית בקרבות המפתח, כמו הקרב במזרח ביירות ב-1978 ובזחלה ב-1981. במקביל, התפרסו כוחותיו במובלעות נוצריות, שהבולטת שבהן היא מובלעת ג'זין המרונית וסייעו בהגנה על העיירה ומניעת מצבי טבח שבוצעו על ידי המוסלמים בנוצריי לבנון במלחמת האזרחים. סאקר קידם בברכה את הפלישה הישראלית ללבנון ב-1982. בעוד מנהיגים לבנונים אחרים כמו בשיר ג'ומאייל וכמיל שמעון שיתפו פעולה עם הישראלים בחשאי, שיתוף הפעולה של סאקר עם ישראל התבסס על סיוע צבאי גלוי, ותמיכה בצבא לבנון החופשית שייסד המייג'ור סעד חדאד. בדצמבר 1982, ביקר בישראל לדון בהסכם שלום עתידי בין ישראל ולבנון, ואף על שיתוף פעולה צבאי בין המדינות. סאקר נמנע מלקחת חלק בסכסוך בין הפלגים הלבנונים שהובילו אלי חובייקה וסמיר ג'עג'ע, ובסוף שנות השמונים צידד בגנרל מישל עאון, גם כשזה הכריז מלחמה על סוריה ב-1989. לאחר תבוסתו של עאון נמלט סאקר לרצועת הביטחון והתגורר זמן מה בג'זין שבדרום לבנון. סאקר המשיך לנסות ולשכנע את עאון לשתף פעולה עם ישראל אך נסיונותיו כשלו וכעבור שנים עאון אף חבר לחזבאללה בברית עם סוריה. ב-1990, לאחר קבלת הסכם טאיף, הושם סאקר במעצר בית, שם נותר עד לנסיגת ישראל מדרום לבנון בשנת 2000, אז נמלט לתחומי ישראל. כמה ימים לאחר הנסיגה פנה סאקר לכנסת והוקיע את נסיגת צה"ל מלבנון בטענה כי זו הפכה את חזבאללה לגיבורים. בית משפט בלבנון גזר את דינו שלא בפניו למוות באשמת שיתוף פעולה עם ישראל והוא לא ביקר בלבנון מאז נסיגת ישראל מרצועת הביטחון. מפלגתו, שומרי הארזים כיום היא מפלגה חוקית ופעילה וסאקר ממשיך להנהיגה מהגלות. סאקר ביקר בישראל מספר פעמים וכיום הוא מתגורר בקפריסין, נשוי לאלכסנדרה, ולהם שלושה ילדים - פסקל, קרול, וארז. מצפונה של לבנון – ביוגרפיה פוליטית של אטיין סאקר, ד"ר מרדכי ניסן, 2003. פרופיל של סאקר מינואר 2003, Middle East Intelligence Bulletin. אתר של שומרי הארזים. ראיון עם סקר. מתוך "לבנון – תיעוד רחב היקף של האירועים שהובילו למלחמת לבנון | פרק 1 - קליידוסקופ לבנוני", כאן 11, 1.1.21. מאיר הראובני, מנהיגים בלבנון פועלים למען שלום עם ישראל, מעריב, 15 בדצמבר 1982
עיסת נייר

עיסת נייר (בצרפתית: Papier mâché – נייר לעוס) היא חומר רך וגמיש, הנוצר מערבוב דבק עם פיסות נייר או קרטון. מהעיסה מעצבים בדרך כלל פסלים או מוצרים. לאחר שהעיסה מתייבשת, מתקבל חומר קשיח מאוד, שלא ניתן לעיבוד צורני נוסף, אלא באמצעות חיתוך. השימוש בעיסת נייר ידוע זה מאות שנים בסין. בשנת 1702 רשם הנרי קליי (Henry Clay) פטנט ליצירת עיסת נייר באנגליה. במאה ה-19 שימשה עיסת הנייר לייצור ראשי בובות, לפני ייצור הפלסטיק. כיום, העבודה בעיסת נייר נהוגה בקרב אמנים ויוצרים וכן בעבודה עם ילדים בגני ילדים ובחוגים. העיסה היא אחד מחומרי הגלם ליצירת פינייטה. תכונות הדבק בו משתמשים להכנת עיסת הנייר משפיעות על תכונות העיסה באופן ניכר. ניתן ליצור עיסת נייר באמצעות דבקים שונים כגון דבק טפטים, דבק פלסטי לבן המהול במים או דבק קמח מבושל. דבק קמח נוצר מבישול קמח במים. יש לערבב כוס קמח עם כוס מים קרים עד שאין גושים, להוסיף כוס עד כוס וחצי של מים רותחים, לערבב ולהביא לרתיחה. נוצרת בלילה שצבעה שקוף (קמח לבן) או חום (קמח מלא). יש המסננים את הדבק או טוחנים אותו. חיתוך לפיסות נייר קטנות וערבובן בדבק. השריית פיסות קרטון (של תבניות ביצים לדוגמה) במים. סוחטים את העיסה, מוסיפים דבק, מערבבים ולשים עד שנוצר חומר דמוי בצק. טבילת פיסות נייר קטנות בדבק. בשיטה זו מדביקים את פיסות הנייר זו על זו על גבי שלד או תבליט בשכבות אחדות. את עיסת הנייר מכיירים לפסל, לתבליט או לחפץ אחר. אחרי עיבוד לצורה הרצויה מייבשים את העיסה מספר ימים. צביעה בצבע פלסטי. צביעה בצבע מעורב בדבק פלסטי. צביעה בצבע ואחר כך בשכבה דקה של דבק פלסטי מדולל במקצת. הדבקת בד במקום צביעה. תוספת של אביזרים ופריטים מחומרים שונים בהדבקה (שיער, עיניים וכדומה). ציור, איור או כתיבה על היצירה. קישורים ותמונות פורום אומנות שימושית תפוז. הנחיות למתחילים להכנת עיסת נייר (באנגלית) הוראות להכנת עיסת נייר (בעברית) עיסת נייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עיסת נייר, דף שער בספרייה הלאומית בתיה עוזיאל מדגימה איך להכין פירות וירקות מעיסת נייר, סרטון בערוץ "כאן ארכיון", באתר יוטיוב
סאו מיגל

סאו מיגל (בפורטוגזית: São Miguel; על שם המלאך מיכאל) הוא האי הגדול ביותר והמיושב ביותר באיים האזוריים, כינויו "האי הירוק". שטח האי 759 קמ"ר ובו כ-140,000 תושבים. העיר הגדולה בסאו מיגל היא פונטה דלגדה ובה כ-68,000 תושבים. האי הוא מקום נופש ידוע ומושך תיירים רבים. מיקומו של האי הוא 25º 30 מערב, 37º 50 צפון. אורכו של האי ממזרח למערב הוא 90 ק"מ ורוחבו נע בין 8 ל-16 ק"מ. כיאה לכינויו, עיקר תכסיתו של "האי הירוק" היא שטחי מרעה ושדות בעמקים ויער סובטרופי על הגבעות. על האי גייזרים ומעיינות חמים. על האי שלושה הרי געש לא פעילים: סטה סידדס, פוגו, ופורנאש. הלועות של הרי הגעש, סטה סידדס ופוגו, הפכו לאגמים. התפרצות הר הגעש האחרונה על האי אירעה בשנת 1652. בחלקו המזרחי של האי שוכנת פסגה בגובה של כ-1,100 מטר – פיקו דה וארה (אנ') – שהיא הגבוהה באי. פונטה דלגדה – העיר הגדולה באיים האזוריים. בה שוכן הנמל הראשי באי וקרוב אליה שדה התעופה. בעיר בית מכס שנבנה בשנת 1518 וביצורים שנבנו במאות השש-עשרה והשבע-עשרה. בעיר משרדי הממשל של האזור האוטונומי של האיים האזוריים וכן הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת האיים האזוריים אשר נוסדה בשנת 1975. ריביירה גרנדה – העיר נוסדה בשנת 1508. קמו בה טחנות קמח רבות שהונעו בכוח מים. במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה התקיימה בה תעשיית צמר. פורנאש - כפר ובתוכו מעיינות חמים, מים מינרליים ומרחצאות מרפא. העיר ידועה גם בתבשיל הקוזידו שלה - מעין חמין אשר מבושל בעזרת החום הגיאותרמי בעומק האדמה באזור. סטה סידדס פובונסאו סאו מיגל היה הראשון מבין האיים האזורים שיושב על ידי הפורטוגזים בשנת 1444. באותה שנה ציווה הנסיך הנרי הנווט להביא בקר לשבעה מן האיים האזוריים. המתיישבים הראשונים במקום היו מן הפרובינציה הפורטוגזית של Estremadura, Alentejo and Algarve, מאוחר יותר הצטרפו אליהם מתיישבים ממדיירה, יהודים, מורים וייתכן שאף צרפתים. באותה תקופה היו במקום שני איים אשר חוברו זה לזה בשנת 1563 בהתפרצות געשית. מיקומו של האי על נתיבן של ספינות המפרש בדרכן מאירופה ליבשת אמריקה ואפריקה ובדרכן חזרה לאירופה, זירזו את התפתחות הכלכלה באי. התושבים גידלו באי חיטה, קנה סוכר, צמחים להפקת צבעים, כרמי גפנים ובקר. בשנת 1582 כבש צבא ספרד את האי. בשנת 1640 שב האי לשלטון פורטוגל ושימש כתחנת מסחר חשובה בדרך הים לברזיל. מסוף המאה השמונה-עשרה החל האי לגדל ולייצא תפוזים לאנגליה, עובדה שתרמה לשיגשוגו הכלכלי. ענף התפוזים באי התמוטט בשנת 1860 בעקבות מחלה שפגעה בעצי הפרי והתושבים נאלצו לעבור לגידולים אחרים, כגון: טבק, תה ועוד. ברבות השנים אף גדל ענף הדיג באי. יהודים ראשונים הגיעו לאי כנראה כבר במאה החמש-עשרה, אולם קהילה מסודרת התקיימה בפונטה דלגדה החל מן המאה התשע-עשרה. בשיאה מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-250 יהודים, רובם עסקו במסחר. היום נותרו בעיר יהודים בודדים בלבד. בעיר בית קברות יהודי עתיק. מדיה וקבצים בנושא סאו מיגל בוויקישיתוף סאו מיגל אתר מסחרי עם מידע רב על האי סאו מיגל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
חיישן

חיישן (באנגלית: Sensor) הוא מתמר הממיר ערכים פיזיקליים לצורך בקרה, מדידה או העברת מידע למערכות אחרות. לעיתים מכונה גלאי או מד. בעבר רוב החיישנים היו מכניים. היום בדרך כלל הכוונה היא למכשיר שחש תכונה בעולם הפיזי-מוחשי וממיר אותה לאות חשמלי או אלקטרוני. חיישנים משמשים במערכות שונות ממגוון תחומים. יישומים נפוצים של חיישנים נמצאים בכלי רכב, במנועים, בלוויינים מלאכותיים, במכשירים רפואיים, בתעשייה וברובוטים. הטלפונים החכמים מצוידים בחיישנים רבים כגון חיישני אור, צבע, ברומטר, מדחום ומד לחות, חיישן לשדות מגנטיים, מד תאוצה, גירוסקופ, חיישן אינפרא-אדום ו-GPS. חיישנים אלה עוברים תהליך מואץ של מזעור, מחיריהם יורדים וצריכת האנרגיה שלהם פוחתת. חיישנים מתוכננים לזהות אנרגיות שונות ונגזרות שלהן כגון חום, אלקטרומגנטיות, שינויים מכניים, קרינה וקול. ישנם חיישנים המשמשים לזיהוי תנועה בסביבתם המנוטרת או לזיהוי מאפייני תנועת החיישן עצמו. חיישנים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות – חיישנים פסיביים (אשר מודדים אנרגיה קיימת, כגון חיישן טמפרטורה), וחיישנים אקטיביים, אשר פולטים אנרגיה ואז קולטים את ההחזר שלה (כגון מכ"ם). חיישן טמפרטורה (חום) – כמו במדחום חיישן אור – כגון בגלאי עשן; חיישן אור תת-אדום כגון במקלט של שלט רחוק; מערכים של חיישני אור במצלמה דיגיטלית ובעכבר אופטי חיישן מכני פשוט – כגון כפתור במקלדת, כפתור מסתובב (פוטנציומטר / נגד משתנה) במשקל אלקטרוני, בברומטר), מד לחות, מד תאוצה, מד ספיקת נוזל/גז חיישן תנודות אוויר (מכני) – מיקרופון. נמצא גם במד טווח על-קולי חיישן מגנטי – משמש באזעקות לגילוי פתיחת דלת, ובמצפן אלקטרוני (חיישן שטף מגנטי / Flux gate) חיישן קרינה אלקטרומגנטית – כגון מכשיר רדיו ברכב, מכ"ם (אנטנה). חיישן קרבה קיבולי (אלקטרומגנטי) – אחת הטכנולוגיות ליישום מסכי-מגע, לניטור זווית גל הארכובה במנוע (למטרת תזמון הצתה והזרקה), לניטור נוכחות רכב על הכביש (למשל לרמזור אוטומטי), לניטור מצב ברזים במפעל כימי חיישן ביולוגי חיישן כימי – משמש אלקטרודות PH, אחוז חמצן מומס ומוליכות חיישן אקוסטי – חיישן פסיבי הרגיש לתדרי קול ותנודות-אוויר חריגות חיישן מרחק סיבובי – חיישן למדידת תנועה סיבובית רועי צזנה, החיישנים, בתוך: השולטים בעתיד, ירושלים: כנרת, 2017 מדיה וקבצים בנושא חיישן בוויקישיתוף גלאים, דף שער בספרייה הלאומית
פיה (פולקלור)

פֵיָה (Fairy, Faery) היא יצור בדיוני מהמיתולוגיה האירופית. מקור שמה הוא מהמיתולוגיה האירופית והיוונית. הזכר נקרא פֶה, פֵיוֹן או בן פיות. מוצאה של הפיה הוא בפולקלור ובסיפורי עם עתיקים, אך ניתן למצוא אזכורים שלה גם באגדות, בספרות מודרנית, בסרטים, בקומיקס ובמשחקי תפקידים. לפי האגדות, לפיה יש כוח קסם רב. פיות מתוארות בדרך כלל כבעלות הופעה אנושית וכמצוידות בכוחות קסם כגון יכולת לעוף, להטיל כישוף, להשפיע על אירועים ולחזות את העתיד. בפולקלור המודרני פיות בדרך כלל מתוארות כצעירות וקטנות, אך בעבר תוארו גם כדמויות מלאכיות גדולות יותר. בפולקלור הקלסי הפיות מתוארות כיצורים כאוטיים ובלתי צפויים. הן יכולות לפעול בטוב לב או בנבזיות ואף ברשעות. סיפורים רבים מתארים פיות שמעוללות תעלולים אכזריים על בני אדם (כגון חטיפת ילדים בריאים והחלפתם בבני פיה חולים). הפיות ידועות גם כיצורים החוששים מברזל וממלח. הן נולדות מפרחים וחיות בסתר מן העולם, בדומה לכל עולם הקסם, הכולל דרקונים, מלאכים, שדונים ועוד. מקורו המדויק של מיתוס הפיות אינו ברור לגמרי, אך ישנן מספר תאוריות בנושא. על פי התאוריה המרכזית, מגיע מקור המיתוס מסיפור אחיות הגורל. שמן של אחיות הגורל בלטינית היה "פאטה" (ביחיד: "פאטום") שמשמעותה היא דבריו של אלוהים או גורלות. ככל שהנצרות התפתחה, הכנסייה הקתולית החלה לנקוט במגמה של דחיקת הסמלים הפאגאנים והמיתולוגיים. הנצרות התייחסה לאחיות הגורל כאל יצורים קטנים ומזיקים הדומים לשדים. כמו כן, שמן של האחיות שונה והן נקראו פיי (Fai). מאותה תקופה עושים שימוש במילה Fairy כאשר מתייחסים לארץ המוצא של יצורים קסומים מסוג זה. בנצרות התפשט מנהג להאשים את הפיי בתופעות בלתי מוסברות או מטרידות. הפיות מקוטינגלי פיות רדיקליות טינקר בל פיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פיות, דף שער בספרייה הלאומית בובה ופיה בזכר, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏23 בפברואר 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הולדת ונוס

"הוּלדת ונוס" (או לידת ונוס) הוא ציור של צייר הרנסאנס האיטלקי סנדרו בוטיצ'לי שצויר בין השנים 1485–1486. בציור מתוארת האלה הרומית ונוס נולדת מתוך גלי הים כאישה בוגרת. הציור מוצג במוזיאון גלריית אופיצי שבפירנצה. הולדת ונוס הוא סיפור מן המיתולוגיה היוונית שבו מתוארת לידתה של אפרודיטה (מקבילתה היוונית של ונוס הרומית). ציירים רבים בנוסף לבוטיצ'לי ציירו סצנה מיתולוגית זו, חלקם לפני בוטיצ'לי וחלקם גם בתקופות שאחריו. ציור זה צויר כנראה כמה שנים לאחר ה"פרימוורה". גם כאן, כמו ב"פרימוורה", יש אזכור ספרותי כמו מזמור לוונוס של הומרוס, והשירה של אובידיוס. כמו באקלים התרבותי המעודן שצמח בפרימוורה, גם ביצירה זו מופיע מוטיב הנאו-אפלטוניזם. במרכז הציור ונוס, בתוך צדפה גדולה, ולידה אישה נוספת – הדמויות הפיזיות. מצד שני - העולם המטאפיזי – שתי דמויות גבר ואישה כמלאכים מרחפים מעל המים. גם בציור זה, כמו ברבים מציוריו של בוטיצ'לי, משמשת כמודל סימונטה וספוצ'י, קרובת משפחתו של הימאי המפורסם אמריגו וספוצ'י. ייתכן שבוטיצ'לי היה מאוהב בה, אך היא הייתה פילגשו של ג'וליאנו מדיצ'י, אחיו הצעיר של שליט פירנצה ופטרון האומנות לורנצו מדיצ'י. הנושא מבוסס על סיפור מתוך המיתולוגיה, לפיו הטיטאן קרונוס (או בהתגלמותו הרומית סטורנוס ) כרת את אשכיו של אביו, אורנוס, וזרק אותם לים. המפגש בין הים לאשכים יצר שטף ושצף גלים וכך נולדה ונוס, מהדף הגלים. היא הובלה על ידי הרוח לחופי קפריסין על גבי צדפה. בוטיצ'לי, שהתחנך בעיקר בגן המדיצ'ים, הושפע רבות במרכז רנסאנס זה שבפירנצה. בגן זה ישבו הוגי הדעות, האמנים והפילוסופים וניסו ליצור חיבור בין הפגאניות, הנצרות והיהדות (הגישה הנאו-פלאטוניסטית). השפעות נוספות בגן היו בעיקרן רנסאנסיות כגון השפעות רינושמנטאליות (אלמנטים אומנותיים וארכיטקטונים קלאסיים). במרכז התמונה עומדת ונוס על צדף, עירומה לחלוטין. ונוס מסתירה את איבריה ועומדת בעמידה כיאסטית (הישענות על רגל אחת שיוצרת קווי אלכסון בצורת איקס). צורת הצגה זו של ונוס אינה מקורית של בוטיצ'לי אלא לקוחה מן הקלאסיקה. ונוס פודיקה (ביישנית). זהו אלמנט רינושמלאנטי. צבע שיערה הוא ג'ינג'י, אשר קושר פעמים רבות לתשוקה. הנוף מאחורי ונוס הוא הים הפתוח והיא עצמה עומדת על צדף. ישנו קשר ברור לתפיסה הניאופלאטוניסטית שבה בוטיצ'לי מנסה לקשר את האלה הפגאנית לנצרות. ונוס עוברת סוג של הטבלה. בצד שמאל של התמונה ישנה האנשה של הרוח. הרוח מורכבת מזוג, אישה וגבר, המייצגים את השלמות ואת רוח האלוהים המביא את היופי וההרמוניה לעולם בדמותה של ונוס. בצד השני עומדת אישה המייצגת את שעות היום. בידה שמיכה המיועדת לוונוס, ואשר נועדה כדי לכסות את ונוס, להפוך אותה לצנועה. בוטיצ'לי מיצג רנסאנסיות בעיקר ברעיון הניאופלאטונסטי בציור. בוטיצ'לי בוחר להדגיש את אורכה של ונוס, בניגוד לאנטומיה הטבעית של הגוף האנושי. צוארה של ונוס ארוך וכתפיה נופלות, כדי להדגיש עד כמה היא יפה ומושלמת. הגלים של רוח הים לא משכנעים ונראים יותר כקישוט ולא כגלים. ונוס ממילו אפרודיטה קישור לתמונה באתר Web Gallery of Art הולדת ונוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
41

שנת 41 היא השנה ה-41 במאה ה-1. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. ספירת הנוצרים, המקובלת כיום, החלה בשנת 525, ולכן המספר הסודר של שנת 41 ניתן לה בדיעבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. 24 בינואר – קיסר רומא קליגולה נרצח ומוחלף בקלאודיוס 12 בפברואר – בריטניקוס, בנו של קלאודיוס ואחיו החורג של נירון קיסר (נפטר ב-55) 24 בינואר – קליגולה, קיסר רומא (נולד ב-12) להלן לוח שנה יוליאני. הלוח העברי לפני שנת ד'קי"ט (359), נקבע על פי הראייה, ומכיוון שלא הייתה אז שיטה קבועה - לא מוצג כאן לוח עברי. ילידי 41‎ נפטרים ב-41‎ מדיה וקבצים בנושא 41 בוויקישיתוף