רוקוקו

רוקוקו היה תנועה אמנותית וסגנונית מן המאה ה-18, שהשפיעה בתחומי אמנות רבים: ציור, פיסול, ארכיטקטורה, עיצוב פנים, ספרות, מוזיקה, אופנה ותיאטרון. הרוקוקו התפתח בצרפת של תחילת המאה ה-18, כתגובת נגד להידור והחוקים הנוקשים של הבארוק, וממנה התפשט ברחבי אירופה. אמני הרוקוקו נקטו בגישה משחקית, עליזה, מצועצעת וחיננית, והרבו להשתמש בצבעי פסטל, עיצובים א-סימטריים, קימורים וזהב. סגנון הרוקוקו מציג בפנינו את אורח חיי האצולה באירופה. ישנו שימוש ניכר בצבעים עדינים הבאים להאיר את הדמויות. בניגוד לדיוקנאות הבארוק, שהציגו דמויות נוקשות, קודרות ורשמיות, בציורי הרוקוקו הדמויות הן חינניות ועדינות, מביעות שמחה בדרך כלל וחיות חיי מותרות. טכניקת הציור העיקרית בתקופת הרוקוקו היא טכניקת הפסטל. הציירים הצרפתיים אנטואן ואטו, פרנסואה בושה, וז'אן-אונורה פרגונאר מזוהים עם סגנון זה. המונח רוקוקו לקוח מהמילים הצרפתיות Rocaille ו-Coquille שפירושן "סלע וצדפה", על שם עיטורי הסלע המעובד והצדפה המאפיינים סגנון זה אשר ביחד עם צורות בעלות זרימה וא-סימטריה כגון צורות S ו-C, עלים, פרחים ועלווה מפותלת מהווים את המוטיבים העיקריים בסגנון. הסברה היא שהשם רוקוקו ניתן על ידי תלמידיו של הצייר הנאו-קלאסי ז'אק-לואי דויד בתחילת המאה ה-19 כדי לתאר בנימה מסוימת של לעג את הסגנון של המשטר הישן (Ancien Régime). הכינוי לו זכה הסגנון בתקופתו היה "הטעם הציורי" (gout pittoresque) ושמו היה הסגנון המודרני (Style Moderne). בשם סטייל רוקאי (Style Rocaille) השתמשו באותה תקופה לתאר את עבודת הסלע המעובד במערות המלאכותיות (Groto) בוורסאי. שם נוסף לסגנון כיום הוא סגנון לואי ה-15 (אנ'). הסגנון התפתח בצרפת בתחילת המאה ה-18 כתגובה לרשמיות והכבדות של סגנון הבארוק. תגובה זו באה כתוצאה ממספר שינויים שעברו על החברה והמלוכה באותם ימים. בסוף המאה ה-17 המלך לואי ה-14 – מלך השמש, היה חולה וזקן וקופתו הייתה דלילה כתוצאה מביזבוזיו הראוותנים להאדרת שמו וממלחמות. ארמון ורסאי אותו בנה סבל מדעיכה זמנית והאצולה שחויבה לגור בארמון וסביבתו התעייפה מאורח החיים הנוקשה והטקסי. ב-1698 זימן לואי ה-14 את האדריכל שלו, ז'ול הרדווי מנסאר (Jules Hardouin-Mansart), ובפנים זועפות אמר לו שהעיצוב שהכין לגן החיות (Menagerie) בשאטו דה מרלי (נהרס) לא לרוחו: "הנושאים רציניים מידי... צריכה להיות רוח נעורים בעיצובים האלה", אמר מלך השמש, אשר תחת ידו סגנון הבארוק הגיע לגדולה אך החל להתעייף ממנו בעצמו. הרצון לשינוי גרם לו למנות ב-1699 את החרט פייר לפוטרה (Pierre Lepautre) לתפקיד של מעצב המבנים המלכותי (אנ'). באותה שנה ביקש לואי ה-14 מלפוטרה לעצב דקורציה לחדרים בגן החיות (Chateau de la Menagerie) בשאטו דה מרלי. לפוטרה תכנן את עיצוב הפנים של מספר חדרים בהשראת דוגמאות הערבסקות של אמן הבארוק ז'אן בריין (האב) (Jean Berain), אשר נהג לצייר דוגמאות מסולסלות ועשירות, אך כפי שהיה נהוג עד אז העושר הזה לא פרץ את גבולות המסגרת. לפוטרה לקח את הדוגמאות הללו ופרץ עימן את גבולות המסגרת הישרה ונתן להן את החופש ליצור זרימה ותנועתיות א-סימטרית, ובכך קרא תיגר על מגבלות הסימטריה. התוצאה היא סגנון מהפכני במראהו ותפיסתו. המלך כה התרשם עד שארגן אירוע במרלי כדי להציג את החדרים החדשים של לפוטרה ודרכו של הסגנון החדש משם לארמון ורסאי כדי 'לרכך' את האגפים הפרטיים בארמון הייתה קצרה – לפוטרה זרע את זרעי סגנון הרוקוקו. הסגנון שהפך לצו האופנה החל להופיע באגפים רבים בארמון ורסאי ואמני התקופה, כולל אדריכל המלך ז'ול הרדווי מנסאר, החלו לעצב בסגנון זה. שני אמנים בולטים היו ז'אן בריין (הבן) (אנ') וז'יל-מארי אופנורד (Gilles-Marie Oppenordt), האדריכל הראשי של עוצר הממלכה. אופנורד למד באיטליה בצעירותו, ומייחסים לו את החדרת מוטיב הצדפה (הלקוח מהבארוק האיטלקי) לסגנון. כך התפתח לאיטו סגנון מעבר בשם רז'אנס (1710–1725), שהיה לראשיתו של סגנון הרוקוקו. הרז'אנס (Régence; בצרפתית: עוצרות) נקרא על שם תקופת העוצרות של הדוכס פיליפ מאורליאן בשנות ילדותו של המלך לואי ה-15. סגנון זה המשיך את המגמה של עידון וזרימה והותיר את הכבדות והעומס של הבארוק מאחור. מסכות גרוטסקיות חמורות סבר שאפיינו את הבארוק הפכו מחויכות, עיצוב הפנים החל להיות נקי ואינטימי יותר, ואת התאטרליות והפיסוליות של הבארוק החליפו עיטורים מעוגלים ורכים, מודגשים בזהב על רקע צבעי פסטל, יחד עם מוטיבים מהטבע המשולבים בהרמוניה. את השיש והברונזה המוזהבת החליפו פנלים מעץ, לוחות לכה ובדים. עם מותו של לואי ה-14 החלה האצולה לעזוב את ארמון ורסאי ולנוע בעקבות העוצר לפריז, שם הם בנו את בתי האחוזה העירוניים שלהם שזכו לכינוי הוטל פרטיקוליה (Hôtel particulier). בתים אלו יועדו לחיי נועם ואירוח, להם סגנון הבארוק היקר והרשמי לא התאים כלל, ועל כן שימשו קרקע פורייה להתפתחות סגנון הרוקוקו. הריהוט בתקופה זו נעשה מעוגל וקליל יותר עם דגש על נוחות ופונקציונליות. בשיאו של הבארוק הצרפתי הרהיטים היו עשויים מכסף יצוק וכתוצאה ממשבר כלכלי הם הותכו ולכן לא נותר להם כיום זכר, את רהיטי הכסף החליפו רהיטי עץ מצופים בפליז, שריון צב, שנהב ואם-הפנינה ועם התקדמות הסגנון והטכנולוגיה החלו להשתמש בפורנירים מעצים משובחים משובצים בעיטורי פרקטרי ומעוטרים בעושר בברונזה מוזהבת (Ormolu). ב-1708, בטריאנון הגדול בוורסאי, הציג לראשונה האבּניסט (אנ') אנדרה-שארל בול (André-Charles Boulle) בפני המלך לואי ה-14 את הקומודה בעלת שתי המגירות שתהפוך לאחד מפרטי הריהוט הפופולריים בסגנון הרוקוקו. בסגנון הרוקוקו כמו בעיצוב הפנים גם הריהוט נעשה מעוגל (bombe) ובעל מידות "נורמליות", רהיטי התקופה היו שילוב של עיצוב מעודן ומוקפד ופונקציונליות. בייצור הרהיטים לקחו חלק מספר רב של אמנים, שתחת ידיהם הריהוט הגיע לשיא של כל הזמנים הן באיכות והן בעיצוב. פרזולי הברונזה לא נותרו כעיטורים בלבד, אלא השתלבו בצורת הרהיט ובמוטיבים שמופיעים בפורניר וביחד יצרו הרמוניה ויזואלית. לריהוט התקופה היה חלק מכריע במראה והתפתחות הסגנון. כתוצאה מהתפתחות מואצת של הסגנון הדקורטיבי והאמנויות – מה שהחל כתגובה לבארוק הפך בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-18 לסגנון מאופיין ומגובש – סגנון הרוקוקו. המאפיינים של הסגנון היו צורות קונכייה וצדפה ביחד עם צורות בעלות זרימה וא-סימטריות כגון צורות S ו-C, עבודת שבכה, מוטיבים אסייתים, עלים, פרחים ועלווה מפותלת מעוטרים בזהב ברקע של צבעי פסטל ועץ אדמדם. תקופה זו אופיינה בחידושים מדעיים שתרמו גם לאמנות. לראשונה פיתח מפעל הפורצלן מייסן שבגרמניה (1710) פורצלן אירופאי, וכמו כן בשנות הארבעים של המאה ה-18 החלו להופיע דוגמאות פירחוניות בשיבוצי הפורנירים, שזכו לשם מרקטרי (Marquetry). פיתוח זה, שנחשב למהפכני, תרם רבות להתפתחות הסגנון שהיה מבוסס על מוטיבים מהטבע. בנוסף מראות, ברונזה מוזהבת, שעונים וטכניקות שונות בתחום הריהוט והאמנות הדקורטיבית פותחו ושופרו והביאו אותה לשיא שלא ידעה קודם. כל האלמנטים שיצרו את הדקורציה של החדר שולבו בהרמוניה כדי ליצור יופי עילאי הנעים לעין. כבר במאה ה-16 החלו לייבא מהמזרח הרחוק לאירופה פורצלן, לוחות לכה (Laquer) ומשי, הדוגמאות שכונו שינואזרי (Chinoiserie) עם עיטורים ונושאים אסייתים נהפכו לאחד ממאפייני סגנון הרוקוקו ובאו לידי ביטוי בעיקר בריהוט וכלי פורצלן. מוטיבים אלו הוסיפו לסגנון נופך אקזוטי והייצור שלהם באופן מקומי התפתח מאוד. אמנים חשובים בתקופת הרוקוקו שתרמו להתפתחות הסגנון הם ז'וסט-אורל מסונייה (Juste-Aurèle Meissonnier), ניקולא פינו (Nicolas Pineau), ז'יל-מארי אופנורד וז'רמן בופראן (Germain Boffrand). הוטל דה סוביס (אנ') שעיצב בופראן נחשב לאחד משיאי הסגנון בצרפת. הסגנון שבר את כללי הסדר הקלאסי והוא שיקף את חיי האצולה באותה תקופה אשר פרקה עול וחיפשה את חיי הנועם והמותרות חסרי הדאגות, ציירי התקופה ביטאו היטב את הלך רוח זה, הראשון לבטא זאת בציוריו היה אנטואן ואטו הצרפתי, מראשוני ציירי הרוקוקו אשר פיתח סגנון בשם Fête galante (אנ'). הצבעים הכהים של הבארוק התחלפו בצבעים בהירים ופסטלים והנושאים הדתיים והמלוכניים התחלפו בנושאים חילוניים של חיי האצולה ונושאים הלקוחים מהמיתולוגיה; נערות צעירות מחוזרות על ידי עלמי חן בגנים פסטורליים, מפגשים חברתיים אינטימיים בסלונים פריזאים וונוס מוקפת בקופידונים קטנים בטואלט שלה, אלה ונושאים "רכים" אחרים אפיינו את הציור והפיסול בתקופת הרוקוקו. גדול ציירי התקופה היה פרנסואה בושה שביחד עם תלמידו ז'אן-אונורה פרגונאר ואמנים נוספים כמו שארל-ז'וזף נטואר (Charles-Joseph Natoire), ז'אן-בטיסט גרז, ז'אק שרליאר (Jacques Charlier), שארל-אנדרה ואן לו (Charles-André van Loo) ולואי-מישל ואן לו (Louis-Michel van Loo) היו מחשובי אמני התקופה. הרוקוקו התבטא בעיקר בעיצוב פנים הבית: דקורציה, פנלים, ציורים, רהיטים, מראות, כלי פורצלן, כלי כסף, נברשות, כלי ברונזה, פסלים ועוד. בתחום האדריכלות הרוקוקו השפיע פחות, ולרוב הבתים אשר תכולתם הייתה בסגנון הרוקוקו הארכיטקטורה שלהם נותרה כשהייתה בתקופות קודמות. למרות זאת ישנן דוגמאות מרשימות של אדריכלות רוקוקו כגון ארמון סוליטוד בשטוטגרט (Schloss Solitude), הבזיליקה במנזר אוטובוירן בבוואריה, ארמון סנסוסי בפוטסדאם, ובית הקיץ של לואי ה-15 – טירת מורזון[דרושה הבהרה] בנורמנדי. הסגנון הוא בעל אופי נשי ומעודן ולא במקרה, מי שנתן את הטון באמנויות באותה תקופה היו נשים, בצרפת הייתה זאת פילגשו של המלך מאדאם דה פומפדור ונשות האצולה שאירחו בסלוניהן באופן קבוע וזכו לכינוי סלונייר (Saloniere), באוסטריה הייתה זו הקיסרית מריה תרזה, בבריטניה המלכה אן וברוסיה היו אלה הצאריות יליזבטה פטרובנה ויקטרינה הגדולה. בתקופת הרוקוקו, כמו בתקופות שקדמו לה, לא היה מעמד ביניים, ומי שנתן את חסותו לאמנות היו אנשי המלוכה והאצולה מאחר שהם היו בעלי הממון. המלך לואי ה-15 היה פטרון עיקרי של סגנון זה, ופרס באופן אישי את חסותו על מפעל הפורצלן בוונסן, שלימים הפך למפעל סוורה (Sevres). תפקיד חשוב מילאה גם מאדאם דה פומפדור, אשר במשך 19 שנותיה כפילגשו של המלך בנתה, שכרה, ריהטה ועיצבה ארמונות רבים, כגון הוטל דוורו (Hotel d'Evreux), הידוע כיום כארמון הנשיאות הצרפתי – ארמון האליזה. בנוסף היא הזמינה יצירות וחפצי אמנות רבים מאמני התקופה כמו הצייר פרנסואה בושה והאבניסט ז'אן פרנסואה אובה ולא חדלה לעשות כן עד מותה ב-1764, תקופה אשר גם סימלה את דעיכת הסגנון. הרוקוקו היה פופולרי לא רק בצרפת אלא גם בשאר ארצות אירופה, מפורטוגל בדרום מערב ועד ארמונות סנקט פטרבורג בצפון מזרח. הסגנון היה פופולרי במיוחד בארצות דוברות גרמנית (מהאמנים הבולטים שם היה פרנסואה דה קווילי (אנ')) ובערי איטליה, שבהן הסגנון קיבל גוון שונה עם אינטרפרטציה מקומית. שלא כמו בצרפת, שם היה תוצאה של תהליכים חברתיים ופוליטיים והיה נתון לביקורת, הסגנון בארצות אלו היה קישוטי גרידא. לכן[דרושה הבהרה] הרוקוקו בארצות אלו היה אקסטרווגנטי ולא השאיר זכר כמעט למגבלות הסימטריה שהרוקוקו הצרפתי עוד שמר עליהן. באנגליה הסגנון זכה לפופולריות מעטה והופיע בעיקר בכלי כסף, פורצלן וריהוט. תומאס צ'יפנדייל היה אמן בולט בארצו אשר עיצב ריהוט בסגנון המלכה אן (אנ'), שהיה הסגנון המקביל לרוקוקו בבריטניה. הסיבות שהעלו את סגנון הרוקוקו לגדולתו כמו נועזותו, קלילותו ופריצת גבולותיה של הסימטריה הקלאסית הם גם שהביאו לנפילתו. לסגנון קמו מבקרים רבים שטענו שהסגנון דקדנטי, גחמני וריקני וקורא תיגר על התרבות הקלאסית והסדר והמוסר אותו ייצגה. בין מבקריו החריפים של הרוקוקו היה האמן שארל-ניקולא קושאן (אנ'), שביקר אמנים כמו ניקולא פינו וטען שעיצוביו הם ריקניים וחסרי תועלת. מי שהביאו את בשורת השינוי היו תלמידים של האקדמיה הצרפתית לאמנויות ברומא, שהחלו לחזור לצרפת בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-18 עם חינוך קלאסי שהושפע מתגליות חדשות בחפירות רומי העתיקה. הם החלו לעצב את סלוני האוונגרד בפריס בסגנון שזכה לכינוי "הטעם היווני" (Goût grec). בין החוזרים מרומא היה אבל-פרנסואה פואסון (אנ'), אחיה של מאדאם דה פומפדור, שהתמנה בזכותה למעצב המבנים המלכותי ובתפקיד זה תרם לפנייה מן הרוקוקו אל הנאו-קלאסיקה. מותה של מאדאם דה פומפדור ב-1764 הותיר את הסגנון ללא פטרונו החשוב ביותר. בין השנים 1760–1770 שלט סגנון בשם "סגנון המעבר" (Transitional Style), בסגנון זה היה ניתן להבחין במעבר בין הא-סימטרי לסימטרי; צורות מעוגלות החלו להתיישר והעיטורים הנטורליסטים התחלפו במוטיבים קלאסיים, הראשונים לאמץ את הסגנון הקלאסי היו אמני הברונזה על כן ניתן לראות בתקופה זו רהיטים רבים עם צורות ועיטורים בפורנירים מתקופת הרוקוקו אך עם עיטורי ברונזה בצורות קלאסיות. עד מותו של לואי ה-15 הסגנון הקלאסי התפתח לאיטו. רק לאחר מותו ב-1774, כאשר לואי ה-16 והמלכה מארי אנטואנט עלו לשלטון, הסגנון הפך להיות מאופיין ומגובש. בפרובינציות של צרפת סגנון הרוקוקו המשיך להתקיים עד 1780, ובארצות כמו איטליה וגרמניה הוא אף המשיך להתקיים עד הגל השני של הסגנון הנאו-קלאסי בתקופת נפוליאון (אנ'). במאה ה-19 הייתה עדנה לסגנון הרוקוקו בארצות שונות. ב-1830 שב ועלה בבריטניה בדמות הסגנון הוויקטוריאני, ובמהרה התפשט בחזרה לצרפת, תחת סגנון האימפריה השנייה, למדינות אירופאיות שונות ואף לארצות הברית. במהלך תקופת התחייה (אנ') קיבל הסגנון פירושים והשפעות שונות, ובעזרת טכניקות של העידן התעשייתי והסרת חוקי הגילדות המגבילים של המאה ה-18 יוצרו כמה מפרטי הריהוט הטובים של סגנון זה. לקראת סוף המאה ה-19 הנאו-רוקוקו זרע את זרעי תנועת האר נובו, ומאפייניו כמו שימוש במוטיבים מהטבע, נשיותו וזרימתו שימשו השראה ובסיס רעיוני לסגנון זה. • קווים מעוגלים ומעוקלים באופן מתמשך • עיטורים מהטבע כגון עלים, צדפות, קונכיות, סלעים, ענפים ועוד. • א-סימטריות • עבודת סבכה • צורות וקווי זרימה בדמות האותיות S ו-C • עיבוד צורות מהטבע: עלווה מפותלת צדפות מחורצות גרלנדות פרחים תנועות להבה • מוטיבים אקזוטיים מהמזרח הקרוב והרחוק, בעיקר מסין • מגילות, כלי נגינה, כלי עבודה ומאפינים מעונות השנה • מוטיבים מהחי, כגון סוגים שונים של ציפורים, עופות, דרקונים וכלבי ציד מדיה וקבצים בנושא רוקוקו בוויקישיתוף אמנות הרוקוקו, דף שער בספרייה הלאומית רוקוקו, באתר מוזיאון ויקטוריה ואלברט (באנגלית)