laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תריס

תריס הוא התקן הבנוי מחומר קשיח או מפיסות חומר קשיח (רפפות או שלבים) המושם על פתח החלון או על דלת זכוכית במטרה לווסת את כניסת האור. התריס מותקן על פי רוב מחוץ לשמשת החלון ומשמש פתרון להצללה. המילה תריס מגיעה מהשפה היוונית הקדומה thyreos – כך כונה מגינו של הלוחם היווני. בניגוד לתריס, וילון עשוי על פי רוב מבד, והוא – ברוב המקרים – קל יותר מִתריס, חוסם פחות אור, ומותקן בין חלל החדר לבין שמשת החלון. עם זאת ישנם תריסים, כמו תריסים ונציאניים (בעלי רפפות פח דק) ותריסי קש, הדומים לווילונות משום שפיסות החומר שלהם מחוברות בחוטים, משום שהם מורכבים בין חלל החדר לבין שמשת החלון, ומשום שביחס לשאר התריסים הם חוסמים מעט אור. תריסים שדומים לווילונות מקובלים בחלקים של העולם שבהם מקובל להשתמש בווילונות עבים להצללה, כמו בחלקים מארצות הברית. תריס כנף או תריס ציר – תריס חד- או דו-כנפי המחובר בצירים לקיר, מחוץ לשמשת החלון. תריסים מסוג זה מאוד ותיקים ולרוב נבנו מעץ. כדי למנוע מהתריס להיטרק בזמן רוח חזקה היו מתקינים מנשלך בקיר החיצוני של הבית שעיגנו את כנף התריס הפתוח לקיר. תריס גלילה – תריס שבו השלבים מושחלים זה בקצה של זה במעין ציר, וכשהתריס פתוח הוא מגולגל סביב מוט המצוי בחלל שמעל החלון, וקרוי "ארגז תריס". לתריסי גלילה יש על פי רוב מסילות שמותקנות בצידי החלון שבהן נע התריס למטה ולמעלה מארגז התריס עד שהוא מכסה את שטח החלון. הנעת התריס בעת פתיחתו וסגירתו נעשית בידי אדם המושך ברצועת התריס או על ידי הפעלה חשמלית במפסק או בשעון. המנגנון הידני מבוסס על רצועה וקפיץ, והמנגנון החשמלי מבוסס על מנוע או בשילוב שניהם. רפפות תריס גלילה עשויות להיות מפלסטיק או מאלומיניום או מפח אלומיניום בתוספת פוליאוריתן מוקצף. רפפות אלומיניום כבדות וחזקות יותר, והן יעילות יותר להגנה נגד פריצה. תריסי גלילה מקובלים מאוד בישראל ובחלקים מאירופה. תריס רפפה – תריס שכל שלב בו נמצא על ציר כך שהוא יכול לרפרף, כלומר השלב עצמו מסתובב על ציר ומאפשר הכנסת אור ואוויר מבלי להזיז את כל מסגרת התריס. לרוב תריסי רפפה משולבים עם אפשרות של הזזה כך שכל התריס יכול לנוע על מסילה או לרפרף. תריס גלילה אור – תריס גלילה בעל מצב ביניים למעבר אור במצב חצי סגור. מעבר האור מתאפשר בעקבות יצירת חריצים רחבים בין שלבי התריס. תריס הזזה – תריס שנפתח הצידה ובנוי על מסילה. בפתחים גדולים לרוב קיימות כמה מסילות כשעל כל מסילה תריס אחד. כאשר רוצים לפתוח את הפתח מסיטים את כל התריסים לאותה נקודה. למשל כאשר יש שלוש מסילות ניתן לפתוח רק שני שלישים מהפתח מכיוון שהשליש האחרון חסום על ידי שלושת התריסים. בחלונות קטנים יותר קיימת לעיתים מסילה המובילה את התריס לתוך כוך בקיר. תריס אנכי – תריס הבנוי רפפות אנכיות המסתובבות על ציר. ניתן למצוא תריסים מסוג זה בעיקר בבתים ישנים. תריסים כחולים בבית אליהו גולומב – מוזיאון ההגנה של תל אביב-יפו. תריסים בבית אברהם פוגל שנמצא בשדרות רוטשילד חלון ישן עם תריסים פתוחים תריסים של חלון במוזיאון העיר חיפה תריסים חומים של חלון בשדרות הצבי בחיפה בפי אנשי המקצוע מכונה "וואל". השילוב נועד לשומרי שבת.
סטפקה קוסטדינובה

סטפקה קוסטדינובה (בבולגרית: Стефка Костадинова ‏; נולדה ב-25 במרץ 1965) היא אתלטית עבר, מבולגריה. היא אלופה אולימפית (אטלנטה 1996), סגנית אלופה אולימפית (סיאול 1988), פעמיים אלופת עולם (רומא 1987 וגטבורג 1995), אלופת אירופה (שטוטגרט 1986) ו-37 שנים שיאנית העולם (1987–2024) בקפיצה לגובה. קוסטדינובה נולדה בפלובדיב וסיימה ב-1982 את בית הספר לספורט שבעיר כשהתמחתה בהתעמלות ובשחייה. רק לאחר מכן עברה לקפיצה לגובה בהדרכת המאמן הצעיר ניקולאי פטרוב שהיה מאמנה לאורך כל הקריירה ואשר לו גם נישאה בהמשך. סטפקה קוסטדינובה זכתה במדליית הזהב בקפיצה לגובה באולימפיאדת אטלנטה (1996) כאשר קבעה שיא אולימפי 2.05 מטר. היא זכתה גם במדליית הכסף באולימפיאדת סיאול (1988). קוסטדינובה זכתה גם פעמיים באליפות העולם באתלטיקה ברומא 1987 ובגטבורג 1995. היא נטלה חלק באליפויות העולם באולם בשנים 1985, 1987, 1989, 1993 ו-1997. בכל חמשת המפעלים הללו היא זכתה במדליית הזהב. היא זכתה במדליות זהב גם בכל אליפויות אירופה באתלטיקה בהן נטלה חלק. ב-1986 במסלול פתוח ובשנים 1985, 1987, 1988 ו-1993 באולם. שיאה העולמי, אותו קבעה באליפות העולם ב-1987 ברומא, היה אחד מהשיאים הוותיקים ביותר בטבלת השיאים העולמיים ונשבר אחרי כ-37 שנה. היא שברה שבע פעמים את השיא העולמי. שלוש פעמים באצטדיון וארבע פעמים באולם סגור. קוסטדינובה זכתה ארבע פעמים בתואר ספורטאי השנה של בולגריה בשנים: 1985, 1987, 1995 ו-1996. כמו כן, זכתה חמש פעמים בתואר ספורטאי השנה של הבלקן. זכיות אלו הפכו אותה לספורטאי (גבר או אשה) בעל הזכיות הרבות ביותר בתואר זה הן בבולגריה והן בבלקן. היא גם נבחרה על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית כאחת מעשר האתלטיות המצטיינות במאה ה-20. ב-1995 ילדה קוסטדינובה את בנה ניקולאי חודשים ספורים לפני שניצחה באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בשוודיה. ב-1999 התגרשה קוסטדינובה מבעלה שהיה גם מאמנה לאורך כל הקריירה הספורטיבית שלה ובמקביל הודיעה על סיום הקריירה הספורטיבית שלה, וזאת לאחר שלמעשה, היא חדלה להתחרות כבר ב-1997. מ-1999 קוסטדינובה שימשה כסגנית נשיא התאחדות האתלטיקה הבולגרית ומ-2003 ועד 2005 כסגנית שר הספורט בממשלת בולגריה. בנובמבר 2005 נבחרה לתפקיד נשיאת הוועד האולימפי הבולגרי. עליונותה של קוסטדינובה במקצוע הקפיצה לגובה לנשים בולטת מבחינה סטטיסטית. (מעודכן למאי 2008) מתוך 16 התוצאות הטובות בהיסטוריה (באצטדיון), 10 קפיצות שייכות לקוסטדינובה. מתוך 56 התוצאות הטובות בהיסטוריה (באצטדיון), 24 קפיצות שייכות לקוסטדינובה כאשר שאר 32 הקפיצות מתחלקות בין 12 קופצות שונות. קוסטדינובה עברה גובה של 2.00 מטר או יותר, ב-95 קפיצות באצטדיון. הקופצת הבאה אחריה היא אינגה בבקובה שעברה 40 פעמים את מחסום שני המטרים ואחריה הקופצות קייסה ברגקוויסט (37) ובלנקה ולאסיץ (33). מדיה וקבצים בנושא סטפקה קוסטדינובה בוויקישיתוף סטפקה קוסטדינובה, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי סטפקה קוסטדינובה, באתר olympedia.org סטפקה קוסטדינובה, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית סטפקה קוסטדינובה, באתר Track and Field (נשים) סטפקה קוסטדינובה באולימפיאדת אטלנטה 1996, (באנגלית) אמיר ענבר, רק אחרי 37 שנה, כשהשיא שלה נשבר, הפסיקו לפקפק באנושיות שלה, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2024 השיא נשבר ב-7 ביולי 2024, כשהקופצת האוקראינית, ירוסלבה מהוצ'יך, קפצה לגובה של 2.10 מטר. All-time women's best high jump, באתר Track and Field all-time Performances Homepage
ניקולא פיזאנו

ניקולא פיזאנו (באיטלקית: Nicola Pisano; ‏ בין 1210–1220 – בין 1275–1287[דרושה הבהרה]) היה פַסל ואדריכל איטלקי, הידוע בזכות הסגנון הרומי הקלסי של פסליו. יש הרואים בו את ראשון הפסלים המודרניים. שנת לידתו ומקום לידתו אינם ידועים בוודאות, וכך גם מקום ושנת פטירתו. לדעת רוב החוקרים נולד בחבל פוליה שבדרום איטליה בין 1220 ל-1225 ונפטר בפיזה בין 1278 ל-1284. עם עבודותיו הפיסוליות העיקריות נמנות דוכן ההטפה בבפטיסטריום של פיזה – 1260, דוכן ההטפה בדואומו של סיינה – 1268 ו"המזרקה הגדולה" בפרוג'ה – 1278. על עבודותיו כאדריכל המידע מצומצם, היות שכמעט כל המבנים המוזכרים על ידי וזארי לא שרדו. בין תלמידיו היו בנו ג'ובאני פיזאנו, ארנולפו די קמביו, ופרה גוליאמו אגנלי. הביוגרפיה של ניקולא פיזאנו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. מדיה וקבצים בנושא ניקולא פיזאנו בוויקישיתוף ניקולא פיזאנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ניקולא פיזאנו באנציקלופדיה הקתולית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פסלים (מקצוע) ובנושא איטלקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מערות הגמדים

מערות הגמדים (בגרמנית: Wichtelhöhlen) הן סלעי אבן חול צבעוניים בגדלים שונים השוכנות בין באד קיסינגן לאויירדורף בעמק הזאלה הפרנקוני שבחבל פרנקוניה בגרמניה. המערות כיום הן אזור מוגן בשמורה האקולוגית רֵן (Rhön). הסלעים נמצאים ליד כביש 287 בין באד קיסינגן לאויירדורף, במרחק של כקילומטר לערך מהעיר באד קיסינגן ובמקביל למגרש הגולף של העיר. אבן החול הוא מסלע אופייני לאזור פרנקוניה התחתית. במשך מאות ואלפי שנים התחפר אפיק נהר הזאלה, וכתוצאה מכך נוצרו סדקים בגדלים שונים בסלעים שהפכו למערות קטנות. לא ניתן לעבור דרך סדקים אלו בגלל היותם צרים. המערות כיום הן מרכיב נוף מוגן בקצה השמורה האקולוגית רֵן, והן משמשות כמקום מחסה לחיות בר בעונת החורף. הרשויות המקומיות לשמירת הטבע עורכות ביקורות תכופות במקום. לפני כמאה שנה פיסל האומן מיכאל ארנולד פסלים של שני גמדים. הפסלים נעלמו מאז וכיום לא ידוע היכן הם. הסופר יוהאן נפומוק מילר כתב ב-1873 חמשיר על אותם גמדים. האגדה טוענת שרק גמדים מסוגלים לעבור דרך הסדקים הצרים שבין הסלעים ושכל לילה היו הגמדים נפגשים כדי לטכס עצה ולהחליט החלטות חשובות. אגדה נוספת מספרת שבכל לילה באו הגמדים לבית טוחן החיטה כדי לעזור לו בעבודתו, הטוחן התעשר מאוד. יום אחד הוא כעס והעליב את הגמדים והם נעלמו לנצח ועל כן חזר הטוחן להיות עני מרוד כמו בעבר. מדיה וקבצים בנושא מערות הגמדים בוויקישיתוף
יצחק יעקב רבינוביץ (ביאלא)

הרב יצחק יעקב רבינוביץ (י"ד בטבת ה'תר"ז, 2 בינואר 1847 – כ"ג באדר ב' ה'תרס"ה, 28 בפברואר 1905), היה האדמו"ר הראשון לשושלת חסידות ביאלא, דור רביעי בן אחר בן ליהודי הקדוש מפשיסחא ומחבר הספרים "דברי בינה" ו"ישרי לב". נולד בשידלובצא שבפולין כצעיר בניהם של דבורה פעריל והרב נתן דוד רבינוביץ, האדמו"ר משידלובצא. אחר פטירת חותנו, רבי יהושע מאוסטרובא בכ"ח בניסן ה'תרל"ג, שהיה אדמו"ר לאלפי חסידים, התמנה לממלא מקומו והעתיק את משכנו לעיר ביאלא פודולסק. בערים רבות בפולין נפתחו שטיבלך של חסידי ביאלא, בפטירתו מנתה החסידות כחמשת אלפים בתי אב. נפטר בכ"ג באדר ב' ה'תרס"ה ונקבר לצד חותנו בבית הקברות היהודי בוורשה. הרב רבינוביץ היה כותב פורה, הוא השאיר אחריו ארבעים ארגזי כתבי יד, והייתה לו התכתבות ענפה עם רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה. אף שהנהיג עדה גדולה, נוהג היה לנסוע להסתופף בצילם של אדמו"רים. הרב רבינוביץ היה מתנגד חריף לציונות. נודע בקשר המיוחד שלו לשבת קודש. על מעשים רבים שעשה במשך השבוע, היה דן הלכתית אם הדבר מותר בשבת. הוא גם חיבר ספר מיוחד על שבת בשם "ישרי לב". מסופר שאביו חפץ מאוד שיהיה לו בן הקרוי על שם זקנו, רבי יעקב יצחק מפשיסחה. שלושה בנים נולדו לו קודם שנולד רבי יצחק יעקב, ובכל פעם שנולד לו בן ניגש לעריסתו, הסתכל בפניו ואמר: "עדיין לא נולד". כשנולד לו בנו הקטן הסתכל בפניו ואמר "זהו" וקרא את שמו "יצחק יעקב". מסופר כי רבי יהודה אריה ליב אלתר, בעל ה"שפת אמת" מגור, שלח אליו קויטל ורבי יצחק מנשכיז פירש את מאמר חז"ל "השותה מים לצמאו מברך שהכל נהיה בדברו" כך: השותה מים - "אין מים אלא תורה" ר' יצחק יעקב הלומד תורה לשמה, אומר - הקדוש ברוך הוא: שהכל נהיה בדברו - על פי דברו יעשה כל דבר". לאחר פטירתו הוציאו בניו לאור את ספריו דברי בינה על התורה והמועדים, וישרי לב על ענייני שבת. הספרים הם מכתב ידו ומכתבי החסיד רבי משה הערש ממזריטש. בשנת תשנ"ח הוציא "מכון גנזי מהרי"ץ" את הספרים בהדפסה חדשה עם הקדמה ארוכה בשם "ספר מלחמות ה'" מאת נינו, האדמו"ר בן ציון רבינוביץ מביאלא, ובה ביאור לשיטתו. בספריו הוא מדגיש שההתעלות מעל ההנאות החומריות איננה מידת חסידות אלא יסוד התורה, המצוות וההתקרבות לעבודת ה'. מרבית כתביו נעלמו בשנות השואה. נישא לרחל לביאה בתו היחידה של רבי יהושע מאוסטרובא מחבר הספר "תולדות אדם", הנקרא בפי חסידי פולין ה"נועם אלימלך הקטן", ונכדת רבי שלמה לייב מלענטשנא. רבי נתן דוד מפארציווא, בצלו הסתופפו מרבית חסידי אביו. רבי מאיר שלמה יהודה ממעזריטש רבי אברהם יהושע העשיל מלובלין רבי ירחמיאל צבי משדליץ מאטיל אשת רבי אהרן מנחם מנדל גוטרמן מרדזימין חנה, אשת רבי יוסף צבי קאליש האדמו"ר מסקרנביץ ורבה של בני ברק רחל גיטל, שנפטרה בצעירותה ברכה משולשת, הרב מרדכי סוקולובר רבותינו מאורי הגולה, מגמ"ה ירושלים תשס"א תפארת אבות, הוצאת האדמו"ר מביאלא בני ברק מאיר איידלבוים, ‏לתולדות חסידות ביאלה, באתר "דעת", סיני ס"ג, תשכ"ח יצחק יעקב בן נתן דוד רבינוביץ (נפטר 1905), דף שער בספרייה הלאומית מידע על רבינוביץ, יצחק יעקב בן נתן דוד, נפטר 1905 בקטלוג הספרייה הלאומית על פי הקדמת בנו ראי"ה מלובלין לספר "דברי בינה" משנה, מסכת ברכות, פרק ו', משנה ח' תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף פ"ב, עמוד א' תורת רבי נתן דוד עמ' רמ"ה, ירושלים תשנ"ח
סקוט מקלוויץ

סקוט דייוויד מקלוביץ (Scott David Mechlowicz; נולד ב-17 בינואר 1981) הוא שחקן קולנוע אמריקאי-יהודי, המוכר מתפקידיו בסרטים "יורוטריפ" ו- "לתפוס את הרגע". מקלוויץ נולד בעיר ניו יורק למשפחה יהודית, בנם של סוזן (לרמן), מטפלת בדרכי הנשימה, ומוריס מקלוויץ. יש לו גם אח אחד, סטיבן ניל. בגיל צעיר עבר עם משפחתו לעיר פלאנו, טקסס, שם סיים את לימודיו בתיכון פלאנו (אנ') ב-1999, ולמד באוניברסיטת טקסס באוסטין במשך סמסטר אחד. לאחר מכן הוא עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם השלים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וסיים את לימודיו ב-2003 בחוג למשחק של הקונסרבטוריון. את הבכורה שלו בתחום הקולנוע ערך מקלוויץ בשנת 2004 בקומדיית הנעורים "יורוטריפ" שם גילם את גיבור הסרט סקוט "סקוטי" תומאס. בנוסף שיחק מקלוויץ בדרמת הפשע "משחקי ילדים", שבה גילם את מרטי, בחור צעיר עצבני ואלים המוביל חבורת ילדים לעשות מעשה עליו יתחרטו כל חייהם. בשנת 2006 כיכב מקלוויץ בדרמת הספורט "לתפוס את הרגע", שבה גילם את דמותו של דן מילמן, ספורטאי צעיר בעל חלומות אולימפיים, הכל בחייו הולך חלק עד הרגע שבו הוא נפצע. בשנת 2007 שיחק בסרט המתח הבריטי-אוסטרלי "נעלם" לצידה של איבון סטרהובסקי. בשנת 2010 שיחק בסרט האימה "לא מתועד" (Undocumented) לצד אלונה טל ופיטר סטורמר. ובשנת 2011 שיחק בתפקיד קטן בסרט "קאט רצה", קומדיית אקשן בכיכובה של פאס וגה. בשנת 2012 שיחק בסרט הפשע "Eden" בכיכובה של ג'יימי צ'אנג. סקוט מקלוויץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סקוט מקלוויץ, באתר AllMovie (באנגלית) סקוט מקלוויץ, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
כיכר ארבאט

כיכר ארבטסקאיה (ברוסית: Арба́тская пло́щадь) היא כיכר במרכז העיר מוסקבה, בירת רוסיה. הכיכר, אחת הכיכרות העתיקות ביותר בעיר מוסקבה, ממוקמת במפגש טבעת השדרה, מדרחוב ארבאט, ורחוב ארבאט החדש (רחוב נובי ארבאט) ממערב, ורחוב זנאמנקה ורחוב ווזדוויז'נקה במזרח. בכיכר ממוקמת תחנת ארבטסקאיה של קו פיליובסקאיה של הרכבת התחתית של מוסקבה. במקום בו נמצאת כיום הכיכר ניצב בעבר שער ארבאט של הבלי גורוד (החומה העתיקה של מוסקבה). החומה נהרסה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-18 ומגדל השער נהרס בשנת 1792, בעקבות הריסתו נבנתה הכיכר. בין השנים 1807–1812 ניצב בכיכר תיאטרון ארבאטסקי. התיאטרון נהרס בשריפת מוסקבה במהלך כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812. מאגר מים לצורכי כיבוי אש הוקם בכיכר בשנות ה-40 של המאה ה-19. המאגר עוטר לימים והפך למזרקת ארבט, הממוקמת בדרום הכיכר. בשנת 1945 שופצה המזרקה והותקנו בה פסלים ולוחות גרניט. המזרקה החדשה נהרסה בשנות ה-60. מדיה וקבצים בנושא כיכר ארבאט בוויקישיתוף
ועד השלישייה

ועד השלישייה (מאנגלית: Trilateral Commission) הוא ארגון פרטי שהוקם בשנת 1973 ביוזמתו של דייוויד רוקפלר. מטרתו היא לקדם את היחסים ושיתוף הפעולה בין ארצות הברית, אירופה ויפן. חברים בוועד הגיעו לעמדות מפתח מרשימות. מאז הקמתו ועד נשיאותו של ברק אובמה, 7 מתוך 12 נשיאים וסגני נשיאים, 10 מתוך 17 יועצים לביטחון לאומי, ו-6 מתוך 8 נשיאי הבנק העולמי הם חברי הוועד. הצלחה חריגה זו היוותה בסיס למספר תיאוריות קונספירציה. שניים ממעגל המייסדים הראשון, אלן גרינספן ופול וולקר, היו לאחר זמן ראשי הפדרל ריזרב. החל משנת 1972 החל דייוויד רוקפלר, בנו הצעיר של ג'ון ד. רוקפלר הבן ואיש עסקים בפני עצמו, להציע את הקמתה של "ועדה בינלאומית לשלום ושגשוג" בפורומים עסקיים שונים ברחבי אירופה. להקמת הארגון נבחר זביגנייב בז'זינסקי, אז פרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה ויועצו של רוקפלר שעזב את משרתו למען המשימה. הוא חבר לקבוצה של מספר פוליטיקאים ופרופסורים, בהם אלן גרינספן ופול וולקר, לימים נגידי הבנק הפדרלי, כדי לארגן את הוועדה. ביולי 1972 ערך רוקפלר את המפגש הראשון של הוועד באחוזתו בניו יורק, בהשתתפות 250 חברים שנבחרו בקפידה. באוקטובר 1973 נערכה הפגישה הראשונה של הוועד המנהל של הקבוצה בטוקיו, ובכך נחנך הוועד באופן רשמי. החברים בוועד מחולקים באופן יחסי לשלושת האזורים המיוצגים על ידי הוועד. הם כוללים מנהלים בכירים, פוליטיקאים, אנשי אקדמיה, ראשי ועדי עובדים וראשי ארגונים ללא מטרות רווח. אולם נאסר על חברים המקבלים תפקידים בממשלה במדינתם להמשיך להשתתף בוועד ועליהם לפרוש ממנו. כיום מיוצגת צפון אמריקה ב-107 נציגים, מהם כ-15 קנדים, שבעה מקסיקנים ו-85 אמריקאים. הקבוצה האירופאית מונה 150 חברים. קבוצת אסיה, שעד שנת 2000 כללה חברים מיפן בלבד, כוללת כיום 117 חברים, מתוכם 75 יפנים, בנוסף מיוצגות בו קוריאה הדרומית, אוסטרליה, ניו זילנד, אינדונזיה, מלזיה, הפיליפינים, סינגפור, תאילנד, סין וטאיוואן. כמה חוקרי תאוריית קשר מאמינים שהארגון מתווה באופן חשאי נהלים המשפיעים על ממשלות העולם, ונקשר לאילומינטי או לבונים החופשיים. דוגמה לכך תועדה על ידי העיתונאי ג'ונתן קיי, לוק רודקובסקי, שקטע את הרצאתו של מנהל הוועדה הטרילטלית לשעבר זביגנייב בז'ז'ינסקי באפריל 2007, והאשים את הארגון וכן ארגונים אחרים, בתיזמון פיגועי 11 בספטמבר כדי ליזום סדר עולמי חדש, שממנו הרוויחו ארצות הברית ומדינות אירופה את היכולת להגביל את זכויות הפרט ולהגביר את מעורבות המדינה במעקב אחרי האזרחים. מדיה וקבצים בנושא ועד השלישייה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ועד השלישייה (באנגלית) ועד השלישייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ועד השלישייה, באתר Discogs (באנגלית) David Mills, BEWARE THE TRILATERAL COMMISSION!, The Washington Post, ‏April 25, 1992 Jim Marrs, Rule by Secrecy: The Hidden History That Connects the Trilateral Commission, the Freemasons, and the Great Pyramids Paperback, William Morrow Paperbacks, 2001 Samuel Bowles, CAN THE TRILATERAL COMMISSION MAKE DEMOCRACY SAFE FOR CAPITALISM, ppesydney.net
ארבאט (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ארבאט – מדרחוב במוסקבה בירת רוסיה ארבאט (נפה) – נפה במרכז מוסקבה, משני עברי מדרחוב ארבאט כיכר ארבאט – כיכר מרכזית במוסקבה נובי ארבאט – "רחוב ארבאט החדש" - רחוב ראשי במוסקבה ארבאטסקיה – תחנה של הרכבת התחתית של מוסקבה ילדי ארבאט – רומן מאת אנטולי ריבאקוב
בלי גורוד

בֶּלי גורוד (ברוסית: Бе́лый го́род - "עיר לבנה") הוא רובע במרכז מוסקבה, בירת רוסיה. מקור שמו של האזור בצבעה של החומה אשר נבנתה בין השנים 1585–1593 ביוזמת הצארים פיודור הראשון ובוריס גודונוב על מנת להגן על הרובע. בחומה, אשר תוכננה על ידי האדריכל פיודור קון, ניצבו 28 מגדלים והיו בה 11 שערים. אורכה של החומה היה 10 קילומטרים וגובהה כ-4.5 מטרים. בראש החומה היו עמדות מגן בדומה לעמדות שבראש חומת הקרמלין. שמותיהם של השערים נשתמרו בשמות כיכרות מוסקבה אשר ניבנו באתרים בהם ניצבו השערים לאחר הריסתם. החומה נהרסה בתקופתם של הצארים יקתרינה הגדולה ונכדה אלכסנדר הראשון, ובמקום הוקמה טבעת השדרות של מוסקבה. רישום של החומה משנת 1610 מגדל סמיוורהיה, ציור מעשה ידי אפולינרי וסנצוב שער מיאסניצקי. ציור מעשה ידי אפולינרי וסנצוב ציור של החומה מעשה ידי אפולינרי וסנצוב מדיה וקבצים בנושא בלי גורוד בוויקישיתוף בלי גורוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רמשייד

רמשייד (בגרמנית Remscheid) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבצפון גרמניה. בשנת 2007 התגוררו בעיר 113,935 איש. העיר נוסדה במאה ה-12 אך נותרה ישוב קטן עד המאה ה-19, כאשר אז, בעקבות הגידול וההתפתחות של חבל הרוהר, גדלה ונוסדה בה תעשיית ייצור מכונות. ב-31 ביולי 1943 העיר כמעט והושמדה כליל בעקבות הפצצה בריטית שיצרה סופת אש. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-250 יהודים. בשנת 1874 בעיר הוקמה חברת Vaillant Group. עד היום היא נמצאת בבעלות משפחת המייסדים וגדלה לחברה בינלאומית שמעסיקה 15 אלף עובדים ברחבי העולם. כיום בעיר 4 רבעים - רמשייד הישנה, רמשייד הדרומית, לנפ ולוטרינגהאוזן. מדיה וקבצים בנושא רמשייד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רמשייד רמשייד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נס במילאנו

נס במילאנו (איטלקית: Miracolo a Milano) הוא סרט נאו-ריאליזם איטלקי משנת 1951 בבימויו של ויטוריו דה סיקה. התסריט נכתב בין היתר על ידי צ'זארה זאוואטיני ומבוסס על הרומן שלו "טוטו הטוב" (באיטלקית: Toto il Buono). העלילה מתארת את חייהם של עניי העיר מילאנו בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה ואת מאבקם בשלטון ובבעלי ההון. הסרט נחשב לאחד השיאים של הנאו-ריאליזם האיטלקי. זהו סיפור פנטזיה שבמרכזו טוטו. הסיפור נפתח כשקשישה ששמה לולוטה מוצאת את טוטו התינוק בערוגת הכרובים בגינה שלה, ומאמצת אותו. אחרי שלולוטה הולכת לעולמה טוטו עובר לבית יתומים, והסרט קופץ ליום הולדתו השמונה עשרה, כשהוא עוזב את בית היתומים ומתחיל את חייו בשכונת פחונים בפאתי מילאנו. אופיו האופטימי של טוטו וכישוריו הארגוניים משמשים אותו כדי לארגן את השכונה ולהשכין שלום בין מוכי הגורל שמאכלסים אותה. במהלך ניסיונות חפירת באר מים לשכונה, מגלים התושבים שהם יושבים למעשה על שדה נפט. כשבעלי האדמה החוקיים שומעים על שדה הנפט, הם מגייסים לצידם את השלטונות והמשטרה כדי לפנות את יושבי השכונה ממקום מושבם. רוחה של אמו המאמצת של טוטו מתגלית לו ומעניקה לו יונת קסמים שמגשימה משאלות. בתחילה הוא משתמש ביונה כדי להילחם במפנים ולהשיב להם מלחמה שערה, ולאחר שזו מצליחה באים אליו אנשי השכונה בבקשות שונות. טוטו טוב הלב מנסה להגשים את משאלות לבם, אך מלאכים המתנגדים לאחזקת היונה בידי בני תמותה לוקחים אותה חזרה השמיימה. השוטרים מנצלים את אובדן היונה כדי להשתלט על השכונה, ומפנים את התושבים לבית הכלא בעגלות. בדרך נס, בדרכם לכלא היונה מוחזרת לטוטו, שמבקש לשחרר לחופשי את חבריו. בסצנה קולנועית היסטורית משתחררים טוטו וכל חבריו בכיכר המרכזית של העיר, מול קתדרלת מילאנו, ועפים השמיימה ברוכבם על המטאטאים שלקחו ממנקי הרחוב. בניגוד לסרטי נאו-ריאליזם איטלקי אחרים שנעשו באותה תקופה, הושקעו מאמצים ניכרים באפקטים המיוחדים בסרט, ולצורך כך אף נשכר מומחה אפקטים אמריקאי. כמו כן דה סיקה השתמש גם בשחקנים מקצועיים, דבר שלא היה מקובל בקולנוע הנאו-ריאליזם המוקדם יותר. הסרט עלה לאקרנים באיטליה ב-8 בפברואר 1951, ובאפריל 1951 השתתף בפסטיבל קאן. הביקורת הרעיפה עליו תשבחות רבות, והוא אף זכה בפרס דקל הזהב. דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "נס במילאנו", עמ' 81–82 מדיה וקבצים בנושא נס במילאנו בוויקישיתוף "נס במילאנו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "נס במילאנו", באתר נטפליקס "נס במילאנו", באתר AllMovie (באנגלית) "נס במילאנו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "נס במילאנו", באתר אידיבי "נס במילאנו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
בני סוהילה

בַּנִי סוּהֵילָה (בערבית: بني سهيلا, תעתיק מדויק: בני סהילא) היא עיר בדרום רצועת עזה השייכת לנפת ח'אן יונס והיא שוכנת כ-2 ק"מ מזרחית לח'אן יונס וגובלת בה ברצף טריטוריאלי בנוי. ממזרח לה שוכנת עבסאן א-סע'ירה ומדרום-מזרח לה עבסאן אל-כבירה. כל אלה שייכות למטרופולין של ח'אן יונס. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית העיר מונה כ-41,439 תושבים נכון ל-2017. המקום קרוי אולי על שם כוכב קאנופוס הנקרא בערבית "סהיל". קבוצת עולי רגל נוצרים (1839) הזכירה את המקום בַּנִי סֻהֵיל. משלחת של יהודי ירושלים, שבראשה עמד יואל משה סלומון, ביקרה בבני סוהילה ב-1910 במסעה לחבל עזה כדי לרכוש קרקע להתיישבות וציינה ששמו בְּנֵי סֶלַע. במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1922, נמנו בבני סוהילה 1,043 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1931 נמנו 2,063 תושבים, עדיין כולם מוסלמים, ב-406 בתים. בשנות ה-30 הגיעו עשרות מבני הכפר לאזור יפו למצוא עבודה, והתגוררו במחנה אוהלים ליד יפו. לאחר מלחמת העצמאות עברו לגור בכפר פליטים רבים. בעקבות מלחמת סיני הייתה בני סוהילה נתונה תחת שליטת צה"ל, אשר מינה בה מועצה והעמיד בראשה את חמדאן אבו עמר. ב-1957 נמנו בעיירה 3,600 תושבים קבועים ו-2,500 פליטים. ביולי 1972 ביקר משה דיין בכפר והוא נתבקש להרחיב את שטח השיפוט של הכפר, לאור צפיפות האוכלוסייה בכפר. באותה עת רבים מתושבי הכפר עבדו בישראל. לאחר חטיפת האוטובוס מאשקלון באפריל 1984, הרס צה"ל בכפר ארבעה בתים, של משפחות החוטפים. לפי מפקד התושבים של שנת 2006 חיו בעיר 32,800 תושבים, כולם מוסלמים. ב-7 באוקטובר 2023 השתתפו פעילי חמאס ותושבים במתקפה על אזור עוטף עזה. בתגובה לכך פשט צה"ל על בני סוהילה במהלך מלחמת חרבות ברזל, כבש את העיירה, והשמיד בה את תשתיות האויב ואת בתי פעילי הטרור. עמנואל הראובני, ‏לקסיקון ארץ ישראל, , עמ' 148‏, באתר "כותר" עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, משרד החינוך ומטח, 2010 J.b barron, Palestine Report and General Abstract of the Census of 1922, 1922, page 9 Edward Miles, Census of Palestine 1931. Population of villages, towns and administrative areas, 1931, page 2 סילוק מחנה צריפים, דבר, 25 בדצמבר 1936 מועצה כפרית בבני סוהילה, דבר, 5 בפברואר 1957 הכפריים בדרום הרצועה ביקשו מדיין מימון לפיתוח, דבר, 4 ביולי 1972 רונית ורדי, ארבעה בתים הרוסים, חדשות, 15 באפריל 1984 יצחק רביחיא, הרצחת וגם הרסת, כל העיר, 8 ביוני 1984
טבעת השדרות

טבעת השדרות (ברוסית: Бульва́рное кольцо́) היא כביש טבעתי של מוסקבה בירת רוסיה. טבעת השדרות היא הפנימית מבין ארבעת כבישי הטבעת של מוסקבה, ומקיפה אותה טבעת הגנים. כביש טבעת זה נבנה במקום בו ניצבו בעבר החומות של קיטאי גורוד, ובלי גורוד (העיר הלבנה) של מוסקבה. הכביש מקיף את מרכז מוסקבה ואת הקרמלין ממזרח, מצפון וממערב, כאשר נהר מוסקבה מונע את השלמת המעגל מדרום. החומות עצמן נהרסו בשנת 1760 בצו של הצאר, אולם אף שהצו הורה כי השטח יישאר שטח פתוח, במהרה נבנו במקום בו עברה החומה מבני מגורים. הראשונה בשדרות המרכיבות את הטבעת היא שדרת טוורסקוי שנבנתה בשנת 1796. הטבעת כולה הושלמה בשנות ה-20 של המאה ה-19 בעקבות השריפה של מוסקבה במהלך כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812, אשר שרפה את מבני המגורים עשויים העץ שנבנו על תוואי החומה. תוכניות להשלמת חלקו הדרומי של הכביש הטבעתי דרך השכונות יאקימאנקה וזאמוסקוורצ'יה הוצעו כבר בשנת 1935 אולם לא הוצאו אל הפועל. במהלך המאה ה-20 נשתלו עצים לאורך השדרות והשדרות הורחבו וכללו גם את שדרת פוקרווסקי ושדרת סטראסנוי. בכיוון השעון, ממערב למזרח: שדרת גוגול כיכר ארבאט שדרת ניקיצקי כיכר שערי ניקיצקי שדרת טוורסקוי כיכר פושקין שדרת סראסטנוי כיכר שערי פטרובסקי שדרת פטרובסקי כיכר טרובנאיה שדרת רוז'דסטוונסקי כיכר שערי סרטנסקי שדרת סרטנסקי כיכר טורגנווסקאיה שדרת כיסטופרודני כיכר שערי פוקרובסקי כיכר חוחלובסקאיה שדרת פוקרובסקי שדרת יאוזה כיכר שערי יאוזה כביש הטבעת של מוסקבה מדיה וקבצים בנושא טבעת השדרות בוויקישיתוף