laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שליו סיני

שליו סיני המכונה גם שליו אסייתי כחול או שליו המלך (שם מדעי: Coturnix chinensis) הוא מין של עוף קטן עד בינוני ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix). הוא הקטן ביותר מבין המינים בסוג שליו. גובה 8–10 ס"מ. משקל כ-25 גרם. אורך כנף 78–82 מ"מ לזכרים ו- 80–84 מ"מ לנקבות. אורך הזנב עד 25 מ"מ לזכרים ו- עד 29 מ"מ לנקבות. צבעים - הראש כחול שחור, המקור שחור, הפנים והגרון שילוב של שחור ולבן, החזה כחלחל אפור בהיר, הבטן אדום ערמוני, הגב כחול כהה והרגליים צהובות עד כתומות. הזכר מהודר יותר מן הנקבה שעיקר צבעה חום מנומר. השליו הסיני נפוץ בדרום-מזרח אסיה, בדרום אסיה ובאוסטרליה, כולל: הודו, סרי לנקה, הודו סין, איי הרפובליקה הסינית, חצי האי המלאי, איי אנדמן וניקובר, סומטרה וג'אווה. השליו הסיני חי על הקרקע באזורים לחים כמו גבולותיהם של אגמים וביצות, וליד שדות אורז אשר הוא אוכל את יבולם. כן ניזון השליו הסיני מחרקים, (כולל טרמיטים) ורכיכות, אותם הוא הורג טרם אכילתם. השליו הסיני הוא עוף מונוגמי החי כל חייו עם בן זוג אחד. במהלך עונת הרבייה הזכר שהוא טריטוריאלי ביותר, משמיע 3 שריקות, הראשונה בקול צווחני והשתיים לאחריה בקול רך. בקן הבנוי על הקרקע, ומדופן בקש ועלים, מטילה הנקבה 6–12 ביצים בצבע זית – חום כהה, בעלות קליפה מחוספסת השוקלות כ-4.5 גרם כל אחת. הביצים גדולות מאוד יחסית לגופה של הנקבה המתקשה לכסות אותן בגופה בעת הדגירה. הקן ממוקם מתחת לשיח כדי להגן על האפרוחים, שהם מקבוצת עוזבי קן, מפני טורפים. האפרוחים בוקעים מהביצים לאחר כשבועיים וחצי. הזכר אינו מסייע באימון וגידול האפרוחים, לאחר כחודש האפרוחים מגיעים לבגרות ומתחילים להזדווג בינם לבין עצמם. היופי והצבעוניות של השליו הסיני, גרמו לכך שהוא הפך לחיית מחמד מועדפת. המגדלים מחבבים את השליו הסיני גם עקב פוריותו הגדולה, והשטח הקטן שנדרש לו לשם מחייתו. זנים חדשים פותחו וכיום מגדלים בשבי מגוון של צבעים של עוף זה. כסוף – זהו הפיתוח הנפוץ ביותר ונוצותיו הם בגוונים שונים של אפור פסטל מואר. זן זה הופיע לראשונה כמוטציה טבעית, בבריטניה בשנת 1940. לבן – מדובר בצבע לבן אמיתי, ולא בהיעדר צבע (לבקן). לעיתים לעופות מזן זה יש נוצות צבעוניות, אך המגמה היא לפתח זן צח כשלג. אדום חזה – הראש והפנים שחורות עם פס לבן סביב העיניים. סינר אדום תלוי מן הגרון על כל החזה. אדום חזה כסוף – זן יפה ביותר עם ניגודים של הסינר האדום ורדרד על החזה, על רקע נוצות אפורות כסופות. קינמון – זן זה צבעו חום צהבהב כמו קינמון ועל כן בארצות הברית מכנים אותו בשם זה. באירופה הוא מכונה "פאון" (עופר) שכן צבעו מזכיר צבע של עופר איילים. כחול – נראה לבוש בסרבל אפור כחול. שחור – נראה כמו הכחול אך צבעיו כהים יותר. שנהב – צבעו בהיר יותר מזה של הכסוף ועל חזהו סינר אפור. פנינה – מזכיר את זן הקינמון אך הוא יותר בהיר ויש בו תערובת של צהוב עם חום בהיר. שליו שליו נודד מדיה וקבצים בנושא שליו סיני בוויקישיתוף שליו סיני, באתר ITIS (באנגלית) שליו סיני, באתר GBIF (באנגלית) Janice Pappas, Chinensis Coturnix, University of Mishigan Museum of Zoology Katie Thear, KEEPING QUAIL, Broad Leys Publishing שליו סיני באתר הרשימה האדומה של IUCN
ק. וו. צראם

ק. וו. צראם (C. W. Ceram; ‏ 20 בינואר 1915, ברלין, הקיסרות הגרמנית – 12 באפריל 1972, המבורג, גרמניה) היה שם העט שבו נודע הסופר והעיתונאי הגרמני קורט וילהלם מארֶק (בגרמנית: Kurt Wilhelm Marek), שכתב ספרי מדע פופולרי העוסקים בארכאולוגיה. מארק נולד בברלין בשנת 1915. בזמן מלחמת העולם השנייה היה חבר ביחידת תעמולה שפעלה בשורות הוורמאכט וכתב ספרי תעמולה נאצים, ובהם "כך החזקנו בנרוויק" (Wir hielten Narvik‏; 1941) ו"מראה אדומה: בכל מקום כנגד האויב – התותחנים של הרייכסמרשל" (Rote Spiegel – überall am Feind. Von den Kanonieren des Reichsmarschalls; ‏ 1943). לאחר המלחמה עבד צראם עבור בית ההוצאה "ריבולט" בהמבורג. במסגרת זו פרסם, בשנת 1949 את ספרו הידוע "אלים, קברים ומלומדים". הספר פורסם בשם העט "צראם" שהוא היפוך אותיות בגרמנית של שמו, מארק, ובראשי התיבות של שמו, ק. וו. כפי הנראה השתמש מארק בשם העט על מנת לפתוח בקריירה חדשה המנותקת מעברו בשירות הנאצים. הספר "אלים, קברים ומלומדים", שהיה מעין ספר מדע פופולרי המגיש לקהל הרחב נושאים בארכאולוגיה בשפה בהירה ומעניינית, היה להצלחה עולמית. הוא הודפס בחמישה מיליוני עותקים, ותורגם ל-28 שפות, בהן עברית. בשנים שלאחר מכן המשיך צראם בכתיבת ספרים הנוגעים לארכאולוגיה ולתרבויות עתיקות, אם כי אלו לא הצליחו להשתוות להצלחת "אלים, קברים ומלומדים". בשנת 1954 היה צראם בין האחראים לפרסומו בארצות הברית של הספר "אישה בברלין", מעין קטעי רשימות ויומן של אישה אלמונית שחוותה את סוף מלחמת העולם השנייה בברלין, ותיעדה את התנהגותם של הסובייטים, ובמיוחד את מנהגם לאנוס את הנשים בשטחי הכיבוש הסובייטי. הספר התקבל בקרירות בשנת 1954, אך בשנת 2003 התפרסם שוב בגרמניה והיה שם לרב מכר. כיום ידוע כי כותבת הספר הייתה מרתה הילרס, הידועה אף היא כמי שעסקה בתעמולה נאצית בעת המלחמה. צראם הוא אביו של הצייר מקס מארק. צראם מת בהמבורג בשנת 1972. כתיבתו של צראם בנושאי הארכאולוגיה, והדרך שבה הביא את המדע לקהל הרחב, הביאו לייסוד פרס על שמו, המוענק מדי מספר שנים על ידי מוזיאון "Rheinisches Landesmuseum" בבון, לסופר שכתב ספר עיון בארכאולוגיה. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1974, ולאחרונה בשנת 2002. מדיה וקבצים בנושא ק. וו. צראם בוויקישיתוף מותח מ"בלש", דבר, 15 בנובמבר 1957 קברו של צראם, וחתימתו בצד שמו Marek(הקישור אינו פעיל) ק. וו. צראם, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קורט וילהלם מרק (1915-1972), דף שער בספרייה הלאומית ק. וו. צראם, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ק. וו. צראם, באתר MusicBrainz (באנגלית)
פרעות טריפולי (1945)

פרעות טריפולי אירעו בנובמבר 1945, על רקע מלחמת העולם השנייה, עליית הלאומיות הערבית בין השאר בלוב, ועל רקע מצב כלכלי מתדרדר. ההיסטוריון שמואל דותן כתב כי הרקע הישיר שלהן, לצד העוינות הקבועה של הרוב המוסלמי כלפי כל מיעוט באשר הוא ובעיקר כלפי היהודים, היו הידיעות על כוונת הבריטים ובעלי בריתם האמריקנים, למצוא פתרון לשאלת ארץ-ישראל. לאות מחאה התחוללו ברחבי העולם הערבי הפגנות נגד 'הצהרת בלפור' שניתנה ב-2 בנובמבר 1917, ובלוב הפכו הפגנות אלו לשורת מעשי אלימות שהגיעו לשיאם ב-6 בנובמבר 1945. יחידה עברית שהשתייכה לצבא הבריטי ונכחה בלוב בזמן הפרעות, דיווחה לראשי הקהילה שראשי הצבא הבריטי בלוב הסיתו ועודדו את ההתקפה על הקהילה היהודית. במהלך המהומות פשט המון ערבי מוסת על בתי-כנסת ובתי מסחר ברבעים יהודיים בטריפולי בירת לוב ובסביבותיה, ייתכן גם כהמשך להסתה מצידו של השלטון האיטלקי בלוב בשנים שקדמו לכך, שהיוו רקע גם לשואת יהודי לוב. יש הרואים באירועי נובמבר 1945 חלק משואה זו. בפרעות נרצחו 132 יהודים ומאות נפצעו, בעיקר נשים וילדים. כמו כן שרפו הפורעים תשעה בתי כנסת, והרסו 813 בתי עסק יהודיים. הפרעות נמשכו מ-4 בנובמבר (כ"ח בחשוון תש"ו) עד להתערבות הצבא הבריטי, ששלט בלוב, ב-7 בנובמבר. פרעות דומות התרחשו גם בערים ובעיירות נוספים בלוב: א-זאווייה, סוק אל-ג'מעה (אנ'), עמרוס, זנזור, תאג'וראא (אנ') ועוד. הפרעות עוררו זעזוע בקרב הקהילה היהודית בלוב ושמעם הגיע לרחבי העולם היהודי. אירועים דומים התרחשו בלוב ב-1948 וב-1967. שואת יהודי לוב פרעות קהיר ואלכסנדריה (1945) פרעות טריפולי (1948) פרעות טריפולי (1967) Jewish Refugees from Arab Countries פוגרום ביהודי טריפולי, משמר, 8 בנובמבר 1945 יוסי גמזו, ‏משא לוב, "חדשות בן עזר" 588, 4 בנובמבר 2010 נדב שרגאי, הפוגרום שנשכח, באתר ישראל היום, 12 בנובמבר 2015 נתנאל לייפר ונריה כנפו, ‏70 שנה לטבח ביהודי לוב - הסיפור שלא נלמד, באתר כיפה, 4 בנובמבר 2015 Rachel Simon. "Tripolitania Riots (1945 and 1948)." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014. דו"ח הקהילה בעקבות הפרעות, באתר "כתיב" של הספרייה הלאומית, 31 בדצמבר 1945 שמואל דותן, המאבק על ארץ ישראל, תל אביב, משרד הביטחון 1988, עמ' 293. באשר לעמדה הערבית חסרת הסובלנות כלפי כל מיעוט, ראו שם עמ' 134, וגם עפרה בנג'ו, "מיעוטים בשיח הפוליטי הערבי", בתוך שולמית וולקוב (עורכת), מיעוטים זרים ושונים - קבוצות שוליים בהיסטוריה, ירושלים, מרכז שז"ר, 2000, עמ' 51-66 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא לוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גולים

גולים (באנגלית: Exiles) הוא מחזהו היחיד של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס. "גולים" נחשב לאחת מיצירותיו הפחות מוכרות של ג'ויס, והוא הועלה על הבמה בתיאטראות לונדון לראשונה רק ב-1970. ג'ויס, חסיד ומעריץ מושבע של הנריק איבסן, כתב את המחזה ברוח סגנונו של המחזאי הנורווגי. המחזה הוא על משולש אהבה בין ריצ'רד רואן, סופר, רעייתו ברתה, אשה לא משכילה, ורוברט הנד, ידיד נעורים של רואן ועיתונאי מצליח, שהוא ורואן נהגו להתהולל בצעירותם. הדמויות במחזה מייצגות בעליל את ג'ויס עצמו, רעייתו נורה ואחד מחבריו. המחזה נכתב על רקע ביקור המולדת של ג'ויס באירלנד ב-1909, בו פגש אחדים מחבריו. ג'ויס החל לכותבו ב-1914, סיימו ב-1916 והוציאו לאור ב-1918. ניסיונותיו של ג'ויס להעלות את "גולים" על בימת תיאטרון אבי או תיאטרון דובר אנגלית מרכזי אחר לא עלו יפה. רק ב-1970, כשלושים שנה לאחר מותו, העלה הרולד פינטר את המחזה על במת תיאטרון מרמייד בלונדון. חברו של ג'ויס, פאדריק קולם, התבטא כי: "למבקרים הייתה תחושה כי ("גולים") חסר הן את הקסם של דיוקן האמן כאיש צעיר והן את העושר של יוליסס. הם ציינו כי המחזה נכתב בצלמו של מחזה איבסני, וכי הוא פרי עבודתו של מעריץ צעיר של המחזאי הסקנדינבי הדגול." משנשאל לימים על ידי ידידו איטלו זבבו מדוע קרא למחזהו "גולים" ענה ג'ויס: "מסוכן לו לאדם לעזוב את ארצו, אבל מסוכן יותר לשוב אליה, משום שאז ינעצו בני ארצו, אם רק יוכלו, סכין בלבו." ריצ'רד רואן, סופר אירי, חוזר לעירו דבלין לאחר תשע שנים ברומא. עמו שבים רעייתו ברתה ובנו ארצ'י, בן השמונה. בדבלין הם פוגשים את רוברט האנד, עיתונאי בעל שם, ידידו מנוער של רואן, שהיה שותף לחיי ההוללות שלו כשהיו צעירים. רוברט מנסה להשיג לריצ'רד משרה באוניברסיטה, ובמקביל לפתות את ברתה מאחורי גבו. הוא מזמין אותה לביתו, והיא מספרת על כך לריצ'רד, שהולך בעצמו לביתו של רוברט. בדו-שיח ביניהם מתוודה ריצ'רד שהוא דווקא קיווה שהשניים יבגדו בו. משמגיעה ברתה לבית הוא משאיר אותה בחברתו של רוברט, והולך. ברתה ההמומה חושדת שמא בעלה בוגד בה עם ביאטריס, אשה משכילה ממנה. היא נשארת עם רוברט, אך לא ברור האם בגדה בבעלה, והספק מכרסם בו. במערכה השלישית מגיעה ברתה לביתה. בעיתון הבוקר מופיע מאמר המערכת פרי עטו של רוברט שישב וכתב אותו כל הלילה. המאמר עוסק ביחסה של אירלנד לבניה שעזבו אותה, ועתה היא קוראת להם לשוב. ריצ'רד וברתה חוזרים זה לזה. המחזה עלה בתיאטרון הבימה ב-17 בספטמבר 1981, בבימויו של תיאודור תומא. מעצבת התפאורה והתלבושות הייתה לידיה פינקוס-גני, המנהל המוזיקלי היה פולדי שצמן ומתרגמת המחזה הייתה רבקה משולח. בהצגה שיחקו אלכס פלג בתפקיד ריצ'רד רואן, רחל דובסון בתפקיד ברתה, אריאל חן, יואב סיב, רוני וגנר בתפקיד ארצ'י בנם, שמואל עצמון בתפקיד רוברט הנד, עיתונאי ושולמית אדר בתפקיד ביאטריס ג'אסטיס. סטן גבלר דייוויס, ג'יימס ג'ויס - דיוקן האמן, הוצאת דביר, 1990, עמ' 181. עמוד ההצגה באתר הבימה
Age of Mythology

Age of Mythology (בעברית: עידן המיתולוגיה) הוא משחק מחשב מסוגת אסטרטגיה בזמן אמת שפותח על ידי Ensemble Studios והופץ על ידי Microsoft Game Studios. המשחק יצא לאור ב-1 בנובמבר 2002. בשונה מהמשחקים בסדרת Age of Empires, המשחק מתמקד פחות בדיוק ההיסטורי ויותר בסיפורי עם ובמיתוסים מן המיתולוגיה היוונית, המיתולוגיה המצרית והמיתולוגיה הנורדית. המשחק זכה להצלחה רבה וארבעה חודשים לאחר יציאתו מכר למעלה ממיליון עותקים. באוקטובר 2003 יצאה למשחק ההרחבה Age of Mythology: The Titans (בעברית עידן המיתולוגיה: הטיטאנים) הכוללת תרבות חדשה, אטלנטיס, ויחידות נוספות ובהן טיטאנים. בספטמבר 2015, 12 שנים לאחר יציאת ההרחבה האחרונה של המשחק, הוכרזה הרחבה חדשה בשם Tale of the Dragon, בה נוספה התרבות הסינית. הרחבה זו בוצע בהשתתפות חברת SkyBox Labs. במשחק ניתן לשחק ב-5 תרבויות שונות, בסוגריים רשום היצור אותו יכול האל לזמן. היצורים מהמיתולוגיה היוונית. השחקן יכול לשחק את האלים: האדס (קיקלופ, מינוטאורוס, מנטיקור, האריה מנמאה, כימרה, קולוסוס) זאוס (מינוטאורוס, הידרה, סקילה, מדוזה, קולוסוס, קנטאור, מנטיקור) פוסידון (מנטיקור, קיקלופ, כימרה, האריה מנמאה, הידרה, סקילה) הרה (מדוזה) אפולו (מנטיקור) הרמס (קנטאור) אפרודיטה (האריה מנמאה) אתנה (מינוטאורוס) ארטמיס (כימרה) הפייסטוס (קולוסוס) דיוניסוס (הידרה וסקילה) ארס (קיקלופ) השחקן יכול לשחק את האלים מהמיתולוגיה המצרית. השחקן יכול לגלם את האלים: רע (וואדג'ט, ספינקס, סקראב, אוונגר, מומיה, רוק, פתסוכוס) איזיס (אנובייט, איש-עקרב, ספינקס, מומיה, רוק, פתסוכוס) סת (וואדג'ט, אנובייט, סקראב, פניקס, איש-עקרב, אוונגר) אוזיריס (מומיה) הורוס (אוונגר) אנוביס (אנובייט) בסתת (ספינקס) נפטיס (איש-עקרב) חתחור (פתסוכוס, רוק) סחמת' (סקארב) פ'תא (וואדג'ט) תחות (פניקס) בה משחקים את האלים מהמיתולוגיה הנורדית. השחקן יכול לגלם את האלים: ת'ור (פנריר, יורמנגרד, ענק-קרח, חזיר בר, טרול, ולקיריה, ענק-אש) אודין (ולקיריה, ענק הרים, קראקן, ענק-קרח, אינרג'ר, ענק-אש, פנריר, יורמנגרד) לוקי (ענקי אש, קרח והר, ענק, קראקן, פנריר, יורמנגרד, טרול, אינרג'ר) פריה (ולקיריה) בלדר (ענק-אש) הל (ענקי אש, קרח והר) טיר (פנריר, יורמנגרד) סקאדי (ענק-קרח) בראגי (חזיר-בר) פורסטי (טרול) היימדאל (אינרג'ר) נג'ורד (ענק הרים, קראקן) ההרחבה הראשונה למשחק ובה נוספו טיטאנים למשחק בנוסף לתרבות אטלנטיס. 1. קרונוס 2. אורנוס 3. גאיה 4. פרומתיוס (פרומתיאן) 5. לטו (אוטומטון) 6. אוקיינוס 7. היפריון 8. רהייה 9. ת'יה 10. הליוס 11. אטלס 12. הקטה מדיה וקבצים בנושא Age of Mythology בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Age of Mythology Age of Mythology, באתר PCGamingWiki (באנגלית) Age of Mythology: Extended Edition, באתר PCGamingWiki (באנגלית)
נסיכות דולקדיר

נסיכות דולקדיר (בטורקית: Dulkadiroğulları Beyliği) הייתה אחת מנסיכויות הסְפָר שהקימו בני שבט הדולקדיראואולו (בטורקית Dulkadiroğlu), השייך לקבוצת שבטי האוע'וז הטורקמניים, לאחר קריסת סולטנות רום. הנסיכות הוקמה ב-1337, שלט בה אהמט זינאדין ביי ועיר בירתה הייתה קהרמאנמרש. לתקופה מסוימת הרחיבה הנסיכות את השפעתה מהעיר מוסול שבצפון עיראק של ימינו ועד מרכז אנטוליה. נסיכות זו הייתה גורם מפתח במשחקי הכוחות בין האימפריה העות'מאנית לממלוכים, תוך נישואים פוליטיים בין בני משפחות השליטים בשתי הישויות. ב-1515, במהלך מסע המלחמה של הסולטאן סלים הראשון נגד הממלוכים, נכבשה הנסיכות והפכה למדינת חסות של האימפריה העות'מאנית. בנו, הסולטאן סולימאן הראשון פעל לפירוק כל הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה והטמעתן באימפריה וכך, ב-1522 פורקה סופית הנסיכות והפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית. עד אמצע המאה ה-19 כונה האזור במסמכים העות'מאניים בשם "דולקדיר". מדיה וקבצים בנושא נסיכות דולקדיר בוויקישיתוף המינוח המקביל הנכון באנגלית הוא Clan ולא Tribe.
לוטה

לוטה (Lota) היא עיר חוף בת כ-50 אלף תושבים במחוז ביוביו במרכז צ'ילה. מקור שמה במילה Louta במפונדונגון, שפתם של בני המפוצ'ה, ופירושה "יישוב קטן". מושל צ'ילה אנחל דה פרדו ייסד ב-12 באוקטובר 1662 את העיר סנטה מריה דה גואדלופה במקום בו שוכנת כיום לוטה, אך עיר זו לא החזיקה מעמד במהלך מלחמת האראוקו. במהלך המאה ה-19 נתגלה באזור פחם רב, וב-1840 הוקם המכרה המרכזי שזכה לכינוי "אל צ'יפילון דל דיאבלו" (El Chiflón del Diablo) - "רוח השטן". אורח חייהם הקשה של הכורים תואר בספר subterra ("מתחת לאדמה") מאת הסופר הצ'יליאני יליד העיר בלדומרו ליו. לוטה עצמה קיבלה מעמד של יישוב ב-5 בינואר 1875, וב-30 בנובמבר 1881 קיבלה מעמד של עיר. ב-1897 הוקמה בה תחנת הכוח ההידרואלקטרית צ'יווילינגו, שהייתה הראשונה מסוגה בצ'ילה, ויש סברות שתומאס אלווה אדיסון היה מעורב בתכנונה. במשך שנים רבות החזיקו בבעלות על המכרות מתיאס קוסיניו ותומאס גרלנד, אך הם הולאמו ב-1970, בתקופת שלטונו של סלוודור איינדה. באותה העת הועסקו בהם כ-18 אלף כורים. לאחר ההפיכה הצבאית של אוגוסטו פינושה ב-1973 נאסרו רבים ממנהיגי הכורים, ופעילות המכרות צומצמה. במהלך שנות ה-90 הועלו ספקות באשר להצדקה הכלכלית שבהפעלת המכרות, במיוחד נוכח קשיים בתחרות עם מחירי הפחם הקולומביאני. בשלב ראשון, פוטרו 4,000 כורים ב-1993, וב-1997 חדלו המכרות לפעול. כתוצאה מכך תושבים רבים נותרו מובטלים, והעיר נקלעה למשבר ממנו טרם התאוששה. מכרה הפחם פתוח כיום למבקרים, והוא אחד ממוקדי המשיכה לתיירים בעיר, לצד חוף הים שלה ופארק לוטה, שהוקם בין 1862 ל-1873 ביוזמת רעייתו של בעל המכרות, איסידורה קוסיניו. מדיה וקבצים בנושא לוטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לוטה (בספרדית) לוטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עובדות היסטוריות על תחנת הכוח ההידרואלקטרית צ'יווילינגו, באתר בית הספר להנדסה של האוניברסיטה הקתולית של צ'ילה.
השרפה הגדולה בבולטימור

השרפה הגדולה בבולטימור היא שרפה שפרצה בעיר בולטימור ב-7 בפברואר 1904 ונמשכה 30 שעות ברציפות. נדרשו 1,231 כבאים כדי להשתלט עליה. השריפה הרסה 1,545 בניינים (70 גושי מבנים) שהיוו את רוב שטח מרכז בולטימור. אחת הסיבות לנזק הגדול שחוללה השרפה ולמשכה הרב הייתה חוסר התאימות בציוד הכיבוי בערים השונות שנבע מחוסר תקינה אחידה בנושא. צינורות המים של כבאיות מיישובים אחרים לא התאימו לברזי השרפה של בולטימור, כך שלמרות הגעתן של כבאיות מיישובי הסביבה וערים סמוכות, כמו גם מערים רחוקות יותר, לא הייתה בהן תועלת רבה. בניסיון לעצור את התפשטות האש נעשו שתי פעולות במקביל - נערכו פיצוצים מבוקרים במבנים ויצרו "חומת אש", אולם שתי הפעולות לא עצרו את התפשטות השרפה. בין הבניינים שלא נפגעו היה בניין ג'פרסון הניצב עד היום. מרכז העיר נבנה מחדש, תחת תקינת כיבוי אש מחמירה. תוצאת לוואי של השרפה הייתה קביעת תקנים אחידים לציוד כיבוי אש. מדיה וקבצים בנושא השרפה הגדולה בבולטימור בוויקישיתוף בין הערים הסמוכות מהן הגיעו כבאיות: פילדלפיה ווושינגטון די. סי. ויישובים בווירג'יניה. בין הערים הרחוקות יותר מהן הגיעו כבאיות: ניו יורק ואטלנטיק סיטי. ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית ובנושא אסונות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הספרייה הלאומית של אירלנד

הספרייה הלאומית של אירלנד (באנגלית: National Library of Ireland או NLI; אירית: Leabharlann Náisiúnta na hÉireann) היא ספרייה לאומית השוכנת בדבלין, אירלנד. הספרייה נמצאת בתחום אחריותו של השר לאמנויות, ספורט ותיירות. הספרייה אינה משמשת כספריית השאלה אלא כספריית עיון בלבד, וניתן לעיין בה ללא תשלום בחומר רב הקשור לאירלנד ולתרבותה, כספרים, מפות, כתבי יד, עיתונים, כתבי עת ותצלומים. בספרייה כשמונה מיליון פריטים והיא מכילה שני חדרי עיון: חדר מרכזי לספרים וחדר עיון בכתבי יד ובו גם אפשרות לעיון ממוחשב בכתבי יד של ג'יימס ג'ויס, שלא ניתן לעיין בהם עצמם עקב צורכי אבטחה ושימור. באחריות הספרייה הארכיב הלאומי לתמונות של אירלנד, השוכן ברובע טמפל בר, ובו חדר עיון נפרד, וכן גם ארכיב של כתבי עת, והמרכז למספרי סדרון תקני בינלאומי (ISSN) של אירלנד. כמו כן שוכן בה המשרד הגנאלוגי, המשמש גם כרשות האירית להרלדיקה. הספרייה הוקמה ב-1877 בעקבות חקיקת חוק המוזיאונים לאמנות ומדע של דבלין. ב-1881 הוחלט כי הספרייה תנוהל על ידי מועצה בת 12 נאמנים: שמונה מתוכם ימונו על ידי "החברה המלכותית של דבלין", גוף שהוקם כדי לקדם נושאים כאמנות ומדע באירלנד, וארבעה על ידי הממשלה. לאחר הפיכת אירלנד למדינה עצמאית עבר ניהול הספרייה בין גופים שונים, עד שב-2005 הפכה לגוף אוטונומי. הסופר ג'יימס ג'ויס נהג לבלות שעות רבות בספרייה הלאומית בעת לימודיו באוניברסיטה, והוא מיקם בה את אחד מפרקי יצירתו יוליסס, "סקילה וכריבדיס". מדיה וקבצים בנושא הספרייה הלאומית של אירלנד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הספרייה הלאומית של אירלנד (באנגלית) הספרייה הלאומית של אירלנד, ברשת החברתית פייסבוק הספרייה הלאומית של אירלנד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הספרייה הלאומית של אירלנד, באתר פליקר קטלוג הספרייה הלאומית האירית, הכולל חומר ממוחשב מקורות: מסד הנתונים של הספרייה הלאומית האירית למטרות מחקר על אירלנד דף הפייסבוק של הספרייה הלאומית האירית דף ה-Flickr של הספרייה הלאומית האירית דף ה-Twitter של הספרייה הלאומית האירית הספרייה הלאומית האירית - ייטס: חייו ויצירותיו של ויליאם בטלר ייטס - תערוכה מקוונת הספרייה הלאומית האירית - "גלה את הספרייה הלאומית שלך" - תערוכה מקוונת הספרייה הלאומית האירית - מרידת חג הפסחא: אישים ונקודות מבט - תערוכה מקוונת אוספי הספרייה הלאומית של אירלנד בפורטל הספריות האירופי
יפה תוסיה כהן

יפה תוסיה כהן (נולדה ב-7 בספטמבר 1962) היא שחקנית, זמרת ומורה לשירה ערבית. ילידת תל אביב, בוגרת החוג לתיאטרון בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב. נולדה לזמרת המצרית-ישראלית פאיזה רושדי וליצחק תוסיה כהן. הוריה נפרדו בעודה פעוטה. למדה משחק באוניברסיטת תל אביב. הופיעה עם המוזיקאי יאיר דלאל. צוינה לשבח על משחקה בפסטיבל עכו 1995, בהצגה "מכתב מאישה טיפשה" מאת אורנה עקאד ובבימויה. כהן כתבה, הפיקה ושיחקה בהצגת היחיד 'אנא, פאיזה' המבוסס על סיפור חייה של אימה. ההצגה זכתה בפרס ראשון בפסטיבל 'תיאטרונטו 2000' בתיאטרון הבימה. לאחר מכן השתתפה תוסיה כהן בסרט התעודה 'אמא, פאיזה' שביימה סיגלית בנאי. הסרט מראה את רושדי בשלהי חייה עם הנגנים שעבדו איתה ברשות השידור, והוא עוסק בעיקר ביחסים בין האם והבת. בשנת 2007 העלתה תוסיה כהן מופע הוקרה לאימה בתיאטרון ענבל, עם הנגנים הוותיקים שניגנו איתה. כהן משחקת בתיאטרון רפרטוארי, הפקות מסחריות, מחזות זמר, הצגות ילדים, דיבובים, קריינות וממשיכה להחיות את תרבות אימה בהופעות בשירה ערבית ובהוראת זימרה בסגנון זה. יפה תוסיה כהן, ברשת החברתית פייסבוק יפה תוסיה כהן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי יפה תוסיה כהן, באתר "הבמה" נרי ליבנה, הנעליים הגדולות של פאיזה, באתר הארץ, 13 באפריל 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דונבאס ארנה

דונבאס ארנה (באוקראינית: Донба́с Аре́на) הוא אצטדיון כדורגל במרכז העיר דונצק שבאוקראינה. בניית האצטדיון, המכיל כ-50,000 מקומות ישיבה, החלה בשנת 2005 והסתיימה בשנת 2009 בעלות 400 מיליון דולר. החל מעונת 2009/2010 ועד 2013/2014, שימש האצטדיון כמגרשה הביתי של קבוצת שחטאר דונצק. האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת טורניר יורו 2012. בעקבות משבר אוקראינה האצטדיון הופקע על ידי שלטונות הרפובליקה העממית של דונצק. האצטדיון, שנבנה בשטח פארק לנין קומסומול במרכז העיר, מזכיר במראהו צלחת מעופפת בשל צורתו האליפטית ומבנהו המזוגג. גג האצטדיון משופע מכיוון צפון לדרום ותכנונו תורם לתאורה ולאוורור הטבעיים, בנוסף להתמזגותו החזותית של האצטדיון עם הסביבה. מחוץ לאצטדיון הוקם פארק חדש, בו נשתלו עצים חדשים במקומם של עצי הפארק הישן באתר. הפארק תוכנן להתאים לצבעי קבוצת שחטיור דונצק, ועלי העצים שנשתלו נצבעים כתום בהיר ואדום במהלך הסתיו. בנוסף כולל הפארק מיני שיחים ופרחים רבים, מזרקות ומרכז קניות. עלות בניית הפארק ומתקניו נאמדת בכ-40 מיליון דולר. במרבית היציעים באצטדיון מותקנים כיסאות פלסטיק בצבע כתום, פרט לשכבה התחתונה בה הורכב הכיתוב "שחטאר דונצק" באנגלית באמצעות כיסאות בצבע לבן שהותקנו בין כיסאות בצבע שחור. פרט ליציעים הרגילים כולל האצטדיון 170 מושבים מיוחדים לבעלי מוגבלויות, 76 תאי שדרנים, תא עיתונאים ותא אח"מים. האצטדיון נפתח בטקס רב רושם שנערך ב-29 באוגוסט 2009, בו חלים באוקראינה אירועי יום דונצק. חלקו הראשון של הטקס כלל מופעי ריקוד וכוראוגרפיה, הופעות של אמני פופ רוסים ואוקראינים, נאומים של פוליטיקאים ואנשי מפתח והצגת סגל השחקנים של שחטאר דונצק. חלקו השני של הטקס התמקד בהופעתה של הזמרת האמריקאית ביונסה נואלס ובמופע זיקוקים. בטקס נכחו אישים רבים מצמרת הפוליטיקה המקומית ובהם הנשיא ויקטור יושצ'נקו, ראש הממשלה יוליה טימושנקו ומנהיג מפלגת האופוזיציה, ויקטור ינוקוביץ'. כחלק ממשבר אוקראינה נפגע האצטדיון מהפגזה ארטילרית כחלק מקרב בין בדלנים פרו-רוסים לבין הכוחות המזוינים האוקראינים. האצטדיון נהרס והוצא מכלל שימוש למספר שנים. בקיץ 2014 האצטדיון הופקע על ידי הרשויות הבדלניות של הרפובליקה העממית של דונצק. ב־31 במאי 2018 שוקם הדשא באצטדיון וחזר לשמש בעיקר לאירוח משחקי ידידות שונים. באפריל 2021 נודע שהאצטדיון עודנו במצב טוב, אך הדשא אינו מתוחזק והמושבים הכתומים הבוהקים ביציעים נראים מוכתמים. אתר האינטרנט הרשמי של דונבאס ארנה (באנגלית) דונבאס ארנה, ברשת החברתית פייסבוק דונבאס ארנה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דונבאס ארנה, ברשת החברתית VK דונבאס ארנה, באתר פליקר В Донецке восстановлен газон легендарной «Донбасс Арены» Роскошь и пустота «Донбасс Арены»: пятый год без футбола (Фоторепортаж)
פאיזה רושדי

פאיזה רושדי או פאיזה רוג'די (בערבית: فايزة رشدي;‏ 1921 – 29 בינואר 2003) הייתה זמרת יהודייה מצרייה-ישראלית שנודעה, בין השאר, בהופעותיה עם תזמורת קול ישראל בערבית בניצוחו של זוזו מוסא. רושדי נולדה לרחל ודוד באלכסנדריה, מצרים בשם מרים בונן למשפחה בת שלושה ילדים. כשהייתה בת 7 נפטר אביה. בגיל שמונה זכתה בתחרות כישרונות ארצית. פאטמה רושדי, זמרת ושחקנית מצרית מצליחה באותה עת החליטה לאמץ את מרים ללהקתה. מרים החליטה לנצל את כישרונה בתחום הזמרה לטובת פרנסת המשפחה ואימצה את שם הבמה "פאיזה רושדי" ("אל פאיזה" היא "הזוכה" בערבית). בעקבות ההצלחה עברה המשפחה לקהיר. היא פיתחה קריירה של זמרת ושחקנית קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה והושמעה ברדיו במצרים. הגיעה לראשונה להופעות בארץ ישראל ב-1946. בשנת 1951, בעקבות מות האם, עלתה עם שני אחיה לישראל. כשהחל הרדיו הישראלי להשמיע אותה, הפסיקו להשמיע אותה בארצות ערב. זמן קצר לאחר עלייתה נשאה לראשונה. בעלה היה מהמר כפייתי ובזבז את רוב הכסף שהביאה עמה ממצרים. בני הזוג התגרשו לאחר כארבע שנים. ב-1954 נכנסה לרשות השידור כזמרת מובילה בתזמורת קול ישראל בערבית בניצוחו של זוזו מוסא. נכתבו לה כ-250 שירים, ביניהם שירים הכוללים בתים ופזמון, וכן מוושאחאת אנדלוסיים, מאוואלים, שירים עממיים מצרים, סורים ועיראקים שנכתבו במיוחד בשבילה. היא הושמעה ברדיו והופיעה בשנות השבעים בתוכניות של הטלוויזיה בערבית עם משה אליהו. בין הכותבים והמלחינים שעבדו איתה: פלפל ג'ורג'י, האחים סלאח ודאוד אל-כוויתי, זוזו מוסא, נעים רג'ואן, אלברט אליאס, זכי סורור ועוד. ב-1967, במלחמת ששת הימים, נמצא תקליט שלה ברדיו רמאללה, שהובא ממצרים עם שיר שהוקלט במצרים שנקרא 'רחו אל חבאאיב וון'. בתחילת שנות השישים נישאה בשנית ליצחק תוסיה כהן וילדה את בתה היחידה, יפה תוסיה כהן, לימים שחקנית וזמרת. בעקבות נישואיה הפסיקה להופיע. בשנת 1965 נפרדו בני הזוג ורושדי שבה להופיע. פאיזה רושדי הופיעה במשך השנים בארץ ובעולם. היא נפטרה בכ"ו בשבט תשס"ג (29 בינואר 2003) ונטמנה בבית העלמין ירקון. הסרט התיעודי "אמא פאיזה", שתיאר את מערכת היחסים בין פאיזה לבתה, בבימויה של סיגלית בנאי, הוצג בערוץ 1 במסגרת "הסיפור האמיתי". בשנת 2011 הוציא המוזיקאי דודו טסה את אלבומו "דודו טסה והכוויתים", המורכב כולו מחומרים של סבו ואחיו, דאוד וסאלח אל כוויתי. בתקליט זה משולבים שניים משיריה של רושדי, כולל דגימות מקולה. רושדי עדיין מושמעת ברדיו בערוץ הישראלי בערבית ונראית מדי פעם בערוץ הראשון ובערוץ 33 של הטלוויזיה הישראלית בקטעי ארכיון. נרי ליבנה, הנעליים הגדולות של פאיזה, באתר הארץ, 16 באפריל 2003 מרב יודילוביץ', פאיזה רושדי הלכה לעולמה, באתר ynet, 30 בינואר 2003 דודי פטימר, ‏במלאת 100 שנה להולדתה: סיפורה של פאיזה רושדי שסיימה את חייה כמעט כאלמונית, באתר מעריב אונליין, 18 בדצמבר 2021 פאיזה רוג'די ותזמורת רשות השידור מיוטיוב פאיזה רוג'די שרה לחן מאת פריד צ'אדק באתר יו-טיוב, סרטון באתר יוטיוב אתר "Billiongraves"