laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לבנית לואיזיאנה

לבנית לואיזיאנה או לבנית טריקולור (שם מדעי: Egretta tricolor) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החי בביצות בדרום אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית, הקריביים ובחלק העליון של אמריקה הדרומית. לרוב היא חיה באזור הטרופי שמדרום לארצות הברית, אך לעיתים מגיעה גם לטקסס וקליפורניה ודרומה עד ברזיל ופרו. אנפה זו תוארה ב-1776 בידי החוקר הגרמני פיליפ לודוויג סטטיוס מולר (אנ'), אשר נתן לה את שמה המדעי עקב שלושת הצבעים העיקריים של נוצותיה: כחול, ורוד ולבן. אורכה של האנפה 56 עד 76 ס"מ, מוטת כנפיה הממוצעת 86 סנטימטרים. משקל הזכרים גדול במעט ממשקל הנקבות ומגיע ל-415 גרם לעומת 334 גרם בממוצע אצל הנקבות. האנפה בעלת נוצות כחולות-אפורות לאורך גופה כשהבטן לבנה והחזה כחול אך בעל פס לבן-ורדרד לאורכו היורד מקצה המקור האפור. בסיס המקור ותחתית העיניים צהובים ומוקפים בעור ורוד ומאחורי הראש ציצה לבנה והרגליים ארוכות ואפורות. האנפה מצויה סביב אגמים, נהרות רדודים וביצות ולעיתים גם בחופים של אמריקה הטרופית. האנפה חיה לצד אנפות אחרות ודגה יחד אתן במים הרדודים. היא חוטפת את מזונה – סרטנים או דגים קטנים – במכת מקור מהירה. אנפה זו מקננת על עצים, בזוגות ולא בלהקות. הנקבה מטילה 3 עד 7 ביצים. מדיה וקבצים בנושא לבנית לואיזיאנה בוויקישיתוף לבנית לואיזיאנה, באתר ITIS (באנגלית) לבנית לואיזיאנה, באתר NCBI (באנגלית) לבנית לואיזיאנה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) לבנית לואיזיאנה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) לבנית לואיזיאנה, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) לבנית לואיזיאנה, באתר GBIF (באנגלית) לבנית לואיזיאנה באתר הרשימה האדומה של IUCN
סאל"ט

סאל"ט או SALT (ראשי תיבות באנגלית של: Strategic Arms Limitation Talks) היו שיחות בין ברית המועצות וארצות הברית לגבי הגבלת נשק שהובילו לחתימת שני הסכמים, הסכם סאל"ט-1 שנחתם ב-1972 והסכם סאל"ט-2 שנחתם ב-1979. בשנות ה-60 התעצם מרוץ החימוש ואיים לצאת מכלל שליטה. בניסיון להרגיע את המתיחות ולעצור את ההתחמשות הבלתי פוסקת, פתחו הסובייטים והאמריקאים ב-1969 בסבב שיחות שמטרתו הייתה ניסוח הסכם להגבלת נשק. השיחות שנפתחו ב-1967 הסתיימו ב-26 במאי 1972 כאשר נחתם הסכם סאל"ט-1 בקרמלין במוסקבה בין המזכ"ל של המפלגה הקומוניסטית ליאוניד ברז'נייב ונשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. במסגרת הסכם סאל"ט-1 נקבעה תקרה למספר הטילים הבליסטיים שמותר ל-2 הצדדים לפרוס- 1700 משגרים לארה״ב ו- 2400 לבריה״מ. על פי ההסכם ניתן היתר להחליף טילים בליסטיים בין יבשתיים בטילים בליסטיים המשוגרים מצוללות, שנתפסו כפגיעים ולכן מגבירים את היציבות. מכיוון שההסכם לא נגע בטילי שיוט, החלו שני הצדדים לפתח טילי שיוט, המסוגלים לשאת ראשי נפץ גרעיניים. תוקפו של ההסכם הוגבל ל-5 שנים ועד אז היו מעצמות העל אמורות לשאת ולתת על הסכם חדש אך הצדדים כיבדו את ההסכם עד 1979, השנה שבה נחתם הסכם סאל״ט 2. בהמשך החלו שיחות במטרה לקבוע הסדר חדש - סאל״ט-2. השיחות החלו ב-1972 לאחר חתימת ההסכם הקודם - סאל"ט-1, אך תפסו תאוצה רק ב-1974 לאחר פגישה בין המנהיג הסובייטי ליאוניד ברז'נייב לנשיא האמריקאי ג'רלד פורד בולדיווסטוק שברוסיה. הצדדים הגיעו להסכמות ב-18 ביוני 1979 כאשר ליאוניד ברז'נייב מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית, נשיא ברית המועצות ונשיא ארה״ב ג'ימי קרטר נפגשו בווינה, וחתמו על ההסכם, בו נקבעה תקרה שווה של 2400 משגרים אסטרטגיים, והגבלת משנה של 1320 משגרים כשירים לטילים מונחים מתפצלים למטרות נבחרות. בנוסף, במסגרת ההסכם נאסר שימוש במערכת הפצצה במסלול כבידתי חלקי. לראשונה נכללו במניין טילים מתפצלים ומפציצים אסטרטגיים. למרות שההסכם אושר ונחתם באופן סופי, הוא לא אושרר בסאנט האמריקאי, לאחר שבינואר 1980 ברית המועצות פלשה לאפגניסטן. עם זאת, נראה כי בפועל המגבלות של ההסכם קויימו על ידי המעצמות. ב-1982 המעצמות החלו בשיחות לקראת הסכם מחודש, תחת השם האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי (START). האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי (START II, START I) סטארט החדש מדיה וקבצים בנושא סאל"ט בוויקישיתוף נוסח הסכם סאל"ט-1 סאל"ט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לואיג'י מאנזוטי

לואיג'י מאנזוטי (באיטלקית: Luigi Manzotti ‏ 2 בפברואר 1835 - 15 במרץ 1905) היה רקדן מימיקה וכוריאוגרף. מאנזוטי נולד במילאנו. את הבלט הראשון שלו יצר בשנת 1858 והפקותיו הבאות בוצעו ברחבי העולם. כיום הוא זכור בעיקר בכוריאוגרפיה שלו לבלט "אקסלסיור" (1881), למוזיקה מאת רומואלדו מארנקו "פייטרו מיקה", 1871 "גליליאו גליליי", 1873 "זיאבה", 1878 "אקסלסיור" בלט, 1881 "אמור", 1886 "ספורט", 1897 מדיה וקבצים בנושא לואיג'י מאנזוטי בוויקישיתוף ביוגרפיה קצרה של לואיג'י מאנזוטי באוקספורד רפרנס ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האגף המזרחי של הבית הלבן

האגף המזרחי של הבית הלבן (באנגלית: East Wing of the White House) הוא מבנה דו קומתי, המצוי מזרחית לבית הלבן - משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון בירת ארצות הברית. במבנה זה מצויים משרדי הגברת הראשונה של ארצות הברית וכן צוותים שונים של הבית הלבן ובהם צוות ההתכתבות (המענה לתכתובות) של הבית הלבן. באגף זה נמצא תיאטרון הבית הלבן (the White House theater), וכניסת המבקרים ולובי המיועד למבקרים. האגף מחובר למבנה הראשי באכסדרת העמודים המזרחית (the East Colonnade). הנשיא תומאס ג'פרסון הוסיף שתי אכסדראות עמודים, מזרחית ומערבית לבית הלבן בתקופת כהונתו. האכסדרה המזרחית הוסרה בשנת 1866 ונבנתה מחדש בשנת 1902 במהלך השיפוץ שנעשה בתקופת כהונתו של תיאודור רוזוולט. בקצה אכסדרה זו ניצבה חממת הבית הלבן. המבנה הנוכחי נבנה בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת להסוות בניית בונקר השמש מקלט מפני הפצצה אווירית עבור המשפחה הנשיאותית וצוות הבית הלבן. מקלט זה, האמור לעמוד בפני מתקפה אטומית, הוסב ומשמש כיום את מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום והוא למעשה חלק ממרתף הבית הלבן. החל משנת 1977 משמש האגף המזרחי את לשכתה של הגברת הראשונה של ארצות הברית. רוזלין קרטר הייתה הגברת הראשונה שמיקמה את משרדה האישי באגף המזרחי וקראה לו באופן רשמי "משרדה של הגברת הראשונה". מדיה וקבצים בנושא האגף המזרחי של הבית הלבן בוויקישיתוף האגף המזרחי באתר הבית הלבן. האגף המזרחי באתר מוזיאון הבית הלבן
אנפה לבנת-פנים

אנפה לבנת-פנים (שם מדעי: Egretta novaehollandiae) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החיה לאורך דרום-מזרח אסיה באינדונזיה, גינאה החדשה, מרבית אוסטרליה וניו זילנד. האנפה מצויה הן לאורך מים מתוקים והן במים מלוחים סמוך לחופים, כשלרוב היא לא נודדת הרחק. אנפה זו דומה למין אנפה כחולה קטנה, אף שבעבר בלבלו בינה לבין המין אנפה לבנת-צוואר והכלילו אותה בסוג אנפה. היא תוארה ב-1770 בידי החוקר ג'ון לת'אם (אנ'). אורכה של האנפה 60 עד 70 ס"מ, קטן יחסית לסוגה ומשקלה הממוצע הוא 550 גרם. האנפה בעלת נוצות גב, בטן, חזה וכנפיים אפורים-כחולים עם רגליים צהובות עד אפורות. החלק האחורי של הראש כחול, למעט כמה ציצות לבנות, אך רובו לבן בסמוך לסנטר, למקור, ללחיים ולעיניים. האזור סביב העיניים לעיתים צהוב. בעונת הרבייה הזכרים מצמיחים מספר נוצות בצבע ורוד-ברונזה על הגרון והחזה הכחולים יחסית. מקורה של האנפה ארוך ודק בצבע אפור עם קצה שחור. האנפה מצויה בסמוך לביצות, שדות, שפכי נהרות וחופים לאורך אוסטרליה, חלק מאיי אוקיאניה, גינאה החדשה ובכמה מאיי אינדונזיה. היא נמצאת גם בטסמניה (המין היחיד בסוגה המתרבה באי), קלדוניה החדשה, ניו זילנד ובכמה איים כמו אי חג המולד, איי קוקוס ואיי שלמה. אנפה זו היא דייגת מוצלחת הניזונה בעיקר מדגים ומסרטנים שהיא חוטפת. מדיה וקבצים בנושא אנפה לבנת-פנים בוויקישיתוף אנפה לבנת-פנים, באתר ITIS (באנגלית) אנפה לבנת-פנים, באתר NCBI (באנגלית) אנפה לבנת-פנים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אנפה לבנת-פנים, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אנפה לבנת-פנים, באתר GBIF (באנגלית) אנפה לבנת-פנים באתר הרשימה האדומה של IUCN
אנפה כחולה קטנה

אנפה כחולה קטנה (שם מדעי: Egretta caerulea) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החיה באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית ומצפינה גם לדרום אמריקה הצפונית שסביב חוף המפרץ והקריביים, ולעיתים אף מצפינה עד הגבול הדרומי של קנדה, אך נודדת דרומה בחורף. אנפה זו היא קרובתה של לבנית אדמדמה, הגדולה ממנה והיא בעלת תפוצה רחבה ואינה נמצאת בסכנת הכחדה. אנפה זו מגיעה לאורך ממוצע של 64–76 ס"מ ובעלת מוטת כנפיים של 102 סנטימטרים ומשקלו של 325 גרם. נוצותיה כחולות-אפורות עם צוואר וראש סגולים-כהים ומקור אפור וצהוב בתחילתו. הראש והצוואר בעלי נוצות פרועות מעט המאדימות בעונת הרבייה. לעומת הבוגרים, הצעירים בשנים הראשונות לעומתם לבנים בהרבה, דומים מעט ללבנית השלג. האנפה חיה במושבות סמוך לצמחייה, לרוב סביב מים מתוקים כמו ביצות ונהרות איטיים וכן בין מנגרובים וביצות מלחה, כשהאנפות הצפוניות נפוצות יותר גם לאורך החופים. האנפה צדה ממארב בעזרת מקורה הארוך טרף קטן של דגים, צפרדעים, תולעים, סרטנים וחרקים. לעיתים קרובות אנפה זו מתרבה לצד אנפית השלג בקבוצות גדולות. עם זאת בשאר הזמן האנפות נעות ביחידות. בקן הנקבות מטילות 3 עד 7 ביצים בצבע תכלת. מדיה וקבצים בנושא אנפה כחולה קטנה בוויקישיתוף אנפה כחולה קטנה, באתר ITIS (באנגלית) אנפה כחולה קטנה, באתר NCBI (באנגלית) אנפה כחולה קטנה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אנפה כחולה קטנה, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) אנפה כחולה קטנה, באתר GBIF (באנגלית) אנפה כחולה קטנה באתר הרשימה האדומה של IUCN
לבנית שונית פסיפית

לבנית שונית פסיפית (שם מדעי: Egretta sacra) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החיה לאורך דרום ודרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה וכמה מאיי אוקיאניה שסביבה. היא דומה מעט ללבנית ים-סוף (המכונה גם כדי להבדיל "לבנית שונית מערבית"). אנפה זו בעלת תפוצה רחבה ואינה בסכנה, אך האוכלוסייה בניו זילנד רגישה להפרעות וכיום האנפה מוגנת בה. אנפה זו בינונית בגודלה ומגיעה לאורך 57 עד 66 ס"מ בממוצע ובעלת מוטת כנפיים של 90 עד 110 ס"מ ומשקל ממוצע של 400 גרם, ללא הבדלים גדולים בין הזוויגים. עם זאת, יש בעיה מסוימת בזיהוי מין זה: רוב האוכלוסייה מציגה מופע כהה בכחול-פחם, אך חלק מהאוכלוסייה מציג מופע לבן לגמרי. תופעה הנקראת מלניזם. הדבר גורם לצפרים וחוקרים להתקשות באבחנה בין האנפות הלבנות לבין מינים אחרים. האנפה בעלת המופע הכהה בעלת מקור חום, פס לבן מתחת המקור עד לאמצע הסנטר ורגליים ועיניים צהובות. המקור ארוך ודק בצבע אפור. האנפה שוכנת לרוב סביב לגונות ושוניות לאורך החופים הטרופיים והסובטרופיים של דרומה של אסיה והחלק המזרחי של אוקיאניה סביב האוקיינוס השקט (ומכאן שמה). בין השאר היא מצויה בפיג'י, איי מרשל, טונגה, גואם, פולינזיה הצרפתית, איי מריאנה הצפוניים ופלאו. היא נפוצה גם בחלק הצפוני של ניו זילנד אך האוכלוסייה נדירה יחסית. האנפות נודדות דרך קבע מעל האוקיינוס ולעיתים מתיישבות באיים חדשים. זוהי אנפה החיה בחבורות קטנות ומחפשת באזורים פתוחים לאורך החופים דגים, רכיכות, תולעים וסרטנים שהיא חוטפת במהירות. האנפה מקננת לאורך כל השנה על עצים גבוהים, על דקליים או אף במבנים גבוהים. בקן העשוי מענפים הנקבה מטילה 2 עד 3 ביצים הבוקעות כעבור 28 יום. מצב השימור של מין זה הוא ללא חשש. שני המופעים של הלבנית בכחול כהה ובלבן לבנית שונית פסיפית שצדה דג באוסטרליה מדיה וקבצים בנושא לבנית שונית פסיפית בוויקישיתוף לבנית שונית פסיפית, באתר ITIS (באנגלית) לבנית שונית פסיפית, באתר NCBI (באנגלית) לבנית שונית פסיפית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) לבנית שונית פסיפית, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) לבנית שונית פסיפית, באתר GBIF (באנגלית) לבנית שונית פסיפית באתר הרשימה האדומה של IUCN
תימורה לסינגר

תִימֹורה לֶסינגר היא עיתונאית, עורכת ומבקרת מוזיקה ישראלית. לסינגר נולדה בתל אביב למשפחה דתית. מקור שמה הפרטי בספר יחזקאל, פרק מ"א, פסוק י"ח: ”וְעָשׂוּי כְּרוּבִים, וְתִמֹרִים; וְתִמֹרָה בֵּין-כְּרוּב לִכְרוּב”. בילדותה עברה להתגורר עם משפחתה בימית. לאחר פינוי חבל ימית התגוררה משפחתה בגני טל ולאחר מכן בנוה דקלים. לסינגר עשתה שירות לאומי ביד שרה בירושלים. במהלך השירות הלאומי השתתפה בסדנאות כתיבה יוצרת שעסקו בפרוזה (בהנחיית משה בן-שאול ויותם ראובני) ובשירה (בהנחיית צבי עצמון ואריה זקס). חבר לסדנה הכיר בינה לבין ישראל הראל, עורך כתב העת "נקודה"' שהזמין את לסינגר לעבוד בכתב העת. לסינגר הצטרפה לצוות כתב העת, תחילה כמגיהה ולאחר מכן ככותבת, והייתה חברה בו במשך כשנתיים בשלהי שנות ה-80. לאחר שסיימה שירות לאומי למדה לתואר ראשון בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1998 הצטרפה ל"מקור ראשון", תחילה כסגנית עורכת המגזין "דיוקן", ולאחר מכן כעורכת המגזין, תפקיד בו שימשה עד שנת 2000. בין השנים 2001–2005 עבדה בשבועון "אנשים" כסגנית עורכת. במקביל הייתה פעילה בפורום "מוזיקה ישראלית" באתר ynet, שם זכתה להכרה בשל ביקורות מוזיקה והופעות שפרסמה ובשל סדרת ראיונות עומק שערכה עם מוזיקאים שונים, בהם יוסי בבליקי, רמי פורטיס, גבריאל בלחסן, אהוד בנאי ושרון מולדאבי. בעקבות כך, בשנת 2006 החלה לכתוב את מדור ביקורת המוזיקה ב-ynet, אותו כתבה עד שנת 2011. במקביל לכך שימשה לסינגר בין השנים 2006­–2008 ככתבת תרבות ב"גלובס". בשנת 2010 שימשה מבקרת מוזיקה בגלי צה"ל, בפינה שבועית קבועה בתוכנית "מוזיקה היום" של אסף צ'רנילס. בשנת 2012 החלה לשמש עורכת לשונית במגזין "G" של "גלובס". בשנת 2019 החלה לערוך את מדור התרבות במגזין "G", תפקיד בו שימשה עד 2021. בשנת 2021 החלה לפרסם תכנים באתר עצמאי בשם "סך הקול". ללסינגר בת משותפת עם אבשלום אליצור. היא מתגוררת בתל אביב. אתר האינטרנט הרשמי של תימורה לסינגר תימורה לסינגר, באתר ynet תימורה לסינגר, באתר גלובס סיני גז, השאלון עם תימורה לסינגר, 14 באוגוסט 2008 ריבי גיליס, ‏האתניות (כן) עוצרת במחסום: לשאלת הזהות האתנית בהתנחלויות, תיאוריה וביקורת 47, חורף 2016, עמ' 41–63 "הסימן הראשון לאמת הוא יופי" – ראיון עם יוסי בבליקי, באתר "סך הקול" (פורסם במקור בפורום "מוזיקה ישראלית" ב-ynet), 22 בדצמבר 2003 "בדרך כלל המנגינה מנצחת" – ראיון עם רמי פורטיס, באתר "סך הקול" (פורסם במקור בפורום "מוזיקה ישראלית" ב-ynet), 24 בדצמבר 2004 גבריאל בלחסן: ראיון אישי מקיף, באתר "סך הקול" (פורסם במקור בפורום "מוזיקה ישראלית" ב-ynet), אפריל 2005 "שיר זה כמו סוד קטן" – ראיון עם אהוד בנאי, באתר "סך הקול" (פורסם במקור בפורום "מוזיקה ישראלית" ב-ynet), 24 באוקטובר 2005 "אני רוצה להיות צליל" – ראיון עם שרון מולדאבי, באתר "סך הקול" (פורסם במקור בפורום "מוזיקה ישראלית" ב-ynet), 3 באוגוסט 2007 אתר "סך הקול"
מתה מחמת מלאכה

מתה מחמת מלאכה הוא כינוי הלכתי לכלי שהתקלקל מחמת שימושו הרגיל. הביטוי המקורי מתייחס לבהמה שמתה בשעת עבודתה. במצב "מתה מחמת מלאכה", פטור השואל מתשלום דמי החפץ לבעלים, בשונה מחיובו בכל אונס אחר. המשפט הישראלי אימץ את הכלל ופוטר את השומר מנזקים שנזרמו עקב שימוש רגיל בנכס. מן הדין, אדם ששאל בהמה או חפץ מחבירו והחפץ התקלקל באונס, חייב לשלם את דמיו. זאת מפני ש"כל הנאה שלו", כלומר – שהוא המרוויח היחיד בהסכם, שהרי אינו משלם שכר לבעלים, והלכך גומרים בדעתם שבתמורה יהיה מחויב לשלם על כל נזק, על אף שנעשה שלא באשמתו. עם זאת, במצב שהחפץ התקלקל מתוך השימוש שלו הוא מיועד, הוא פטור מלשלם על החפץ. בכך הוא קל משומר חינם ושומר שכר, שפטורים מכל אונס אך חייבים במתה מחמת מלאכה, מכיוון שהיות ולא קיבלו רשות שימוש – הם נחשבים כ"שולח יד", כלומר שפשעו בגזל. הרמב"ם פסק את הדין להלכה, וכתב: השואל... אפילו נאנס אונס גדול... חייב לשלם הכל... במה דברים אמורים – כשנאנס שלא בשעת מלאכה, אבל אם שאל בהמה מחבירו לחרוש בה ומתה כשהיא חורשת הרי זה פטור. — משנה תורה לרמב"ם, ספר משפטים, הלכות שאלה ופיקדון, פרק א', הלכה א' בקצות החושן הסתפק האם שואל שהתנה בעת ההשאלה שיתחייב לשלם לבעלים גם אם הבהמה תמות מחמת מלאכה מתחייב בתשלום או לא, וכתב שהדבר תלוי במחלוקת ראשונים. בנתיבות המשפט כתב שמתחייב גם בלא קניין, ואפילו בעבדים שלא נוהג בהם דיני שומרים יכול להתחייב לשלם אם העבד מת מחמת מלאכה, על ידי שמתנה לשלם. בתלמוד מתוארת סיבת הפטור במשפט: "לאו לאוקמא בכילתא שאילתה" כלומר: לא להעמדתה בכילה שאלתי אותה, אלא לשימוש. הראשונים ניתנו זוויות שונות למשמעות המדויקת של המשפט: הרשב"א כתב כי טעם הדין הוא שבנתינת החפץ לשואל או לשוכר, בעל החפץ הוכיח שאינו מקפיד על הנזקים שיגרמו מחמת המלאכה שלשמה השאיל את החפץ. הרמב"ן כתב כי המשאיל פשע בכך שהשאיל חפץ שאיננו ראוי לשימושו, ולכן השואל פטור מלשלם. בספר "מחנה אפרים" כתב כי מכיוון שהחפץ אינו היה ראוי לשימוש, שאילתו של השואל הייתה שאילה בטעות, ולכן פטור. מתה מלחמת מלאכה, הרב עמיחי גורדין והרב חיים נבון מתה מחמת מלאכה - או בשעת מלאכה?, הרב חיים סבתו, מתוך המעין, גיליון תשרי תש"פ סעיף 4 לחוק השומרים, ה'תשכ"ז-1967. ברוך כהנא (פרופ' נחום רקובר עורך), שומרים, עמ' 269-289, בתוך סדרת חוק לישראל. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשנ"ט-1999. קצות החושן סימן שמ נתיבות המשפט סימן ש"מ רשב"א על תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף נ"ב, עמוד ב' רמב"ן על תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף צ"ו, עמוד ב', דיבור המתחיל "לאו לאוקומה בכילתא שאילתה" מחנה אפרים, שאלה ופיקדון ד' הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
לבנית סינית

לבנית סינית (שם מדעי: Egretta eulophotes) היא מין עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החיה לאורך מזרח אסיה לרבות בסין. האנפה תוארה ב-1860 בידי החוקר האנגלי רוברט סווינהו (אנ'). אנפה זו דומה במראה ללבנית קטנה ומגיעה לרוב לאורך 65 עד 70 ס"מ בממוצע. רוב גופה של האנפה לבן כמעט לגמרי, למעט המקור האפור ולעיתים מעט ורדרד וצהוב בבסיסו, העיניים וסביבתם והרגליים הצהובים. לאנפה זו ציצה אחורית גבוהה ובולטת אותה היא מנפנפת בעונת הרבייה. אנפה זו מצויה באזורים יבשתיים סביב המזרח הרחוק שבין סיביר, קוריאה וסין העממית וכן מגיע לעיתים לטאיוואן, הונג קונג, יפן ולדרום-מזרח אסיה במדינות: הפיליפינים, וייטנאם, תאילנד, מלזיה, סינגפור, אינדונזיה וברוניי. לרוב האנפה מצויה בבריכות, שפכי נהרות, מפרצים וביצות מלוחות וגם בשדות אורז ובבריכות דגים. אנפה זו ניצודה בעבר בשל השימוש בנוצותיה לייצור כובעים. כיום ציד זה אסור אך אוכלוסייתה מידלדלת ונפגעת מאובדן בתי הגידול שלה כתוצאה מאחזור קרקע וזיהום מים. לפי ההערכות נותרו כיום רק 2,600–3,400 פרטים בוגרים. מצב השימור שלה מוגדר כפגיע. מדיה וקבצים בנושא לבנית סינית בוויקישיתוף לבנית סינית, באתר ITIS (באנגלית) לבנית סינית, באתר NCBI (באנגלית) לבנית סינית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) לבנית סינית, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) לבנית סינית, באתר GBIF (באנגלית) לבנית סינית באתר הרשימה האדומה של IUCN
הרמן רקנאגל

גנרל הרמן רקנאגל (בגרמנית: Hermann Recknagel;‏ 18 ביולי 1892 – 23 בינואר 1945) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג לקראת סוף המלחמה. רקנאגל נולד ב-18 ביולי 1892 בהופגייסמאר, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1913 התגייס רקנאגל לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הרגלים ה-83 (נסיכות הבוחר מהסן ה-3 - פון ויטיך), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף רקנאגל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1926 הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-54, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט. ב-26 באוגוסט 1939, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, מונה רקנאגל למפקד הרגימנט ה-54 שעליו פיקד במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-18. ב-1 בפברואר 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובמאי 1940 הוביל את הרגימנט שלו במערכה במערב. על כיבוש העיר דנקרק על ידי הרגימנט שלו, הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-5 באוגוסט 1940. בקיץ 1941 לחם רקנאגל עם הרגימנט ה-54 במהלך מבצע ברברוסה, וב-15 ביולי 1941 נפצע רקנאגל ליד ויניצה שבאוקראינה. לאחר שהות בבית החולים והתאוששות, רקנאגל מונה למפקד הדיוויזיה ה-111 ב-1 בינואר 1942, וב-1 במאי 1942 הועלה לדרגת גנרל-מיור. ב-1 ביוני 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ובין ה-15 ל-31 באוגוסט 1943 פיקד, תחת פיקוד הארמייה השישית, על קבוצת הקורפוס רקנאגל, שכותרה על ים אזוב מצפון לטגנרוג, אך לאחר מכן הצליחה להשתחרר מהכיתור; על כך קיבל רקנאגל את תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים ב-6 בנובמבר 1943. ב-1 בספטמבר 1943 חזר לפקד על הדיוויזיה ה-111, וב-30 באוקטובר 1943 הוא הועבר לזמן קצר לעתודת המילואים. ב-15 בנובמבר 1943 מונה לתפקידי מטה בפיקוד העליון של הצבא (OKH), שבראשו עמד עד ה-25 בפברואר 1944. במרץ 1944 החל רקנאגל לארגן מחדש את הקורפוס ה-42, וב-1 ביולי 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-23 באוקטובר 1944 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים על מחויבותו לנסיגה בבלקן. לאחר מכן, הקורפוס שלו - עם דיוויזיות הרגלים ה-72, ה-88, ה-291 וה-342 - היה מעורב בחורף 1944/45 כחלק מהארמייה ה-17 וקבוצת ארמיות A בלחימה הגנתית נגד הצבא האדום. הקןרפוס כותר בינואר 1945 בעיקול ויסלה במזרח פולין כאשר קבוצת הארמיות קרסה בקרבות עזים עם חיילי הצבא הסובייטי ופרטיזנים פולנים ונכשלה בניסיון לשקם את הקשר עם החזית הגרמנית, שבינתיים נדחקה רחוק מערבה, כ"כיס נודד". הקורפוס הושמד ברובו עד ה-23 בינואר. רקנאגל עצמו נורה על ידי פרטיזנים ב-23 בינואר 1945 בין פיוטרקוב לטומאשוב מזובייצקי. הרמן רקנאגל באתר www.lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
בכור יעקב יעבץ

הרב בכור יעקב יעבץ (נפטר ב-א' בחשוון ה'תרל"ה; 1874) היה רב, דרשן ומלמד באזמיר ובירושלים. מחבר ספר צור יעקב. נולד לזינבול ולרבי חיים משה יעבץ, מצאצאי הרב ברזילי יעבץ. למד בישיבת בית יעקב רבי באזמיר אצל הרב חיים פאלאג'י, שמזכיר אותו כאחד מגדולי תלמידיו ומכנה אותו ”בן נאה הוא לי”. בישיבה למד יחד ומול הרב אברהם פאלאג'י, והעיד על עצמו כי לא יצא מבית המדרש מיום ראשון ועד שבת. אביו החזיק אותו "בגופו ובממונו" היה עמיתו בתורה של הרב חיים בנימין פונטרימולי, המביא דברי תורה בשמו. החבי"ף מינהו לרב מלמד בישיבה, שם העמיד תלמידים הרבה, והעידו עליו כי אהבם כאהבתו את בניו. גיסו היה ברוך יעבץ. בנו, חיים משה נפטר בצעירותו עוד בחיי אביו, שהספידו. הרב יעקב מעיד כי לא היו לו הרבה ספרים לפניו בעת כתיבת חיבורו. עלה לארץ ישראל, והשתקע בירושלים. נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בא' חשון ה'תרל"ה. על קברו נכתב "בכו בכה להאי שופרא דבלת בארעא הח' הרב המו' מרביץ תורה בתלמידים בעל ספר צור יעקב המ' בכור יעבץ זצ"ל" ספר צור יעקב (אזמיר תרכ"ו), ובו דרושים על סדר פרשיות התורה, וכן דרוש "בכי אבל משה" להספד על בנו יחידו שנפטר. לווה כסף רב כדי לעמוד בעלויות הדפסת הספר. עדת יעקב - חידושי הלכות ואגדות על קצת מסכתות. בשער ספרו צור יעקב הוא מביע תפילתו להדפיס את ספרו זה, אך לא זכה לכך והספר נותר בכת"י. הרב אברהם פלאג'י, אברהם את ידו, דרוש ו' לשמועות. הרב בכור יעקב יעבץ, ‏צור יעקב, באתר הספרייה הממלכתית של רוסיה. יעקב יעבץ, כרטיס נפטר באתר 'מרכז מידע הר הזיתים'. חכם בכור יעקב יעבץ, באתר "החכם היומי". כך כתב וואנונו באנציקלופדיה לחכמי טורקיה עמ' 169. אך באתר בית הקברות הר הזיתים, נרשם כי בכיתוב על קברו התאריך הוא: יום ל' תשרי תרל"ד הרב בכור יעקב מביא פעמים מספר דברים שלמד מאביו, ראה לדוגמה צור יעקב דף ר"ט עמוד א' "דאנוכי עפר ואפר זכיתי ללמוד בישיבתו של שם בית יעקב רבי בן זינבול וגם אנוכי הקטן זה שמי יעקב בן זינבול ס"ט..." (צור יעקב, פתח צור) "נער הייתי וגם זקנתי בבית מדרשו בית יעקב.." צור יעקב, התנצלות המחבר גנזי חיים מערכת ג' (דף קמב) הסכמת הרב חיים פאלאג'י לספר צור יעקב רבי אברהם פאלאג'י, שמע אברהם, ל, צט צור יעקב, התנצלות המחבר "ואמר אליי עמיתנו בתורה מעלת הרב ועצום כמוהר"ר יעקב יעבץ" (פתח הדביר, חלק ב' סימן לג) הרב אברהם פאלאג'י, אברהם את ידו, דרוש ו' לשמועות
הדיוויזיה ה-111 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-111 (בגרמנית: 111. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה ב-5 בנובמבר 1940 בהתרחבות נוספת של הצבא הגרמני. במאי 1941 עברה הדיוויזיה לאזור הכיבוש הגרמני בפולין, מוכנה לפתיחת מבצע ברברוסה ביוני. לאחר חציית נהר הבוג, התקדמה הדיוויזיה אל דובנו, שם היא נלחמה מול יחידות רוסיות שכללו את הקורפוס הממוכן ה-20 ודיוויזיית הטנקים ה-34. במסגרת הארמייה ה-6 המשיכה הדיוויזיה לדחוף את כוחות הארמייה ה-5 הסובייטית לכיוון קייב ועד סוף אוגוסט הדיוויזיה הגיעה לנהר הדנייפר מצפון לבירת אוקראינה, ויצרה ראש גשר עם דיוויזיות הרגלים ה-113 וה-298. ב-1 בספטמבר תקפו כוחות אלו מתוך ראש הגשר ופגעו בחלק האחורי של החזית הרוסית, כחלק ממבצע הכיתור הענק סביב קייב. הדיוויזיה המשיכה ללכוד ולסייע בהשמדת הארמייה הרוסית ה-37. לאחר הקרב הגדול, ההתנגדות הסובייטית בדרום רוסיה נחלשה והכוחות תחת קבוצת ארמיות דרום הצליחו לדחוף מזרחה בחזית רחבה. לאחר כיבוש רוסטוב על הדון, קבוצת הפאנצר של קלייסט נאלצה לסגת לקו ה-Mius-Front, שם בסוף דצמבר 1941 נעצרה הדיוויזיה על קו ניקיטובקה - דבלצ'בו. באמצע ינואר 1942 נאלצה הדיוויזיה לבלום חדירה עמוקה של האויב באזור ברונקובו-ויין. לאחר תקופה ארוכה של מנוחה, הצטרפה הדיוויזיה למתקפת הקיץ, והתקדמה עם הארמייה ה-17 לקווקז, עברה דרך רוסטוב-על-דון, מוזדוק, נלצ'יק ואורדז'וניקידזה, עקב איום הכיתור הממשמש ובא לאחר קרב סטלינגרד קבוצת ארמיות A נאלצה לסגת במהירות לקו החזית של מיוס ולטגנרוג, שם נשארה הדיוויזיה במגננה עד סוף יולי 1943. לאחר כישלון מתקפת הקיץ הגרמנית בקורסק, הצבא הגרמני נאלץ לסגת, הדיוויזיה ה-111 נסוגה בהדרגה למערב, והגנה על הגישות למליטופול עד סוף ספטמבר 1943, ולאחר מכן לניקופול עד פברואר 1944. הדיוויזיה הועברה אז להגנת קרים, שם היא הושמדה. השרידים האחרונים פונו באונייה במאי 1944, והדיוויזיה פורקה רשמית. אוטו שטאף (5 בנובמבר 1940 - 31 בדצמבר 1942) הרמן רקנאגל (1 בינואר 1942 - 14 באוגוסט 1943) ורנר פון בילוב (15 באוגוסט 1943 - 29 באוגוסט 1943) הרמן רקנאגל (30 באוגוסט 1943 - 31 באוקטובר 1943) אריך גרונר (1 בנובמבר 1943 - 9 בפברואר 1944) קורט אדם (10 בפברואר 1944 - 22 באפריל 1944) הדיוויזיה ה-111 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
ארמי

האם התכוונתם ל... ארמים – עם שמי נוודי שחי באזורי סוריה ועיראק של היום ארמית – שפה שמית צפון-מערבית אלפבית ארמי – אלפבת עיצורי המשמש לכתיבת השפה הארמית אישים ששם משפחתם ארמי: דיק ארמי – פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית רונלד לי ארמי – שחקן קולנוע אמריקאי ומדריך טירוני מארינס