laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ויקטור קוגלר

ויקטור קוגלר (בהולנדית: Victor Kugler;‏ 5 ביוני 1900 – 14 בדצמבר 1981) היה הולנדי ממקור אוסטרי שהתגורר בהולנד בזמן מלחמת העולם השנייה, עבד עם אוטו פרנק אביה של אנה פרנק וסייע למשפחה להסתתר מאימת הנאצים. על כך הוא זכה בשנת 1973 לאות חסידי אומות העולם ממוסד יד ושם. ויקטור קוגלר נולד בחלק הגרמני של צפון מזרח בוהמיה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה). הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בעת מלחמת העולם הראשונה ושוחרר בסמוך לתום המלחמה בשנת 1918, לאחר שנפצע תוך כדי השירות. הוא עבר להתגורר באוטרכט שבהולנד בשנת 1920 והחל לעבוד כחשמלאי בחברה הגרמנית לייצור פקטין אופקטה. בשנת 1938 הוא הפך לאזרח הולנדי. בשנת 1940, עם כיבוש הולנד על ידי הצבא הגרמני, הוא הפך למנהל של סניף חברת אופקטה ביחד עם יאן חיס על מנת למנוע את החרמת החברה על ידי השלטונות כחברה המנוהלת על ידי יהודים. מהלך זה הותיר למעשה את אוטו פרנק כמנהל בסתר של החברה, איפשר לחברה אופקטה להמשיך להתקיים כגוף עצמאי ולמשפחת פרנק להמשיך ולהתקיים. ביום 6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למחבוא, (הולנדית: Achterhuis) שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, מחשש לחייהם מידי הגסטפו ומשתפי הפעולה ההולנדיים עושי דברם. המחבוא היה חלל בן 3 קומות, שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה. בקומה הראשונה של החלל היו 2 חדרים קטנים ובצמוד אליהם חדר אמבטיה ושירותים. בקומה השנייה היה חדר גדול ואליו צמוד חדר קטן, ממנו הוביל סולם לעליית הגג. הכניסה למחבוא הוסתרה, זמן מה לאחר כניסת המשפחה, בארון ספרים. בבוקר של יום ה-4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד נגד האס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים. לאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. ויקטור קוגלר סומן על ידי הגסטאפו כעומד בראש הקנוניה והוא נעצר, נחקר וביום 7 בספטמבר הועבר לתא הנידונים למוות בבית הכלא. ב-11 בספטמבר הועבר למחנה הריכוז אמרספורט. הוא הפך לאסיר עבודה במחנות עבודה בכפייה בהולנד. ב-28 במרץ 1945 הוא יצא במסע רגלי עם עוד 600 אסירים נוספים לכיוון גרמניה. המסע נעצר על גבול הולנד-גרמניה בגלל הפצצות של מטוסי בנות הברית. ויקטור קוגלר הצליח לברוח, להסתתר אצל איכר לכמה ימים ובעזרת אופניים להגיע לביתו באפריל 1945. הוא הסתתר שם עד לשחרור הולנד מידי הגרמנים ב-5 במאי 1945. ב-6 בדצמבר 1952 נפטרה אשתו, לאורה. שלוש שנים לאחר מכן הוא נשא לאישה את לוסי ון לנגן והיגר לקנדה. קוגלר קיבל עיטור והכרה כחסיד אומות העולם בשנת 1973. בשנת 1977 קיבל אות ופרס כספי מהסניף הקנדי של הליגה נגד השמצה. Rick Kardonne: Victor Kugler: The Man Who Hid Anne Frank, Gefen Publishing House 2008. ISBN 978-9652294104 מדיה וקבצים בנושא ויקטור קוגלר בוויקישיתוף ויקטור קוגלר, באתר יד ושם (באנגלית) ויקטור קוגלר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
בפ פוסקאול

אליזבת "בפ" פוסקאול (בהולנדית: Elisabeth "Bep" Voskuijl;‏ 5 ביולי 1919 – 6 במאי 1983) הייתה אזרחית הולנדית שסייעה להסתיר את אנה פרנק ומשפחתה בזמן הכיבוש הגרמני של הולנד בעת מלחמת העולם השנייה. פוסקאול נולדה באמסטרדם, בת למשפחה בת שמונה ילדים בשנת 1937 היא נתקבלה לעבודה בסניף ההולנדי של החברה הגרמנית אופקטה בניהולו של אוטו פרנק ובשנת 1942 הפכה למנהלת האדמיניסטרטיבית של החברה. ב-6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למחבוא (בהולנדית: Achterhuis), שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של "יומנה של אנה פרנק", מחשש לחייהם מידי הגסטפו ומשתפי הפעולה ההולנדיים עושי דברם. המחבוא היה חלל בן שלוש קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה. בקומה הראשונה של החלל היו שני חדרים קטנים ובצמוד אליהם חדר אמבטיה ושירותים. בקומה השנייה היה חדר גדול ואליו צמוד חדר קטן, ממנו הוביל סולם לעליית הגג. הכניסה למחבוא הוסתרה, זמן מה לאחר כניסת המשפחה, בארון ספרים. היא סייעה למשפחה ולנלווים אליה במחבוא והייתה חברה קרובה לאנה פרנק. אביה יוהאן פוסקאול בנה את ארון הספרים שהסתיר את הכניסה למחבוא. בבוקר 4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ועמו שלושה קציני משטרה נוספים. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. בפ פוסקאול הצליחה להימלט מהפשיטה ועבדה בחברה עד לנישואיה בשנת 1946. בתה אנה-מרי שנולדה בשנת 1960 נקראה על שם אנה פרנק. היא התרחקה מפרסום אך שמרה על קשר עם אוטו פרנק עד ליום מותו. בשנת 1972 הוכרה פוסקאול על ידי יד ושם בתור חסידת אומות העולם. מדיה וקבצים בנושא בפ פוסקאול בוויקישיתוף ריאיון עם בפ פוסקאול (באנגלית) (בהולנדית) בפ פוסקאול, באתר יד ושם (באנגלית)
המאה ה-40 לפנה"ס

המאה ה-40 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 4000 לפני הספירה והסתיימה בשנת 3901 לפני הספירה. זוהי המאה ה-40 לפני תחילת הספירה הנוצרית. הופעת התרבות העירונית במסופוטמיה ואזור הסהר הפורה ביות הסוס בערבות של אוקראינה של היום. החל השימוש במחרשה בהתאם לממצאים שהתגלו בשרידי כלי חרס בארמניה, הכלים נוצלו לעיבוד ענבים. תחילת תקופת ארך בשומר. תחילת התיישבות בעיר אור בשומר. מדיה וקבצים בנושא המאה ה-40 לפנה"ס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שיר ילדים

המונח "שירי ילדים" מפנה לכאן. לערך העוסק באלבום מוזיקה, ראו שירי ילדים (אלבום). שירי ילדים הם שירים שמבוגרים מחברים עבור ילדים ששרים ביניהם באופן מסורתי, למטרות בידור או חינוך. חוקרי הפולקלור יונה ופיטר אופי (Iona & Peter Opie) מיינו את שירי הילדים לכאלו שמבוגרים מחברים עבורם ומלמדים אותם, כגון שירי ערש, וכאלו שילדים מחברים בעצמם ומלמדים זה את זה. החוקרים סיווגו בשנות ה-60 וה-70 את שירי הילדים לקטגוריות שונות. בין השאר ציינו שירי ערש, שירי שעשוע (כולל שירים המלווים משחקי ידיים למיניהם), ושירי רחוב, שחלקם מקושרים למשחקים וחלקם נועדו לבידור (כולל שירי בדיחה, משחקי מילים, מוזיקה פופולרית, שירים מקאבריים, ג'ינגלים, סלוגנים, שעשועי לשון כגון משפטים שוברי שיניים ועוד). שירי ילדים הם שונים בין תרבויות שונות, בחלקן התופעה נפוצה יותר ובחלקן פחות. שיר משחק שעשוע ילדים פסטיבל שירי הילדים גיא טנא, ילד, כבש, זנב ושירים, הוצאת סער, 2017. מדיה וקבצים בנושא שיר ילדים בוויקישיתוף שירי ילדים, דף שער בספרייה הלאומית שירי ילדים, באתר שירונט מבחר שירי ילדים ודקלומים עבריים ופעילויות חינוכיות לגביהם; שירי ילדים ושירים לאומיים, באתר מכללת קיי זר שירי ילדים - אוסף משירי הילדים של פעם(הקישור אינו פעיל), באתר העמותה למורשת הזמר העברי שירי ילדים, באתר זמרשת I. Opie and P. Opie, (1977), The Lore and Language of Schoolchildren, Granada
יעקב ליטמנוביץ

יעקב ליטמנוביץ (Yaacov I. Litmanovitch) (כ"ג בשבט ה'תרע"א, 21 בפברואר 1911 - ב' בתשרי ה'תש"ן, 1 באוקטובר 1989) היה רופא ישראלי, מומחה לאנגיולוגיה, מנהל בית החולים הדסה בתל אביב וממייסדי בית חולים איכילוב (לימים חלק מהמרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי). נולד בלודז' שבפולין למקסימיליאן (משה) ולפאולינה ליטמנוביץ. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה בלודז' התגייס לצבא פולין ועם הכשרתו כקצין ארטילריה שירת בחיל המילואים עד 1937, אז עבר לחיל הרפואה. היה ראש המטה הארצי של "ברית החייל" בפולין. כמו כן היה נציב בית"ר בשווייץ. למד באוניברסיטאות בפראג, ברטיסלאבה ובזל. בשנת 1940 עלה לארץ ישראל. בשנת 1943 נישא למרתה ורבר. במלחמת העולם השנייה שירת בבריגדה היהודית. היה חבר באצ"ל, ובמהלך שירותו נכלא במחנה המעצר בלטרון. במלחמת העצמאות נפצע. בסוף שנות ה-40 החל לעבוד כרופא בבית החולים הדסה בתל אביב. בשנת 1951 התמנה לסגן מנהל בית החולים. בשנת 1954 עבר לנהל את מינהל ותכנון בתי חולים במשרד הבריאות. כעבור זמן שב לתפקידו כמנהל בית החולים הדסה בתל אביב. היה ממקימי בית החולים איכילוב בתל אביב. במשך תקופה היה מנהל הלשכה לתכנון ופיתוח שירותי האשפוז. היה ממייסדי לשכת "תיאודור הרצל" של בני ברית בתל אביב ונשיא מועדון ליונס בתל אביב. משנת 1963 היה חבר המועצה המדעית של הקולג' הבינלאומי לאנגיולוגיה. דוד תדהר (עורך), "יעקב ליטמנוביץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יט (1971), עמ' 5675 אברהם רותם, מנהל הלשכה לתכנון ופיתוח שרותי האישפוז בתל־אביב: "השטח ליד בית־החולים 'איכילוב' אינו מתאים להקמת מרכז רפואי", מעריב, 9 באפריל 1967 אברהם רותם, גורי ה"אריות" ("ליונס") מתכנסים, מעריב, 20 במאי 1969 אישים ומוסדות, מעריב, 2 במאי 1963. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יעקב ליטמנוביץ".
בן יוריק

בן יוריק (באנגלית: Ben Urich) הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס דרדוויל וספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Daredevil #153 מיולי 1978 ונוצרה על ידי הכותב רוג'ר מקנזי והמאייר ג'ין קולן. בן יוריק הוא עיתונאי חוקר קשוח שעבד במערכת העיתון "הדיילי ביוגל" בעיר ניו יורק. הוא הצליח לגלות את זהותו הסודית של דרדוויל, ומשתמש בו כמקור למידע. כך גם במקרה של ספיידרמן, כאשר פיטר פארקר מתלווה אליו למשימות, כצלם עבור ה"ביוגל". יוריק השתמש בקשריו אלו כדי לחשוף נבלי-על כקינגפין והגובלין הירוק. יוריק משחק תפקיד חשוב במיני סדרה Circle of Blood בקומיקס המעניש. בסיפור זה, פרנק קאסל הוא עדיין חסר ניסיון וצעיר, אשר מאמין כי הרג את הקינגפין ושולח לבן יוריק מסר. אולם בהמשך מתגלות גופותיהם של מספר אנשי מאפיה וכן עשרות חפים מפשע, מה שמלמד שהקינגפין עדיין חי וקיים. לאחר אירועי מלחמת האזרחים, ולאחר שסיקר את מעורבותו של איירון מן, יוריק עוזב את מערכת העיתון "הדיילי ביוגל" בברכתו של העורך הראשי ג'יי ג'ונה ג'יימסון ומקים מערכת עיתון עצמאית בשם "פרונט ליין" (קו החזית). דמותו של בן יוריק הופיעה בסרט הלייב אקשן "דרדוויל", אותו גילם השחקן ג'ו פנטוליאנו. את דמותו בסדרת הלייב אקשן "דרדוויל" גילם השחקן והבמאי וונדי קרטיס-הול. דף הדמות באתר הרשמי של מארוול קומיקס דף הדמות בפרויקט פאנדום של מארוול קומיקס ערך זה הוא קצרמר בנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
היד

היד (באנגלית: The Hand) הוא ארגון בדיוני מרושע המופיע בחוברות הקומיקס "דרדוויל" ביקום "מארוול קומיקס". הארגון הוזכר לראשונה בחוברת Daredevil #174 מספטמבר 1981 ונוצר על ידי פרנק מילר. על פי העלילה, הארגון הוא מסדר מיסטי של מתנקשי נינג'ה המעורבים בפשע המאורגן ובשכירות חרב, וחבריו חושקים בכוח מעל לכל. המסדר נוסד בערך בשנת 1588 ביפן, כחברה סודית של סמוראים, ששיתפו פעולה עם שבט נינג'ות המשרת שד בשם "החיה". חברי הארגון מיומנים בשימוש בקסם תורת הנסתר, ויכולים לרצוח אדם ולהחזירו לחיים כמשרת "היד". יריביהם הגדולים ביותר הם מובלעת טריטוריאלית בשם "הטיהור" (The Chaste), אסופת לוחמים בראשותו של סטיק, אמן לחימה עיוור ומורהו הרוחני לשעבר של מאט מורדוק. במאורעות "דרדוויל: ארץ הצל" של שנת 2010, דרדוויל הפך למנהיג ארגון "היד" בטרם נכנס קינגפין לשורותיו ותפס את הפיקוד. ארגון "היד" מוזכר בסרט הלייב אקשן "אלקטרה". את דמותו של המתנקש קיריגי מגלם השחקן ויל יון לין; את סטיק, מנהיג "הטיהור", מגלם טרנס סטמפ. ארגון "היד" מופיע בסדרת הלייב אקשן "דרדוויל", שם את דמותו של סטיק מגלם השחקן סקוט גלן. גלן שב לגלמו בסדרה "המגנים", בה הארגון משמש כאנטגוניסטים הראשיים, ומקורם ביקום הקולנועי של מארוול נחשף - בגרסה זו הוקם הארגון בידי חמישה מנזירי קון-לון, הידועים כמנהיגי הארגון ו"חמש אצבעות היד", שגורשו מקון-לון אחרי שלמדו לרתום את אנרגיית הצ'י שלהם לצורך החייאת המתים. "חמש אצבעות היד" הם אלכסנדרה רייד בגילומה של סיגורני ויבר, מאדאם גאו בגילומה של ויי צ'ינג הו, באקוטו בגילומו של רמון רודריגז, סוואנדה בגילומו של באבס אולוסאנמוקון ומורקאמי בגילומו של יוטאקה טקאוצ'י. דף הקבוצה באתר הרשמי של מארוול קומיקס דף הקבוצה בפרויקט פאנדום של מארוול קומיקס ערך זה הוא קצרמר בנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ממילא (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ממילא – שכונה ומיזם נדל"ן יוקרתי בלב ירושלים בריכת ממילא – בריכת מים עתיקה בסמוך לשכונת ממילא בית הקברות ממילא – בית קברות מוסלמי בסמוך לשכונת ממילא שדרת אלרוב ממילא – מתחם קניות צמוד לשער יפו
עפרה (שבט מנשה)

עָפְרָה הייתה עיר מקראית בנחלת שבט מנשה, עירו של השופט גדעון שנלחם במדין כמתואר בספר שופטים בפרקים ו-ח. מכונה גם עָפְרָה אֲבִי הָעֶזְרִי או עָפְרָת אֲבִי הָעֶזְרִי כשם משפחת גדעון - אביעזר, כדי להבדילה מעפרה שבבנימין. בעפרה התגלה מלאך ה' לגדעון וציווה אותו לצאת ולהציל את שבטי ישראל מיד מדין. גדעון הקים מזבח לה' בעפרה וניתץ את מזבח הבעל שהיה שם. הקרב בין גדעון ואנשיו למחנה מדין נערך בעמק יזרעאל והסתיים בניצחון כביר. לאחר הניצחון עשה גדעון "אפוד" משלל מדין לזכר הישועה הגדולה והציב אותו בעירו, אך העם הפך אותו למקום פולחן של עבודה זרה. לאחר מותו, נקבר גדעון בעירו, בעפרה. לזיהויה של עפרה הוצעו כמה אתרים בארץ ישראל. הצעות אלו מתבססות על שמם הנוכחי של המקומות, על אזורי ההתיישבות של בני שבט מנשה ועל תיאור חייו של גדעון ומלחמתו במדיינים. תל אל-פארעה - צפונית-מזרחית לשכם. זיהוי זה אינו מקובל כיום, ובמקומו מקובל לזהות את התל עם העיר תרצה. טייבה בשרון. עפולה. טייבה בעמק יזרעאל. זיהוי זה מקובל גם על פרופ' זאב וילנאי, והוא סמוך מאד לאתרים הנזכרים בסיפור המקראי- מעיין חרוד וגבעת המורה. ח'רבת עופר - דרומית-מערבית לשכם (הצעתם של חנן אשל וזאב ח' ארליך). ח'רבת א-טייבה - ממזרח לאום אל-פחם (הצעתו של צבי גל). חנן אשל, ‏לזיהויה של עפרה - עיר גדעון, קתדרה 22, ינואר 1982, עמ' 8-3 צבי גל, ‏לזיהוי מקומה של עפרה אבי העזרי, קתדרה 24, יולי 1982, עמ' 182-181 זאב ח' ארליך, ‏מקור שומרוני על-אודות עפרה הסמוכה לשכם, קתדרה 28, יוני 1983, עמ' 154-151 עפרה במנשה, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" ספר שופטים, פרק ו'. ספר שופטים, פרק ח', פסוק ל"ב ספר שופטים, פרק ו', פסוק כ"ד ספר שופטים, פרק ח', פסוק כ"ז. מקומות שצליל שמם מזכיר את השם עפרה או מקומות שנקראו על ידי הערבים בשם "טייבה" (الطيّبة). שם זה ניתן על ידי הערבים לכמה יישובים שנקראו בתקופות שקדמו לכיבוש הערבי "עפרית" (عفريت) או "עפרה" כיון שמשמעותם בערבית היא "שֵד", ולכן העדיפו תושבי המקום לקרוא ליישובים בשם בעל משמעות חיובית. זאב וילנאי, "טיבה (ג) גליל", אריאל אנצ' לידיעת ארץ ישראל, תל אביב: עם עובד, 1977, עמ' כרך ח-י עמ' 2626
המשחקים הפאראלימפיים גיילו (1980)

משחקי החורף הפאראלימפיים 1980, הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם השנייה במתכונת אולימפיאדת החורף. האירוע התקיים בגיילו שבנורווגיה בין 1 בפברואר ל-7 בפברואר 1980. במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 299 ספורטאים (229 גברים ו-70 נשים) שהתחרו בשלושה ענפים. בנוסף לסקי האלפיני ותחרויות הסקי למרחקים הוחלט להוסיף קטגוריות תחרות במקצה ההחלקה המהירה. המארחת, נורווגיה, שלחה משלחת של 37 ספורטאים (27 גברים ו-10 נשים) שזכו עבור מולדתם ב-54 מדליות, בהן 23 מדליות זהב, 21 כסף ו-10 מדליות ארד. מדיה וקבצים בנושא המשחקים הפאראלימפיים גיילו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המשחקים הפאראלימפיים גיילו (באנגלית) Participation Numbers Geilo 1980 Paralympic Winter Games International Paralympic Committee
קיסרין

האם התכוונתם ל... קצרין (יישוב עתיק) – ישוב יהודי מתקופת התלמוד ברמת הגולן הנקרא בתלמוד "קיסרין". קיסריה – עיר נמל מהתקופה הרומית
חן שיפריס

חן שיפריס (נולד בשנת 1935) הוא בוטנאי ישראלי, מומחה לצמח הפלפל. במשך שנים רבות היה חוקר במינהל המחקר החקלאי ("מכון וולקני"). נולד בעין גנים לפסיה ונתן שיפריס, איש העלייה השנייה, ממייסדי עין גנים. בשנת 1956 החל את לימודי מדעי הטבע באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1961 סיים תואר מוסמך, והתמחה בבוטניקה. לאחר מכן נסע ללמוד בוטניקה באוניברסיטת קורנל שבאית'קה, ניו יורק. בשנת 1965 הוענק לו תואר דוקטור. עבודת הדוקטורט הייתה בנושא: "עמידות המלפפון לווירוס המוזאיקה". בשנת 1966 שב לישראל והחל לעבוד כחוקר במחלקה לגנטיקה והשבחת צמחים באגף לגידולי שדה וגן במכון וולקני. עיקר מחקריו עסקו בלימוד התורשה של צמח הפלפל ובהשבחתו. הוא יצר סדרה של זני פלפל חדשים, ובמשך שנים הם היו זנים בלעדיים בשוק המקומי בישראל. כמו כן טיפח זנים ליצוא, וכן יצר זני מכלוא של פלפל, ששווקו בארצות הברית ובמקסיקו. כמו כן יצר זני מכלוא המיועדים למטרות נוי, במגוון צבעים וצורות. הזנים שפיתח עמידים למחלות ויראליות ופטרייתיות. בשנות ה-70 פעל מטעם המרכז לשיתוף חקלאי בינלאומי כיועץ לענייני טיפוח ירקות במקסיקו וברומניה. במשך מספר שנים היה חבר הנהלת מינהל המחקר החקלאי. פרסם עשרות מאמרים בתחומי מחקריו. כמו כן פרסם שני ספרים העוסקים בהשבחת צמחים והשבחת הפלפל. נשוי לאורה שיפריס ואב לארבעה. בנו הוא ההיסטוריון נתן שיפריס. בשנות ה-90 חן, אורה ונתן שיפריס השתתפו בגל המחאה על פרשת ילדי תימן שעורר הרב עוזי משולם. אחיו היה הבוטנאי פרופסור עובד שיפריס. השבחת הפלפל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1993 מדריך בסיסי לגנטיקה והשבחת צמחים, הוצאת ראובן מס, 2003
באבאי בן לוטף

באבאי בן לוטף היה משורר וכרוניקאי יהודי פרסי. בן לוטף חי בתחילת המאה ה-17 בעיר כאשאן. נכדו היה באבאי בן פרהאד, שהיה אף הוא משורר גדול. בדומה לרבים מהמשוררים היהודים בפרס, ואף נכדו, הוא הרבה לתאר בשיריו את רדיפות הדת מהם סבלו יהודי פרס. אחד מספריו המפורסמים הוא ספר השירה "כתאב אנוסי" המכיל 80 פרקים, מתאר את רדיפות הדת בזמן עבאס שאה הראשון ובזמן נכדו עבאס שאה השני. הספר מכיל 80 פרקים, ומהווה את הכרוניקה הידועה הראשונה בפרסית יהודית. אמנון נצר, ‏רדיפות ושמדות בתולדות יהודי איראן במאה הי"ז, פעמים 6, תשמ"א, עמ' 32-56. אמנון נצר, ‏הספרות של יהודי פרס, פעמים 13, תשמ"ב 1982, עמ' 19-5. Moreen, Vera Basch, Iranian Jewry’s Hour of Peril and Heroism: A Study of Bābāī Ibn Luṭf’s Chronicle (1617–1662) (New York and Jerusalem: American Academy for Jewish Research, 1987). Moreen, Vera Basch, The Kitab-i Anusi of Babai ibn Lutf (Seventeenth Century) and the Kitab-i Sar Guzasht of Babai ibn Farhad (Eighteenth Century): A Comparison of Two Judaeo-Persian Chronicles, in Intellectual Studies on Islam, ed. Michel M. Mazzaoui and Vera B. Moreen (Salt Lake City: University of Utah Press, 1990). ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נסיך ליכטנשטיין

נסיך ליכטנשטיין הוא המונרך הריבון וראש המדינה של ליכטנשטיין. תפקיד זה הוגדר מאז ייסוד הנסיכות ב-23 בינואר 1719. כל הנסיכים לאורך השנים היו חברי בית ליכטנשטיין. סדר הירושה לתואר נקבע לפי החוק הסאלי ולפיכך מוגבל רק לגברים מצאצאיו החוקיים של הנסיך יוהאן הראשון. בנוסף לתואר נסיך ליכטנשטיין, הנסיך המכהן מחזיק גם בתואר דוכס טרופאו ויגנדורף ורוזן ריטברג. הנסיך הראשון שהתגורר בליכטנשטיין באופן קבוע היה פרנץ יוזף השני, שעבר לנסיכות הקטנה עת עלה לשלטון ב-1938. עד שנה זאת נסיכי ליכטנשטיין התגוררו באוסטריה. המעבר היה כתוצאה מאי היציבות הפוליטית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. הנסיך הוא בעל הסמכות לפזר את הפרלמנט והממשלה, לבחור שופטים ולהטיל וטו על חקיקה (מלבד חקיקה שמטרתה להפוך את הנסיכות לרפובליקה). סמלו של נסיך ליכטנשטיין, החל משנת 1982 סמלו של נסיך ליכטנשטיין, משנת 1957 ועד 1982 סמלו של נסיך ליכטנשטיין, בשנת 1918 מדיה וקבצים בנושא נסיך ליכטנשטיין בוויקישיתוף חוקת בית ליכטנשטיין
בצלאל צדיקוב

ר' שלום בצלאל צָדיקוֹב (כונה: המגיד צדיקוב; בכתיב יידי: צדיקאָוו; תרי"ג, 1853 - תרע"ח, 1918) היה מגיד בליטא ובארץ ישראל, שהטיף לחיבת ציון ולעלייה לארץ ישראל. שלום בצלאל צדיקוב נולד בעיירה הקטנה פושלאט, במחוז פוניבז' שבפלך קובנה בליטא (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), לחיים צבי צדיקוב. בצעירותו קיבל חינוך תורני והתחנך בישיבות ליטא. לאחר נישואיו היה מלמד דרדקי, וכן מסר שיעורי תורה ל'בעלי בתים'. עם הזמן גילה את כושר הנאום והחל לדרוש ברבים בבתי כנסת בקהילות שונות, כשהוא מתמקד בהטפה לחיבת ציון. לאחר יסוד "המזרחי" נשלח על ידי הרב יצחק יעקב ריינס לשאת דרשות תעמולה בערי תחום המושב למען הציונות הדתית. בשנת 1906, בהיותו כבן 53, עלה לארץ ישראל, ויחד עמו הביא גם את בניו הבוגרים. בהיותו בארץ ישראל המשיך לדרוש ברבים ולהטיף לחלוציות וליישוב הארץ. את דרשותיו נשא בבית המדרש של בעלי המלאכה בנוה שלום שביפו (משם צמח ארגון מרכז בעלי מלאכה). כשנודע לו שמת בנו החלוץ, אליעזר, שעבד בשמירה בגליל העליון, כינס את הקהל בבית הכנסת ודרש בפניהם בהתלהבות על מיתת בנו למען הארץ, ולבסוף בירך ברכת "שהחיינו". לפני מלחמת העולם הראשונה נסע לרוסיה לסבב של דרשות על עלייה לארץ ישראל וחיבת ציון, אך בשל המלחמה נבצר ממנו לשוב ארצה. נפטר במינסק בשנת תרע"ח (1918). היה נשוי לעדה, בת נתן סגל (נפטרה בתל אביב בשנת 1921). בנו אליעזר מת בחייו. בנו חיים צדיקוב היה ממייסדי דגניה א' (ובנו שלו, בצלאל אמיר, היה קצין חינוך ראשי בצה"ל). בתו רבקה נישאה לנתן שיפריס, ממתיישבי עין גנים וממייסדי "הפועל הצעיר". צדה לדרך: יכלכל שני דרושים ... לחג הנרות ולחג המצות, בולטימור: דפוס מ’ זילבערמאן, תרנ"ו. ספר מהות היהדות, וילנה: ש"פ גארבער, תרע"ג 1913. (הגיונותיו והטפותיו במשך 30 שנה) חיים ליפשיץ, 'לתולדות הדרשה וההטפה לחיבת־ציון ברוסיה', העבר' (רבעון לדברי ימי היהודים והיהדות ברוסיה) י (תשכ"ג), 170–176. שמואל בן-מתתיהו, 'שלום בצלאל צדיקוב', העבר (רבעון לדברי ימי היהודים והיהדות ברוסיה) יא (תשכ"ד), עמ' 106–111. חיים ראובן רבינוביץ, 'המטיפים לציון: הרב שלום בצלאל צדיקוב (תרי"ג-תרע"ז); הרב יהודה יבזירוב (תרי"ד-תרצ"ה); הרב חיים זונדיל מכבי (המגיד מקמניץ) (תרט"ו-תרע"ו); הרב צבי אורליאנסקי (תרכ"ד-ת"ש); הרב מאיר הכט (תרי"א-תשי"ג); הרב פסח פינפר (תקצ"ח-תרע"ג); הרב איש שלום (תרל"ה-תש"ד)', בתוך: יצחק רפאל, ש. ז. שרגאי (עורכים), הציונות הדתית: עיונים, מאמרים, רשימות, תעודות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ז, כרך א, עמ' 474–489. דוד תדהר (עורך), "המגיד בצלאל צדיקוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3155 דער מזרחי מגיד צודיקאוו, דיא וואַרהייט, 27/10/1918 (לכתבה מצורפת תמונתו) שלום בצלאל צדיקוב, דף שער בספרייה הלאומית
חיים צדיקוב

חיים צדיקוב (12 בדצמבר 1893 – 30 באוקטובר 1968) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי דגניה א' וממקימי הקבוצה היפואית, פעיל ציוני במצרים. נולד בשנת 1893 בעיירה פושלאט (אנ'), במחוז פוניבז' שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (ב"תחום המושב" היהודי, באזור ליטא), בנם של עדה לבית סגל והמגיד הציוני שלום בצלאל צדיקוב ("המגיד צדיקוב"). בצעירותו קיבל חינוך דתי, ולאחר מכן למד בגימנסיה בשאוול. בבחרותו היה חבר ב"צעירי ציון" ולאחר מכן ב"הסתדרות צ. ס." ( ציונים סוציאליסטים). בשנת 1906 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל. במשך כשנה עבד בקבוצת "אחוה" בביירות. בשנת 1909 נמנה עם מייסדי דגניה א'. בשנת 1915 היה בין מייסדי "הקבוצה היפואית" בתל אביב. נישא לחברת דגניה א' סוניה (שרה דינה) מיכלסון, שעלתה לארץ ישראל כחלוצה בשנת 1912 עם "קבוצת טרומפלדור". התגורר בדגניה במשך עשור, עד שנת 1919. לאחר שחלה במלריה נאלץ לנסוע למצרים לצורכי ריפוי. שם נולד בשנת 1925 בנו היחיד, בצלאל. במשך מספר שנים היה מורה לעברית במצרים. בשנת 1927 ייסד יחד עם אליעזר יפה ואברהם האפט את סניף תנובה בקהיר. שימש נציגן של חברות ארצישראליות גדולות, ובהן הכשרת הישוב ורסקו, לצורך שיווק קרקעות בארץ ישראל ליהודי מצרים. בשנת 1927 היה ממייסדי המועדון העברי בקהיר ועמד בראשו. כמו כן היה פעיל בארגונים יהודיים וציוניים שונים, ובהם קרן היסוד, הקרן הקיימת ובני ברית. בנובמבר 1927, לבקשת החברים בדגניה הוא בחר עבורם את זן התמרים "אמרי", כזה שכדאי לגדלו בארץ ושלח חוטרי תמרים, שהיו הבסיס למטע התמרים בכל העמק. לימים, הם ניטעו בגן לזכרה של המשוררת רחל, והחוטרים שנשלחו לכל רחבי הארץ נקראו על שמה: “דקלי רחל”. בראשית שנת 1940 נפטרה אשתו, שסבלה ממחלת לב בשבע השנים האחרונות לחייה. בת 43 במותה. בתקופת מלחמת העצמאות היה בין היהודים הרבים שנאסרו במצרים בחשד לציונות. לאחר הקמת המדינה שוחרר וחזר לארץ. נפטר בשנת 1968, בשנה ה-75 לחייו. נקבר בבית העלמין בסביון. אחותו רבקה הייתה נשואה לנתן שיפריס, ממתיישבי עין גנים וממייסדי "הפועל הצעיר". בנו בצלאל אמיר היה קצין חינוך ראשי בצה"ל, בדרגת תת-אלוף. דוד תדהר (עורך), "חיים צדיקוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2831 מרים ברץ, לזכר נעדרים: חיים צדיקוב, דבר, 9 בדצמבר 1968 ד"ר ישראל בנזאב, לזכר נעדרים: שרה צדיקוב (אחרי מטתה), דבר, 7 בפברואר 1940. לא בעבים מעל / מוקי צור - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
באבאי בן פרהאד

באבאי בן פרהאד היה משורר פרסי יהודי בן המאה ה-18, ונכדו של באבאי בן לוטף. אחד מחיבוריו המפורסמים הוא חיבור בחרוזים בשם "ספר מאורעות כאשאן" המתאר את רדיפות הדת בפעם השנייה בכאשאן, פרס. בחלק העיקרי של חיבורו הוא מתאר את רדיפות היהודים על ידי תאהמספ-כאן כאשר פרצה מלחמה בינו ובין שאה אשרף בשנת ת"ץ (1729-30). כאשר תאהמספ-כאן ניצח במלחמתו, הוא הרשה ליהודי פרס לקיים את מצוות דתם. תולדות יהודי פרס ומשורריהם, ירושלים: ר' מס, 1966, עמ' 94–110. אמנון נצר, ‏הספרות של יהודי פרס, פעמים 13, תשמ"ב 1982, עמ' 19-5. Moreen, Vera Basch. Iranian Jewry During the Afghan Invasion: The “Kitāb-i Sar-Guzasht-i Kāshān” of Bābāī b. Farhād (Stuttgart: Franz Steiner Verlag, 1990). BĀBĀʾĪ BEN FARHĀD, Encyclopædia Iranica BABAI BEN FARHAD, Jewish Virtual Library ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
50/50

50/50 הוא סרט דרמה קומית-שחורה אמריקאי משנת 2011 בבימויו של ג'ונתן לוין ובכיכובם של ג'וזף גורדון לוויט וסת' רוגן. הסרט יצא לראשונה לאקרנים ב-30 בספטמבר 2011. הסרט נכתב בהשראת התמודדות תסריטאי הסרט ויל רייזר עם מחלת הסרטן. עלילת הסרט עוקבת אחר בחור צעיר בשם אדם לרנר (מגולם על ידי ג'וזף גורדון לוויט) אשר מגלה בגיל 27 כי הכאבים בגבו הם למעשה סוג נדיר של סרטן וכי סיכוייו לשרוד את המחלה הם 50/50. הוא מחליט להתחיל טיפולי כימותרפיה כדי להילחם על חייו. לאורך הסרט מלווים אותו במאבקו חברו הטוב קייל (מגולם על ידי סת' רוגן), זוגתו האמנית רייצ'ל (מגולמת על ידי ברייס דאלאס הווארד), אמו הדרמטית (מגולמת על ידי אנג'ליקה יוסטון) והמטפלת-פסיכולוגית שלו קת'י (מגולמת על ידי אנה קנדריק). כמו כן במהלך טיפוליו אדם מתיידד עם שני מטופלים מבוגרים בשם מיץ' ואלן אשר עוברים גם הם טיפולי כימותרפיה (מגולמים על ידי פיליפ בייקר הול ומאט פרואר). ג'וזף גורדון לוויט - אדם לרנר סת' רוגן - קייל איירונס אנה קנדריק - קאת'י ברייס דאלאס הווארד - רייצ'ל אנג'ליקה יוסטון - דיאנה לרנר פיליפ בייקר הול - אלן לומבארדו אתר האינטרנט הרשמי של 50/50 "50/50", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "50/50", באתר נטפליקס "50/50", באתר AllMovie (באנגלית) "50/50", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "50/50", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "50/50", באתר Metacritic (באנגלית) "50/50", באתר אידיבי "50/50", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "50/50", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ינון ירוס, ‏50/50: מצליח לרגש ללא קיטש, באתר ‏מאקו‏, 19 באוקטובר 2011