laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תיאטרון האמזונאס

תיאטרון האמזונאס (בפורטוגזית: Teatro Amazonas) הוא בית האופרה של העיר מנאוס, השוכנת לגדות נהר האמזונאס בצפון ברזיל. בסוף המאה ה-19 נהנה אזור האמזונאס משגשוג כלכלי, כתוצאה מהתפתחות תעשיית הגומי. ערים כמנאוס, בלם ופורטו וליו שבברזיל, וכן איקיטוס שבפרו גדלו והתפתחו במהירות. פרנסי העיר מנאוס שאפו להקים בעירם בית אופרה מפואר, כמו בערים החשובות בעולם. ב-1882 אישר מושל מחוז אמזונאס תקציב להקמת בית האופרה, וב-1883 נבחר משרד אדריכלים פורטוגלי מליסבון לשם תכנונו. היסודות הונחו ב-1884, והבנייה נמשכה לסירוגין עד 1896. ב-7 בינואר 1897 נחנך תיאטרון האמזונאס באופן רשמי, כשעל בימתו הועלתה האופרה לה ג'וקונדה מאת אמילקארה פונקיילי. בית האופרה נבנה בפאר רב, בהשראת אדריכלות הרנסאנס, ורבים מחומרי הגלם ששימשו לבנייתו והאלמנטים המקשטים אותו הובאו במיוחד מאירופה. הרעפים הובאו מאלזאס, הריהוט עוצב בפריז בהשראת רהיטיו של המלך לואי החמישה עשר, וגרמי המדרגות, העמודים והפסלים הפזורים ברחבי התיאטרון נוצקו משיש איטלקי מקרארה. התאורה הפנימית בבית האופרה כללה 198 נברשות, 32 מהן מזכוכית מוראנו. את התיאטרון מעטרים פסלים רבים בדמויותיהם של מלחינים ומחזאים בעלי שם, הן מהעולם (כגון ג'וזפה ורדי, וולפגנג אמדאוס מוצרט או מולייר) והן מברזיל (כגון הייטור וילה לובוס וקרלוס גומס). חלק מהקישוטים עוצבו בהשראת האזור. כך, למשל, המסך שעל הבמה מעוטר באיור "מפגש הנהרות", המתאר את מפגש הנהרות ריו נגרו וסולימואס, שבסמוך לעיר. מפגש זה, שבו ניכרים הבדלי הגוונים בצבעי המים, היווה השראה גם לרצפת העץ בקומה השנייה של התיאטרון, העשויה שתי וערב של לוחות עץ בגוונים כהים ובהירים. בנוסף, 26 אלף אריחי קרמיקה בצבעי דגל ברזיל מכסים את כיפת התיאטרון. אף שהוקם כבניין אופרה, נערכו בתיאטרון האמזונאס בעיקר מופעי תיאטרון ומוזיקה, והוא אף מארח פסטיבל קולנוע שנתי. למעשה, בין 1911 ל-2001 לא הוצגה בו אף לא אופרה אחת. באותה שנה החליט מושל מדינת אמזונאס להגדיל את ההשקעה בתקציב התרבות. מופעי האופרה חזרו, ומאז 2004 נערך בתיאטרון פסטיבל אופרה שנתי. בנוסף, הוקמו מקהלה, להקת בלט ותזמורת שתיאטרון האמזונאס הוא אולם הבית שלהם (אם כי התזמורת מתבססת בעיקר על נגנים ממזרח אירופה ולא על נגנים מקומיים). לאורך השנים שופץ הבניין מספר פעמים, האחרונה שבהן בין 1988 ל-1990. הוא מכיל כיום 701 מקומות ישיבה, חלקם באולם עצמו וחלקם בשלוש קומות של יציעים פרטיים, המרכזי שבהם שמור למושל מדינת אמזונאס. ב-1966 הוכרז התיאטרון כאתר מורשת לאומית. מדיה וקבצים בנושא תיאטרון האמזונאס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תיאטרון האמזונאס בברזיל מכונה הקטע בנהר האמזונאס שעד למפגש בשם סולימואס, ורק לאחר המפגש נקרא אמזונאס
אמנדה הסר

אמנדה הסר (באנגלית: Amanda Hesser; נולדה ב- 8 בספטמבר 1971) היא עיתונאית, עורכת ומחברת ספרי בישול אמריקאית. היא הייתה עורכת מדור האוכל של The New York Times Magazine והעורכת של T Living, רבעון שיוצא במסגרת הניו יורק טיימס. הסר נולדה בדוליסטאון, פנסילבניה. אחרי שקיבלה תואר בכלכלה ובמימון מבנטלי קולג' ב-1993, היא למדה בישול באירופה. בעזרת מלגה מ-Les Dames d'Escoffier, היא עבדה במאפיות ומסעדות, בגרמניה, שווייץ, איטליה וצרפת. היא שהתה שנתיים בצרפת, שם עבדה אצל אן וילאן, המייסדת של בית הספר "אקול דה קוואזין לה וארן". במהלך תקופה זו החלה הסר לפרסם בעיתונים ובכתבי עת, בכללם הוושינגטון פוסט. אחרי שסיימה את ספרה הראשון, ב-1997, נשכרה הסר ככתבת אוכל על ידי הניו יורק טיימס. היא כתבה על השפעתה של רשת קוסטקו על תעשיית היין. היא חשפה את הפוליטיקה שעומדת מאחורי הגרין מרקט בעיר ניו יורק. היא הייתה הכתבת הראשונה שכתבה עבור כלי תקשורת מרכזי אודות פראן אדריה ומסעדת "אל בולי" בספרד. בראשית הקריירה שלה בעיתון, היא כתבה סיפור שנוי במחלוקת שבו היא בחנה את הדעיכה בפופולריות של השף אמריל לגאסי. הסר עבדה בעיתון The New York Times Magazine עד לרכישת העיתון במרץ 2008. בשנת 2004 שימשה למשך תקופה קצרה כמבקרת המסעדות של העיתון. הטור שלה "Recipe Redux" הופיע בניו יורק טיימס עד ל-27 בפברואר 2011. בספרה של ג'ולי פאוול, "ג'ולי וג'וליה", יש פרק על הסר והיא מופיעה בתפקיד עצמה בעיבוד לסרט. הסר מתגוררת בברוקלין הייטס, ביחד עם בעלה, טאד פרנד, עיתונאי בניו יורקר ושני ילדיהם. The Cook and the Gardener (W. W. Norton & Company, 1999) Cooking for Mr. Latte: A Food Lover's Courtship, with Recipes (W. W. Norton & Company, 2004) [Collected Food Diary columns she wrote from 2000-2002] Eat, Memory: Great Writers at the Table, a Collection of Essays from the New York Times (W. W. Norton & Company, 2009) [Edited 26 previously published essays] The Essential New York Times Cookbook: Classic Recipes for a New Century (W. W. Norton & Company, 2010) Women Who Eat (2003) Best Food Writing (2002, 2004) The Art of Eating (2004) Alone in the Kitchen with an Eggplant (2007) הסר זכתה בפרסים מטעם האיגוד הבינלאומי למקצועות הקולינריה, על כתיבה ספרותית בענייני אוכל, עבור שניים מספריה: The Cook and the Gardener ו-Cooking for Mr. Latte: A Food Lover's Courtship, with Recipes. מדיה וקבצים בנושא אמנדה הסר בוויקישיתוף אמנדה הסר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אמנדה הסר, ברשת החברתית אינסטגרם אמנדה הסר בראיון על ספרה The Essential New York Times Cookbook, סרטון באתר יוטיוב "אמנדה הסר מחוץ ל'טיימס'", ניו יורק מגזין, 4 בינואר 2008 "אמנדה הסר מספרת לנו את העובדות על תוכניותיה לגבי העתיד", ניו יורק מגזין, 4 ביולי 2008
פיוס השישי

פיוס השישי, בשמו האמיתי הרוזן ג'ובאני אנג'לו בראסקי (באיטלקית: Giovanni Angelo Braschi;‏ 27 בדצמבר 1717, צ'זנה, אמיליה-רומאניה – 29 באוגוסט 1799) היה אפיפיור ברומא בין השנים 1775–1799. נולד בצ'זנה למשפחת אצולה. למד בקולג' ישועי ובאוניברסיטת פרארה. מונה לקרדינל ב-1773. הקונקלווה שהתכנסה מיד עם מות קודמו, קלמנס הארבעה עשר באוקטובר 1774, נמשכה כחמישה חודשים (134 ימים, בהם נערכו 256 הצבעות) במהלכם לא יכלו הקרדינלים למצוא מועמד מוסכם. הקרדינלים נחלקו ביו סיעה בהנהגת האצולה הרומאית הוותיקה, שתמכה בקרדינל ממשפחת קולונה ובישועים (ה-Zelanti) כנגד סיעה שהתנגדה לישועים ברוח שהנהיג האפיפיור הקודם, שנחלקה בעצמה בין נציגי מלכי אירופה השונים. כך תמכה אוסטריה בקרדינל ויסקונטי, נונציו לשעבר בווינה וספרד, פורטוגל וצרפת תמכו בקרדינלים אחרים. רק בסוף 1774 הועלה שמו של בראסקי כמועמד אפשרי מוסכם, אך הוא זכה לרוב הדרוש רק ב-15 בפברואר 1775. בשנת 1781 פעל בנחישות נגד האבסולוטיזם הנאור של הקיסר יוזף השני (היוזפיניזם). בשנת 1782 אף ביקר בווינה מתוך ניסיון כושל להניא את הקיסר ממדיניותו החדשה. לפי האנקדוטה, הקיסר לא נישק את ידו אלא לחץ אותה. ב-1796 פלשו הצרפתים בפיקודו של נפוליאון לאיטליה, ובחורף 1797 נאלץ פיוס השישי לחתום על שלום טולנטינו. בהסכם זה ויתר האפיפיור על השטחים בדרום צרפת, ועל פרארה, בולוניה ורומאניה שסופחו לרפובליקה הציסאלפינית שתחת חסותה של צרפת וכמו כן התחייב לתשלום פיצויי מלחמה. ב-1798 כבש הגנרל הצרפתי ברתיה (Berthier) בשליחות נפוליאון את רומא וצרף את השטחים שנותרו בשליטת מדינת האפיפיור לרפובליקה הרומית. האפיפיור פיוס השישי, שלא הסכים לוותר על ריבונותו על שטחים אלה, נלקח כאסיר לואלנס בצרפת ומת שם ב-29 באוגוסט 1799. בשנת 1797 כונן את היחסים בין הכס הקדוש לבין ארצות הברית. בקונקלווה שהתכנסה כעבור שנה, בשנת 1800, נבחר במקומו הרוזן לואיג'י ברנאבה קיאראמונטי, שנודע כאפיפיור פיוס השביעי. מדיה וקבצים בנושא פיוס השישי בוויקישיתוף ערך באנציקלופדיה הקתולית (באנגלית) "כתר משולש", על האפיפיור פיוס השישי תפקידיו של פיוס השישי (באנגלית) פיוס השישי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פיוס השישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יהודה לייב פורר

הרב יהודה לייב פוֹרֶר (ביידיש: פאָרער; באנגלית: Judah (Yehuda) Leib Forer;‏ ~1879? – י"ג באלול תש"ח, 1948) היה רבה של וואבאלניק שבליטא ורב בהוליאוק שבמסצ'וסטס. אחד מרבותיו של הרב אלעזר מנחם מן שך, יליד וואבוילניק. יהודה לייב פורר נולד בעיירה פרוז'ני שבליטא, ועל שמה כונה "ר' לייבסק'ה פרוזינר". בצעירותו למד בישיבת טלז אצל הרב שמעון שקופ. לאחר מכן עבר ללמוד בבריסק אצל הרב חיים סולובייצ'יק, והיה בחבורת תלמידיו הקרובים שכללה את הרב לייב גאוויה והרב שלמה פוליצ'ק, "העילוי ממייצ'יט". התמנה לרבה של וואבוילניק. בתקופת לימודיו של בן העיירה, הרב אלעזר מנחם מן שך, בישיבת סלובודקה, הוא זכה לביקוריו של הרב פורר. בתקופת מלחמת העולם הראשונה קיבץ בבית המדרש בוואבוילניק קבוצה של שישה עשר תלמידי ישיבה, ובהם הרב שך, ומסר להם שיעורים יומיים. במשך שלושים ושתיים שנה שימש כדיין בפוניבז'. בשנות ה-20 היגר לארצות הברית ושימש כרב בהוליאוק (אנ') שבמסצ'וסטס במשך עשרים וחמש שנה. מסר שיעורים בישיבת רבנו יצחק אלחנן[דרושה הבהרה] ושימש כ"מסמיך" בישיבת רבנו חיים ברלין. בשנת 1944 התאלמן מאשתו מנוחה מושא. הוא עצמו נפטר בי"ג באלול תש"ח. הרב שך לא ידע על פטירתו, ומספר שבועות לאחר מכן הוא שלח אליו במתנה את ספרו "אבי עזרי" שיצא אז. במכתב המצורף לספר הוא מכנהו: "מורי ורבי הגאון הגדול שר התורה ואוצר היראה". לאחר פטירתו הוסב על שמו של הרב פורר שם הרחוב שבו שוכן בית הכנסת של קהילתו. יהודה לייב פורר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) הרב יהודה לייב פורר, מילי דאגרות זכר בנימין יוסף, חידושים וחילופי אגרות עם הרב מרדכי גיפטר, באתר היברובוקס ב "חידושי העילוי ממייצ'יט" מובא חידוש תורה מעמיתו הרב פורר.
רומריטו

חוליו ססאר רומרו אינספראן (בספרדית: Julio César Romero Insfrán; נולד ב-28 באוגוסט 1960) המוכר גם כרומריטו (בספרדית: Romerito) הוא כדורגלן עבר מפרגוואי. רומריטו שיחק בין היתר בספורטיבו לוקניו (פרגוואי) (1977-1980, 1991, 1998-1996), ניו יורק קוסמוס (ארצות הברית) (1980-1983), פלומיננסה (ברזיל) (1984-1989), ברצלונה (ספרד) (1989), פואבלה (מקסיקו) (1990) ואולימפיה (1994-1992). כמו כן הוא שיחק גם בנבחרת פרגוואי. ב-4 במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם והיה הנציג היחיד של פרגוואי ברשימה זו. רומריטו, באתר Transfermarkt רומריטו, באתר Soccerway רומריטו, באתר BDFutbol רומריטו, באתר National Football Teams רומריטו, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנגלוס אוורט

אנגלוס אוורט (ביוונית: Άγγελος Έβερτ; ‏10 באפריל 1894 – 30 בדצמבר 1970) כיהן כמפקד משטרת אתונה בזמן כיבושה על ידי מדינות הציר, תרם תרומה משמעותית למאמצי ההגנה על יהודי העיר וסביבתה, ועל פעולותיו אלה הוכתר כחסיד אומות העולם. נולד באתונה בשנת 1894 למשפחה ממוצא בווארי אשר הגיעה ליוון במקביל להמלכת נסיך בוואריה, אותון, למלך יוון (1832). אביו היה קצין בז'נדרמריה היוונית. אוורט למד משפטים באוניברסיטת אתונה ובשנת 1915 הצטרף לז'נדרמריה. בשנת 1929 עבר למשטרה היוונית ובספטמבר 1941 התמנה למפקד משטרת אתונה. באותה עת יוון הייתה כבר תחת כיבוש מדינות הציר וחולקה לשלושה אזורי שליטה; גרמני, בולגרי ואיטלקי, כאשר אתונה הייתה בתחומי שטח הכיבוש האיטלקי. במסגרת תפקידו קיים אוורט קשרים עם כוחות הכיבוש, ובמקביל קיים באופן חשאי קשרים עם ממשלת יוון הגולה בקהיר ועם תנועות ההתנגדות המקומיות. ב-3 בספטמבר 1943, עם הדחת בניטו מוסוליני, הודיעה איטליה על כניעתה בפני כוחות בעלות הברית. בעקבות כך פלשו כוחות גרמניה הנאצית לאזור השליטה האיטלקי וכבשו אותו מידיהם והקימו את הרפובליקה של סאלו, שהייתה מדינת בובה איטלקית של הנאצים שפעלה עד מותו של בניטו מוסוליני מבחינת היהודים המשמעות הייתה סכנת השמדה מיידית, כשם שקרה בשטח הכיבוש הגרמני, שבו נחרבו הקהילות היהודיות כליל ונשלחו למחנות השמדה. לאור זאת ובמטרה למנוע את זיהויים ככל האפשר, הורה אוורט על הנפקת תעודות זהות נוצריות ליהודים. בשנת 1951 מונה למפקד משטרת יוון ופרש משירות בינואר 1955. ב-30 בדצמבר 1970 נפטר מדום לב. בנו של אוורט, מילטיאדיס אוורט, הפך ברבות השנים לפוליטיקאי משפיע ביוון, וכן כיהן כראש עיריית אתונה בין השנים 1987–1989. בסוף שנת 1943, עם כניסת הכוחות הנאציים לאתונה, יחד עם מפקדי משטרה נוספים, דימיטריוס וראנופולוס ומיכאיל גליקאס, הורה על הנפקת אלפי תעודות זהות חדשות ליהודי העיר תחת שמות נוצריים בהן צוין סעיף הדת של מחזיק התעודה כנוצרי. בכך תרם להצלת יהודים רבים מקהילת העיר. על מעשיהם אלו הוקירו אותם מדינת ישראל והוענק להם בשנת 1969 אות "חסיד אומות העולם" מטעם מכון "יד ושם". אנגלוס העיד על עצמו כי שאב את ההשראה לפעולותיו מדבריו ומעשיו של הארכיבישוף דמסקינוס שהצהיר בריש גלי, על אף שהוזהר שיוצא להרוג אם יעשה כן, כי על העם היווני להתגייס למען הצלת יהודי יוון הנותרים. הארכיבישוף רתם את הכנסייה האורתודוקסית היוונית למען הצלת יהודי אתונה וסביבתה ועודד את גופי הממשל ותנועות ההתנגדות לעשות כן (על פועלו זה, הוענק לארכיבישוף דמסקינוס אות "חסיד אומות העולם"). מדיה וקבצים בנושא אנגלוס אוורט בוויקישיתוף Miltiadis Evert, a politician of the right, ekathimerini.com. אורט אנגלוס, מרכז המידע - יד ושם. אסא כשר, האומץ לפרגן, מעריב, 06.01.1995. הארכיבישוף דמסקינוס - קרן ראול ולנברג לחקר השואה. פועלו של אוורט להצלת יהודים בתקופת השואה, באתר יד ושם (באנגלית)
אוגו פוסקולו

אוגו פוסקולו (באיטלקית: Ugo Foscolo;‏ בשמו המלא ניקולו אוגו פוסקולו Niccolo Ugo Foscolo ‏ 6 בפברואר 1778 זקינתוס - 10 בספטמבר 1827) טרנהם גרין, על יד לונדון) היה משורר, היסטוריון ומבקר של הספרות ופטריוט איטלקי ממוצא יווני. נחשב הנציג העיקרי של הספרות האיטלקית בצומת המאות 18 וה-19. ביצירתו נפגשים האידיאלים האסתטיים של הנאו-קלסיציזם עם מוטיבים ורעיונות של הטרום-רומנטיזם והרומנטיזם. הוכרח מגיל צעיר לחיות רחוק ממולדתו - האי היווני זקינתוס, אז זנטה, אחר כך הרפובליקה של ונציה. הרגיש גולה כל חייו, מושפע מעולם האידיאלים הקלאסיים של היוונים שבהם התחנך בילדותו. נדד מארץ לארץ, פוסקולו היה חסר אמונה דתית ודבק ברוח של עידן האורות, משורר של רגשות ושאיפות אוניברסליות. A Napoleone Bonaparte liberatore, (1799) אודה A Luigia Pallavicini caduta da cavallo, (1800) אודה All'amica risanata, (1802) אודה Non son chi fui, perì di noi gran parte, (1802) סונטה Che stai?, (1802) סונטה Te nutrice alle Muse], (1802) סונטה E tu ne' carmi avrai perenne vita, (1802) סונטה Perché taccia il rumor di mia catena, (1802) סונטה Così gl'interi giorni in luogo incerto, (1802) סונטה Meritamente, però ch'io potei, (1802) סונטה Solcata ho la fronte, (1802) סונטה Alla sera, (1803) סונטה A Zacinto, (1803) סונטה Alla Musa, (1803) סונטה In morte del fratello Giovanni, (1803) סונטה Dei sepolcri, carme (1806) Le Grazie (1803-1827) שיר לא גמור Sesto tomo dell'io, (1799-1801) ‏ (הכרך השישי של אני) רומן אוטוביוגרפי Ultime lettere di Jacopo Ortis, (1802-1803) ‏ (המכתבים האחרונים של יאקופו אורטיס) רומן במכתבים Tieste, (1795), טרגדיה Aiace, (1810-1811), טרגדיה Ricciarda ,(1813) טרגדיה Epistolario Orazione a Bonaparte pel Congresso di Lione, (1802) Chioma di Berenice, (1803) תרגום של שיר מאת קלימכוס Viaggio sentimentale מסע סנטימנטלי - תרגום של הרומן מאת לורנס סטרן. הוחל ב-1805 ופורסם ב-1813 יחד עם Notizia intorno a Didimo Chierico (1805) Iliade , (1807]) תרגום של האיליאדה מאת הומרוס Dell'origine e dell'ufficio della letteratura (1809) Discorso sul testo della Divina Commedia Essays on Petrarch Discorso storico sul testo del Decamerone Della nuova scuola drammatica in Italia, לא גמור אוגו פוסקולו – מתוך 'שיעורים בצחות הלשון' (מאיטלקית: יונתן פיין), 'דחק', כרך יב', 2020 אוגו פוסקולו – ארבע סונטות (מאיטלקית: אסף בנרף), 'הו!', גיליון 18, 2019 מדיה וקבצים בנושא אוגו פוסקולו בוויקישיתוף פלגרינו ארטוזי - חיי פוסוקולו - פירנצה, 1878, באיטלקית - בפרויקט מנוציו (באיטלקית) אוגו פוסקולו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אוגו פוסקולו בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אוגו פוסקולו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אוגו פוסקולו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אוגו פוסקולו, באתר MusicBrainz (באנגלית) אוגו פוסקולו, באתר Discogs (באנגלית)
רבי אלעזר בן פרטא

רבי אלעזר בן פרטא היה תנא בדור הראשון לתנאים. נכדו, תנא הנקרא באותו שם, חי בדור השלישי של התנאים. לפי בעל סדר הדורות, היו שני תנאים בשם רבי אלעזר בן פרטא: הראשון חי בדורו של רבי יוחנן בן זכאי, והשני בדורו של רבי יהודה הנשיא, כמוזכר בירושלמי: ”אתא עובדא קומי רבי, בעא מיעבד כרבנן, אמר לו רבי אלעזר בן פרטא בן בנו של רבי אלעזר בן פרטא לא כן לימדתנו בשם זקינך, "אלא אם כן עשו איגרת בקורת", וקיבלה, וחזר ביה ועבד כרבן שמעון בן גמליאל”. בדומה לכך, מוזכר גם בתלמוד בבלי: ”מעשה ועשה רבי כדברי חכמים, אמר לפניו פרטא בנו של רבי אלעזר בן פרטא בן בנו של רבי פרטא הגדול אם כן מה כח בית דין יפה”. רבי אלעזר בן פרטא נאסר יחד עם רבי חנניא בן תרדיון וניצל על ידי אליהו הנביא. על כך מובא בתלמוד הבבלי: תנו רבנן: כשנתפש רבי אלעזר בן פרטא ורבי חנניה בן תרדיון, אמר לו רבי אלעזר בן פרטא לרבי חנניה בן תרדיון: אשריך שנתפשת על דבר אחד; אוי לו [למי] שנתפש על חמשה דברים. אמר לו רבי חנניה לרבי אלעזר בן פרטא: אשריך שנתפסת על חמשה דברים ואתה ניצול; אוי לו [למי] שנתפש על דבר אחד ואינו ניצל: שאתה עסקת בתורה ובגמילות חסדים, ואני לא עסקתי אלא בתורה בלבד. כדרב הונא, דאמר רב הונא: כל העוסק בתורה בלבד – דומה כמי שאין לו אלוה, שנאמר "וימים רבים לישראל ללא אלהי אמת וללא כהן מורה וללא תורה" (דברי הימים ב טו, ג); מאי "וללא תורה"? אמר רב הונא: זה העוסק בתורה בלבד, שדומה כמי שאין לו אלוה. — תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף י"ז, עמוד ב' מתורתו של רבי אלעזר מובא בתלמוד הן בתחומי ההלכה והן בתחומי האגדה. במשנה במסכת גיטין, ”שלושה דברים אמר רבי אליעזר בן פרטה לפני חכמים, [ו]קיימו [את] דבריו: על עיר שהיקיפוה כרקום, ועל הספינה המטרפת בים, ועל היוצא לידון, שהן בחזקת קיימין, וכו'”. בהלכות לשון הרע הוא תולה את עונש שנים עשר המרגלים בכך שהוציאו דיבה על עצים ואבנים, ולומד מכאן קל וחומר לעונשו של מי שמדבר לשון הרע על חבירו. ורבה בר נחמני מביא אסמכתא לדבריו מהמקרא: "וימותו האנשים - מוציאי דבת הארץ רעה" (במדבר, י"ד) - על דיבת הארץ שהוציאו. גם באגדה מובא כי רבי אלעזר סבר כי בזמן שאכלו ישראל מן הם לא הוצרכו ליפנות, כיוון שלא רק המן עצמו היה מתמוסס כליל במעיהם, אלא "אפלו דברים שתגרי אֻמות העולם מוכרין להן – מן מבטלן". הרב אהרן הימן, "רבי אלעזר בן פרטא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט תלמוד ירושלמי, מסכת מגילה, פרק ד', הלכה ד', תלמוד ירושלמי, מסכת כתובות, פרק י"א, הלכה ו', תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין, פרק א', הלכה ב'. תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ק', עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ל"ג, עמוד ב'. משנה, מסכת גיטין, פרק ג', משנה ד' תלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף ט"ו, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ע"ה, עמוד ב'.
תל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... תל – אתר ארכאולוגי, גבעה מלאכותית שנוצרה כתוצאה מבניית יישוב באותו מקום במשך דורות רבים. קו התלים הישראלי – כינוי לרצף של הרי געש כבויים ברמת הגולן קו התלים הסורי – רצף הרי געש מקביל לקו התלים הישראלי תל (נפת שכם) – יישוב פלסטיני סמוך לשכם תל קבורה – תל עשוי עפר ואבנים מעל מקום קבורה אישים: וספי א-תל – ראש ממשלת ירדן עבדאללה א-תל – קצין צבא ופוליטיקאי ירדני שון תל – יזם ישראלי טל טל (פירושונים)
אלעזר שמחה וסרמן

הרב אלעזר שמחה וסרמן (תרנ"ח, 1898 - ב' בחשוון תשנ"ג, אוקטובר 1992) היה ראש ישיבת אור אלחנן בארצות הברית ומייסד הישיבה בישראל. אלעזר שמחה וסרמן הוא בנו הבכור של רבי אלחנן וסרמן. למד אצל אביו בישיבת אוהל תורה בברנוביץ', ולאחר מכן למד בישיבות נובהרדוק, טלז, גרודנה וקלצק. בשנות ה-30 נסע לצרפת בשליחותו של אביו להקים ישיבה בניודורף שליד שטרסבורג. בסוף שנות ה-30 הצטרף אל אביו בנסיעתו לארצות הברית, אביו שב לברנוביץ' והוא נשאר בארצות הברית. היה פעיל בוועד ההצלה בארצות הברית. הקים את ישיבת "אור אלחנן דקליפורניה" בלוס אנג'לס על שם אביו ולזכר ישיבת "אוהל תורה" בברנוביץ'. בשנת תשל"ט (1979) עלה מלוס אנג'לס לישראל והתיישב בירושלים. הוא העביר את הישיבה בלוס אנג'לס לרשותה של ישיבת חב"ד בעיר, בתנאי שהמבנה ושמה יישמר. בגלל ערכה של הקרקע העבירו את המבנים כמות שהם למיקום שונה כדי שלא לשנות מצוואתו. במקביל יזם את הקמתה של ישיבת אור אלחנן בישראל. הוא פנה לרב מאיר חדש, שהיה המשגיח של ישיבות חברון ו"עטרת ישראל", וביקש ממנו לקבל על עצמו את תפקיד המשגיח בישיבה. כראש ישיבה מונה בנו הרב משה מרדכי חדש. עסק בהוצאת ספרי אביו רבי אלחנן וסרמן ובראשם הספר "קובץ שיעורים", ואף כתב את ההקדמה לספר. השיחות והמאמרים שכתב הרב שמחה וסרמן צורפו ל"קובץ מאמרים ואגרות" של אביו. כמו כן יצא הקונטרס "שמחת אלעזר" ובו כמה ממאמריו. התגורר בקריית מטרסדורף בירושלים. בשנותיו האחרונות היה חברותא של שכנו שלמה לורינץ. נפטר בלי בנים, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. אלעזר שמחה בן אלחנן בונם וסרמן (1898-1992), דף שער בספרייה הלאומית שלמה לורינץ ביקש להיקבר סמוך לקברו של הרב וסרמן כדי שכאשר יעלו בניו לקברו יאמרו קדיש גם על קברו של הרב וסרמן שנפטר ערירי. המעניין הוא שלורינץ נפטר בראש חודש חשוון והרב וסרמן נפטר בב' בחשוון, אך מכיוון שלפי ההלכה אין עולים לקבר בראש חודש אלא למחרת, עולים ילדיו של לורינץ על קבר אביהם בדיוק ביום השנה של הרב וסרמן.
פרנקי ואן דר אלסט

פרנקי ואן דר אלסט (בהולנדית: Franky Van Der Elst; נולד ב-30 באפריל 1960) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת הקשר אחורי, וכיום מאמן כדורגל. את רוב הקריירה שלו שיחק ואן דר אלסט בקבוצת קלאב ברוז'. הוא שיחק בארבעה מונדיאלים עם נבחרת בלגיה: מונדיאל 1986, מונדיאל 1990, מונדיאל 1994 ומונדיאל 1998. לזכותו בסך הכל 86 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שער אחד. ב-4 במרץ 2004 נבחר ואן דר אלסט על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. פרנקי ואן דר אלסט, באתר Transfermarkt פרנקי ואן דר אלסט, באתר WorldFootball.net פרנקי ואן דר אלסט, באתר National Football Teams פרנקי ואן דר אלסט, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יעקב שכנזי

הרב יעקב שכנזי (נולד בי"ד בטבת ה'תשי"ג, 1 בינואר 1953), הוא מרבני העדה החרדית הספרדית. פוסק ומחבר. נולד בתוניסיה, כבן הבכור מתוך 12 אחים (4 אחים ו-8 אחיות). למד בישיבה התיכונית פרחי אהרן בקריית שמואל ובישיבת נובהרדוק שבחדרה אצל הרב אלחנן פרלמוטר. לאחר נישואיו למד אצל הרב ניסים הררי בכולל החיד"א בירושלים. הרב שכנזי נשוי לסימה (שמחה) - בתו של הרב יהודה צדקה, ואב לחמישה. הוא תושב שכונת בית ישראל בירושלים. פעיל בין היתר בהדרכת חתנים ובהכשרת מדריכים לכך בציבור החרדי. נעימות נצח - חלק א' על ענייני שלום בית, טהרת המשפחה וצניעות, ירושלים תשנ"א; חלק ב' על חינוך ילדים, שם תשנ"ה קול יעקב - חידושים על התורה, ירושלים תשנ"ז בני יעקב, ד' חלקים - על הלכות ריבית נדרים ושבועות, ירושלים תשנ"ט שושנת העמקים - על יחסי אישות טהרת יעקב - על טהרת המשפחה רב פעלים חלק ג' - קיצור שו"ת רב פעלים לרבי יוסף חיים מבגדאד שערי יעקב - שו"ת בספר אוצרות חיים וקיצור שו"ת סוד ישרים העוסק בקבלה שימוש חכמים - ב’ חלקים, על הלכות טהרה, ובסופו קונטרס ”הוראת חכם” שבו הלכות והנהגות למורי הוראה. שיעורי הרב יעקב שכנזי באתר "קול הלשון" יעקב שכנזי, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חוק מענק הריבון 2011

חוק מענק הריבון 2011 (באנגלית: Sovereign Grant Act 2011) הוא חוק שמסדיר את מימון חברי משפחת המלוכה הבריטית. עד חקיקת החוק משפחת המלוכה הייתה ממומנת משלושה מקורות: הרשימה הציבורית ממשרד האוצר, מענקי נסיעות ממשרד התחבורה ומענקי אחזקה ממשרד התרבות. החוק מבטל את כל המענקים הללו וקובע שהחל מ-2013 המונרך יקבל 15% מרווחי אחוזות הכתר (בשנה הראשונה הסכום צפוי להיות 31 מיליון פאונד). בנוסף למענק הזה רווחי דוכסות לנקסטר יעמדו עדיין לרשות המונרך ורווחי דוכסות קורנוול יעמדו לרשות יורש העצר. במקרה שדוכס קורנוול הוא קטין 90% מרווחי הדוכסות ינוכו מהמענק, במקרה שאף אדם לא מכהן כדוכס קורנוול הרווחים ינוכו בשלמותם מהמענק ויורש העצר יקבל מענק ממשרד האוצר. לשון החוק ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בוש (חברה)

רוברט בוש GmbH (גרמנית: Robert Bosch GmbH) (ידוע בשם הקיצור: בוש) הוא תאגיד טכנולוגיה גרמני רב תחומי אשר עוסק בייצור מערכות וחלקים לתעשיית הרכב, ציוד תעשייתי, ציוד לבנייה, כלי עבודה ומכשירי חשמל ביתיים. החברה נוסדה בשנת 1886 על ידי המהנדס והממציא הגרמני רוברט בוש בעיר שטוטגרט. חברת בוש היא ספקית החלקים והרכיבים לתעשיית הרכב הגדולה בעולם, אשר בין היתר מייצרת החברה מערכות היגוי, מערכות דלק, מערכות בלימה, מערכות ABS, מערכות בקרת יציבות, מערכות בקרת משיכה ומתנעים למנוע. בנוסף מייצרת החברה מצתים, רכיבים אלקטרוניים וחיישנים רבים למרכב המכונית, למערכת קירור המנוע, למגבים, למושבים, לדלתות ולחלונות. חברת בוש מייצרת בנוסף מחוללים, משאבות חום למבנים, מערכות חשמליות, היידראוליות ופנאומטיות לשימוש תעשייתי. ורכיבים לתאים סולריים ולטורבינות רוח. בנוסף מייצרת החברה כלי עבודה לבנייה, נגרות וגינון. ומכשירי חשמל ביתיים כגון מכונות כביסה, מקררים, תנורים וכדומה. בשנות ה-80 החברה פיתחה CAN-bus שמהווה עתה תקן חובה בתעשיית הרכב. נכון לשנת 2011 מעסיקה החברה כ-300,000 עובדים ופועלת ב-300 מיקומים שונים ב-60 מדינות שונות ברחבי העולם. מטה החברה שוכן בעיר גרלינגן בגרמניה. מדיה וקבצים בנושא בוש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בוש (בשפות מרובות) בוש, ברשת החברתית פייסבוק בוש, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בוש, ברשת החברתית אינסטגרם בוש, ברשת החברתית LinkedIn בוש, סרטונים בערוץ היוטיוב בוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
משקל לידה נמוך

משקל לידה נמוך (low birth weight, בקיצור LBW) מתייחס לעובר שבעת הלידה היה בעל משקל פחות מ-2.5 ק"ג. נהוג לחלק את העוברים בעלי משקל לידה נמוך לשלוש תת-קטגוריות: משקל נמוך (LBW, Low Birth Weight) - משקל 2,500 גרם או פחות בעת הלידה. משקל נמוך מאוד (VLBW, Very Low Birth Weight) - משקל פחות מ-1,500 גרם בעת הלידה. משקל נמוך קיצונית (ELBW, Extremely Low Birth Weight Infant) - משקל פחות מ-1,000 גרם בעת הלידה. משקל נורמלי בלידה בזמנה (בין שבועות 37-42) הוא בטווח 2,500-4,200 גרם. כשליש מהתינוקות שנולדים במשקל לידה נמוך הם גם קטנים לגיל ההריון. השאר, הם עוברים שנולדו מוקדם והיותם פגים נובע מהלידה המוקדמת בלבד. מדיה וקבצים בנושא משקל לידה נמוך בוויקישיתוף משקל לדה נמוך, דף שער בספרייה הלאומית "eMedicine - Extremely Low Birth Weight Infant: Article by KN Siva Subramanian, MD". נבדק ב-2007-11-28.