ודבר דבר

וְדַבֵּר דָּבָר הוא איסור דרבנן הנוגע לדיני דיבור האסור והמותר בשבת, שמטרתו הוא "שלא יהא דיבורך של שבת כדיבורך של חול". המקור לאיסור זה נלמד מהפסוק: "אִם תָּשִׁיב מִשַּׁבָּת רַגְלֶךָ עֲשׂוֹת חֲפָצֶיךָ בְּיוֹם קָדְשִׁי וְקָרָאתָ לַשַּׁבָּת עֹנֶג לִקְדוֹשׁ יְהוָה מְכֻבָּד וְכִבַּדְתּוֹ מֵעֲשׂוֹת דְּרָכֶיךָ מִמְּצוֹא חֶפְצְךָ וְדַבֵּר דָּבָר" — ישעיהו נח', יג' מהמילים "דבר דבר" למדו חכמים: " 'ודבר דבר' - דרשו חכמים, שלא יהא דיבורך של שבת כדיבורך של חול, שלא יאמר דבר פלוני אעשה למחר." — שולחן ערוך הרב, או"ח, סימן שז' ס"א מטרתו של האיסור הוא על מנת שיהא ניכר בדיבורו ששבת היום, על ידי כך שיהא דיבורו שונה מזה של חול. איסור זה קובע שאסור לדבר אודות דברים האסורים בעשייה בשבת, אפילו דבר שאסור רק מדברי חכמים כמו שכירות או מקח וממכר. עיקר האיסור הוא באומר "למחר אעשה כן", כלומר המדבר על מלאכות האסורות בשבת, שיעשה לאחר השבת. שונה איסור זה מהאיסור "ממצוא חפצך" שאוסר על פעולות בשבת המסייעות להגשמת פעולה האסורה בשבת, לפיו אסור לאדם לאמר לאדם אחר שיעשה בשבילו דבר אחרי השבת - דבר האסור לעשות בשבת - מכיוון שהוא מגשים את הפעולה האסורה בשבת על ידי דיבור זה. בנוסף אסור להרבות בשיחת דברים בטלים בשבת, למרות שאין בהם עשיית מלאכה כלל, כדי שיהא דיבורו של שבת אחר משל חול, ולא יהא חוליני. עם זאת מותר לאדם לדבר לצורכי עונג שבת, כאשר הוא נהנה מהדבור, ולכן בני אדם שסיפור שמועות וחידושים עונג הוא להם מותר להם לדבר בהם בשבת כמו בחול. אך בכל זאת, אסור לאדם אחד לספר לאדם שני חידושים ושמועות אם הוא עצמו אינו מתענג מהם. איסור דיבור דברים בטלים חמור מאוד על פי תורת הקבלה והחסידות, כי בחינת "שמור" בפנימיות היא השביתה מדברים גשמיים, כמו ששבת האלוקים מעשרה מאמרות שנבראו בהם השמים והארץ הגשמיים. מלבד איסור "ודבר דבר", ישנם איסורים רבים נוספים המשפיעים על הלכות דיבור בשבת. למשל אסור לספר בשבת דבר הגורם לו צער. כמו כן, גזרו חז"ל שלא יחשב יהודי את חשבונותיו בפיו בשבת, כגזירה ותקנה שמא יבוא מתוך כך לרשום אותם על גבי נייר ולעבור בכך על איסור מלאכת כותב. איסור זה קיים בין על דיבור על חשבון שכבר עבר וצריך לדעת אותו (כמו - כמה כסף שילם וממילא כמה כסף עדיין צריך לשלם), או חשבון שנחוץ לו לעתיד. אבל חשבון שאינו נוגע לו מעשית ללא כל ספק אינו נכלל בכלל איסור זה (אלא בכלל דברים בטלים שאסור להרבות בהם בשבת). השואל חפץ מחבירו בשבת, יבקש ממנו בלשון "השאלה" שמשמעותה השאלת חפץ לזמן קצר ולא בלשון "הלוואה" שמשמעותה הלוואה לזמן ארוך, שכן הלוואה אסורה בשבת מכיוון שדרך היא לרשום אותה פן ישכח את סכום ההלוואה או את פרטיה עד לסוף הזמן. בשפה שאין חילוק בין שתי הפעולות יש לומר "תן לי". מכיוון שהאיסור הוא רק על הדיבור עצמו מותר לרמוז לפועל - אפילו בדיבור - שרוצה הוא לשכרו במוצאי שבת, ולכן מותר לשאול פועל: האם פנוי אתה במוצאי שבת? מכיוון שכל דבר שאינו משתמע מתוך הדיבור עצמו אלא הדיבור גורם לפועל להבין דבר מסוים, הוא בגדר הרהור במלאכות שבת, המותר בשבת. לעומת זאת אמירה שמשמעותה ברורה כדוגמת "היה נכון לערב", נחשבת כדיבור. האיסור לדבר בשבת בדברים האסורים לעשותם בשבת הוא רק אם לא קיימת שום אפשרות לעשות את הדבר ללא איסור. לכן, מותר לאדם לדבר על כך שבמוצאי שבת ישהה במקום שהוא במרחק נסיעה, מכיוון שאפשר גם ללכת לשם ברגל, וגם אם המקום הוא מחוץ לתחום שבת יכול היה ללכת לשם לו היו באמצע דירות קטנות כך שהעיר תימשך עד שם, ומכיוון שיש אופן שבעולם לעשות את הדבר בהיתר, נמצא שהדבר עצמו אינו כרוך באיסור אלא רק במציאות זמנית זו, ומכיוון שזו אינה כלולה בדיבורו אלא הדבר המותר לעשותו בשבת, אין מניעה לשוחח על כך בשבת. דיבור האסור בשבת(הקישור אינו פעיל) באתר 'ויקיסוגיה' הרב יצחק יוסף, ילקוט יוסף קש"ע, סימן שז' סעיף א' דיני שבת התלויים בדיבור, ס"ק א' [1] מוקד תהילים הלכות שבת - דיבורים האסורים והמותרים בשבת. שולחן ערוך הרב סימן ש"ז סעיף א'. הרב יצחק יוסף, ילקוט יוסף קש"ע, סימן שז' סעיף א' דיני שבת התלויים בדיבור, ס"ק ב' [2] שולחן ערוך הרב סימן ש"ז סעיף ב'. סוף ספר התניא: וגם יזהר מאוד שלא לשוח שום שיחה בטלה.. סוף ספר התניא שם. ספר חסידים סימן ק"י, מגן אברהם ריש סימן ש"ז, שולחן ערוך הרב סימן ש"ז ס"ה שולחן ערוך הרב סעיף י"ג. שולחן ערוך הרב סעיף י"ד. שולחן ערוך סימן ש"ז סעיף ט"ו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.