laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חלביב רותמי

חַלְבִּיב רָתְמִי (שם מדעי: Periploca aphylla) הוא שיח רב שנתי ממשפחת האסקלפיים. הוא אופייני לחבל הצומח הסודאני. גדל בייחוד בבתי גידול סלעיים. החלביב הרותמי הוא שיח גבוה, מתנשא לגובה של עד שני מטרים, שגבעוליו וענפיו רותמיים - כלומר, צבעם ירוק, והם מבצעים פוטוסינתזה. מכאן תואר המין. בתנאי משק מים משופרים, הצמח בעל עלים מנוגדים, שגודלם קטן. עלים מנוגדים אופייניים למשפחת האסקלפיים. בתנאי משק מים גרועים, הצמח חסר עלים, וכך הוא מפחית את אידוי המים ממנו. גודל כותרת הפרח 1 עד 1.5 ס"מ. הפרחים נאים: צבע חמשת עלי הכותרת הוא אדום כהה, ובקצותיה שערות לבנות דקות. צבע האבקנים כצבע הכותרת. תפוצתו של המין היא בתחום חבל החדירה הסודאני בארץ ישראל, כלומר לאורך בקע ים המלח, עד לאזור בקעת כנרות. הפרטים הצפוניים ביותר, בישראל ובעולם, נמצאים בתל שחרית. דגם תפוצה זה אופייני למיני צמחים מן החבל הסודאני הגדלים כצמחי בר בארץ ישראל, משום שהם רגישים לטמפרטורות קרות, ולכן תפוצתם באזור חם כדוגמת בקע ים המלח. לעומת זאת, צפיפות הפרטים שלו באזור תפוצתו אינה אופיינית: באזורים יבשים, הוא נדיר ביותר, וידועים פרטים ספורים שלו, כדוגמת כביש 90 סמוך לכניסה לשמורת הרי אילת, לרגלי מצדה, צומת מצוקי דרגות, וכן הוא גדל בעבר בשמורת עין גדי, אך נכחד משם. כיום לא ידועים פרטים טבעיים של מין זה בשמורת עין גדי. מין זה הושב לשמורה על ידי רשות שמורות הטבע והגנים. חלביב רותמי הוא צמח מוגן בישראל. באזורים יבשים למחצה, הוא הופך לנפוץ יותר, כדוגמת המורדות המזרחיים של צפון השומרון. באזור זה הוא נהנה משילוב של גשמי חורף קבועים ורבים יחסית, ומשרעת טמפרטורות שהוא עמיד לה. נתון זה הוא לכאורה פרדוקסלי: סמוך לקצה גבול התפוצה שלו, מספר הפרטים מתרבה. ניתן להסביר נתון זה, באמצעות השוואה לתנאים באזור הצומח הסודאני באזור מזרח אפריקה. שם הטמפרטורות חמות, וכמות המשקעים נעה בין 300–500 מ"מ לשנה, כאשר תפרוסת המשקעים היא לאורך כל השנה - כלומר, אופייני לאזורים טרופיים (משווניים). החלביב נמצא במורדות המזרחיים של צפון השומרון, בייחוד בוואדיות ונישות הנהנות מתוספת מי נגר, תנאים הדומים לתנאים שבמזרח אפריקה. חלק ניכר מהמינים הסודאניים בארץ ישראל 'נעצרים' דרומה מאזור זה, בשל רגישות לטמפרטורות קרות. לעומתם, החלביב הרותמי אשר עמיד יחסית לטמפרטורות קרירות, נהנה מהתנאים השוררים במורדות המזרחיים של צפון השומרון, וכאמור - אף הצפיפות של פרטיו עולה. מדיה וקבצים בנושא חלביב רותמי בוויקישיתוף חלביב רותמי, באתר NCBI (באנגלית) חלביב רותמי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) חלביב רותמי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חלביב רותמי, באתר צמח השדה חלביב רותמי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה חלביב רותמי, באתר Tropicos (באנגלית) חלביב רותמי, באתר GBIF (באנגלית) חלביב רותמי, באתר The Plant List (באנגלית) חלביב רותמי, באתר IPNI (באנגלית) חלביב רותמי באתר הרשימה האדומה של IUCN אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
יפרם קורץ

יפרם קורץ (ברוסית: Ефрем Курц;‏ 7 בנובמבר 1900, סנקט פטרבורג – 27 ביוני 1995, לונדון) היה מנצח אמריקאי ממוצא רוסי. קורץ למד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, כתלמידם של אלכסנדר גלאזונוב וניקולאי צ'רפנין, בין השאר. בהמשך למד בריגה, ברלין ולייפציג, בזו האחרונה כתלמידו של ארתור ניקיש. קורץ ניצח לראשונה בפומבי כשיצא במקום ניקיש החולה ללוות את הרקדנית איזדורה דאנקן במסע הופעות. הופעותיו אלה הובילו למספר קונצרטים עם הפילהרמונית של ברלין. בשנים 1924–1933 ניצח על הפילהרמונית של שטוטגרט ובשנת 1928 שכרה אותו הפרימה בלרינה אנה פבלובה ללוות את ריקודה, ובכך המשיך עד למותה בשנת 1931. בשנים 1932–1942 היה מנצח ה"באלט רוס של מונטה קרלו" ויצא עמם לסיורי הופעות רבים. עבודתו במונטה קרלו כללה ניצוח על הצגת הבכורה העולמית של "עליצות פריזאית" בהמשך היגר קורץ לארצות הברית והתאזרח שם ב-1944. בשנים 1943–1948 שימש כמנהלה המוזיקלי של הפילהרמונית של קנזס סיטי. באותה משרה כיהן בתזמורת הסימפונית של יוסטון בשנים 1948 עד 1954. כמו כן ניצח על מוזיקה למספר סרטי קולנוע, ביניהם פסקול הסרט "מקבת'" של הבמאי אורסון ולס. בשנים 1955–1957 היה קורץ מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול יחד עם ג'ון פריצ'רד. לאחר זאת שימש מנצח אורח בתזמורות אחדות, בין השאר בלנינגרד ומוסקבה בברית המועצות, לשם חזר בפעם הראשונה בשנת 1966. קורץ נשא לאישה את החלילנית האמריקאית איליין שאפר, שמתה בשנת 1973. ברפרטואר ההקלטות שלו יצירות משל דמיטרי שוסטקוביץ' (הקלטות מוקדמות, אם כי לא ביצועי בכורה, של כמה מן הסימפוניות ושל הסוויטה לבלט "תור הזהב"), ארנסט בלוך (שאחת מיצירותיו האחרונות, "שתי פואמות אחרונות (אולי...)" הוקדשה לאיליין שאפר) והייטור וילה-לובוס (Uirapuru). רבות מן ההקלטות האלה נעשו בשנות ה-40 וה-50 עם תזמורת פילהרמוניה בלונדון. קורץ הקליט בעיקר לחברות קולומביה ו-EMI. יפרם קורץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יפרם קורץ, באתר AllMusic (באנגלית) יפרם קורץ, באתר MusicBrainz (באנגלית) יפרם קורץ, באתר Discogs (באנגלית) Anderson, Martin, "A Century in Music: Manuel Rosenthal in Conversation" (April 2000). Tempo (New Ser.) (212): pp. 31-37.
פסאודו-מריוס

פסאודו-מריוס (לפעמים גם "פסבדו-מריוס"; ? - 13 באפריל 44 לפנה"ס) הוא כינויו במחקר שניתן לפוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית וטען שהוא נכדו של גאיוס מריוס, מנהיג הסיעה הפופולרית שכיהן כקונסול שבע פעמים. פסאודו-מריוס נזכר במכתבו של מרקוס טוליוס קיקרו מ-19 במאי 45 לפנה"ס, אדם שהציג את עצמו בשם גאיוס מריוס בנו של גאיוס מריוס הבן ונכדו של גאיוס מריוס הגדול ביקש מקיקרו שייצגו במשפט, קיקרו סירב והציע למריוס (ייתכן שבאירונה מכיוון שידע שהוא מתחזה) לבקש עזרה מיוליוס קיסר שהיה אחיינה של יוליה קיסריס אשת מריוס הגדול ועל כן קרוב משפחתו של מריוס הנכד. לא ידוע אם פסאודו-מריוס היה באמת חלק ממשפחת מריוס כפי שהוא התיימר, גאיוס מריוס הבן נישא לליקיניה בת לוקיוס ליקיניוס קראסוס בשנת 92 לפנה"ס ולא ידוע על כל צאצאים שהיו לזוג עד מותו של מריוס בשנת 82 לפנה"ס. מקורות אחרים מציינים את שמו כאמאטיוס, הרופילוס. מפעולותיו היו יודעים שהוא היה אדם עשיר שיכול היה להרשות לעצמו לקנות את תמיכת ההמון והיה בעל כריזמה וכישרון דמגוגי לסחוף אחריו את ההמון. לאחר ניצחונו של יוליוס קיסר בקרב מונדה, ששהה בגאליה והיספניה כדי לטפל בעניינים מנהלתיים של הפרובינקיות החל פסאודו-מריוס לקנות לו אוהדים ופופולריות בקרב הפלבס. הוא קנה לעצמו קליינטה בקרב החיילים המשוחררים, הפלבס ומועצות מקומיות של איטליה. פסאודו-מריוס אף חיפש הכרה רשמית כחלק ממשפחת קיסר, אותה דרש מאוקטביוס, בפמלייתו היו מספר נשים מבית קיסר שהעידו לטובתו אולם מכיוון שאמו של אוקטביוס, אטיה, התנגדה להכללתו כחבר במשפחה אוקטביוס נאלץ לסרב בדיפלומטיות ולהציע שהעניין יובא בפני קיסר שהוא ראש המשפחה. קיסר לא התרשם מטיעוניו והגלה אותו מאיטליה. לאחר רציחתו של קיסר פסאודו-מריוס הופיע שוב ברומא כמנהיג האספסוף הפלבאי, בחושיו החדים הוא הבין שמי שיצליח לייצב את עצמו כנאמן לזכרו ומורשתו של קיסר, שבמותו היה נערץ על המוני העם יותר מבחייו, יזכה בהנהגת הסיעה הקיסרית. הוא היה מחלוצי הפולחן לקיסר במקום שרפת גופתו הוא הקים מזבח שבו הועלו קורבנות לקיסר כאל וקרא לעשות שפטים ברוצחי קיסר. פעולותו של פסאודו-מריוס הייתה לצנינים בעיניו של הקונסול מרקוס אנטוניוס, הוא לא היה יכול להרשות לעצמו מתחרה בסיעה הקיסרית ובנוסף לכך הוא התנגד להאלהה של קיסר ורצה להאחות את יחסיו עם הסנאט על ידי חיסולו של פסאודו-מריוס. ב-13 באפריל 44 לפנה"ס אנטוניוס הפעיל את הצבא כנגד פסאודו-מריוס ותומכיו, והוציאו להורג ללא משפט. הוצאתו להורג של פסאודו-מריוס גרמו למהומות קשות ברומא ופגעו בפופולריות של אנטוניוס בעיני פשוטי העם. Albert Earl Pappano, The Pseudo-Marius, Classical Philology, Vol. 30, No. 1. (Jan., 1935), pp. 58-65
זנד

האם התכוונתם ל... Zend Technologies – חברת תוכנה ישראלית שלמה זנד – היסטוריון ישראלי מנוע הזנד – מנוע סקריפטאות
2 (מספר)

2 (במילים בלשון זכר: שְׁנַיִם; בלשון נקבה: שְׁתַּיִם) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 1 והבא לפני 3. 2 הוא גם ספרה המשמשת בכתיבת מספרים לפי בסיס עשרוני (ולפי כל בסיס גדול מ־2, כגון בסיס אוקטלי ובסיס הקסדצימלי). כל מספר שלם נקרא מספר זוגי אם הוא מתחלק ב־2. בשיטות ספירה שלהן בסיס זוגי ניתן לבחון את הזוגיות בקלות באמצעות בדיקת הספרה הימנית ביותר במספר: אם היא זוגית כל המספר זוגי. חרף היותו מספר ראשוני, שתיים הוא גם מספר פריק במיוחד, מכיוון שיש לו יותר מחלקים מאשר ל־1. 2 הוא הבסיס של שיטת הספירה הפשוטה ביותר שבה מספרים טבעיים יכולים להיכתב בפשטות. השיטה הבינארית נמצאת בשימוש נרחב מאוד במחשבים, בזכות פשטותה המאפשרת מימוש אלקטרוני פשוט. בכימיה, 2 הוא המספר האטומי של הליום. בביולוגיה, רבייה זוויגית מתרחשת ביצורים בעלי שני זוויגים. ליצורים אלה יש, על פי רוב, מערכת כרומוזומים כפולה. כמו כן, ביצורים אנימליים ישנם איברים רבים המצויים פעמיים ואיברים נוספים המופיעים במספר זוגות. לדוגמה, רגלים או שדיים מצויים ביצורים חיים בזוג אחד או במספר זוגות. מדיה וקבצים בנושא 2 בוויקישיתוף 2, באתר MathWorld (באנגלית)
גשר ויטסטון

גשר ויטסטון הוא מעגל חשמלי הנועד לחישוב התנגדות (או עכבה חשמלית) במקרה שמדובר ברכיב שלא ניתן למדוד בצורה ישירה (על ידי מיכשור). המעגל הוא פרי המצאתו של המדען האנגלי צ'ארלס ויטסטון (1802 - 1875). המעגל בנוי בדרך כלל מ-4 נגדים או עכבות, הגשר מוזן ממקור מתח חשמלי. העיקרון הוא שניתן לחשב את ההתנגדות Rx על ידי הבאת הגשר לאיזון כלומר על ידי איפוס המתח בין הנקודות B ו-C על ידי שינוי אחד הנגדים הידועים (בדרך כלל שמים פוטנציומטר כמו R2 בציור משמאל). כאשר הגשר מאוזן (כלומר V B C = 0 V {\displaystyle V_{BC}=0V} ) מתקיים: R 1 R 2 = R x R 3 {\displaystyle {\frac {R_{1}}{R_{2}}}={\frac {R_{x}}{R_{3}}}} : ולכן: R x = R 1 ⋅ R 3 R 2 {\displaystyle R_{x}={\frac {R_{1}\cdot R_{3}}{R_{2}}}} גשר ויטסטון משמש כאמצעי מדידה של תכונות שונות המשפיעות על חומרים שמהם עשויים הנגדים בגשר. כך ניתן למשל למדוד טמפרטורה כאשר הנגדים עשויים מחומר שהתנגדותו משתנה כפונקציה של טמפרטורת הסביבה באפיון ידוע (ליניארי, או אחר). לצורך מדידה כזו יונח צד אחד של הגשר בטמפרטורה ידועה והצד השני באזור הנמדד. הפרש המתח שיתקבל פרופורציונלי להפרש הטמפרטורות, על-פי האפיון לעיל. מדיה וקבצים בנושא גשר ויטסטון בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמואל יעקבסון (מאמן)

שמואל (שמוליק) יעקבסון (1933–1997) היה מאמן כדורסל ישראלי. שמואל יעקבסון נולד בקובנה שבליטא ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1934. אביו, פסח יעקובסון, היה מראשוני מורי החינוך הגופני בארץ וממעצבי דמותם, אשר ייסד והיה מראשי אגודת מכבי רמת גן, וחינך את בנו ברוח הספורט. אמו, שושנה יעקובסון, הייתה ממנהיגי הציונים הכלליים ברמת גן. יעקבסון היה ספורטאי רב גוני שהצטיין בכדורסל וכדורגל. בוגר המדרשה למורי חינוך גופני (1952). מאמן כדורסל במשך 40 שנה. אימן את קבוצות הליגה הלאומית מכבי רמת גן, הפועל גבעת חיים, מכבי חיפה, הפועל רמת גן, הפועל חולון, הפועל גבת/יגור והפועל תל אביב ועם חלקן הגיע להישגים בליגה הבכירה, בגביע המדינה ובגביעי אירופה. בזמן שאימן את קבוצת הפועל גבת/יגור, נפצע קשה בתאונת דרכים בעת שנסע לאסוף את שחקנה הצעיר של הקבוצה, אור גורן, מבסיסו. יעקבסון שימש מאמן נבחרת אס"א באירועים בינלאומיים, ומאמן נבחרת אוניברסיטת תל אביב במשך 25 שנה. הוא עבר השתלמויות רבות באירופה וארצות הברית והיה מראשוני המרצים בבית ספר למאמנים במכון וינגייט. כמו כן שימש יעקובסון כפרשן כדורסל בערוץ השני, קול ישראל, כתב טור "רוץ שמוליק" ב"ידיעות אחרונות" ובשנותיו האחרונות גם שימש כפרשן "דבר ספורט". כתב את הספרים "כדורסל 1982" (במשותף עם ישראל פז) ו"כדורסל 2000". שמוליק יעקבסון ייסד וניהל במשך שנים רבות את בית הספר לכדורסל במכבי רמת גן. שמואל יעקובסון ב"מאמני כל הזמנים" ספר "כדורסל 2000" שמואל יעקובסון עם הפועל תל אביב (כדורסל) 1977/78
לואי גוטמן

אליהו לואיס (לואי) גוטמן (Louis Guttman;‏ 10 בפברואר 1916 – 25 באוקטובר 1987) היה פרופסור למדידה חברתית ופסיכולוגית, סטטיסטיקאי מתמטי וחוקר מדעי ההתנהגות. שנים רבות עמד בראש המכון למחקר חברתי שימושי. נודע בעולם כמפתח תורת השטחות והוגה "סולם גוטמן" לבחינת פרדיגמות. חתן פרס ישראל במדעי החברה לשנת תשל"ח (1978), ונשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית (1973-1976). כמו כן, כיהן כנשיא השני של האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה (1979- 1977) לאחר פרופסור רוברטו בקי. גוטמן נולד בשנת 1916 בברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו למיניאפוליס שבמינסוטה. למד את לימודיו האקדמאים באוניברסיטת מינסוטה (תואר ראשון בשנת 1936, תואר שני ב-1939 ודוקטורט במדידה חברתית ופסיכולוגית ב-1942). בין השנים 1941–1947 הרצה, בדרגת פרופסור, בחוג לסוציולוגיה של אוניברסיטת קורנל. בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת גוטמן כיועץ מומחה במחלקת המחקר של צבא ארצות הברית. במסגרת עבודתו עבור הצבא פיתח את "סולם גוטמן". בשנת 1947 עלה לארץ ישראל עם רעייתו, רות. לאחר הקמת צה"ל הקים בו גוטמן יחידת מחקר, שהיוותה בסיס להקמת המכון למחקר חברתי שימושי, בראשו עמד עד פטירתו. בנוסף, משנת 1955 היה פרופסור למדידה חברתית ופסיכולוגית באוניברסיטה העברית. בשנים 1955–1956 היה עמית מחקר במכון למדעי ההתנהגות של אוניברסיטת סטנפורד. גוטמן נפטר בשנת 1987 בארצות הברית, במהלך שבתון במינסוטה, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. גוטמן תרם תרומה נכבדת לפן התאורטי והמעשי של מדידה סטטיסטית-פסיכולוגית. עיקר עבודתו נגעה לפיתוח דרכי מחקר לגישור בין שיטה לניתוח נתונים ולבין התוכן הנחקר (כלומר, תאוריה מחויבת לעמוד במבחן המציאות וחישובים סטטיסטיים הם חסרי משמעות ללא תוצאות מעשיות). "סולם גוטמן", אותו פיתח במסגרת עבודתו בצבא ארצות הברית, הוא כלי מוכר כיום במדעי ההתנהגות. הסולם הביא לפיתוח תורת השטחות, המגדירה את נושא המחקר, וקושרת אותה לאופן בחינת הנתונים. פיתוח הסולם הוביל את גוטמן, בשנותיו המאוחרות, לפרסום עבודות הקוראות תיגר על הפרדיגמות המקובלות במדעי ההתנהגות ומצביעות על חוסר ההתאמה בין הנחות יסוד לבין תוצאות מחקר הנחקר באופן שגרתי. גוטמן זכה להוקרה מקצועית בינלאומית. בשנת 1971 כלל המגזין "Science" את שמו בין 62 המדענים החשובים ביותר בתחום מדעי החברה במאה העשרים. באותה שנה נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בארצות הברית נבחר לחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ונבחר לנשיא הלא-תושב הראשון של החברה הפסיכומטרית. בשנת 1963 זכה גוטמן בפרס רוטשילד, בשנת 1974 בפרס מטעם אוניברסיטת מינסוטה, בשנת 1978 בפרס ישראל במדעי החברה ובשנת 1984 בפרס אוניברסיטת פרינסטון לחקר החינוך. המכון למחקר חברתי שימושי, בראשו עמד שלושה עשורים, נקרא על שמו. החל משנת 2011 מעניקה האגודה הסוציולוגית הישראלית פרס ע"ש אליהו לואי גוטמן למאמר אקדמי מצטיין שפרסם חבר האגודה. כרטיס אישי וקורות חיים של גוטמן, באתר האינטרנט של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים עופר אדרת, מינה צמח, לפנייך: כך סקרו את המורל הלאומי לפני עידן הטלפון, באתר הארץ, 10 ביולי 2015 עקיבא כהן, ‏על הספר "הסיפור החלוצי של חקר דעת הקהל בישראל", מסגרות מדיה 15, חורף 2015, עמ׳ 97–99 עוזי אלידע, ‏על הספר "הסיפור החלוצי של חקר דעת הקהל בישראל", מסגרות מדיה 15, חורף 2015, עמ׳ 100–112 אליהו לואיס גוטמן (1916-1987), דף שער בספרייה הלאומית המצבה ומקום הקבר של אליהו לואי גוטמן, באתר "פרויקט גלעד" פרופ' א. גוטמן מונה יו"ר החברה הפסיכומטרית בארה"ב, דבר, 2 באוקטובר 1969 חתני פרס ישראל תשל"ח, דבר, 10 במאי 1978 גוטמן כיהן כנשיא האגודה בשנים 1973–1976
השולחן הירוק

״השולחן הירוק״ הוא יצירת מחול ב-8 תמונות שנוצרה ב-1932 עבור "תחרות הכוריאוגרפיה הבינלאומית" בפריז, אליה הוזמן הכוריאוגרף קורט יוס להשתתף. המקוריות של היצירה זיכתה אותו בפרס הראשון וסימנה צעד חשוב בקריירה שלו. היצירה, שנוצרה בין שני קונפליקטים גדולים, היא מעין מלחמה גנרית, סדרת נסיבות המובילות לאותה תוצאה ללא קשר למקום או לזמן בהם הן מתרחשות. לכן, המוות נושא את המאפיינים האיקונוגרפיים המשולבים. כוריאוגרפיה: קורט יוס, מוזיקה: פריץ כהן, משך היצירה: 30 דקות. כוריאוגרף היצירה יוס יצר כתב אישום כנגד השלטון האלים והמושחת וייצג את הקורבנות: האנשים הפשוטים. תמונה ראשונה: "השולחן הירוק", במרכזה שולחן ירוק (הלקוח מעולם ההימורים), סביבו ג'נטלמנים לבושים בחליפות שחורות ועוטים מסכות, ידיהם מכוסות בכפפות לבנות. הם מנהלים ויכוח דיפלומטי לצלילי טנגו עליז. לקראת סיום התמונה: אקדחים נשלפים ואחרי מחשבה שנייה וקידות מנומסות הם יורים באוויר - סיבוב ראשון. תמונה שנייה: "ריקוד המוות" - דמות המוות מעוצבת כשלד והיא נעה בכוח ובקצב של רובוט חסר רחמים התובע את קורבנותיו. תמונה שלישית: "הפרידה" - מוצגות הדמויות המשתתפות: חיילים צעירים, החייל המבוגר, האישה הלבושה באדום, האופורטוניסט עם כפפות לבנות על ידיו. תמונה רביעית: "הקרב" - מבנה מעגלי, בזמן שהחיילים חוגגים את ניצחונם בקרב הראשון, מופיע המוות במפתיע, ובסוף מופיע על בהונותיו האופרטוניסט. תמונה חמישית: "הפליטים" - קבוצת נשים נעה אל הבלתי נודע, האם הזקנה נכנעת למות, הנערה הצעירה נשארת ללא הגנה, האופורטוניסט מופיע - משאיר רמזים לבאות. תמונה שישית: "הפרטיזנית" - אשת ברזל לבושה בשימלה אדומה וצעיף לבן וטהור נחושה מאחורי ההכרח להרוג. תמונה שביעית: "מועדון הלילה" - במועדון הלילה המשמש לבידור החיילים הנערה הצעירה נופלת כטרף בידי האופורטוניסט/הסרסור, והיא נזרקת מאחד לשני עד לסופה המר. תמונה שמינית: "אחרית דבר" - המוות מוביל את קורבנותיו בתהלוכה. חזרה על התמונה הראשונה. זאת דוגמה ליצירת מחול דרמטית. השימוש בכל תנועה אינו למטרת יצירת מבנה פורמלי והוא בא כחלק ממכלול בעל משמעות. קורט יוס מצליח לתפוס את המהות הפנימית של התנועות ואת והמניע הפנימי שלהם ולגרום לקהל להתרכז בו. היצירה הוצגה לראשונה בתיאטרון שאנז אליזה בפריז ביולי 1932 במסגרת תחרות כוריאוגרפיה בינלאומית וזכתה בפרס הראשון. בשנת 1933 עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, תחת האיום שהופעל על יוס ולהקתו בה רקדו גם שלושה יהודים, חצתה הלהקה במבצע בריחה את הגבול להולנד, הופיעה במזרח אירופה ובניו יורק וקיבלה מקלט מדיני באנגליה. היצירה הועלתה על ידי להקת בת שבע בשנת 1975. ערך זה הוא קצרמר בנושא מחול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מירון צור

מירון צור, לשעבר צוקר, (6 באפריל 1941 - 12 בדצמבר 2019) היה עיתונאי וסופר ישראלי, יליד ירושלים. מירון צור נולד בשנת 1941, בן לאליעזר ומרים מלכובסקי צוקר. אמו נפטרה בלידתו והוא גדל בבית אביו ואשתו השנייה, ציפורה גלקין, לצד אחיו הצעירים ממנו, אבנר ואיתמר. בעל תואר ראשון בחינוך וארכאולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. מירון התאלמן מאשתו גילה בשנת 2005. למירון בן, רונן ז"ל (נפטר במרץ 2019), בת, עינת וארבעה נכדים: אדר, ניב, עומר וענבר. צור היה קצין החינוך של חטיבת השריון 200, חטיבת אגרוף הברזל, שהוקמה בשנת 1961 (החטיבה הראשונה שהוקמה מאז מלחמת השחרור "יש מאין"). מפקד החטיבה במלחמת ששת הימים היה אל"ם יששכר שדמי. לאחר תום מלחמת יום הכיפורים כתב מירון צור ביחד עם יעקב אלבוים ספר בשם "שריון ולב", ספר שיצא לאור בשנת 1977 כמפעל הנצחה לזכר נופלי החטיבה. צור היה חבר מערכת החדשות ברשת ב' של קול ישראל בשנים 1970 ועד 1995. משנת 1980 שימש ככתב בכיר לענייני מדע וטכנולוגיה בקול ישראל וכן שימש כראש תא הכתבים לענייני מדע של אגודת העיתונאים בתל אביב. אחראי על גילוי הסקופ העיתונאי בשנת 1990 לגבי ביקור השרים מודעי ונאמן במוסקבה ופגישתם עם גורבצ'וב, עליו קיבל צל"ש ממנכ"ל רשות השידור דאז, אריה מקל. ערך תחקיר וכתב תסריט לסרט "הסעיף החמישי", על יהודים במצוקה ברחבי תבל, שהופק על ידי קצין חינוך ראשי. בשנת 1986 ערך מחקר וכתב תסריט לסדרת טלוויזיה המשחזרת "100 שנות ציונות". תחקיר ותסריט שכתב לסדרת הטלוויזיה: "הצי החשאי" על "המוסד לעלייה ב'" והפלי"ם, שמשו בסיס ומניע לספרו על מוקה לימון. "מוקה לימון", סיפור קורותיו של מוקה, חושף לראשונה פרטים שהיו חסויים עד כה בפרשת מילוט ספינות שרבורג - ספינות הטילים ממספנות שרבורג ומגולל את סיפורן המלא של פרשיות מרתקות, שמוקה היה מעורב בהן למעלה מארבעים שנה. מירון צור ליקט, ערך וכתב את עלילותיו של מוקה, מימי ילדותו ב"ימייה", על נחל הירקון, דרך הפלי"ם וההעפלה ה"בלתי לגאלית", היותו לאלוף הצעיר ביותר בצה"ל ולמפקד חיל הים ועד לפעולתו בסיוע הישראלי למדינות מתפתחות באסיה ובאפריקה וכראש משלחת הרכש בצרפת. שריון ולב, צור, מירון ויעקב אלבוים. הוצאת: האגודה. פנימי - לא לפרסום. מקום ההוצאה: ישראל. שנת ההוצאה: 1977 מוקה לימון, הוצאת מעריב. מקום הוצאה: ישראל. שנת הוצאה: 1988
DVD-Audio

DVD-Audio הוא תקן למוזיקה באיכות גבוהה, המאוחסנת על גבי דיסק DVD. בניגוד לסרטים, דיסקים אלה אינם מכילים תמונה אלא רק הקלטת אודיו רב ערוצי באיכות גבוהה. רוב נגני ה-DVD אינם תומכים בהשמעת DVD-Audio, או מסוגלים להשמיע את האות באיכות מוגבלת. הדיסקים יכולים להכיל שילובים שונים של מוזיקה רב ערוצית או מוזיקה חד/דו ערוצית באיכות (קצב דגימה) גבוהה במיוחד משיקולים של ניהול זכויות דיגיטלי, נגני DVD-Audio אינם מוציאים את ערוצי הקול דרך S/PDIF (ממשק דיגיטלי דרך סיב אופטי או כבל קואקסיאלי), או מוציאים אותם רק באיכות נמוכה, למשל צליל סטריאופוני במקום רב-ערוצי, או בקצב דגימה נמוך במקום גבוה, כדי למנוע את היכולת להעתיק את המוזיקה באיכות הגבוהה ביותר. במקום זאת, נגן תומך DVD-Audio מכיל מפענח נפרד המוציא את כל הערוצים הנפרדים, באופן אנלוגי, שיטה הנחשבת טובה פחות מהעברה דיגיטלית אל המגבר. לאחר שהוגדר תקן HDMI (ממשק דיגיטלי להעברת אודיו ווידאו בין ציוד אודיו-וידאו ביתי) המאפשר העברת מוצפנת של מדיה דיגיטלית, הופיעו נגני DVD התומכים ב-DVD-Audio ומוציאים את ערוצי השמע באופן דיגיטלי, דרך ממשק HDMI (גרסה 1.1 ומעלה). בצורת חיבור זו ניתן לקבל אות נקי יותר, אך נכון ל-2008, רסיברים בעלי תמיכה בפענוח אודיו מכניסות HDMI הם מוצרים חדישים ועדיין נדירים יחסית בקרב צרכני הקצה. דרך אחרת להעביר את המידע דיגיטלית היא בתקן IEEE-1394 אך נגנים ומגברים כאלה הם נדירים. תקן מתחרה ל-DVD-Audio הוא SACD. שני הפורמטים זכו להצלחה מוגבלת למדי, שכן תמיכה בהם משמעה תוספת מפענח בנגן, וזו מעלה את מחירו, ודורשת חיבור שישה חוטים נוספים בין הנגן למגבר. ייתכן שנגנים חדשים בעלי יכולת HDMI יגדילו את פופולריות שתי השיטות, לאחר שרסיברים מתאימים ייעשו נפוצים יותר. הפורמט תומך במגוון שילובים של ערוצים וקצבי דגימה. במונו (1.0), סטריאו (2.0), סטריאו (2.1), סטריאו ומונו היקפי (3.0 או 3.1), קוודרופוני (4.0 או 4.1), 3-סטריאו (3.0 או 3.1), 3-סטריאו ומונו היקפי (4.0 או 4.1) וצליל היקפי מלא (5.0 או 5.1), הדיסק יכול לכלול מידע בקצבי דגימה של 44.1 קה"צ, 48 קה"צ, 88.2 קה"צ או 96 קה"צ. במונו או בסטריאו ישנה תמיכה גם ב-176.4 קה"צ ו-192 קה"צ. נכון ל-2008, רק רסיברים מעטים תומכים במוזיקה בקצבי הדגימה הגבוהים.
נוריתיים

נוריתיים (שם מדעי: Ranunculaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים. היא כוללת בין 51 למעל 80 סוגים, ואלו בתורם כוללים יחדיו כ־2,500 מיני צמחים. בין הסוגים המפורסמים בארץ הם הנורית, הקצח, הכלנית ודמומית קטנת-פרי. משפחת הנוריתיים היא אחת מהמשפחות ששרדו מאז מיוניו של קארולוס ליניאוס כמעט בשלמותן. במערכת המיון של APG II היא מסווגת תחת קבוצת האב eudicots. מספר מצומצם של סוגים הועבר ממנה, כמו האדמונית שהועברה לסוג יחיד במשפחה משלה, האדמוניתיים. מרבית סוגי הנוריתיים עשבוניים חד-שנתיים, עם סוגים בודדים מעוצים או מטפסים. העלים פעמים רבות מחולקים לאונות ומורכבים. הפרחים בעלי מראה פשוט - שורה אחת של עלי כותרת ומרכז אבקנים. בעבר נחשבו כצורת המקור של פרחים רבים, אך במערכת המיון APG II נחשבים כפרחים מאפיינים של קבוצת האב Eudicots בלבד. הפרחים גדולים וצבעוניים, על מנת למשוך חרקים להאבקה. הפירות מגיעים במגוון תצורות, כגון זרעים מנוצים (דמויי זרעי "סבא") או גרעינים. בארץ ישראל צומחים בר אחד עשר סוגים של נוריתיים: כלנית, נורית, קצח (שני סוגים), דורבנית, בר-דורבן, זלזלת, בר-נורית, זנב-עכבר, דק-נוף ודמומית. המין כלנית מצויה הוא הפרח הלאומי של מדינת ישראל. מדיה וקבצים בנושא נוריתיים בוויקישיתוף נוריתיים, באתר ITIS (באנגלית) נוריתיים, באתר NCBI (באנגלית) נוריתיים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נוריתיים, באתר Tropicos (באנגלית) נוריתיים, באתר GBIF (באנגלית) נוריתיים, באתר IPNI (באנגלית) נוריתיים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בריכת בנימין

בריכת בנימין היא מאגר מים הנמצא במושבה זכרון יעקב. הבריכה נבנתה בשנת תרנ"א 1891, בימיו של מנהל המושבה, יעקב בן שימול, והיא נושאת את שמו של הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. הבריכה הוכרזה כאתר לאומי. עד הקמת הבריכה הובילו תושבי המושבה מים מן המעיין, הסמוך ליקב, באמצעות חביות. ב-1891 הוקמו טחנת קמח ובית בד בסמוך למעיין ופעלו באנרגיית קיטור. מנוע הקיטור הראשון, שהספקו היה 12 כוח סוס, אפשר להעלות את המים במעלה ההר לבריכת בנימין. מעל הבריכה ניצבו שני מכלי נחושת גדולים בהם נאגרו המים, כך נוצר לחץ שאפשר זרימה מבריכת בנימין לברזיות שהותקנו ברחובות המושבה, ומאוחר יותר לבתי האיכרים. במשך השנים, ועם הגידול במספר התושבים, הוחלפו מנועי הקיטור מספר פעמים במנועים בעלי הספקים גדולים יותר. בחזית הבריכה קבועה כתובת בזו הלשון "ברכת בנימין למזכרת הנדיב אשר קם על נדיבות ויזל מבארו מים. ועל הברכה יזכרו לטוב צירו הנאמן השר אליהו שייד ופקידו עושה דברו הא'[דון] יעקב בן שמואל הי"ו". מתחת לכתובת היו שלוש ברזיות ושוקת שסיפקו מים לאנשים ולבהמות. בגג הבריכה קיימת נקודת תצפית וממנה נשקף נוף מרהיב של זכרון יעקב, שפיה, בת שלמה וממערב חוף הים והיישובים שלאורכו מחיפה בצפון ועד חדרה בדרום. כיום משמשת הבריכה כאתר תיירות, ובמסגרת שימור אתרים נערך שיפוץ של הבריכה. מדיה וקבצים בנושא בריכת בנימין בוויקישיתוף