laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סארי (קולומביה הבריטית)

סארי (באנגלית: Surrey) היא עיר במטרופולין של ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה. העיר שוכנת דרומית לוונקובר, כ-30 ק"מ מגבול ארצות הברית. זוהי העיר השנייה בגודלה אחרי ונקובר בקולומביה הבריטית. היא נקראת על שמו של מחוז סארי באנגליה. סארי הוכרזה כרשות מקומית בשנת 1879 אך הוכרזה כעיר רק בשנת 1993. המתיישבים הראשונים בסארי התעסקו בעיקר בגידול בקר וצאן, דיג, חקלאות ומסחר זעיר. בשנת 1937 נבנה גשר מעל נהר פריישר שחיבר את ונקובר וסארי ועם ארצות הברית. הדבר תרם מאוד לכלכלתה של העיר, וכתוצאה מכך החלה אוכלוסיית העיר לגדול. במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 הוכפלה אוכלוסיית סארי. מהגרים רבים מכל רחבי העולם השתכנו בעיר אך האוכלוסייה הבולטת ביותר היא מהגרים אסיאתים. 27.5% מתושבי העיר הם הודים, 5.1% סינים, 2% קוריאנים, 0.5% יפנים, 1.3% אפריקאים, 4.2% פיליפינים, 1% לטינים, 0.5% ערבים, 1.5% יהודים. ישנם שני מוסדות חינוכים גבוהים בעיר: קמפוס של אוניברסיטת סימון פרייזר אשר נפתח בשנת 2002 ופוליטכניון קוואנטן שקיים משנת 1981. הרפובליקה העממית של סין ז'וחי, הרפובליקה העממית של סין יפן קוטו, יפן מדיה וקבצים בנושא סארי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סארי (באנגלית) אתר עיריית סארי
קתדרלת פאולוס הקדוש (ולטה)

קתדרלת פאולוס הקדוש (במלטית: Il-Pro katridral ta San Pawl; באנגלית: St Paul's Pro-Cathedral) בוולטה בירת מלטה, היא קתדרלה אנגליקנית, השייכת לדיוקסיה של גיברלטר, ומעמדה הוא של פרו-קתדרלה (כנסייה המשמשת כקתדרלה באופן זמני או במשותף עם קתדרלה אחרת). הקתדרלה מוקדשת לפאולוס הקדוש, אשר ביקר במלטה בשנת 60 לערך, והחל בניצורה. הקתדרלה הוקמה ביוזמתה של המלכה אדלייד, אשתו של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר נוכחה בעת ביקורה באי, כי אין בו כנסייה אנגליקנית. היא ניצבת במקום בו עמדה קודם לכן "אכסניית גרמניה" שתכנן האדריכל ג'רולאמו קסאר עבור האבירים ההוספיטלרים יוצאי גרמניה (Auberge d'allemagne), ואשר נהרסה כדי לפנות מקום למבנה החדש. הקמת המבנה בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית החלה ב-20 במרץ 1839 והסתיימה חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1844. הקתדרלה ניצבת סמוך לחופי נמל מרסמשט בצפונה של ולטה, והיא ניכרת במגדל פעמונים הנושא צריח מחודד, והמתנשא לגובה של 61 מטרים. מדיה וקבצים בנושא קתדרלת פאולוס הקדוש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קתדרלת פאולוס הקדוש אתר הדיוקסיה האנגליקנית של מלטה הקתדרלה באתר לשכת התיירות של מלטה
קאזה רוקה פיקולה

קאזה רוקה פיקולה (מלטית: Casa Rocca Piccola) הוא ארמון ומוזיאון השוכן ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של העיר ולטה, בירת מלטה. בארמון התגוררו משפחות אצולה וגם כיום מתגורר בו המרקיז דה פירו, אשר פתח חלק ממנו למבקרים. במבנה חמישים חדרים בסך הכל, ואלה הפתוחים לקהל מציגים את אורח חייה של האצולה המקומית במשך 400 השנים האחרונות, החל מהקמת העיר על ידי ההוספיטלרים. המוזיאון מכיל אוסף עשיר של רהיטים, יצירות האמנות, כלי כסף, תשמישי קדושה, וכן תצוגת בגדים אופייניים. במבנה שוכנת קפלה בסגנון פלדיאני. קירותיה עשויים עץ, אשר עובד כך שידמה לשיש. על קירות הקפלה תלויות תמונות גבירתנו של המכאובים וצליבת ישו, ומוצג בה פסלון קדוש שהוענק במתנה לאפיפיור לאו השמיני. תקרת האולם הגדול (Sala Grande) היא הגבוהה במבנה, ותולה בה נברשת נרות מסוף המאה ה-18, אשר יוצרה בבוהמיה. באולם שמור שולחן עבודה מהמאה ה-18, שהוא למעשה קפלה נפתחת. קפלות כאלה נועדו להילקח עם בעליהן לבתי הנופש בעת חופשת הקיץ ולעיתים הועברו לחדר השינה לאחר לידה, כדי שהיולדת תוכל להיות נוכחת בטבילת הוולד. בארכיון (Archivum de Piro) שמורים מסמכים משפחתיים ממאות ה-17 וה-18 בענייני תביעות משפטיות, עסקים, סחר בעבדים מוסלמיים ונישואין. בארכיון ניצב פסלו של פאולוס הקדוש, הקדוש המגן של מלטה. תצוגת הביגוד כוללת כ-15 חליפות, ששימשו לנשפים, נישואין ולביקור בחצר השליטים, וכן אוסף של משקפיים, מקטרות, קופסאות לטבק הרחה, מקלות הליכה ועוד. שלושת מרתפי המבנה, אשר שימשו כמקלטים בעת ההפצצות האוויריות על מלטה במלחמת העולם השנייה פתוחים גם הם לביקור. הם נחצבו בסלע ושמשו תחילה כמחצבה לאבן בנייה בעת הקמת המבנה, ולאחר מכן כבארות מים. ב-1940 נחפרו מנהרות בין המרתפים מתחת לבניין, ומנהרות אחרות קישרו בינו לבין מבנים סמוכים. המרתף הגדול בין השלושה היה נגיש גם מהרחוב, ויכלו להסתתר בו כ-150 איש. בזמן המלחמה הוא שימש ככנסייה בימי ימי ראשון, והוצב בו מזבח זמני. מדיה וקבצים בנושא קאזה רוקה פיקולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קאזה רוקה פיקולה קאזה רוקה פיקולה, ברשת החברתית פייסבוק קאזה רוקה פיקולה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קאזה רוקה פיקולה, ברשת החברתית אינסטגרם
טקסי (סרט)

טקסי (באנגלית: Taxi) הוא סרט פעולה בדיוני צרפתי, בבימויו של ג'רארד פירס ובכיכובם של סמי נסרי, פרדריק דיפנטל ומריון קוטיאר, שיצא לבתי הקולנוע בשנת 1998. את התסריט לסרט כתב לוק בסון ב-30 יום. לאור הצלחתו של הסרט, יצא בשנת 2004 סרט אמריקאי זהה, בכיכובה של קווין לאטיפה עם שינוי קל כשאת נסרי (זכר) משחקת לאטיפה (נקבה). הסרט הוא הראשון בסדרה של חמישה סרטים. ארבעת הסרטים הראשונים הכניסו למעלה מ-200 מיליון דולר, וזו סדרת הסרטים הצרפתית המצליחה ביותר. במרסיי מחליט דניאל (סמי נסרי), שליח פיצה במקצועו ונהג מרוצים חובב, לעזוב את עבודתו בפיצרייה ולהפוך לנהג מונית. בערב הפרידה ממנו בפיצריה הוא וידידה שלו לילי (מריון קוטיאר) הופכים לזוג. לאחר שקיבל את הרישיון מהרשויות התחיל בעבודתו כנהג מונית כאשר מאחורי חזות של מונית פשוטה מדגם פג'ו 406 מסתתרת מכונית מרוצים שאף יכולה לעוף. ביום הראשון לעבודתו הוא מסיע אישה (מנואלה גורארי) מהשוק לביתה ועוזר לה להעלות מצרכים הביתה. האישה מציגה לו את בנה אמיליאן (פרדריק דיפנטל), מתכנת מחשבים שמבקש ממנו להסיע אותו לתחנת משטרה. בדרך תוך כדי שיחה דניאל מגדף את המשטרה וקורא להם "שיכורים, נוכלים ומושחתים". אמיליאן מחזיר לו בכך שנהגי מוניות נוהגים באופן פרוע, סותמים את התנועה ונהגים גרועים. דניאל אומר לו שהוא לא באמת נהג מונית וכאשר השני מבקש הסבר דניאל הופך את רכבו בלחיצת כפתור לרכב מרוצים ומתחיל לדהור ברחובות מרסיי. לאחר שמגיע ליעדו אמיליאן חושף את סודו שהוא בלש במשטרת מרסיי ועוצר את דניאל על נהיגה פרועה. לאחר חקירה קצרה אמיליאן מציע לדניאל עסקה בה הוא לא ישלול לו את הרישיון בתמורה שדניאל יעזור לו במצוד אחר חבורה של שודדים גרמנים על מרצדסים. דניאל נאלץ להסכים ומתחיל לעבוד עם המשטרה. הם עולים על עקבותיהם של השודדים ותופסים אותם. הסרט כולל מרדפים רבים. טקסי 2 מדיה וקבצים בנושא טקסי בוויקישיתוף "טקסי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "טקסי", באתר AllMovie (באנגלית) "טקסי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "טקסי", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "טקסי", באתר אידיבי "טקסי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אכסניית קסטיליה

אכסניית קסטיליה, לאון ופורטוגל, הידועה בדרך כלל כאכסניית קסטיליה (במלטית: Berġa ta’ Kastilja; בצרפתית: Auberge de Castille; בקטלנית: Alberg de Castella), הוא מבנה היסטורי השוכן סמוך לחומה הדרומית של העיר ולטה בירת מלטה, והמשמש כיום כמשרדו הרשמי של ראש ממשלת מלטה וכמקום מפגשה של הממשלה. המבנה הוקם על ידי ההוספיטלרים אשר בנו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה. כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים בני הלשון שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד. אכסניית קסטיליה שירתה בעיקר את בני קסטיליה, אך גם את בני לאון ופורטוגל, שלא היו להם אכסניות משלהם. לשון קסטיליה נחשבה לאחת הלשונות החזקות במסדר, וראש הלשון (ה"פילייה" - Pilier) שימש כגראנד צ'נסלור או הקנצלר הגדול (Grand Chancellor), שהיה מופקד על כל דברי החקיקה של המסדר. הקרקע עליה ניצב המבנה נמסרה לבני קסטיליה ב-1569, ושנה לאחר מכן, ב-1570, הוטל מס על חברי הלשון כדי לממן את הבנייה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar), ובין השנים 1571 עד 1573 שימש רק את הפילייה וחלק מהאבירים, בעוד שרוב בני הלשון המשיכו להתגורר במעוזם הקודם של ההוספיטלרים בבירגו, מעברו האחר של הנמל הגדול. ב-1574 המבנה הורחב והותאם לצורכי הלשון. ב-1741 החליטו בני הלשון להקים מבנה חדש ומפואר יותר, ולהחליף את חזותו הצבאית בחזות של ארמון בסגנון הבארוק. מבנה זה נחנך ב-1745. האכסניה נפגעה בעת המצור ששמו כוחותיו של נפוליאון על מלטה בשנת 1798, אך עם כיבוש העיר עשו בו אלה שימוש כמפקדתם במלטה. הבריטים חגגו במבנה את כיבושה של מלטה ב-1800, וב-1805 קבעו במקום את מפקדת הצבא הבריטי באיים. הבריטים הסבו את אחד החדרים באכסניה לקפלה אנגליקנית ב-1840, וב-1899 הקימו על גג המבנה מתקן איתות לאוניות. המבנה נפגע בהפצצות האוויריות של מטוסי הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אך שופץ, ומאז 4 במרץ 1972 הוא משמש כמשרד ראש ממשלת מלטה. האכסניה רבועה בצורתה, ובה שלוש קומות. במרכז חזיתה הפונה לכיוון דרום-מערב, קבוע פורטיקו מעוטר שאליו מוליך גרם מדרגות, ובכל אחד משני צדדיו ניצבים שני עמודים בסגנון קורינתי ותותח. מעל הפורטיקו קבוע פסלו של הגראנד מאסטר מנואל פינטו דה פונסקה (Manuel Pinto da Fonseca) שבתקופתו הוקם המבנה הנוכחי, ומעליו מופיע המגן שלו. הפורטיקו מופיע על מטבע הנצחה מוזהב בערך של 50 אירו, שטבעה מלטה בשנת 2008. מדיה וקבצים בנושא אכסניית קסטיליה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אכסניית קסטיליה (הקישור אינו פעיל, 29 ביוני 2022) המבנה באתר העיר ולטה (הקישור אינו פעיל, 29 ביוני 2022)
תיאטרון מנואל

תיאטרון מנואל (מלטית Teatru Manoel; אנגלית Manoel Theatre) הוא תיאטרון השוכן ברח' התיאטרון הישן (Triq it-Teatru l-Antik) בוולטה, בירת מלטה. המבנה משמש את התיאטרון הלאומי של מלטה ואת התזמורת הפילהרמונית הלאומית (Malta Philharmonic Orchestra; Orkestra Filarmonika Nazzjonali). הוא מופעל על ידי ועדה ייעודית (Committee of Teatru Manoel), ומועלים בו מופעים מכל סוגי אמנות הבמה. במאות ה-17 וה-18, עת שלטונם של ההוספיטלרים במלטה היה מבוסס, תרבות הפנאי שהייתה שמורה בדרך כלל לאבירים בלבד, הלכה והתפתחה, והחלה מושכת גם את פשוטי העם. מופעי אמנות שונים נערכו עד אז באכסניות המסדר. ב-1731 הורה הגראנד מאסטר אנטוניו מנואל דה ויליינה (António Manoel de Vilhena) על הקמת מבנה התיאטרון הקרוי כיום על שמו, ואף הקצה את המשאבים הדרושים מהונו האישי. המבנה הוקם בתוך עשרה חודשים בעלות של 2,184 סקודי. על חזית המבנה קבע דה ויליינה את הכיתוב "ad honestam populi oblectationem" ("למען בידור אמיתי להמונים"), וזה קבוע במקום עד היום. התיאטרון נחנך ב-19 בינואר 1732 עת הועלתה בו הטרגדיה האיטלקית מרופה, והאבירים עצמם שמשו כשחקנים. בשנים שלאחר מכן הוצגו באולם מופעי אופרה, דרמה ואופרה בופה, וכן נערכו בו נשפים ונשפי מסכות. עם כיבוש מלטה בידי נפוליאון ב-1798, מונה המלחין המקומי ניקולו איסואר (Nicolò Isouard‏, 1775-1818) למנהל התיאטרון. הוא נשא בתפקיד משך שנתיים בלבד, ועזב את האי עם הצרפתים, כאשר מלטה נכבשה בידי הבריטים. תקופתו הייתה תקופת שפל בתולדות התיאטרון, שכן העם היה טרוד במאבקו נגד הצרפתים, וזה הגיע עד סיפה של מלחמת אזרחים. הבריטים שינו של שמו של המוסד ל"תיאטרון המלכותי" (Royal Theatre), הגדילו את המבנה וערכו בו מספר שינויים. בתקופה זו הועלו בתיאטרון בעיקר מופעי אופרה ואופרטה, רובם מאת מלחינים איטלקים. ב-1861 נמכר בניין התיאטרון, ובשנת 1866, כאשר נחנך בעיר בית האופרה המלכותי החדש והגדול יותר, עבר מוקד העשייה אליו. מבנה התיאטרון התדרדר והיה לבית תמחוי. עם זאת, בית האופרה עלה באש בשנת 1873 והתיאטרון שב לתפקד כאולם מופעים למשך ארבע שנים, עד שבית האופרה שופץ ונחנך מחדש. במאה ה-20 שב התיאטרון להציג מופעי אופרה, הצגות ומחזמר, אך הלך והתמקד בסרטי קולנוע בסוף שנות ה-20 בשל דרישת הקהל. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כבית מחסה לעקורי ההפצצות האוויריות של מדינות הציר. למרות שהמבנה עצמו לא נפגע במלחמה באופן משמעותי, נדרש לו שיפוץ שערך עשור שנים, שבמהלכו שוחזרה גם התקרה המצופה בזהב. ב-1957 נמסר המבנה לשלטונות ונחנך מחדש ב-1960. סגנונו החיצוני של המבנה הוא מנייריסטי ובמרכזו חצר פנימית מקורה, שגגה ניתן להסרה. חללי הפנים של המבנה מעוצבים בסגנון הרוקוקו. אולם התיאטרון הוא אודיטוריום בצורת אליפסה שסביבו שלוש שורות של תאי צפייה, ובסך הכל 623 מושבים. עוד שוכנים במבנה מוזיאון קטן המוקדש לתולדותיו, מסעדה, קפיטריה וחנות. מדיה וקבצים בנושא תיאטרון מנואל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תיאטרון מנואל (באנגלית) אתר התזמורת הפילהרמונית הלאומית של מלטה The beginning
המוזיאון הלאומי לאמנות יפה (ולטה)

המוזיאון הלאומי לאמנות יפה (מלטית: Mużew Nazzjonali tal-Arti) הוא מוזיאון השוכן בוולטה, בירת מלטה, שבו אוסף יצירות אמנות מקומיות ואירופיות, החל מימי הביניים המאוחרים ועד זמננו. המוזיאון נסגר בשנת 2016. המבנה בו שוכן המוזיאון היה בין הראשונים שהוקמו בעיר על ידי האבירים ההוספיטלרים, ושימש כבית מגורים. בשנות ה-60 של המאה ה-18 נבנה המבנה מחדש בחלקו הגדול על ידי אחד מאבירי המסדר הפורטוגזים והיה למעונו. בתחילת המאה ה-19 שימש הבניין את מפקד הצי הבריטי בים התיכון ונודע בשם "בית האדמירלות" (Admiralty House). ב-1974 הפך המבנה למשכנו של אוסף האמנות, לאחר שזה הופרד מהאוסף הארכאולוגי של המוזיאון הארכאולוגי הלאומי. במבנה הבנוי בסגנון אדריכלות הבארוק שלוש קומות הערוכות סביב חצר פנימית דרכה חודר אור יום אל חדרי הבניין, ובמרכזו גרם מדרגות מפואר. האוסף מבוסס בחלקו הגדול על יצירות אמנות שהשתייכו למסדר ההוספיטלרים, ואשר שכנו בארמון הגראנד מאסטר, באכסניות ובכנסיות המסדר, ובמבנים אחרים שהיו בניהולו. לגרעין זה נוספו רכישות ותרומות מאוחרות יותר. ריכוזן של היצירות החל בשנותיה הראשונות של המאה ה-20 והאוסף נוסד בשנת 1922. האוסף כולל ציורים, פסלים משיש, ארד ומעץ, ריהוט עתיק, כלי כסף ויצירות מיוליקה. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הלאומי לאמנות יפה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לאמנות יפה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לאמנות יפה (באנגלית) המוזיאון הלאומי לאמנות יפה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המוזיאון באתר מורשת מלטה דפדפת אודות המוזיאון אודות המוזיאון באתר לשכת התיירות של מלטה
שח"ר (צה"ל)

שח"ר (ראשי תיבות של "שילוב חרדים") הוא מיזם של צה"ל לשילוב חיילים חרדים בשירות חובה במקצועות עורפיים. זאת בשונה ממסלול נצח יהודה, שהוא הגרסה הקרבית והוותיקה של שילוב חרדים בצה"ל. המיזם מבטיח לחיילים שירות בבסיסים שבהם רב צבאי, בית כנסת ושיעור תורה יומי, אוכל כשר למהדרין, ושירות לצד גברים בלבד במעגל הראשון של העבודה. כמו כן, ניתן דגש על הכשרה מקצועית המאפשרת פרנסה בתחום לאחר תום השירות. החיילים ברובם המוחלט משרתים לאחר הטירונות על בסיס יציאות יומיות. משך שירות החובה לחיילי המיזם הוא 16–24 חודשים, בהתאם לגיל הגיוס והתפקיד. למרות ההתנגדות העקרונית בחלקים מהציבור החרדי לשירות בצה"ל, פרויקט שח"ר זכה להסכמה שבשתיקה בקרב חלק מן העולם החרדי, בגלל ההקפדה על תנאים המתאימים לאורח החיים החרדי. בסקר שנערך בקרב משרתי תוכנית שח"ר בחיל הים נמצא כי שביעות הרצון הכללית בקרב המשרתים בתוכנית גבוהה מן הממוצע בקרב חיילי חובה בחיל. רוב המשרתים בתוכנית מוכנים לצאת לקצונה ולהתחייב לשירות קבע בצה"ל, ורובם ימליצו לאחרים להצטרף לתוכנית. בין היתר השתתפו חרדים מגיוסי שח"ר בפיתוח טירת האגם, מערכת השו"ב המרכזית של המטה הכללי. הקבוצה הראשונה התגייסה בנובמבר 2007 למיזם "שח"ר כחול" – שילוב חרדים במערך הטכני של חיל האוויר (כחול הוא צבעו של החיל). בעקבות הצלחת הפרויקט פתחו עוד חילות (חיל המודיעין, חיל הים, אכ"א, אט"ל, הרבנות הצבאית) מחזורי גיוס במודל שח"ר, כשהם נעזרים בניסיון של חיל האוויר. המתגייסים למסלול הם גברים, מרביתם דחויי שירות משום שתורתם אומנותם; חלק ניכר מהם נשואים וכמחציתם אבות לילדים ולכן זכאים, לפי פקודות תנאי השירות בצה"ל, לתשלומי משפחה ושכר דירה במהלך שירותם. מיזם זה הפך למוביל צה"לי בשילוב חרדים על בסיס חוק טל, מטרותיו המוצהרות הכשרה ושילוב של אוכלוסייה חרדית במעגל התעסוקה תוך מיצוי הפוטנציאל האיכותי הטמון באוכלוסייה זו לטובת השירות הצבאי. מאז הפעלת התוכנית עד שנת 2011 השתתפו בה כ-1,700 חיילים ובהתאם לנתוני אכ"א, מיולי 2011 מוצבים במאגר המילואים של צה"ל כ-290 חיילים שסיימו את שירותם במסגרת תוכנית זו, בתאריך 03/01/2012 התפטר רב חיל האוויר, סגן אלוף רם משה ראב"ד מתפקידו בפרויקט שילוב החרדים בצה"ל בתגובה להחלטת הרמטכ"ל לחייב חילים חרדים לשמוע שירת נשים על פי כללי השילוב הראוי. מדיה וקבצים בנושא שח"ר בוויקישיתוף מסלולי שח"ר, באתר של אגף כוח אדם שח"ר אט"ל – אתר שילוב חרדים באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה שח"ר כחול – חיל אוויר טכנאותם אמנותם: עשרות חרדים בדרך לחיל האוויר, במחנה, 8 בנובמבר 2007 טלי פרקש, שח"ר חדש, באתר ynet, 20 במאי 2010 שלמה פיוטרקובסקי, אשכנזי: גאה בהשתלבות חרדים בתפקידים מובחרים, באתר ערוץ 7, 14 בספטמבר 2010 יואב זיתון, מצה"ל להיי-טק: חרדים בנו את "טירת האגם", באתר ynet, 9 ביולי 2013 מעל 600 חרדים התגייסו לשח"ר כחול, באתר חיל האוויר הישראלי, 4 בינואר 2012 דו"ח מבקר המדינה. שירות חרדים בצה"ל, 2011. כ-1,280 מתגייסים חרדים בשנת 2011, וכמחציתם גויסו לשח"ר. דו"ח מבקר המדינה: שירות חרדים בצה"ל, 2011 גילי כהן, רב חיל האוויר פרש מהתכנית לשילוב חרדים בצה"ל, באתר הארץ, 3 בינואר 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נולה

נולה (Nola) היא עיר באיטליה בנפת נאפולי, מחוז קמפניה. העיר ממוקמת בשפלה שבין הר וזוב לרכס הרי האפנינים. נולה נחשבת לאחד מהיישובים העתיקים בחבל קמפניה. בסביבתה נמצאו עדויות להתיישבות כבר בתקופת הברונזה, בסביבת 1650 לפנה"ס, ביישוב שננטש לאחר התפרצות של הווזוב באותה תקופה. העיר נוסדה מחדש על ידי האטרוסקים במאה השישית לפנה"ס, ועם עלייתם של שבטי הסאמניטים נקשרה עימם בברית. בתקופת מלחמות הסאמניטיות עברה העיר לצידם של הרומאים. במלחמה הפונית השנייה, ניסה חניבעל לכבוש את נולה שלוש פעמים, בשנים 216, 215 ו-214, אך התקפותיו כנגד הכוח הרומאי בפיקוד מרקוס קלאודיוס מרקלוס נהדפו פעם אחר פעם. במלחמת האיטלקים ברומא כבש המפקד האיטלקי גאיוס פאפיוס מוטיליוס את נולה בעורמה בשנת 90 לפנה"ס והציע ל-2000 חיילים רומאים ששהו בה לעבור למחנהו. העיר נשארה כיס התנגדות סאמניטי עד תום המלחמה. סולה, שצבאו צר על העיר במשך זמן רב, נאלץ מכורח הנסיבות לחזור לרומא, ונולה לא הוכנעה אלא בשנת 80. בעת מרד ספרטקוס, בשנת 73, הייתה נולה אחת מהערים שנכבשו על ידי המורדים. מאוחר יותר הפכה העיר למושבה רומית, ואוגוסטוס מצא בה את מותו בשנת 14. מאות שנים מאוחר יותר הפכה העיר למוקד עלייה לרגל לצליינים נוצרים לאחר שפאולינוס מנולה קבע בה את מקום מושבו והקים בה דיוקסיה. בשלהי תקופת האימפריה הרומית נכבשה העיר ונבזזה על ידי המלך הוויזיגותי אלאריק הראשון בשנת 410, המלך הונדלי גאיזריק ב-453, ועל ידי שבטים סרקנים במאה התשיעית. במאה החמש עשרה נכבשה על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה וחשיבותה ירדה מאוד לאחר רעידת אדמה שפקדה אותה. בפומפיי הסמוכה נקרא אחד משערי העיר שער נולה, ואחד מהרחובות המרכזיים נקרא דרך נולה (Via di Nola). אחד מהמפורסמים בילידי העיר הוא ג'ורדאנו ברונו, הידוע גם כג'ורדאנו נולאנו. מדיה וקבצים בנושא נולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נולה (באיטלקית) נולה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מקור: שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית
קרב קלושינו

קרב קלושינו (ברוסית: Битва при Клушине, בפולנית: Bitwa pod Kłuszynem) נערך בין צבא רוסיה הצארית לבין כוחות האיחוד הפולני-ליטאי ב-4 ביולי 1610, במסגרת מלחמת רוסיה–פולין ובמהלך תקופת הצרות, והסתיים בניצחון פולני מכריע. ביוני 1610 צבא רוסי-שוודי שחרר את מוסקבה ממצור של דמיטרי הכוזב השני. מפקד הצבא מיכאל סקופין-שויסקי נפטר באופן מפתיע והפיקוד הועבר לאח של הצאר - דמיטרי שויסקי. הצבא החל בתנועה לכיוון סמולנסק במטרה להסיר את המצור הפולני מהעיר. זיגמונט השלישי, מלך פולין ללא הפסקת מצור על סמולנסק שלח לכיוון הרוסים יחידת פרשים תחת פיקודו של הטמאן סטניסלאב ז'ולקבסקי. הכוחות הקדמיים של הרוסים נעצרו על ידי הפולנים והתמקמו במבצר קטן. ב-23 ביוני הכוח הראשי של הרוסים התקרב למבצר. ראשי הכוח הרוסי דמיטרי שויסקי, יאקוב דלגרדי וגורן ידעו היטב על יחסי הכוחות והתכוונו עם שחר להתחיל במתקפה. כל הלילה הם בילו בשתייה והכנות לחלוקת השלל הצפוי. ז'ולקבסקי ידע על כך שכוחות שכירי חרב (בעיקר שוודים אך גם אנגלים וצרפתים) לא קיבלו את משכורתם בזמן. הכסף למעשה עבר מהרוסים למפקד הכוחות הזרים אך יאקב דלגרדי החליט להעביר את התשלום רק לאחר הקרב תוך "חיסכון" בכספים של ההרוגים הצפויים. המטה של ז'ולקבסקי לאחר התלבטויות החליט להתחיל במתקפה לילית בתקווה להביס את הכוח העודף. במהלך הלילה רוב הכוח הפולני נע לכיוון הצבא הרוסי תוך השארת רק כ-700 לוחמים ליד המבצר. מעבר דרך היערות היה קשה והתותחים נשארו מאחור. עם שחר הכוחות הפולנים היו קרוב למחנה רוסי-שוודי, אך לקח להם כשעה להתארגנות לקרב. כתוצאה מכך המתקפה כבר לא הייתה הפתעה שלמה. שוודים התארגנו להגנה וכ-10 התקפות פרשים פולנים לא הצליחו לשבור את קווי ההגנה של השוודים. לעומת זאת, הכוחות הרוסים לא עמדו בלחץ והחלו בנסיגה. דמיטרי שויסקי ראה את המצב אך לא שלח תגבורת שהייתה ברשותו. כתוצאה מכך הגדוד הרוסי נמלט משדה הקרב. בינתיים התותחים הפולנים הגיעו לשדה הקרב ולאור האש הכבדה, השוודים החלו בנסיגה והתארגנות מחדש. בשלב זה הפרשים הצרפתים (חלק של הכוח הרוסי) ביצעו מתקפה אך היא הייתה כושלת. תוך רדיפת הכוחות הצרפתים, הפולנים הגיעו למחנה הרוסי. למרות זאת, שויסקי עם עתודה של 5,000 לוחמים ו-18 תותחים המתין ללא התערבות ממשית במהלך הקרב. בשלב זה, שכירי החרב השוודים, האנגלים והצרפתים שהיו ממורמרים באי-העברת המשכורת במועד החלו לנטוש את שדה הקרב. הרוסים החלו בחלוקת הכספים לשוודים, אך אנגלים וצרפתים שלא קבלו את חלקם החלו בביזה של המחנה הרוסי. בשלב זה ז'ולקבסקי הצליח להגיע להסכם עם מפקדי הכוח השוודי שכל שכירי החרב השוודים, הצרפתים והאנגלים יכולים לעזוב את שדה הקרב עם הכספים שברשותם. במצב זה הרוסים החלו בנסיגה כוללת תוך נטישת המחנה. כל המחנה כולל תותחים, דגלים, כספים רבים וכו' נתפס על ידי הפולנים. הצבא הרוסי נמלט משדה הקרב ולמעשה לא היה יכול להמשיך במאבק המזוין. תוך זמן קצר וסילי שויסקי סולק מהשלטון. השלטון הועבר למועצה בויארית שנשבעו למלך פולין ונתנו לסטניסלאב ז'ולקבסקי להיכנס למוסקבה. וסילי שויסקי ואחיו הועברו לוורשה. המצור על סמולנסק נמשך עוד כשנה והעיר נכבשה רק ביוני 1611 לאחר 20 חודשי מצור. מדיה וקבצים בנושא קרב קלושינו בוויקישיתוף
ליכטנברג (פירושונים)

ליכטנברג – (Lichtenberg או Liechtenberg) שם משפחה גרמני שפירושו הר מואר. האם התכוונתם ל... נסיכות ליכטנברג – נסיכות גרמנית מהמאה ה-19. ליכטנברג – שכונה בעיר ברלין, גרמניה. ליכטנברג (רובע) – רובע בברלין, בו נמצאת השכונה ליכטנברג. ברנהרד ליכטנברג – כומר קתולי ותאולוג גרמני שהתנגד במופגן לרדיפת היהודים על ידי הנאצים, והיה בעצמו לקרבנם בעקבות זאת. גאורג כריסטוף ליכטנברג – פילוסוף ופיזיקאי גרמני.
אצטדיון דינמו (קייב)

אצטדיון דינמו על שם לובנובסקי (באוקראינית: Стадіон «Динамо» ім. Валерія Лобановського) הוא אצטדיון כדורגל בעיר קייב, בירת אוקראינה, המשמש כמגרש ביתי של קבוצת דינמו קייב. האצטדיון ממוקם במריינסקי פארק שבמרכז העיר. באצטדיון כ־17,000 מקומות ישיבה. הוא נושא את שמו של ולרי לובנובסקי – מאמנה האגדי של דינמו קייב ושל נבחרת ברית המועצות. האצטדיון נבנה בשנים 1932–1933 והיה לאצטדיון מרכזי של העיר. בהתחלה נשא האצטדיון את שמו של וסוולוד בליצקי, קצין בכיר בנ.ק.ו.ד., והחל משנת 1936 נקרא על שמו של ניקולאי יז'וב, ראש הנ.ק.ו.ד.. לאחר שהוא הוצא להורג בשנת 1939 הוסר שמו משם האצטדיון. מאז ועד לשנת 2002 נקרא האצטדיון – "אצטדיון דינמו". בעת הכיבוש הנאצי על העיר, בשנים 1941–1943, נערכו באצטדיון משחקים בין יחידות שונות של הוורמאכט. בנובמבר 1943, במהלך הקרבות לשחרור העיר, ניזוק האצטדיון מהפגזות. הוא שוקם רק בשנת 1946. בשנת 1948 נחנך אצטדיון הרפובליקה, אשר הפך לאצטדיון מרכזי של קייב. משחקי הליגה הסובייטית הבכירה ומשחקים בינלאומיים נערכו רק בו. באצטדיון דינמו נערכו בעיקר משחקים של ליגות המשנה. כמו כן שימש אצטדיון כמגרש האימונים של דינמו קייב בשנים 1977 - 1980 בוצעו באצטדיון מספר שינויים מבניים על מנת להתאימו לדרישות הוועד האולימפי לקראת אולימפיאדת 1980. למרות זאת במהלך האולימפיאדה לא נערכו באצטדיון משחקים רשמיים, אך כמה נבחרות התאמנו בו לקראת המשחקים. בתחילת שנות ה-90 עבר אצטדיון "מתיחת פנים" נוספת, הפעם כדי לעמוד בדרישות אופ"א לאירוח משחקים של המפעלים האירופיים, כמו ליגת האלופות וגביע אופ"א. החל משנת 1996 משחקיה הביתיים של דינמו קייב, הן בליגה האוקראינית והן במפעלים אירופיים שונים, נערכים באצטדיון זה. כמו כן בשטח האצטדיון ממוקמים משרדי הנהלת הקבוצה. ב-3 במאי 2002, בטקס רשמי נחנך פסל לזכרו של ולרי לובנובסקי ליד הכניסה לאצטדיון ושמו הוסב ל"אצטדיון דינמו על שם לובנובסקי". מדיה וקבצים בנושא אצטדיון דינמו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אצטדיון דינמו (באוקראינית, באנגלית וברוסית) אצטדיון דינמו, ברשת החברתית אינסטגרם האצטדיון באתר הרשמי של דינמו קייב