laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מסעי הצלב הצפוניים

מסעי הצלב הצפוניים או מסעי הצלב הבאלטיים היו מסעי צלב אשר ערכו המלכים הקתולים של דנמרק ושוודיה והמסדרים הצבאיים הנוצריים הטבטוני והליבוני הגרמניים כנגד העמים הפגניים של צפון אירופה אשר שכנו סביב החופים המערביים והדרומיים של הים הבלטי במאה ה-12 וה-13. מסעות המלחמה הגרמניים והשוודיים כנגד הנוצרים האורתודוקסיים של רוסיה נחשבו גם הם כחלק ממסעות הצלב הצפוניים. האבירים הטבטוניים כבשו את חופיו המזרחיים של הים הבלטי, ושלטו בו לאורך כל התקופה. ובנוסף, גם פולין בהנהגתו של המלך מיישקו הראשון קיבלה עליה את הנצרות, וכך גם הדוכסות הגדולה של ליטא. ציוני דרך עיקריים במסעי הצלב הצפוניים העיקריים: המסע כנגד העמים הסלביים באזור של צפון-מזרח גרמניה המודרנית (1147) המסעות השוודיים בפינלנד (1154, 1249 ו-1293) הכרזתו של האפיפיור סלסטינוס השלישי על מסעות הצלב בצפון (1193) מסעי הגרמנים והדנים באזור לטביה ואסטוניה (1193–1290) מסע הצלב הפרוסי (1222–1295) מסעי הגרמנים נגד ליטא (1236–1316) מסעי הצלב הצפוניים, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שוק פורטובלו

שוק פורטובלו (באנגלית: Portobello Road Market) הוא שוק עתיקות פתוח בדרך פורטובלו, באזור נוטינג היל שבמערב לונדון. יום פעילותו העיקרית של השוק הוא שבת, אז נמצאות בו עגלות רבות של עתיקות וכן נמכרים פירות, ירקות ופרחים. בשאר ימות השבוע פתוחות חנויות העתיקות הרבות שלאורך רחוב השוק. השוק החל לפעול במאה ה-19 כשוק מזון (בעיקר ירקות ופירות). בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו לפעול בשוק סוחרי עתיקות. השוק משמש כאתר התרחשות עיקרי בסרט של אולפני וולט דיסני משנת 1971 "המיטה המעופפת" בכיכובה של אנג'לה לנסברי, ואחד השירים בסרט נקרא על שמו של השוק. גם הזמר קט סטיבנס כתב שיר על השוק. הרחוב הוא האתר העיקרי שבו מתרחשת עלילת הסרט "נוטינג היל" שבו משחקים ג'וליה רוברטס ויו גרנט. מדיה וקבצים בנושא שוק פורטובלו בוויקישיתוף איגוד סוחרי העתיקות של שוק פורטובלו
שמעון בז'רנו

שמעון בז'רנו (28 בספטמבר 1910 - 17 באוקטובר 1971) היה איש ציבור ותעשיין ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים בכנסת השנייה והשלישית. בז'רנו נולד בפלובדיב שבבולגריה בבית ציוני. אביו מיכאל, ודודו מרדכי רומנו היו מראשי התנועה הציונית בבולגריה. הוא למד בגימנסיה בשווייץ וסיים את לימודיו האקדמיים בכלכלה באוניברסיטת מילנו. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם שלושת אחיו והתיישב בתל בנימין שברמת גן. במשותף עם אחיו הקים את בית החרושת לסיגריות "אחים בז'רנו". לאחר מכן רכשו ביחד עם דודם מרקו רומנו את בית החרושת "עסיס". פעילותו בתחום התעשייה והכלכלה נמשכה במרוצת השנים בהיותו חבר הנשיאות של הוועד הפועל בהתאחדות בעלי התעשייה. כמו כן כיהן בז'רנו כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל וחבר דירקטוריון בנק לאומי. בשנים 1951–1959 כיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים והיה חבר ועדת הכלכלה, ועדת הכספים וועדת העבודה. נפטר בגיל 61 שנים, ב-17 באוקטובר 1971. רחוב האחים בז'רנו ברמת גן נקרא על שמו ושם אחיו. שמעון בז'רנו, באתר הכנסת שמעון בז'רנו, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "שמעון בז'רנו", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 3988 בן-גוריון מבקר במפעל האחים בז'רנו, יומני כרמל 1952 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טבלה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... טבלה – נתונים מאורגנים בטורים ובשורות מסד נתונים טבלאי כינוי למבנה הנתונים שנקרא במדעי המחשב מערך טאבלה – כלי הקשה הודי טבלת אמת – טבלה שמשמשת בלוגיקה בוליאנית ובאלגברה בוליאנית כדי להציג את כל הערכים האפשריים שביטוי מסוים יכול לקבל, בהתאם לערכים האפשריים של מרכיבי הביטוי טבלת גיבוב (Hash table) – מבנה נתונים שמקשר מפתחות עם ערכים טבלת גידוד טבלת עץ – לוח עץ רחב טבלת ייאוש – לוח שנה בו מסומנים הימים הנותרים עד לסיום תקופה מסוימת
הקריון

"הקִריון" (החל משנת 2014 מותג בשם "עופר הקריון", כאחד מקניוני עופר) הוא מתחם הכולל מרכז קניות גדול בקריות, בסמוך לכביש עכו–חיפה (כביש 4). האזור מוגדר כחלק משטח השיפוט של קריית ביאליק. מנכ"ל הקריון הוא גיא קרן. המרכז המסחרי הוקם על חורבות מפעל הטקסטיל "אתא", ונפתח לקהל הרחב ב-28 בפברואר 1989. בראשית 2009 עמד שטחו המסחרי של מרכז הקניות על 42,000 מ"ר, והוא כלל בתי עסק בתחומי הביגוד, המזון, מוצרי מחשוב ועוד. מאז, נעשתה בנייה והרחבה שלו, כך שבסוף 2012, הוא הגיע ל-48,727 מ"ר וב-2023, ל-65,000 מ"ר של שטחי מסחר. זאת, לאחר שבשנת 2016 התווסף לקניון מתחם חנויות ומסעדות דמוי מדרחוב. ב-2024, משתרע שטחו הכולל של המתחם על כ-120,000 מ"ר ושוכנים בו כ-200 בתי עסק שונים. על-פי אומדן משלהי 2009, ביקרו במקום אז יותר מ-30,000 איש ביום. בשנת 2007, לאחר שהועבר לאזור חדש בקניון, נפתח מחדש מתחם בתי הקולנוע שפעל בו, וזה מותג כ"גלובוס מקס" ובהמשך, כ"הוט סינמה". עד לשלהי העשור השני של המאה ה-21, כלל המקום גם קולנוע IMAX, אשר בו הוקרנו סרטים בתלת-ממד. בסמוך למרכז הקניות נמצאים "מגדלי הקריון". בשני מגדלי משרדים אלו שוכן, בין היתר, "המרכז הרפואי זבולון", המרכז הגדול ביותר של שירותי בריאות כללית בצפון. מול המגדלים ממוקם ה"ביאליק סיטי", בניין רב קומות ובו מרכול רחב-ממדים של רשת השופרסל, מכון כושר, אולם כדורת, שני סניפי בנק ומשרדים. בסך-הכל, מדובר על שטח השכרה למשרדים שגודלו 35,000 מ"ר. בסמוך למתחם שוכן בית משפט השלום קריות. הבעלות על כל מתחם הקריון, כולל המגדלים הסמוכים וה"ביאליק סיטי", היא של חברת מליסרון בע"מ. במחצית שנת 2010 שונה סמליל הקריון לכזה המבטא את היותו של מרכז הקניות חלק מקבוצת "קניוני עופר" בבעלות "מליסרון בע"מ". במרץ 2014 עברו כל "קניוני עופר" מיתוג-מחדש ושמם שונה, כך שנוספה להם המילה "עופר" לפני השם הקיים. בצורה זו, הפך "הקריון" ל"עופר הקריון". באפריל 2009, נבדקו הערכות השווי של מרכזי הקניות בישראל המוחזקים על ידי חברות ציבוריות. בחינה זו, לפי נתוני שנת 2008, גילתה כי הקריון הוא הקניון בעל הערך הגבוה ביותר בארץ, כאשר הוא מניב לבעליו דמי שכירות חודשיים של 10 מיליון שקלים חדשים. נכון לסוף 2012, שיעור התפוסה הממוצע של החנויות בו עומד על 99% ושוויו הכולל של מרכז הקניות נאמד ב-1.6 מיליארד ש"ח. בשנת 2020 יצא לאור "לא אבודה בקריון", ספרה השלישי של המשוררת והסופרת מיטל נסים, ובמרכזו, מרכז הקניות. סמלילים קודמים של הקריון אתר האינטרנט הרשמי של הקריון מיכל מרגלית, ‏מי פנוי? צרות מהסוג הטוב לקניונים בישראל: איך מכניסים אלפי מ"ר לתוך קניון מלא?, באתר גלובס, 18 בינואר 2009 20 הקניונים הטובים בישראל, באתר ‏מאקו‏, 18 במאי 2023 120 דונם = 120,000 מ"ר; הנתונים מתוך: מיכל ראובן, שדרת מעצבים חדשה נפתחה בקריון: מותגי אופנה בינלאומיים, באתר mynet‏ קריות, 13 בפברואר 2024 מיכאל רוכוורגר, הראל והבינלאומי העמידו למליסרון מימון של 700 מיליון שקל, במהדורה המודפסת של TheMarker,‏ 14 באפריל 2011 מיתוג: הגרנד קניון בחיפה מחליף את שמו ל"עופר גרנד קניון", באתר "חי פה", 19 במרץ 2014 נדיה היבא, מיתוג "קבוצת קניוני עופר" והפרזנטורית יובל שרף שעורכת שופינג פנטסטי, באתר "Saloona‏", 23 במרץ 2014 נעמה סיקולר, שווי הקריון - יותר מפי 3 מקניון ארנה, באתר כלכליסט, 16 באפריל 2009 ספר חדש למשוררת מהקריות מיטל ניסים: 'לא אבודה בקריון', באתר mynet‏ קריות, 16 בינואר 2020 איה אליה, אי שם מעבר לקשת, באתר ynet, 14 בינואר 2020
מוירות

מוֹירות (ביוונית: Μοῖραι, מילולית: "חלק" או "מנה", בהקשר של מנת הגורל) היו שלוש אחיות שייצגו את הגורל במיתולוגיה היוונית. המקבילות להן במיתולוגיה הרומית היו הפרסאות (Paracae), ובמיתולוגיה הנורדית – הנורנות. נקראות גם "הגורלות", "אחיות הגורל" או "אלות הגורל". שלוש האחיות, קְלוֹתוֹ (ביוונית: Κλωθώ, המקבילה הרומית: נוֹנָה), לָאכֶסִיס (ביוונית: Λάχεσις, המקבילה הרומית: דֶקִימָה), והמבוגרת מבין השלוש, אטרופוס (ביוונית: Ἄτροπος, המקבילה הרומית: מוֹרְטָה), שלטו בגורל כל חי, וגורלו של האדם נקבע על ידי "חוט החיים", המייצג את מנת החיים שהוא זכה לה. קלותו ("הטווה") טוותה את חוט הגורל, לאכסיס ("מטילת הגורל") קבעה את אורכו, ואטרופוס החליטה על אופן מותו של האדם וגזרה את החוט המיוחד שיש לכל חי בהתאם לאורך שנקבע לו. גזירתו של החוט הביאה למותו המיידי של האדם. המוירות תוארו כשלוש נשים זקנות, אכזריות, קרות ומאיימות, המטילות מורא על כל הקיים, אפילו על האלים. למעשה הן היו הכוח האחד שמעל לאדם ומעל לאלים, הגזירה הקדומה שאיש לא יכול לשנות, בהתאם לתפיסה הפאטאליסטית. כל שיכלו האלים לעשות הוא לגלות מפעם לפעם לבני-האדם חלק מאותו הגורל או אותה גזירה קדומה, למשל על ידי נבואה (על ידי האורקל מדלפי, למשל). במיתולוגיה יש גרסאות סותרות באשר למוצאן של שלוש המוירות. בין היתר, מסופר כי הן בנותיהם של זאוס ותמיס הטיטאנית, של אלת הלילה ניקס, או של זאוס ואנאנקה. קיימת סברה[דרוש מקור] כי דמויותיהן של שלוש המכשפות השייקספיריות מהמחזה "מקבת'" מבוססות על שלוש המוירות, אם כי יש הסבורים שהן מבוססות על הגראיות מסיפורו של פרסאוס. האסטרואידים 97 Klotho (אנ'), ‏120 Lachesis (אנ') ו-273 Atropos (אנ') נקראים על שם שלוש האחיות. בסרט המצויר "הרקולס", שיצא בשנת 1997, מופיעות שלוש "אלות הגורל" (אלת העבר, אלת ההווה ואלת העתיד) המבוססות על המוירות ועל הגראיות. דמויותיהן של שלוש המוירות מופיעות בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "אגדות המחר". דמויותיהן של שלוש המוירות מופיעות בפרק החמישי של סדרת הטלוויזיה ״פרסי ג׳קסון והאולימפיים״. מדיה וקבצים בנושא מוירות בוויקישיתוף
יהדות אחלציחה

יהודים הגיעו לאחלציחה אשר בגאורגיה כבר במאה ה-12, ומילאו תפקיד חשוב בהתפתחותה של העיר. במאה ה-16, עם הכיבוש העות'מאני, הורע מצבם של תושביה הלא-מוסלמים של העיר, נוצרים ויהודים. למרות זאת נבנה בשנים 1741-1742 בית כנסת גדול, ומאוחר יותר גם תלמוד תורה. מצבם של יהודי העיר בתקופת השלטון העות'מאני היה קשה. הם סבלו מדיכוי דתי, שהתבטא במעצר רבנים, חוקים שאסרו מלבושים מסוימים ועוד, בייחוד בתקופת שלטונם של הסולטאנים מורט השלישי ומורט הרביעי. עלילות ומעשי שוד היו חוויות שכיחות של יהודי העיר. הרדיפות הגיעו לשיא לקראת 1828, לפני המלחמה העות'מאנית-רוסית והקרב הראשון שנערך בעיר, קרב אחלציחה. הרדיפות הביאו להידלדלות היהודים בעיר. בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, החל מ-1828, הפכה העיר לעיר מסחר חשובה. בשנות השמונים של המאה ה-19 נבנה בית כנסת נוסף. בשנת 1917 החל דוד באזוב לשמש כרב העיר. הרב זכה לכבוד רב מתושביה היהודים והמוסלמים של העיר. עם תחילת השלטון הסובייטי בגאורגיה, בשנת 1921, סגרו הסובייטים תלמוד תורה באחלציחה, ואסרו לימוד תורה. בשנת 1923 הוציאו הסובייטים את ספרי התורה מבתי הכנסת בעיר במטרה להפסיק את התפילות. אף על פי כן היו בשנת 1930, בשני בתי הכנסת בעיר, 7 ספרי תורה. בשנת 1951 הופקע בית הכנסת הישן של הקהילה ונסגר. בשנת 1953 הוחרם בית הכנסת שנבנה במאה ה-19, והוסב לבית תרבות. נכון ל-2012 מתגוררים באחלציחה 8 יהודים - 5 נשים ו- 3 גברים ממשפחת לוי. בית הכנסת הישן נחנך ב-1863 ובו 15 ספרי תורה, חלקם בני 250 שנה. בית הכנסת עבר שיפוץ נרחב בעשור השני של המאה ה-21 בהשקעה גדולה של השלטונות בהוראת הנשיא מיכאיל סאקשווילי. בית הכנסת בית אל שהופקע בהוראת סטלין בשנות החמישים עומד על תילו, אך הרוס לחלוטין מבפנים. נכון לחודש דצמבר 2021 באחלציכה חי יהודי אחד ושמו שמעון לוי המשמש כשמש בית הכנסת ומתגורר בסמוך ומחזיק במפתחות המבנה. בסמוך לשכונה היהודית שוכן בית העלמין של יהודי העיר. זהו בית קברות מגודר בו פזורות מאות מצבות עם כתובות בעברית, ולדברי המקומיים קבורים בו יהודי העיר ב-400 השנים האחרונות. דוד בן יוסף חכמי שווילי, אכלציך, המגיד, 9 בפברואר 1870 "יהדות אחלציחה", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) שכונת היהודים באחלציחה, שנת 1935(הקישור אינו פעיל), ארכיון התצלומים, בית התפוצות, תל אביב, באתר מה-יא"ה.
שריל בנטוב

שריל בנטוב (נולדה ב-1960) היא אשת המוסד לשעבר, הידועה כ"סינדי" הסוכנת אשר סייעה בלכידתו של מרדכי ואנונו והבאתו לדין. נולדה בשם שריל חנין ב-1960 וגדלה באורלנדו ובפנסילבניה. אביה, סטנלי חנין, התעשר ממכירת צמיגים. לאחר גירושי הוריה ב-1977 עלתה לישראל, ולמדה עברית והיסטוריה. ב-1978 התגייסה לצה"ל, שירתה בנח"ל, שם הכירה את בעלה לעתיד – עופר בנטוב, קצין מודיעין. השניים נישאו ב-1985 ולאחר מכן עברו להתגורר בכוכב יאיר. מאוחר יותר עברו לנתניה, ועסקו בנדל"ן. כעבור שנים אחדות היגרו בני הזוג לאורלנדו, שם היא עובדת בסוכנות נדל"ן מקומית. לשריל בנטוב שתי בנות. ב-1986 יצר מרדכי ואנונו קשר עם עיתונאים ממערכת ה"סאנדיי טיימס" בלונדון ומסר להם צילומים מהכור הגרעיני בדימונה. חשיפת הסוד השמור ביותר במדינת ישראל הניעה את ראש הממשלה שמעון פרס להורות למוסד להביא את ואנונו לישראל ולהעמידו לדין. צוות של המוסד נשלח ללונדון, ובו שריל בנטוב. כאשר טייל ואנונו ברחובות לונדון, הצליחה בנטוב ליצור עמו קשר עין, והוא יזם איתה שיחה. היא הציגה עצמה כ"סינדי", קוסמטיקאית מארצות הברית, והצליחה לגרום לוואנונו להתאהב בה. הם נפגשו פעמים אחדות בבתי קפה, ובאחת הפגישות הציעה לו לטוס לרומא, שם יש לאחותה העיתונאית דירה, ושם יוכלו לבלות. ואנונו הסכים, וטס לאיטליה. כאשר הגיע לדירה ברומא המתינו לו בה אנשי המוסד אשר הביאוהו לישראל בספינה, כדי לעמוד למשפט. השם סינדי הוזכר לראשונה על ידי העיתון "סאנדיי טיימס", אשר פרסם את הסודות שחשף ואנונו. ב-1988 ערך העיתון תחקיר מפורט על סינדי, אשר תוארה כסוכנת מוסד בלונדינית עימה קבע ואנונו פגישות בלונדון, ואף נצפתה אז על ידי כתב העיתון שהיה עד לאחת מפגישותיהם. במהלך התחקיר, שנמשך עד שנות ה-90, התברר כי תקלה בפעולת המוסד גרמה לכך שהיא עלתה למטוס לרומא בשמה האמיתי, ותחקירני העיתון הצליחו לחשוף את זהותה. עיתונאי שהתדפק על דלת ביתה בנתניה, הציג לה שאלות הנוגעות לחטיפה והיא לא הכחישה את עובדת היותה הסוכנת. ב-2004 שוב דיווח העיתון על קורותיה של שריל בנטוב, וכתביו איתרו אותה באורלנדו, שם היא עוסקת במכירה של יחידות נופש. מרדכי ואנונו עצמו טען לאחר שחרורו כי אינו מאמין שבנטוב, שאותה ראה שוב בתמונה, היא אותה אישה שעימה נפגש לפני מעצרו. מיכאל בר-זהר ונסים משעל, המוסד: המבצעים הגדולים, הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, תל אביב 2010, עמ' 276 - 289 יוסי מלמן, מאוסטרליה ועד לפיתוי ע"י "סינדי": כך נחטף ואנונו, באתר הארץ, 21 באפריל 2004 Susan Taylor Martin, The spy - and the man she busted, St. Petersburg Times, March 21, 2004 חנן גרינברג ושמוליק חדד, המרגל מרדכי ואנונו: "אני גאה ומאושר, אין יותר סודות", באתר ynet, 21 באפריל 2004
שווקים בלונדון

בעיר לונדון שווקים רבים - בהם שווקים מקורים, שווקים פתוחים ושוקי רחוב. בתוך הסיטי - העיר לונדון - התקיימו מספר שווקים עוד מהתקופה הרומית. חלק משווקים אלה קיימים עד היום. שוק בילינגסגייט - שוק דגים - עבר בשנת 1982 מהסיטי אל אזור פופלר. מבנה השוק הישן משמש כיום לאירועים וכנסים ונקרא שוק בילינגסגייט הישן. שוק לידנהול - שוק מזון - בשימוש גם כיום. שוק סמית'פילד – שוק בשר - משמש היום למכירת בשר. במקורו היה שוק של מכירת בקר וכבשים. שוק ספיטלפילדס - שוק מזון - עבר ב-1991 לאתר חדש באזור לייטון. השוק החדש נקרא שוק ספיטלפילדס החדש. אזור השוק הישן עדיין משמש למכירת מזון. שווקים אלה הם אתרי תיירות ידועים, ומבקרים בהם בעיקר תיירים: שוק ברמונדסי - שוק עתיקות ליד דרך גשר מצודת לונדון, באזור ברמונדסי בדרום לונדון. שוק בורו - שוק מזון באזור הבורו ליד גשר לונדון. שוק בריק ליין - שוק פשפשים - ידוע בשמו ה"ליין" - בקצהו הצפוני של בריק ליין ובאזור רחוב צ'שייר במזרח לונדון. שוק קמדן - שוק פשפשים ושוק בגדים - נמצא לצד תעלת ריג'נס בקמדן טאון, ברובע קמדן בצפון מערב לונדון. שוק דרך קולומביה - שוק פרחים בין בת'נל גרין להקני, במזרח לונדון. קובנט גרדן - שוק פרחים ופירות, בין הסיטי לאזור הווסט אנד. השוק הוא מרכז תיירות וקניות כיום. שוק גריניץ' - שוק עתיקות ואמנות, בגריניץ', בדרום מזרח לונדון. שוק פטיקוט ליין - שוק בגדים בין רחוב ונטוורת' ורחוב מידלסקס במזרח לונדון. שוק פורטובלו - שוק עתיקות באזור נוטינג היל, במערב לונדון. שוק ברודוויי - שוק אוכל במזרח העיר, מצפון לתעלה בחלקה הדרומי של רובע האקני. שווקים קטנים בהם מבקרים פחות תיירים והם משמשים בעיקר את תושבי השכונות בהם הם נמצאים: שוק רחוב בריק - שוק קטן בלב הסוהו. שוק צ'פל - שוק מזון באיזלינגטון, בצפון לונדון. שוק רחוב צ'ירספ באזור פופלר, במזרח לונדון. שוק דרטפורד - שוק מזון ועתיקות בדרטפורד, בדרום מזרח לונדון. שוק רחוב איסט - שוק מזון בולוורת', בדרום לונדון. שוק לוור מארש - שוק צמוד לתחנת ווטרלו. שוק רמופורד - שוק ברומפורד, במזרח לונדון. שוק דרך רידלי - שוק מזון בדלסטון, במזרח לונדון. שווקים בטאוור המלטס
להקת פיקוד דיזינגוף

להקת פיקוד דיזינגוף הייתה להקת בידור שפעלה בין השנים 1969 – 1970. הלהקה שהורכבה מיוצאי הלהקות הצבאיות, הופיעה במתכונת דומה ללהקות אלה, הכוללת שירים ומערכונים. בין חבריה היו ששי קשת, צילה דגן, יהודה ברקן, שלומית נתיב, אריה מוסקונה, יוסף סוויה, שרה לפיד, רויטל שפנדלר ודני קוליש. הלהקה הוקמה על ידי "התיאטרון הצעיר", ביוזמתו של הבעלים והמנהל של התיאטרון, מנחם נוביק. נוביק פנה לדני ליטאי בבקשה שיביים את מופעי הלהקה וליאיר רוזנבלום, כדי שישמש כמנהלה המוזיקלי. נוביק הבין כי הצלחתם המוכחת של ליטאי ורוזנבלום בעבודתם עם הלהקות הצבאיות ובהפיכת שיריהן ללהיטים מצליחים, עשויה לפעול גם לטובת המופע החדש שיזם. לפיכך, בנה נוביק את דמות הלהקה החדשה כשיקוף אזרחי של להקה צבאית. השירים והמערכונים עסקו בנושאי הכרך התל אביבי, כמו גם שמה של הלהקה המשלב את משקל שמות הלהקות הצבאיות (כגון להקת פיקוד מרכז) עם רחוב דיזנגוף שהיה בתקופה זו מוקד הבילויים המרכזי של תל אביב. בין כותבי השירים נמנים קובי אשרת, דן אלמגור, יורם טהרלב, יענקל'ה רוטבליט ושלום חנוך. כמה משירי הלהקה הצליחו במצעדי הפזמונים, כמו "העולם כולו נגדנו" (מילים: יורם טהרלב; לחן: קובי אשרת) "טרזן על העצים" (מילים: יענקל'ה רוטבליט; לחן: דני ליטני) ו"הבובות מחלונות הראווה" (מילים: דן אלמגור; לחן: יאיר רוזנבלום). בין המערכונים הידועים היו "שלום המורה לטבע" (פרודיה על שיעור חינוך מיני) והמערכון "לופו" שבוצע על ידי יהודה ברקן והיווה את הבסיס לסרט "לופו" בו השתתף מאוחר יותר. הלהקה הופיעה בתוכנית אחת והוציאה שני תקליטים. היא זכתה להצלחה מסחרית, אך עד מהרה חברי הלהקה החלו לחפש את עתידם בקריירות סולו ובהרכבים אחרים. לאחר פירוקה, נעשה ניסיון להקימה מחדש עם המעבד המוזיקלי דוד קריבושי, אך הניסיון נכשל. מדיה וקבצים בנושא להקת פיקוד דיזינגוף בוויקישיתוף להקת פיקוד דיזינגוף, באתר MusicBrainz (באנגלית) להקת פיקוד דיזינגוף, דף שער בספרייה הלאומית להקת פיקוד דיזינגוף, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט)
פינקברי

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית שימוש בפרמטרים מיושנים [ אנשי מפתח ] פינקברי (באנגלית: Pinkberry) היא רשת אמריקאית לממכר פרוזן יוגורט שמרכזה בלוס אנג'לס שבקליפורניה. החנות הראשונה נפתחה בינואר 2005 על ידי שני אמריקנים ממוצא קוריאני בשם היי קיונג (שלי) הואנג ובן זוגה יאנג לי. במרץ 2008 היו ברשת 43 סניפים, 34 מהם בדרום קליפורניה ותשעה בעיר ניו יורק. בנובמבר 2012 היו לרשת 220 סניפים ב-17 ארצות. התוכנית המקורית של הואנג ולי הייתה להקים בית תה בסגנון אנגלי בשם Huntley Drive בהוליווד המערבית, קליפורניה. אולם לאחר שהעירייה סירבה להעניק להם רישיון למכירת משקאות אלכוהוליים הם פנו לתוכניתם החלופית להחייאת הפרוזן יוגורט - מוצר שזכה להצלחה בעיקר מאמצע שנות השמונים ועד תחילת שנות התשעים של המאה ה-20. החנות הראשונה נפתחה בינואר 2005. בתוך זמן קצר השתרכו תורים ארוכים בחנות, ובעקבות זאת נכתבה עליה כתבה אוהדת בלוס אנג'לס טיימס תחת הכותרת "הטעם שהניב 1,000 דו"חות חנייה" (the taste that launched 1,000 parking tickets). החנות השנייה נפתחה כעבור יותר משנה וחצי, בספטמבר 2006. מאז נפתחו עוד סניפים רבים בקליפורניה ובניו יורק. ב-16 באוקטובר 2007 השקיעה קרן מוורון של מייסד רשת בתי הקפה סטארבקס הווארד שולץ 27.5 מיליון דולר בפינקברי. מטרת ההשקעה הייתה להאיץ מהלך של התרחבות לכל רחבי ארצות הברית. בעקבות הצלחתה של הרשת קמו לה מתחרים רבים באזור קליפורניה. במקרה אחד גלשה התחרות להגשת תלונה על ידי בעל חנות מתחרה (קיוויברי) כנגד לי בגין איומים, ובהגשת תביעה על ידי פינקברי כנגד אותו מתחרה בגין העתקת סמליל והפרת סימן מסחר. בשנת 2007 הוגשה כנגד פינקברי תביעה בטענה להטעיית הצרכנים, משום שלאור כמות תרביות החיידקים במוצר שנמכר על ידה לא ניתן לכנותו "יוגורט" על פי התקנות של מחלקת המזון והחקלאות של קליפורניה. חנויות הרשת עוצבו באופן שנועד למתג את פינקברי כרשת עכשווית-אופנתית. הריהוט בחנויות עוצב על ידי פיליפ סטארק, ועל התאורה הופקדה חברת לה-קלינט. הקירות צבועים במגוון צבעים ורצפת הסניפים זרועה חלוקי נחל. בתחילה כלל התפריט של פינקברי שני טעמי פרוזן יוגורט בלבד: בסיסי ותה ירוק. מאוחר יותר הצטרף טעם שלישי - קפה. המוצר נמכר בשלושה גדלים - קטן (5 אונקיות, כ-140 גרם), בינוני (8 אונקיות, כ-230 גרם) וגדול (13 אונקיות, כ-370 גרם). בכל אונקיה יש 25 קלוריות, 5 גרם סוכר ו-0% שומן. בנוסף לכך מוצעים בסניפי הרשת "ברד" (shaved ice) עם פירות או תה ירוק, ושייקים (smoothies). לפרוזן יוגורט ניתן להוסיף פירות שונים (כגון פירות יער, מנגו ובננה), ערמונים, שקדים, שבבי שוקולד, עוגיות, גרנולה ועוד. הרשת נוהגת להציע תוספות מיוחדות לזמן מוגבל בחגים ובתקופת הקיץ. מדיה וקבצים בנושא פינקברי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פינקברי (באנגלית) פינקברי, ברשת החברתית פייסבוק פינקברי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פינקברי, ברשת החברתית אינסטגרם פינקברי, באתר פינטרסט אתר הבית של פינקברי Daborah Netburn, “The Taste That Launched 1,000 Parking Tickets”, Los Angeles Times 4.8.2006. Jennifer Steinhauer, "Heated Competition. Steaming Neighbors. This Is Frozen Yogurt?", New York Times 21.2.2007. Kimi Yoshino, "Passes test, but cold war goes on; A lab says the treat has yogurt in it. Attorneys are not impressed", Los Angeles Times 21.6.2007
בן-ציון הראל

בן-ציון הראל (הירשוביץ) (3 ביוני 1892 – 19 בספטמבר 1972) היה רופא ישראלי וחבר הכנסת. הראל נולד בגולדינגן שבלטביה וסיים בה את לימודיו בחדר ובגימנסיה המקומית. לאחר מכן הוא למד כימיה באוניברסיטת ציריך ורפואה באוניברסיטת ברן. סיים את לימודי הרפואה בשנת 1916. במהלך לימודיו הוא החל בפעילות באגודות ציוניות בשווייץ ובשנת 1921 עלה לארץ ישראל ועסק עד 1934 ברפואה בעין חרוד. ביוני 1927 נבחר למועצה המדיצינית של קופת חולים. בפברואר 1928 מונה לוועדה לבחינת המאבק נגד התפשטות המלריה, מטעם ועד הבריאות. הראל היה בין מקימי בית חולים העמק ועם פתיחת בית החולים באפריל 1930 שימש כמנהל בית החולים. הוא מונה גם לרופא הראשי של קופת חולים כללית בצפון הארץ ובשנת 1935 נבחר ליו"ר הסתדרות הרופאים בארץ ישראל. בדצמבר 1935 הוא נמנה בין מייסדי אסותא בתל אביב והיה למנהלה הראשון. בשנים 1940–1941 היה הממונה מטעם הוועד הלאומי ועיריית תל אביב על ענייני בריאות בשעת חירום. בשנים 1946–1948, לפני קום המדינה, היה מנהל ענייני הבריאות בוועד הלאומי. בשנת 1949 היה מייסד ומנהל בית חולים אלישע במרכז הכרמל בחיפה, במקביל לעבודתו כמנהל בית החולים אסותא. הראל המשיך להחזיק בתפקיד מנהל אסותא במקביל לכהונתו בכנסת וגם לאחר פרישתו מהכנסת. בשנת 1954 הוא דחה הצעה להתמודד על ראשות עיריית תל אביב. במהלך הכנסת השנייה והכנסת השלישית כיהן הראל כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים. בשנים 1962–1968 כיהן כיו"ר איגוד מנהלי בתי החולים בישראל. בקיץ 1962 הוא התמנה לחבר מועצת הבריאות. הראל נקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב. 'הירשוביץ, בן־ציון', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 174–175. (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא בן-ציון הראל בוויקישיתוף בן-ציון הראל, באתר הכנסת בן-ציון הראל, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "ד"ר בן-ציון הראל (הירשוביץ)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2949 ועידת רופאי קופת חולים, דבר, 16 ביוני 1927 בועד הבריאות, דבר, 14 בפברואר 1928 בעמק, דבר, 17 במרץ 1927 חגיגת הפתיחה של בית החולים המרכזי בעמק, דבר, 27 באפריל 1930 חנוכת בית החולים אסותא בתל אביב, דבר, 20 בדצמבר 1935 120 נבחרי הכנסת השנייה, מעריב, 14 באוגוסט 1951 שולמית לבארי, הלידות מתמעטות והולכות, מעריב, 12 בפברואר 1953 יד לפה, מעריב, 21 בדצמבר 1954 ד. גולן, מנהלי בתי החולים: ניתוח גוויות הוא הכרח לרפואה, מעריב, 8 בפברואר 1962 שר הבריאות: בקרוב תופעל רשות אישפוז עליונה, מעריב, 15 בדצמבר 1966 י. אביעם, 500 מליון ל"י להתקנת יחידות אישפוז בבתי חולים עד ל-1975, מעריב, 24 במאי 1968 פורסמו שמות חברי מועצת הבריאות, מעריב, 1 ביולי 1962 בן-ציון הראל באתר GRAVEZ
שוק הדגים של בילינגסגייט

שוק הדגים של בילינגסגייט (באנגלית: Billingsgate Fish Market), הממוקם במזרח לונדון הוא שוק הדגים הפנים יבשתי הגדול ביותר בבריטניה. מקור שם השוק הוא בשמה של השכונה בילינגסגייט במזרח הסיטי של לונדון, בו היה ממוקם השוק, על גדת נהר התמזה. רציף בילינסגייט, הנמצא בסמוך לרחוב התמזה התחתון הפך לשוק דגים כבר מהמאה ה-16 וה- 17. ב-1699 קבע חוק של הפרלמנט הבריטי את השוק כשוק דגים באופן רשמי. ב-1849 נבנה בניין מיוחד בשביל השוק, אשר הוחלף בשנת 1873 ושוב בשנת 1875 בבניין שתוכנן על ידי מהנדס העיר באותה עת - סר הורס ג'ונס. בניין זה, הקרוי כיום שוק בילינגסגייט הישן, משמש לאירועים ולכנסים. ב-1982 עבר השוק לבניין חדש (ובו 53,000 מ"ר של שטחי מכירה), ליד קנרי וורף. הדגים הנמכרים בשוק, מיובאים במשאיות מאברדין וקורנוול. מדיה וקבצים בנושא שוק הדגים של בילינגסגייט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שוק הדגים של בילינגסגייט
בית הכנסת בגרודנו

בית הכנסת הגדול בגרודנו הוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בחבר העמים. בית הכנסת נבנה בשנת ה'של"ח -1578 והוא נחשב לאחד מבתי הכנסת היפים באירופה. רב העיר באותו הזמן, הפוסק ההלכתי המפורסם רבי מרדכי יפה, מחבר ספרי ה"לבושים", הזמין את האדריכל האיטלקי סאנטי גוצ'י ׁ(Santi Gucciׁׁׁ) לתכנן את בית הכנסת ונקרא אז ״בית הכנסת הגדול״. בשנת תרנ"ט - 1899 השתוללה שרפה בעיר שפגעה גם בבית הכנסת, בעקבות כך עבר הבניין שיפוץ יסודי שבמהלכו גם נוספו לו אגפים חדשים וחזיתו שונתה לחלוטין. בין השנים 1905-1902 נבנה בית הכנסת מחדש לפי תוכניותיו של אייה פרונקין (Iya Frunkin) בסגנון האר-נובו. רב בית הכנסת כיום הוא הרב יצחק קופמן אשר משמש גם כשליח חב"ד ורב העיר, מאז שנת תשס"ג. חלקו של בית הכנסת שופץ על ידו ומשמש לבית הכנסת פעיל אשר מתקיימים בו מנייני תפילות, כולל לימוד תורה יומי לגברים וכולל לימוד תורה שבועי לנשים אשר הרב עומד בראשו.  בבית הכנסת מתקיימות גם פעילויות לקהילה כגון מסיבת חנוכה, מסיבת פורים וסדר פסח ציבורי. בבית הכנסת נמצא גם גן ילדים יהודי ומקווה טהרה. היכל בית הכנסת פנים בית הכנסת מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת בגרודנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת בגרודנו- כולל תמונות מהעבר, ההווה, ותוכניות השיפוץ הכנסת ספר תורה בשנת 2007 בניית המקווה טהרה שגיאות פרמטריות בתבנית:יוטיוב 'סוג: סיור וירטואלי בבית הכנסת, עם כתוביות באנגלית' אינו ערך חוקי What to see in Grodno?! Great Choral Synagogue, סיור וירטואלי בבית הכנסת, עם כתוביות באנגלית באתר יוטיוב (אורך: 01:27) ערך זה הוא קצרמר בנושא בתי כנסת ובנושא בלארוס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.