laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
באין מולדת

באין מולדת הוא סרט דרמה ישראלי מ-1956 בבימויו של נורי חביב. זהו הסרט הישראלי הראשון שצולם בצבע והראשון שעוסק בעליית יהודי תימן לישראל. מסיבה זו, ומכיוון שהשתמש בשפה קולנועית שהושפעה מהקולנוע הערבי, נחשב הסרט לחתרני ופורץ דרך בקולנוע המקומי. עלילת הסרט מתרחשת ב־1926, בתימן. נעמי (שושנה דמארי), נחטפה בילדותה בידי מוסלמים, שגם הרגו את הוריה, שמה שונה לנעמה והיא גודלה כמוסלמית העובדת כרקדנית וכזמרת במועדוני לילה. קבוצת יהודים קטנה מחליטה לעלות לארץ ישראל על רקע התעמרויות של ערביי הסביבה. נעמה, אשר מגלה את שורשיה, מצטרפת לקבוצה במסעה לארץ הקודש אחרי פגישה מקרית עם רועה צאן יהודי ועם ילד יהודי שהוריו נטבחו. קבוצת היהודים מונהגת על ידי שליח ציוני ממוצא מזרחי שהגיע מארץ ישראל. היהודים נתקלים בצרות שונות בדרכם המפרכת במדבר, אך סוף המסע טוב והם מגיעים אל הארץ המובטחת. שושנה דמארי, שייקה אופיר, סעדיה דמארי, איתן פריבר, כדורי שהרבני, עמוס אריכא, אילן עובדיה, אופירה נבון, ורה גולדמן, שלמה בשמי וירוחם כהן. הבמאי נורי חביב עלה לישראל ב-1954. יחד עם שלושה מאחיו הקים את אולפן ההסרטה "אולפני חביב" בהרצליה. לאחר הקמת האולפן ניגש מיד להפקת הסרט בסוף 1954, שהעבודה עליו הסתיימה ב-1956. האחים הצליחו לגייס 350 אלף לירות ליצירת הסרט. הסרט היה הראשון שהציג סיפור עלייה מארצות המזרח, והשתמש בשפה קולנועית מעורבת שהושפעה מהקולנוע הערבי, הרוסי והמערבי. לימים סיפר חביב: "בכל הסרטים שראיתי אף אחד לא עשה סרט על עדות המזרח, על כמה הם סבלו, על הפוגרומים שהיו נגדם, על איך הם נלחמו וזרקו הכל כדי לבוא לישראל ועל כל הקשיים שהיו להם בדרך". "נכון, גם היהודים באירופה סבלו, אבל אז אף אחד לא הזכיר מה עבר על היהודים המזרחים. הרי גם להם לקחו את הרכוש ואת הבתים, וגם מהם הרגו רבים. כשאני הייתי בן 12 היה בעיראק פוגרום גדול, הרגו הרבה יהודים, זרקו אותם בחפירה גדולה, בלי שמות ובלי כלום, ואף אחד לא עשה סרט על זה". "באין מולדת", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "באין מולדת", באתר ספר הקולנוע הישראלי "באין מולדת", באתר אידיבי "באין מולדת", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "באין מולדת", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית היו סרטים - שנות ה-50 - באין מולדת, סרטון באתר יוטיוב נירית אנדרמן, עכבר העיר אונליין, מדוע נאסר להקרנה הסרט הראשון שכולו ישראלי, באתר הארץ, 29 במרץ 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וישליצה

וישליצה (בפולנית: Wiślica; ביידיש: ווייסליץ) הוא כפר במחוז בוסקו שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, על גדת נהר נידה (Nida), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. ראשיתו של היישוב באלף הראשון לספירה. במהלך המאה ה-14 נבנה בכפר מבצר, והוא הוקף בחומה, בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. בעת פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב קשות. בחלוקת פולין נכלל הכפר בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בשטח פולין הקונגרסאית. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1514. בשנת 1566 הוגבלו מגורי היהודים ביישוב לפרבר אחד מחוץ לחומותיו. באמצע המאה ה-17 נרצחו כ-50 משפחות יהודיות בכפר בידי חייליו של המצביא הפולני סטפן צ'רנייצקי. בין השנים 1823 ו-1862 אסרו הרוסים על ישיבת יהודים נוספים בכפר. באמצע המאה ה-19 שופץ בית הכנסת בכפר. בשנת 1912 הופצה נגד יהודי הכפר עלילת דם, לפיה הם מתכוונים להכין מצות לפסח מדמם של נוצרים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, נמלטו מהיישוב רבים מיהודיו, ועם הגעת החיילים הפולנים למקום, חייבו את יהודיו בתשלום סכומי כסף גדולים. לאחר המלחמה הוחמר מצבם הכלכלי של יהודי היישוב, ורבים מהם היגרו ממנו. בשנת 1921 מנו היהודים 63% מאוכלוסיית הכפר. בין מלחמות העולם התגברה בכפר הפעילות הציונית, ופעלו בו תנועות נוער ציוניות רבות, וכן קיבוץ הכשרה. בשנים אלה נמנו בכפר 1,437 יהודים. ב-8 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו העלו את בית הכנסת ביישוב באש, והטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חיוב בתשלומי כופר, חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה קשות. בשנת 1940 הגיע מספר יהודי היישוב לכ-2,200, לאחר שהגיעו למקום פליטים יהודים ממקומות שונים. במאי 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו התקיימו תנאי צפיפות קשים, תוך התפשטות מגפות. בגטו הוחרם רכוש היהודים, והגברים היהודים בו אולצו לגלח את זקניהם. ב-3 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שוטרים גרמנים ופולנים, וכינסו את יושביו. כ-2,200 יהודי המקום גורשו בעגלות לפינצ'וב, וממנה לינדז'יוב, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום. מדיה וקבצים בנושא וישליצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וישליצה ספר יזכור לקהילת וישליצה, בספריית העיר ניו יורק וישליצה באתר מרכז מורשת יהדות פולין וישליצה (Wiślica), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "וישליצה", באתר השטעטל הווירטואלי סמואל פישמן ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), וישליצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 340–342), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
פרדיננד שאל

גנרל פרדיננד שאל (בגרמנית: Ferdinand Schaal;‏ 7 בפברואר 1889 – 9 באוקטובר 1962) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. שאל נולד ב-7 בפברואר 1889 בפרייבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-22 (באדן ה-3 - הנסיך קרל), ולחם בשורותיו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-25 בנובמבר 1915 הועבר לדיוויזיה ה-115. ב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת ריטמייסטר, ובמרץ 1918 מונה למפקד גדוד ברגימנט המילואים ה-40, באוגוסט 1918 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-463, הוא היה ובתחילת אוקטובר 1918 נפצע במהלך הקרבות בחזית המערבית. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר שאל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1925 מונה שאל למפקד פלוגה 3 ברגימנט הפרשים ה-15 (הפרוסי), וב-1 בנובמבר 1928 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באפריל 1929 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה, וב-1 באוקטובר 1931 מונה לקצין אג"ם באגף כוח אדם של הרייכסווהר. ב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-16, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-1. ב-1 בינואר 1938 הועלה שאל לדרגת גנרל מיור, ב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באוגוסט 1939 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-10. עם פרוץ המלחמה היה שאל מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-10 שהייתה בעתודת קבוצת ארמיות צפון, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין. במהלך המערכה על צרפת לחם שאל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט והשתתף במצור המוצלח על קאלה, ובשלב השני לחם כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת הארמייה הרביעית, ועל פעולותיו בקרבות קיבל שאל ב-13 ביולי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה לחם שאל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-1 בספטמבר 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-34, שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-13 בספטמבר 1941 מונה שאל למפקד הקורפוס הממונע ה-56 שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן פיקד עליו במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 באוקטובר 1941 הועלה שאל לדרגת גנרל חיל השריון. ב-21 בינואר 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה התשיעית, וב-1 במרץ 1942 הוסב הקורפוס ה-56 לקורפוס פאנצר. ב-8 במרץ 1942 קיבל שאל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-2 במאי הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה הרביעית. ב-15 ביולי 1943 הועבר הקורפוס שוב תחת פיקוד הארמייה התשיעית, וב-1 באוגוסט פרש שאל מתפקידו. ב-1 בספטמבר 1943 מונה שאל למפקד המחוז הצבאי של בוהמיה ומוראביה. ב-20 ביולי 1944 לאחר ניסיון החיסול של היטלר ביצע שאל את פקודות "מבצע ולקיריה", ובשל כך נעצר למחרת על ידי קרל הרמן פרנק בפקודת הימלר. שאל נכלא בבית כלא באוסטריה, אך לא הוצא להורג, וב-28 באפריל 1945 נפל בשבי צבא ארצות הברית. שאל שוחרר מהשבי כבר באוגוסט 1945. לאחר שחרורו התגורר שאל בבאדן-באדן עד למותו ב-9 באוקטובר 1962. פרדיננד שאל באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) ליתר דיוק - הפיקוד המיוחד הגבוה ה-34 (Höheres Kommando z.b.V. XXXIV)
לי קצ'יאנג

הרפובליקה העממית של סין זהו שם סיני; שם המשפחה הוא לי. לי קצ'יאנג (בסינית: 李克強; פיניין: Lǐkèqiáng;‏ 1 ביולי 1955 – 27 באוקטובר 2023) היה מדינאי סיני שכיהן בראש מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין בשנים 2013–2023. לי היה חבר הוועדה המתמדת (אנ') של הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית הסינית, דה-פקטו גוף קבלת ההחלטות החזק ביותר בסין, ונחשב לאחד האישים המרכזיים בדור החמישי של הנהגת סין העממית. הוא היה כלכלן במקצועו. את התקדמותו בשורות המפלגה עשה לי ב'ליגה הצעירה הקומוניסטית', עד שהגיע להיות המזכיר הראשון שלה. לי שימש כמושל ומזכיר המפלגה בחנאן בשנים 1998–2004, כמזכיר המפלגה בליאונינג ב-2004–2007, וכסגן הראשון לראש הממשלה בשנים 2008–2013, תחת ראש הממשלה וון ג'יאבאו. כסגן ראש הממשלה טיפל לי במגוון נושאים כלכליים, בהם פיתוח כלכלי, שוק ההון ושינויי אקלים. לי התמנה לראש ממשלה ב-15 מרץ 2013 ומאז הוביל את העברת הדגש בכלכלת סין, מצמיחה שמבוססת על ייצוא לצמיחה שמבוססת על צריכה פנימית. מייחסים ללי תפקיד חשוב ביישום "הרפורמות העמוקות המקיפות", שהוכרזו ב-2014. לי נולד בבדינגיואן, מחוז אנחווי למשפחת איכרים סינים (האן), ובימי מהפכת התרבות בסין בשנים 1974–1976 נשלח במסגרת בריגדה לחינוך הנוער לבצע עבודות פיזיות ביישוב דמיאו בנפת פנגיאנג במחוז הולדתו, אנחווי. בשנת 1982 הוא סיים ארבע שנות לימודי משפטים באוניברסיטת בייג'ינג. הוא התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית בסין בשנת 1976 ובימי לימודיו עלה בהיררכיה של ברית הנוער הקומוניסטי. בשנת 1982 נבחר בוועד המרכזי לענייני חינוך. כפקיד בכיר בברית הנוער הקומוניסטי בימי אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989) העריך כי מחאות הצעירים נבעו ממניעים "פטריוטיים". בשנים 1988–1994 למד כלכלה באוניברסיטת בייג'ינג וסיים תואר מאסטר ואחר כך דוקטור בכלכלה. בשנת 1991 למד גם בבית הספר המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. בשנים 1993–1998 כיהן כמזכיר ראשי של ברית הנוער הקומוניסטי המונה כ-70 מיליון חברים. בשנים 1998–2004 כיהן כמושל המחוז חנאן ובשנים 2004–2008 היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית במחוז ליאונינג. בשנים 2008–2013 לי היה הסגן הראשי של ראש הממשלה הסינית. בתקופה זו, כיד ימינו של ראש הממשלה וון ג'יאבאו, עסק רבות בפיתוח הכלכלי (בקורת המחירים), פיננסים, שינויי האקלים, וניהול המקרו-כלכלה. הוא נחשב ברפובליקה העממית של סין לאחד מנציגי "הדור החמישי של מנהיגות". משנות ה-80 של המאה ה-20 נחשב לי בן ברית של המנהיג הסיני לשעבר חו ג'ינטאו. בימי הממשלה בראשותו הוביל לי קצ'אנג תפנית בסדר העדיפויות מהדגש על צמיחה המבוססת-יצוא אל התמקדות בעיקר בצריכה הפנימית. מייחסים לו תפקיד חשוב ביישום "הרפורמות המעמיקות המקיפות" שהתבשרו בסתיו 2014. באוקטובר 2022, הודח משורות ההנהגה הבכירה של המפלגה הקומוניסטית הסינית, במסגרת הקונגרס הלאומי ה-20. כהונתו כראש ממשלה הסתיימה במרץ 2023, לאחר עשור בתפקיד ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין. במקומו מונה לי צ'יאנג. לי קצ'יאנג היה נשוי לצ'נג הונג, פרופסור באוניברסיטת הבירה לכלכלה ולמנהל עסקים בבייג'ינג. חמיו היה בעבר סגן מזכיר של ברית הנוער הקומוניסטי. מדיה וקבצים בנושא לי קצ'יאנג בוויקישיתוף ביוגרפיה כתבה ב"אקונומיסט" ביולי 2007 לי קצ'יאנג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לי קצ'יאנג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארגון הצעירים של המפלגה הקומוניסטית של סין, שמיועד לבני 14–28. בארגון חברים חלק גדול מבני גילים אלו בסין. יום לאחר בחירתו של שי ג'ינפינג, המזכיר הכללי של המפלגה, לנשיא סין
פטסי ביירן

פטרישה "פטסי" ביירן (באנגלית: Patricia "Patsy" Byrne;‏ 13 ביולי 1933 - 17 ביוני 2014) הייתה שחקנית אנגלייה, ידועה בעיקר מתפקיד המטפלת "נרסי" בעונה השנייה של הסדרה הקומית "הפתן השחור" וכאמו השתלטנית של מלקולם בסדרה "Watching" של ITV. ביירן נולדה באשפורד שבקנט. התחנכה בבית הספר לבנות באשפורד. אחר כך למדה בבית הספר למשחק "רוז ברופורד קולג'" והצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית. בראשית שנות השישים של המאה העשרים גילמה דמויות כמו מריה במחזה "הלילה השנים עשר" וגרושה במחזה "מעגל הגיר הקווקזי" בתיאטרון אולדוויץ'. בשנות השמונים הופיעה בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר. ביירן כיכבה לצדו של טוני רובינסון בפרק בסדרה הקומית לילדים "Maid Marian and Her Merry Men". בתוכנית לילדים "Playdays" של ה-BBC שיחקה בתפקיד "בטי מחלקת התה". עוד הופיעה בריין בסדרה "אני, קלאודיוס" (1976), בדרמה התקופתית "Stealing Heaven" (מ-1988), "המפקח מורס" (1989), "עלובי החיים" (1998), "דייוויד קופרפילד" (1999) ובקומדיה "קווין ופרי קורעים את איביזה" (2000). בריין השתתפה במספר רב של תסכיתי רדיו. ביירן הייתה נשואה לפטריק ג'ון סקומב מ-1967 ועד מותו בשנת 2000. ב-17 ביוני 2014 נפטרה ביירן בבית האבות לאמנים "דנוויל הול" בנורת'ווד שבלונדון. גן הדובדבנים (1962) The Cherry Orchard (1972) The Ruling Class (1972) The Alf Garnett Saga (1979) The Class of Miss MacMichael שובו של חייל (1982) The Return of the Soldier (1982) Britannia Hospital (1985) Mr. Love (1993) Stealing Heaven (1993) The Higher Mortals ‏(1996) ‏The Treasure Seekers - סרט טלוויזיה של ITV קווין ופרי קורעים את איביזה (2000) Kevin & Perry Go Large פטסי ביירן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פטסי ביירן, באתר MusicBrainz (באנגלית) Obituary, independent.co.uk Slide, Anthony (1996) Some Joe You Don't Know: American Biographical Guide to 100 British Television Personalities, Greenwood Press; ISBN 978-0-313-29550-8, p. 11 "Blackadder 'Nursie' actress Patsy Byrne dies aged 80". bbc.co.uk. BBC. נבדק ב-22 ביוני 2014. {{cite web}}: (עזרה) "BYRNE - Deaths Announcements". Telegraph.co.uk. The Telegraph. 21 ביוני 2014. נבדק ב-21 ביוני 2014. {{cite web}}: (עזרה)
וישנייווייץ

וישנייווייץ (באוקראינית: Вишнівець; בפולנית: Wiśniowiec) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. האזכור הראשון לעיירה הוא משנת 1395, עת התקיים במקום מבצר. בשנת 1512 הביסו הכוחות הפולנים את הטטרים שהשתלטו על האזור. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בשטחי האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכלל בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה. יהודים ישבו בעיירה מהמחצית השנייה של המאה ה-16, ובשנת 1635 התקיימה במקום ישיבת גליל ווהלין של ועד ארבע הארצות. באמצע המאה ה-17 פרעו ביהודי העיירה הקוזקים של חמלניצקי, ולאחר מכן הטטרים. במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה. בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה התארגנה בעיירה קבוצת הגנה עצמית יהודית, עקב הפוגרומים שנערכו בעיירות הסביבה. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה מאות מיהודיה. בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי מרשת תרבות, לצד תלמוד תורה וישיבה. בשנים אלה חיו בעיירה כ-3,000 יהודים, רוב תושביה. עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בספטמבר 1939, הגלו אלו לסיביר מספר יהודים אמידים ופעילים ציוניים מהעיירה. ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה ערכו האוקראינים המקומיים פוגרום ביהודיה, בו רצחו מאות מהם עד סוף חודש יולי. ב-4 בספטמבר 1941 נערכו פרעות חדשות בעיירה, בהן נרצחו 146 יהודים. ב-16 במרץ 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור, אליו הובאו גם יהודים מוישגרודק ומיישובי הסביבה, עד שמספר יושביו הגיע לכ-3,500 איש. בגטו שררו תנאי רעב כבדים, אשר הפילו חללים רבים. באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שוטרים אוקראינים, ירו לתוכו באופן אקראי, ובכך רצחו עשרות מיושביו. ב-11 באוגוסט 1942 נרצחו 2,669 יהודי הגטו הנותרים, רובם נשים וילדים, מחוץ לעיירה, תוך שבשבועות הבאים נערך מצוד מקיף אחר יהודים שהסתתרו בעיירה ובסביבתה. מדיה וקבצים בנושא וישנייווייץ בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת וישנייווייץ, בספריית העיר ניו יורק וישנייווייץ באתר מרכז מורשת יהדות פולין וישנייווייץ (Wiśniowiec), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "וישנייווייץ", באתר השטעטל הווירטואלי מרטין דין (אנ') ואנדרו קוס, וישניובייץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1492–1494), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ולדימירץ

ולדימירץ (באוקראינית: Володимирець, ווֹלודימירץ; בפולנית: Włodzimierzec, ולודז'ימייז'ץ) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, במפגש הנהרות סטיר והורין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. האזכור הראשון לעיירה, אשר נוסדה בזמן נסיכות קייב, הוא משנת 1570, ובשנת 1667 הוענקו לה זכויות עיר. עיירה זו מהווה מרכז של ראיון ולדימירץ שגובל עם ראיון דוברוביצקי, ראיון סארני וראיון זריצ'נה של מחוז רובנו. בשנת 1700 מתועד קיומה של קהילה יהודית קטנה בעיירה. היא כונתה על ידי היהודים "לודמיר קטן" כדי להבדילה מלודמיר. מהמאה ה-19 כיהנו כרבני הקהילה בעיירה בני משפחת שליטא. ערב מלחמת העולם הראשונה נוסדה בעיירה ישיבה שנסגרה לאחר זמן לא רב. במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים, וחיילי צבא האימפריה הרוסית חנו במקום, דבר שהעניק ביטחון, אך גם גרם לפגיעה ביהודי המקום. לאחר המלחמה, הוטל על יהודי העיר תשלום כופר גבוה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,263 יהודים, קרוב למחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית. לאחר מהפכת 1917 הוקמה מיליציה אזרחית בפיקוד יהודי. לאחר שהתפרקה המיליציה הוקמה אגודת הגנה עצמית יהודית. ב-3 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידיה גרמנים, לאחר שהרגו מאות צעירים ממנה שגויסו לצבא האדום ונפלו בשבי, ובהם יהודים רבים. בימים שקדמו לכך, ביצעו אוקראינים מקומיים מעשי רצח ושוד בקרב יהודי העיירה. עם הכיבוש הגרמני, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת תשלום סכומי כופר. בראש היודנרט בעיירה הועמד יעקב אייזנברג. באפריל 1942 רוכזו כ-3,000 יהודים מהעיירה ומסביבתה בגטו שהוקם בה. בסוף באוגוסט 1942 נרצחו רוב יושבי הגטו בקבר אחים, חלק קטן הצליח לברוח כתוצאה ממהומה שקרתה במהלך ההוצאה להורג. לאחר מכן, נערך מצוד אחר יהודים שהצליחו להימלט מהאקציה. אהרן מאירוביץ (עורך), ספר ולאדימרץ : גלעד לזכר עירנו, תל אביב: דפוס עופר, תשכ"ג (לעיון מקוון באתר ספריית העיר ניו יורק) מדיה וקבצים בנושא ולדימירץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ולדימירץ ולדימירץ באתר מרכז מורשת יהדות פולין ולדימירץ (Włodzimierzec), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') וסמואל פישמן, ולודז'ימייז'ץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1494–1496), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
גבריאל מרינסקו

גבריאל (לעיתים גברילה) מרינסקו (ברומנית: Gabriel Marinescu לעיתים Gavrilă)‏, 7 בנובמבר 1886 - 27 בנובמבר 1940, היה איש צבא ומשטרה ופוליטיקאי רומני, נאמנו של המלך וחבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה. מרינסקו נרצח על ידי לגיונרים כנקמה על הרצח של קורנליו זליה קודריאנו, הניקדורים והדצ'מבריים, רציחות, שתכנונן וביצוען בהוראת המלך, מיוחסים למרינסקו. מרינסקו נולד בכפר במחוז ארג'ש, ברומניה, בן לאיש צבא רומני. בסיום לימודי התיכון עבר את הקורסים של בית הספר לבנים של אנשי צבא ביאשי וב-1 ביולי 1907 סיים במקום הראשון את מחזור בית הספר הצבאי לחיל רגלים ופרשים בבוקרשט וקיבל דרגת סגן משנה. לאחר שלוש שנים הועלה לדרגת סגן, ב-1915 היה לקפטן וב-1917, בעת שירות במלחמת העולם הראשונה, הועלה לדרגת מיור. הוא זכה לציון לשבח הצבאי על שם מיכאי האמיץ וב-1918 מונה לפקד רגימנט 9 ציידים. ב-1921 מונה ללויטנט-קולונל וב-1 באוקטובר 1926 קיבל דרגת קולונל. ב-1930, כשהנסיך קרול שב לרומניה, כדי לנסות להמליך את עצמו על חשבון בנו, קולונל מרינסקו יחד עם קולונל תאודורסקו (מפקד רגימנט מס' 2) יצאו עם יחידותיהם לקראת הנסיך וקיבלו את פניו עם תזמורות צבאיות מבלי שקיבלו לכך את אישור הממונים עליהם. לאחר המלכתו של קרול מונה מרינסקו לפרפקט של משטרת בוקרשט, תפקיד בו נזקפת לזכותו החלפת שוטרי הרחוב חסרי ידיעת קרוא וכתוב. ב-23 בפברואר 1937 מונה לתפקיד תת-מזכיר מדינה במשרד הפנים עד ל-28 בדצמבר 1937. במהלך תקופה זו, בחודש מאי, הועלה לדרגת גנרל בריגדיר. ב-1 בפברואר 1939 הוא מוחזר לתפקיד תת-מזכיר מדינה במשרד הפנים וב-21 בספטמבר, לאחר רציחתו של ארמנד קלינסקו, הוא מתמנה לשר הפנים ומקבל את משימת דיכוי התנועה הלגיונרית. כעבור שבוע הוא מקבל תפקיד של שר הממונה על הסדר הציבורי. בספטמבר 1940, לאחר שרומניה מוכרזת מדינה לאומית-לגיונרית והמלך מודח ומוחלף בבנו, מרינסקו נעצר ונכלא ובליל 26/27 בנובמבר, בתאו, נרצח בעשר יריות, שלוש מתוכן בראשו. מרינסקו היה מרכיב חשוב בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה. מדיה וקבצים בנושא גבריאל מרינסקו בוויקישיתוף Decăderea lui Gavrilă: Ingratul stăpân dă cu piciorul câinelui său credincios (אורכב 22.11.2015 בארכיון Wayback Machine) (ברומנית)
פאור

האם התכוונתם ל... אמיל פאור – מנצח אוסטרי דוד לוי-פאור – פרופסור ישראלי למדע המדינה יוסף פאור – רב וחוקר יהדות ישראלי קולם פאור – שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי רונן פאור – שחיין ישראלי פור (פירושונים)
בנדיקטין

בנדיקטין (מצרפתית: Benedictine) הוא ליקר המיוצר בצרפת מ-27 סוגי צמחים. בנדיקטין מכונה גם "קיסר הליקרים". הליקר מבוסס על אלכוהול נייטרלי שמופק מסוכר סלק, ובו מושרים עשבי התיבול השונים. כמו כן, הוא מיושן במשך מספר שנים בחביות עץ אלון. משך הכנת כל בקבוק הוא 7 שנים. ההיסטוריה של משקה הבנדיקטין החלה במהלך תקופת הרנסאנס כאשר נזיר בנדיקטיני יצר משקה המורכב מתערובת של 27 צמחים ותבלינים מארבעת קצוות העולם. המשקה הפך לפופולרי מאוד בחצר המלך ועד מהרה הפך למפורסם והמשיך להיות מיוצר בידי הנזירים הבנדיקטינים עד לסוף המאה ה-18. במהלך המהפכה הצרפתית, כמעט ואבדה נוסחת המשקה הייחודי כאשר אספן ספרים בורגני קנה את ספר הרישומים מהמנזר שהכיל בתוכו את המידע. האספן שלא ידע על האוצר המוחבא בידו השאיר את הספר בספרייה אשר בביתו שנים ארוכות עד שקרוב משפחתו, אלכסנדר לה-גרנד, מצא את נוסחת המשקה בספר והחליט על ייצור מיידי של המשקה הישן וקרא לו "בנדיקטין". עד שנת 1873 הפך המשקה לפופולרי וייצרו כמאה וחמישים אלף בקבוקים ממנו באותה שנה, כתוצאה מכך החליט אלכסנדר לה-גרנד על הקמת חברה לשיווק הבנדיקטין וייצורו. בשנת 1882 אף הוקם מוזיאון מיוחד לייצור הבנדיקטין אשר שם הוא ממשיך להיות מיוצר עד היום. המתכון המדויק לייצור הבנדיקטין נשמר עד היום כסוד מסחרי מוגן של חברת המשקאות בקרדי (Bacardi) הבעלים הנוכחיים של המותג, וידוע בכל רגע נתון רק לשלשה אנשים. רבים ניסו לחקות את המשקה עד שהחברה הקימה במתחם שלה בנורמנדי אולם לחיקויים מזויפים של הבקבוק בעל המבנה המיוחד, השם בנדיקטין, והתויות. כל בקבוק בנדיקטין נושא תוית עם האותיות D.O.M ראשי תיבות של הביטוי הלטיני "Deo Optimo Maximo" ובעברית "אלוהים, הטוב והגדול". תחת המותג בנדיקטין מייצרת החברה גם ליקר נוסף בשם B&B, בנדיקטין וברנדי - בנדיקטין מהול בברנדי, אשר במוצהר מעורב עם יין ומשום כך אינו כשר. כמו כן מייצרת החברה "בנדיקטין סינגל קסק" (מחבית אחת) בבקבוק שחור מיוחד והיא מוכרת אותו רק בחנות החברה בנורמנדי צרפת. בנדיקטין משמש גם כבסיס לכמה קוקטיילים נפוצים ביניהם: פריסקו, דרבי, סינגפור סלינג ועוד. למרות שהמשקה מיוצר ללא השגחה רבנית ואין לו תעודת כשרות, הוא מוכר ככשר. הרבנים משה דוד גוטניק מאוסטרליה, ומערכת הכשרות של הרב משה לנדא ביררו בזמנו את החומרים המרכיבים את המשקה ותהליך ייצורו והתברר כי לא מעורב בו יין, כך שהוא כשר ללא ספק. מדיה וקבצים בנושא בנדיקטין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בנדיקטין בנדיקטין - אלכופדיה, אנציקלופדיית האלכוהול האינטראקטיבית, מאורכב באתר http://archive.is (באנגלית)
דוד טביל

דוד טביל-טעביל-טבל הוא שמם הפרטי של רבנים שונים, חלקם מוכרים בשמם הפרטי בלבד. כדי להבחין ביניהם נעשה בדרך כלל שימוש בשם עיר רבנותם, או אחת מערים אלו. האם התכוונתם ל... דוד טביל ממינסק – מחבר הספר "נחלת דוד", רבה של מינסק דוד טבל בן נתן נטע מליסה – רבן של הורוכוב וליסה דוד טבל קצנלנבוגן – רבה של סנקט פטרבורג דוד טבל שייר – רב בפרנקפורט, במברג, ומיינץ
נעמה ברקאי

נעמה ברקאי (נולדה ב-1967) היא ביופיזיקאית ישראלית, פרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע המכהנת כראש המחלקה לגנטיקה מולקולרית וכראש המרכז לגנטיקה מולקולרית ע"ש פוררשהיימר. מחקריה מתמקדים בהבנת העקרונות העומדים מאחורי מעגלים גנטיים, כאשר גילוייה על מנגנוני בקרה ליצירת חלבונים חיוניים בתא תרמו רבות להנחת בסיס היסוד להבנת ההתפתחות האבולוציונית ברמה התאית. ברקאי, בתו של הפיזיקאי פרופ' איסר גולדברג ודינה גולדברג, אחותם הבכורה של אפרת, יעל, יוסף ושירה, גדלה בירושלים ולמדה בתיכון פלך. ברקאי השלימה תואר ראשון, שני ושלישי בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלה, אותה סיימה ב-1995, עסקה במנגנונים סטטיסטיים של למידה. לאחר מכן פנתה ללימודי פוסט-דוקטורט במעבדתו של פרופ' לייבלר באוניברסיטת פרינסטון, שם עסקה במידול תאורטי של רשתות ביוכימיות. ברקאי זכתה להוקרה בינלאומית על מחקריה, ובין השאר זכתה בפרס מרטין קימל לחדשנות מחקרית (2007) ובפרס הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) לנשים במדע, על תרומתה לתחום הביולוגיה בבניית מודלים מתמטיים של מערכות ביולוגיות (2008). בשנת 2012 מונתה לתפקיד ראש המחלקה לגנטיקה מולקולרית וכראש המרכז לגנטיקה מולקולרית ע"ש פוררשהיימר במכון ויצמן. במסגרת כהונתה בתפקיד, ברקאי ממשיכה לחקור, יחד עם קבוצת המחקר שלה, את העומד מאחורי מנגנונים מולקולריים מכניים בטבע. בשנת 2018 זכתה בפרס רוטשילד במדעי החיים על תגליותיה הבסיסיות בביולוגיה מערכתית, על גיבוש מושגי החוסן כעקרונות תכנון במעגלים מולקלריים ועל כך שהצליחה להראות כי עקרונות אלה עומדים בבסיס תהליכי יסוד ביולוגיים. באותה שנה צורפה כחברה לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. ברקאי וחברי קבוצת המחקר חקרו ופרסמו מאמרים שונים בתחום הביולוגיה המולקולארית. מחקריה על תהליכי הבקרה של התבטאות גנים בפנוטיפ ועל ניסויים אבולוציוניים שהטבע מבצע בתאים זיכו אותה בפרס מרטין קימל לחדשנות מחקרית בשנת 2007. מחקריה האחרונים התרכזו בבחינת במנגנונים מולקולריים שונים ובניסיון להבנת בסיסם. המחקרים התמקדו בתחומים שונים, ביניהם בסיס המכניקה המולקולרית של מקרים הסתברותיים של הטרוגניות ו"עיקשות" (persistence) פנוטיפית, תהליכי שכפול דנ"א בתא, תופעת "און כלאיים" - במסגרתה בן כלאיים הוא בעל יכולות או ביצועים טובים יותר משל הוריו ה"טהורים", ומנגנון שימור הפרופורציות בין הרקמות של המורפוגן ומנגנוני השמירה על גודלו של התא. פרס מיכאל ברונו לחוקרים מתחת לגיל 50 הקרובים לפריצת דרך בתחומם (2004) פרס מייסדי טבע על פריצת דרך של מחקריה בתחום הרפואה המולקולרית (2005) פרס מרטין קימל לחדשנות מחקרית (2007) פרס הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) לנשים במדע (2008) פרס רוטשילד במדעי החיים (2018) נעמה ברקאי באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים אתר המעבדה של נעמה ברקאי רשימת פרסומים מדעיים של נעמה ברקאי נעמה ברקאי, על חישוביות ביולוגית, רעש ויציבות, איגרת 41, דצמבר 2019 "חוק חלוקת הסיכונים" של האבולוציה: מתי הגנים מוכנים לצאת להרפתקאות, ומתי הם מעדיפים להימנע משינויים, באתר מכון ויצמן למדע, ‏1 בנובמבר 2007 The Kimmel Prize, באתר מכון ויצמן למדע Systems biologist finds novel solutions to fundamental biological problems, באתר EMBO פרס רוטשילד, באתר יד הנדיב (ארכיון) RESEARCH INTERESTS, אתר מכון ויצמן למדע- Naama Barkai lab (ארכיון) הפרס על-שם מיכאל ברונו, באתר יד הנדיב פרס טבע, באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים