laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גלובצ'וב

גלובצ'וב (בפולנית: Głowaczów) הוא כפר במחוז קוז'יניצה שבפרובינציית מזוביה בפולין, כ-18 ק"מ מערבית לקוז'יניצה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נוסד בשנת 1445, והוענקו לו זכויות עיר. במאה ה-18 הוקמו ביישוב מתפרות ובתי מלאכה לענף ההלבשה. בשנת 1869 ניטלו מהיישוב זכויות העיר בידי הרוסים, לאחר שהתקיים במקום קרב עם המורדים הפולנים במהלך מרד ינואר. יהודים החלו להתיישב בגלובצ'וב במאה ה-16, תוך שנדרשו להיתר מיוחד כדי להתגורר ולעבוד ביישוב. בסוף המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בכפר, ובין מלחמות העולם התקיימה במקום פעילות ציונית. בשנת 1921 נמנו ביישוב למעלה מ-1,400 יהודים, כשני שלישים מתושביו. עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939 נלקחו יהודי המקום לעבודות כפייה. בקיץ 1942 גורשו יהודי הכפר יחד עם יהודים נוספים מהסביבה לגטו קוז'יניצה, ומשם שולחו בספטמבר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה. מצבת אבן עליה שמו של הכפר מונחת במקום בו היה בעבר מחנה טרבלינקה לזכר הנספים. מדיה וקבצים בנושא גלובצ'וב בוויקישיתוף גלובצ'וב באתר מרכז מורשת יהדות פולין "גלובצ'וב", באתר JewishGen (באנגלית) "גלובצ'וב", באתר השטעטל הווירטואלי יולנטה קריימר, גלובצ'וב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 223–224), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
גלוגוב מלופולסקי

גלוגוב מלופולסקי (בפולנית: Głogów Małopolski; ביידיש: גלאגעוו) היא עיירה במחוז ז'שוב שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. העיירה נוסדה בשנת 1570, ונקראה תחילה "גלובה" (Glowa), על שם מייסדה, כריסטוף גלובה. בשנת 1578 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במהלך המאה ה-17 הותקף היישוב בידי הטטרים, ולאחר מכן בידי גייסותיו של ג'רג' ראקוצי השני, ובתחילת המאה ה-18 נחרב כתוצאה מהמלחמה הצפונית הגדולה. במהלך המאה ה-18 היה היישוב בבעלות משפחת אצולה, ונבנו בו ארמון ומנזר. יהודים התיישבו בעיירה מסוף המאה ה-17, ומראשית המאה ה-18 פעלה במקום קהילה עצמאית. במהלך המאה ה-19 החלה לפעול בעיירה חסידות גלגוב. לקראת סוף המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית ביישוב, ועמדה על כ-40% מתושבי העיירה, אך התפתחות זו נבלמה כתוצאה מהגירה שלילית מהעיירה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הורע מצבם הכלכלי של יהודי העיירה, ובסוף שנת 1918 ובתחילת 1919 נערכו פרעות ביהודי המקום. בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיירה, והוקמו בה סניפים של תנועות נוער ציוניות. בשנים אלו נמנו בעיירה כ-650 יהודים. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה הוקם בה יודנרט, והועברו אליה יהודים שגורשו מכפרי הסביבה. ב-7 באפריל 1942 (פסח תש"ב) רצחו אנשי גסטאפו ארבעה מנכבדי הקהילה בעיירה, לאחר שעונו והושפלו. ב-20 באפריל רצחו הגרמנים 20 יהודים נוספים בעיירה. ביוני 1942 גורשו יהודי העיירה לגטו ז'שוב שהוקם בדצמבר 1941, תוך רצח עשרות יהודים במהלך האקציה. מספר גברים יהודים הושבו באופן זמני לעיירה לשם איסוף רכוש נטוש מבתי היהודים עבור הגרמנים. מגטו ז'שוב שולחו רוב יהודי העיירה אל מותם ביולי 1942, יחד עם רוב יהודי הסביבה. מבין אלה נשלחו רובם למחנה ההשמדה בלז'ץ ומקצתם לבורות ירי ביער רודנא הסמוך. לגלוגוב מלופולסקי יש ארבע ערים תאומות: הונגריה איבראן, הונגריה ליטא נמנצ'ין, ליטא אוקראינה פרצ'ין, אוקראינה סלובקיה ספישסקה פודהרדייה, סלובקיה מדיה וקבצים בנושא גלוגוב מלופולסקי בוויקישיתוף גלוגוב מלופולסקי באתר מרכז מורשת יהדות פולין "גלוגוב מלופולסקי", באתר השטעטל הווירטואלי "גלוגוב מלופולסקי", באתר JewishGen (באנגלית) יולנטה קריימר, גלוגוב מלופולסקי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 506–508), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ערים תאומות באתר של גמינת גלוגוב מלופולסקי (בפולנית)
סייד

סייד (ערבית: سَيِّد, תעתיק מדויק סַיִּד) הוא תואר כבוד הניתן לגברים שמקובל כי הם צאצאי הנביא המוסלמי מוחמד מנכדיו, חסן וחוסיין, בני בתו פאטמה זהרה וחתנו עלי בן אבו טאלב, שהיה גם בן-דודו. לנשים מצאצאי הנביא מוחמד יש כינויים אחרים (סיידה וכיוצא בזה). במקרה שמוצאו של אדם ממוחמד מגיע דרך אמו אך לא דרך אביו, אין הוא זכאי לתואר סייד, אם כי יש לו עדיין ייחוס. מוסלמים מסוימים מעניקים כינוי זה גם לצאצאים של אבו טאלב, דודו של מוחמד, מבניו האחרים: ג'עפר, עקיל וטאלב. אין לבלבל כינוי זה עם השם "סעיד", שהוא מילה ערבית ופרסית שמשמעותה "שמח". מילה אחרת שלפעמים מבלבלים בינה לבין תואר זה היא "שהיד", המונח הערבי למי שמת מות קדושים. המילה סייד משמעותה המילולית "אדון", בדומה לסר או לורד האנגלי. בעולם הערבי משמשת מילה זו עדיין לעיתים כתחליף ל"אדון", כמו "סייד ג'ון סמית'". הרעיון מובע גם באמצעות המילה "סידי" בניבים מערביים של השפה הערבית. השיעים מבדילים בין סיידים לאלו שאינם על פי צבע מצנפתם: הסיידים עוטים מצנפות שחורות או ירוקות (צבע בית עלי), ואילו אלו שאינם סיידים לובשים מצנפות לבנות או בצבע בהיר אחר. הנהגת השיעים לאורך הדורות הורכבה במרביתה המכרעת מסיידים; בין המנהיגים השיעים בני זמננו שהם סיידים: מזכ"ל חזבאללה לשעבר חסן נסראללה, האב הרוחני של הארגון מוחמד חוסיין פדלאללה (גם קודמו עבאס מוסאווי, היה סייד), הפוליטיקאי השיעי-עיראקי הקיצוני מוקתדא א-סאדר, אבראהים אל-ג'עפרי ראש ממשלת עיראק, האייתוללה הבכיר בעיראק עלי סיסתאני, והמנהיג העליון האיראני עלי ח'מנאי (גם קודמו, רוחאללה ח'ומייני היה סייד). כינויי כבוד ערביים אחרים כוללים את התארים "שייח'" ו"שָריף". שושלת ה"סיידים" מבית חסן ששלטו במכה, אל-מדינה, עיראק וכעת שולטים בירדן, בית האשם, נשאו את התואר "שָריף" ואשראף. בעולם הערבי "שָריף" לרוב שמור עבור צאצאי חסן בעוד "סייד" מצוי בשימוש עבור צאצאי חוסיין. כינוי נוסף, המצוי בשימוש בעיקר בדרום ובדרום מזרח אסיה, הוא "מיר" או מירזא. סיידים לעיתים קרובות כוללים את התארים הבאים בשמותיהם כדי לציין את הדמות דרכה הם מציינים את ייחוסם. אם מוצאם מיותר מאב ידוע אחד או אימאם שיעי, הם ישתמשו בתואר של האב דרכו הם משתלשלים בדרגה הישירה ביותר. מדיה וקבצים בנושא סייד בוויקישיתוף סייד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הנוהגים לציין בכינוי "סייד" את כל צאצאי עלי בן אבו טאלב, מחשיבים את העלאווים כ"סיידים". מכל מקום, העלאווים אינם צאצאי מוחמד, אלא הם משתלשלים מבני עלי מהנשים שנשא לאחר מות פטימה זהרה, כמו אום בנין. המצמצמים את השימוש במונח "סייד" לצאצאי מוחמד דרך פטימה זהרה, אינם מכירים בעלאווים כ"סיידים".
מומודו סיסאי

מומודו סיסאי (נולד ב-24 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת החלוץ. סיסאי התחיל את הקריירה שלו במועדון מקומי בגמביה. בגיל 20 חתם בוסטרלו הבלגית בה לא הצליח להטביע את חותמו, וב-31 ביולי 2010 חתם במ.ש.ק. ז'ילינה הסלובקית. סיסאי היה שותף להעפלה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות. עונה לאחר מכן זכה עם המועדון בדאבל. בינואר 2013 הצטרף לקאיראט אלמטי הקזחית עימה זכה בגביע הקזחי בתום עונת 2014. ב-7 ביולי 2015 עזב את המועדון. בספטמבר 2015 הצטרף למכבי נתניה. אולם שוחרר כעבור מספר חודשים בעקבות קשי הסתגלות. בצעירותו זכה סיסאי עם נבחרת הנוער של גמביה באליפות אפריקה בכדורגל עד גיל 17 בשנת 2005. ב-30 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד מקסיקו. ב-4 בספטמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד נמיביה. מ.ש.ק. ז'ילינה אליפות סלובקיה: 2011/2012 הגביע הסלובקי: 2011/2012 קאיראט אלמטי הגביע הקזחי: 2013/2014 בינלאומיים אליפות אפריקה בכדורגל עד גיל 17: 2005 מדיה וקבצים בנושא מומודו סיסאי בוויקישיתוף מומודו סיסאי, באתר Transfermarkt מומודו סיסאי, באתר Soccerway מומודו סיסאי, באתר WorldFootball.net מומודו סיסאי, באתר National Football Teams מומודו סיסאי, באתר FootballDatabase.eu רז אמיר, ‏עכשיו זה רשמי: מומודו סיסיי חתם במכבי נתניה, באתר ONE‏, 16 בספטמבר 2015 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מומודו סיסאי".
גליבנקלאמיד

גליבנקלאמיד (בלועזית: Glibenclamide) הוא השם הגנרי הבינלאומי לתרופה ממשפחת הסולפוניל-אוראה הניתנות לטיפול בסוכרת. בארצות הברית היא מכונה גליבורייד (glyburide). גליבנקלאמיד שייכת לדור השני של התרופה ממשפחת הסולפוניל-אוראה. בדומה לשאר התרופות ממשפחת זאת היא מתאפיינת בזמן פעילות ארוך יותר מאשר זמן מחצית של התרופה. על אף שהיא תרופה ישנה המשמשת זה שנים לטיפול בסוכרת, יש בה מספר חסרונות. היא עלולה לגרום לעלייה במשקל ולגרום להיפוגליקמיה. יתרונותיה הם עלות כספית נמוכה ושימוש היסטורי נרחב, מה שהופך אותה לתרופה חשובה לטיפול בסוכרת על פי ארגון הבריאות העולמי. בשל זמינות גדולה של תרופות אחרות לסוכרת, הולך ופוחת השימוש בגליבנקלאמיד בסוכרת. גליבנקלאמיד משווקת בישראל בשם המסחרי גלובן (Gluben) וקיימת בטבליות המכילות 5 מ"ג. ערך מורחב – סולפוניל-אוראה גליבנקלאמיד פועלת על תאי בטא של הלבלב וגורמת להפרשת אינסולין. העלאת הפרשת אינסולין תורמת לכך שיותר גלוקוז נכנס לתאים ובכך רמות הגלוקוז בדם יורדות. לגליבנקלאמיד יש זמן מחצית חיים קצר של 4 שעות כאשר הוא נלקח במנה בודדת, אבל כאשר הוא נלקח באופן כרוני מדי יום, זמן מחצית החיים של התרופה עולה ל-10–13 שעות. עם זאת ולמרות זמן מחצית חיים קצר יחסית, התרופה פועלת עד 24 שעות וזה בין היתר בשל קיומם של תוצרי פירוק פעילים פרמקולוגית של התרופה. למרות שניתן לתת את התרופה פעמיים ואף שלוש פעמים ביום, מומלץ להימנע ממתן זה ולתת את התרופה במינון חד יומי. גליבנקלאמיד היא תרופה ישנה שהיתרונות שלה בטיפול בסוכרת הן עלות נמוכה ויעילות גבוהה יחסית באיזון הסוכרת. עם זאת היא עלולה לגרום להיפוגליקמיה שעלולה להיות מסוכנת וכמו כן היא גורמת לעלייה במשקל. קיימים רופאים שממליצים על מתן התרופה בהריון, אבל לפי מחקרים על התרופה, נראה כי היא פחות יעילה בסוכרת הריונית בהשוואה לאינסולין או מטפורמין ולכן לא מומלץ להשתמש בה בהריון. התרופה נחקרת בטיפול בשבץ ובאיסכמיה מוחית, וייתכן ותהיה לה יעילות במצבים אלו, מאחר שחדירותה למוח עולה לאחר שבץ וקיימים קולטנים מיוחדים SUR1 שאליהם נצמדת התרופה ויכולה להיות מיטיבה עם החולים. ישנם דיווחים בספרות כי מתן גליבנקלאמיד קשור בהשפעה לרעה על תפקוד מערכת הלב וכלי הדם, אך המחקרים אינם חד משמעיים ונדרשים מחקרים ארוכי טווח על מנת להוכיח השפעה זאת. על פי קריטריוני BEERS, התרופה איננה מתאימה לשימוש בקשישים. עלייה במשקל היפוגליקמיה סחרחורות וכאבי ראש היפונתרמיה כאבי בטן, עצירות, שלשול רגישות יתר המתבטאת באנגיודמה, פריחה ורגישות לאור גלימפיריד סולפוניל-אוראה טיפול תרופתי בסוכרת מדיה וקבצים בנושא גליבנקלאמיד בוויקישיתוף הערך "גליבנקלאמיד", באתר "ויקיתרופות" Balsells M et al. Glibenclamide, metformin, and insulin for the treatment of gestational diabetes: a systematic review and meta-analysis. BMJ. 2015 Jan 21;350:h102. doi: 10.1136/bmj.h102 Simard JM et al. Glibenclamide in Cerebral Ischemia and Stroke. Neurocrit Care. 2014 Apr;20(2):319-33. doi: 10.1007/s12028-013-9923-1. Negroni JA et al. Glibenclamide action on myocardial function and arrhythmia incidence in the healthy and diabetic heart. Cardiovasc Hematol Agents Med Chem. 2007 Jan;5(1):43-53. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
כתיב מדעי

כתיב מדעי הוא שיטה לכתיבה של מספרים שהם גדולים מדי או קטנים מדי להצגה רגילה כמספר עשרוני. כדי להגדיל את הבהירות והקריאות, נמנעים בכתיבה מדעית משימוש בשמות של מספרים. מספר השווה לאחד עם אפסים מימינו נכתב כחזקת-10, בצורה   10 m {\displaystyle \ 10^{m}} . כך למשל מיליון הוא   10 6 {\displaystyle \ 10^{6}} , ומיליארדית (אחד חלקי מיליארד) היא   10 − 9 {\displaystyle \ 10^{-9}} . עבור מספרים כלליים יותר, נותנים את הספרה המשמעותית הראשונה וספרות נוספות לפי הצורך, כפול חזקה של עשר. כך, מרחקו של כדור הארץ מן השמש, מאה וחמישים מיליון קילומטרים, נכתב   1.5 ⋅ 10 8 {\displaystyle \ 1.5\cdot 10^{8}} קילומטרים. בעבר, כאשר מכונת כתיבה הייתה אמצעי הכתיבה הנפוץ, היה מקובל סימון   1.5 E 8 {\displaystyle \ 1.5E8} לאותו מספר (כדי לחסוך את העלייה לשורה אחרת של תווי הדפוס). צורה זו עודנה נפוצה במחשבונים ובגיליונות אלקטרוניים (דוגמת אקסל). במחשבים, נפוצה שיטת הנקודה הצפה לייצוג מספרים לא שלמים. שיטת הנקודה הצפה דומה לכתיבה המדעית, אלא שמחשבים משתמשים בדרך כלל במערכת בינארית ולכן בסיס החזקה הוא 2 במקום 10. כתיב מדעי, באתר MathWorld (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קבועה

קבועה הוא שבט בדואי בנגב, שמקום מושבו הוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב ושמו קבועה, אך עדיין ללא מעמד מוניציפלי. עד שנת 1981 היה שם המקום "גבוע". קבוע באתר משרד הפנים מיקום היישוב, באתר הכנסת אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. שינוי שמות יישובים בישראל, באתר רליישונט ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארץ המוצים

ארץ המוצים, "חבל המוצים" המכונה גם ארץ האבן (ברומנית: Țara Moților) היא חבל אתנו-גאוגרפי בהרי הקרפטים המערביים ברומניה. החבל הררי וכולל את האגן העליון של הקריש הלבן ואריאש. תושבי המקום מכונים מוצים או צוׂפּים. התושבים המקומיים, המוצים, נבדלים במידת מה בהופעתם ממרבית האוכלוסייה שסביבם, בהיות רבים מהם בהירים יותר ובעלי שיער בלונדיני. המוצים טוענים ששמם נגזר מכך שעוד מימי קדם נהגו הגברים המוצים לקשור את שערם בצורת ציצה הפונה אל ימין ראשם, אל מאחורי האוזן. המילה ציצה ברומנית היא moț (מוץ) ובגרמנית Zopf (צופ) מכאן הכינוי הנוסף. לפי המסורת של המוצים מוצאם מהדאקים והחיילים הרומאים. המוצים עוסקים בעיקר בשני ענפים, תעשיית העץ ועבודה במכרות. מסביב לאזור המיושב על ידי המוצים חיים המוקאנים, שדומים מאוד למוצים, אך נבדלים מהם בצורת הבנייה של בתיהם ובעיסוקם, גידול בקר וצאן. המילה "מוקאן" ברומנית משמשת לתיאור רועים הרריים, לא רק בקרפטים המערביים. למילה יש משמעות נוספת: אדם גס רוח, איש פשוט וחסר נימוסים. ארץ המוצים (ברומנית) ארץ הצופים (ברומנית) מוצרי העץ הנמכרים על ידי המוצים מחוץ לארצם הם בעיקר טבעות עץ, דליים בעלי מדפנות עץ מחוברים בחישוקים ופחם עץ
אאיצ'י (מחוז)

מְחוֹז אָאִיצִ'י (ביפנית: 愛知県) הוא מחוז בחבל צ'ובו שבאי הונשו שביפן. בירת המחוז היא העיר נגויה, והיא חלק ממטרופולין צ'וקיו, שהיא המטרופולין השלישית בגודלה ביפן, וה-34 בגודלה בעולם. לפני רסטורציית מייג'י התחלק שטח מחוז אאיצ'י בין המחוזות אווארי ומיקאווה. לאחר רסטורציית מייג'י ב-1868, אוחדו שני המחוזות האלה למחוז אחד, ובשנת 1871, לאחר ביטול שיטת ההאן, קיבל המחוז את השם נגויה. שנה לאחר מכן שונה שמו למחוז אאיצ'י. מחוז אאיצ'י שוכן בלב האי הונשו, וגובל במחוזות הבאים: שיזואוקה במזרח, נאגנו בצפון מזרח, גיפו בצפון, ומיאה במערב. כמו כן, בדרומו פונה המחוז למפרץ איסה ולמפרץ מיקאווה. 17% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים. במערב המחוז שוכנת העיר נגויה, העיר השלישית בגודלה ביפן, ובסביבתה מתגוררת מרבית מאוכלוסיית המחוז, אם כי גם במזרח המחוז שוכנות מספר ערים ואזורי תעשייה גדולים. במחוז אאיצ'י 38 ערים: אאיסאי אובו אוואריאסאהי אוקזאקי איווקורה אינויאמה אינזאווה איצ'ינומיה אמה אנג'ו גמגורי הנדה הקינאן טהארה טויואקה טויוהאשי טויוטה טויוקאווה טוקאי טוקונאמה טקהאמה יאטומי מיושי נגויה (בירת המחוז) נגקוטה נישיו נישין סטו צושימה צ'יטה צ'יריו קומקי קונן קיוסו קיטנגויה קסוגאי קריה שינשירו במחוז אאיצ'י אזורי תעשייה גדולים, ותאגידים רבים הקימו בו מפעלים, כגון: טויוטה, מיצובישי מוטורס, פייזר, סוזוקי מוטור, קבוצת פולקסווגן ועוד. מדיה וקבצים בנושא אאיצ'י בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אאיצ'י (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של אאיצ'י (ביפנית) אאיצ'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי של מחוז אאיצ'י אאיצ'י, ברשת החברתית אינסטגרם
ארהרד ראוס

גנרל אוברסט ארהרד ראוס (בגרמנית: Erhard Raus;‏ 8 בינואר 1889 – 3 באפריל 1956), היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, ואחד משלושת האוסטרים היחידים שהועלו לדרגת גנרל אוברסט. ראוס נולד ב-8 בינואר 1889 בוולפרמיץ במוראביה שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1909 התגייס ראוס לצבא האוסטרו-הונגרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, שאותה סיים בדרגת האופטמן. לאחר המלחמה נשאר ראוס בצבא האוסטרי כקצין מטה, ובשנת 1936 הועלה לדרגת אוברסט. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הצטרף ראוס לוורמאכט, ומונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-17 בווינה, ומשום כך לא השתתף בפלישה לפולין ובמערכה על צרפת. ביוני 1940 מונה ראוס למפקד הרגימנט ה-243 שהפך ב-15 ביולי לרגימנט הממונע ה-4, וב-15 באפריל 1941 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-6 שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-6. במהלך מבצע ברברוסה פעלה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-41 בארמיית הפאנצר הרביעית שפעלה בגזרה הצפונית. החטיבה בפיקוד ראוס פרצה את קו סטלין והתקדמה בלטביה ואסטוניה עד לפאתי לנינגרד. ב-7 בספטמבר מונה ראוס למפקדה בפועל של דיוויזיית הפאנצר ה-6, ב-15 בספטמבר הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות מרכז, והשתתפה בקרב על מוסקבה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 בארמיית הפאנצר השלישית. הדיוויזיה יחד עם דיוויזיות נוספות כיתרה 400,000 לוחמים סובייטיים בכיס ויאזמה. במהלך מתקפת הנגד הסובייטית פיקד ראוס על הגנה מוצלחת של הדיוויזיה וכוחות נוספים שסופחו לה כנגד הרוסים. באפריל 1942 נשלחה הדיוויזיה למנוחה בצרפת, שם מונה ראוס למפקד הדיוויזיה באופן רשמי ב-29 באפריל. ב-24 בנובמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית והוכפפה לקורפוס הפאנצר ה-57, עמו השתתפה במבצע סערת חורף לחילוץ הארמייה השישית מסטלינגרד. ב-10 בפברואר 1943 מונה ראוס למפקד הקורפוס ה-11 ופיקד עליו בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. לאחר הכישלון בקרב קורסק הגן הקורפוס שבפיקוד ראוס על נסיגת הכוחות הגרמניים אל מעבר לנהר הדונייץ, ולאחר מכן לחם בקרבות הנסיגה אל נהר הדנייפר. ב-4 בנובמבר 1943 מונה ראוס למפקד קורפוס הפאנצר ה-47, וב-10 בדצמבר 1943 מונה ראוס למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית, ופיקד על הארמייה בבלימת המתקפה הסובייטית, לא מעט מהצלחת הארמייה נבעה מתפקוד מפקד קורפוס הפאנצר ה-48 הרמן באלק. ב-21 באפריל 1944 מונה ראוס למפקד ארמיית הפאנצר הראשונה במקום גנרל הנס הובה שנהרג בתאונה, וב-15 באוגוסט 1944 מונה למפקד ארמיית הפאנצר השלישית. ב-10 במרץ 1945 הודח ראוס מתפקידו על ידי היטלר, בעקבות כישלונו בבלימת הרוסים בקו האודר, וב-14 במאי נפל ראוס בשבי האמריקאי. ראוס שוחרר מהשבי ב-30 ביוני 1947. לאחר שחרורו כתב ספרים על טקטיקות השריון, ועל קרבות שפיקד עליהם. בשנת 1955 אושפז ראוס בבית חולים בווינה עקב דלקת ריאות, וב-3 באפריל 1956 מת ראוס והוא בן 67 שנים. ראוס נקבר בווינה בטקס צבאי מלא ב-6 באפריל. מדיה וקבצים בנושא ארהרד ראוס בוויקישיתוף ארהרד ראוס באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
היוגו (מחוז)

מחוז היוגו (ביפנית: Hyōgo-ken 兵庫県) הוא מחוז באזור קנסאי שבאי הונשו, יפן. בירת המחוז היא העיר קובה. לפני רסטורציית מייג'י התחלק שטח מחוז היוגו בין המחוזות הרימה, הג'ימה ואוואג'י, וכן חלקים ממחוזות טמבה וסצו. לאחר רסטורציית מייג'י ב-1868, אוחדו מחוזות האלה למחוז אחד, ובשנת 1871, לאחר ביטול שיטת ההאן, קיבל המחוז את שמו הנוכחי. בתקופת הייאן, העביר קיסר יפן אנטוקו והמצביא טאירה נו קיומורי את הבירה הקיסרית לעיר פוקוהארה, שלימים תהפוך לעיר קובה, למשך חמישה חודשים. טירת הימג'י, השוכנת בעיר הימג'י, הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1993. בשנת 1995 פגעה במחוז רעידת אדמה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר, שהביאה למותם של 6,500 בני אדם. מחוז היוגו שוכן לחופם של שני ימים: ים יפן והים הפנימי סטו. בעוד צפון המחוז מאוכלס בדלילות, ובמרכז שוכנים בעיקר כפרים קטנים, מרבית אוכלוסיית מחוז היוגו מתרכזת בדרום המחוז, בשטח המטרופולין של אוסקה-קובה-קיוטו. המחוז גובל במחוזות הבאים: אוסקה, קיוטו, טוטורי, ואוקיאמה. 20% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים. במחוז היוגו 29 ערים: במחוז היוגו מספר מרכזי תעשייה גדולים, והעיקרי שבהם נמצא בעיר קובה, בה נמצא אחד משלושת הנמלים הגדולים ביפן. מדיה וקבצים בנושא היוגו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של היוגו היוגו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פוקואוקה (מחוז)

מחוז פוקואוקה (ביפנית: 福岡県,‏ Fukuoka-ken) הוא מחוז באי קיושו, יפן. בירת המחוז היא העיר פוקואוקה. לפני רסטורציית מייג'י התחלק שטח מחוז פוקואוקה בין המחוזות צ'יקוגו, צ'יקוזן ובוזן, וכן חלקים ממחוזות טמבה וסצו. לאחר רסטורציית מייג'י ב-1868, אוחדו מחוזות האלה למחוז אחד, ובשנת 1871, לאחר ביטול שיטת ההאן, קיבל המחוז את שמו הנוכחי. בסוף המאה ה-13 היה שטח המחוז נקודת הנחיתה עבור הפלישה המונגולית, אך בסופו של דבר הפלישה נמנעה הודות לסופת טייפון שפקדה את האזור. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם מחנה שבויים פוקואוקה 17 הידוע בתנאים קשים ורבים מהשבויים נפטרו במהלך השבי. במהלך שנות ה-2010, ובמיוחד בתחילת שנות ה-2020 התפרסמה תושבת המחוז קנה טנקה כאדם המבוגר ביותר שחי בעולם מאז 2018, וכן גם האדם השלישי הכי מבוגר אי פעם וודאית מאז 2020, והאדם השלישי להגיע לגיל 118 ומעלה וודאית במהלך 2021 . למחוז פוקואוקה גישה לים ממערב, ממזרח ומצפון. כמו כן, הוא גובל במחוזות הבאים: סאגה, אויטה וקומאמוטו, וצופה לעבר מחוז ימאגוצ'י, מעבר למצר קאנמון. 18% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים. במחוז זה שוכנות שתי הערים הגדולות ביותר בקיושו - פוקואוקה וקיטקיושו, וכן מרבית מרכזי התעשייה של האי. במחוז פוקואוקה 28 ערים: במחוז פוקואוה נמצאים מספר מרכזי תעשייה גדולים, ותעשיית המחוז מהווה 40% מסך התעשייה של האי קיושו. מייסד קונצרן הצמיגים ברידג'סטון, שוג'ירו אישיבאשי, נולד בעיר קורומה שבמחוז, ובה ייסד את חברת הצמיגים שלו. במחוז פוקואוקה פועל המספר הרב ביותר של ארגוני יקוזה בכל יפן, והמחוז מוביל את המדינה בתקריות ירי. ארצות הברית הוואי, ארצות הברית הרפובליקה העממית של סין ג'יאנגסו, הרפובליקה העממית של סין הודו דלהי, הודו תאילנד בנגקוק, תאילנד וייטנאם האנוי, וייטנאם מדיה וקבצים בנושא פוקואוקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוקואוקה (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של פוקואוקה (בEasy Japanese) אתר האינטרנט הרשמי של פוקואוקה (באנגלית) פוקואוקה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פוקואוקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי של מחוז פוקואוקה
אוסף הבולים המלכותי

אוסף הבולים המלכותי (באנגלית: Royal Philatelic Collection) הוא אוסף הבולים של משפחת המלוכה הבריטית זהו אוסף הבולים המקיף ביותר בממלכה המאוחדת ובחבר העמים הבריטי ובו מספר פריטים ייחודיים. כמה מחברי משפחת המלוכה היו ידועים כאספני בולים כבר ב-1864, פחות מ-25 שנים לאחר הנהגת השימוש בבולי דואר ב-1840. האספן הרציני הראשון במשפחה היה הנסיך אלפרד, שמכר את האוסף שלו לאחיו אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, שהעניק אותו לבנו, לימים ג'ורג' החמישי. ג'ורג' החמישי היה אחד מאספנים הבולים הבולטים בזמנו. ב-1893, כשהיה דוכס יורק, הוא נבחר כסגן נשיא כבוד של מה שהיה ל"חברה הפילטלית המלכותית של לונדון" (Royal Philatelic Society London). עם נישואיו באותה שנה, העניקו לו עמיתים בחברה אלבום עם כמעט 1,500 בולים כמתנת חתונה. הוא הרחיב את האוסף עם מספר רכישות יקרות ערך של בולים נדירים. הרכישה שביצע ג'ורג' ב-1904 של בול מאוריציוס הכחול של שני פני בסכום של 1,450 ליש"ט, קבעה שיא חדש של תשלום עבור פריט בולאי בודד. אחד מאנשי חצר המלכות שאל את הנסיך האם ידוע לו על "שוטה ארור ששילם סכום של 1,400 ליש"ט עבור בול אחד". "כן" ענה לו ג'ורג' "אני הוא השוטה הארור!" ג'ורג' החמישי החזיק את האוסף ב-328 "אלבומים אדומים" שכל אחד מהם הכיל כ-60 עמודים. בהמשך אוחסנו ב"אלבומים כחולים" פריטי האוסף מתקופתו של ג'ורג' השישי והפריטים מתקופתה של אליזבת השנייה אוחסנו ב"אלבומים ירוקים". בתחילה נשמר האוסף בארמון בקינגהאם, עד אשר הועבר לארמון סנט ג'יימס. ב-1952, פורסם קטלוג של האוסף, שהוכן על ידי סר ג'ון וילסון ונערך על ידי קלרנס וינצ'סטר. פריטים מאוסף הבולים המלכותי הוצגו באופן רגיל לציבור על ידי החברה הפילטלית המלכותית של לונדון או הושאלו לתצוגות בולים ברחבי העולם. מאז שנות התשעים של המאה ה-19, העסיקו מלכי בריטניה אוצרים שיסייעו בניהול האוסף. ג'ון טילארד היה האדם הראשון שניהל את האוסף, החל משנות התשעים של המאה ה-19 ועד למותו ב-1913, תחת התואר "פילטליסט המלך". לאחר טילארד כיהן בתפקיד אדוארד דני בקון, שהיה אוצר האוסף החל משנת 1913 ועד למותו ב-1938, כשעמד לפני פרישה. הוא החל לארגן את האוסף בצורה כוללת. את בקון ירש בתפקיד ג'ון וילסון, שהיה אז נשיא החברה הפילטלית המלכותית של לונדון, שקיבל את התואר "שומר" האוסף (keeper) ושימש בתפקיד עד 1969. הוא הנהיג את השימוש באלבומים הצבעוניים כדי לשמור על שלמות עבודתו של בקון. הוא היה זה שהכין את ההשאלות הראשונות לתערוכות בולים לאחר מלחמת העולם השנייה. שלושת שומרי האוסף האחרונים היו ג'ון מריוט (1995-1969), צ'ארלס ווינדהאם גודווין (2002-1995) ומייקל ספי שמשמש בתפקיד מאז ינואר 2003. עד כה כיהנו בתפקיד שישה אנשים. מדיה וקבצים בנושא אוסף הבולים המלכותי בוויקישיתוף האוסף באתר בית המלוכה הבריטי מידע על תערוכה של בולי האוסף במוזיאון הדואר הלאומי בוושינגטון. Rosenblum, Larry (January 2005). "In the Spotlight". The Chronicle. Retrieved 2007-08-19. Interview of Michael Sefi, Keeper of the Royal Philatelic Collection. Archived here. Biography The National Postal Museum, retrieved 17 August 2007. News release about Sefi's nomination and the state of the royal collection, Stamp Magazine, January 2003, retrieved 17 August 2007. Michael Sefi, Keeper of the Royal Philatelic Collection, gives Maynard Sundman Lecture at the National Postal Museum. GBStamps.com 2004. Retrieved 2 June 2012. Archived here.
אדוארד לוי-לאוסון, ברון ברנהאם הראשון

אדוארד לוי-לאוסון, ברון ברנהאם הראשון (באנגלית: Edward Levy-Lawson, 1st Baron Burnham; ‏28 בדצמבר 1833 – 9 בינואר 1916) היה בעל עיתונים יהודי-בריטי. לוי-לאוסון היה בנם של ג'וזף מוזס לוי ושל אשתו אסתר לבית כהן. אביו רכש ב-1855 את הדיילי טלגרף, חודשים ספורים לאחר יציאתו לאור. לוי-לאוסון היה עורך העיתון ובעל השליטה בו זמן רב לפני מותו של אביו ב-1888 והחל מ-1885 הוא היה הבעלים המנהל ובעל השליטה היחיד בעיתון והייתה לו שליטה רבה יותר מאשר לאביו ברחוב פליט. ב-1875 הוא קיבל הרשאה מלכותית להוסיף את השם לאוסון. ב-1880 הוא רכש את בית האחוזה "הול בארן" שבמחוז בקינגהאמשייר. ב-1892 הוענק לו התואר ברונט וב-1903 הוענק לו תואר האצולה ברון ברנהאם. ב-1886 הוא מונה להיות השריף (תפקיד טקסי) של בקינגהאמשייר. לורד ברנהאם נשא לאישה ב-1862 את הרייט ג'ורג'ינה, בתו של בנג'מין נוטינגהאם וובסטר. היא מתה ב-1897. ברנהאם מת בינואר 1916, בגיל 82 ואת תואר הברון שלו ירש בנו הבכור הארי, שקיבל ב-1919 את התואר ויקונט ברנהאם. מדיה וקבצים בנושא אדוארד לוי-לאוסון, ברון ברנהאם הראשון בוויקישיתוף אדוארד לוי-לאוסון, ברון ברנהאם הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)