laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קלמנס החמישי

קלמנס החמישי (בלטינית: Clemens V‏; 1264 – 20 באפריל 1314), אפיפיור מ-5 ביוני 1305 עד מותו. הוא זכור במיוחד בשל רדיפותיו את אנשי מסדר הטמפלרים ובשל העברת האפיפיורות לעיר אביניון בצרפת. נולד בעיירה ויאנדרו במחוז ז'ירונד שבדרום מערב צרפת, והוטבל בשם בֶּרְטְרַן דֶה גוֹ (Bertrand de Got). היה ארכיבישוף של העיר בורדו לפני שנבחר לאפיפיור ב־1305 בתמיכתו של פיליפ הרביעי מלך צרפת. תמיכה זו הייתה מותנית בכך שיבטל את נידוים של אלה שחטפו, שמו במעצר וגרמו למותו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני (נידוי שהוטל על ידי קודמו, האפיפיור בנדיקטוס האחד עשר). אחרי שנבחר ביטל את הצווים של בוניפקיוס השמיני, שפגעו בסמכותו של פיליפ הרביעי, החליט שלא לנסוע לרומא מחשש לביטחונו האישי, וערך את טקס הכתרתו לאפיפיור בעיר ליון שבצרפת (14 בנובמבר 1307). באותה שנה נתן את הסכמתו למעצרם של אנשי מסדר הטמפלרים בצרפת (מסדר אבירי היכל שלמה) כדי שהמלך יוכל לבזוז את אוצרם. רבים מהם עונו, הודו באשמת כפירה והועלו על המוקד. המלך הציע לו להעביר את מושב האפיפיור מרומא אל העיר אביניון שבחבל פרובנס (עיר שהייתה נחלתו של מלך נאפולי וסיציליה). כך החלה ב-1309 "גלות אביניון" של האפיפיורים, שנמשכה שישים ושמונה שנה. בהשפעתו של פיליפ הרביעי הסכים קלמנס החמישי לערוך משפט לאפיפיור בוניפקיוס השמיני שנפטר ב־1303. המשפט החל ב-1309 ונמשך שנתיים. שישה אנשי כמורה העידו כי שמעו את בוניפקיוס אומר: "כל החוקים הקדושים אינם אלא המצאות שנועדו לגרום להמון העם להתנהג היטב באמצעות הפחד מן הגיהנום". קלמנס החמישי היה משוכנע בחפותו של בוניפקיוס, ועם זאת, רצה להשביע את רצון המלך. ב-1311 הסכים פיליפ הרביעי להעביר את המשפט למועצת הכנסייה, שהתכנסה בעיר ויין שמדרום לעיר ליון, תמורת הסכמת האפיפיור לזכות מכל אשמה את חוטפיו של בוניפקיוס השמיני. שלושה קרדינלים העידו בפני מועצת הכנסייה כי בוניפקיוס היה מסור לדת הנוצרית, וכדי להוכיח את חפותו הביעו נכונות להתייצב לדו-קרב נגד אלה שהאשימו אותו. היות שאיש מן הצד שכנגד לא היה מוכן להתייצב לדו-קרב, הכריזה מועצת הכנסייה על סיום המשפט. קלמנס החמישי נפטר באביניון ב-1314 ובמקומו נבחר לאפיפיור יוחנן העשרים ושניים. מדיה וקבצים בנושא קלמנס החמישי בוויקישיתוף קלמנס החמישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תחושתיות

תחושתיות או סנטיינטיות (sentience) היא היכולת להרגיש מצוקה או רווחה נפשית או פיזית. לתחושתיות יש תפקיד מרכזי בשיח על זכויות בעלי החיים, משום שהיא אחת הדרכים מהן נטענת חובה מוסרית של בני האדם ביחס לבעלי חיים, כיצורים שיכולים להרגיש סבל או הנאה. פילוסופים מהמאה ה-18 השתמשו במושג זה על מנת להבחין בין היכולת לחשוב בהיגיון לבין היכולת להרגיש. בפילוסופיה המזרחית, תחושתיות היא יכולת להרגיש דברים באופן מטפיזי, ואנו נדרשים להתייחס בכבוד ובדאגה לכל יצור בעל יכולת זו. מקובל לייחס סנטיינטיות לבעלי החוליות, דהיינו בעלי חיים עם מערכת עצבים מרכזית שמורכבת ממוח, חוט שדרה ומערכת עצבים הקפית. במחלקת בעלי החוליות נכללים גם דגים וזוחלים. חרקים ורכיכות הם חסרי חוליות ולרוב אינם נחשבים סנטיינטיים. חוק צער בעלי החיים הישראלי מגדיר את בעלי החיים שהוא חל עליהם כ"בעל חוליות למעט אדם". בשיח על זכויות בעלי חיים מקובל לראות בהם יצורים בעלי תודעה ובעלי תחושה (sentient beings), המסוגלים לחוות הנאה וכאב. למשל, בסרט ארת'לינגס נאמר: "מובן מאליו שבעלי החיים הללו אינם בעלי צרכים הדומים לאלו שיש לבני האדם; ברור שהם אינם מבינים כל מה שבני האדם מבינים; ואף על פי כן, לנו ולהם יש צרכים משותפים ואנו והם מבינים חלק מאותם דברים. כולנו זקוקים למזון ולמים, למחסה ולידידות, לחופש תנועה ולהימנעות מכאב." תומכי רווחת בעלי חיים בדרך כלל טוענים כי כל יצור חי זכאי, לכל הפחות, להגנה מפני סבל מיותר. כבר במאה ה-18 כתב הפילוסוף ג'רמי בנת'ם מאמר על עקרונות המוסר, ובו כלל השוואה בין עבדות לבין התעללות בבעלי חיים: "הפילוסופים הצרפתים כבר קבעו כי צבעו השחור של העור אינו סיבה להשליך אותו ללא פיצוי או לענות אותו (כפי שפורט בחוקי הקודקס השחור של לואי הארבעה עשר) ... והרי סוס או כלב מבוגרים הם בעלי חיים הרבה יותר רציונליים וחברותיים מתינוק בן יום או שבוע או אפילו חודש. אבל נניח אפילו, שהדבר הוא שונה, מה זה יוכיח? השאלה איננה: האם הם יכולים לחשוב? או, האם הם יכולים לדבר? אלא היא: האם הם יכולים לסבול?" במאה ה-20 פותחו גישות המקנות זכויות לבעלי חיים על סמך תחושתיות על ידי פילוסופים דוגמת פיטר סינגר וגארי פרנציון. הגישה לפיה בעלי חיים הם יצורים בעלי יכולת להרגיש כאב, הובילה, בין השאר, את האיחוד האירופי לכלול סעיף מיוחד באמנת אמסטרדם (1997) בו נכתב שבעלי חיים הם יצורים בעלי תחושה, וכל מדינות האיחוד מחויבות להקדיש תשומת לב מלאה לצרכיהם ולרווחתם. בפילוסופיה של התודעה, תחושתיות היא היכולת לחוות אירועים תפיסתיים באופן סובייקטיבי, בדומה לקווליה. יכולת זו שונה ממרכיבים אחרים של התודעה, בהם יצירתיות, אינטליגנציה, מודעות עצמית והתכוונות. תחושתיות היא רק אחד ממרכיבי התודעה. פילוסופים אחדים, למשל קולין מקגין (אנ'), מאמינים כי לעולם לא יימצא הסבר מדעי לתחושתיות. לפי גישה זו, היבטים אחרים של התודעה כפופים לחקר מדעי, אבל תחושתיות וחוויות סובייקטיביות לא יכולות לקבל הסבר רציונלי. לעומתם, פילוסופים אחרים, בהם דניאל דנט, המתנגד לזכויות בעלי החיים, טוענים כי כל ההיבטים של התחושתיות יוסברו בסופו של דבר על ידי המדע. אתיקה סביבתית, מאת זאב שטסל, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2009. התפיסה המשתנה של בעלי חיים כבעלי תחושות ורגשות, מאת איאן ג'. ה. דנקן, מאמר שפורסם בכתב העת "חיות וחברה". חושים (פילוסופיה), דף שער בספרייה הלאומית תרגום המילה Sentience ל"תחושתיות" מופיע בספר 'אתיקה, רגשות ובעלי-חיים: על מעמדם המוסרי של בעלי-חיים", מאת זאב לוי ונדב לוי, ספריית פועלים ואוניברסיטת חיפה, 2002. חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), התשנ״ד–1994
Ĵ

Ĵ (אות קטנה: ĵ; שם האות ĵo, ז'וֹ) היא האות הארבע־עשרה באלפבית של שפת האספרנטו, והיא אחת משש האותיות בשפה עם סימנים דיאקריטים (ĉ ,ĝ ,ĥ ,ĵ ,ŝ ,ŭ). היא מייצגת את הצליל /ʒ/ (ז' כמו בז'אנר). Ĵ מבוססת על האות J עם גג. ביוניקוד, ערכה של האות הגדולה Ĵ הוא U+0134, וערכה של האות הקטנה ĵ הוא U+0135. במקרים שבהם לא ניתן להקליד סימנים דיאקריטיים במקלדת, מקובל לייצג את האות בצירוף jh או jx. האות מסמנת צליל דומה לזה של האות הצרפתית j, ומכיוון שבאספרנטו האות j כבר מייצגת את הצליל /j/. מכיוון שאספרנטו היא שפה פונטית (כל מילה נהגת כמו שהיא כתובה), אז בחלק מהמילים כתובות בצורה שונה מהמקור הלטיני, בעיקר החלפת האותיות g ו-j עם ĝ ו-ĵ. לדוגמה, המילה ג'יפ נכתבת באספרנטו ĵipo ב־ĵ, בעוד שבאנגלית היא נכתבת jeep ב־j; או המילה עיתונאי שנכתבת באספרנטו ĵurnalisto, בניגוד לאנגלית שבה המילה נכתבת journalist. האות משמשת במתמטיקה, בין השאר, לייצוג וקטור יחידה ב- R 3 {\displaystyle \mathbb {R} ^{3}} : j ^ = [ 0 1 0 ] {\displaystyle \mathbf {\hat {j}} ={\begin{bmatrix}0\\1\\0\end{bmatrix}}} ĉ ĝ ĥ ŝ ŭ מדיה וקבצים בנושא Ĵ בוויקישיתוף
מוחארק (אי)

האי מוחארק (בערבית: جزيرة المحرق; בתעתיק מדויק: ג'זירת אלמחרק) הוא האי השני בגודלו ובחשיבותו בבחריין (אחרי האי הראשי בחריין), בו ממוקם נמל התעופה הבינלאומי של בחריין במרחק של כשבעה קילומטרים מצפון מזרח לבירת הממלכה מנאמה, המחוברת אליו בשלוש סוללות נושאות גשרים (causeways): סוללת שייח' עיסא (אנ'), גשר שייח' חמד (ער') וגשר שייח' ח'ליפה (ער'). מבחינה מנהלית שייך האי למחוז מוחארק (אנ'). מצפון-מזרח לאי מחארק שוכנים האיים המלאכותים שבבנייה, אמוואג' (אנ'), המיועדים למגורים ולנופש. הם מחוברים לאי מחארק באמצעות סוללות. פרויקט שאפתני אחר הוא יצירת איים מלאכותיים דיאר אל-מוחארק (ديار المحرق) (אנ'), מצפון לאי מחארק. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. האי קרוי על שם העיר מוחארק, העיר הגדולה באי ובירתה לשעבר של בחריין. סוללת שייח' עיסא בן סלמאן נושאת גשר, המחברת בין האי בחריין לאי מוחארק, כפי שנשקפת מהעיר מוחארק; נחנכה ב-1997. מבצר עראד (قلعة عراد) (אנ') בעיירה עראד (אנ'), השוכנת ממזרח לעיר מוחארק ומצפון-מערב לעיירה אל-חד (אנ'). "Bahrain – Muharraq Island" in Gordon Robison, Arab Gulf States: Bahrain, Kuwait, Oman, Qatar, Saudi Arabia and the United Arab Emirates, Lonely Planet, 1993, pp. 84–87. מדיה וקבצים בנושא מוחארק (אי) בוויקישיתוף Diyar Al Muharraq - A Unique Vision, סרטון באתר יוטיוב Introducing Muharraq Island, Lonely Planet Bahrain is building its future and the masterplan is Diyar Al Muharraq, diyar.bh ישנה סברה לפיה גדל שטחו של האי מוחארק בצורה ניכרת בעשורים האחרונים, הודות לפרויקטים של הכשרת קרקע, מה שהציב אותו במקום השני מבחינת שטח מבין איי הארכיפלג של בחריין, אחרי האי בחריין ולפני האי חוואר (הגדול באיי חוואר), ששטחו כ-40 קמ"ר, ראו: "دراسة: مساحة جزيرة المحرق زادت 43 كيلو متراً مربعاً", الوسط, 14 يونيو 2010. לעומת זאת, אחרים חולקים על דעה זו וממקמים את האי במקום השלישי (אחרי האי בחריין והאי חוואר).
אבולישניזם (תנועת זכויות בעלי חיים)

אַבּוֹלִישֵׁנִיזְם (abolitionism), המכונה לעיתים גם התנועה לשחרור בעלי חיים, היא תנועה חברתית הדוגלת במימוש זכויות בעלי חיים באמצעות שלילת כל שימוש בהם בידי בני אדם, מתוך ההשקפה כי לכל היצורים החיים, בני אדם ובעלי חיים כאחד, יש זכות יסוד: הזכות שלא יתייחסו אליהם כאל רכוש של אחרים. בין הדוברים הבולטים של תפישה זו הם גארי פרנציון, פרופסור למשפטים באוניברסיטת ראטגרס, והפילוסוף האמריקאי טום ריגן. שם התנועה לקוח משמה האנגלי של התנועה לביטול העבדות, שתבעה לשים קץ לבעלות האדם על בני אדם אחרים. האבולישניזם מתנגדת לרווחת בעלי חיים בטענה שגישה זו מעגנת את זכות הקניין על בעלי חיים במקום להתנגד לה. ביטוי לכך הוא בדבריו של ריגן: ”"התנועה לשחרור בעלי חיים רוצה כלובים ריקים, לא כלובים גדולים יותר."” מטרת הדוגלים באבולישניזם היא ליצור שינוי בתפישה המוסרית והמשפטית המקובלת, שתגרום לשינוי המעמד המשפטי של בעלי חיים, והם לא ייחשבו יותר כחפצים שאפשר לרכוש אותם ולהשתמש בהם. פעילי האבולישניזם קוראים לאתגר את התפישה המקובלת כי בעלי חיים מיועדים לשימוש ולניצול, על ידי קידום טבעונות ופתיחת דיון חברתי רחב בנושא זכויות בעלי החיים. התנועה קבעה לעצמה שישה עקרונות יסוד: האבולישניסטים גורסים כי לכל היצורים החיים, בני אדם ובעלי חיים, יש הזכות הבסיסית שלא יתייחסו אליהם כאל רכוש של אחרים. בעקבות ההכרה בעיקרון הראשון, יש לבטל כל ניצול ממוסד של בעלי חיים, ולא לתמוך בפעילויות נקודתיות המקדמות את רווחתם. אנשי התנועה גורסים כי טבעונות היא הבסיס המוסרי לתפיסתם, ומימושה יתרחש באמצעים חינוכיים לא אלימים. לפי גישתם, לכל בעלי החיים מעמד מוסרי שווה, רק על בסיס היותם בעלי תחושתיות וללא תלות במאפיינים קוגניטיביים (הכרניים) אחרים. האבולישניסטים דוחים את האפליה על כל צורותיה, ובהן גזענות, סקסיזם, אפליית להט"ב, גילנות, יכולתנות, ואפליה מעמדית - כשם שהם דוחים סוגנות. האבולישניסטים מכירים בעֶקרון האי-אלימות כעֶקרון ליבה של התנועה לזכויות בעלי החיים. פרנציון טוען שארגונים כמו "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים", הדואגים לזכויות בעלי החיים אך גם לרווחת בעלי חיים, גורמים לציבור הרחב להרגיש בנוח עם התפישה שבעלי החיים הם רכוש המיועד לניצול. לטענתו אין הבדל גדול בין ארגונים אלה לארגונים ותיקים, כמו עמותות צער בעלי חיים, שמטרתם העיקרית היא מניעת צער וסבל מבעלי חיים אך אינם מעוניינים בשחרורם. יש הטוענים כי אין סתירה לוגית או מעשית בין שתי הגישות. תומכי גישת ה"רווחה" רואים את פעולותיהם כצעדים הדרגתיים למען אותה מטרה, אשר תושג בטווח הארוך, בזמן בטווח הקצר הם מתמקדים בהפחתת הסבל של בעלי חיים, מטרה שלרוב הציבור קל יותר להזדהות איתה. בישראל אימצה תנועת שב"י את עקרונות התנועה לשחרור בעלי החיים, והיא פועלת באופן דומה לה. אתר האינטרנט הרשמי של תנועת האבולישניזם גארי פרנציון ואנה צ'רלטון, The Six Principles of the Abolitionist Approach to Animal Rights, באתר התנועה האבולישניסטית (באנגלית).
אלכסנדרו מוגיורוש

אלכסנדרו מוגיורוש (בהונגרית: Mogyorós Sándor וברומנית: Alexandru Moghioroș;‏ 23 באוקטובר 1911 - 1 באוקטובר 1969) היה פוליטיקאי בכיר ברומניה, מראשי המשטר הקומוניסטי. מוגיורוש נולד במשפחת איכרים הונגרים, ביישוב סלונטה מארה (Salonta Mare), בטרנסילבניה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ומ-1919 חלק מרומניה. הוא למד ארבע כיתות בבית ספר יסודי ושלוש כיתות בבית ספר מקצועי, כדי להיות מסגר. ב-1929 היה לחבר באיחוד הנוער הקומוניסטי ובהמשך חבר המפלגה הקומוניסטית הרומנית. מ-1933 היה לחבר ומזכיר הוועד המרכזי של איחוד הנוער הקומוניסטי. ב-1936 היה בין הנאשמים במשפטה של אנה פאוקר ונידון למאסר של 9 שנים ו-11 חודשים. מוגיורוש שוחרר מהמאסר לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 ומונה כאחראי מטעם המפלגה הקומוניסטית לפעולות במחוזות חונדוארה ומורש. הוא נבחר לאספה הלאומית הגדולה של רומניה והיה חבר בנשיאות שלה. מ-1950 מילא את תפקיד נשיא הוועד לאיסוף התוצרת החקלאית. מ-1954 היה לסגן ראש ממשלת רומניה עד 1965. חלק מתקופה זו היה סגן ראשון לראש הממשלה. ב-1953 עמד מוגיורוש בראש ועדת המפלגה שחקרה את המקרה של אנה פאוקר. ב-1961 הכשיל את ניסיונם של יוסיף קישינבסקי ומירון קונסטנטינסקו להדיח את גאורגה גאורגיו-דז' והיה מנסח האישומים נגד "הסוטים ימינה". ולדימיר טיסמניאנו, Stalinism pentru eternitate, היסטוריה פוליטית של הקומוניזם הרומני, הוצאת Humanitas, בוקרשט, 2014. מדיה וקבצים בנושא אלכסנדרו מוגיורוש בוויקישיתוף Consiliul național pentru studierea arhivelor securității, עמודים 402 - 403 (ברומנית)
כדורסל באולימפיאדת מלבורן (1956)

אולימפיאדת 1956 נערכה במלבורן, אוסטרליה. תחרויות הכדורסל נערכו בין ה-22 בנובמבר ל-1 בדצמבר. זו הייתה תחרות כדורסל הרביעית במשחקים האולימפיים. בתחרות השתתפו 169 ספורטאים מ-15 נבחרות גברים. המשחקים נערכו בבניין התערוכה המלכותי. נבחרת ארצות הברית (ארצות הברית) זכתה במדליית זהב בפעם הרביעית ברציפות. מדיה וקבצים בנושא כדורסל באולימפיאדת 1956 בוויקישיתוף תיאור התחרות תוצאות באתר פיב"א
דיפלודקטיליים

דיפלודקטיליים (שם מדעי: Diplodactylidae) היא משפחה בת כ-190 מינים של לטאות מאינפרא סדרת דמויי שממית, החיות באוסטרליה, ניו זילנד וניו קלדוניה. לטאות אלה מזכירות את השממיות בהיותן בעלות רגליים רחבות, עור חלק ועיניים נטולות עפעפיים וכמו קרוביהן גם הן חיות ליליות. הן ניזונות מהחי ומהצומח כאחת ומוצלחות מאוד בציד חרקים. הן מסוגלות לטפס על קירות אנכיים באמצעות כפותיהן השטוחות. מקצתן מסוגלות אף לקפוץ לגובה. משפחה דיפלודקטיליים (Diplodactylidae) סוג Amalosia סוג Bavayia סוג Correlophus סוג ומין יחיד Crenadactylus ocellatus סוג ומין יחיד Dactylocnemis pacificus סוג Dierogekko סוג Diplodactylus סוג Eurydactylodes סוג ומין יחיד Hesperoedura reticulata סוג Hoplodactylus סוג Lucasium סוג Mniarogekko סוג Mokopirirakau סוג Naultinus סוג ומין יחיד Nebulifera robusta סוג ומין יחיד Oedodera marmorata סוג Oedura סוג ומין יחיד Paniegekko madjo סוג Pseudothecadactylus סוג Rhacodactylus סוג Rhynchoedura סוג Strophurus סוג ומין יחיד Toropuku stephensi סוג ומין יחיד Tukutuku rakiurae סוג Woodworthia מדיה וקבצים בנושא דיפלודקטיליים בוויקישיתוף דיפלודקטיליים, באתר ITIS (באנגלית) דיפלודקטיליים, באתר NCBI (באנגלית) דיפלודקטיליים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דיפלודקטיליים, באתר GBIF (באנגלית)
Snarky Puppy

Snarky Puppy (בתעתיק עברי: סנארקי פאפי, בתרגום חופשי: כלבלב ציניקן-סרקסטי) הוא הרכב פיוז'ן-ג'אז אינסטרומנטלי אמריקאי בהנהגת הבסיסט, המלחין והמפיק מייקל ליג. ההרכב הוקם ב-2004 בדנטון, טקסס, ורבים מחברים נפגשו באוניברסיטת צפון טקסס. ההרכב מונה היום קולקטיב של כ-40 מוזיקאים, המכונים ה"פאמ" (קיצור של המילה Family) באלבומים ובהופעות. המוזיקאים מנגנים על מגוון רחב של כלי נגינה בהם גיטרות, קלידים, פסנתרים, תופים, כלי הקשה, כלי נשיפה וכלי מיתר. חברים בלהקה הופיעו בעבר עם אמנים כאריקה באדו, מרקוס מילר, ג'סטין טימברלייק, רוי הרגרוב, סנופ דוג, דייוויד קרוסבי וקירק פרנקלין, וכן חברים בהרכבים נוספים. ההרכב מרבה לשתף פעולה עם מוזיקאים אורחים. ב-2014 זכו עם הזמרת להלה האת'ווי בפרס גראמי בקטגוריית הופעת ה-R&B הטובה ביותר עבור גרסת הכיסוי לשירה של ברנדה ראסל "Something" מהאלבום Family Dinner - Volume 1. ההרכב זכה בפרס פעם נוספת ב-2016, הפעם עם תזמורת המטרופול הדנית, בקטגוריית האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר על אלבומם המשותף, "Sylva". ב-2017 זכה ההרכב בפרס גראמי בקטגוריית האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר, עבור אלבומם Culcha Vulcha. בשנת 2023 זכו בפרס גראמי לאלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר על Empire Central. בהרכב משתתפים כ-40 מוזיקאים, מתוכם הרכב הליבה מונה את: מייקל ליג - גיטרה בס, מקלדת בס, גיטרת בריטון קורי הנרי - קלידים שון מרטין - קלידים ביל לורנס - קלידים ג'סטין סטנטון - קלידים, חצוצרה, פלוגלהורן בובי ספארקס - קלידים קיילב שון - קלידים בוב לנזטי - גיטרות מארק לטיירי - גיטרות כריס מקווין - גיטרות מייק "מאז" מאהר - חצוצרה, פלוגלהורן ג'יי ג'נינגס - חצוצרה, פלוגלהורן כריס בולוק - סקסופון טנור, חליל צד, קלרינט, קלרינט בס בוב ריינולדס - סקסופון טנור זאק ברוק - כינור רוברט "ספוט" סירייט - תופים לרנל לואיס - תופים ג'ייסון "JT" תומאס - תופים נייט וורת' - כלי הקשה מרסלו וולוסקי - כלי הקשה קייטה אוגאווה - כלי הקשה מדיה וקבצים בנושא Snarky Puppy בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Snarky Puppy (באנגלית) Snarky Puppy, ברשת החברתית פייסבוק Snarky Puppy, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Snarky Puppy, ברשת החברתית אינסטגרם Snarky Puppy, סרטונים בערוץ היוטיוב Snarky Puppy, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) Snarky Puppy, באתר ספוטיפיי Snarky Puppy, באתר Last.fm (באנגלית) Snarky Puppy, באתר AllMusic (באנגלית) Snarky Puppy, באתר MusicBrainz (באנגלית) Snarky Puppy, באתר דיזר Snarky Puppy, באתר Discogs (באנגלית) Snarky Puppy, באתר Songkick (באנגלית) Snarky Puppy, באתר SecondHandSongs Snarky Puppy, באתר בילבורד (באנגלית) אתר ההרכב אתר GroundUp Records ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דמויי שממית

דמויי שממית (שם מדעי: Gekkota) היא אינפרא-סדרה בתת-סדרת הלטאות שבסדרת הקשקשאים. רוב מיני הקבוצה בעלי כריות שטוחות על אצבעותיהם, עיניהם גדולות וחסרות עפעפיים, ולסתותיהם רחבות וגדולות. חלקם גם מסוגלים להשמיע קולות רועשים, ובהם הגקו הענקי. דמויי השממית הן לטאות קטנות הפעילות בעיקר בלילה ונפוצות כמעט בכל העולם, כולל במבנים אנושיים. רבים מהם מצטיינים בהסוואה מתוחכמת ביותר, המעלימה אותם מעיני טורפים ומטרפם, הכולל בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים. אינפרה-סדרה דמויי שממית (Gekkota) משפחת שממיתיים (Gekkonidae). משפחת לטאות חסרי-רגל (Pygopodidae). משפחת קרפודטיליים (Carphodactylidae). משפחת דיפלודקטיליים (Diplodactylidae). משפחת ספארוקטיליים (Sphaerodactylidae). משפחת פילודקטיליים (Phyllodactylidae). משפחת אובלפריים (Eublepharidae). בעבר גם משפחת הדיבמיים (Dibamidae), השתייכה לקבוצה, אולם במשך היא הפכה לאינפרא-סדרה עצמאית. מדיה וקבצים בנושא דמויי שממית בוויקישיתוף דמויי שממית, באתר ITIS (באנגלית) דמויי שממית, באתר NCBI (באנגלית) דמויי שממית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
אהוד בנאי והפליטים

אהוד בנאי והפליטים הוא אלבום הבכורה של אהוד בנאי, שיצא בשנת 1987. יחד עם בנאי השתתפו בהקלטת האלבום להקת הפליטים, אשר כללה את יוסי אלפנט (שגם הפיק מוזיקלית את האלבום), גיל סמטנה, ז'אן ז'אק גולדברג ונועם זייד הלוי. הקו המוזיקלי של האלבום, שכלל רוק קצבי וצלילים מזרחיים נחשב לחדשני באותה תקופה. את עטיפת התקליט עיצב וצייר איתן פימנטל, שעיצב עבור בנאי עוד קודם גם את שתי העטיפות לתקליטי השדרים "עגל הזהב" ו"עבודה שחורה". מופע הבכורה החגיגי להשקת האלבום התקיים מספר חודשים לאחר צאתו בבית דני שבשכונת התקווה בתל אביב. השיר "עגל הזהב" מתאר את פרשת עגל הזהב מנקודת מבטו של העם המחכה למנהיג הנעלם. שירים אחרים באלבום עוסקים במסע ("דם", "עיר מקלט", "ממשיך לנסוע") ובגעגוע ("זמנך עבר" המתאר חלום בו בנאי חוזר לימי נעוריו בבית הספר התיכון, "מלנכולי"). הביטוי ״זמנך עבר״ שואב השראה מהמערכון חידון התנ״ך של אריק איינשטיין ואורי זהר. האלבום הגיע מספר פעמים למקומות גבוהים במצעדים לבחירת האלבום הטוב בכל הזמנים. בסקר כזה אשר ערך אתר האינטרנט ynet בקרב אנשי מוזיקה שונים בראש השנה תשס"ו, הגיע האלבום למקום הרביעי. בפברואר 2008, בחר המוסף 7 לילות של ידיעות אחרונות את האלבום בתור אלבום הבכורה הישראלי הטוב ביותר אי פעם. גם אתר "Time Out תל אביב" בחר באלבום לטוב בכל הזמנים בשנת 2017. הסרט התיעודי "חייב לזוז", שיצרו אבידע ליבני, דרור נחום וגידי אביבי, מתאר תקופה זו בחייו של אהוד בנאי ואת פריצת הדרך הראשונה שלו במוזיקה הישראלית. בשנת 2012 הוציאו תלמידי בית הספר למוזיקה Muzik אלבום מחווה בשם "עבודה שחורה" עם גרסאות כיסוי לשירי האלבום. בשנת 2021 יצא אלבום מחווה אלקטרוני בשם "אז עכשיו", עם גרסאות-כיסוי לשירי האלבום בביצועיהם של ברי סחרוף, אסף אמדורסקי, ערן צור, אפרת בן-צור, כפיר בן-ליש ורע מוכיח (שגם הפיק מוזיקלית). כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אהוד בנאי.  מידע על האלבום אהוד בנאי והפליטים באתר MusicBrainz האלבום אהוד בנאי והפליטים באתר Discogs אהוד בנאי והפליטים, באתר MOOMA תקליטים חדשים, ביקורת על האלבום אהוד בנאי והפליטים, חדשות, 3 בספטמבר 1987 יעקב גלעד, ביקורת על האלבום אהוד בנאי והפליטים, חדשות, 4 בספטמבר 1987 יוסי חרסונסקי, ביקורת: רק חצי מנה, מעריב, 18 בספטמבר 1987 דויד פרץ, על השיר 'עבודה שחורה' מאת אהוד בנאי, באתר "תרבות•il" ביקורת על אהוד בנאי והפליטים, באתר השרת העיוור (עותק שמור) שי להב, עבודה שחורה: סטודנטים בעקבות אהוד בנאי, 8 באוגוסט 2012 איתמר זהר, 30 שנה לאלבום הבכורה של אהוד בנאי: בחזרה אל אחד מהאלבומי הרוק הטובים ביותר שהוקלטו כאן, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2017 דודי פטימר, ‏30 שנה ל"אהוד בנאי והפליטים": ההתחלה, הרגע בו חשב לוותר והטרגדיה, באתר מעריב אונליין, 1 בדצמבר 2017 אהוד בנאי והפליטים במצעד האלבומים האלטרנטיביים הישראליים הגדולים של כאן 88 עופר שדמי, על עטיפת "אהוד בנאי והפליטים", בבלוג "סיפור, כיסוי", 15 באוגוסט 2012 יוסי עוזרד, ראש יש: אחרי הביקורות, כך נראה ונשמע המופע של אהוד בנאי, חדשות, 4 בינואר 1988 יוני הראל, אהוד בנאי - שיקים מפלגה ודי, חדשות, 3 בינואר 1988 7 לילות, 100 האלבומים הישראלים הטובים, באתר ynet, 30 בספטמבר 2005 כל ההתחלות קלות, מוסף 7 לילות, ידיעות אחרונות עמוד 6, 15 בפברואר 2008 פסקול חיינו: האלבומים הישראלים הכי טובים בכל הזמנים, Time Out תל אביב, 28.9.2017
יעקב אשמן

יעקב ישראל אַשְׁמָן (4 בספטמבר 1926 – 19 ביוני 1974) היה סופר, עורך, מתרגם ועיתונאי ילדים ונוער ישראלי. עורך "הארץ שלנו" מ-1965 ועד מותו. אחיינו של המחזאי אהרן אשמן. אשמן נולד, גדל ולמד בתל אביב, וסיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה". לאחר תום לימודיו התגייס למשטרת היישובים, ואף חבר בסתר לארגון הלח"י. מנעוריו היה בעל דעות ימניות, שהובילו אותו אל כתב העת "אלף" של תנועת הכנענים. השתתף בלחימה במלחמת העצמאות, ונפצע בקרב על הגנת ירושלים. בתום המלחמה השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית. בשנת 1951 חזר כמורה לגימנסיה "הרצליה", ובשנת 1952 הצטרף למערכת עיתון הילדים "הארץ שלנו". שנים רבות עבד בעיתון ככתב, כסגן העורך, ומשנת 1965 ערך את "הארץ שלנו". אשמן החל לפרסם את יצירותיו – רשימות, כתבות וסיפורים – עוד בהיותו תלמיד גימנסיה "הרצליה", בעיתון התלמידים. בתקופה הקצרה שיצא לאור כתב העת "אלף", השתתף בכתיבתו, הן תחת שמו האמיתי והן בשמות עט. במשך שנות עבודתו ב"הארץ" פרסם טור יעץ חינוכי להורים, שלימים כינסו בספריו. הוא גידל וטיפח יוצרי ספרות ילדים, והצמיח דור חדש של משוררים וסופרים, שלימים נתפרסמו והיו בין ראשי המדברים בתחום ספרות הילדים. בשעתו תמך בהוצאת ספרו הראשון של פנחס שדה, "החיים כמשל" (1958), ועודדו להיאבק על הוצאת הספר המהפכני הזה, שנדחה על ידי הוצאות הספרים. יעקב אשמן נפטר באופן פתאומי בשנת 1974, מהתקף לב בביתו בתל אביב, בגיל 48. הותיר אישה, בן ובת. על שמו נקבע הפרס השנתי לסיפור הקצר לילדים בסבך הרִגול המצרי: עלילות אורי וגדעון, תל אביב: מצפן, תשי"ג 1953. (בחתימת "יורם נבו") לוּלוּ; ציורים: אלישבע נדל-לנדאו, תל אביב: הדר, תשי"ח. אתה ובנך ובתך: 77 עצות להורים; ציורים: דוֹש, ירושלים – תל אביב: שוקן, 1958. כושי השובב; תמונות: פאול גרוס; סִפור: יעקב אשמן, תל אביב: הדר, תשי"ט. (סיפור על חתלתול) שאל ואיָעץ; ציורים: סימה בגד דב, תל אביב: י’ צ’צ’יק, 1963. (ספר יעץ) אבא שלי עובד; תמונות: פאול גרוס; סִפור: יעקב אשמן, תל אביב: הדר, תשכ"ג. גורית אקסלרד, סין, סונג ואני; מצויר בידי המחברת; תרגם מכתב-יד: יעקב אשמן, תל אביב: גדיש, תשט"ו. אלי אשד, הקומיקס הישראלי : מהצבר ועד גיבור העל - דמויות ומגמות מרכזיות בעלילון העברי 1935–2000, כתב הוצאה לאור, 2022, הפרק "יעקב אשמן", עמ' 79–111. הספרים של יעקב אשמן, באתר "סימניה" יעקב אשמן למנוחות, דבר, 21 ביוני 1974 אלי אשד‏, לוחם על עברי : עלילות גידי גזר ויוצרו יעקב אשמן, באתר "המולטי יקום של אלי אשד", 5 במאי 2006 אלי אשד, יעקב אשמן והקומיקס העברי, עיונים בספרות ילדים 25, תשע"ו צחי פרבר, ביטוי קולו של היחיד, המשך, הפנקס, 6–13 באפריל 2011 אלי אשד‏, יעקב אשמן ידידי:פנחס שדה על יעקב אשמן, באתר "המולטי יקום של אלי אשד", 10 בספטמבר 2023 יעקב אשמן, דף שער בספרייה הלאומית יעקב אשמן, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אתר "Billiongraves" יעקב אשמן למנוחות, דבר, 21 ביוני 1974 מת יעקב אשמן, עורך "הארץ שלנו", מעריב, 20 ביוני 1974. זוכי פרס יעקב אשמן לסיפור קצר לילדים סקירות: שאול הון, 77 עצות להורים, מעריב, 9 בינואר 1959; מחנכת, תשובות לשאלות הורים, דבר, טור 2, 28 באפריל 1959. סקירה: מ. בר, אמא, במה עובד אבא, מעריב, 2 בינואר 1963.
תסביך פרנקנשטיין

בסיפורי הרובוטים של אייזיק אסימוב, תסביך פרנקנשטיין (באנגלית: Frankenstein complex) הוא מונח המבטא פחד מרובוטים דמויי אדם. ההתנהגות מתוארת בימנו על ידי המונח אוטומטונופוביה. המונח מופיע בסיפורי הרובוטים הרבים של אסימוב. השם, "תסביך פרנקנשטיין", הגיע משמו של ויקטור פרנקנשטיין ברומן "פרנקנשטיין" מאת מרי שלי. בסיפור פרנקנשטיין יוצר ישות תבונית, אך מוצא שהיא מחרידה ונוטש אותה, והיצור הדחוי פותח במסע נקמה אכזרי. בתרבות הכללית השם 'פרנקנשטיין' נקשר אל המפלצת ולא אל יוצרה, וכך גם המונח 'תסביך פרנקנשטיין' מתייחס לפחד מן הרובוטים ולא מיוצריהם, הרובוטיקאים. ברבים מסיפורי הרובוטים של אסימוב הגישה הכללית של הציבור לרובוטים היא פחד וחשד: אנשים רגילים חוששים שרובוטים יחליפו אותם או ישלטו בהם, למרות ששליטה זו אינה אפשרית תחת שלושת חוקי הרובוטיקה, שהראשון בהם הוא: "לא יפגע רובוט לרעה בבן אדם, ולא יניח, במחדל, שאדם יפגע." אמנם, הציבור אינו מקשיב בדרך כלל להיגיון זה, ומקשיב לפחדיו. הסיפור הקצר "הרובוט שנעלם" המופיע בספר אני, רובוט הוא דוגמה של "פחד מרובוטים" שאסימוב תיאר. בספריו של אסימוב, תסביך פרנקנשטיין הוא בעיה רצינית עבור רובוטיקאים ויצרני רובוטים. העושים ככל יכולתם כדי להרגיע את הציבור ולהראות לו שרובוטים אינם מזיקים. לפעמים הם אפילו מסתירים מהציבור את האמת אודות רובוטים מסוכנים כדי לא לעורר תבהלה ציבורית. שלושת חוקי הרובוטיקה עמק המוזרות - השערה שטוענת שישנה תגובה רגשית שלילית לרובוטים דמויי אדם רק במקרה שהם נופלים במעט מחיקוי מושלם. טכנופוביה