laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דניאל רוזוליו

דניאל (דני) רוזוליו (6 במאי 1927 – 14 באוקטובר 2005) היה איש ציבור ישראלי, ממנהיגי התנועה הקיבוצית וחבר הכנסת מטעם המערך. נולד בתל אביב לדוד רוזוליו, לימים נציב שירות המדינה, ולדורה לבית ארלוזורוב, אחותו של חיים ארלוזורוב. אחיו הוא שאול רוזוליו, שהיה המפכ"ל החמישי של משטרת ישראל. בנעוריו למד בגימנסיה "שלווה" בעיר והיה חניך ומדריך בתנועת "המחנות העולים". בשנת 1945 התגייס לפלמ"ח. כעבור שנתיים הצטרף לקיבוץ בית הערבה, ונלחם עם חבריו בסדום. עם פינוי הקיבוץ במלחמת העצמאות, עבר צפונה ונמנה עם מייסדי קיבוץ כברי, בו התגורר עד מותו. לאחר שהוסמך להוראה על ידי סמינר הקיבוצים בשנים 1952–1957 עסק בהוראה בבית הספר בקיבוץ, מ-1958 עד 1961 היה מרכז חטיבת בני הקיבוץ המאוחד, ומ-1962 עד 1965 היה מורה בכיתות תיכון, ובמשך כשנה שימש מזכיר קיבוץ כברי. בשנת 1967 התמנה לתפקיד עוזר לשר ההסברה ישראל גלילי, ומילא אותו עד לשנת 1969, עת מונה לאחראי על שרותי ההסברה במשרד ראש הממשלה. הוא מילא תפקיד זה חודשים ספורים, עד כינון הממשלה החמש עשרה. בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם המערך, וב-1981 נבחר בשנית לכנסת. בכנסת העשירית כיהן כיושב-ראש ועדה משותפת לענייני חינוך בצה"ל וכיושב-ראש ועדת משנה לענייני לבנון. ב-16 במאי 1983 פרש מהכנסת והוחלף בחיים רמון. רוזוליו שימש מזכיר הקיבוץ המאוחד בין השנים 1972–1976, ויו"ר מועצת המנהלים של סולל בונה בין השנים 1983–1986. כן שימש רוזוליו מזכיר חברת העובדים, חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל, יו"ר הוועד הפועל וחבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, יו"ר המכללה האקדמית גליל מערבי, וכן יועץ לשר החקלאות. במהלך השנים השלים לימודים אקדמאים וסיים תואר שלישי במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. את עבודת הדוקטור כתב בהנחיית פרופ' יונתן שפירא. הוא שימש כמרצה בתחום באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית גליל מערבי, וכן כחוקר במכון לחקר הקיבוץ של אוניברסיטת חיפה. רוזוליו התאבד ביריית אקדח בביתו, לאחר שלקה במחלת אלצהיימר. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כברי. הותיר אחריו את מרגלית אשתו ושלושה ילדים. בנו, עידו רוזוליו, כיהן בשנות האלפיים כמנכ"ל "מקורות". חותנו היה הד"ר נתן (וילהלם) וולף. דניאל רוזוליו (1927-2005), דף שער בספרייה הלאומית דניאל רוזוליו, באתר הכנסת דניאל רוזוליו, באתר כנסת פתוחה דניאל רוזוליו, באתר הפלמ"ח אחיה ראב"ד ואילן מרסיאנו, ח"כ לשעבר דניאל רוזוליו שם קץ לחייו, באתר ynet, 14 באוקטובר 2005 אלי אשכנזי וג'קי חורי, חבר הכנסת לשעבר דניאל רוזוליו התאבד בירייה, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2005
שארפ

שארפ הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעו חד. האם התכוונתם ל... אלן שארפ – סופר ותסריטאי סקוטי אלכס שארפ – שחקן אנגלי בקי שארפ – דמות ספרותית ברומן יריד ההבלים בקי שארפ (סרט) – סרט על בסיס הדמות מ-1935 ג'וזף הנרי שארפ – צייר אמריקאי ג'ימי שארפ – כדורגלן סקוטי ג'ין שארפ – הוגה בנושא אי-אלימות דאדלי שארפ – איש ציבור אמריקאי, כיהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית די ג'יי שארפ – כדורסלן ישראלי-אמריקני דייוויד שארפ (אנ') (1840–1922) – אנטומולוג אנגלי דריק שארפ – כדורסלן ישראלי-אמריקני ויליאם שארפ – כלכלן אמריקני, על שמו מדד שארפ ויליאם שארפ (אמן) – אמן אנגלי לזלי שארפ שחקנית אנגלייה לי שארפ – כדורגלן אנגלי שיידון שארפ – כדורסלן קנדי וייטסטיל ומרתה שארפ – חסידי אומות העולם פירושים נוספים: שארפ (חברה) – חברה יפנית שארפ (סדרת טלוויזיה) – סדרת טלוויזיה בריטית Sharp-P – מושג במדעי המחשב הר שארפ – מספר הרים בשם זה מדד שארפ – כלי למדידת ביצועים של תיקי השקעות. סי שארפ – שפת תכנות פסגת שארפ – מספר פסגות בשם זה קרחון שארפ – מספר קרחונים בשם זה J Sharp – שפת תכנות במוזיקה, דיאז ()
עבד א-רחמן אל-ג'ברתי

המונח "אל-ג'ברתי" מפנה לכאן. לערך העוסק בקבוצה דתית מוסלמית, ראו ג'ברתי. עַבְד א-רַחמן אל-גַ'בַרְתי (בערבית: عبد الرحمن الجبرتي; שמו המלא: עבד א-רחמן בן חסן בן בורהאן א-דין אל-ג'ברתי, عبد الرحمن بن حسن بن برهان الدين الجبرتي; 1754-1822) היה מלומד מוסלמי מצרי והיסטוריון ששהה רוב חייו בקהיר ותיעד את פלישת נפוליון למצרים בעיני ילידי המקום. מעט ידוע על חייו. פרנץ שטיינר סובר כי אל-ג'ברתי נולד בכפר תל אל-ג'ברתי בצפון פרובינציית הדלתא של בחיירה, לעומת זאת עבד אל-קאדר סאלח כותב שאל-ג'ברתי נולד בקהיר. לפי כתיבתו של אל-ג'ברתי, שמו נלקח מ"סבו מדרגה שביעית," עבד א-רחמן, שהיה שאר המשפחה הרחוק ביותר בזמן שניתן להתחקות אחריו עבד א-רחמן היה מאזור אל-ג'ברתי (Jeberti) בזיילה (Zeila), בסומליה המודרנית (אז תחת שליטת אתיופיה) וביקר בקהילות ג'ברתי במכה ואל-מדינה לפני שנסע למצרים שם היה לשייח' וראש קהילת ג'ברתי שם. השערה אחרת היא שסב-סב-סבו הגיע משבטי ג'ברתי שבסודאן. אל-ג'ברתי למד באוניברסיטת אל-אזהר, והחל לרשום את דברי הימים של המאורעות שקרו בקהיר. כרוניקות אלה נודעות באנגלית בדרך כלל כ"ההיסטוריה של מצרים של אל-ג'ברתי" (al-Jabarti's History of Egypt), ונודעות בערבית כ"עג'איב אל-את'אר פי א-תראג'ם ואל-אח'באר (عجائب الاَثار في التراجم والاخبار). הם טקסט היסטורי חשוב בשל היותם דיווח מפי עד ראייה לפלישת נפוליון למצרים ותפישת השלטון בידי מוחמד עלי. הרשימות העוסקות במשלחת הצרפתית ובכיבוש נכללו בכרך נפרד באנגלית בשם "נפוליון במצרים" (Napoleon in Egypt). לפי מארסו, באחרית ימיו בחר אל-ג'ברתי להיטמן בתל אל-ג'ברתי, העיר שממנה הגיעו אבותיו, לפי סברתו. Napoleon in Egypt : Al-Jabarti’s chronicle of the French occupation, 1798 (translation by Shmuel Moreh), Princeton: M. Wiener Publishers, 1993. עבד אלרחמן אלג'ברתי, היום שבו התערערו חוקי בראשית: הכרוניקה המופלאה של הכיבוש הצרפתי במצרים (מערבית: עמנואל קופלביץ), משכל - הוצאה לאור, 2020. מדיה וקבצים בנושא עבד א-רחמן אל-ג'ברתי בוויקישיתוף תמי צרפתי, ההיסטוריה המדהימה של עַבְּד אל־רחמן אל־ג'ּברתי, ג'מאעה כ"ד, תשע"ט, עמ' 83-92. עבד אלרחמן אלג'ברתי (1754-1822), דף שער בספרייה הלאומית al-Jabarti, 'Abd al-Rahman. History of Egypt: 'Aja'ib al-Athar fi 'l-Tarajim wa'l-Akhbar. vol.1. Franz Steiner Verlag Stuttgart. 1994. Abdulkader Saleh, "Ǧäbärti," in von Uhlig, Siegbert, ed., Encyclopaedia Aethiopica: D-Ha. Wiesbaden:Harrassowitz Verlag, 2005, p.597. David Ayalon, "The Historian al-Jabartī and His Background," Bulletin of the School of Oriental and African Studies, University of London, 1960, p.238 Ayalon, "al-Jabartī and His Background," p.237. Barakat, Ali. Abd al-Rahman al-Jabarti: dirasat wa-buhuth (Studies and Research). Egyptian Book Association. Cairo. 1976. Marsot, Afaf Lutfi el-Sayyed. "A Comparative Study of Abd al-Rahman al-Jabarti. and Niqula al-Turk," Eighteenth Century Egypt: The Arabic Manuscript Sources. Los Angeles: Regina Books, 1990.
לוקיוס דומיטיוס אלכסנדרוס

לוקיוס דומיטיוס אלכסנדרוס (לטינית Lucius Domitius Alexander) היה מושל הפרובינקיה הרומית אפריקה, וכשהורה לו הקיסר מקסנטיוס לשלוח את בנו כבן ערובה לרומא לאות נאמנותו, סירב והכריז על עצמו לקיסר בשנת 308. בנוסף לפרובינקיה אפריקה שלט לוקיוס דומיטיוס אלכסנדרוס גם על סרדיניה, וקיימות עדויות שכרת ברית עם קונסטנטינוס. בתגובה שלח מקסנטיוס כוח לדכא את המרד, ואלכסנדרוס נאסר ולאחר מכן הוצא להורג במועד שאינו ידוע במדויק, בין שנת 309 ל-311. מדיה וקבצים בנושא לוקיוס דומיטיוס אלכסנדרוס בוויקישיתוף William Smith, A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. By various writers. Ed. by William Smith. Illustrated by numerous engravings on wood., 2005 ערך זה הוא קצרמר בנושא רומא העתיקה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איטלקית יהודית

איטלקית יהודית היא שפה המבוססת על השפה האיטלקית, והייתה בשימוש על ידי קהילות יהודיות רבות ברחבי איטליה ועדיין חיה. היא התפתחה בין המאה העשירית למאה התשע עשרה, ונקראה גם "לעז", "לטינו", "איטליאנו" או "וולגאר". אך מוכרת גם בשם "איטלקיאן" האיטלקית היהודית מתחלקת לניבים רבים ואינה אחידה. בכל עיר, חבל ארץ או קהילה יהודית השפה השתנתה בהתאם לחיי הקהילה. דוגמאות לשפות איטלקיות-יהודיות הן ונציאנית-יהודית בוונציה, פירנצית-יהודית בפירנצה, רומית-יהודית ברומא ועוד. גם בקורפו שביוון דיברו בשני ניבים של שפה זו. האיטלקית היהודית נכתבת בכתב העברי. השפה מתאפיינת בייחוד הפעלים, תופעה של הוספת סיומת איטלקית של שמות פעולה לשורשי פעלים עבריים (לדוגמה: achlare - לאכול, gannaviare - לגנוב). כיום השפה מדוברת על ידי כ-200 אנשים בלבד, בעיקר ברומא, בקורפו ובישראל, ומקורותיה נשמרים בעיקר בספריית הקונגרס בארצות הברית. י"ל לוי, הערך: איטלקית יהודית, האנציקלופדיה העברית, כרך מילואים א, תשכ"ז 1967, עמ' 149-150. מיכאל ריז'יק, הדקדוק ואוצר המילים באיטלקית היהודית הקדומה כנגד להגי הגטו : השונה והמשותף, מסורות, ט"ו, תש"ע 2010, עמ' 155-172. מריה מאיר-מודנה, על הסמנטיקה של המלים העבריות באיטלקית יהודית, מקדם ומים, ה, תשנ"ב 1992, עמ' 93-99. לואיזה פרטי קואומו, תרגום עובדיה לאיטלקית יהודית : סוגיות תחביריות, מסורות, ט-י"א, תשנ"ז 1997, עמ' 495-510. לואיזה פרטי קואומו, ספר יונה ותרגומיו לאיטלקית-יהודית, הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 9, ד, 1, תשמ"ו 1986, עמ' 131-138. Mayer Modena, Maria Luisa, Vena Hebraica nel Giudeo-Italiano. Dizionario dell’Elemento Ebraico negli Idiomi degli Ebrei d’Italia, LED, Milano 2022 הגדה של פסח עם תרגום באיטלקית יהודית, ונציה שפ"ט (1629), במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית שפה איטלקית-יהודית, דף שער בספרייה הלאומית ראו בספר שבקישור "הגדה של פסח עם תרגום באיטליאנו"
צרפתית יהודית

צרפתית יהודית (במקור צרפתית סתם; אין להתבלבל עם השפה הצרפתית הנכרית, ששמה בעברית נגזר ממנה) הייתה שפה רומאנית-יהודית שהתפתחה מהשפה הצרפתית של ימי הביניים והייתה בשימוש הקהילות היהודיות בצפון צרפת, ארצות השפלה וכן במערב גרמניה בערים כמו מיינץ, פרנקפורט ואאכן. השפה הושפעה גם מהצרפתית הקדומה, הגרמנית הקדומה הגבוהה ומהיידיש, כללה מילים נלוות מעברית ונכתבה בכתב עברי. השפה פרחה במאה ה-11 בצרפת וחכמים ידועים כגון רש"י ורבי משה הדרשן דיברו בה והשתמשו בה בכתביהם. מסיבה זו היא מתועדת היטב, וחוקרי הצרפתית הקדומה מוצאים בה כר נרחב למחקר. המיוחד בשפה הצרפתית יהודית הוא שבניגוד לשפות יהודיות אחרות נעשה במסגרתה שימוש גם בניקוד (דהיינו, בניקוד טברני) לצורך ציון התנועות. הצרפתית היהודית נכחדה ומאז ימי הביניים אינה בשימוש. צרפתית יהודית בכתבי רש"י: משה קטן, אוצר לעזי רש"י לתנ"ך משה קטן, אוצר לעזי רש"י לתלמוד שפה צרפתית-יהודית, דף שער בספרייה הלאומית
פורטוגזית יהודית

פורטוגזית יהודית היא שפה רומאנית-יהודית, שהייתה מדוברת על ידי יהודי פורטוגל. היא נקראת גם לוסיטאנית, ונכתבה באותיות עבריות או לטיניות. השימוש בה התמעט עם גירוש יהודי פורטוגל, אך השתמר במידה מסוימת בקהילות שמצאו מקלט באמסטרדם שבהולנד וליוורנו שבאיטליה. השפה השפיעה רבות גם על הלאדינו וגם על השפות הקריאוליות פפיאמנטו וסרמקנית. בשפה ישנם אלמנטים של פורטוגזית ארכאית שלא קיימים בפורטוגזית המדוברת כיום, בדומה ללאדינו ולספרדית. שרידים של שפה זו השתמרו בניבי הדיבור של מספר קהילות של צאצאי האנוסים, המתגוררים באזורים כפריים בפורטוגל, אך השפה עצמה אינה בשימוש מאז המאה התשע עשרה. שפות רומאניות יהודיות Blondheim, David S. “An Old Portuguese Work on Manuscript Illumination,” Jewish Quarterly Review 19 (1929): 97–135. Cohen, Dov. "New Sources in Portuguese Aljamiado A Collection of Letters Concerning the Commercial Activities of Sephardic Jews in the Ottoman Empire and Italy During the Mid-Sixteenth Century", Claude B. Stuczynski and Bruno Feitler (eds.), Portuguese Jews, New Christians, and 'New Jews'. Leiden-Boston: Brill, 2018, pp. 73-101. González Llubera, Ignacio. “Two old Portuguese Astrological Texts in Hebrew Characters,” Romance Philology 6 (1952–1953): 267–272. Hilty, Gerold. “A versão portuguesa do ‘Livro cunprido’,” Biblos 58 (1982): 208–267 Hilty, Gerold. “Le judéo-portugais: une langue marginalisée?,” in De márgenes y silencios, Homenaje a Martín Lienhard, edited by Annina Clerici & Marília Mendes. Madrid: Iberoamericana-Vervuert, 2006, 99–116. Hilty, Gerold. “Um novo texto judeu-português aljamiado,” in Lenguas en diálogo. El iberorromance y su diversidad linguistica y literaria. Ensayos en homenaje a Georg Bossong, edited by Hans-Jörg Döhla, Raquel Montero Muñoz and Francisco Báez de Aguilar González. Madrid: Iberoamericana, 2008, 177–182. Salomon, Herman Prins. “A Fifteenth-Century Haggada with Ritual Prescriptions in Portuguese Aljamiado,” Arquivos do Centro Cultural Português 15 (1980): 223–234. Sharon, Miriam. “Judeo-Portuguese,” in Jewish Language Research Website. Accessed March 23, 2017. http://www.jewish-languages.org/judeo-portuguese.html Strolovitch, Devon L. “Old Portuguese in Hebrew script: convention, contact and convivência,” PhD Dissertation, Cornell University, 2005. Teles Duchowny, Aléxia. “De Magia (Ms. Laud Or. 282, Bodleian Library): Edição e estudo,” PhD Dissertation, Universidade Federal de Minas Gerais, 2007. Wexler, Paul. “Linguistica Judeo-Lusitanica,” in Judeo-Romance Languages, edited by Isaac Benabu and Joseph Sermoneta. Jerusalem: Misgav Yerushalayim, 1985, 189–208. מדיה וקבצים בנושא פורטוגזית יהודית בוויקישיתוף מחקר מקיף אודות השפה הפורטוגזית-יהודית (באנגלית) Dov Cohen, "New Sources in Portuguese Aljamiado A Collection of Letters Concerning the Commercial Activities of Sephardic Jews in the Ottoman Empire and Italy During the Mid-Sixteenth Century", Claude B. Stuczynski and Bruno Feitler (eds.), Portuguese Jews, New Christians, and 'New Jews'. Leiden-Boston: Brill, 2018, p. 95.
שארל בלה

שארל ארנסט בלה (בצרפתית Charles Ernest Beulé‏; 29 ביוני 1826 – 4 באפריל 1874) היה ארכאולוג ומדינאי צרפתי. בלה נולד בסומיר בעמק הלואר והתחנך באקול נורמל סופרייר שבפריז. עיקר פרסומו בא לו לאחר שכיהן כפרופסור בבית הספר הצרפתי באתונה החל ב-1851, וחשף את שרידי הדרך העתיקה שהובילה אל הפרופילאה באקרופוליס באתונה. שער הכניסה לאתר הקרוי מאז על שמו, וחיבורו הידוע ביותר, "האקרופוליס של אתונה" (L'Acropole d'Athènes), התפרסם ב-1853 ועסק בממצאיו אלה. לאחר מכן עסק בעבודות מחקר באתר העיר קרתגו ועל שמו נקראים האפסיסים שחשף באתר. מששב לצרפת הוענקו לו מספר תארים אקדמאים ואחרים, ובין היתר זכה באות לגיון הכבוד. בערוב ימיו הקדיש את זמנו לפוליטיקה ונבחר כחבר באספה הלאומית של צרפת ב-1871. משך מספר חודשים בשנת 1873 כיהן כשר הפנים, וב-1847, בגיל 47 שלח יד בנפשו. בין יצירותיו האחרות: מחקרים אודות הפלופונסוס (Études sur le Péloponnèse, 1875) המטבעות של אתונה (Le monete di Atene, 1858) האדריכלות במאה של פיסיסטראטוס (L'Architecture au siècle de Pisistrate, 1860) חפירות בקרתגו (Fouilles à Carthage, 1861) תהלוכת הקיסרים (Le Procès des Césars, 1867-1870) תולדות האומנות היוונית לפני פריקלס (Histoire de l'art grec avant Péricles, 1870) מדיה וקבצים בנושא שארל בלה בוויקישיתוף ביוגרפיה של שארל בלה שארל בלה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קטלאנית יהודית

קטלאנית יהודית (Catalànic בשפת המקור) הייתה שפה יהודית שנוצרה מהשפה הקטלאנית ודובריה היו קהילות יהודיות באיים הבלאריים ובחבלי ולנסיה וקטלוניה שבספרד. השפה דומה לשפה השואדית למרות שלא היה שום קשר בין הקהילה היהודית שדיברה את השואדית לקהילה בקטלוניה. הדמיון נובע מהקרבה בין קטלאנית ואוקסיטנית, שהיא שפת הבסיס של השואדית. השפה פרחה בתור הזהב בקטלוניה בעיקר במאה ה-12 ונכחדה לאחר גירוש ספרד ב-1492. כיום השימוש במילים עבריות על ידי בני האנוסים והיהודים אשר מדברים את השפה הקטלאנית יוצרים למעשה את השפה מחדש. השפה נכתבה בכתב העברי. judeocatalà, באתר האנציקלופדיה הקטאלנית הגדולה (בקטאלנית) שפה קטלאנית-יהודית, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אראגונית יהודית

אראגונית יהודית הייתה שפה יהודית שדוברה על ידי קהילות יהודיות באזור אראגון שבצפון ספרד, החל מהמאה השמינית עד גירוש יהודי ספרד (בשנת 1492), השפה ידועה גם בשם ג'ודאו-אראגונז (בספרדית: Judeoaragonés). ככל הנראה השתלבה השפה עם הלאדינו בעת שהתפשטה לאזורים דרומיים לאראגון. לקראת הגירוש ועקב גודלה של הקהילה דוברת הלאדינו חדלו היהודים האראגוניים לדבר בשפה זו, והלאדינו תפסה את מקומה הרשמי של האראגונית בקהילות היהודיות. ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרטת צי ארצות הברית

אנדרטת צי ארצות הברית (באנגלית: United States Navy Memorial) היא אנדרטה הממוקמת בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית, ברחוב 7, בין שדרת אינדיאנה ושדרת פנסילבניה. האנדרטה מנציחה את לוחמי צי ארצות הברית, חיל הנחתים של ארצות הברית, משמר החופים של ארצות הברית וצי הסוחר של ארצות הברית. האנדרטה מנוהלת על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. בסמוך לאנדרטה נבנה מבנה מוזיאון ההנצחה של הצי. התוכנית להקמת אנדרטה עבור צי ארצות הברית מקורה בתוכנית האב של האדריכל פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון (תוכנית שהוכנה קודם להקמת העיר), אולם האנדרטה הוקמה כ-200 שנה לאחר מכן. ל'אנפנט לא ציין בתוכניתו היכן תהא האנדרטה ממוקמת, וכשהוחלט להקימה, היא מוקמה בשדרת פנסילבניה - "השדרה הראשית" של וושינגטון. באביב 1977 התארגנה קבוצה של יוצאי צי והוקמה הקרן להקמת אנדרטת הצי. בשנת 1978 החלו בהליכי החקיקה הנדרשים לצורך הקמת האנדרטה. בשנת 1980 נחקק בקונגרס חוק המתיר את הקמת האנדרטה (ממימון פרטי). בעקבות חקיקת החוק נבחר אתר כיכר מרקט כאתר מתאים להקמת האנדרטה, והאדריכל ג'יימס רוסאנט מניו יורק נבחר לתכננה. עבודות הבנייה לא החלו עד שנת 1986 בשל קשיים בהשגת התרומות שנדרשו. פסל "המלח הבודד" הושלם על ידי הפסל סטנלי בלייפלד באוגוסט 1987 והפסל הוצב בסמוך לאנדרטה שהייתה בשלבי בנייה סופיים. האנדרטה נחנכה ב-13 באוקטובר 1987. הפסל צופה לעבר ים עשוי גרניט, שמשני צידיו שתי מזרקות. סביב ים הגרניט 27 תבליטי ברונזה המתארים אירועים הקשורים בצי ארצות הברית. בין השנים 1987 -1995 נבנו שני בניינים בחלקו הצפוני של הכיכר - הבניין המזרחי הוא מרכז המבקרים של האנדרטה אשר נפתח ביוני 1991, ונחנך רשמית ב-12 באוקטובר 1991. המבנה השני הוא מרכז ההנצחה של הצי, הכולל את תיאטרון אלין בורק, מוזיאון ובו תערוכות אודות ההיסטוריה של הצי, וכן אולם הקרנה המציג סרטים היסטוריים, מרכז מידע וספריה. על קיר בסמוך לאנדרטה חקוקים ציטוטים מפורסמים שנאמרו על ידי אנשי צי, כדוגמת אימרתו של רב החובל ג'ון פול ג'ונס בשנת 1779: "טרם התחלתי להילחם". אנדרטת השלום המכונה (אנדרטת הצי) אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית אנדרטת הצי וצי הסוחר מדיה וקבצים בנושא אנדרטת צי ארצות הברית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנדרטת צי ארצות הברית אנדרטת צי ארצות הברית, ברשת החברתית פייסבוק אנדרטת צי ארצות הברית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אנדרטת צי ארצות הברית, ברשת החברתית אינסטגרם תמונות של האנדרטה תצלומי אוויר של האנדרטה I have not yet begun to fight
בניין רונלד רייגן

בניין רונלד רייגן ומרכז הסחר הבינלאומי (באנגלית: Ronald Reagan Building and International Trade Center) הוא מבנה השוכן בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית, בשדרת פנסילבניה מספר 1300, ומכיל משרדים פדרליים ומשרדים פרטיים. עד אמצע המאה ה-20 היה באתר בו נמצא המבנה אזור של בתי זונות ופשיעה. לאחר הריסת המבנים באזור במטרה למגר את הפשיעה הפך האזור בו נמצא המבנה (שכונה "הרחבה הגדולה" - 'Great Plaza') למגרש חניה גדול. בשנת 1996 החלה הקמת המבנה לזכרו של רייגן, בתכנונו של האדריכל ג'יימס אינגו פריד, ובעלות של 768 מיליון דולרים. מבנה משרדים זה הוא המבנה הפדרלי השני בגודלו בארצות הברית, אחרי הפנטגון. המבנה נקרא על שם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, והיה המבנה הפדרלי הראשון שתוכנן ונבנה בבירה על מנת לשמש הן כבניין משרדים פדרלי והן כבניין משרדים פרטי המשמש סוכנויות ממשלתיות וחברות שעוסקות בסחר בינלאומי וגלובליזציה. במבנה ממוקמים משרדי הסוכנות לפיתוח בינלאומי של ארצות הברית, סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית ומשרדי משמר הגבול של ארצות הברית. במבנה ממוקם אולם כנסים בו נערכים כ-1,200 כנסים וירידים מדי שנה, וכן אירועים תרבותיים. במבנה ממוקם מגרש החנייה הגדול ביותר בוושינגטון, ומבקרים בו כמיליון תיירים מדי שנה. המבנה ממוקם מעל תחנת הרכבת התחתית של וושינגטון, ולמול אנדרטת אוסקר שטראוס. מבואת המבנה הבמה אזור הכנסים פתחי תאורה מדיה וקבצים בנושא בניין רונלד רייגן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בניין רונלד רייגן כתבה על המבנה מאת שין
משרד הכלכלה והתכנון

משרד הכלכלה והתכנון היה משרד ממשלתי שפעל בישראל בין השנים 1981–1995. המשרד הוקם עם כינונה של הממשלה ה-19, בשם "משרד הכלכלה והתיאום הבין-משרדי", ולתפקיד מונה יעקב מרידור. במהלך כהונתו של גד יעקבי במשרד, הוחלף שמו למשרד הכלכלה והתכנון. על אף שמו, מדיניותה הכלכלית של הממשלה לא נקבעה בו, כי אם במשרד האוצר, אם כי היו שנים בהן היה שותף להכנת תקציב המדינה. עיסוק מרכזי של המשרד היה הכנת תשובות הממשלה לדו"חות מבקר המדינה. יחידות נוספות במשרד כללו את הרשות לתכנון כלכלי לאומי ואת המטה לייעול המשק הציבורי. כאשר מונה לתפקיד יוסי ביילין, ביולי 1995, הוא סבר כי אין הצדקה לקיומו של המשרד ופתח במהלך לביטולו. עם כינונה של הממשלה ה-26 בסוף אותה שנה, לא מונה שר חדש לתפקיד זה, והמשרד פורק. ב-2009, ראש הממשלה בנימין נתניהו מינה עצמו לשר לאסטרטגיה כלכלית, תפקיד שלא הוגדר בבירור, אך יש המשווים את תפקידו לתפקיד שר הכלכלה והתכנון בעבר. ישראל, משרד הכלכלה והתכנון, דף שער בספרייה הלאומית
מטען פורמלי

בכימיה, מטען פורמלי הוא מטען חשמלי חלקי על אטום בתוך מולקולה. המטען מוגדר על פי ההנחה כי אלקטרונים של קשר כימי משותפים באופן שווה בין האטומים, ללא תלות בהבדלי האלקטרושליליות היחסית ביניהם. הגדרה נוספת למטען פורמלי היא, המטען שיישאר על כל אטום לאחר פירוק כל הקשרים שלו בצורה הומוליטית (שוויונית). F C = V − N − B / 2 {\displaystyle FC=V-N-B/2} כאשר: V מספר אלקטרוני הערכיות של האטום N מספר האלקטרונים הבלתי קושרים שלו 2/B מספר הקשרים קוולנטי שהאטום יוצר דרך חלופית לקביעת מטען של אטום עם התחשבות באלקטרושליליות היא בעזרת קביעת דרגות חמצון. בבחירת מבנה לואיס עבור מולקולה, הצורה המועדפת היא זו שתיתן לכל אטום מטען פורמלי מינימלי. CH4 - פחמן במתאן: 0 = 4 - 0 - 4 -NO2 - חנקן בקבוצת ניתרו: 0 = 3 - 2 - 5 -NO2 - חמצן בקשר כפול עם חנקן: 0 = 2 - 4 - 6 -NO2 - חמצן בקשר בודד עם חנקן: 1- = 1 - 6 - 6 Organic Chemistry/Foundational concepts of organic chemistry/Electron dot structures, wikibooks ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גאיזריק

גאיזריק, דהיינו "מלך-חנית", המכונה גם "הנכה" בשל מומו הגופני (סביבות 389 – 25 בינואר 477), היה מלך הוונדלים משנת 428 ועד מותו. במשך כמעט 50 שנות שלטונו, הוא העניק לוונדלים, שהיו שבט גרמאני משני למדי, מעמד של מעצמה ים תיכונית, שנטלה חלק חשוב בנפילת האימפריה הרומית המערבית במאה ה-5. גאיזריק נולד ככל הנראה ליד אגם בלטון בהונגריה של ימינו, כבנו מחוץ לנישואין של המלך גודיגיסל. לאחר מות אביו בשנת 406 או 407, היה גאיזריק לדמות חזקה, והיה שני בכוחו רק לזה של המלך החדש, אחיו למחצה גונדריק. משמת גונדריק בשנת 428, הוכרז גאיזריק למלך הוונדלים שישבו אותה עת בדרומו של חצי האי האיברי. מאבקם של הוונדלים בויזיגותים על השליטה בספרד, הביא את גאיזריק לוותר על השליטה בה, ובשנת 429 הוא יצא בראש כל 80,000 בני עמו לצפון אפריקה. בתוך כשנה וחצי כבש את השטחים הרומיים המהווים כיום את מרוקו ואלג'יריה. בשנת 439 כבש גאיזריק את קרתגו ללא קרב וקבע בה את בירתו. הוא גירש את הבישוף הקתולי המכהן והנהיג את האריאניות כדת המדינה, אם כי איפשר חופש פולחן. לראשונה לאחר כמעט 600 שנה, שוב איימה קרתגו, הפעם בירתה של ממלכת הוונדלים, על ההגמוניה הרומאית באגן המערבי של הים התיכון. בהנהגתו של גאיזריק השתלטו הוונדלים על סיציליה, סרדיניה, קורסיקה ועל האיים הבלאריים, והיו לשודדי ים שהטילו את מוראם על ימאי הים התיכון. בשנת 442 הכיר הקיסר הרומי ולנטיניאנוס השלישי בריבונותה של הממלכה הוונדלית, אך כשהוא נרצח בשנת 455 על ידי פטרוניוס מקסימוס שהיה לקיסר תחתיו, פלשו הוונדלים לאיטליה והגיעו עד שערי רומא. האפיפיור לאו הראשון פנה לגאיזריק וביקשו לחוס על העיר ועל תושביה, ומשהאחרון הסכים, נפתחו שערי העיר בפניו. הקיסר החדש פטרוניוס מקסימוס נמלט מרומא אך נרצח סמוך לאחר מכן בידי אספסוף. הוונדלים בזזו את העיר אך לא השליטו בה חורבן של ממש. הם נטלו עימם מספר בעלי הון כשבויים, וגאיזריק הביא עמו לקרתגו את אלמנתו של ולנטיניאנוס השלישי ואת בנותיה, שאחת מהן נישאה לבנו הבכור ויורשו, הונריק. בשנת 468 הכריזו שני חלקי האימפריה הרומית החצויה מלחמה משותפת על הוונדלים במטרה לחסל את האיום הוונדלי על נתיבי השיט, אך גאיזריק הדפם תוך שהוא משמיד 600 מ-1,100 ספינותיהם, והרומאים נסוגו. הוא ניסה לנצל את ניצחונו ולפלוש לפלופונסוס, אך נהדף ונאלץ לסגת. בשנת 474 חתם גאיזריק על הסכם שלום עם האימפריה הביזנטית. הוא מת שלוש שנים לאחר מכן. מדיה וקבצים בנושא גאיזריק בוויקישיתוף גאיזריק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גאיזריק, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
איגוח

איגוח הוא צורת גיוס הון מודרנית היוצרת, באמצעות מבנה משפטי מורכב, יתרונות הן למשקיע והן למנפיק. בניגוד לשמו, האיגוח (Securitization) איננו הנפקת אג"ח גרידא אלא טכניקה קונקרטית ומסוימת מאוד למימון פעולות על ידי הסטת תזרים מזומנים והפיכתו להון זמין. הישות המאגחת מוכרת לציבור המשקיעים תזרים מזומנים שתמורתו היא מקבלת הון זמין. עם זאת, הישות המאגחת איננה חשופה להתחייבות שהנפקת אג"ח רגילה הייתה חושפת אותה. כאשר ישות מאגחת תזרים מזומנים, המשקיע אינו יכול לרדת לנכסיה כדי להבטיח את החוב. מהותית, מי שרוכש אג"ח במסגרת איגוח איננו רוכש חוב, כפי שמקובל ברכישת אג"ח רגיל. המשקיע בהליך איגוח קונה מרכיב מתזרים מזומנים. בשנים האחרונות מתחילה מהפכת איגוח בישראל. כדי לאגח תזרים מזומנים, הישות המאגחת מקימה חברת בת המכונה "חברה למטרה מיוחדת" (באנגלית SPC - Special purpose company). הקמת חברות בנות מסוג זה מקובל בתחומים רבים במשפט המסחרי (מכרזי תשתיות או שיטות תכנון מס). חברת הבת רוכשת מהישות את תזרים המזומנים על ידי המחאה: הישות מסיטה את תקבולי תזרים המזומנים המסוים ממנה אל ה-SPC, וזאת תמורת ההון שהישות מבקשת לגייס. המחאת הזכות מהישות ל-SPC יוצר מבנה משפטי שבו נושי ה-SPC לא יוכלו לרדת לנכסי הישות, וכי כל מהותה של ה-SPC הוא קבלת תקבולי תזרים המזומנים המדובר. בשלב השני מנפיקה ה-SPC (ולא הישות המאגחת) איגרות חוב אותם היא מוכרת לציבור. האג"ח הנ"ל מדורג לפי איכות תזרים המזומנים (מאחר שפרט אליו אין עוד משמעות ל-SPC) - כלומר הציבור רוכש בעצם את תזרים המזומנים, מקבל מקור הכנסה קבוע שאת איכותו הוא יכול להעריך, ואין הוא צריך לחשוש מבעיות נציג או מפשיטת רגל (מנת חלקו עם זאת היא החשש כי המקור לתזרים המזומנים לא יוכל לספקו). הישות המאגחת פטורה מההתחייבות שהנפקת אג"ח רגילה הייתה מטילה עליה (זאת בתמורה כמובן לויתור על מקור הכנסה). אמיר עוז | לאג"ח, לאג"ח, לאג"ח: האם איגוח יעזור לשקם את כלכלת ישראל מהקורונה? | 8 ביוני 2020: https://drive.google.com/file/d/1xZS5ocNbThmQ9lY3HpPX--yP0hxq6xkc/view