laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חוק השופטים

חוק השופטים, תשי"ג-1953 היה בתוקף בין 1953 לבין כניסת חוק בתי המשפט [נוסח משולב] לתוקף ב-1984. החוק קבע לראשונה מאז עצמאות מדינת ישראל הוראות לגבי כשירות למינוי שופטים; אופן מינוי השופטים (בידי נשיא מדינת ישראל ועל פי הצעת ועדת מינויים); הוראה בדבר אי תלותם של השופטים. כמו כן קבע החוק הוראות לדין משמעתי של שופטים. מטרת החוק הייתה מתן גושפנקה משפטית-חוקית לאי תלותה של הזרוע השיפוטית במדינה. כבר ב-1951 היה ניסיון להעביר חקיקה בנושא, אך בשל חילופי גברי תכופים בכנסת ובממשלה, הדבר לא התאפשר. ההיסטוריונית של המשפט פנינה להב טוענת כי העובדה שעברו חמש שנים עד לחקיקת החוק מעידה על חוסר יציבות מערכתית ובעייתיות בהפרדת רשויות. יצחק אולשן מעיד בספרו "דין ודברים", כי גם במהלך עיצוב החוק היו חילוקי דעות, שחלקם נבעו מן העובדה כי חלק מן המחוקקים ראו לנגד עיניהם את דמותו של פנחס רוזן (שלא נטה להתערב בשיקולי השופטים והחלטותיהם) ולפיכך התקשו להבין את חשיבות ההפרדה בין הרשות המבצעת (משרד המשפטים) ומינוי השופטים. להב עוד טוענת, כי העברת החוק איפשרה שיקול דעת נרחב יותר לשופטים ומביאה לראיה את פסק דין "קול העם".[דרוש מקור] החוק מגדיר כי הוועדה לא יכולה למנות כל אדם לשופט, אלא לפי חוק הכשרות. עם זאת, כפי שעולה מדיוני הכנסת ישנה ביקורת על כך שהחלק המתעסק בכשרות הוא פורמלי מידי. לעומת זאת, ישנה סכנה כי סעיף דקדקני מידי יהפוך את הליך בחירת השופטים לטעון פוליטית. הדוברים השונים הביאו מקורות מן המשפט העברי לחיזוק עמדותיהם לכאן ולכאן. בין המקדמים העיקריים של החוק היה שר המשפטים פנחס רוזן. שופטי בית המשפט העליון (משה זמורה, יצחק אולשן, שמעון אגרנט ומשה זילברג) היו בין היועצים. אחרים היו יואל זוסמן ומשה לנדוי, שמונו מיד לאחר אישור החוק לשופטי בית המשפט העליון. בשל מצבו הבריאותי של השופט זמורה, הופנתה תשומת הלב גם לצורך בממלא מקום נשיא בית המשפט העליון, והתואר הוכנס לחוק (ממלא המקום הראשון היה אולשן). בעקבות החוק הוקמה הוועדה לבחירת שופטים. החוק אושר בכנסת ב-20 באוגוסט 1953, וב-31 באוגוסט 1984 שולב בחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984. שמעון שטרית, על השפיטה - מערכת הצדק במשפט, הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2004, הפרק "חוק השופטים, התשי"ג-1953 – היסטוריה חקיקתית", עמ' 90–93. היסטוריית החקיקה של חוק השופטים, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת יצחק אולשן, מעמדו של בית המשפט העליון וחוק השופטים, מתוך ספרו "דין ודברים": תיאור המהלכים שהובילו לחקיקת "חוק השופטים" נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 24 359-373: חוק השופטים, באתר דעת.
רבאט אל-מנצורי

רבאט אל-מנצורי הוא מבנה גדול ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים. המבנה ממוקם ממערב להר הבית, בסמוך לשער המשגיח, ברחוב עלאא' א-דין (מצידו הדרומי). עלאא' א-דין, שהיה "המשגיח על ההקדשים" בראשית התקופה הממלוכית (בין השנים 1260 ל-1284), הקים את המבנה כאכסניה לעולי רגל מוסלמים עניים שהחלו להגיע לירושלים באותה תקופה. האכסניה נחנכה ב-1281, הוקדשה לסולטאן אל-מאלכ אל-מנצור סייף א-דין קלאון ולכן נקראה "אל מנצורי". עלאא א-דין עצמו קבור מצידו הצפוני של הרחוב, באכסניית אל-בציר שהוקמה ב-1267. המבנה, ככל אכסניה ממלוכית, היה בנוי בתבנית ריבוע של חדרים בגודל קבוע שנפתחו אל חצר פנימית קטורה (כלומר ללא גג). הכניסה למבנה הייתה דרך מקשת (מבנה בצורת קשת) מעוטר, שבשני צדדיו ספסלי ישיבה מאבן ("מצטבא"), כנהוג באדריכלות הממלוכית. מימין ומשמאל לכניסה היו מחסנים ואורוות. יוסף דרורי מציין שהמיקום היה סמוך לביתו הרשמי של המפקח, דבר שהקנה לו חשיבות ויוקרה בד-בבד עם אפשרות נוחה עבור השלטונות לפקוח עין על הנוכחים וגם לשמור על ביטחונם. באזור החלה להתגבש קהילה של צאצאי עבדים, חיילים ושומרי וקף שהובאו ממדינות אפריקה כסודאן, צ'אד וניז'ר שהתגוררו במבנה האכסניה ובמבנים שנבנו בסמוך אליו, על גגו ובתוך חצרו ועל ידי כך שינו את תבניתו המקורית. בראשית התקופה העות'מאנית שימש המבנה כקסרקטין לחיילים (שחלקם הביאו את משפחותיהם, כאמור, והתגוררו במקום) ולאחר מכן, ובייחוד במאה ה-19 שימש כבית סוהר מרכזי לרוצחים ונאשמים בפשעים פליליים חמורים, בית הסוהר לנידונים למוות שכן מצידו השני של הרחוב ונקרא חבס א-דם. בשלב מסוים לאחר תום השלטון העותמאני ננטש המבנה והתדרדר במהלך השנים עד כדי סכנת התמוטטות. עם זאת שימש למגורי משפחות דלות ממוצא אפריקאי. רק בשנות ה-90 גייס הווקף כספים לשם שיפוץ המבנים ההיסטוריים סביב הר הבית ושיפץ את המבנה. בשנת 1993 נפתח בחלק מהמבנה ששוקם (האורוות העתיקות) מועדון קהילתי חברתי עבור בני הקהילה האפריקאית ברובע המוסלמי. במועדון מתקיימת פעילויות עבור ילדים ונוער שנשרו ממסגרות חינוכיות ופעילויות הכשרה מקצועית לנשים. הפעילות נעשית ברובה בהתנדבות על ידי עובדים סוציאליים ופעילים בתחום הטיפול באמנויות. בין החוגים המוצעים חינם חוגי ספורט ומחשבים במטרה שהצעירים לא יסתובבו ברחובות הרובע ולא יתדרדרו לפשיעה. המועדון נתמך על ידי ארגונים הומניטריים שונים וכספי תרומות. מדיה וקבצים בנושא רבאט אל-מנצורי בוויקישיתוף יוסף דרורי, ירושלים בתקופה הממלוכית, בתוך: אלי שילר (עורך), תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, אריאל 83-84, 1992. עמוד 175. רשות העתיקות: Jerusalem, al-Rabat al-Mansouri
תנור (פירושונים)

האם התכוונתם ל... תנור – מכשיר לחימום האקלים המקומי או לחימום מזון או חומרים אחרים תנור אפייה – מכשיר המשמש לאפיית מזון תנור מקלה (טוסטר אובן) - מכשיר חשמלי המשמש לקליית לחם, לחימום מזון ולמשימות צלייה קלות תנור מיקרוגל – מכשיר מטבח המפעיל קרינה אלקטרומגנטית בגלי מיקרו לצורך חימום או בישול מזון כבשן – תא סגור ומבודד, המיועד לשרפה, בטמפרטורה גבוהה במיוחד תנור רם – תנור תעשייתי להפקת יצקת מעפרות ברזל כופח – תנור קטן שהשתמשו בו בזמן התנאים והאמוראים תנור (קבוצת כוכבים) – קבוצת כוכבים עמומה ביותר בשמי הדרום מפל התנור – כינויו של מפל מים בנחל עיון ליד מטולה טנור
צ'חאלתה (כפר)

צ'חאלתָה (בגאורגית: ჩხალთა, באבחזית: Чҳалҭа) הוא כפר באבחזיה גאורגיה והיישוב הגדול ביותר בקודורי עילית ובירת המחוז הגאורגי אבחזיה עילית. הכפר שוכן על גדות הנהר שנקרא אף הוא באותו שם למרגלות רכס צ'חאלתה. המעבר היחיד לכפר עובר דרך מערה עמוקה ואפשר לעבור בדרך רק בעזרת סוסים או רכב שטח. שמונה חודשים במהלך השנה הדרך לכפר מכוסה שלג וניתן להגיע אליה רק בעזרת הליקופטרים. האזור בכללו הוא אזור רגיש לרעידות אדמה. רעידת האדמה האחרונה התרחשה ב-16 ביולי 1963 והייתה בגובה 6.4 בסולם ריכטר. לפני שנכבשה באוגוסט 2008 על ידי הבדלנים האבחזים נשלט אזור עמק קודורי כולו על ידי הממשל הגאורגי כולל הכפר צ'חאלתה. לאחר משבר קודורי מיולי 2006 פוזרה מיליציית מונאדירה הגאורגית ששלטה באזור והנשיא הגאורגי, מיכאיל סאקשווילי, החליט לקרוא לאזור היחיד מאבחזיה שהיה באותה תקופה בשליטה הממשל הגאורגי, אבחזיה עילית. יתר שיטחי אבחזיה נכבשו על ידי הבדלנים האבחזים במהלך מלחמת אבחזיה, 1992-1993. בספטמבר 2006, הועבר הממשל הגולה של אבחזיה שישב בטביליסי לכפר צ'חאלתה. אולם מצב זה השתנה עם פלישת רוסיה לקודורי ולמערב גאורגיה, באוגוסט 2008, במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה, כאשר אבחזיה עילית נכבשה על ידי צבא הממשלה הבדלנית של אבחזיה ובכך השלימה את שליטתה המלאה בכל חלקי אבחזיה. מדיה וקבצים בנושא צ'חאלתה בוויקישיתוף אוכלוסייה נכון ל-2002 (בגאורגית)
אברהם טל

האם התכוונתם ל... אברהם טל (זמר) (יליד 1976) – זמר ישראלי אברהם טל (שופט) (יליד 1949) – שופט בית המשפט המחוזי לשעבר אברהם טל (עיתונאי) (יליד 1933) – עיתונאי, חבר מערכת "הארץ" אברהם טל (בלשן) (יליד 1931) – פרופסור ללשון עברית באוניברסיטת תל אביב וסגן נשיא האקדמיה ללשון העברית
המלחמה העות'מאנית-רוסית

האם התכוונתם ל... המלחמה העות'מאנית-רוסית (1568–1570) המלחמה העות'מאנית-רוסית (1676–1681) המלחמה העות'מאנית-רוסית (1686–1700) המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711) המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739) המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) מלחמת קרים (1856-1854) המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ראו גם: היסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה
ביל ג'וי

ויליאם "ביל" נלסון ג'וֹי (William Nelson Joy; נולד ב-8 בפברואר 1954), הוא מדען מחשב אמריקאי. ייסד את סאן מיקרוסיסטמס בשנת 1982, יחד עם וינוד חולסה, סקוט מקנילי, אנדי בקטולשיים ווהן פראט, ושימש מדען ראשי בחברה עד 2003. ג'וי גדל בפרברי דטרויט שבמישיגן. כאשר החל בגיל 16 את לימודיו לתואר ראשון במדעים בהנדסת חשמל באוניברסיטת מישיגן ב-1971 היה זה אחרי שהאוניברסיטה פתחה מרכז מחשבים חדש, בו התאפשר לו להריץ תוכניות כאוות נפשו. הוא נכבש בתחום התכנות ובילה כל שעה פנויה, כולל בלילות, במרכז המחשבים שהיה פתוח 24 שעות ביממה, וכך רכש ניסיון מעשי נדיר לתקופתו. את התואר השני בתחום הנדסת חשמל ומדעי המחשב קיבל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1979. הוא היה אחראי במידה רבה על כתיבת מערכת ההפעלה BSD שעליה התבססו צורות מודרניות רבות של Unix, בהן FreeBSD, ‏NetBSD ו-OpenBSD. חברת המחשבים אפל ביססה חלק גדול ממערכת ההפעלה שלה, Mac OS X, על טכנולוגיית BSD. חלק מתרומותיו הראויות לציון כוללות את עורך הטקסט vi, הפרוטוקול Network File System ‏(NFS) ו-C Shell. ב-1982 ייסד יחד עם אחרים את סאן מיקרוסיסטמס ושימש מדען ראשי עד התפטרותו ב-2003. הוא קיבל את פרס גרייס הופר ב-1986 על ידי התאחדות המחשוב הממוכן (ACM) בגין עבודתו על BSD. ג'וי היה איש מפתח בפיתוח מעבדי SPARC, שפת המחשב Java, ארכיטקטורת הרשת Jini, שירות JavaSpaces ו-JXTA. סאן מיקרוסיסטמס הודיעה ב-9 בספטמבר 2003 כי ג'וי עוזב את החברה וכי "הוא לקח זמן כדי להחליט על הצעד הבא שלו ואין לו תוכניות ספציפיות כרגע". ג'וי ספג ביקורת קשה ב-2000 עם פרסום מאמרו במגזין Wired ‏"Why the future doesn't need us" (בתרגום חופשי מאנגלית: "מדוע העתיד אינו זקוק לנו"). במאמר זה הצהיר, במה שנחשב על ידי מספר אנשים כעמדה נאו-לודיטית, כי הוא משוכנע כי ההתקדמות בהנדסה גנטית וננוטכנולוגיה תביא סיכונים קיומיים לאנושות. הוא טען כי רובוטים אינטליגנטיים יחליפו את האנושות, לפחות מבחינה אינטלקטואלית וחברתית, כבר בעתיד הקרוב. הוא תומך בנטישת טכנולוגיות "GNR" (גנטיקה, ננוטכנולוגיה ורובוטיקה), במקום להיכנס ל"מלחמת חימוש" בין המשתמשים ה"טובים" למשתמשים ה"רעים". הוא החל לחשוב בכיוון זה לאחר דיון על טכנולוגיות אלו עם הממציא והעתידן ריי קורצוויל. ג'וי מציין במאמרו כי במהלך השיחה הופתע לגלות כי מדענים רציניים אחרים חושבים כי אפשרויות אלו סבירות, ונדהם אף יותר מההתעלמות מסבירות האפשרות. לאחר שהעלה את הנושא עם מכרים נוספים, הוא מציין כי נחרד מההתעלמות מהנושא ומהסיכונים על אף שיש מי שהחשיב את האפשרויות הללו לאפשריות ואף סבירות. דאגה זו הביאה אותו לבחון את הנושא בצורה מעמיקה יותר ואת דעתם של אחרים, ולבסוף, לפעילויות שלו בעניין. למרות זאת, הוא הפך למשקיע בהון סיכון, והשקיע בין השאר בחברות שעוסקות בטכנולוגיות GNR. הוא השקיע בקרנות הון סיכון העוסקות במיגור מגפות כגון שפעת העופות ואיומי הטרור הביולוגי. ב-2006 הוענק לו פרס "Lifeboat Foundation Guardian Award" בגין פיתוח הקרן לשמירת בטיחות ביולוגית ופעולות אחרות. ב-1999 ייסד ג'וי, יחד עם אחרים, פירמת הון סיכון בשם HighBAR Ventures. בינואר 2005 היה לשותף בפירמת הון הסיכון Kleiner Perkins Caufield & Byers. מלקולם גלדוול מצוינים, הוצאת זמורה ביתן, 2009 מדיה וקבצים בנושא ביל ג'וי בוויקישיתוף ביל ג'וי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ביל ג'וי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
אנדרה מסנה

ז'אן אנדרה מסנה (בצרפתית: Jean-André Masséna;‏ 6 במאי 1758 – 4 באפריל 1817) היה מרשל של צרפת בימי מלחמות צרפת המהפכנית, מקרב בני דורו כישוריו בשדה הקרב מדורגים שניים רק לנפוליאון עצמו. כינויו בקרב חייליו היה "ילדו היקר של הניצחון". מסנה נולד לסוחר זעיר בעיר ניס, אז חלק מממלכת סרדיניה. למשפחתו שורשים יהודיים, שם משפחתו המקורי הוא "מנשה". בגיל 13 הצטרף מסנה לצוות ספינה שבה שהה ארבע שנים בים התיכון, הבין שהים אינו בשבילו והחליט להצטרף לצבא הצרפתי, כחלק מהלגיון המלכותי האיטלקי. ההחלטה השתלמה, שכן הוא הצליח להתקדם עד לדרגה הגבוהה ביותר האפשרית עבור מי שאינו בן אצולה. לאחר שהבין שלא יוכל להתקדם עוד עקב מוצאו הנחות, פרש מהצבא. ב-1789 עסק תקופה קצרה בהברחה, וב-1791 הצטרף לצבא צרפת המהפכנית, שם מוצאו לא היווה מכשול והוא מונה לקצין. באותה תקופה נהוג היה שהחיילים בוחרים את קציניהם, ולכן אדם בעל ניסיון כמסנה קודם מהר, וכבר ב-1793 נעשה מפקד דיוויזיה. במהלך השנים 1796–1797 ניצח במספר קרבות שהחשוב שבהם הוא קרב ריבולי. ב-1799 השתתף בקרבות בשווייץ, בקרב ציריך השני הנחיל תבוסה מוחצת לאלכסנדר רימסקי-קורסקוב. במהלך המצור על ג'נובה הצליח להתגונן די זמן וריתק אליו די כוחות אוסטריים כדי לאפשר לנפוליאון לנצח בקרב מרנגו. בסיום המצור הוא הפסיד את ג'נובה, אולם השיג לצבאו אישור מעבר בטוח לאדמות בשליטת צרפת. זמן קצר לאחר מכן פוטר מהצבא באשמת ביזה. ב-1804 חזר לצבא ופיקד על הגיס ה-IV של הגרנד ארמה. הוא שירת שנתיים בלבד, וחזר לצבא בעת הקרבות במרכז אירופה כנגד הקואליציה החמישית. בקרב אספרן-אסלינג, הגם שנתסיים בניצחון אוסטרי, הצטיין הגיס שבפיקודו, עת עמד כנגד התקפות אוסטריות עזות בכפר אספרן, במשך יומיים. בהמשך אותה שנה עמד בראש צבא צרפתי במטרה לפלוש לפורטוגל: "להדיר את רגלי האנגלים לים". הוא לא זכה בהצלחה רבה, וב-1810 נאלץ לסגת חזרה לצרפת. באותה שנה פרש סופית מהצבא, ומת כמה שנים מאוחר יותר. מדיה וקבצים בנושא אנדרה מסנה בוויקישיתוף nndb.com אנדרה מסנה אנדרה מסנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנדרה מסנה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
הגירת הולכי הרגל

ממלכת רומניה שנוסדה במחצית השנייה של המאה ה-19 באיחוד הנסיכויות מולדובה עם וולאכיה סירבה, בניגוד להתחייבותה עם ההכרה בעצמאותה, לתת אזרחות למרבית תושביה היהודים. לדוגמה, בשנים 1878–1900 רק 200 יהודים רומנים זכו לקבל רשמית אזרחות רומנית. באמצעים שונים כמו חקיקה מפלה וקיפוח בכל דרך אפשרית נדחקו היהודים כמיעוט וכקהילה לחיי עוני מרודים. בין השאר נאסר על היהודים לשהות בתחום הכפרי, העוסקים ברוכלות או תיווך הואשמו בשוטטות והיו צפויים לגירוש. כן נאסרה קבלתם לשירות המדינה, לבתי חולים כלליים וכדומה. אפילו בעסקים פרטיים של יהודים נדרש שמספר העובדים היהודים לא יעלה על רבע ממספרם הכללי של העובדים. היהודים, אשר הבינו שמצבם הכלכלי והאזרחי ברומניה לא עומד להשתפר, הצמיחו מתוך יאושם תנועת הגירה, שחלקה פנתה גם אל ארץ ישראל. בגלל מצבם הכלכלי הירוד, המהגרים נאלצו לרוב לנוע בדרכים ברגל ולהסתמך במידה רבה על סיוע הקהילות היהודיות דרכן עברו. ב-1900 היה משבר כלכלי ברומניה, בחלקו גם בגלל הבצורת של השנה הקודמת. בחודשי החורף של 1900 יהודים רומנים רבים מכרו רכושם על מנת להשיג אמצעים לצורך הגירה, מרביתם לכיוון המערב וחלקם לכיוון ארץ ישראל. מעטים מהם הצליחו לצבור את הסכום הדרוש לנסיעתם ולכן אימצו את הרעיון של תנועה רגלית ("עלייה לרגל") לכיוון יעדם, תוך היעזרות בקהילות היהודיות שבדרכם. ב-15 במרץ, צעיר יהודי בשם גינסברג הקים בברלאד חברה בשם Drumeţii (ברומנית:"עוברי הדרך"), שבה נרשמו יותר משישים חברים ששמו להם למטרה להגר כקבוצה בהליכה ברגל. הקבוצה קנתה שני סוסים, שנועדו לשאת חפצים וצידה, התקינו לעצמם נעלי איכרים גסות אופינצ' OPINCI לצעידה וכן ילקוטים בהם עמדו לשאת את מזונם, והוציאו לעצמם דרכונים. ב-19 באפריל היוצאים רחצו במקווה ולמחרת היו נכונים ליציאה. נערך טקס פרידה מרגש בו נכחו כחמשת אלפים מקומיים ו-69 המהגרים ("הס"ט-ים") יצאו לדרכם תוך כדי שירת המזמור "Despărţirea" (הפרידה). ביום 22 באפריל יצא לאור גיליון חד פעמי של הכרוז "Daţi ajutor" (ברומנית:"הושיעו נא"), שהופק על ידי אברם אקסלרד ובו כתב הרופא ד"ר פרידמן: שבעים אנשים, אחים בדם שלנו, יעברו לפני עיניכם, מכוונים את פעמיהם ברגל אל אמריקה... הם עוזבים בלב כואב את הארץ בה היו מסתפקים בפת לחם, הם נושאים איתם צער על ארץ בה היו רוצים לחיות... בכרוז הופיע שיר בשם Drumeţii, שחיבר אברם אקסלרד, ידיעות שונות הנוגעות ליציאת המהגרים ומכתבים שהגיעו מחוץ לרומניה. בשנת 1900 הגירת "הולכי הרגל" גאתה ואגודות רבות, שמנו 100 עד 500 חברים ששמו להם למטרה להגיע אפילו ברגל לנמל הגרמני המבורג, קמו בערים רומניות רבות. בבוקרשט קמו 5 אגודות, ביאש קמו 3, בברלאד 3, בגאלאץ 2 ובערים בראילה, פוקשאן, בוזאו, טרגו פרומוס, רמניקו סראט ופודו אילואיי אגודה אחת בכל אחת מהן. רק בשבוע שלפני חג השבועות בשנת 1900 יצאו לדרכם 6,000 הולכי רגל יהודים. Presa evreiască din România, Hary Kuller, Tritonic, 2004 - העיתונות היהודית ברומניה מאת הרי קולר, הוצאת טריטוניק, 2004. היסטוריה של העיתונות של העיר ברלד (ברומנית) רומעניען, חבצלת, 6 ביולי 1900 היסטוריה של העיתונות של העיר ברלד
קנדיס בושנל

קנדיס בושנל (באנגלית: Candace Bushnell; נולדה ב-1 בדצמבר 1958) היא סופרת אמריקנית. ספרה "Sex and the City" היווה השראה לדרמה הטלוויזיונית המצליחה "סקס והעיר הגדולה". בושנל נולדה בעיירה גלסטונבורי שבקונטיקט, ולה שתי אחיות צעירות. בגיל 19 נשרה מלימודיה באוניברסיטת רייס שבטקסס, ועברה לניו יורק בשאיפה להיות שחקנית, זאת ללא הצלחה יתרה. בושנל פנתה לכתיבה, והייתה ידועה בעיר ניו יורק גם כבליינית. ב-1994 החלה לכתוב עבור הניו יורק אובזרבר את הטור "Sex and the City" שעסק בחיי החברה והמין של רווקות ניו יורקיות, המסופר מנקודת מבטה של קארי בראדשו בעלת טור בעיתון "ניו יורק סטאר" הבדיוני. ב-1997 פורסם אוסף של טורים אלו כספר בעל שם זהה. הזכויות על הספר נרכשו על ידי המפיק ההוליוודי דארן סטאר, שביסס עליו, אם כי לא במדויק, סדרת טלוויזיה חדשה בעלת שם זהה עבור רשת הטלוויזיה HBO. "סקס והעיר הגדולה" שעסקה בחייהן האישיים של שלוש רווקות בשנות השלושים לחייהן, ורווקה בשנות הארבעים לחייה, המתגוררות במנהטן, הפכה לסדרת להיט, ושודרה במשך שש עונות בין השנים 1998 עד 2004. ב-2008 יצא לאקרנים סרט קולנוע שהיווה המשך לעלילת הסדרה. הצלחתה של "סקס והעיר הגדולה" הביאה לבושנל פרסום עולמי, והיא פרסמה שישה ספרים נוספים. בושנל כותבת על חייהן של נשות ניו יורק. ב-2002, לאחר רומן בן חודשיים, נישאה לצ'ארלס אסקגארד, רקדן בלט הצעיר ממנה בעשר שנים. סקס והעיר הגדולה - 1997 ארבע בלונדיניות - 2001 (תרגמה: שרון קרמנר) Big Night Out‏ - 2002 Sex Sirens: Female Icons and the Power of Sexuality‏ - 2003 Trading Up‏ - 2003 זה ג'ונגל שם בחוץ - 2005 (תרגמה: דליה גל) One Fifth Avenue ‏- 2008 The Carrie Diaries ‏ - 2010 Summer and the City ‏ - 2011 הספרים: "ארבע בלונדיניות" ו"זה ג'ונגל שם בחוץ" ראו אור בעברית בהוצאת כנרת. אתר האינטרנט הרשמי של קנדיס בושנל קנדיס בושנל, ברשת החברתית פייסבוק קנדיס בושנל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קנדיס בושנל, ברשת החברתית Goodreads קנדס בושנל (1958-), דף שער בספרייה הלאומית קנדיס בושנל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) women.timesonline.co.uk במקור: Lipstick Jungle
שרגא אברמסון

שרגא אברמסון (24 בנובמבר 1915, י"ז בכסלו תרע"ו - 6 באפריל 1996, י"ח בניסן תשנ"ו), היה חוקר תלמוד וספרות עברית וערבית[דרושה הבהרה] מימי הביניים. חתן פרס ישראל. אברמסון נולד בצ'חנוביץ שבפולין כאחיו הצעיר של פנחס אורן (אברמסון) ולמד בישיבת לומז'ה. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ולמד לימודי תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים באמריקה. הוא הצטרף לסגל ההוראה לתלמוד באוניברסיטה העברית, קודם לדרגת פרופסור חבר בשנת 1957 ובשנת 1963 לפרופסור מן המניין. היה גם בעל הסמכה לרבנות.[דרושה הבהרה] ספרות התלמוד עמדה במרכז תחומי עניינו והוא עסק בספרות הגאונים והראשונים, כשהוא עוסק גם בחקר הלשון הערבית והתמקד בחקר הספרות העברית והערבית בימי הביניים. ספריו המוכרים בתחום הם "במרכזים ובתפוצות – על תקופת הגאונים", "עניינות בספרות הגאונים", "מפי בעלי לשונות", "רב ניסים גאון: חמישה ספרים, שרידים מחיבוריו" ו"רבנו חננאל". כן יצאו לאור ביוזמתו מהדורה מבוארת של כתב יד בנושא מסכת עבודה זרה ושו"ת גנוז של הגאונים. משנת 1959 היה אברמסון חבר האקדמיה ללשון העברית ובשנים 1974–1981 שימש סגן ראש האקדמיה. במהלך השנים הוא היה גם יו"ר ועד המינוח באקדמיה וחבר בוועדות למונחי ספרנות ופסיכולוגיה. בשנת 1972 הוא החליף את יחזקאל קוטשר כעורך "לשוננו" ועמד בראש המערכת עד 1980. כמו כן היה אברמסון חבר מערכת בכתיבת המילון העברי מטעם האקדמיה. אברמסון היה חתן פרס ביאליק, פרס הרב מימון, פרס רוטשילד ופרס הרב קוק, ובשנת 1974 הוענק לו פרס ישראל במדעי היהדות. בשנת 1978 הוא צורף כחבר אל האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והאקדמיה האמריקנית לחקר היהדות. כפרופסור אורח הוא חקר במסגרת בית המדרש לרבנים באמריקה, ישיבה יוניברסיטי ואוניברסיטת בר-אילן. אברמסון נמנה בין מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. רחוב נקרא על שמו בשכונת רמות בבאר שבע. במרכזים ובתפוצות בתקופת הגאונים, מוסד הרב קוק, תשכ"ה. כללי התלמוד בדברי הרמב"ן, מוסד הרב קוק, תשל"א. עניינות בספרות הגאונים, מוסד הרב קוק, תשל"ד. מפי בעלי לשונות, מוסד הרב קוק, תשל"ה 1974. מחקרים בספרות הגאונים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2020 משה קרונה, אישים וניחוחים, ת"א: מורשת (חש"ד), עמ' 13–26. יונה עמנואל, פרופ’ שרגא אברמסון ז"ל, המעין לו, ד (תשנ"ו) 59-66. משה שמיר, מאורות שלא יכבו..., נתיב, אייר תשנ"ו. לזכרו של שרגא אברמסון; דברים שנאמרו במלאת שלושים למותו, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשנ"ז: יצחק דב גילת, שרגא אברמסון - חוקר ספרות התלמוד, עמ' 7–12. יוסף יהלום, שרגא אברמסון והשירה העברית, עמ' 13–17. ירחמיאל ברודי, שרגא אברמסון - לדמותו של המורה, עמ' 18–25. אהרן שויקה, כתבי שרגא אברמסון ז"ל - רשימה ביבליוגרפית, עמ' 26–76. כרטיס אישי וקורות חיים, באתר האקדמיה הישראלית למדעים שרגא אברמסון באתר האקדמיה ללשון העברית אפרים חיים רוקח, תרומתו של פרופ’ שרגא אברמסון ז"ל ללימוד תורה שבעל-פה, מים מדליו (תשנ"ו) 141–146. דברים לזכרו מאת משה בר-אשר באתר עיתון הצופה (הקישור אינו פעיל, 8 באוגוסט 2021) שרגא אברמסון (1915-1996), דף שער בספרייה הלאומית מידע על אברמסון, שרגא, 1915-1996 בקטלוג הספרייה הלאומית ארכיון שרגא אברמסון, בספרייה הלאומית שרגא אברמסון, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מכתביו: רב נסים גאון - חמשה ספרים - א', ירושלים תשכ"ה, באתר היברובוקס רב נסים גאון - חמשה ספרים - ב', ירושלים תשכ"ה, באתר היברובוקס רב נסים גאון - חמשה ספרים - ג', ירושלים תשכ"ה, באתר היברובוקס מבוא ל-"דרשות על התורה לר' יהושע אבן שועיב", הוצאת מקור, ירושלים, תשכ"ט, באתר היברובוקס
הסכם מוסקבה (1994)

הסכם מוסקבה 1994 היה הסכם הפסקת אש והפרדת כוחות שנחתם בין גאורגיה לממשל הבדלני של אבחזיה במאי 1994 במסגרת הסכסוך הגאורגי-אבחזי. ההסכם נחתם במוסקבה ב-14 במאי 1994. העדים להסכם היו האו"ם, הפדרציה הרוסית ונציגים מהארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE). ההסכם קיבל גושפנקא רשמית בהחלטה 934 של מועצת הביטחון. במסגרת ההסכם, שנחתם לאחר מספר סבבי שיחות משא ומתן עקרים בניהולו של שליח מיוחד של מזכ"ל האו"ם, הסכימו גאורגיה והבדלנים האבחזים על הפסקת האש ועל יצירת אזור חיץ מפורז. פריסת כוח שיפקח על קיום ההסכם הוטלה על כוח שמירת שלום של חבר המדינות בעזרתם של כוח המשקיפים של האו"ם (UNOMIG) שכבר היה מוצב בגאורגיה. כוח שמירת השלום הרוסי היה אמור על פי ההסכם לפקח על יצירת התנאים שיביאו להחזרת הפליטים הגאורגים שגורשו מבתיהם במסגרת הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה. אולם למרות נוכחותו של כוח שמירת השלום הרוסי, רק מספר מועט של גאורגים שבו לביתם. יחד עם זאת הייתה שיבה של גאורגים לאזור המפורז במחוז גאלי שבאבחזיה שהייתה אסורה לכניסת הצבא האבחזי. החזרה הספונטנית למחוז הגובל בגאורגיה גופא ושהיה מאוכלס ברוב מגרלי (קבוצה אתנית של גאורגים), הביאה להיווצרותם של קבוצות גרילה גאורגיות חצי-צבאיות שנועדו במקור להגנה על התושבים שחזרו להתגורר במחוז. בסופו של דבר נכנס צבא אבחזיה והביא, בשנת 1998, במלחמה האבחזית השנייה, לגירוש מחודש של הגאורגים מהמחוז, תוך הפרה של הסכם מוסקבה. בעקבות פלישת רוסיה לגאורגיה הודיע, בסוף אוגוסט 2008, השר לענייני רה-אינטגרציה של המחוזות הבדלניים של גאורגיה, תמור יעקובשווילי, בשם ממשלת גאורגיה, על ”ביטול הסכם הפסקת האש והפרדת הכוחות”. במקביל אישר הפרלמנט הגאורגי הסכם בעל שישה סעיפים שנחתם במעורבותו של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי. הסכם הפסקת האש והפרדת הכוחות, החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 583, 17 במאי 1994, (באנגלית) החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 934, 30 ביוני 1994, (באנגלית) החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 937, 21 ביולי 1994, (באנגלית) ‏גאורגיה ביטלה את הסכם מוסקבה מ-14 במאי 1994, 29.8.2008, (ברוסית) ‏גאורגיה נטשה את הסכם מוסקבה על הפסקת אש, 30.8.2008, "SOS גאורגיה", (באנגלית)
פתיחה 1812 (סרט)

פתיחה 1812 (באנגלית: overture 1812), הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1997, שנכתב ובוים על ידי מנשה נוי. הסרט מגולל את סיפורו של חייל בגדוד שריון (עמי סמולרצ'יק), שבערב אחד בתום יום אימונים מפרך, מספרת לו חברתו (טינקרבל) שהיא בהריון. היא מפצירה בו לבוא אליה, ולבסוף הוא נעתר לבקשתה ומנסה לצאת מהבסיס הצבאי. הוא פונה למפקדו (אורי גוטליב) ולמפקד שמעליו (תומר שרון), ואחרי שהם מסרבים לשחררו, מתחילה סדרה של אירועים בהם משתלט החייל על טנק. הוא מניע אותו לעבר משרד המפקד, תוך שהוא מאיים בשיגור פגז אל עבר המשרד שהמפקד וחברתו (שירה גפן) בתוכו. באותה שעה מפקד הגדוד (ג'וליאנו מר) נמצא בישיבה עם מפקד החטיבה, בה הוא נדהם לגלות שבתרגיל הקרוב הוא לא יקבל אף גבעה להשתלט עליה, סימן למערכת היחסים העכורה בין המח"ט למג"ד. המצב החדש שנוצר מוסיף למצבו הסבוך של הגדוד. כעת מתחילה מערכת יצירתית של לחצים פנימיים בגדוד, במטרה לפתור את הבעיה של החייל על הצד הטוב ביותר, ומבלי שהמח"ט יידע על כך. "פתיחה 1812", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פתיחה 1812", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "פתיחה 1812", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
אנחל סאנס בריס

אנחל סאנס בריס (בספרדית: Ángel Sanz Briz‏, 28 בספטמבר 1910 – 11 ביוני 1980) היה דיפלומט ספרדי וחסיד אומות העולם. בעת כהונתו בשגרירות ספרד בהונגריה בזמן מלחמת העולם השנייה סייע להציל אלפי יהודים מהשואה. בריס נולד בעיר סרגוסה, במחוז אראגון שבספרד. לאחר לימודי משפטים נרשם ב-1933 לבית הספר לדיפלומטיה. זמן קצר לאחר סיום לימודיו פרצה מלחמת האזרחים בספרד, ובריס הצטרף לכוחות הלאומנים של פרנסיסקו פרנקו. לאחר סיום מלחמת האזרחים ב-1939 קיבל את מינויו הדיפלומטי הראשון, שבו הוצב בקהיר. בשנת 1942 נשלח סאנס בריס לבודפשט. במהלך השנתיים הבאות סייע להציל את חייהם של בין 1,000 ל-5,200 יהודים תוך שימוש בסמכויות השגרירות הספרדית. בין השאר השתמש בחוק הספרדי מ-1924 על-פיו צאצאי מגורשי ספרד זכאים לאזרחות ספרדית. הוא השתמש בחוק זה גם כאשר היהודים האמורים לא היו באמת מצאצאי המגורשים. יחד עם סאנס בריס עבדו דיפלומטים ממדינות נוספות, הבולט שבהם ג'ורג'ו פרלסקה, איטלקי שהתחזה לדיפלומט ספרדי. בשנת 1944 נשלח סאנס בריס לשווייץ ופרלסקה נשאר בבודפשט והמשיך להציל יהודים. לאחר המלחמה נמשכה הקריירה הדיפלומטית של בריס. הוא הוצב בסן פרנסיסקו, וושינגטון הבירה, לימה, ברן, באיון, גואטמלה, האג ובריסל. ב-1973 היה לשגריר הראשון של ספרד בסין. ב-1976 נשלח לרומא כשגריר ספרד בוותיקן, ושם נפטר בשנת 1980. בשנת 1966 קיבל סאנס בריס את תואר חסיד אומות העולם. בשנת 1994 קיבל גם אות כבוד מממשלת הונגריה. בשנת 1998, השרות הבולאי בספרד הנפיק בול עם דיוקנו של אנחל סאנס בריס. מדיה וקבצים בנושא אנחל סאנס בריס בוויקישיתוף אנחל סאנס בריס, באתר יד ושם (באנגלית) Holocaust: How Spanish 'Angel of Budapest' Sanz Briz saved Jews - מאתר ה-BBC באתר מכון ראול ולנברג (באנגלית) באתר יד ושם (באנגלית) אנחל סאנס בריס, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה ובנושא ספרדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.