laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יוהאן פטר פרנק

יוהאן פטר פרנק (בגרמנית: Johann Peter Frank;‏ 1745–1821) היה רופא ואפידמיולוג, מומחה לפיזיולוגיה, היגיינה ובריאות הציבור, ממייסדי תחום בריאות הציבור בעידן המודרני. היה גרמני אזרח רודלבן. פרנק למד רפואה באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת היידלברג, והפך לדוקטור בשנת 1776. לאחר מכן שימש פרופסור באוניברסיטת פאביה, באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת וינה, ומנהלו של בית החולים Krankenhaus בווינה. למשך 3 שנים (1805-1808) היה רופאו האישי של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. פרנק היה דמות חשובה בתחום של בריאות הציבור ורפואה חברתית. במהלך הקריירה שלו כתב חיבור חשוב בן 9 כרכים בנושאים של היגיינה ובריאות הציבור, שנקרא "System einer vollständigen medicinischen Polizey" (מערכת מקיפה של מדיניות רפואית). חיבור זה החל להתפרסם בשנת 1779 ועד לשנת 1827, 6 שנים לאחר מותו של פרנק. בעבודתו המדעית פרנק החדיר לשדה המחקר הרפואי מושגים רבים, ביניהם: סניטציה ציבורית, היגיינה מינית, אימהות ושלום הילד, נושאים רפואיים של אספקת מים, מזון וזנות. כך גם פרנק הדגיש את החשיבות של רישום סטטיסטי מדויק בבתי חולים. מערכת זו של רישום סטטיסטי שימשה את איגנץ זמלווייס כדי להדגים את הקשר בין אלח דם לבין ילודה בסניטציה ירודה. פרנק היה הראשון להגדיר את ההבדל בין סוכרת לסוכרת תפלה. ויקטור קורנליוס מדווי, The history of clinical endocrinology,‏ 1993 מדיה וקבצים בנושא יוהאן פטר פרנק בוויקישיתוף יוהאן פטר פרנק, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ג'ון מ. לאסט, Frank, Johann Peter, אתר eNotes, מתוך: האנציקלופדיה לבריאות הציבור, 2002 בריאות/רפואה מונעת, אתר מכון ד"ר פאלק שלזינגר יוהאן פטר פרנק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מאיר וילקנסקי

מאיר וילקַנְסקי (א' בסיוון תרמ"ב, 1882, איישישוק, פלך וילנה, האימפריה הרוסית (ליטא* - י"ד בתשרי תש"י, 7 באוקטובר 1949, כפר ויתקין) היה חלוץ, איש העלייה השנייה וסופר עברי בתקופת היישוב. מאיר וילקנסקי נולד בשנת 1882 באיישישוק שבפלך וילנה של האימפריה הרוסית (ליטא), בנם של בתיה לבית אלטשולר והרב אליעזר יהושע וילקנסקי שהיה דיין העיר אישישוק, מאיר היה הבן השני מתוך שלושה בנים ושלוש בנות, אחיו הבכור הוא יצחק אלעזרי וולקני, למד בתלמוד תורה ובישיבה עד גיל 15, אחר כך למד בפוניבז'. בשנת תרס"ה 1905 עלה לארץ ישראל. בארץ נישא לשרה רובין, ועבד ביקב בראשון לציון (שלשם הלך ברגל מיפו), ואחר כך כפועל חקלאי במושבה פתח תקווה, ובמקווה ישראל, משנת 1908 עד 1918 שימש כמזכיר המשרד הארצישראלי תחת הנהלתו של א. רופין, לאחר מכן התמנה למזכירו של ד"ר יעקב טהון בחברת "הכשרת הישוב". במקביל לעבודותיו כתב וילקנסקי את יצירותיו הספרותיות בעברית. וילקנסקי הרבה לכתוב פרוזה, ואותה פרסם בכתבי העת "העומר" ו"הפועל הצעיר". הסיפורים עסקו בחיי הפועלים והחלוצים בארץ בתקופת העלייה השנייה, בחיי התרבות ביישוב היהודי בעשורים הראשונים של המאה ה-20, בין השאר בשכונה תל אביב. הסיפורים ראו אור במספר מהדורות במשך השנים. חי בירושלים (רחוב אלחריזי, פינת אבן גבירול), באחרית ימיו עבר להתגורר לצד בתו, בכפר ויתקין. הותיר אחריו את בנותיו דרורה, טמירה (שהייתה נשואה לפרופסור גדעון אורשן), ולאה - דגה, ואת בנו רענן, שקיבל את פרס קפלן בשנת 1976 ספורים מחיי הארץ, ספריה עממית, הוצאת קדימה, ניו-יורק, 1918. בימי העלייה, הוצאת אמנות, 1935. הגלילה, באר חפרנו, 1978. בחדר, 1932. 'אלעזרי (וילקנסקי), מאיר', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 51. (הספר בקטלוג ULI) מרדכי המפל, 'מאיר וילקנסקי', הפועל הצעיר מא, 4 (תש"ל), 18. יפה ברלוביץ, 'מאיר וילקנסקי', בתוך: העלייה השנייה, כרך ג: אישים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח 1998, עמ' 154–158. נורית גוברין. בתוך: העומר - תנופתו של כתב-עת ואחריתו', הוצאת יד יצחק בן צבי, תש"ם 1980, לפי מפתח השמות. נורית גוברין, ספרות בדורה ולדורות - מאיר וילקנסקי ויוסף חיים ברנר, בתוך: קריאת הדורות - ספרות עברית ומעגליה, כרך ז', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט / 2019. דוד תדהר (עורך), "מאיר וולקני (וילקנסקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 2026, דוד תדהר (עורך), "תיקונים", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5245 רשימת הפרסומים של מאיר וילקנסקי, בקטלוג הספרייה הלאומית כתבי מאיר וילקנסקי בפרויקט בן-יהודה מאיר וילקנסקי, דבר, 9 באוקטובר 1949 (נקרולוג והספד מאת ש. יבנאלי) יעקב טהון, מ. וילקנסקי מציירי העליה השניה, דבר, 9 בדצמבר 1949 ג. קרסל, "כהן לאדמה" (עשור לפטירתו של מאיר וילקנסקי), דבר, 23 באוקטובר 1959, המשך מאיר וילקנסקי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" מפרי עטו: שתי תורות, דבר, 29 ביולי 1938 מאיר אלעזרי-וולקני (1882-1949), דף שער בספרייה הלאומית מאיר וילקנסקי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גארי גואו

גארי בייקר, הידוע גם בשם הבמה שלו גארי גואו, הוא זמר בריטי, כותב שירים ומפיק. אלבום הבכורה שלו Gary Go יצא במאי 2009 ודורג במקום ה-22 במצעד האלבומים הבריטי. השיר Wonderful מתוכו הפך ללהיט. לאחר צאת האלבום יצא בייקר לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה, אירופה וארצות הברית, סיבוב שבמהלכו התלווה לפרקים להופעותיהם של טייק ד'את, מיקה וליידי גאגא. בהמשך דרכו האמנותית שיתף פעולה עם זוכה פרס גראמי DJ Benny Benassi. 2006: So So... Ep 2007: The Diary of Rodney Harvey 2009: Napster Live Sessions 2009: Gary Go 2012: Now Was Once The Future Wonderful Cinema (שיר של בני בנאסי) Just Dance Give Me a Reason אתר האינטרנט הרשמי של גארי גואו גארי גואו, ברשת החברתית פייסבוק גארי גואו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גארי גואו, סרטונים בערוץ היוטיוב גארי גואו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גארי גואו, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) גארי גואו, באתר ספוטיפיי גארי גואו, באתר MusicBrainz (באנגלית) גארי גואו, באתר דיזר גארי גואו, באתר Discogs (באנגלית) גארי גואו, באתר Songkick (באנגלית) גארי גואו, באתר Genius ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שימאזו טקאהיסה

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא שימאזו. שימאזו טקאהיסה (ביפנית: 島津 貴久;‏ 28 במאי 1514 – 15 ביולי 1571) היה שליט פיאודלי יפני (דאימיו) בתקופת סנגוקו בתולדות יפן. הוא היה השליט החמישה-עשר ממשפחת האצולה של בית שימאזו. ב-1526 נבחר טקאהיסה כיורשו של שימאזו קצוהיסה והפך לראש שבט שימאזו ולשליט ההאן של סצומה. לכאורה היה בית שימאזו השוּגוֹ (守護 – שליט צבאי עליון) על המחוזות סצומה, אוסומי והיוגה, בפועל שלטו בהם שליטים מקומיים (国人 – קוֹקוּג'ין), ולכן הוא החל בסדרת מערכות צבאיות על מנת להשתלט מחדש על שלושת המחוזות. הוא אומנם נחל כמה הצלחות, אבל רק הדור הבא של שבט שימאזו הצליח להשתלט עליהם בפועל. הוא טיפח מנהיגים לעתיד כמו שימאזו יושיהיסה, ובניו יושהירו, טושיהיסה ואהיסה שלמשך זמן קצר עתידים היו להשתלט על כל האי קיושו. טקאהיסה תמך ביצירת קשרים עם נוכרים ועם ארצות זרות. הוא קשר קשרים דיפלומטיים עם ממלכת ריוקיו הסמוכה, והיה הדאימיו הראשון להביא כלי ירייה מערביים ליפן, בעקבות הגעתם של צמד סוחרים פורטוגזים לאי טנגשימה, דרומית לאי קיושו על סיפונה של ג'ונקה סינית ב-23 בספטמבר 1543. כבר ב-1554 השתמש מפקד הצבא שלו שימאזו טאדמסה ברובים בעת כיבוש מבצר איווטסורוגי. ב-1549 קיבל שימאזו טקאהיסה את פניו של פרנסיסקו חאווייר והתיר לו להטיף בתחום שלטונו בבירה קגושימה. אולם מכיוון שחאווייר נהג לתקוף בהטפותיו את הפעילות הבלתי מוסרית לדעתו של הנזירים הבודהיסטיים, הבינו הנזירים בקגושימה כי חאווייר חותר תחתיהם, והם החלו להסית כנגדו ופנו לטקאהיסה בדרישה שיפסיק את פעילותו של חאווייר. בסופו של דבר הוא נעתר להם ואסר על המרות דת לנצרות, איסור שהמעבר עליו היה עונש מוות. בתגובה ביקש חאווייר את רשותו של טקאהיסה להגיע למייאקו (都 ביפנית עיר בירה), כינויה של קיוטו. טקאהיסה הסכים והעמיד לרשותו של חאווייר ספינה שהובילה אותו להיראדו, עיר ונמל מסחר באי באותו שם סמוך לקצה המערבי של קיושו. John Whitney Hall, The Cambridge History of Japan: Early modern Japan, Cambridge University Press, 1991, ISBN 0521223555, Page 305 Olof G. Lidin Tanegashima: the arrival of Europe in Japan, NIAS Press, 2002 ISBN 8791114128 Donald Frederick Lach, Asia in the making of Europe: The century of discovery, Volume 2, University of Chicago Press, 1994, ISBN 0226467325 Pages 666–667
רודולף שוסטר

רודולף שוסטר (סלובקית: Rudolf Schuster; נולד ב-4 בינואר 1934) היה הנשיא השני של סלובקיה בשנים 1999-2004. נבחר ב-29 במאי 1999 והושבע לתפקיד ב-15 ביוני. שוסטר הובס בבחירות לנשיאות 2004 בתור מועמד עצמאי לקדנציה השנייה בהן הוא קיבל רק 7.4% מקולות הבוחרים. רודולף שוסטר נולד בקושיצה ב-1934 לאב ממוצא גרמני (ציפסר) ולאם ממוצא הונגרי. בשנים 1964 ועד 1990 היה שוסטר חבר במפלגה הקומוניסטית של סלובקיה. לפני שהפך לנשיא הוא כיהן כראש עיריית קושיצה ב-1983-1986, וב-1994-1999. בשנים 1986 עד 1989 היה יו"ר הוועדה הלאומית האזורית של מזרח סלובקיה. הוא גם היה הנשיא הקומוניסטי האחרון של המועצה הלאומית הסלובקית 1989-1990, שגריר צ'כוסלובקיה בקנדה 1990-1992, ומנהיג מפלגת הבנה סיוויק (SOP) ב-1998-1999 (וחבר המועצה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית מטעמה). רודולף שוסטר מדבר בצורה שוטפת סלובקית, צ'כית, גרמנית, רוסית, אנגלית והונגרית. מדיה וקבצים בנושא רודולף שוסטר בוויקישיתוף רודולף שוסטר (1934-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רו מו-היון

קוריאה זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא רו. רו מו-היון (בהנגול: 노무현;1 בספטמבר 1946 – 23 במאי 2009) היה נשיאהּ ה-16 של קוריאה הדרומית בשנים 2003–2008. רו נולד בשנת 1946 למשפחה ענייה בכפר בדרום-מזרח המדינה, סמוך לפוסאן. למד משפטים, פעל כעורך דין מ-1975, והתמקד בפעילות למען זכויות האדם עבור סטודנטים אקטיביסטים בקוריאה הדרומית. הקריירה הפוליטית שלו התרחבה מאוחר יותר, כאשר הצטרף ב-1988 ל"מפלגת האיחוד הדמוקרטית", והגיעה לשיאה עם התמודדותו בבחירות לנשיאות ב-2003. הוא זכה לתמיכה רחבה בעיקר בקרב הסטודנטים במדינה אשר סייעו להצלחתו ולניצחונו בבחירות. בשנת 2006 הוא מינה את האן מיונג-סוק לראשת הממשלה, ובכך לראשונה בראש הממשלה של קוריאה הדרומית עמדה אישה. כהונתו התאפיינה בפייסנות כלפי קוריאה הצפונית, גם על חשבון היחסים הטובים עם ארצות הברית. באוקטובר 2007 הגיע לביקור רשמי בפיונגיאנג בירת קוריאה הצפונית ונפגש עם קים ג'ונג-איל (פגישה זו הייתה הפגישה השנייה בין מנהיגי הצפון והדרום). כתוצאה מכך נתקל בהתנגדות רבה מצד השמרנים מהמפלגה הלאומית וכן מצד התקשורת במדינה. כשנה לאחר סיום כהונתו הוא נחשד בשחיתות, ונפתחה חקירה משפטית אשר משכה את תשומת הלב הציבורית במדינה. רו התאבד ב-23 במאי 2009 בקפיצה מצוק ההר שליד ביתו, והשאיר מכתב התאבדות על מחשבו האישי. מדיה וקבצים בנושא רו מו-היון בוויקישיתוף רו מו-היון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רו מו-היון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) CNN.com - Profile: President-elect Roh Moo-hyun - Dec. 31, 2002, edition.cnn.com ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גשר הזיכרון ארלינגטון

גשר הזיכרון ארלינגטון (באנגלית: Arlington Memorial Bridge) הוא גשר כביש הנטוי על פני נהר הפוטומק בגבול העיר וושינגטון, בירת ארצות הברית. קצהו הצפון-מזרחי של הגשר, שאורכו 659 מטרים, מהווה את המשכה של שדרת המול של וושינגטון, ואילו הכביש הנמשך מקצהו האחר, בתחומי מדינת וירג'יניה, מוביל אל שערי בית הקברות הלאומי ארלינגטון, הסמוך לגשר. הקונגרס הציע לבנות גשר באותו מיקום על גבי הפוטומק כבר בשנת 1886, אך הדיונים על הגשר והליכי התכנון שלו התמשכו בעצלתיים על פני שנים רבות, בין השאר עקב עבודות פיתוח נרחבות שנעשו בראשית המאה העשרים בקצהו המערבי של המול ופרוץ מלחמת העולם הראשונה. בתחילה הוצעו לו השמות "גשר הזיכרון לינקולן-גרנט" ו"גשר הזיכרון הגנרל גרנט". בניית הגשר אושרה על ידי הקונגרס ב-1925 והוא נפתח לשימוש ב-16 בינואר 1932, בטקס במעמד נשיא ארצות הברית הרברט הובר. קצהו הצפון-מזרחי של הגשר נח לרגלי אנדרטת לינקולן שבקצהו המערבי של המול. קצהו הדרום מערבי ניצב על האי קולומביה, הסמוך לגדתו המערבית של הפוטומק. שדרת הזיכרון, המתמשכת ממנו, חוצה את הגשר שעל פני תעלת הגבול (Boundary Channel) הצרה שבין האי קולומביה לגדתו של הפוטומק ומגיעה אל שערי בית הקברות ארלינגטון. הגשר מקשר באופן מעשי וסמלי את אנדרטת לינקולן שממזרח לו ואת בית ארלינגטון, ביתו לשעבר של גנרל רוברט אי לי, גדול מצביאי מדינות הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית, הניצב על הגבעה המתנשאת מעל לקצהו המערבי של הגשר. חיבור זה היה מכוון והוא מיועד לסמל את האיחוד מחדש של מדינות הצפון והדרום לאחר מלחמת האזרחים. הגשר תוכנן בסגנון הנאו-קלאסי על ידי משרד האדריכלים מק'ים, מיד ווייט (McKim, Mead & White). הוא בנוי אבן ונשען על גבי תשע קשתות מבטון מזוין, שלהן מיפתח של כ-66 מטרים. רוחבו הוא כ-30 מטרים ובו שלושה נתיבי תנועה לכל כיוון. עלות בניית הגשר והכביש שעליו הגיעה ל-21 מיליון דולר. חלקו המרכזי של הגשר נבנה ממתכת ונועד לשמש כגשר מתרומם, על מנת לאפשר מעבר של כלי שיט גדולים במעלה הפוטומק. כוונה זו ננטשה לאחר שמצפון לגשר נבנה גשר תאודור רוזוולט, אשר לא כלל תכונה זו. פניו האנכיים של כל אחד מעמודי הגשר מעוטרים על ידי עיטור עגול של נשרים ופסקס שעוצבו על ידי הפסל קרל פול ג'נויין (Carl Paul Jennewein). במבוא הגשר הסמוך לוושינגטון ניצבים שני פסלים מוזהבים, פסלי "אמנויות המלחמה" (The Arts of War), "הקרבה" ו"גבורה" שמותיהם. הם פוסלו על ידי הפסל ליאו פרידהנדלר והושלמו בשנת 1951. בשנת 1980 הוכלל הגשר במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא גשר הזיכרון ארלינגטון בוויקישיתוף גשר הזיכרון ארלינגטון באתר Structurae. Bridge units Mt Vernon And Nations Capital מן המגזין Popular Mechanics. גשר הזיכרון ארלינגטון באתר שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ציר המול מתמשך ממזרח למערב, וציר הגשר נטוי ביחס אליו לדרום-מערב בזווית של כ-30 מעלות. מקור: אתר Structurae.
משה ז"ק

משה ז"ק (יולי 1918 – 22 בינואר 2001) היה עיתונאי ישראלי, עורך "מעריב". ז"ק נולד בא' באב תרע"ח וגדל בפולין, בנם של רחל לבית קפלן וחיים צבי לבית ז"ק. הבן השלישי מתוך ארבעה. אחותו הבכורה גולדה הייתה רופאה למדה באוניברסיטה בפראג ובמלחמת העולם השנייה עזרה מאוד בגטו. משה למד בגימנסיה של רשת החינוך העברית "תרבות". בשנת 1936 עלה לארץ ישראל לבדו, יחיד מכל בני משפחתו, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים. הוריו ושלושת אחיו שנותרו בפולין נספו בשואה. הוא החל לכתוב ב"המשקיף", ואחר כך עבר ל"מעריב" זמן קצר מעט לאחר הקמתו. נמנה עם בכירי העיתון וכתב בו במשך כל חייו. הוא שימש ככתב ופרשן מדיני, דיפלומטי ופרלמנטרי. בשנות ה-80 שימש עורך העיתון, תחת העורך הראשי שמואל שניצר. ב-1998 קיבל את פרס סוקולוב לעיתונות בקטגוריית מפעל חיים. נפטר בשנת 2001. הותיר אחריו את אשתו שרה (לבית ברסקי), יקירת העיר תל אביב לשנת 2014, ושלושת ילדיהם- איסר, רחל וזאב. בנו, ד"ר זאב ז"ק, הוא קרדיולוג, מנהל מחלקת הביומד בחברת "רוסאריו קפיטל". בשנת 2005 תרמה אלמנתו את ספרייתו העשירה למכללה האקדמית נתניה. הסכסוך הישראלי-ערבי בצבת המעצמות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד (קו אדום), 1986. 40 שנות דו-שיח עם מוסקבה, תל אביב: ספרית מעריב, 1988. חוסיין עושה שלום: שלושים שנה ועוד שנה בדרך אל השלום, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, מרכז בגין סאדאת (בס"א) למחקרים אסטרטגיים, 1996. יוסף אחימאיר, 'מורשתו העיתונאית והמדינית של משה ז"ק', האומה 38, 143 (2001), 35–42. מדיה וקבצים בנושא משה ז"ק בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של משה ז"ק, בקטלוג הספרייה הלאומית אליקים רובינשטיין, עיתונאי מסוג אחר, באתר nrg‏, 25 במאי 2004 (לזכר ז"ק, במלאת שלוש שנים למותו) משה זק, דף שער בספרייה הלאומית משה ז"ק באתר GRAVEZ הקבר של משה ז"ק בבית העלמין טרומפלדור, באתר BillionGraves טל בן-פורת, ‏חלום, או כישלון? 7 כללי אצבע להשקעה בחברות ביומד, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2011 משה ז"ק מגיש את ספרו לנשיא, מעריב, 11 בספטמבר 1988 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תסמונת לופגרן

תסמונת לופגרן (Löfgren syndrome) הוא סוג של סרקואידוזיס המאופיין בשלושת התסמינים: הגדלת בלוטות הלימפה בשערי הריאה (ממצא רנטגי), erythema nodosum, וכאבי פרקים. הפרוגנוזה של Löfgren syndrome היא טובה. מחלה עם אטיולוגיה לא ידועה המאופיינת בגרנולומות לא נמקיות באיבר הפגוע. המחלה יכולה לפגוע בכל גיל אך בדרך כלל היא פוגעת במבוגרים צעירים. למרות שמהחלה יכולה לפגוע בכל איבר בדרך כלל היא מערבת את רקמת הריאה ואת שלוש הפתולוגיות הבאות: הגדלה של בלוטות הלימפה בשערי הריאה, תפליט ריאתי ומעורבות של העיניים או/ו העור. מעורבות של המפרקים איננה נדירה והיא נמצאת אצל כרבע מהחולים. קיימים מספר סוגים של סרקואידוזיס ו Löfgren syndrome הוא אחד הסוגים של המחלה. הטריאדה המאפיינת את Löfgren syndrome היא: הגדלת הבלוטות בשער הריאה - אצל 90% מהחולים המעורבות של שערי הריאה חולפת מעצמה ורק אצל מיעוט יש החמרה של המחלה הריאתית. כאבי פרקים - עשויה להימשך כשנתיים, כאשר לעיתים נדירות דלקת הפרקים חוזרת erytheman nodosum - דלקת של תאי שומן תת-עוריים, בדרך כלל בשוקיים הבאה לידי ביטוי בנודלים אדומים ורגישים. במקרה של Löfgren syndrome כמו במקרים אחרים הדלקת תחלוף מעצמה תוך מספר חודשים. האריתמה נצפית יותר אצל נשים. מאגר המידע uptodate(הקישור אינו פעיל) הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הסיוט החדש של וס קרייבן

הסיוט החדש של וס קרייבן (באנגלית: Wes Craven's New Nightmare) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1994 אשר נכתב ובוים על ידי וס קרייבן, השביעי בסדרת סרטי "סיוט ברחוב אלם". בסרט מככבים הת'ר לאנגנקאמפ, מיקו היוז, ג'ון סקסון ורוברט אנגלונד כפרדי קרוגר. סרט זה שונה במהותו מסרטי הסדרה האחרים, ונעשה למרות ההכרזה על מותו הסופי והמוחלט של פרדי בסרט הקודם (דבר שמתאפשר עקב שינוי הממד בו מתרחש הסרט). הבמאי וס קרייבן, שביים את הסרט הראשון, חוזר לביים בפעם השנייה סרט בסדרה. השחקנית הת'ר לנגנקמפ (ננסי תומפסון) חוזרת לגלם את תפקיד עצמה, וכך גם רוברט אנגלונד, המגלם את פרדי האימתני. עלילת סרט זה סוגרת את כל המעגלים שנותרו פתוחים בסרטים הקודמים. עשר שנים לאחר שסיוט ברחוב אלם נהפך לאחד מהסרטים המפחידים ביותר, לבמאי וס קרייבן יש סיוטים והוא נעזר בהם כדי לכתוב תסריט לסרט השביעי בסדרת סיוט ברחוב אלם. הוא שואל את הת'ר (השחקנית שגילמה את דמותה של ננסי) אם היא מוכנה לחזור לסרט בפעם האחרונה. הת'ר היא אישה נשואה ומאושרת עם ילד. אך לאחרונה, היא מקבלת שיחות טלפון מאוד מוזרות מבחור שחושב שהוא הדמות המרכזית בסיוט ברחוב אלם, פרדי קרוגר. כשבנה, דילן, מתחיל להתנהג מוזר ובעלה נרצח בתאונת דרכים היא מבינה שפרדי אמיתי ומנסה להגיע אליה ואל בנה דילן. היא פוחדת אבל היא תעשה הכל כדי להגן על בנה, אפילו אם זה אומר להילחם בדמות שמופיעה אך ורק בסיוטים שלה. הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 79% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 33 ביקורות. יום שישי ה-13 (סרט) "הסיוט החדש של וס קרייבן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הסיוט החדש של וס קרייבן", באתר נטפליקס "הסיוט החדש של וס קרייבן", באתר AllMovie (באנגלית) "הסיוט החדש של וס קרייבן", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הסיוט החדש של וס קרייבן", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "הסיוט החדש של וס קרייבן", באתר Metacritic (באנגלית) "הסיוט החדש של וס קרייבן", באתר אידיבי "הסיוט החדש של וס קרייבן", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "הסיוט החדש של וס קרייבן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Wes Craven's New Nightmare, קדימון הסרט באתר יוטיוב "New Nightmare budget". The-Numbers. Nash Information Services. נבדק ב-9 ביוני 2009. {{cite web}}: (עזרה) "Wes Craven's New Nightmare‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
בניגנו אקינו

האם התכוונתם ל... בניגנו אקינו הבן – מנהיג פוליטי מהפיליפינים שנרצח בשנת 1983. בניגנו אקינו (השלישי) – נשיא הפיליפינים משנת 2010, בנו של בניגנו אקינו הבן
דורנר

האם התכוונתם ל... דליה דורנר – שופטת בית המשפט העליון ונשיאת מועצת העיתונות הנס-יורגן דורנר – כדורגלן ומאמן גרמני
פול ארנג

פול ארנג (באנגלית: Paul Ereng; נולד ב-22 באוגוסט 1967) הוא אתלט עבר קנייתי. הוא אלוף אולימפי, שיאן עולם באולם ופעמיים ברציפות אלוף עולם באולם בריצת 800 מטר. ארנג נולד בקיטלה (גובה 2,100 מטר) שבמחוז טרנס-נזויה מזרחית להר אלגון. הוא למד בבית ספר לבנים בניירובי. עד שנת 1987 היה רץ מבטיח ל-400 מטר אך לאחר שהחל ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה בשנת 1988 עשה הסבה לריצת 800 מטר וזכה במדליית זהב באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) בריצה זו. באולימפיאדת סיאול (1988) זכה ארנג במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:43.45 דקות, לפני האלוף האולימפי היוצא בעל התוצאה השנייה בטיבה בעולם ז'ואקים קרוז מברזיל (1:43.90 דקות) וסעיד עוויטה ממרוקו (1:44.06 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:04.69 דקות, בשלב חצי הגמר הרביעייה מקניה קבעה תוצאה של 3:03.24 דקות. באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 1989 זכה ארנג במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:44.84 דקות, לפני ג'וזה לואיז ברבוזה מברזיל (1:45.55 דקות) וטונינו ויאלי מאיטליה (1:46.95 דקות). אותה שנה הוא זכה בשנית באליפות המכללות של ארצות הברית בריצה זו. בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ באוגוסט אותה שנה הוא קבע בריצת 800 מטר את שיאו האישי בתוצאה של 1:43.16 דקות. באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בסביליה, ספרד במרץ 1991 זכה ארנג במדליית זהב פעם שנייה ברציפות בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.08 דקות, לפני תומאס דה תרזה מספרד (1:47.82 דקות) וסיימון הוג'וורף מקנדה (1:47.88 דקות). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בסוף אוגוסט אותה שנה, הוא סיים במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.75 דקות, 8 מאיות השנייה לאט מהזוכה במדליית ארד. באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים ארנג במקום 23 המאכזב בריצת 800 מטר בתוצאה חלשה של 1:49.90 דקות ולא הצליח להגן על תוארו. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:46.65 דקות. משנת 1993 הוא בעל תואר ראשון של אוניברסיטה וירג'יניה בלימודי דת וסוציולוגיה. ריצת 400 מטר: 45.6 שניות (1987) ריצת 800 מטר: 1:43.16 דקות (1989) ריצת 800 מטר: 1:44.84 דקות (1989) שיא עולם מדיה וקבצים בנושא פול ארנג בוויקישיתוף פול ארנג, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי פול ארנג, באתר olympedia.org פול ארנג, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית פול ארנג, באתר Track and Field (גברים)
אחוזת פלייבוי

אחוזת פלייבוי (ידועה גם כ"אחוזת פלייבוי של מערב ארצות הברית") היא אחוזתו של מייסד המגזין פלייבוי יו הפנר. האחוזה ממוקמת באזור הידוע כ"הרי הולמבי" שבלוס אנג'לס, קליפורניה, בקרבת מקום לשכונת בוורלי הילס. האחוזה נודעה כבר בשנות ה-70 בזמן שפורסמו ברחבי העיתונות האמריקאית שלל מסיבות הראווה של הפנר. האחוזה משתרעת על פני שטח של 21,987 מטרים רבועים. היא נבנתה בעבור לואיס ד. סתאת'ם, מהנדס, ממציא ומעריץ נלהב של משחק השח-מט. בשנת 1971 רכש יו הפנר את האחוזה בסכום של 1.1 מיליון דולר (שווה ערך ל-5.5 מיליוני דולרים כיום). נכון לשנת 2012 האחוזה מוערכת בשווי של 54 מיליוני דולרים. מעבר לרכישתה, הושקעו בה למעלה מ-15 מיליוני דולרים בעבור שיפוצים והרחבות. באחוזה יש 22 חדרי שינה, מרתף יין, חדר משחקים, גן חיות, כלוב ציפורים ענקי (הכולל גם בית קברות לציפורים), מזרקת מים, מגרש טניס, ואזור רחצה הכולל בריכת שחייה, סאונה, פטיו, אגם מים מלאכותי ובית רחצה מחומם. החדר היחידי שאינו בשימוש באחוזה הוא "סוויטת אלביס פרסלי". במשך שנים רבות ניסו אנשים רבים, וביניהם ספורטאים מפורסמים, מוזיקאים ושחקני קולנוע, ללון בסוויטה, אך כולם נענו בשלילה מפי הפנר. בראיון שהעניק בשנת 2007 לאחת מרשתות הטלוויזיה, התוודה הפנר כי השימוש האחרון בסוויטה נעשה על ידי אלביס פרסלי עצמו, עם לא פחות משמונה בנות שונות. הוא אף הוסיף "כן, אלביס אהב בנות. מכל הצבעים". האחוזה הצמודה לאחוזת פלייבוי, היא אחוזת ראי שנבנתה בשנת 1975. הפנר רכש את השטח הצמוד לאחוזה ובנה בה אחוזת ראי, כלומר, זהה לאחוזת פלייבוי, שם מתגוררים אשתו, קימברלי קונרד, וילדיו. הפנר וקונרד נישאו בשנת 1989 ונפרדו בשנת 1998. לפי ה"וולסטריט ג'ורנל", העמידו הפנר וקונרד את בית הראי למכירה בעבור 28 מיליוני דולרים. בשנת 2002, רכש הפנר את האחוזה ממול ביתו, ל"מפגשי שעשועים", לפי דבריו. מאחר שהאחוזה בה מתגורר הפנר נקראת במלואה "אחוזת פלייבוי של מערב ארצות הברית", נשאל הפנר אם ישנה אחוזה במזרח ארצות הברית. האחוזה המקורית, הנה אחוזה בת 70 אשר נבנתה בשנת 1899 בעבור רופא ידוע. היא נקנתה בשנת 1959 על ידי הפנר. האחוזה המקורית ממוקמת בשיקגו וכתובתה היא 1340 ברחוב סטייט הידוע של שיקגו. במהלך שנות ה-70' חילק הפנר את זמנו בין שתי האחוזות עד שלבסוף השתקע באחוזה שבלוס אנג'לס. על דלת האחוזה המקורית נכתב בלטינית הביטוי- "אם אתה לא מתנענע, אל תצלצל". לאורך השנים, מארחת האחוזה במערב ארצות הברית אירועים רבים וביניהם אירועי צדקה שונים, לרבות תחרות הפוקר השנתית לידוענים, אירועי ההתרמה לפרויקט לגליזציה למריחואנה, ואירוע צדקה בולט במיוחד הוא האירוע השנתי למען ילדים אוטיסטים. בפברואר 2011, 123 אנשים התלוננו בגין חום ותשישות לאחר שנועדו באחד מהכנסים באחוזת פלייבוי. אפידמיולוגים משירות הבריאותי הציבורי של לוס אנג'לס דיווחו על ממצאיהם לפיהם המחלה התפשטה באמצעות שהייה משותפת בג'קוזי של מים חמים, שם נמצאו חיידקים אשר גורמים למחלת הלגיונרים. סוכנויות הידיעות, מבקרים באחוזת "פלייבוי" נדבקו במחלה מסתורית, באתר ynet, 13 בפברואר 2011
הסמכה לכהונה

ההסמכה לכהונה (לטינית ordo) היא אחד משבעת הסקרמנטים הקאנוניים של הנצרות. סקרמנט הכהונה מסמל את הכניסה לתפקיד בשירות הקהילה הנוצרית, הכנסייה. סקרמנט ההסמכה מכשיר רועים רוחניים לקהילה, אשר יסייעו למאמינים לקבל את החסד האלוהי. בסקרמנט זה עובר אל המוסמך כוח הכהונה, היינו היכולת לבצע את הסקרמנטים בעצמו, על ידי בישוף, המשמש כציר של ישו וכממלא מקום של השליחים. מרגע קבלת כוח הכהונה הסקרמנט מסייע להעביר את החסד למאמין גם אם כהן הדת עצמו נגוע בחטא. המערכת המדעית, "עיקרי הדת הנוצרית, שהיו שנויים במחלוקת בתקופת הרפורמציה," בתוך ה. א. ל. פישר, דברי ימי אירופה, כרך ג', ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ב, עמ' 197–208. "Orders and Ordination," The Oxford Dictionary of the Christian Church, Third Edition, E. A. Livingstone (ed.), Oxford: Oxford Universtiy Press, 1997, pp. 1188-1190. מדיה וקבצים בנושא הסמכה לכהונה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.