laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קומודור אמיגה

קומודור אמיגה (באנגלית: Commodore Amiga) היא סדרת דגמי מחשב אישי שפותחה בידי חברת קומודור בשנת 1985, ונועדה לרשת את הדגם הפופולרי קומודור 64 וכן את קומודור 128. הדגם הראשון הביא לתחום המחשב האישי והביתי רמת גרפיקה וסאונד שהייתה זמינה עד אז רק בציוד מקצועי יקר בהרבה, כמו תחנות עבודה. התצוגה תמכה בערכת צבעים ("Color pallete") של 4096 צבעים, מתוכה ניתן היה להציג 32 או 64 צבעים בו זמנית, לפי מוד התצוגה (תאורטית ניתן להציג תמונה עם יותר צבעים, או אפילו כולם, על ידי שינוי ערכת הצבעים תוך כדי ההצגה בעזרת התוכנה, אבל המשמעות היא שהמעבד מוקדש למשימה הזו כמעט לגמרי, ומעט מאוד תוכנות עשו בכך שימוש), זאת לעומת ה־IBM PC שתמך ב־16 צבעים בלבד. מערכת הסאונד יכלה להשמיע עד ארבעה ערוצים סטראופוניים, ברזולוציה של 8 סיביות. למחשב היה זיכרון של 256 קילובייט - כפליים מהזיכרון של המקינטוש הראשון, אך רק מחצית מהזיכרון של אטארי 520ST. ההצלחה של אמיגה 1000 בשוק הייתה מוגבלת, בין השאר עקב מחסור בתוכנה, ואמינות נמוכה של מערכת ההפעלה, כמו גם המשאבים המוגבלים שחברת קומודור יכלה להקצות לשיווק המחשב. בשנת 1987 יצא לאור אמיגה 500, שמחירו היה עממי יותר, והפך למחשב ביתי נפוץ ששימש לגרפיקה, אנימציה, ועריכת סאונד. אמיגה 500 היה פופולרי במיוחד בקרב חובבי משחקי מחשב, והחברות הטובות ביותר בתחום פתחו עבורו משחקים בגרפיקה שנחשבה לשיא הטכנולוגיה באותה תקופה. עם השנים התקדמה גם הטכנולוגיה של IBM PC ותואמיו ופותחו עבורם מסכי ה־VGA וה־SVGA הצבעוניים שהפכו לסטנדרט. קומודור פיתחה בתגובה את אמיגה 500+ ואת אמיגה 600 שהיו רק מתיחת פנים של אמיגה 500. בשנת 1992 יצאה קומודור עם שני המחשבים שהציגו את ערכת השבבים AGA שתמכה בערכת צבעים של 16.8 מיליון צבעים, מתוכה ניתן היה להציג 256 צבעים בעת ובעונה אחת, ובתנאים מסוימים 524,288 צבעים. אך זה היה מאוחר מדי, וקומודור לא יכלה להתחרות עם מחשבי IBM ותואמיו. גם חובבי האמיגה העדיפו את האמיגה 500. מחשבי אמיגה המשיכו להיות מיוצרים עד שנת 1996. אחרי פשיטת הרגל של קומודור בשנת 1994, הם יוצרו תחת השם אמיגה בלבד. בשנת 1993 החלה קומודור לייצר קונסולת משחק מבוססת על אמיגה 1200. מדובר בקונסולה הראשונה בת 32 ביט שהשתמשה בטכנולוגיית סי די רום. בתוספת כונן דיסקטים, מקלדת עכבר ודיסק קשיח ניתן היה לשדרג את הקונסולה למחשב אמיגה 1200. בשנת 2011 הוקמה חברת קומודור ארצות הברית. החברה רכשה את הזכויות על השמות "קומודור", "אמיגה" ו"ויק". בשנת 2012 החלה החברה לייצר את דגם אמיגה מיני. המחשב הוא בעל מעבד אינטל Sandybridge עם ליבת i7 ‏3.5Ghz, עד 16 גיגהבייט זיכרון RAM, מערכת הפעלה קומודור OS Vision מבוססת לינוקס, כרטיס מסך NVIDIA GeForce GT430 עם 1 ג'יגה זיכרון, כונן בלו־ריי הכולל צורב די.וי.די, רשת אלחוטית עם שתי אנטנות מובנות ודיסק קשיח של 1 טרה. למחשב יציאות מסוגים רבים כמו: DVI, יציאות USB 2.0, יציאות USB 3.0, יציאת HDMI ואחרות. מחירו בארצות הברית היה 1995 דולר לפני מס. מייסד קומודור ארצות הברית בארי אלטמן נפטר ופעילות החברה נפסקה[דרוש מקור]. מדיה וקבצים בנושא קומודור אמיגה בוויקישיתוף
You Oughta Know

"You Oughta Know" הוא שיר זוכה שני פרסי גראמי של אלאניס מוריסט. מוריסט כתבה את מילות השיר והלחינה אותן יחד עם גלן באלארד, מפיק האלבום. השיר מופיע באלבומה הבינלאומי הראשון של מוריסט, Jagged Little Pill. השיר, שהיה הסינגל הראשון של מוריסט, הציג את מוריסט כזמרת נועזת, פרובוקטיבית וזועמת, בשל מילותיו שתיארו מערכת יחסים כושלת. כמו כן, השיר נחשב כשיר פמיניסטי. השיר הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100. You Oughta Know יצא ביוני 1995, שבועיים לפני צאת האלבום. תחילה לא זכה להשמעות רבות, אך זכה לפרסום לאחר שהושמע בתחנת הרדיו KROQ-FM כמה פעמים ביום. השיר הגיע אל המקום הראשון במצעד הרוק המודרני של מגזין הבילבורד בארצות הברית. השיר הזניק את הקריירה של מוריסט לשיאים ששום זמרת לא הגיעה אליהם לפני כן מבחינת הצלחה ומכירות[דרוש מקור]. מילותיו כוללות קללות ומילות נקמה אלימה. פלי ודייב נבארו, שהיו נגני הרד הוט צ'ילי פפרז, שמעו את קלטת הדמו, התעניינו במוריסט וביקשו לנגן ולעבד את השיר. השיר זכה בשני פרסי גראמי, שיר הרוק הטוב ביותר והביצוע הנשי ברוק. בנוסף, היה מועמד לשיר השנה, אבל הפסיד ל-Kiss from a Rose של סיל. You Oughta Know נחשב לאחד מהשירים המצליחים ופורצי הדרך בשנות ה-90[דרוש מקור], וב-2003 נבחר על ידי VH1 במקום ה-12 ברשימת השירים הטובים ביותר ב-25 השנים האחרונות[דרוש מקור]. במצעד שירי העשור של גלגלצ, השיר נכנס אל המקום ה-75. קיימת שמועה שטוענת כי השיר נכתב על השחקן דייב קולייר, שהיה בעבר בן זוגה של מוריסט. מוריסט לא סיפרה על מי כתבה את השיר, אך קולייר טען שייתכן כי מילות השיר מדברות על היחס של סאגט אל מוריסט כשהיו זוג[דרוש מקור]. מידע על היצירה "You Oughta Know" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "You Oughta Know" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "You Oughta Know" באתר Discogs סרטון השיר "You Oughta Know" באתר יוטיוב על מי כתבה אלאניס את השיר המפורסם ביותר שלה?, אתר נענע10 בעברית: אתה חייב לדעת חמישה שירים פמיניסטיים, באתר Jezebel Jodie Janella Horn,‏ You Oughta Know Better,‏ 21 ביוני 2005, באתר PopMatters Megan Kearns,‏ You Oughta Know that (Music) is a Battlefield, באתר Open Letters Monthly Alanis Morissette, Billboard מצעד העשור, של שנות ה-90, אתר גלגלצ פול האוס אחרי 20 שנה The 500 Best Pop Songs (Nos. 500-301): Staff List, בילבורד, ‏17 באוקטובר 2023 (באנגלית אמריקאית)
זאב תשבי

זאב תשבי (זיצר) (15 באוקטובר 1915 – 19 באפריל 1953) היה צייר ישראלי. תשבי נולד בביאליסטוק שבפולין. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו. תחילה התגוררו בחיפה ואחר כך עברו לירושלים. למד ציור בבצלאל אצל פרופסור בוריס שץ ואחר כך למד רישום וגרפיקה אצל יעקב שטיינהרדט, השתלם בצרפת, באיטליה ובבלגיה. למד זמן קצר במחיצתו של אנרי מאטיס ועבד בהכנת תפאורות באופרה לה סקאלה במילאנו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי והשתתף במסע לצפון אפריקה ובקרבות באיטליה בבריגדה היהודית (חי"ל). משנוסדה הלהקה הצבאית נטל בה חלק פעיל בציור וכשחקן והשתתף בהצגות לניצולי המחנות בברגן-בלזן ובמקומות אחרים. פגישתו עם שואת ישראל ושארית הפליטה ורושמן מצא ביטוי חזק בכמה מתמונותיו. הווי הצבא, חורבן היהדות והשארית החיה היוו מעכשיו נושאי תמונותיו. עם שחרורו מהצבא, בשנת 1946, חזר לירושלים, הקים בית בנווה עוז והיה מורה לציור בבית הספר פיק"א בפתח תקווה. בינתיים פרצה מלחמת העצמאות ותשבי השתתף בה. עם תום הקרבות הוא חזר להוראה וליצירה. ב-19 באפריל 1953 טבע למוות בחוף הרצליה. 1943 – מועדון "מנורה", ירושלים. תערוכת רישומים מהצבא; 1944 – מחנה הצבא בטוברוק; 1947 – אפריל. גאלריה לאומנות שרמן, תל אביב. עשרים תמונות שמן; 1950 – יוני–יולי. מקרא-סטודיו, תל אביב. עשרים ושתים תמונות שמן; 1951 – יולי, בית האמנים, ירושלים. עשרים ושבע תמונות שמן; 1953 – יום העצמאות. בית יד לבנים, פתח-תקוה 1954 – יום השנה לפטירתו. תערוכת זיכרון ביד לבנים בפתח תקווה כן השתתף תשבי בתערוכות הכלליות במוזיאון תל אביב, בבית האומנים ובמקרא סטודיו בתל אביב (1948: החייל והצייר). מדיה וקבצים בנושא זאב תשבי בוויקישיתוף זאב תשבי למנוחות, על המשמר, 20 באפריל 1953 ישורון קשת, תערוכת זאב תשבי בירושלים, הארץ, 24 באוגוסט 1951
אולימפיאדת השחמט 1956

אולימפיאדת השחמט ה-12 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה במוסקבה, שבברית המועצות, בין 31 באוגוסט ל-25 בספטמבר 1956. באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את: משה צ'רניאק 4+,5=,6- יוסף פורת 2+,8=,5- יצחק אלוני 8+,4=,5- מנחם אורן 2+,4=2- שלמה סמילטינר 3+,2=,3- יוסף דובקין 2+,2=,5- הנבחרת סיימה במקום 12. להלן התוצאות הקבוצתיות: מוקדמות נגד אוסטריה 1:3 - ניצחון נגד מונגוליה 0:4 - ניצחון נגד צרפת 1.5:2.5 - ניצחון נגד הולנד 2:2 - תיקו נגד יוגוסלביה 2.5:1.5 - הפסד נגד דנמרק 2.5:1.5 - הפסד נגד סקוטלנד 0.5:3.5 - ניצחון גמר נגד גרמניה 2.5:1.5 - הפסד נגד ברית המועצות 2.5:1.5 - הפסד נגד הונגריה 4:0 - הפסד נגד ארגנטינה 3.5:0.5 - הפסד נגד בולגריה 3:1 - הפסד נגד צ'כוסלובקיה 3:1 - הפסד נגד שווייץ 2.5:1.5 - הפסד נגד דנמרק 1:3 - ניצחון נגד יוגוסלביה 2.5:1.5 - הפסד נגד רומניה 2:2 - תיקו נגד אנגליה 2:2 - תיקו מידע על התחרות, באתר אולימפבייס (באנגלית)
הסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה

הסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה (באנגלית: Treaty on the Final Settlement with Respect to Germany) הידוע אף בכינויו אמנת השתיים פלוס ארבע, הוא הסכם שנחתם במוסקבה ב-12 בספטמבר 1990 בין גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית מצד אחד, לבין ארבע המעצמות אשר החזיקו בגרמניה עם תום מלחמת העולם השנייה: ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה וצרפת, מן הצד השני. ההסכם הוביל לאיחוד גרמניה המזרחית והמערבית. ב-2 באוגוסט 1945 נחתם הסכם פוטסדאם בסיומה של ועידת פוטסדאם. בין שאר עקרונות ההסכם הוסכם כיצד תשלוטנה בעלות הברית על גרמניה וכן על קו הגבול החדש בין גרמניה לפולין, שכנתה ממזרח. נקבע כי עקרונות ההסכם זמניים עד לאותה עת שבה יוחלט על הסדר סופי בהסכם שלום עליו תחתום ממשלת גרמניה, כאשר תקום ממשלה מתאימה להשגת הסדר כזה. "השאלה הגרמנית" הפכה לשאלת מפתח בשנות המלחמה הקרה, עד לסיומה בשלהי שנות ה-80, אולם הושגה התקדמות מעטה מאוד בהקמת ממשלה גרמנית מאוחדת לצורך חתימת הסדר סופי. עם נפילת חומת ברלין הביעו ממשלת גרמניה המערבית והמזרחית, כמו גם הציבור הגרמני, רצון ליצור מדינה גרמנית דמוקרטית עצמאית ומאוחדת וכי לצורך הגשמת מטרה זו הם מוכנים לאמץ את עקרונות הסכם פוטסדאם, ככל שהם נוגעים לגרמניה. משהתמלא תנאי זה נפתחה הדרך למשא ומתן לניסוח ההסדר הסופי בחזון הסכם פוטסדאם. ההסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה נחתם במוסקבה ב-12 בספטמבר 1990 ובכך הוכשרה הדרך לאיחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990. על פי תנאי ההסכם הצהירו ארבע המעצמות כי הן מוותרות על כל זכויותיהן לשליטה בחלקים מגרמניה, כולל חלקים מן העיר ברלין. הצהרה זו הביאה לשליטה מוחלטת של גרמניה המאוחדת על כל שטחה, זאת החל מ-15 במרץ 1991. ההסכם קבע כי על הכוחות הסובייטים לעזוב את תחומה של גרמניה עד לסוף שנת 1994. גרמניה הסכימה להגביל את גודל צבאה ל-370,000 חיילים, מתוכם לכל היותר יהיו 345,000 בצבא היבשה וחיל האוויר. גרמניה שבה והצהירה על התחייבותה שלא לייצר, או להחזיק, בנשק גרעיני, ביולוגי או כימי, וכי האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני תיושם אף לגבי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. כמו כן הוסכם כי לא יוצבו בשטחה של גרמניה המזרחית לשעבר כוחות צבא זרים, או נשק גרעיני, או נושאות נשק גרעיני והאזור יהפוך לאזור נקי מנשק גרעיני בדרך קבע. עוד הוסכם כי גרמניה מאשרת את גבולה המזרחי עם פולין, אשר הוכר כגבול בינלאומי וכן את ההפסדים הטריטוריאליים שספגה משום היותה הצד התוקפן במלחמת העולם השנייה, ובכך ויתרה על כל טענות עתידיות לשטחים מזרחית לקו אודר-נייסה. גרמניה אף התחייבה לחתום על הסכם נפרד עם ממשלת פולין המאשרר את הכרתה בקו הגבול בין המדינות. הסכם זה נחתם ב-14 בנובמבר 1990. מדיה וקבצים בנושא הסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה בוויקישיתוף נוסח מלא של ההסכם על הסדר סופי ביחס לגרמניה
ספר עלי-ביי

ספר עלי-ביי שרוואשידזה (საფარ-ალი-ბეი შერვაშიძე; נפטר ב-7 בפברואר 1821) הידוע גם בשמו הנוצרי גיורגי שרוואשידזה היה נסיך נסיכות אבחזיה משנת 1810 ועד לשנת 1821. הוא היה בנו הצעיר של קלש אחמד-ביי. לאחר שאחיו אסלן ביי הרג את אביהם והשתלט על כס השלטון באבחזיה, נאלץ ספר-ביי להסתתר מפניו בסמגרלו תחת הגנתם של נסיגי מגרליה. בעזרת אצילי מגרליה ניסה ספר-ביי, ללא הצלחה, לתפוס את השלטון באבחזיה. בשנת 1809 ביקש שרוואשידזה מצארית האימפריה הרוסית, לקחת את אבחזיה תחת שליטתה, בתנאי שספר ביי יוכרז כשליטה החדש של הנסיכות. לאחר הניצחון הרוסי המוחלט במלחמת רוסיה-טורקיה, גרשו הרוסים את הכוח העות'מאני ואת האבחזים הפרו-עות'מאנים מאבחזיה. ב-17 בפברואר 1810 הכריז הצאר אלכסנדר הראשון על ספר-ביי כשליטה החדש של אבחזיה. האנציקלופדיה הגאורגית-סובייטית (1983), כרך 10, עמ' 689 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה ובנושא אבחזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גביע ז'ואן גאמפר

גביע ז'ואן גאמפר (בקטלאנית: Torneig Joan Gamper) הוא טורניר כדורגל, הנערך בכל קיץ בפתיחת העונה. הטורניר נערך בחסותה של קבוצת הכדורגל ברצלונה, ונקרא על שמו של שחקנה ונשיאה לשעבר ז'ואן גאמפר, שהיה ממקימי המועדון. הטורניר הוקם לראשונה בשנת 1966 בידי אנריק לאודט, נשיא ברצלונה באותה עת. מאז הקמתו מחזיקה ברצלונה במספר הזכיות הגבוה ביותר בטורניר. בתחילה הוא שוחק במתכונת טורניר בן 4 קבוצות, הנפגשות לשלבי חצי-גמר וגמר. במהדורתו הראשונה של הטורניר בשנת 1966 נפגשה ברצלונה עם קבוצות אנדרלכט הבלגית, נאנט הצרפתית וקלן הגרמנית, וזכתה בו לאחר ניצחון 1–3 על קלן. עם זאת, זכתה קלן בגביע בשנים 1978 ו-1981, והיא ממוקמת במקום השני בדירוג הזכיות. בשנת 1997 הפך הטורניר לגביע בעל שתי קבוצות משתתפות לבד, בדומה לטורניר סופר קאפ. בשנה זו, הפעם הראשונה בה נערך הטורניר במתכונתו הנוכחית, זכתה בו ברצלונה לאחר ניצחון על סמפדוריה האיטלקית בדו-קרב פנדלים. במהלך השנים שיחקו בטורניר קבוצות מהגדולות בעולם, כאשר בכל קיץ מגיעה קבוצה אחרת להתמודד מול ברצלונה. המהדורה האחרונה של הטורניר נערכה בשנת 2024, אז זכתה בו מונקו הצרפתית לאחר ניצחון 0–3 על ברצלונה הספרדית. גביע זה מתקיים במקביל לטורנירי קיץ אחרים בספרד, כדוגמת גביע טרסה הררה בבעלותה של קבוצת דפורטיבו לה קורוניה, וגביע ראמון דה קראנזה בבעלותה של קבוצת קדיס. מדיה וקבצים בנושא גביע ז'ואן גאמפר בוויקישיתוף מידע על הטורניר סטטיסטיקות באתר rsssf.com
דיר אל-עדס

דיר אל עדס הוא שמה הערבי של כנסיית ניקודמוס הקדוש, השייכת לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית, ונמצאת באזור הרובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים. על-פי אמונה נוצרית, במקום עליו עומדת היום כנסיית דיר אל עדס עמד, בעת צליבת ישו, ביתו של הורדוס אנטיפס, בנו של המלך היהודי הורדוס (הגדול). על-פי הברית החדשה, היה יוחנן המטביל אחד מהמטיפים שיצאו כנגד אנטיפס. על פי יוסף בן מתתיהו, חשש אנטיפס מהשפעתו של יוחנן על העם, ולכן אסר את יוחנן וכלא אותו במכוור, ולאחר מכן הוציא אותו להורג. אירוע זה הציב את אנטיפס מול תלמידו של יוחנן המטביל - ישו. מאחר שאנטיפס ראה בישו יריב פוליטי ומסית, הוא פעל להרוג את ישו שהוזהר על ידי קבוצה של פרושים על המזימה וברח לירושלים, לא לפני שהוא הוקיע את אנטיפס כ"שועל". מושל יהודה פונטיוס פילאטוס, שלח את ישו לאחר מעצרו להישפט לפני אנטיפס ששהה באותו זמן בביתו בירושלים, אנטיפס החליט לשלחו בחזרה להישפט על ידי הנציב. בימי ממלכת ירושלים, לאחר כיבוש העיר, זוהה מקום ביתו של הורדוס אנטיפס בסמוך לויה דולורוזה – מקור הזיהוי איננו ידוע אך במקום הוקם מנזר קטן שלאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין נודע בשם דיר אל עדס (בעברית: מנזר העדשים). קישור המבנה הצלבני להורדוס אנטיפס הוא שנתן לשער הפרחים את שמו השני: שער הורדוס. על פי הבשורה על-פי יוחנן, הבשורה הרביעית בקנון של הברית החדשה, ניקודמוס (המזוהה על ידי הנוצרים כנקדימון בן גוריון) היה חבר בסנהדרין פגש בישו והתרשם מדבריו. לאחר הצליבה חבר ניקודמוס ליוסף הרמתי וקבר את ישו. דמות עץ של ישו, שעל פי האמונה גולף על ידי ניקודמוס, הובא אל לוקה (עיר) בשנת 782. בספר מימי הביניים – "מעשי פילאטוס" מתוארים פרטים רבים שאינם מוזכרים בברית החדשה. בין פרטים אלה מופיע תיאור של המפגש בין יוסף לפילטוס בבואו לבקש את גופת ישו, וכן מסופר על הקבר שבנה יוסף לעצמו (נודע לאחר מכן ככנסיית הקבר). שמה הערבי של הכנסייה, דיר אל עדס - כנסיית העדשים נובע ככל הנראה מתיאור הדיאטה, הרכב המזון הפשוט של הנזירים. קטניות בכלל ועדשים בפרט נחשבו למאכל של פשוטי העם. עד למאה ה-7 הייתה הכנסייה חלק ממנזר של כנסייה סורית מונופיזיטית, ענף קטן של נצרות אוריינטלית שהוכרזו כעוסקות במינות, בספרו העוסק בכנסיות אוריינטליות מציין האב חנא קילדני כי במהלך המאה ה-17 איבדו כנסיות קטנות השייכות לזרם המונופיזיטיזם את חזקותיהן בכנסיות שונות בעיר. ומוסיף ומציין את דיר אל עדס כאחד המוסדות שעברו לחזקת הכנסייה היוונית אורתודוקסית. הכנסייה שוכנת בין בתי מגורים של הרובע המוסלמי בקצה סמטה צרה ומתעקלת הנמתחת מרחוב שער הפרחים בסמוך לתחילת הויה דולורוזה ומנזר האחיות ציון (העיר העתיקה). הכנסייה איננה פעילה בדרך כלל ורק לעיתים רחוקות נערכות בה תפילות. המבנה הוא בעל קומה אחת ובה חדר אחד שגודלו כ-8 על 6 מטר. החדר עצמו סימטרי ומחולק ל 3, חלל מרכזי ובו אפסיס הפונה לכוון מזרח ומעליו כיפה הממוקמת במרכז המבנה. מעל הכיפה מוצב צלב מתכת שחור של הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית. משני צדדיו של החלל המרכזי נמצאים חללים קטנים יותר שצורתם מלבנית ובקירותיהם קרועים חלונות שצורתם קונית צידם הרחב פונה לתוך המבנה. חלון אחד פונה לצפון ושני לדרום. Protecting Jerusalem's Holy Sites: A Strategy for Negotiating a Sacred Peace Cambridge University Press, 2006 מדיה וקבצים בנושא דיר אל-עדס בוויקישיתוף אתר 'מפה' איל פלד, סיפורים ושערים, אתר 'מסע אחר', ראו פסקה הדנה בשער הפרחים 'מי הוא מי' בנצרות מאת A. Mertens
ניסור האי מנהטן

ניסור האי מנהטן הוא פולקלור אורבני המתייחס לעיר ניו יורק. על פי הסיפור, מדובר בהלצה שנערכה בשנת 1824, בה הפיץ נגר בשם לוזייר שמועה לפיה בשל הבניינים הנבנים בקצהו הדרומי של האי מנהטן ישקע האי. לוזייר הציע כי ינסרו את האי, יגררו את דרומו לים, יסובבו אותו ב-180° ויחזירו אותו, כך שהבניינים שהכבידו על קצהו של האי ימצאו כעת במרכזו. על פי אחת הגרסאות לאגדה אורבנית זו, ביום שפורסם האירוע בעיתונים נאספו אנשים רבים על מנת לנסר את האי. לוזייר לא הופיע לאירוע, והתחבא מספר חודשים לאחריו בברוקלין. עם השנים הפכה הלצה זו לאגדה אורבנית אשר החלה להופיע בספרים המספרים על ההיסטוריה של העיר ניו יורק מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בספרים אלה מוסבר כי האירוע אמנם אינו מוזכר בעיתוני התקופה, אולם היקפם של העיתונים באותה עת היה מוגבל, וככל הנראה בחרו שלא לפרסם הלצה זו. האירוע מוזכר בספרו של תומאס דה וו (Thomas F. De Voe) משנת 1862, וכן בספרו של הרברט אסבורי (Herbert Asbury) "ברחבי העיר" (All Around The Town) משנת 1934 ובספר שהוצא על ידי המגזין Reader's Digest שנקרא "Scoundrels and Scallywags". אגדה אורבנית זו זכתה לתפוצה רבה ופופולריות רבה, והיא מוזכרת בספרי היסטוריה רבים ובספרי פולקלור רבים. הרברט אשברי, All around town, הוצאת Thunder's Mouth Press, ניו יורק, 2003 Edward Robb Ellis, The Epic of New York City: A Narrative History, Carroll & Graf Publishers, 2004 דיון בקיום האירוע באתר אוניברסיטת טמפל המקרה באתר historybuff
משה עברי-סוקניק

משה עברי-סוקניק (נולד בנובמבר 1949) הוא קצין שריון, אלוף בצה"ל ובעל עיטור העוז שהיה בין היתר מפקד הגיס המטכ"לי, מפקד זרוע היבשה ונספח צבאי בארצות הברית. עברי-סוקניק נולד בתל אביב וגדל כילד חוץ בקיבוץ שער העמקים. התגייס לחיל השריון בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים. עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים. במלחמת ההתשה לחם כמפקד מחלקה בשריון והשתחרר בשנת 1970. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב סוקניק, ששהה בלונדון, לישראל, התגייס ולחם בקרב החווה הסינית כמפקד פלוגה בגדוד 100, גדוד שריון עליו פיקד אהוד ברק. על תפקודו במלחמה עוטר בעיטור העוז. לאחר תום המלחמה שירת בצה"ל תקופה נוספת של כחצי שנה עד שהשתחרר. באזרחות עבד בעסקי הובלות, היה מנהל סניף תל אביב של חברת הגרירה "מגור" ומנהל שירות ארצי שלה. התקדם לתפקיד מג"ד במהלך שירות המילואים שלו, ובשנת 1981, לפי בקשת הצבא שנזקק למג"די שריון, התגייס מחדש לשירות קבע. במלחמת לבנון הראשונה פיקד על גדוד 184 בגזרה המזרחית. לאחר מכן קודם למגוון תפקידים: מפקד קורס קציני שריון, מפקד חטיבת המילואים "מרכבות הברזל" ומפקד חטיבה 500. בשנת 1990 מונה למפקד אוגדת מילואים - עוצבת להב, ולאחר מכן מונה למפקד עוצבת געש. בשנת 1994 מונה למפקד הגיס המטכ"לי והועלה לדרגת אלוף. בשנת 1998 מונה לראש מפקדת זרוע היבשה. בשנת 2001 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית. לאחר סיום כהונתו בשנת 2004 פרש מצה"ל. לאחר מלחמת לבנון השנייה הופקד על תחקור תפקודה של אוגדה 162, ובשנת 2007 התבקש לחזור לשירות צבאי פעיל כמפקד הגיס הצפוני, לאחר שהתפקיד נוצר מחדש, תפקיד ממנו פרש בראשית שנת 2008. לאחר פרישתו מתח ביקורת על רמת האימונים של צה"ל, שלטענתו לא מספיקה כדי להילחם ביעילות במלחמה הבאה. סוקניק הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. נשוי ואב לשלושה, מתגורר במודיעין-מכבים-רעות. מדיה וקבצים בנושא משה עברי-סוקניק בוויקישיתוף עיטור העוז שהוענק למשה עברי-סוקניק, באתר "בעוז רוחם" של אגף כוח האדם בצה"ל משה עברי סוקניק אלוף במילואים מ"פ בגדוד 100 בפיקוד אהוד ברק חטיבה 460 חזית הדרום מלחמת יום הכיפורים, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 1:36:11) משה עברי-סוקניק, באתר nfc, מעודכן ל-2004 בן כספית, האדם שבטנק, באתר nrg, באתר nrg, ‏ 06.10.2004. עמוס הראל, מפקד הגיס הצפוני תוקף בחריפות את מוכנות צה"ל למלחמה הבאה, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2008. אמיר בוחבוט, מפקדי עבר: כשלי לבנון יחזרו ללא שינוי תפיסתי, באתר nrg‏, 19 בספטמבר 2008. משה עברי-סוקניק, ‏באומץ וביושר רב הצביעו על הטעויות שעשו, מערכות 470, 2017 עיטור העוז שהוענק למשה עברי-סוקניק, באתר "בעוז רוחם" של אגף כוח האדם בצה"ל אביחי בקר, למה דווקא ג'רי, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2001. למה קוראים לתרגיל "אור הדגן", ומה בכלל תפקיד הגיס הצפוני?, באתר צה"ל, 5 בספטמבר 2017 מאת אמנון ברזילי, האלופים הוותיקים לא רוצים לקבל פיקוד על מפקדת זרוע היבשה, באתר הארץ, 8 ביולי 2001. יגאל מוסקו, "עשו ממנו רמבו", מוסף 7 ימים של ידיעות אחרונות, 01.04.2005, כפי שפורסם באתר "פרש". אמיר בוחבוט, עברי-סוקניק מונה למפקד גיס, באתר nrg, באתר nrg עמוס הראל, מפקד הגיס הצפוני תוקף בחריפות את מוכנות צה"ל למלחמה הבאה, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2008
שיוט על-קולי

מטוס בעל יכולת שיוט על-קולי הוא מטוס המסוגל לטוס במהירות על-קולית ללא שימוש במבער אחורי. מבערים אחוריים, אשר נמצאים בשימוש ברוב מטוסי הקרב כדי לנוע במהירות על-קולית, הם בזבזניים במיוחד ביחס לפעולת מנוע סילון שגרתי עקב לחץ נמוך שנמצא בדרך כלל בצינור פליטה. לכן מטוס המסוגל לבצע שיוט על-קולי הוא בעל יכולת עמידות גבוהה יותר במהירויות על-קוליות מאשר מטוס שאינו יכול. בנוסף על כך, בלי הצורך לסחוב כמויות גדולות של דלק, מטוס בעל יכולת שיוט על-קולית יכול להיות בעל יתרון ביחס ניצולת הדלק (כלומר - משקל הדלק לחלק במשקל הכולל של המטוס), ולכן יכול לטוס רחוק יותר במהירות גבוהה יותר ממטוס ללא יכולת זו, בקיבולת דלק זהה. שיוט על-קולי מקטין את החתימה התרמית של המטוס, ביחס למטוס בעל מבער אחורי אשר גזי הפליטה מגדילים את החתימה התרמית שלו. תצורה של מטוסים חמקנים[1] ערך זה הוא קצרמר בנושא תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המשחקים הפאראלימפיים רומא (1960)

המשחקים הפאראלימפיים בשנת 1960 התקיימו ברומא שבאיטליה. זו הייתה התחרות הראשונה במתכונת אולימפית, לאחר שהתקיימו משחקי סטוק מנדוויל משנת 1948. כ-400 ספורטאים ואנשי ארגון לקחו בה חלק ובמסגרת התחרויות הותרה השתתפותם רק של נכים נפגעי עמוד השדרה. באולימפיאדה התקיימו תחרויות בשמונה ענפים: קשתות, אתלטיקה, חץ וקשת, סנוקר, שחייה, טניס שולחן, כדורסל וסייף. ישראל במשחקים הפאראלימפיים רומא (1960) מדיה וקבצים בנושא המשחקים הפאראלימפיים רומא בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המשחקים הפאראלימפיים רומא (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט ובנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צבע שמן נמסך במים

צבע שמן נמסך במים (באנגלית: Water Miscible Oil Paint) הוא סוג של צבע שמן לשימוש אמנים, אשר ניתן לערבוב עם מים למטרות דילול וניקוי. לאחר שהמים מתאדים והצבע מתייבש, שכבת הציור חסינת מים. ניתן להשתמש בצבע שמן נמסך במים גם עם ממיסים רגילים, כגון טרפנטין, בכל שלבי הציור. צבעי שמן הנמסכים במים בנויים מפיגמנט וחומר קישור (Binder). בצבע שמן רגיל, חומר הקישור הוא שמן פשתן, ואילו בצבע שמן נמסך במים חומר הקישור שונה ברמה המולקולרית. החומר החדש דומה במרבית תכונותיו לשמן, אך המולקולות נמשכות בחלקן למים ובחלקן לשמן, בדומה לחומר מתחלב. על כן, הצבע אינו נפרד כאשר הוא במגע עם מים. בעת ערבוב עם צבעי שמן רגילים, מאבד הצבע המתקבל את תכונת הנמסכות במים, שכן שמן הפשתן מצבע השמן הרגיל יגרום להיפרדות. לא ניתן לערבב מנגד צבע שמן נמסך במים עם צבעי אקריליק או צבעי מים, על פי הוראות היצרנים. זמן הייבוש דווח כדומה לזה של צבעי שמן, ולעיתים אף מהיר יותר. נכון לשנת 2008, ארבעה יצרנים גדולים מייצרים צבעי שמן נמסכים במים. Grumbacher: המותג הוא "Max Artists' Oil Colors". היצרן טוען לבלעדיות וראשוניות על הפקת צבע שמן נמסך במים, ולטענתו הוא בעל הפטנט. מבוסס על שמן פשתן ושמן חמניות. HK Holbein: המותג הוא "Duo Aqua Oil", העושה שימוש בזרז (Activator) מיוחד, שעם התזתו על שבע השמן משנה את תכונותיו והופך אותו לבר-ערבוב במים. Royal Talens: תחת המותג "Van Gogh H2Oil", מבוסס שמן צמחי. Winsor & Newton: תחת המותג "Artisan Water Mixable Oil Color". השמן מבוסס שמן פשתן שעבר שינוי. צבעי שמן הנמסכים במים הם מוצר חדש, שיצא לשוק לראשונה בשנות ה-2000. התגובות היו מעורבות, אך ברוב המקרים אמנים שנמנעו מצבעי שמן בשל ריחם החריף של חומרי הדילול העדיפו להשתמש בצבעים אלו. כיום נתח השוק של צבעי שמן נמסכים במים אינו גדול, בשל מיעוט יחסי של יצרנים, ותחרות על נתח השוק מצד צבעי שמן וצבעי אקריליק וגואש כאחד. Grumbacher Max Water Miscible Oil Colors - Max Color Selection Chart
מגרה

האם התכוונתם ל... מגארה – עיר ביוון ופרוור של הבירה אתונה מגירה – תיבה מורכבת בתוך רהיט וניתנת להסטה מתוכו מגרה (כלי עבודה) – כלי עבודה, מעין מסור המפקח מגרה – דמות בדיונית, גיבור 75 רומנים בלשיים ו-28 נובלות פרי עטו של הסופר הבלגי ז'ורז' סימנון ולדימיר מגרה – סופר אוקראיני ברונו מגרה (אנ') – פוליטיקאי צרפתי קתרין מגרה (צר') – פוליטיקאית צרפתייה גירוי