laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בורות פלורליסטית

בורות פלורליסטית או בורות קיבוצית (באנגלית: pluralistic ignorance), הוא מונח בפסיכולוגיה חברתית המתאר מצב פסיכולוגי בו על אף שהתנהגותו הפומבית של הפרט זהה להתנהגותם של האחרים, מאמין הפרט כי דעותיו ושיפוטיו שונות משלהם. הפרט מסיק שהתנהגותם הזהה נובעת מגורמים פנימיים, השונים מהגורמים המניעים אותו. מדובר ברושם מוטעה לגבי האופן שבו אחרים חשים וחושבים על סוגיות שונות. הערכה מוטעית של דעת הרוב, ללא התייחסות ערכית (בשונה מייחודיות מדומה). לבורות הפלורליסטית שלושה מאפיינים: ההתנהגות הפומבית של הפרטים איננה מייצגת את רגשותיהם האמיתיים. החשש של הפרטים שחשיפת העצמי האמיתי יגרום למבוכה, הוא זה שגורם לייצוג מוטעה של הרגשות האמיתיים. הפרט בחברה או בקבוצה סבורים שהאחרים, בניגוד אליו, פועלים בצורה התואמת את תפיסותיו הערכיות והנורמטיביות. את המונח טבע פלויד אולפורט ב-1924, והשתמש בו לתיאור מצב בו כל הפרטים בקבוצה או בחברה דוחים באופן פרטי אמונה מסוימת או נורמה חברתית מסוימת, אך מאמינים כי כל אחד מהחברים האחרים בקבוצה או בחברה מקבלים את האמונה או את הנורמה. דפוס מחשבה כזה יכול להוביל לקונפורמיות חברתית אפילו בהיעדרה של תמיכה פרטית מצד החברים בקבוצה או בחברה. אולפורט הסיק שאין הכרח שהרוב יתמוך בנורמה מוסיימת כדי שהיא תונצח, אלא מספיק שהרוב יאמין כי הרוב תומך באותה נורמה. בורות פלורליסטית יכולה להסביר את תופעת הצופים מן הצד, שאינם מתערבים. אותם צופים אינם ניגשים לעזור לקורבן, למשל, אך מניחים שהם עושים זאת מסיבות אחרות משל האחרים. בעוד הפרט איננו בטוח שהקורבן זקוק לעזרה, הוא מניח שהפרטים האחרים בטוחים שהקורבן איננו זקוק לעזרה. הדבר ממלא עבור הפרט שתי פונקציות חשובות בתהליך ההשוואה החברתית: ראשית, ישנה הקלה על ההערכה העצמית כשאנו משווים עצמנו לאחרים, כך אנו יכולים להעריך האם התנהגותנו ודעותינו הן טובות או רעות. שנית, ההשוואה עוזרת לנו להחליט האם אנו פועלים נכון (מסוכן או לא מסוכן, קל או קשה, וכיוצא בזה). בורות פלורליסטית עלולה ליצור ספירלת שתיקה – אם אני מעריך שדעתי שונה אני אביע אותה פחות. למשל, כשמורה שואל בכיתה, לאחר הרצאה מסובכת, אם למישהו יש שאלה, התלמידים חוששים להפר את ספירלת השתיקה ובכך להיות מובכים. הדבר נובע מכך שכל תלמיד מפרש בצורה מוטעה את השתיקה של התלמידים האחרים. התלמיד מסיק שהאחרים שותקים כיוון שהבינו את ההרצאה. מצב זה ייתכן כאשר התלמידים מאמינים שהחשש מהבכה משפיע על התנהגותם יותר מאשר על התנהגות התלמידים האחרים. היינו, סכנת ההבכה, כך הם מניחים, מאיימת על האחרים פחות מאשר עליהם. בורות קבוצתית יכולה לגרום לאשליית אוניברסליות נורמטיבית וערכית, והיא מציגה הבדל ברור בין העמדה הסובייקטיבית לבין הנורמה השלטת בפועל. בורות קבוצתית יכולה להתקיים בקבוצה או בחברה בנוגע לסוגיות כמו, שוויון נשים, אלכוהול, הימורים, פורנוגרפיה, סוגיות פוליטיות ועוד. לאמצעי התקשורת יש תפקיד מרכזי בצמצום או הגדלת הבורות הפלורליסטית. גיוון של תכנים ודיעות באמצעי התקשורת יכול להקטין את הבורות הפלורליסטית, זאת כיוון שהגיוון מציג תמונה רחבה יותר של דעות והתפלגותן. לתקשורת ישנה נטייה לעסוק בדרמטי, בחריג, ובכך להגדיל את הבורות הקבוצתית. אפקט הקונצנזוס השגוי
שירים (אלבום)

שירים הוא אלבום הסולו ה-11 של הזמר הישראלי אריק איינשטיין, שיצא לאור בשנת 1975. על אף שהאלבום אינו כלול באופן רשמי בסדרת אלבומי שירי ארץ ישראל של איינשטיין הקרויה "ארץ ישראל הישנה והטובה", הוא חלק בלתי נפרד מסוגת שירים זו. עיבודי האלבום נעשו על ידי המוזיקאי שם טוב לוי, כשחלק מעיבודי הגיטרות נעשו על ידי מיקי גבריאלוב וחיים קריו. האלבום אינו כולל שירים חדשים למעט השיר "ערב מול הגלעד", שהלחין מיקי גבריאלוב למילותיה של לאה גולדברג, שאר שירי האלבום הם חידושים לשירים ישנים מאת יעקב שבתאי, חיים חפר, יחיאל מוהר, יעקב אורלנד, רחל המשוררת ויעקב פיכמן. "יום אחרון" הוא חידוש של איינשטיין לשירו של אברהם שלונסקי שהולחן על ידי שלום חנוך ומאיר אריאל והוקלט לראשונה ב-1967 על ידי חנוך, מנחם זילברמן ואלי מגן. זהו עיבוד שני של לוי לשיר, כשאת הראשון שהיה תזמורתי הקליט איינשטיין ב-1973 ולא הופץ. בין מלחיני השירים: שמוליק קראוס, מרדכי זעירא, שולמית ליפשיץ, שמואל אימברמן ומשה וילנסקי. את עטיפת האלבום עיצב דוד טרטקובר, על פי תמונה משפחתית של אמו של איינשטיין, דבורה, לצד אחיותיה. ב־1994 חברת פונוקול הוציאה את האלבום ע"ג תקליטור. בקלטת המקורית (1975): צד א': שירים 1–5, צד ב': שירים 5-10 בדיסק (1994): כל השירים בדיסק אחד. שירה: אריק איינשטיין עיבודים, חליל: שם טוב לוי גיטרה בס, גיטרה 12 מיתרים, הלחנת "ערב מול הגלעד", עיבוד לגיטרות: מיקי גבריאלוב גיטרות ועיבודים: חיים קריו מפיק: שמוליק בורנשטיין מידע על האלבום שירים באתר MusicBrainz Arik Einstein - Shirim - Songs - שירים, באתר Discogs (באנגלית)
קיאנג

קיאנג (שם מדעי: Equus kiang) הוא מין בתת-סוג חמור, בסוג סוס שבמשפחת הסוסיים. הקיאנג הוא יונק גדול הנפוץ בטיבט באזורי אדמות מרעה הרריות עשירות בשיחים, כאשר הגובה המועדף עליו נע בין 4,000 ל-7,000 מטרים מעל פני הים. הקיאנג הוא הגדול ביותר מבין הפראים, שכן הגובה הממוצע של כתפיו הוא 140 סנטימטרים. הקיאנג קשור לפרא (חמור הבר האסייתי, E. hemionus), ולעיתים יש המסווגים אותו כתת-מין שלו, אף על פי שמחקרים מולקולריים מצביעים כי הקיאנג הוא מין נפרד מהפרא. הקיאנג הוא בעל ראש גדול ואף קמור. פרוותו זקופה וקצרה יחסית. צבעה משתנה בין העונות, כאשר בחורף היא בעלת גוון חום כהה, ובסוף הקיץ היא בעלת גוון חום - אדום מבריק. עובייה של הפרווה בקיץ הוא 1.5 סנטימטרים, ובחורף היא מכפילה את עובייה. הרגליים, הצד הבטני של הצוואר, סוף החרטום ופנים אפרכסת האוזן צבועים בצבע לבן. על גבו של הקיאנג פס חום ארוך, שתחילתו ברעמת הצוואר וסיומו בסוף הזנב, שם קיימת ציצת שיער שצבעה חום - שחור. דו הצורתיות הזוויגית של הקיאנג אינה בולטת לעין. תחת הקיאנג נמצאים ארבעה תת-מינים, הנבדלים בתפוצתם הגאוגרפית והמורפולוגיה שלהם שונה, בעיקר בפרמטרים כמו ממדי הגולגולת, צורת הישבן, דוגמאות הצבע, צבע הפרווה וגודל הגוף. הקיאנג המזרחי (Equus kiang holdereri) הוא תת-המין הגדול ביותר, והקיאנג הדרומי (Equus kiang polyodon) הוא הקטן ביותר. ארבעת תת-המינים הם: קיאנג מערבי (Equus kiang kiang) קיאנג מזרחי (Equus kiang holdereri) קיאנג דרומי (Equus kiang polyodon) קיאנג צפוני (Equus kiang chu) מדיה וקבצים בנושא קיאנג בוויקישיתוף קיאנג, באתר ITIS (באנגלית) קיאנג, באתר NCBI (באנגלית) קיאנג, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קיאנג, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) קיאנג, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קיאנג, באתר GBIF (באנגלית) קיאנג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הקיאנג באתר ה-IUCN מהו החמור הטיבטי קיאנג?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה קיאנג באתר הרשימה האדומה של IUCN
יולי חריטון

יולי בוריסוביץ' חָרִיטוֹן (ברוסית: Ю́лий Бори́сович Харито́н;‏ 27 בפברואר 1904 – 18 בדצמבר 1996) היה פיזיקאי יהודי סובייטי-רוסי. המתכנן הראשי בפרויקט פצצת המימן הסובייטית, אשר עבד במסגרת תוכנית הגרעין של ברית המועצות שנים רבות. חריטון נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית. אמו הייתה השחקנית מירה יעקובלבנה לבית בורובסקי, היהודיה הראשונה ששיחקה בתיאטרון של סטניסלבסקי. אביו היה העיתונאי בוריס אוסיפוביץ חריטון, שהיה פעיל בעיתונה של המפלגה הדמוקרטית החוקתית (הקדטים). לימים נפרדו הוריו ואמו נישאה לפסיכואנליטיקאי מקס אייטינגון ועזבה את רוסיה לגרמניה, והוא נשאר עם אביו. לאחר מהפכת אוקטובר והקמת ברית המועצות גורש אביו באוניית הפילוסופים והתיישב בלטביה שהייתה אז מדינה עצמאית. לאחר עליית הנאצים אמו עלתה עם אייטינגון לארץ ישראל. לאחר כיבוש לטביה על ידי ברית המועצות אביו נעצר והוגלה לגולאגים לשבע שנים, ושם נפטר. חריטון השלים השלים לימודיו במכון הפוליטכני בשנת 1925. החל משנת 1921 עבד מכון לפיזיקה וטכנולוגיה תחת ניקולאי סמיונוב. בשנים 1926–1928 עבד במעבדת קוונדיש בקיימברידג', וסיים דוקטורט בהדרכת ארנסט רתרפורד. בשנת 1939 ערך חישובים בתחום הביקוע הגרעיני יחד עם יעקב זלדוביץ'. משנת 1946 כיהן כמנהל מכון גרעיני-צבאי של ברית המועצות. במכון זה פותחו פצצת הביקוע הגרעיני ופצצת המימן הסובייטיות. במסגרת זו הוא היה אחראי על ביצוע ניסוי של RDS-1, פצצת האטום הסובייטית הראשונה. בשנת 1953 התקבל כחבר האקדמיה למדעים של ברית המועצות. חריטון עמד בראש הצוות שפיתח את הפצצה הגדולה והחזקה ביותר שנוסתה אי פעם, שמכונה פצצת הצאר. חריטון, חרף היותו יהודי, היה מעורב עשרות שנים בפיסגת תוכנית הגרעין הסובייטית. גיבור העמל הסוציאליסטי – 3 פעמים (1949, 1951, 1954) פרס לנין (1956) פרס סטלין – 3 פעמים (1949, 1951, 1953) מדליית זהב על שם קורצ'טוב (1974, ביחד עם סבלי פיינברג) מדליית זהב על שם לומונוסוב (1982) 5 עיטורי לנין עיטור הדגל האדום של העמל עיטור מהפכת אוקטובר עיטור הכוכב האדום מדיה וקבצים בנושא יולי חריטון בוויקישיתוף תמונתו של חריטון, אתר האקדמיה הרוסית למדעים ביוגרפיה של חריטון, אתר Alsos לגרעין יולי חריטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יולי חריטון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Tablet Magazine, Atomic Bombshell, New research uncovers a link between Freud’s inner circle and the Soviet atomic bomb By Isabella Ginor and Gideon Remez, July 16, 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יעקב מישורי

יעקב מישורי (נולד ב-1952) הוא צייר ומורה לאמנות ישראלי. כותב מאמרים על אמנות והוראת אמנות. מישורי נולד בישראל. בגיל 15 עזב את בית הספר והחל לעבוד כסבל, עבודה אשר הייתה מקור פרנסתו עד גיל 40. במקביל עסק בציור. את ידיעותיו המקצועיות, את שליטתו הטכנית, את ידיעותיו התאורטיות ואת גישתו השיפוטית, כמו גם את השקפותיו החריגות והייחודיות[דרוש מקור] רכש באמצעות התנסות ולימוד עצמי בלבד. תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בשנת 1978 בגיל 26, בגלריה ג'ולי מ. שבתל אביב. מאז הציג תערוכות יחיד רבות והשתתף בתערוכות קבוצתיות נבחרות בישראל ובעולם. הוא זכה בפרסים מטעם משרד החינוך וקרן שרת ויצירותיו מצויות באוספים פרטיים נבחרים ובאוספי המוזיאונים. בשנת 2019 פרסם ספר פרוזה ראשון, "סוף" בהוצאת "תכלת". מישורי הוא אמן נונקונפורמיסט מהבולטים שבציירי ישראל[דרוש מקור]. ציוריו השתנו תדיר לאורך השנים והם נתפשו על ידי קהילת האמנות כפרובוקטיביים ביותר. בשנות ה-80 הוא כונה על ידי המבקר אדם ברוך כ"פרא אציל" וכ"גיבור שלא הלך בשדות", כפרפרזה על ספרו הידוע[דרוש מקור] של משה שמיר. מישורי הוא אמן פוסטמודרני מובהק: הוא מצייר מתוך אהבת מלאכת הציור[דרוש מקור] אך גם מתוך מבט מרוחק וביקורתי ומערער על העשייה הזו. יצירתו מושפעת מתרבות גבוהה ומתרבות פופולרית גם יחד: מאמנות הרנסאנס ומאמנות האוונגרד של המאה ה-20. הוא נוטל מכל הבא ליד לרבות; פרסומות, גרפיטי, עטיפות של תקליטים, מגזיני אופנה, צילומים פורנוגרפיים וכיוצא בזאת. מישורי מקפיד לחדש ולהפתיע בתערוכותיו, למשל, בסגנון חדש בנושא אחר בזהות אמנותית שונה, ביחסים אחרים בין הגבוה לנמוך. הוא נע, על פי הצורך, ממופשט לפיגורטיבי, מגאומטרי לאופטי, מדקורטיבי לפופ ארט מקומפוזיציה ניגודית ונשכנית לפטרן (pattern) ולניגודים קומפלמנטריים. הוא החל את דרכו מדיוקנאות עצמיים מאופרים שעניינם בירור ויזואלי בשאלות של זהות מינית ועבר לציורים מתעתעים המערערים על זהויות נוספות. מישורי לימד ב"מדרשה" - בית ברל, בבצלאל והיה ראש המחלקה לאמנות במכון אבני. בסוף שנות ה-90 הקים את קבוצת "פלורסצנט" וכיום הוא מורה לציור בבית-הספר "בסיס" לאמנות שבהרצליה. בעבודתו מוצא מישורי כר נרחב ליישום השקפותיו המקצועיות, כפי שהובעו במאמריו בהזדמנויות רבות. מישורי תומך ללא סייג בניתוק בין האקדמיה לבין האמנות. לדעתו, כפי שהיא משתקפת ממאמריו, התאוריה והפרשנות הפכו מדייר משנה לבעל הבית ולכן יש להיפרד. הצמידות המעיקה הזו היא בעיניו מקור לשרלטנות בתחומי העשייה. מישורי יוצא בהתקפות חריפות על עולם האמנות, אמנים ומגמות, לעיתים עד כדי בוז מוחלט, בפרודיה, פארסה ובציניות. בזמן אמת הוא תקף, בין היתר, את אסכולת "דלות החומר" וקרא לחזרה לעושר ציורי הבעתי ואסתטי. בשנת 1989 נישא למשוררת אפרת מישורי ולהם בן. בשנת 2011 התגרש, וב-2014 נישא לאשת התקשורת ליסה פרץ. יעקב מישורי, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל גלריה ברוורמן יעקב מישורי בית הספר בסיס לאמנות ותרבות יעקב מישורי באתר בבל מידע על יעקב מישורי בקטלוג הספרייה הלאומית ארז דיין בראיון עם יעקב מישורי, אתר "בין סיור לסיפור", 2006 עוזי צור, יעקב מישורי בע"מ, באתר הארץ, 3 באפריל 2008 עוזי צור, עוצם עין אחת, מהאינטימי להיסטורי, באתר הארץ, 28 בינואר 2011 גליה יהב, מלים בחלל, באתר הארץ, 25 במאי 2012 יעקב מישורי, פרק מהספר "סוף", באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, אפריל 2019 יעקב מישורי, "כלבים וילדים", באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, קטע מתוך "הספר האחרון", 31 באוגוסט 2022 יעקב מישורי, דף שער בספרייה הלאומית
לוון

לֵוֶון (בהולנדית: Leuven, בצרפתית: Louvain, בגרמנית: Löwen) היא עיר בבלגיה. לוון היא בירת מחוז ברבנט הפלמית וממוקמת בחלקו המזרחי. העיר משתרעת על שטח של כ-57 קמ"ר, וגרים בה כ-93,000 תושבים (2008). מאז ינואר 1977 לוון כוללת את השכונות: הוורלה (Heverlee), מרכז לוון (Leuven Centrum), קסל-לו (Kessel-Lo), וילסלה (Wilsele), ווייכמאל (Wijgmaal). השם "לוון" מוזכר לראשונה בשנת 891 כלווניום (Luvanium) או כלובן (Loven). משמעות שם המקום היא ככל הנראה "ביצה ביער". העיר גדלה סביב המבצר שלפי מסורת מקומית קשור ליוליוס קיסר. המבצר פורק במהלך המאה ה-17 ובהמשך במקום נבנה מנזר של המסדר הבנדיקטי שנקרא "Keusersberg". במהלך מלחמת העולם השנייה במנזר הוסתרו ילדים יהודים רבים על ידי הנרי ריינדרס שעל פעילות זו הוכר כחסיד אומות העולם. בעזרת ארמאן תיירי גם יהודים מבוגרים הוסתרו בשטח המנזר. לוון ידועה בעיקר בזכות אוניברסיטת לוון, האוניברסיטה העתיקה ביותר בארצות השפלה שהוקמה בשנת 1425, ונחשבת עד היום לאחת האוניברסיטאות הטובות בבלגיה ובאירופה. במלחמת העולם הראשונה נכנס הצבא הגרמני לעיר במסגרת הפלישה לבלגיה והעיר ניזוקה רבות. הגרמנים הרגו את ראש העיר, את רקטור האוניברסיטה ואת כל קציני המשטרה. ב-25 באוגוסט 1914 הציתו הגרמנים את ספריית האוניברסיטה בתגובה על התנגדות תושבי העיר לכיבוש. מאות אלפי ספרים וכתבי יד נדירים מהתקופה הגותית ומתקופת הרנסאנס אבדו ומחאה גדולה התעוררה בעולם. לאחר המלחמה נבנתה הספרייה מחדש בעזרת מימון אמריקני ובעזרת כספי הפיצויים מגרמניה. בשנת 1968, כחלק ממאבק השפה, החלק דובר הצרפתית התפצל מהחלק הפלמי, והקים אוניברסיטה נפרדת במתחם הנקרא לוון החדשה (Louvain-la-Neuve) בשטח ולוניה. בשנת 1975, לרגל יובל ה-550 להקמת האוניברסיטה, העניקה האוניברסיטה לעיר את הפסל פונסקה. הפסל הפך במהרה לאחד מסמלי העיר. לוון מוכרת גם בזכות מבשלות הבירה הרבות שבה, וביניהן סטלה ארטואה, השייכת כיום לתאגיד InBev הבינלאומי לבירה, שלוון היא מקום מושבו והוא אחד מהמעסיקים הגדולים בעיר. טייוואן טאינאן, טייוואן הכיכר הראשית של העיר (Grote markt) כנסיית פטרוס הקדוש (לוון), אדריכלות גותית הבחינהוף הגדול של לוון ספריית האוניברסיטה מנשר התשעים ושלושה מדיה וקבצים בנושא לוון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לוון (בהולנדית ובאנגלית) לוון, ברשת החברתית פייסבוק לוון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לוון, ברשת החברתית אינסטגרם לוון, ברשת החברתית LinkedIn לוון, סרטונים בערוץ היוטיוב לוון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לובן (בלגיה), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של בלגיה ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קפיצת באנג'י

קפיצת בָּאנְגִּ'י היא קפיצה ממקום קבוע ומוגבה כמו צוק או גשר הנבלמת על ידי חבל אלסטי הכרוך סביב קרסוליו של הקופץ (או לחלופין לרתמת סנפלינג אותה הוא חוגר) ומחבר אותו לעצם ממנו קפץ. האלסטיות של החבל יוצרת בלימה הדרגתית ומונעת פציעה, וכן יוצרת תנועה מחזורית מעלה ומטה האופיינית לפעילות זו. אורך החבל בו משתמשים משתנה בהתאם לאתר הקפיצה אך גבהים של 25 מטר עד 200 מטר נפוצים. התאחדות הבאנג'י של ארצות הברית (USBA) מעריכה כי יותר מ-7 מיליון קפיצות באנג'י נערכו מאז סוף שנות ה-80, מה שהופך את קפיצות הבאנג'י לאחד מענפי הספורט האתגרי (Extreme Sports) הפופולריים ביותר. הספורט נחשב לבטוח יחסית לענפי ספורט אתגרי אחרים. מרבית העוסקים בספורט עושים זאת באמצעות חברות מאורגנות המפעילות אתרי קפיצה. מקור המילה באנג'י מתואר כ"מונח סלנג ניו זילנדי לרצועה אלסטית". בשנות ה-50 של המאה ה-20 צילם צוות של ה-BBC באיי ונואטו נערים שהיו קופצים ממבני עץ גבוהים שנבנו לצורך כך אל האדמה שמתחת כשקרסוליהם קשורים לענפי צמח מטפס, כמבחן אומץ וטקס התבגרות. כריס בייקר מבריסטול שבבריטניה ניסה לחקות את שראה בסרט תוך שימוש בחבל אלסטי. קפיצת הבאנג'י המודרנית הראשונה התרחשה ב-1 באפריל 1979 מגשר קליפטון בבריסטול על ידי ארבעה מחברי "המועדון לספורט מסוכן". הקופצים, ובראשם דייוויד קירק נעצרו על ידי המשטרה זמן קצר לאחר הגיעם לקרקע, אך המשיכו לפתח את הספורט בארצות הברית, בין היתר מגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו, וכך יצרו מודעות לספורט ברחבי העולם. בשנת 1982 כבר היו מבצעים קפיצות באירועים מסחריים ממנופים או כדורים פורחים. הניו זילנדי A.J.Hackett, (שקפץ לראשונה מגשר גרינהיית' באוקלנד ב-1986) היה הראשון להציע קפיצות לציבור הרחב באמצעות חברה שהקים. בשל כך, נתפסת ניו זילנד עד היום כ"מולדת הבאנג'י". על פי ספר השיאים של גינס, אתר הקפיצות המסחרי הגבוה ביותר בעולם הוא מגדל מקאו שבמקאו שבסין. הקפיצה נערכת מפלטפורמה במרפסת התצפית בגובה 233 מטרים מהקרקע. האתר מנוהל על ידי א. ג'. האקט המנהל אתרי קפיצת באנג'י רבים. ליד לוקרנו שבשווייץ יש אתר קפיצות מראש סכר ורצסקה. גובה הקפיצה הוא 220 מטרים. איילת נעמן‏, באנג'י: המקומות הכי טובים בעולם לקפוץ, באתר וואלה, 3 ביולי 2013 קפיצת באנג'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) [1]
אקלים טרופי

אקלים טרופי (מוגדר על ידי הקלימטולוג הגרמני, ולדימיר קפן) הוא אקלים המתאפיין בטמפרטורות גבוהות באופן תמידי, וקבועות יחסית לאורך השנה. הטמפרטורה הממוצעת לחודש היא תמיד גבוהה מ־C°‏ 18, ומלווה בלחות גבוהה וגשמים כבדים. הגשמים יורדים לפחות בחלק מהשנה. האזור הטרופי הוא אזור גאוגרפי בו רווח אומנם אקלים טרופי, אך הוא מוגדר כאזור שבין חוג הסרטן (23.5° צפון) וחוג הגדי (23.5° דרום). האקלים הטרופי מתחלק לפי שיטת קפן לשלשה סוגים, המשתנים לפי עונתיות וכמות המשקעים. ערך מורחב – אקלים משווני טרופי האקלים המשווני מאופיין בגשמים כבדים וכמות משקעים גבוהה לאורך כל השנה, ואין בה עונה יבשה, לעיתים מגיעה לכמות של 200 ס"מ בשנה, כמות המשקעים הממוצעת הן למעלה מ־60 מ"מ. זהו אקלים המאפיין בדרך כלל את הרצועה שבין קווי הרוחב 10°–15° (צפון ודרום של קו המשווה). בחלק מהאזורים של חוף מזרחי, יכול האקלים להגיע גם עד לקו רוחב 25°. אקלים זה מתאפיין במערכת של לחץ נמוך לאורך כל השנה, ולכן לא קיימות למעשה עונות שנה. בנוסף הטמפרטורה החמה יציבה לאורך כל השנה עד כדי שהשינוי בין היום והלילה עשוי להיות גדול מהשינוי הממוצע של הטמפרטורה במהלך השנה. ערך מורחב – אקלים מונסון טרופי סוג זה של אקלים נפוץ בעיקר בדרום אסיה ובמערב אפריקה, והוא מושפע מרוחות מונסון שמשנות כיוון בהתאם לעונות השנה. האקלים הזה מתאפיין בחודש אחד שהוא היבש ביותר (מתרחש כמעט תמיד בסביבות היום הקצר ביותר בשנה), עם פחות מ־60 מ"מ של משקעים, אך יותר מ־1⁄25 מכלל המשקעים השנתי. זהו האקלים המאפיין למשל את קונאקרי, בירת גינאה, ואת צ'יטגונג בבנגלדש. מצב נוסף שבו נוצר אקלים מסוג זה הוא, כאשר רוחות מזרחיות גורמות למספיק ממטרים בזמן חודשי "החורף" על מנת למנוע מהאקלים להפוך לאקלים טרופי של עונה רטובה ועונה יבשה. זהו המקרה למשל בג'קרטה שבאינדונזיה וכן בנסאו, בירת האיי הבהאמה. ערך מורחב – אקלים סוואנה טרופי בסוגי האקלים הללו יש עונה יבשה מובהקת, כאשר בחודש היבש ביותר יש פחות מ־60 מ"מ של משקעים כמו באקלים מונסון טרופי אך בניגוד לאקלים מונסון גם יש באותו חודש פחות מ-1⁄25 מכלל המשקעים השנתי. באקלים זה, העונה היבשה יכולה להיות קשה, ולפעמים תנאי הבצורת גוברים במהלך השנה. כמה מקומות המתאפיינים באקלים כזה הם: בנגלור שבהודו, וראקרוס שבמקסיקו וטאונסויל שבאוסטרליה. מרבית המקומות בהם שורר אקלים מסוג זה נמצאים מעט מחוץ לגבולות האזור הטרופי, אך במקרים מסוימים גם מקומות בצידו הפנימי של הגבול הם בעלי אקלים כזה. למעשה, בחוף הקאריבי, מזרחית למפרץ אוראבה, לאורך גבול קולומביה-פנמה ועד לדלתה של נהר האורינוקו, על האוקיינוס האטלנטי (סך הכול כ־4,000 ק"מ), יש תקופות יבשות ארוכות, שמתאפיינות בגשם מועט ולא צפוי. למשל האזורים גוואחירה וקורו, במערב ונצואלה, שהם חצאי־האי הצפוניים ביותר בדרום אמריקה, מקבלים בממוצע 300 מ"מ משקעים בשנה, והכל בתקופה של חודשיים–שלושה. מצב זהה קיים גם באנטילים הקטנים ובאנטילים הגדולים, ויוצר את "המעגל היבש של הקאריביים". אורכה וחוזקתה של העונה היבשה פוחתים ככל שנכנסים פנימה לכיוון היבשה (כלומר דרומה). בקו הרוחב של נהר האמזונאס, שזורם מזרחה, קצת דרומית לקו המשווה – האקלים הוא אקלים יער גשם טרופי. מזרחית להרי האנדים, בין האזור היבש והצחיח של החוף הקאריבי ובין האמאזונס הרטוב תמיד, נמצאות הסוואנות (Llanos בספרדית) של האורינוקו, משם לקוח שמו של האקלים. צמחייה המייחדת את האזור הטרופי היא גידולים אוהבי חום ומים כמו אננס, בננה, גויאבה, מנגו וקוקוס. צמחיית יער הגשם הטרופי ירוקת עד בגלל התנאים הסביבתיים הקיימים באזור המשווני. אקלים סובטרופי יער גשם טרופי קטלוג צמחים טרופיים אקלים טרופי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ג'ק דניאל

ג'ספר ניוטון "ג'ק" דניאל (באנגלית: Jasper Newton "Jack" Daniel;‏ 5 בינואר 1849 – 10 באוקטובר 1911) היה מייסדה של מזקקת הוויסקי ג'ק דניאל'ס בטנסי ועל שמו קיימים כמה מותגי ויסקי, בהם ג'ק דניאל'ס וג'נטלמן ג'ק. דניאל המציא את תהליך מחוז לינקולן בו עובר הוויסקי סינון פחם. דניאל נולד בספטמבר, אך תאריך הולדתו המדויק אינו ידוע. אם שנת הולדתו הידועה (1850) אכן נכונה, ייתכן כי היה יצרן ומזקק ויסקי מורשה כבר בגיל 16, זאת מכיוון שבעלי המזקקה אשר נושאת עד היום את שמו טוענים כי הוקמה ב-1866. רישומים נוספים קובעים את יום הולדתו ב-5 בספטמבר 1846, ובביוגרפיה שיצאה לאור ב-2004 על חייו "דם וויסקי: חייו וזמנו של ג'ק דניאל", המחבר פיטר קראס, קובע כי על פי שטר הקניין ורישום הקרקע, המזקקה לא הוקמה למעשה עד 1875. ג'ק היה בן למשפחה בת 13 ילדים ממוצא וולשי. מכיוון שמעולם לא התחתן ולא היו לו ילדים, הוא לקח את האחיין האהוב עליו, לאם מוטלו, תחת חסותו. לאם, אשר היה לו כישרון בתחום, הפך במהרה לאחראי על כל הנהלת החשבונות של המזקקה. ב-1907, בעקבות התדרדרות במצב בריאותו, מסר ג'ק דניאל את המזקקה לאחיינו. ג'ק נפטר ב-1911 מהרעלת דם, בעקבות זיהום ברגלו. הזיהום נוצר בבוהן אותה פצע דניאל באחד הימים בעבודה, לאחר שבעט בכעס בכספת שבמשרדו כשלא הצליח לפתוח אותה – הוא תמיד התקשה לזכור את קוד המנעול. התקרית הפכה מאוחר יותר לנושאו של פוסטר שיווקי אשר יצא ב"לונדון אנדרגראונד" בינואר 2006, ונשאה את הכתובת: "מוסר השכל: לעולם אל תלך לעבודה מוקדם". מדיה וקבצים בנושא ג'ק דניאל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ק דניאל אתר המזקקה של ג'ק דניאל שמוליק וולברג, מסע לדיקסילנד, "יין וגורמה" גיליון מספר 122 שמוליק וולברג, מסע לדיקסילנד 2, "יין וגורמה" גיליון מספר 123 ג'ק דניאלס - אלכופדיה, אנציקלופדיית האלכוהול האינטראקטיבית, מאורכב באתר http://archive.is (באנגלית) ג'ק דניאל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
זלצך

הזלצך (בבווארית: Salzach) הוא נהר הנמשך לאורך 225 קילומטר ממערב אוסטריה ועד גבולה עם גרמניה ומהווה את יובלו המרכזי של נהר האין ואת הנהר המרכזי במדינה האוסטרית זלצבורג. הנהר מתחיל את דרכו בהרי האלפים בסמוך לעיירה האוסטרית קרימל, שבמדינת זלצבורג. משם הוא ממשיך צפונה ועובר דרך הערים האוסטריות האליין וזלצבורג. לאחר מכן הוא יוצר גבול טבעי באורך של כ-70 קילומטר בין אוסטריה וגרמניה, ועובר דרך העיירות הגרמניות לאופן, טיטמונינג ובורגהאוזן. לבסוף הוא נשפך לנהר אין בסמוך לעיירה בראונאו אם אין. שמו של הנהר מגיע מן המילה הגרמנית "salz", שפירושה מלח, מכיוון שעד המאה ה-19 העברה של מלח בנהר שימשה בתפקיד מרכזי בכלכלת האזור. העברת המלח דרך הנהר פסקה כשהוחלפה על ידי העברת המלח ברכבות במאה ה-19. קיימות 12 תחנות כוח הידרואלקטריות לאורך נהר זלצך: מדיה וקבצים בנושא זלצך בוויקישיתוף נהרות זלצבורג ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של אוסטריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוני מהצרי

רוני מהצרי (נולד ב-25 ביוני 1957) הוא איש ציבור שכיהן כראש עיריית אשקלון מ-2003 ועד 2008. מהצרי נולד באשקלון למשפחה דתית, יוצאת תימן. שירת בצה"ל בתחום משאבי אנוש. בין השאר היה מפקד בה"ד 11 (בית הספר למקצועות משאבי אנוש של חיל השלישות) וראש מחלקת פרישה בצבא. בעל תואר ראשון בסוציולוגיה וקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון. מהצרי פרש מן הצבא לאחר 26 שנות שירות ב-2001 בדרגת אלוף-משנה ושימש כמנכ"ל חברת כוח אדם וחברה בינלאומית לשיווק מכשירי רפואה. ב-2003, מתוך רצון להביא לידי סיום את שלטון רשימת "אשקלון בתנופה" אשר הייתה בשלטון 25 שנה בעיר, מהצרי החליט להתמודד על ראשות העיר כמועמד עצמאי של תנועת "אשקלון החדשה", ונבחר ברוב קולות בסיבוב השני לתפקיד. ב-13 בפברואר 2008 הסתבך מהצרי בפרשת קלטת לוהטת, שהובילה להגשת מספר תלונות כנגדו בגין הטרדה מינית. התלונות נחקרו אך ב-12 באוקטובר סיימה המשטרה את חקירתה ולא הגישה המלצות כלשהן. מהצרי טען כי מדובר בתרגיל עוקץ פוליטי לקראת בחירות 2008. בבחירות המוניציפליות שנערכו בנובמבר 2008 הפסיד רוני מהצרי את ראשות העירייה לאחר שסיים במקום השלישי. ב-10 במאי 2009 החליטה פרקליטות המדינה לסגור את תיק החקירה כנגדו, בשל חוסר בראיות נגד מהצרי. מהצרי נשוי לשולה, סייעת בחינוך המיוחד, אב לחמישה וסב. איתי הר אור, המשטרה ממליצה: כתב אישום נגד ראש עיריית אשקלון לשעבר, באתר כלכליסט, 11 בנובמבר 2010 בטי לוי, מכירה של הקלטת הלוהטת של מהצרי: 120 אלף ש"ח, Ashkelon-News.co.il בטי לוי, תלונה על הטרדה מינית הוגשה כנגד רוני מהצרי, Ashkelon-News.co.il בטי לוי, עוד 3 נשים התלוננו על רוני מהצרי, Ashkelon-News.co.il שלומי לוי, המשטרה: אין המלצות בתיק נגד מהצרי, Ashkelon-News.co.il עידן יוסף, סיום חקירת המשטרה בעניינו של רוני מהצרי ללא ממצאים, באתר חדשות מחלקה ראשונה רונן ליבוביץ', רה"ע אשקלון מהצרי: ההאשמות נגדי הן רדיפה מאחוריה עומדים גורמים פוליטיים, נענע רועי צאיג, רוני מהצרי: "אם לא הפרשה, הייתי מנצח בבחירות", באתר nrg‏, 15 במאי 2009 שמוליק חדד, נסגר תיק הטרדה נגד ראש העיר אשקלון לשעבר, באתר ynet, 10 במאי 2009