laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רוברט מיכלס

רוברט מיכֶלס (בגרמנית: Robert Michels;‏ 9 בינואר 1876 – 2 במאי 1936) היה סוציולוג פוליטי גרמני, שכתב על התנהגותם הפוליטית של האליטות האינטלקטואליות. ספרו הידוע ביותר הוא "מפלגות פוליטיות", אותו פרסם ב-1911, הכולל תיאור של "כלל הברזל של האוליגרכיה", לפיו בכל חברה דמוקרטית קיימת נטייה ליצירת אוליגרכיה, הנבחר יתחיל לאסוף ידע עד שיהפוך למומחה בתחומו ואז יחל להתנתק מהעם שבחר בו, תיווצר אליטה שתהפוך לאוליגרכיה. הוא מאשים את ההמון שנוח לו כשאחרים מחליטים בשבילו החלטות ושנתונים באדישות שעוזרת לאוליגרכיה להתבסס. העם הכניע את עיקרון הדמוקרטיה שבו הם פועלים, ממצב שבו יש זכויות ושוויון לשיטת אליטות אוליגרכיות. מיכלס נחשב לאחד ההוגים המרכזיים של הפשיזם. מיכלס למד באנגליה ובסורבון בפריז ולאחר מכן באוניברסיטאות של מינכן ולייפציג, האלה וטורינו. הוא הפך לסוציאליסט כאשר לימד באוניברסיטת מרבורג והפך לפעיל באגף הרדיקלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. הוא עזב את המפלגה בשנת 1907 ועבר ללמד באוניברסיטה של טורינו שם לימד כלכלה, מדע המדינה וסוציולוגיה. בשנת 1914 הפך לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת בזל שם לימד עד שנת 1926. בשנותיו האחרונות שהה באיטליה שם לימד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטה של פרוג'ה. בשנים אלו היה לסינדיקליסט ואחר-כך לפשיסט. מדיה וקבצים בנושא רוברט מיכלס בוויקישיתוף רוברט מיכלס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Robert Michels, Political Parties ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רבי יהודה בן בתירא השני

רבי יהודה בן בתירא השני הוא תנא שחי בדור השלישי לתנאים, בתחילת המאה השנייה ומקום מושבו העיקרי היה נציבין שבבבל. הוא נכדו של רבי יהודה בן בתירא הראשון. התוספות במנחות הגיעו למסקנה שהיו שני רבי יהודה בן בתירא, בעקבות שאלתם איך יכול להיות שרבי יהודה בן בתירה חולק עם רבי יוסי שחי בתקופה מאוחרת יותר. ”ושמא שנים היו דאחד היה בזמן הבית ועוד היה אחד”. לאחר חורבן הבית וכישלון מרד בר כוכבא, משראה כי אין תקווה ללימוד התורה בארץ ישראל, בעקבות גזירות הרומאים וחורבן מרכזי התורה בירושלים וביבנה, החליט יחד עם רבי חנניה בן אחי רבי יהושע ורבי מתיא בן חרש להקים מרכז רוחני בגולה, שתהיה לו סמכות לעבר שנים ולחדש חדשים. משהגיעו לגבול ארץ ישראל, "זקפו עיניהם וזלגו דמעותיהם וקרעו בגדיהם" מפני שהוצרכו לצאת מארץ ישראל. בית דינו בנציבין קנה לו שם: ”'צדק צדק תרדף' - הלך אחר בית דין יפה, אחרי רבי מתיא לרומי, אחר רבי יהודה בן בתירה לנציבין, אחר רבי חנניה בן אחי רבי יהושע לגולה.” כשהמשיך רבי חנניה בן אחי רבי יהושע לעבר שנים ולקבוע חדשים בגולה גם אחרי שנתכונן מחדש המרכז הארצישראלי אחר השמד, שלחו לו מארץ ישראל, שאם לא יחדל מליטול לעצמו סמכות המגיעה למרכז הארצישראלי יהא בנידוי. הלך וקבל לפני רבי יהודה בן בתירה בנציבין, והלה יעצו ללכת אחרי חכמי ארץ ישראל ולא לעבר בגולה: "אחריהם, אחריהם!", ובזה הציל את אחדות העם ותורתו. שמו התפרסם כל כך עד שחכמי ארץ ישראל, רבי אלעזר בן שמוע ורבי יוחנן הסנדלר יצאו ללכת לנציבין ללמוד הימנו תורה. אבל כאשר הגיעו לצידון הרגישו שלא יכולים לעזוב את ארץ ישראל ושבו למקומם. בנימוק אמרו: "שקולה ישיבת ארץ ישראל כנגד כל המצוות שבתורה". ”משה שבר את הלוחות רק אחרי שנאמר לו מפי ה'. את אמרה זו הוא לומד מהפסוק ""פה אל פה אדבר בו"", כלומר פה אל פה אמרתי לו שבר את הלחות. הסבר זה הוא ניסיון להתמודד עם התמיהות שמעורר המעשה של משה.” ”אלמנת עיסה מותרת לכהונה.” הרב אהרן הימן, "רבי יהודה בן בתירא השני", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ב, עמודים 557–558, באתר היברובוקס רבי יהודה בן בתירא השני, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" תנאים: "רבי יהודה בן בתירא", בפורטל הדף היומי תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ס"ה, עמוד ב' ספרי דברים ב תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ב, עמוד ב' תלמוד ירושלמי, מסכת נדרים, פרק ו', הלכה ח' ספרי דברים פ
קרחון דורר

קרחון דורר (באנגלית: Dorrer Glacier) הוא קרחון יובלי בחוף שקלטון, בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה. הקרחון ממוקם בסמוך דרומית להר הייזר. הקרחון מנקז את המדרונות הצפון-מזרחיים של רכס המלכה אליזבת; הקרחון זורם לכיוון מזרח, ונשפך לקרחון לורי. גובהו של הקרחון 742 מטרים מעל פני הים. הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקר טלורומטרי, ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962. שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. הקרחון נקרא על שמו של אגון דורר (Egon Dorrer), חוקר קרחונים מטעם תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית, אשר חקר את מדף הקרח רוס בעונות המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963 ו-1965–1966. קרחון דורר באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית קרחון דורר באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת ניו זילנד קרחון דורר באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה קרחון דורר באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה מפת אזור קרחון דורר קרחון דורר באתר marineregions גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית מידע גאוגרפי והיסטורי מידע גאוגרפי
רכס הולנד

רכס הולנד (באנגלית: Holland Range) הוא רכס הרים בחוף שקלטון בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה. הרכס ממוקם בסמוך ממערב למדף הקרח רוס; ומשתרע בין קרחון רוב, לקרחון לנוקס-קינג. אורכו של הרכס 110 קילומטרים. גובהו של ההר 4,160 מטרים מעל פני הים. שמו של הרכס ניתן לו על ידי ועדת ים רוס. הרכס נקרא על שמו של סר סידני הולנד, ראש ממשלה ה-25 של ניו זילנד אשר תמך בהשתתפותה של ניו זילנד במשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958. • Damien Gildea, Queen Maud Land - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide • Goodge, J. W., and C. A. Finn (2010), Glimpses of East Antarctica: Aeromagnetic and satellite magnetic view from the central Transantarctic Mountains of East Antarctica, J. Geophys. Res., 115, B09103, doi:10.1029/2009JB006890. • Bannister, Stephen & MELHUISH, A. & Henrys, Stuart & Stern, Tim & ten Brink, Uri. (1999), Deep Seismic Reflections beneath the TransAntarctic Mountain Front, from Reprocessed SERIS Seismic Data', Terra Antartica 1999, 6 רכס הולנד באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית רכס הולנד באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה רכס הולנד באתר mindat מחשבון מרחקים - המרחק מרכס הולנד לאתרים סמוכים מועדי זריחת/שקיעת שמש/ירח עדכניים עבור רכס הולנד מזג אוויר נוכחי מעודכן ברכס הולנד תחזית מזג אוויר עדכנית ארוכת טווח עבור רכס הולנד נתוני מזג אוויר היסטוריים עבור רכס הולנד מידע גאוגרפי והיסטורי ראו ב"לקריאה נוספת" בספרו של דמיאן גילדאה
אהרן אליהו פומפיאנסקי

אהרן אליהו פּוּמְפּיאַנסקי (ברוסית: Арон Илия Пумпянский;‏ 1835, וילנה – 26 באפריל 1893, ריגה) היה רב מטעם וסופר יהודי-רוסי. אהרן אליהו בן אריה לייב פומפיאנסקי נולד בשנת 1835 בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (ליטא). בשנת 1859 סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בווילנה שמטעם השלטונות. ערך, בשיתוף עם אשר ווֹהל, את המוסף בשפה הרוסית לכתב העת העברי "הכרמל" (1860–1861). בשנת 1861 נבחר לכהן כרב מטעם של העיר פוניבז' שבפלך קובנה. הוא נותר בעיר עד 1873, אז נבחר לתפקיד הרב מטעם של העיר ריגה ושל פלך ליבוניה (אנ') כולו. הוא נותר בריגה ושימש בתפקיד זה עד מותו ב-1893. פומפיאנסקי היה משורר עברי, סופר ברוסית ומתרגם ולו פרסומים רבים. רשימת הפרסומים של אהרן אליהו פומפיאנסקי, בקטלוג הספרייה הלאומית "אהרן אליהו פומפיאנסקי", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) Пумпянский, Арон Илия, יברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית) בערל כהן, ייִדישע שטעט און שטעטלעך אין ליטע, בספרו: ייִדישע שטעט, שטעטלעך און דאָרפֿישע יִישובים אין ליטע ביז 1918: היסטאָריש-ביאָגראַפֿישע סקיצעס, ניו יורק 1991, עמ' 374–375, באתר היברובוקס האזנה לשירי אהרן אליהו פומפיאנסקי, באתר זמרשת אהרן אליהו פומפיאנסקי, באתר זמרשת עם מותו: הרב שפירא, תלגרמות | ריגא: 14 (26) אפריל, הצפירה, 27 באפריל 1893 טלגרמה מאת הרב משה שפירא; הספד מאת המו"ל, המליץ, טור 1, 28 באפריל 1893 מפרסומיו: שירי ציון (וילנה: דפוס מ"ץ, תרמ"ה 1884), באתר הספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיס תבל 2013

מיס תבל 2013 היא תחרות מיס תבל ה-62 במספר. התחרות נערכה באולם הקונצרטים קרוקוס סיטי הול בעיר קרסנוגורסק שבמחוז מוסקבה. זוהי הפעם הראשונה בה רוסיה מארחת את התחרות, והפעם השלישית בה התחרות נערכת באירופה. התפאורה על במת התחרות נבנתה על בסיס הכיכר האדומה של העיר. את התחרות הנחו העיתונאי ומגיש הטלוויזיה תומאס רוברטס, הזמרת מלאני בראון, מנחת הטלוויזיה והסטייליסטית ג'ני מאי וסגנית מיס תבל 2012 ג'נין טוגונון מהפיליפינים. במסגרת החלק האומנותי של הערב הופיעו פאניק! אט דה דיסקו וסטיבן טיילר. קיום התחרות ברוסיה לווה במחלוקת עקב הפרת זכויות אדם המתקיימת במדינה. 86 מתמודדות לקחו חלק בתחרות. באירוע זכתה נציגת ונצואלה, גבריאלה איסלר. הערוץ הראשון הרוסי היווה את רשת השידור הרשמית של התחרות. קרול אלט אנה ויאליצינה סטיבן טיילר טרה ליפינסקי פיליפ קירקורוב מדיה וקבצים בנושא מיס תבל 2013 בוויקישיתוף הזוכה במיס יוניברס: גבריאלה איסלר, בת 25 מוונצואלה N12 - האישה היפה בעולם: מיס ונצואלה, באתר N12, ‏2013-11-09
וולונג

וולונג (שם מדעי: Wulong; מילולית ממנדרינית: "דרקון רוקד") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי בתור הקרטיקון (גיל האפטיאן). הוא התגלה בסין בתצורת ג'יופוטאנג שבמחוז ליאונינג, ותואר בשנת 2020 בידי החוקרת אשלי ויליאם פוסט. הסוג כלל מין יחיד - Wulong bohaiensis. הדינוזאור חי לפני כ-120 מיליון שנה מזמננו. הוולונג היה קרובו של המיקרורפטור, וכמותו היה מכוסה בנוצות ששימשו לדאייה בין העצים. הוולונג הגיע לאורך 80 סנטימטרים עם זוג נוצות זנב ארוכות ומפוארות באורך של 50 סנטימטרים בקירוב והיה בעל עצמות חלולות. הגולגולת שלו הייתה מוארכת מאוד, הרבה יותר ארוכה מהשוק והזכירה את לסתות הסינאורניתוזאורוס הטורף, בעיקר במבנה השיניים החדות שאולי הכילו ארס. דינוזאור זה כנראה היה טורף של בעלי חיים קטנים ביער והוא היה יכול לדאות בין העצים תוך שימוש בכנפיו. מדיה וקבצים בנושא וולונג בוויקישיתוף וולונג, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) וולונג, באתר GBIF (באנגלית)
יעקב הופרט

יעקב הופרט (16 ביוני 1916 - 1 באוקטובר 1999) היה ניצול השואה וראש עיריית צפת הרביעי. נולד לשמחה ורחל הופרט בדז'יאלושיצה, פולין. היה חבר בתנועת השומר הצעיר. למד וידע עברית על בוריה, ואף פרסם מאמרים בעיתון הציוני המקומי. בסיום לימודי התיכון, התגייס לצבא הפולני ושירת כצלף. בפרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה הנאצית לפולין, ברחו הוריו עם שישה מילדיהם לאוקראינה שהייתה בשליטת ברית המועצות. יעקב ששירת אז בצבא, נשאר בפולין. הצבא הפולני התפרק מאימת הצבא הגרמני וחייליו ברחו לרוסיה ואוקראינה. הופרט ברח עם קבוצת חיילים פולנים לאוקראינה ושם פגש במקרה את משפחתו והתאחד איתה. המשפחה בחרה להישאר עם אזרחותה הפולנית בתקווה לחזור לפולין, ועל כן הענישו אותם הרוסים והם נשלחו לסיביר באישון לילה, ברכבות משא של בהמות. לאחר חתימת ההסכם בין הממשלה הפולנית הזמנית שהוקמה בגלות לבין סטלין ששלט ברוסיה, שוחררו כל האזרחים הפולנים מסיביר. המשפחה החליטה להמשיך לאוזבקיסטן החמה יותר, במחשבה להתקרב לארץ ישראל. מצבם היה בכי רע והם רעבו ללחם. כאשר הגיע החורף הקשה, נפטרו שני הוריו בהפרש של 10 ימים מקור ורעב. בשנת 1946 החליטו יעקב וארבעת אחיו לחזור לפולין לעיר לודז', שם הצטרף לתנועת הבריחה ואיתם עזב לגרמניה, בה הדריך נוער יהודי במחנה ליד מינכן. בצו התנועה נתבקש לעבור למחנה ברגן-בלזן שהיה בצד האמריקאי של גרמניה ולהיות ממקימי ה"קיבוץ" שנתמך על ידי ארגון הג'וינט וארגונים יהודיים נוספים, ונועד לתגבר את קיבוץ כפר החורש בארץ ישראל. בברגן-בלזן הכיר יעקב את אשתו לעתיד, מרגלית אקסלרד, אף היא ניצולת שואה. הם נישאו בגרמניה, קיבלו סרטיפיקטים יחד עם כל הגרעין ועזבו את גרמניה. ב 5.5.1948 והגיעו לארץ ישראל ביום הכרזת המדינה ופרוץ מלחמת השחרור. יעקב השתמש בהכשרתו מהצבא הפולני כצלף והשתתף בקרבות באזור קיבוץ כפר החורש. בשנת 1949 עזב את כפר החורש ועבר להתגורר בצפת לאחר שקיבל הצעה מהסוכנות היהודית לנהל את מדור הקליטה בעיר ואת מעברת העולים. ב 1953 נבחר למזכיר לשכת העבודה, היה פקיד שומה של צפת ואחר כך של טבריה עד שנבחר לראשות העיר מטעם מפלגת העבודה. יעקב הופרט היה ראש העירייה הרביעי של צפת. הוא החל לכהן בשנת 1967, בזמן מלחמת ששת הימים. בתקופתו נבנתה התחנה המרכזית של העיר. הוא השיג תרומות לבניית המרכז הרפואי זיו המשרת עד היום את תושבי הצפון. דאג לשיפוץ כיכר המעיין הרדום וסביבתו ובמקום מתקיימים פסטיבלים ואירועים מרכזיים של העיר. קידם את פרויקט מעיין עין א-תינה ששימש כמקור מי השתייה של העיר שאוכלוסייתה גדלה. ודאג שלא יסירו מצפת את הקלות המס על מנת שהעיר תמשיך לצמוח ולהתפתח. היה לו יחס חם ואוהד לאמנים בעיר העתיקה ורבים מהציירים הפכו לידידיו כמו אן מדלי, משה קסטל, חיה שוורץ, עליזה נהור, משה ציפר ועוד. היה קשוב לבקשותיהם והשתדל לעזור. בעצמו היה צייר חובב. לאחר פרישתו מהכהונה הציבורית, היה יועץ מס והתמסר למשפחתו. בשנת 1999 נפטר הופרט בבית החולים "זיו" שבצפת ונקבר בבית הקברות בעיר. על שמו נקרא רחוב בשכונת קריית שרה בצפת. עיתון למרחב, י. הופרט מהמערך נבחר לראשות עיריית צפת, ‏נובמבר 25, 1965 עיתון למרחב, שימור הישן ופיתוח ברוח הזמן, ‏אפריל 30, 1968
סטומטוסוכוס

סטומטוסוכוס (שם מדעי: Stomatosuchus) הוא סוג נכחד של דמוי-תנין, שחי בתור הקרטיקון באזור מצרים של ימינו לפני 100 עד 94 מיליון שנה. התנינאי הענקי הגיע לאורך גדול של מעל 10 מטרים. הסוג תואר למדע ב-1925 וכלל מין יחיד - Stomatosuchus inermis. התנינאי הנכחד היה בעל לסת ארוכה וגדולה, אך היו בה רק שיניים חרוטיות קטנות וייתכן שהיה לו גם דלדל מתחת ללסת, בדומה למקור שקנאי. מבנה הלסתות דמה לזה של לגנוסוכוס, וכמותו הם היו חצי משוטחים. ייתכן שמבנה זה עזר לתנין לארוב לדגים קטנים מתחת למים ברגע שהם הגיעו לטווח השגה, הוא סגר בעוצמה את הלסתות על מה שעבר לצידו. התנינאי התגלה לראשונה בידי משלחת גרמנית-מצרית בראשות החוקר ארנסט שטרומר (אנ') וממנה התגלתה רק גולגולת עבה אחת, עליה מבוססים כל המחקרים. עם זאת בעת מלחמת העולם השנייה שרידי התנין היו בתוך מוזיאון מינכן שהופצץ בידי בעלות הברית ב-1944. כיום אין כלל עצמות של תנין גדול זה, אלא רק רמזים על מבנה חייו ושרידי צילומים. תנין זה כנראה למרות גודלו היה אוכל דגים מתמחה, אולי עם שק מתחת הגרון כמו לשקנאי, אך הוא נכחד לצד פאונה שלמה בצפון אפריקה מאחר לא התאים לחיים באזורים יבשים מדי. מדיה וקבצים בנושא סטומטוסוכוס בוויקישיתוף סטומטוסוכוס, באתר GBIF (באנגלית)
קרל פון לינדה

קרל פאול גוטפריד לינדה, והחל מ-1897 קרל פון לינדה (בגרמנית: Carl von Linde; ‏ 11 ביוני 1842 - 19 בנובמבר 1934), היה מהנדס וממציא גרמני, שהמציא את שיטת הקירור המשמשת במקררים תעשייתיים וביתיים. מדיה וקבצים בנושא קרל פון לינדה בוויקישיתוף קרל פון לינדה, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה קרל פון לינדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרל פון לינדה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בריחת שתן ביחסי מין

דליפה, בריחת שתן או אי נקיטת שתן ביחסי מין (באנגלית: Coital urinary incontinence או פשוט Coital incontinence; ראשי-תיבות בהתאמה: CUI או CI) מוגדרת כ"תלונה על בריחה בלתי רצונית של שתן בעת קיום יחסי מין", וזאת על-פי החברה הבינלאומית לאורו-גינקולוגיה (IUGA) והאגודה הבינלאומית לשליטה על סוגרים (ICS) משנת 2010. הפרעה זו משפיעה לרעה על נשים פעילות מינית. תופעה זו מוכרת גם בביטוי "השפרצה" (Squirting). בריחת שתן בעת קיום יחסי מין היא תסמין שכיח, אך שאינו-מדווח על ידי נשים. לעיתים נדירות נשים מדווחות על מצב זה מרצון, וככאלה, נתונים אלו נותרים מוגבלים. שכיחות התופעה חלוקה בין החוקרים השונים ונעה בין 10–27% מממצאי מחקר אחד לשכיחות גבוהה יותר של עד 60% ו-67%, במחקרים אחרים. במחקר אחר, שכלל 1,041 נשים, סבלו 53.8% מהנשים סבלו מ-CUI, מהן 8% בזמן החדירה, 35% במהלך קיום יחסי מין, 9% באורגזמה ו-48% במהלך שילוב של כל אלה. בריחת שתן ביחס מין עלולה להיחשב בטעות כשפיכה נשית. עם זאת, ישנה סברה הנתמכת בממצאים, שגורסת כי הפרשה רבה של נוזל מהנרתיק בזמן אורגזמה עלולה להתרחש עקב בריחת שתן (CUI) ולא עקב שפיכה נשית של ממש מבלוטות סקין של הנרתיק. אורגזמה נשית שמתבטאת בהפרשת נוזלים עשויה להופיע בשני אופנים: כשפיכה נשית (FE ,Female ejaculation) בכמות קטנה של הפרשות לבנות מבלוטות סקין של הנרתיק (הומולוגיות לבלוטת הערמונית אצל גברים); או כהתזה/השפרצה (Squirting) של כמות גדולה יותר של שתן מדולל ומשתנה. שתי התופעות עשויות להופיע במקביל. השכיחות של שפיכה נשית היא 54%-10%. השכיחות של בריחת שתן (CUI) בהשפרצה היא 0.2-66%, והיא מחולקת לשניים: חדירה ואורגזמה. בריחת שתן בחדירה מתרחשת בתדירות גבוהה יותר ובדרך-כלל נגרמת כתוצאה אי נקיטת שתן במאמץ (SUI ,Stress urinary incontinence). אבחנות אורודינמיות של פעילות יתר של שלפוחית השתן (DOA) ו-SUI נצפות בבריחת שתן אורגזמית. ההבדל העיקרי בין השניים - שפיכה נשית (FE) ובריחת שתן בקיום יחסי מין (CI) - הוא שהראשונה עשויה להיות תגובה פיזיולוגית תקינה לעוררות מינית, ואילו השנייה עלולה לנבוע ממצב לקוי של שלפוחית השתן. אם כי יש לזכור, כי התופעה היא שכיחה בקרב נשים. שפיכה נשית סיכוך נרתיקי Haylen BT, de Ridder D, Freeman RM, Swift SE, Berghmans B, Lee J, et al., An International Urogynecological Association (IUGA)/International Continence Society (ICS) joint report on the terminology for female pelvic floor dysfunction., NCBI, ‏2010 Serati M, Salvatore S, Uccella S, Nappi RE, Bolis P., Female urinary incontinence during intercourse: a review on an understudied problem for women's sexuality., NCBI, ‏2009 Jha S, Strelley K, Radley S, Incontinence during intercourse: myths unravelled, NCBI, ‏2012 El-Azab AS, Yousef HA, Seifeldein GS, Coital incontinence: relation to detrusor over-activity and stress incontinence, NCBI, ‏2011 Illiano E, Mahfouz W, Giannitsas K, et al., Coital Incontinence in Women With Urinary Incontinence: An International Study., NCBI, ‏2018 ד״ר ליאורה אברמוב, אורגזמה נשית, באתר ויקירפואה Pastor Z, Female ejaculation orgasm vs. coital incontinence: a systematic review., NCBI, ‏2013 Wesley S. Hilger, M.D., FACOG, Urinary Incontinence During Sexual Arousal, Sutter Health
רוברט מרטינק

רוברט מרטינק (בגרמנית: Robert Martinek;‏ 2 בפברואר 1889 – 28 ביוני 1944) היה מפקד בכיר בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. מרטינק נולד ב-2 בפברואר 1889 בגראצן, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1914 הוא התגייס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, והצטרף לרגימנט ארטילריית השדה ה-8 (קייזר), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה בחזית הרוסית והאיטלקית. לאחר המלחמה נשאר מרטינק בצבא אוסטריה, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-4 בנובמבר 1930 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ומונה למפקד בית הספר לתותחנים, ובשנת 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקח התותחנים של הכוחות המזוינים האוסטריים, ולאחר האנשלוס הצטרף לוורמאכט. לאחר המערכה בפולין מונה מרטינק למפקד פיקוד הארטילריה ה-7, שהיה חלק מהקורפוס ה-7, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ומבצע ברברוסה, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-10 בנובמבר 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-267, ולחם עמה במהלך הקרב על מוסקבה. ב-1 בדצמבר 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 בדצמבר הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בינואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-7, וב-7 ביוני 1942 מונה למפקד הארטילריה של הארמייה ה-11, והיה אחראי על פעולות הארטילריה במהלך המצור על סבסטופול. ביולי 1942 הוא שוב מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-7, וב-1 בדצמבר 1942 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-39. ב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים, וב-21 במרץ 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-10 בפברואר 1944 הוענק לו תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. מרטינק פיקד על הקורפוס במהלך מבצע בגרטיון, וב-28 ביוני 1944 נהרג על יד מפקדתו בברזינו במהלך תקיפה אווירית רוסית. רוברט מרטינק באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
שנאוצר

השנאוצר הוא גזע כלבים שמקורו מגרמניה ונחשב לסוג של כלב טרייר. לשנאוצר שלושה סוגים עיקריים המחולקים על פי גדלים: שנאוצר ענק (עד 70 ס"מ), שנאוצר בינוני (עד 50 ס"מ) ושנאוצר ננסי (עד 36 ס"מ). ניתן למצוא את הכלב בצבעים שונים: שחור, פלפל/ מלח (גוני אפור), ובננסי גם את השחור/כסף והלבן. מהווריאציות הרבות של השנאוצר ניתן להבין את מרחב התפקודים שאותו גזע זה מילא ועדיין ממלא, ביניהם: ציד מכרסמים, שמירה על ילדים, רעייה ושמירה על עדרים, ליווי ושמירה אישית ועוד. ניתן להגדיר את השנאוצר ככלב רב שימושי לחווה חקלאית. שנאוצר לבן הוא נדיר בישראל ובדרך כלל הוא מיובא מארצות אחרות לישראל. לשנאוצר גוף ריבועי ומוצק, בעל פרווה צפופה בשיער, עבה וקצרה, המגנה עליו מפני כל מזג אוויר. שיער הגבות, סביב לאף ומתחת לסנטר ארוך יותר משאר שיער הגוף. תסרוקת זו מקנה לשנאוצר את מראהו המיוחד עם זקן וארשת פנים רצינית למראה. השנאוצר מחליף את פרוותו פעמיים בשנה וצריך לעזור לו להיפטר מהשיער "המת" באמצעות מריטה. כמו כן הוא זקוק להברשה וסירוק על בסיס שבועי. לשנאוצר, אין כמעט ריח. כמו כן אינו נובח שלא לצורך. בדומה לגזעי כלבים אחרים, זקוק לזמן משחק מדי יום. השנאוצר הוא כלב חכם, טריטוריאלי, בעל יצר שמירה מפותח, קשור ונאמן מאוד לבעליו וקל לאילוף. מוצאו של השנאוצר מגרמניה במאות ה-15 וה-16. השנאוצרים הראשונים היו מהגזע הבינוני, ושימשו לציד חיות קטנות ומכרסמים שונים. כמו כן שימשו גם כמלווים לסוחרים עם מרכולתם לשוק, וכשומרים על הדוכן. השנאוצר שייך למשפחת הפינצ'רים, ועד למאה ה-19 נחשבו השנאוצרים לפינצ'רים שעירים, בעלי שיער זיפי. בשנת 1879 החלו להפריד את הפינצ'רים בעלי השיער הזיפי מתוך גזע הפינצ'ר וב-1880 נרשם כגזע חדש ושמו "שנאוצר", שפרוש המילה בגרמנית הוא: זרבובית (הפה והאף של הכלב). את השנאוצר הננסי החלו לפתח באמצעות הרבעות מכוונות של הכלבים הקטנים מהשנאוצר הבינוני, וכנראה הוכנסו גם קווי דם של אפנפינצ'ר. לראשונה הוא נראה בזירות התצוגה בשנת 1899. מטרתו של פיתוח השנאוצר הננסי היה עבור ציד חיות קטנות כמו עכברושים וככלב ליווי. כיום זוכה השנאוצר הננסי לפופולריות הגבוהה ביותר בין כל משפחת השנאוצר. ב-1909 החלו לטפח את השנאוצר הענק, במינכן - גרמניה, על ידי הרבעות מבוקרות של השנאוצר הבינוני עם כלבי בקר בלגים ודני ענק. מטרת הפיתוח הייתה לפתח כלב עבודה עבור שמירה על עדרים ושמירה אישית. מדיה וקבצים בנושא שנאוצר בוויקישיתוף שנאוצר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אוטו שינמן

אוטו שינמן (בגרמנית: Otto Schünemann;‏ 6 באוקטובר 1891 – 29 ביוני 1944) היה מפקד בכיר בורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. שינמן נולד ב-6 באוקטובר 1891 בדובראן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1910 הוא התגייס לצבא האימפריה הגרמנית והצטרף לרגימנט המשמר ה-3, ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה פרש שינמן מהצבא והצטרף למשטרת ברלין, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. ב-19 בדצמבר 1933 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-18 בנובמבר 1935 מונה למפקד משטרת דיסלדורף. ב-15 במרץ 1936 הוא הצטרף לוורמאכט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-77, אשר הפך ב-6 באוקטובר אותה שנה לגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-37. ב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-10 בנובמבר אותה שנה מונה לקצין מטה ברגימנט הרגלים ה-37. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-184, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-86, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת. ב-1 בדצמבר 1940 הועלה לדרגת אוברסט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הרגימנט בגזרה הצפונית. ב-20 בדצמבר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-337. ב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-28 בנובמבר 1943 הוענק לו תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל על מנהיגותו במהלך קרבות ההגנה באזור סמולנסק בקיץ 1943. במהלך מתקפת הקיץ הרוסית בשנת 1944 הושמדה הדיוויזיה ה-337 במהלך הקרבות, וב-29 ביוני נהרג שינמן באזור מוגילב, יום לאחר שקיבל את הפיקוד על קורפוס הפאנצר ה-39 במקום רוברט מרטינק שנהרג אף הוא במהלך הקרבות. אוטו שינמן באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
אנדרה-גאסטון פרטלה

אנדרה-גאסטון פרטלה (בצרפתית: André-Gaston Prételat;‏ 14 בנובמבר 1874 – 6 בדצמבר 1969) היה גנרל בצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה. פרטלה נולד ב-14 בנובמבר 1874 בווסי, שמפאן, ובשנת 1894 התגייס לצבא צרפת. בין השנים 1910 עד 1912, הוא שירת כנספח צבאי בטנג'יר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה ראש מטה הדיוויזיה ה-70 (1915) ואחר כך של הקורפוס ה-23 (1916), לפני שהפך למפקד הרגימנט ה-159 וסגן ראש מטה הארמייה הרביעית בפיקודו של אנרי גורו (1917) ולבסוף לראש מטה הארמייה הרביעית. לאחר שביתת הנשק הוא הפך לראש מטה צבא אלזס (1918), כוחות הכיבוש באלזס-לורן (שסופחה על ידי צרפת מגרמניה). לאחר המלחמה הוא חזר למושבות צרפת, ושימש כראש מטה בלבנט בשנים 1919–1923, אחר-כך שימש כראש מטהו של גורו במשך ארבע שנים משנת 1923. לאחר מכן פיקד על הדיוויזיה ה-1 (1927 עד 1930), האזור הצבאי ה-11 (1930) ולבסוף על האזור הצבאי פריז (המכונה גם האזור הצבאי השני, משנת 1930 עד 1934). משנת 1934 לפרוץ מלחמת העולם השנייה היה חבר במועצת המלחמה העליונה. בשנת 1938 הוא מונה למפקד של הארמייה השנייה, ובאותו תפקיד הוא ערך תרגילים באותה שנה שגילו כי הארדנים לא היו יכולים להגן מפני פלישה גרמנית, אך הואשם בפסימיות. הוא ציין את חולשות הביטחון בביצור ההגנתי בגבול הצפון-מזרחי של צרפת בדצמבר 1938 וניסה לטפל בהן בשיפורים שתכנן באפריל 1939, אך כמעט שלא נעשו מאמצים בעניין זה עם תחילת המלחמה בספטמבר 1939. פרטלה התנגד בגלוי לכניסה למלחמה עם גרמניה יחד עם חבר אחד נוסף במועצת המלחמה, אך עם זאת שלח את קבוצת הארמיות השנייה למתקפה נגד קו זיגפריד הגרמני בחבל הסאר ב-8 בספטמבר. המתקפה הופסקה ארבעה ימים בלבד לאחר שהחלה בהוראת ראש המטה הצרפתי מוריס גמלאן, ופרטלה משך את קבוצת הארמיות השנייה אל מאחורי קו מאז'ינו, בגזרה הצפונית-מזרחית של החזית הצפונית הצרפתית, שם נשארו עד פרוץ המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-10 במאי 1940. תחילה השמיט פרטלה את כוחותיו, שלא היו מספקים במספרם למשימה שעמדה לרשותה, אולם כבר בשבוע השני פרס פרטלה יחידות ישירות מול המתקפה הגרמנית בצפון-מערב עם 20 מתוך 30 הדיוויזיות שלו. ב-26 במאי, מחשש שהכוחות הגרמניים יאגפו את כוחותיו מעורפם, ביקש פרטלה רשות לסגת אך לא קיבל אישור לכך. כוחותיו נשארו על כנם עד שהקריסה של הכוחות החלה, וב-12 ביוני הצטווה לסגת. כוחותיו הוקפו זמן קצר לאחר מכן על ידי חיילים גרמנים, אך הם המשיכו במאמציהם לזמן קצר גם לאחר הסכם הכניעה הצרפתית ב-22 ביוני 1940. לאחר מכן פרש פרטלה מהצבא והתגורר בפריז, עד מותו ב-6 בדצמבר 1969. מדיה וקבצים בנושא אנדרה-גאסטון פרטלה בוויקישיתוף Benoit Lemay (19 ביולי 2010). Erich Von Manstein: Hitler's Master Strategist. Casemate Publishers. p. 133. ISBN 978-1-935149-26-2. נבדק ב-27 בינואר 2011. {{cite book}}: (עזרה)