laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלקלי

בכימיה המונח אלקלי או אלקאלי (בערבית القلي, القالي) מתאר מלח יוני בסיסי של מתכת אלקלית, כגון נתרן, או של מתכת אלקלית עפרורית, כגון סידן. לעיתים קרובות נעשה שימוש במונח גם כדי לתאר באופן כללי חומרים בסיסיים המסיסים במים או חומרים בסיסיים בכלל. זאת כיוון שמלחים אלקליים היו מהבסיסים המוכרים הראשונים וגם במאה ה-21 הם משמשים כבסיסים נפוצים. המילה "אלקלי" מגיעה מערבית, ופירושה המילולי "האפר השרוף" (מהשורש ק־ל־י המשמש גם בעברית לציון חימום יבש – קלייה). המילה מתייחסת לאופן ההפקה של חומרים אלקליים בשריפה. תמצית מימית של אפר צמחים שרוף, הנקרא אשלג ומורכב בעיקר מאשלגן פחמתי, היא בסיס חלש. אחרי חימום החומר עם סידן הידרוקסידי (נוסחתו Ca(OH)2), היה נוצר בסיס חזק בשם אשלג קאוסטי (אשלגן הידרוקסידי), שנעשה בו שימוש בעיקר בשילוב עם שומן מהחי ליצור סבונים רכים. שם זה העניק את הסימן הכימי ליסוד אשלגן, K, מהשם הגרמני קליום שמקורו במילה אלקלי. אלקלים הם כולם בסיסים חזקים, שנוטים ליצור יוני הידרוקסיד (-OH) כשמתמוססים במים. תכונות נפוצות של תמיסות מימיות של אלקליים כוללות: תמיסות בריכוז נמוך (מעל 0.001M) יהיו בעלות pH בערך 7.1 או גבוה יותר. כלומר, בנוכחות פנולפתלאין צבע התמיסה ישתנה מחסר צבע לורוד. תמיסות בריכוז גבוה הן קאוסטיות, כלומר יגרמו לכוויות כימיות. תמיסות אלקליות הן חלקלקות למגע, בשל הסיבון של חומצות השומן במגע עם העור. אלקליים הם לרוב מסיסים במים, אף על פי שמיעוטן, כגון בריום פחמתי, מסיסים אך ורק בתגובות עם תמיסות מימיות של חומצות. המושגים "בסיס" ו"אלקלי" לעיתים רבות משמשים בהתייחסות לאותו הדבר, בעיקר בקרב הדיוטות שאינם עוסקים בכימיה ובהנדסה כימית. ישנם מספר פירושים למושג אלקלי. חומרים אלקליים לעיתים מוגדרים כתת-סוג של בסיסים. עם זאת, שתי הגדרות הן הנפוצות ביותר: מלח בסיסי של מתכת אלקלית או מתכת אלקלית עפרורית. כל בסיס שמסיס במים ויוצר יונים הידרוקסידים, או תמיסה של בסיס במים. להלן מספר דוגמאות של מלחים אלקליים נפוצים: נתרן הידרוקסידי, NaOH – נפוץ בשם סודה קאוסטית. אשלגן הידרוקסידי, KOH – נקרא גם אשלג קאוסטי. מגנזיום הידרוקסיד, Mg(OH)2 – אלקלי לא טיפוסי, שכן יש לו מסיסות נמוכה במים. קרקעות עם ערכי pH הגבוהים מ-7.3 לרוב מוגדרות כאלקליות. מצבים כאלו עלולים להתרחש באופן טבעי, בשל נוכחות של מלחים אלקליים. אף על פי שישנם מספר צמחים שאכן מעדיפים קרקע בסיסית במעט (כגון כרוב וסוגי מספוא שונים), מרבית הצמחים מעדיפים קרקע חומצית במקצת (בתחום ערכי pH של 6.0 עד 6.8), ועל כן קרקע אלקלית נחשבת בעייתית. בסיס מתכת אלקלית מתכת אלקלית עפרורית אלקלואיד אלקלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פריקסה תוניסאי

הפריקסה או א-פריקה (בערבית: فريكسي או فريكاسي) הוא מאכל תוניסאי מסורתי, מעין לחמנייה מטוגנת ממולאת. המילוי המקובל לפריקסה הוא טונה בשמן, ביצה קשה, אריסה ולימון כבוש. ישנם גם מילויים נוספים אשר מקובל למלא בהם את הפריקסה כמו פלפל חריף, צלפים, זיתים, ומטבוחה. בדרך כלל מרכיבי המילוי תלויים במסורת של אזורים שונים בתוניס. על-פי חלק מהמסורות בעל פה ראשיתו של הפריקסה במאה ה-19, עם משפחות יהודיות בתוניסיה שחיפשו דרך להתגבר על הצורך בנטילת ידיים באין נמצא מים נקיים בכמות מספקת. עם זאת מאכלים דומים ידועים גם בקרב קהילות של יהודיות לוב ואלג'ירה, כמו גם סוג בישול זה שהיה נפוץ במדינות ערב רבות ובפרט במגרב.[דרוש מקור] את הפריקסה התוניסאים נוהגים לאכול בעיקר בימי שישי ואירועים כמו חתונות, אזכרות ועוד. תקופה נוספת בה מאכל זה נפוץ במיוחד היא חודש אב בו נוהגים במנהגי אבלות כמו אכילת ביצים ואי אכילת בשר דבר המאפיינים את מנת הפריקסה. בישראל במקומות רבים המילוי המקובל של הפריקסה (טונה, תפוחי אדמה מבושלים, ביצה קשה, אריסה, לימון כבוש וזיתים) הוא למעשה הבסיס לסנדוויץ' תוניסאי, אם כי הסנדוויץ' התוניסאי מוגש בבגט. מדיה וקבצים בנושא פריקסה תוניסאי בוויקישיתוף מהו כריך הפריקסה?, באתר אנציקלופדית אאוריקה פריקסה: המדריך המלא של מיכל וקסמן, באתר השולחן מהו כריך הפריקסה?, באתר eureka.org.il מהו כריך הפריקסה?, באתר eureka.org.il ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון ובנושא תוניסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סאו טומה ופרינסיפה במשחקים האולימפיים

סאו טומה ופרינסיפה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). לכל המשחקים בהם השתתפה עד כה, שלחה סאו טומה ופרינסיפה שני אתלטים, באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נוסף עליהם גם חותר קיאק ובאולימפיאדת לונדון (2012) חותר קאנו. איש מהספורטאים לא רשם הישג משמעותי, והישגיהם היו סמליים בלבד. באולימפיאדות החורף לא השתתפה סאו טומה ופרינסיפה מעולם. סאו טומה ופרינסיפה במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא סאו טומה ופרינסיפה במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה קאהן

הרב משה הכהן קאהן הוא ראש ישיבת תולדות אהרן, ובנו השלישי של האדמו"ר הקודם מתולדות אהרן, הרב אברהם יצחק קאהן. נולד בירושלים. לאחר פטירת אביו ועם תחילת המחלוקת בחסידות תולדות אהרן בין הרב דוד קאהן לבין הרב שמואל יעקב קאהן לא התערב אך נשאר אצל אחיו רבי דוד. נשוי לבת הרב יחיאל לייפער האדמו"ר מטעמשוואר ירושלים. עם סיום סכסוכי הירושה, התמנה על ידי אחיו האדמו"ר רבי דוד לשמש כראש ישיבת תולדות אהרן. הרב משה משמש גם כחבר הנהלת מוסדות דיסקין[דרוש מקור]. הרב מרדכי, נשוי לחיה אסתר רחל בת הרב ישראל ניסן רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף קרית-גת שרה ליבא, נשואה לבן דודה הרב מנחם נחום קאהן, בנו של רבי דוד קאהן, האדמו"ר מתולדות אהרן. יואל, נשוי לרחל עטיל, בת הרב מאיר רוזנבוים האדמו"ר מפרמישלאן. רייזל, נשואה לצבי שלום שנעעבאלג, נכדם של האדמו"רים מזידיטשוב בורו פארק ונדבורנא חיפה. משה בן אברהם יצחק קאהן, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדוארד מאהלר

אדוארד מָאהלֶר (בגרמנית: Eduard Mahler, בהונגרית: Mahler Ede;‏ 28 בספטמבר 1857 – 29 ביוני 1945) היה מזרחן, אשורולוג, אגיפטולוג, חוקר תנ"ך ואסטרונום יהודי-הונגרי. מאהלר נולד בעיירה צִיפֶר (Ciffer, כיום Cífer) שבחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בסלובקיה) בשנת 1857. בין 1876 ל-1880 למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת וינה. ב-1885 מונה למועצה האוסטרית למדידות. פרויקט חייו של מאהלר היה לעגן את אירועי התנ"ך במסגרת כרונולוגית יציבה, וזאת תוך הסתייעות במדעי האגיפטולוגיה, האשורולוגיה והארכאולוגיה וקישור בין אירועים תנ"כיים לאירועים אסטרונומים כגון ליקוי חמה בעת מלחמת סיסרא. וניסיון למתן תיארוך מדויק למכות מצרים, ליציאת מצרים ולצליבת ישו. ספרו בנושא, Biblische Chronologie und Zeitrechnung der Hebräer (גרמנית: "כרונולוגיה מקראית והספירה של העברים") מ-1887 זיכה אותו במדליה מאת מלך שוודיה ונורווגיה. כן כתב פירוש אסטרונומי לקידוש החודש של הרמב"ם (Maimonides' Kiddusch-Hachodesch,‏ 1890) וערך תרשימים וטבלאות-השוואה כרונולוגיות מקבילות, הכוללות בין היתר הקבלה בין לוח השנה ההיג'רי (האסלאמי) ללוח הגרגוריאני והיוליאני וטבלאות תאריכי כהונת מלכי האימפריה הביזנטית, המהווים כלי עזר מחקרי בסיסי חשוב. בין 1898 ל-1910 כיהן כאוֹצֵר המחלקה לארכאולוגיה של המוזיאון הלאומי של הונגריה. בין 1934 ו-1939 מסר את אוסף אמנות מצרים העתיקה שלו למוזיאון האמנויות היפות בבודפשט. בעת מלחמת העולם השנייה הוסתר מאהלר הקשיש על ידי נזירים. ביתו הופצץ וכל ספרייתו – ובה ספרים וכתבי יד עתיקים – אבדה. מאהלר נפטר במהלך מגפות שפרצו עם שחרור בודפשט ב-29 ביוני 1945 באויפשט (Újpest; פרוור של בודפשט). אחיו דיולה מאהלר, רופא, גורש מווינה ב 15 למרץ 1941 לפולין, כנראה למחנה ההשמדה בלז'ץ. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. Emlekkonyv Dr. Mahler Ede, nyolcvanadik szuletesnapjara, kiadjak baratai, tiszteloi es tanitvanyai (Dissertationes in honorem Dr. Eduardi Mahler, nominatae natali die octogesimo, ab amicis collegis et discipulis eius conscriptae et editae) (Jubilee volume in honour of Edward Mahler), Budapest: Mahler Ede Jubileumi Emlekbizottsag, 1937. (ביבליוגרפיה של כתביו: עמ' 12–36.) Rezsabek Nándor: Az utolsó magyar polihisztor. Mahler Ede kronológus emlékezete, Budapest: Aura Kiadó, 2010, ISBN 978-963-7913-39-6("איש האשכולות ההונגרי האחרון") (בהונגרית) מדיה וקבצים בנושא אדוארד מאהלר בוויקישיתוף "אדוארד מאהלר", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) אדוארד מאהלר, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית) אדוארד מאהלר בקטלוג הספרייה הלאומית של גרמניה אדוארד מהלר (1857-1945), דף שער בספרייה הלאומית יעקב בן שלמה זלוטניק, מלחמת סיסרא בשעת ליקוי חמה, סיני ל"א, תשי"ב.
הכנסייה הנוצרית

האם התכוונתם ל... נצרות – הדת הנוצרית תאולוגיה נוצרית – כללי הדת הנוצרית כנסייה – מבנה המשמש בנצרות לפולחן דתי ולתפילה כנסיות נוצריות – ממסדים נוצריים המכונים כנסיות. עבור אדם השייך לאחת העדות הגדרת העדה היא הכנסייה הנוצרית עבורו קבוצה חברתית של מאמיני ישו, זו המשמעות הראשונית של המונח כנסייה נוצרית, מלשון התכנסות של קהל מוסדות הכנסייה המתאימים לאמונתו של האדם
יהודית הנשקה

יהודית הֶנְשְקֶה (נולדה ב-1960) היא בלשנית ישראלית, פרופסור מן המניין במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן, לשעבר פרופסור מן המניין וראש החוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה. זוכת פרס אסרף מטעם האקדמיה ללשון העברית. יהודית הנשקה (חדד) גדלה במושב בית הגדי והתחנכה בקריית החינוך שדות נגב (עזתה). למדה לשון ותנ"ך במכללה בירושלים, את התואר השני עשתה באוניברסיטה העברית וכתבה עבודת מ"א העוסקת בלשון חכמים בהנחיית פרופ’ משה בר-אשר. את עבודת הדוקטורט שלה, גם היא בהנחיית פרופ’ בר-אשר, כתבה על המרכיב העברי בשפה הערבית-היהודית של יהדות תוניסיה. עיבודו של מחקר זה פורסם בשנת תשס"ז (2007) כספר בהוצאת מוסד ביאליק, בשם "לשון עברי בדיבור ערבי: אוצר המילים העברי בערבית המדוברת של יהודי תוניסיה". על ספרה ומחקריה בתחום הזיקה של לשונות היהודים לעברית זכתה בשנת תשע"א (2011) בפרס אסרף מטעם האקדמיה ללשון העברית. הנשקה זכתה ב"מלגת בן יהודה" לשנים תשס"ג-תשס"ד מטעם מרכז אליעזר בן יהודה לחקר הלשון העברית שעל יד האוניברסיטה העברית. בתחילת דרכה לימדה הנשקה במדרשת "עמליה", ובשנים תשנ"ח-תש"ע (1998-2010) עמדה בראש החוג ללשון עברית במכללת אפרתה, ייסדה וערכה את כתב העת שלו 'דעת לשון', וכן ייסדה ועמדה בראש המרכז ללימודי עריכת לשון במכללה. במקביל הרצתה בחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית. בשנת תשע"א (2011) הצטרפה לחוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה, ועמדה בראשו בשנים תשע"ט-תשפ"א (2019-2021). בסתיו תשפ"ב עברה כפרופסור מן המניין למחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן. מרצה בכינוסים מדעיים רבים ומפרסמת מאמרים בבמות אקדמיות שונות, בישראל ומחוצה לה. מתחומי התמחותה: לשון חכמים שבכתבי היד ומסורות שבעל פה של יהודי המזרח. הנשקה חברה באקדמיה ללשון העברית משנת תשע"א, תחילה כ'חברה יועצת', ומשנת תשע"ז - כחברה מלאה. נשואה לדוד הנשקה, פרופסור לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ואֵם לחמישה ילדים. לדעת הנשקה, הלשון אינה מנותקת מהחיים וקיים קשר בין הטקסטים העבריים לשפה של היום. במקרים לא מעטים, העברית היא הסממן האחרון שנותר לישראלים רבים מיהדותם. הלשון מקשרת בין ציבורים שונים בישראל וגם בין העבר והעתיד. לדעתה, לימודי הלשון בתיכונים, בעיקר אלה המלמדים לפי התוכנית הישנה, מדגישים את הצד הטכני בשפה, בעוד שללשון העברית יש ערך תרבותי והיא מרכיב חשוב בזהות של הישראלים כיהודים במדינת ישראל. לשון עברי בדיבור ערבי: אוצר המילים העברי בערבית המדוברת של יהודי תוניסיה, הוצאת מוסד ביאליק כרמלים - כתב עת לחקר הלשון העברית ולשונות סמוכות, החוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה ומכון בן-צבי דעת לשון - מחקרים בלשון העברית לתקופותיה (עם סיגלית רוזמרין), יצא לאור על ידי מכללת אפרתה המשנה בביזנטיון: מסורת הלשון של כתב יד קיימברידג' למשנה, האקדמיה ללשון העברית, ירושלים, תשפ"ג נימוקי ועדת פרס אסרף, אתר האקדמיה ללשון העברית מידע על יהודית הנשקה בקטלוג הספרייה הלאומית יהודית הנשקה (1960-), דף שער בספרייה הלאומית על פי קובץ הזהויות של הספרייה הלאומית
פרס האקדמיה ללשון העברית על שם ציפורה וזאב בן-חיים

פרס האקדמיה ללשון העברית הוא פרס שנתי שנוסד בשנת תשס"ט (2009) באקדמיה ללשון העברית. קרן הפרס הוקמה על ידי מישל ורוברט אסרף ונקראה בתחילה על שמם. תחומי פרס האקדמיה על שם מישל אסרף היו: חקר הלשון העברית; כתיבה בשפה העברית על סוגיה השונים – ספרות, שירה ותרגום; מחקר הספרות, השירה והתרגום העבריים; מחקר הקשר והזיקה ללשון העברית בלשונות היהודים בתפוצות ישראל. הוא ניתן לחוקרים, סופרים ומשוררים על תרומתם בתחום הכתיבה העברית וחקר הלשון העברית וספרותה. משנת תשע"ד (2014) הפרס הוא תרומת בני משפחתו של זאב בן-חיים, ונקרא על שם זאב וציפורה בן־חיים. הוא ניתן על חקר הלשון העברית, חקר הלשון הארמית, חקר מסורות הלשון ובכלל זה מסורות השומרונים, מחקר הזיקה לעברית בלשונות היהודים. תשס"ט (2009): פרופ' אהרן ממן ופרופ' אלישע קימרון – בתחום חקר הלשון העברית תש"ע (2010): ד"ר רמי סערי – בתחום הכתיבה העברית תשע"א (2011): ד"ר יהודית הנשקה וד"ר עופרה תירוש-בקר – בתחום מחקר הזיקה לעברית בלשונות היהודים תשע"ב (2012): פרופ' אבנר הולצמן ואהרן אפלפלד – בתחום הספרות וחקר הספרות תשע"ד (2014): ד"ר יעל רשף – בתחום חקר הלשון העברית תשע"ה (2015): ד"ר קרן דובנוב – בתחום מחקר עברית ההשכלה תשע"ז (2016): ד"ר ורד סיידון – בעבור חיבור ספרה "חליפות ותמורות לשוניות בשדה החשיבה" תשע"ט (2019): ד"ר דורון יעקב – על ספרו "מסורת העברית שבפי יהודי דרום תימן: מערכת ההגה ולשון המשנה" תשפ"א (2021): ד"ר אלכסי יודיצקי – על חקר התעתיקים היווניים למקרא, חקר מסורותיה של העברית המקראית, חקר מגילות מדבר יהודה ועוד תשפ"ג (2023): ד"ר אוהד אבודרהם – על מחקריו בארמית לסוגיה: מנדאית, ארמית בבלית, ארמית נוצרית, ארמית של התרגומים ונבטית אתר האינטרנט הרשמי של פרס האקדמיה ללשון העברית על שם ציפורה וזאב בן-חיים
Jailhouse Rock

"Jailhouse Rock" (מאנגלית: רוק בבית הכלא) הוא שיר שנכתב על ידי ג'רי ליבר ומייק סטולר, ושהיה ללהיט של אלביס פרסלי. השיר יצא ב-24 בספטמבר 1957, במקביל ליציאת סרטו של פרסלי "רוק בבית הסוהר". בשנת 2003 דירג המגזין "רולינג סטון" את השיר, בגרסתו של פרסלי, במקום ה-67 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים. השיר נכלל גם ברשימת 500 השירים שעיצבו את הרוק אנד רול. ברבות השנים יצאו לשיר גרסאות כיסוי רבות, הידועות שבהן בוצעו בידי להקת זי זי טופ באלבומם משנת 1975 "!Fandango"; קליף ריצ'רד באלבום ההופעה החיה שלו משנת 1997 "Rock 'n' Roll Years 1958-1963"; ולהקת מוטלי קרו באלבומם משנת 1987 "Girls, Girls, Girls". בסיום הסרט "האחים בלוז" מבוצעת גרסת כיסוי של השיר, כשהוא מנוגן ומושר על ידי כוכבי הסרט המוצגים כתזמורת אסירים בבית כלא ומשמש כרקע לרשימת הקרדיטים בסיום הסרט. עם מבצעי השיר בסרט (אך לא באלבום הפסקול של הסרט) נמנים: ג'יימס בראון, ארית'ה פרנקלין ריי צ'ארלס וקאב קאלווי. השיר מופיע גם בסצנה האחרונה של הסרט "לירוי וסטיץ'". מידע על היצירה "Jailhouse Rock" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "Jailhouse Rock" באתר AllMusic גרסאות נוספות ל"Jailhouse Rock" באתר SecondHandSongs ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בידרמן

בידרמן (Biedermann) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו אדם הגון. האם התכוונתם ל... אהרן בידרמן – האדמו"ר מלעלוב בבית שמש אלימלך בידרמן – משפיע חסידי אנטון בידרמן – פסל וצייר, מורה לאמנות ותאורטיקן דוד בידרמן – מייסד חסידות לעלוב דוד צבי שלמה בידרמן – האדמו"ר הרביעי מלעלוב יעקב מאיר בידרמן – מרבני יהדות פולין קודם השואה יעקב יצחק בידרמן – שליח חב"ד הראשי בווינה, אוסטריה ופרופסור למחשבת ישראל ישראל בידרמן – שחקן ישראלי מיכאל בידרמן – מפרנסי קהילת וינה במאה ה-19 משה בידרמן – האדמו"ר השני מלעלוב הרב משה מרדכי בידרמן – אדמו"ר ירושלמי ואיש מופת, האדמו"ר מלעלוב והחל מתשכ"ב גם האדמו"ר מקרלין לעלוב עמוס בידרמן – אמן, קריקטוריסט ומאייר ישראלי פאול בידרמן – שחיין גרמני שלמה בידרמן (בירן) – מלחין ישראלי שלמה בידרמן (פילוסוף) – פרופסור לפילוסופיה המתמחה בפילוסופיה הודית שמעון נתן נטע בידרמן (הראשון) – האדמו"ר החמישי מלעלוב שמעון נתן נטע בידרמן (השני) – האדמו"ר השביעי מלעלוב בידרמן והמציתים – ממחזותיו הבולטים של מקס פריש
דארון גיבסון

דארון תומאס דניאל גיבסון (באנגלית: Darron Thomas Daniel Gibson; נולד ב-25 באוקטובר 1987 בדרי, צפון אירלנד) הוא כדורגלן עבר אירי ששיחק בעמדת הקשר המרכזי. גיבסון החל לשחק בצעירותו בליגה של מחוז דרי. הוא הצטרף למנצ'סטר יונייטד בשנת 2004, ובאוקטובר של אותה שנה ערך גיבסון את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה במשחק בו עלה לשחק כמחליף. בעונת 2005/2006 הוא שיחק בקבוצת המילואים של יונייטד וזכה עימה בטרבל. בשנה זו ערך 19 הופעות והבקיע שני שערים. בשנת 2006 זכה גיבסון בפרס היוקרתי "השחקן הצעיר של השנה ע"ש ג'ימי מרפי" במסגרת מנצ'סטר יונייטד. בהמשך הושאל לשנה למועדון הכדורגל אנטוורפן (עונת 2006/07) ולשנה נוספת לוולברהמפטון וונדררס (עונת 2007/08). בעונת 2008/09 שיחק במסגרת מנצ'סטר יונייטד במשחקי גביע הליגה ובחצי גמר הגביע האנגלי, ומעמדו בקבוצה עלה. הוא היה ידוע בשל הבעיטות שלו ממרחק ברגלו הימנית. בתקופה זו זכתה יונייטד באליפות העולם לקבוצות (2008), בגביע הליגה (2009, 2010) ובאליפות אנגליה (2011). עם זאת, הוא לא שותף במשחקים רבים בתקופתו במנצ'סטר יונייטד, ולכן ב-13 בינואר 2012 עזב לאברטון. ב-13 באפריל 2013 גיבסון הבקיע את שערו הבכורה באותה עונה מול קווינס פארק ריינג'רס אשר נגמר בניצחון 2-0. ב-30 בינואר 2017 חתם גיבסון בסנדרלנד. ב-3 באוגוסט 2018 חתם גיבסון בויגאן את'לטיק. ב-19 בפברואר 2020 חתם בסלפורד סיטי מהליגה הרביעית באנגליה. הייתה מחלוקת באיזו נבחרת גיבסון ישחק - צפון אירלנד או נבחרת אירלנד, לפי חוקי פיפ"א הוחלט שישחק בנבחרת אירלנד לפי אזרחותו הקבועה במדינה. ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-2007 במוקדמות יורו 2008 נגד דנמרק בניצחון 4-0. ב-8 בפברואר 2011 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בגביע האומות 2011 מול ויילס אשר הסתיים בניצחון 3-0. ב-1 בספטמבר 2012 החל לשחק במוקדמות מונדיאל 2014 מול קזחסטן. מדיה וקבצים בנושא דארון גיבסון בוויקישיתוף דארון גיבסון, באתר Transfermarkt דארון גיבסון, באתר Soccerway דארון גיבסון, באתר BDFutbol דארון גיבסון, באתר WorldFootball.net דארון גיבסון, באתר National Football Teams דארון גיבסון, באתר FootballDatabase.eu הפרופיל של גיבסון, באתר הרשמי של אברטון
האי מרגיט

האי מרגיט נקרא גם האי מרגרטה ואי הארנבים (בהונגרית: Margit-sziget) הוא אי בערוץ הדנובה במרכז בודפשט. ארכו כ-2.5 קילומטרים ורוחבו בנקודה הרחבה ביותר כ-500 מטר. שטחו הכולל קצת פחות מ-1,000 דונם. בין המאה ה-12 והמאה ה-16 היה האי נחלתם של נזירים והעתיקות שבו שייכות כולן למנזרים. האי נקרא על שם מרגיט (מרגרטה הקדושה; 1242–1271), בתו של בלה הרביעי, מלך הונגריה שאביה נדר שתוקדש להיות נזירה על האי אם ינצח בקרב. מרגיט שהתה באי כעשרים שנה מגיל 9 ועד מותה. כיום האי הוא פארק עירוני, שהתנועה המנועית בו אסורה כמעט כליל (למעט אוטובוס יחיד ומספר רכבי שירות) וממוקמים בו מרכזי נופש, ספורט ומרחצאות טרמו-מינרליים "מרחצאות פלטינוס". בדרום מחובר האי ליבשה באמצעות גשר מרגיט ובצפון על ידי גשר ארפאד. בעבר היה האי מורכב משלושה איים נפרדים, הארנבות‏ (Nyulak)‏ המרחצאות‏ (Fürdő)‏ והצייר (Festő). במאה ה-12 היה האי נחלתם של ההוספיטלרים. במאה ה-13 הוקמו בו מנזר דומיניקני ומנזר פרנציסקני, ששרידיהם ניכרים עד היום. במאה ה-16 הבריחו העות'מאנים את הנזירים מהאי. במאה ה-18 היה האי אתר נופש של הפלטינים (בעלי המשרה הרמה ביותר מטעם המשטר ההבסבורגי בהונגריה). ב-1908 הוכרז האי פארק ציבורי פתוח. מגדל המים - מגדל מים בגובה 57 מטר. הוקם בשנת 1911 בסגנון אר נובו, כיום משמש כמגדל תצפית. "חוף פלטינוס" (Palatinus Strandfürdő או Palatinus Lido) - מערכת בריכות שחייה מקורות ופתוחות, הגדולה ביותר בהונגריה. במקום גם מתקני שעשועים של פארק מים. "הבאר המוזיקלית" - פביליון קטן בצפון האי ששימש למופעי מוזיקה תחת כיפת השמיים מזרקה מוזיקלית - מזרקה בדרום האי בה מושמעת מוזיקה ותנועת המים מתואמת עם המנגינה, כך שנוצרת אשליית "ריקוד" של המים לצלילי המוזיקה גן יפני גן חיות קטן בצפון האי שני בתי מלון, Grand Hotel Margitsziget מתחילת המאה ה-20 ו-Thermal Hotel Margitsziget המודרני. המלונות מקושרים זה לזה במעבר תת-קרקעי ושניהם פונים לאוכלוסייה המבקשת לרחוץ במרחצאות מרפא, הממוקמים על נביעות מעיינות חמים. מדיה וקבצים בנושא האי מרגיט בוויקישיתוף מידע תיירותי (באנגלית) מידע תיירותי על האי ופארק המים (בעברית)
מעבר לקבר

מעבר לקבר (באנגלית: Beyond the Grave) הוא הספר הרביעי בסדרת הספרים 39 רמזים, שנכתב על ידי ג'וד ווטסון. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2011. ג'וד ווטסון היא הסופרת הרביעית שכתבה את סדרת הספרים הזו, והיא חולקת עם עוד שישה סופרים את כתיבת הספר, ביניהם גם ריק ריירדן שכתב את הסדרה והתחיל אותה. איימי ודן טסים למצרים, עם האומנת שלהם נלי גומז, כדי למצוא את הרמז, שהוסתר על ידי קאתרין קהיל (בית אקטרינה). אירינה ספסקי עקבה אחריהם ותקפה אותם, אבל הם ברחו לחנות עתיקות וגילו פסל של האלה סח'מת. הם חשבו שפסל הוא חלק ממרוץ הרמזים אז הם ניסו להימלט מהחנות עם הפסל. אבל בחור בשם תיאו קאטר תפס אותם, ומשכנע אותם שזה מזויף. מיואשים, הם חוזרים לנלי. הם הולכים למלון אקסלסיור ונחים בו. הם מוצאים בחדרם מפקדה סודית של בית אקטרינה. בתוך המפקדה, הם מוצאים שלושה פסלי סח'מת, כשפתאום הם נלכדים על ידי ראש בית אקטרינה באה הו, שמסביר להם את ההיסטוריה של הפסלים, מתברר גם שבאה הוא הבעלים של המלון. באה דורש מהם מידע על אחיינו, אליסטר הו, והוא מכניס אותם למעצר בגלל שהם לא מספקים לו את המידע. הם מצליחים לברוח, אחת מחברותיה של גרייס, הילרי וייל, מוצאת אותם ולוקחת אותם אל ביתה. היא נותנת להם פריטים שגרייס שלחה לה לפני מותה, מדריך טיולים, מכתב ופסל רביעי של סח'מת, הם מגלים שתיאו הוא נכדה של הילרי. הרמז שהם מוצאים בתוך הפסל מוביל אותם לחיפוש במקדש מצרי שם הם נלכדים על ידי אירינה ותיאו (שעשה זאת בטעות). אחרי שאיימי ודן נמלטים מהמקדש (בעזרת נלי), הם נלכדים שוב, הפעם על ידי ג'ונה ויזרד, אשר משאיר אותם על אי בודד בנילוס. אחרי שג'ונה נטש אותם, רודף אחריהם תנין בכל רחבי האי, אך דייג מקומי עוזר להם ומחלץ אותם מהאי. כשהם חוזרים הם מגלים שתיאו והילרי רימו אותם כדי לגנוב את פסל סח'מת מכיוון שהם ניסו להיות עשירים. הם הולכים למלון שם הם מגלים ציור שהושאר שם על ידי גרייס. כאשר הם מנסים לפענח את משמעות הציור הם מגלים שאליסטר הו מאזין להם, אליסטר מציע להם שיתוף פעולה והם מבינים שבלעדיו הם לא יצליחו למצוא את הרמז, הם מגלים שהם צרכים לצלול למקום כלשהו בנילוס אך הכתובת שהייתה אמורה לגלות להם את הרמז הבא הייתה שבורה בחציה. איימי ודן מחליטים יחד עם אליסטר שכדי שהם התפצלו מכיוון שהם לא הצליחו למצוא את הרמז. איימי ודן חוזרים לקהיר כדי לחשוב מה לעשות. הם מבינים שהמכתב שהילרי הביאה להם אמור להביא אותם לרמז הבא. הם הולכים לחנות שבה הם חושבים שנמצא הרמז ובעל החנות, סמי, מביא להם מזוודה עם מנעול. הם מצליחים לפתוח אותה הם מגלים עוד רמז: חצי גרם מור. מעבר לקבר, באתר OCLC (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סנטר (איבר)

באנטומיה של האדם, הסנטר (בלטינית: mentum) הוא החלק התחתון ביותר של הפנים וצורתו מגיעה מהחלק הקדמי התחתון של הלסת התחתונה. ישנן צורות שונות לסנטר, ובהן סנטר מחורץ וסנטר כפול. קיומו של הסנטר הוא אחד מהמאפיינים האנטומיים המבדילים בין האדם המודרני לטיפוסי אדם אחרים. סנטר כפול הוא שכבת שומן תת-עורי סביב הצוואר אשר שוקעת ויוצרת קמט הנותן לבעליו מראה של סנטר שני. הסנטר הכפול נפוץ בעיקר בקרב קשישים ובעלי עודף משקל. גם אדם צעיר ובעל משקל תקין יכול להיות בעל סנטר כפול, בגלל מבנה עצמות ועור רפוי. הסנטר הכפול בולט יותר כשהלסת התחתונה או הראש כפופים כלפי מטה. צורה של סנטר מחורץ נוצרת כשיש גומה על הסנטר. תופעה זו יכולה להתרחש בשלב ההתפתחות העוברית כאשר החצי הימני והשמאלי של עצם הלסת לא מתאחים כראוי, או כתוצאה מכך שחצי אחד של עצם הלסת גדול יותר מהאחר, ובכך יוצר א-סימטריה. הסנטר המחורץ היא תכונה תורשתית דומיננטית. סנטר, באתר ה-Medical Subject Headings טלי שפירא, סוף לחידת הסנטרים?, באתר מכון דוידסון, מאי 2015 יורם שורק, ‏דברים שיורמים יודעים: מה תפקידו של הסנטר?, באתר "הידען"
רמו ג'אזוטו

רֶמוֹ גָ'אזוֹטוֹ (באיטלקית: Remo Giazotto;‏ 4 בספטמבר 1910, רומא - 26 באוגוסט 1998, פיזה) היה מוזיקולוג, מבקר מוזיקה ומלחין איטלקי. נודע בעיקר בקטלוג שלו ליצירותיו של תומאזו אלבינוני. ג'אזוטו כתב ביוגרפיות של אלבינוני, של ויוואלדי ושל מלחינים נוספים. ג'אזוטו היה מבקר מוזיקה (מ-1932) ועורך (1945-49) של Rivista musicale italiana ומונה לעורך משנה של Nuova rivista musicale italiana משנת 1967. הוא כיהן כפרופסור לתולדות המוזיקה באוניברסיטה של פירנצה (1957-69) ובשנת 1962 היה מועמד לאקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה. ב-1949 התמנה ג'אזוטו למנהל תוכניות המוזיקה הקאמרית של רדיו איטליה וב-1966 למנהל התוכניות הבינלאומיות שארגן איגוד השידור האירופי. כמו כן היה נשיא ועדת האודיציות ועורך סדרת ביוגרפיות המלחינים של רדיו איטליה. ג'אזוטו נודע גם בפרסום היצירה אדג'ו בסול מינור, שאותה, כך טען תחילה, העתיק מכתב יד של קטע מסונאטה מאת אלבינוני, שאותו קיבל מן הספרייה של מדינת סקסוניה שבגרמניה. בהמשך חזר בו מן הטענה כי עיבד את היצירה אך לא חיבר אותה, והודיע כי מדובר ביצירה מקורית שלו עצמו. קטע הסונאטה לא יצא מעולם לאור; ג'אזוטו אמר כי הוא הכיל רק את קו הבס, וזכות היוצרים נרשמה על שם ג'אזוטו. Il melodramma a Genova nei secoli XVII e XVIII (Genoa, 1941) Tomaso Albinoni, 'musico violino dilettante veneto' (1671-1750) (Milan, 1945) Busoni: la vita nell opera (Milan, 1947) La musica a Genova nella vita pubblica e privata dal XIII al XVIII secolo (Genoa, 1952) Poesia melodrammatica e pensiero critico nel Settecento (Milan, 1952) 'Il Patricio di Hercole Bottrigari dimostrato practicamente da un anonimo cinquecentesco', CHM, i (1953), 97-112 Harmonici concenti in aere veneto (Rome, 1955) La musica italiana a Londra negli anni di Purcell (Rome, 1955) Annali Mozartiani (Milan, 1956) Giovan Battista Viotti (Milan, 1956) Musurgia nova (Mila, 1959) Vita di Alessandro Stradella (Milan, 1962) Vivaldi (Milan, 1965) La guerra dei palchi, NRMI, i (1967), 245-86, 465-508; iii (1969), 906-33; v (1971), 1304-52 'Nel CCC anno della morte di Antonio Cesti: ventidue lettere ritrovate nell' Archivio di Stato di Venezia', NRMI, iii (1969), 496-512 רמו ג'אזוטו, באתר ספוטיפיי רמו ג'אזוטו, באתר MusicBrainz (באנגלית) רמו ג'אזוטו, באתר Discogs (באנגלית) רמו ג'אזוטו, באתר DNCI רמו ג'אזוטו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Carolyn Gianturco, "Giazotto, Remo", In Grove Music Online, Oxford Music Online.