laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אברהם שלום שאקי

אברהם שלום שאקי (1906 – 4 בנובמבר 1990) היה מחנך ישראלי וחבר הכנסת מטעם המפד"ל. שאקי נולד בתימן ולמד בחדר בצנעא. בשנת 1914, בילדותו, עלה לארץ ישראל ולמד בכפר התימנים בשילוח שבירושלים, בתלמוד תורה דורש ציון ובבית המדרש למורים "מזרחי". לפרנסתו עסק בהוראה, והחל משנת 1924 פעל בקרב העדה התימנית בישראל. מאוחר יותר למד במכון למדעי המזרח של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1929 החל שאקי לעסוק בהוראה בחדרה, ובשנים 1930–1951 לימד בתל אביב. בשנת 1936 נבחר לחבר הנהלת "המועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל". לאורך השנים נמנה שאקי עם פעילי הפועל המזרחי ומחלקת התנועה ליהודי תימן, וכן היה ממקימי ארגון הנוער הדתי "בני ישורון" וממייסדי הארגון ללימודי תורה והסתדרות הנוער התימני "בני שלום". לאחר קום המדינה מונה שאקי למנהל בית הספר הדתי במחנה לעולי תימן שבעין שמר (1950–1951) ולמנהל בית ספר בבני ברק (1952–1963). הוא פרש מעיסוקיו בחינוך עם כניסתו לכנסת החמישית, בשנת 1962, במקום מרדכי נורוק. שאקי פעל בוועדת הפנים ובוועדת החינוך והתרבות. חיבר את הספר היכל עבודת השם (ד' כרכים), על מנהגי עדות ישראל. בניו ובנותיו של שאקי הם: הבכורה ורדה, ד"ר אחיעזר שאקי (מורה בכיר במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן), הרב יהוישיב דוד והרבנית תהילה, הנשואה לרב אליעזר ברלנד, מנהיג פלג "שובו בנים" בחסידות ברסלב. יצחק גולדשלאג, אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך ו', עמ' 898 - 900. אברהם שלום שאקי, באתר הכנסת אברהם שלום שאקי, באתר כנסת פתוחה שמו היה אברהם, ונטל לעצמו את שם אביו שלום כשם שני. ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הימלאיה

הִימלאיה (מסנסקריט: हिमालयः – מעון השלג) הוא רכס ההרים הגבוה בכדור הארץ. ברכס, המפריד בין תת-היבשת ההודית מדרום ובין מישורי טיבט בצפון, נמצאת הפסגה הגבוהה בעולם – האוורסט; עשר מתוך ארבע-עשרה הפסגות הגבוהות בעולם (כולל האוורסט) נמצאות בהרי ההימאליה, הארבע הנוספות נמצאות ברכס הקארקוראם, כולן מעל 8,000 מטר. רכס ההימלאיה נמצא במרכז אסיה. פסגותיו הגבוהות ביותר, בתוכן האוורסט, נמצאות לאורך הגבול בין נפאל וטיבט (השייכת לסין), בין נפאל להודו ובין סין לפקיסטן. פסגות אחרות נמצאות בהודו, בבהוטן ופקיסטן. ההימלאיה נחשב לאחד מרכסי ההרים הצעירים בעולם. התאוריה הגאולוגית המקובלת כיום היא שהרכס נוצר כשתת-היבשת ההודית, אשר לפני מיליוני שנים הייתה אי, נדדה באוקיינוס עד שהתנגשה באסיה והתחברה אליה; מעוצמת ההתנגשות נוצר הרכס. תת-היבשת ההודית, אשר הייתה חלק מהיבשת הקדומה פנגיאה, ניתקה ממנה לפני כ-250 מיליון שנים והחלה לנדוד צפונה בקצב של כ-15 ס"מ בשנה; ההתנגשות התרחשה לפני כ-10 מיליון שנים בלבד. גם כיום ממשיכה הודו לנדוד צפונה בקצב של כ-2 ס"מ בשנה, תוך דחיקת רכס ההימלאיה וכתוצאה מכך – הגבהתו ההדרגתית (כחצי ס"מ בשנה). ב-10 מיליון השנים הקרובות צפויה הודו לנדוד 180 ק"מ לכיוון צפון. נדידה זו גורמת לאי-יציבות סייסמית באזור, דבר המביא לרעידות אדמה תכופות. בהרי ההימלאיה קרחונים רבים, חלקם מהווים מקור לנהרות האזור. הנהרות הידועים אינדוס, גנגס וברהמפוטרה מקורם בקרחוני ההימלאיה. הראשון זורם דרך פקיסטן ונשפך לים הערבי; השניים האחרים זורמים דרך הודו וטיבט, בהתאמה, עד שהם נפגשים בבנגלדש ונשפכים למפרץ בנגל. לרכס ההימלאיה השפעה גדולה על האקלים באזור. הרכס מונע מהרוחות הקרות של סיביר מלנדוד דרומה להודו; כמו כן חוסם הרכס את גשמי המונסון ההודיים מלנדוד צפונה לטיבט (דבר הגורם לאזור הגובל בהימלאיה מדרום להיות גשום במיוחד). לרכס חשיבות היסטורית ותרבותית עליונה. ההרים היוו מחסום רציני בין שתי התרבויות הגדולות – הסינית וההודית – ומנעו מהן מלהתערבב. אף כי קשרי מסחר ונדידת עמים התרחשו דרך מעברי ההרים, קשרים מועטים בלבד נוצרו בין שתי המדינות לאורך ההיסטוריה. צבאו של ג'ינגיס חאן נבלם על ידי הרכס, וכך נמנע כיבוש הודו על ידי האימפריה המונגולית. החגורה האלפידית הימלאיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הרי הימליה, דף שער בספרייה הלאומית
עמנואל לויצה

עמנואל גוטליב לויצה (באנגלית: Emanuel Gottlieb Leutze; ‏ 24 במאי 1816 – 18 ביולי 1868) היה צייר גרמני אמריקאי שהתמחה בציורים היסטוריים, וידוע בשל יצירתו "וושינגטון חוצה את הדלאוור". לויצה נולד בשווביש גמונד בוורטמברג שבגרמניה. בהיותו ילד היגרה משפחתו לפילדלפיה במדינת פנסילבניה שבארצות הברית, לאחר מכן עברו לפרידריכסברג שבמדינת וירג'יניה. לויצה למד אמנות בסטודיו של ג'י. אי. סמית', צייר דיוקנאות מפילדלפיה. לויצה מכר מספר דיוקנאות, ובכסף שחסך שב לדיסלדורף שבגרמניה, שם למד אמנות תחת קרל פרידריך לסינג. בשנת 1842 עבר למינכן על מנת ללמוד תחת פטר פון קורנליוס, וביקר בוונציה וברומא. בשנת 1845 שב לדיסלדורף, התחתן, והתגורר בעיר עד שנת 1859. יצירתו הגדולה הראשונה לאחר שובו לדיסלדורף: "קולומבוס מול מועצת סלמנקה" נרכשה על ידי איגוד האמנות של דיסלדורף. לויצה היה תומך נלהב של התנועות הליברליות באביב העמים, והחליט ליצור יצירה שתעודד את רוחם של המהפכנים - לויצה נעזר בתיירים אמריקאים וצייר בשנת 1850 את יצירתו המונומנטלית "וושינגטון חוצה את הדלאוור". בשנת 1854 סיים את יצירתו "וושינגטון אוסף את פלוגותיו בקרב מונומות'" ג'וליאן סקוט היה בין תלמידיו. בשנת 1860 התבקש לויצה על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית ליצור יצירה עבור גרם המדרגות של בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה. לויצה יצר את "מערבה נפקחת דרכה של האימפריה" המכונה כיום "וסטוורד הו". לויצה נפטר בוושינגטון די.סי בגיל 53. יצירות לויצה באתר MuseumSyndicate קורות חיים ותיאור יצירותיו דייוויד האקטו פישר, קורות חייו של לויצה ותיאור "וושינגטון חוצה את הדלאוור", באתר אוניברסיטת אוקספורד biography/Emanuel-Leutze עמנואל לויצה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עמנואל לויצה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
חיסון דחף

המונח "בוסטר" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו בוסטר (פירושונים). חיסון דחף, מנת דחף, זריקת דחף או בּוּסְטֶר (מאנגלית: booster) הוא מנה חיסונית נוספת הניתנת למטופלים כעבור פרק זמן מסוים (שבועות, חודשים או שנים) לאחר ההתחסנות הראשונית. המנה הנוספת חושפת מחדש את מערכת החיסון של המטופלים לאנטיגן המחסן, במטרה להחזיר את רמת החיסון הגבוהה שאבדה במשך פרק הזמן שעבר מאז החיסון הראשוני. לדוגמה, בחיסון טטנוס מדובר בתקופה של 10 שנים, ואילו בשעלת נהוג בישראל לתת זריקת דחף בגיל 7–8. בחיסון נגד מחלת נגיף קורונה 2019‏ (COVID-19) ניתן בכמה מדינות חיסון דחף חודשים מספר לאחר ההתחסנות הראשונית. מטופלים שכבר יש להם רמה גבוהה של חיסון מפני האנטיגן ומקבלים בכל זאת מנת דחף, עלולים לפתח תגובת ארתוס (Arthus reaction), שהיא סוג של רגישות יתר מקומית. לעיתים קרובות מצב זה נפתר מעצמו תוך מספר ימים, אך ניתן להימנע ממנו כליל על ידי הגדלת משך הזמן בין החיסון הראשוני למתן חיסון הדחף. חיסוני דחף גורמים לעיתים להופעת כאב מקומי באזור הדקירה, שעשוי להימשך כמה ימים. ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
פתיחת החותם החמישי

"פתיחת החותם החמישי" (או "החותם החמישי של האפוקליפסה" או "חזון יוחנן הקדוש") הוא ציור מאת הצייר אל גרקו והמתאר את פתיחת החותם החמישי מתוך "חזון יוחנן". הציור, אשר נוצר כציור-מזבח, בשנותיו האחרונות של הצייר, מוצג כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. הציור נוצר כציור-מזבח עבור כנסיית "יוחנן המטביל", הממוקמת בסמוך לחומות העיר טולדו. במאה ה-19 היה הציור בבעלות אנטוניו קאנובה דל קסטילו (Antonio Cánovas del Castillo), ראש ממשלת ספרד. בשל מצבה הגרוע של היצירה, על פי דעתו, הוא דאג לרסטורציה של היצירה, באזור שנת 1880, אשר במהלכה נחתכו מן הציור חלקים. לאחר מותו של קאנובה, בשנת 1897, נמכר הציור תמורת 1000 פזות ספרדיות לצייר בשם איגנסיו זולונגה (Ignacio Zuloaga), אשר היה אחד מן הדמויות אשר תרמו לפרסומו המחודש של אל גרקו באירופה בתקופה זו. בשנת 1956 נמכר הציור מן המוזיאון שהחזיק את אוספו של זולונגה למוזיאון המטרופוליטן. חוקרי תולדות האמנות מצאו השפעה של ציור זה על ציורו של פבלו פיקאסו "העלמות מאביניון" (1907). האיקונוגרפיה של הציור מתייחסת לתיאור מן הברית החדשה, אשר מופיע ב"חזון יוחנן". בתיאור המציג חלק מן החיזיון האפוקליפטי, המיוחס על פי הפרשנות הנוצרית המסורתית ליוחנן כותב הבשורה, מתואר המשפט המתקרב של הנשמות בפני האל: וּכְפִתְחוֹ הַחוֹתָם הַחֲמִישִׁי וָאֵרֶא מִתַּחַת לַמִּזְבֵּחַ אֶת־נַפְשׁוֹת הַטְּבוּחִים עַל־דְּבַר הָאֱלֹהִים וְעַל־הָעֵדוּת אֲשֶׁר הָיְתָה בְּפִיהֶם; וַיִּזְעֲקוּ בְּקוֹל גָּדוֹל וַיֹּאמְרוּ אֲדֹנָי הַקָּדוֹשׁ וְהָאֲמִתִּי עַד־מָתַי לֹא תִשְׁפֹּט וְלֹא־תִקּוֹם אֶת־דָּמֵינוּ מִיֹּשְׁבֵי הָאָרֶץ; וַיֻּתַּן לְכָל־אֶחָד מֵהֶם שִׂמְלָה לְבָנָה וַיֵּאָמַר אֲלֵיהֶם לָנוּחַ עוֹד זְמַן מְעַט עַד־מְלֹאת מִסְפַּר חַבְרֵיהֶם וַאֲחֵיהֶם שֶׁסּוֹפָם לֵהָרֵג כְּמוֹהֶם; — שם, פסוקים 9 - 11 החיזיון מתרחש בתוך סביבה נטולת מאפיינים ברורים. יוחנן מופיע בצידו של הבד, כגבר צעיר ונטול זקן. הוא כורע על ברכיו על גבי בד בצבע אדום ואילו הוא עצמו לובש בגד כחול ארוך ומרים את ידיו כלפי השמיים. תיאור השמיים והעננים מעצים את תנוחת הגוף שלו. מאחוריו מופיעות נשמות של אנשים המתוארות כגוף ערום, רובם בעלי גוון לבן-אפור. מעליהם ניצבים מלאכים בדמותם של ילדים ("פוטי"), המחזיקים בד ירוק וצהוב מאחוריהם. אל גרקו משתמש בתיאור מוקצן של האור, המתבטא ב"היי לייט" (High Light) לבן המדגיש את קווי המתאר הגאומטרים שבקפלי הבד. מדיה וקבצים בנושא פתיחת החותם החמישי בוויקישיתוף "חזון יוחנן הקדוש", תיאור הציור באתר מוזיאון המטרופוליטן (באנגלית).
מטאטא (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מטאטא – כלי ניקוי מבצע מטאטא – מבצע משני של "ההגנה" בזמן מלחמת העצמאות המטאטא – תיאטרון עברי סאטירי אשר פעל בתקופת היישוב ובימי ראשית המדינה מטאטא כבישים – כלי רכב ממונע אשר משמש לניקוי כבישים ורחובות מטאטא (כלי תעופה) – כלי תעופה נפוץ בספרות הפנטזיה, המשמש בעיקר מכשפות.
דגל האיחוד הגדול

דגל האיחוד הגדול (באנגלית: Grand Union Flag), המכונה גם דגל הקונגרס (Congress flag), דגל קיימברידג' (Cambridge Flag) והצבעים הקונטיננטליים (Continental Colors) הוא הדגל הלאומי הראשון של ארצות הברית. הדגל כולל 13 פסים אופקיים בצבעים אדום ולבן. בקנטון הדגל מופיע היוניון ג'ק (דגל בריטניה) כפי שהיה קודם לשנת 1801 (לפני הוספת צלב פטריק הקדוש - המסמל את אירלנד). דגל זה דומה בעיצובו לדגל חברת הודו המזרחית הבריטית, בו עשתה החברה שימוש מאז שנת 1707. ההבדל היחיד בין הדגלים הוא מספר הפסים האופקיים (הנע בין 9 ל-15 בדגל החברה). הדגל הונף לראשונה ב-3 בדצמבר 1775 על ידי ג'ון פול ג'ונס על ספינת ארצות הברית אלפריד בפילדלפיה. הדגל שימש את כוחות צבא ארצות הברית (הצבא הקונטיננטלי) בעת מלחמתו בצבא הממלכה המאוחדת במהלך המהפכה האמריקאית. ככל הנראה היה דגל זה הדגל שהניף ג'ורג' וושינגטון ב-1 בינואר 1776 בגבעת פרוספקט בצ'ארלסטאון שבמסצ'וסטס. חוק הדגל משנת 1777 קבע את דגל ארצות הברית בהתבסס על דגל זה, תוך החלפת דגל הממלכה המאוחדת בקנטון הדגל ב-13 כוכבים המסמלים את שלוש עשרה המושבות שהרכיבו את ארצות הברית. בכך החליפו את הסמלים של שתי הממלכות המרכיבות את הממלכה המאוחדת בישויות המרכיבות את ארצות הברית (אף שגם הפסים מסמלים מושבות אלה). דגל ארצות הברית דגלי ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא דגל האיחוד הגדול בוויקישיתוף דגל האיחוד הגדול, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל האיחוד הגדול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
חלל תהודה

חלל תהודה הוא חלל סגור (או כמעט סגור) שאפשרי בו קיום של גלים עומדים מסוימים, כגון גלי קול או גלים אלקטרומגנטיים. חלל התהודה מגביל את אורכי הגל האפשריים לערכים מסוימים שתלויים בצורה הגאומטרית של חלל התהודה. תיבת התהודה של גיטרה היא חלל כמעט סגור (כדי לאפשר לצליל לצאת החוצה) המקיים גלי קול בתוכו. תנור מיקרוגל הוא חלל תהודה של גלי מיקרו, שהם גלים אלקטרומגנטיים. חלל התהודה הפשוט ביותר שניתן לשקול הוא מיתר אלסטי, שהוא מעין אידיאליזציה נטולת חיכוך של מיתר של כלי נגינה כגון גיטרה. נניח כי המיתר נמתח מהנקודה   x = 0   {\displaystyle \ x=0\ } לנקודה   x = L   {\displaystyle \ x=L\ } . בנקודות הקצה המיתר קשור ולכן שם לא תיתכן תנודה. אם הגל העומד הוא מהצורה   sin ⁡ ω t sin ⁡ k x   {\displaystyle \ \sin \omega t\sin kx\ } , מתחייב שהפונקציה הזו תתאפס בשני הקצוות. הדרישה המתמטית היא   sin ⁡ k L = 0   {\displaystyle \ \sin kL=0\ } , וזה מגביל את ה-k האפשריים לערכים   k n = n π / L   {\displaystyle \ k_{n}=n\pi /L\ } , ולכן לאורכי גל מסוימים   λ n = 2 L / n   {\displaystyle \ \lambda _{n}=2L/n\ } . מאחר שהתדר ω {\displaystyle \omega } קשור למספר הגל   k {\displaystyle \ k} דרך מהירות הגלים   ω = k v   {\displaystyle \ \omega =kv\ } , הרי שגם רק תדרים מסוימים אפשריים. ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קית' (סרט)

קית' (באנגלית: Keith) הוא סרט עצמאי של טוד קסלר, אותו גם כתב יחד עם דוד זאבל, המבוסס על הסיפור הקצר שנכתב על ידי הסופר רון קארלסון. בסרט מככבים השחקן וזמר הפופ ג'סי מק'קרטני, אליזבת הארנויס ומרגו הרשמן. הסרט המלודרמטי סובב סביב הנערה בת ה-17, "נטלי", החושבת שיש לה חיים מעוצבים ומסודרים עד שהיא פוגשת את הסטודנט החדש, קית' זטרסטרום, אותו משחק ג'סי מק'קרטני. נטלי חוששת מעט כאשר קית' מראה סימני התעניינות בה, אבל היא מגלה בסופו של דבר שקית' מסתיר סוד אפל, עם השלכות טראגיות. הסרט צולם בסוף 2005, תחילת 2006, ובתחילה היה אמור לצאת לקולנוע בקיץ 2007 ובסופו של דבר יצא למסכים בספטמבר 2008. ג'סי מק'קרטני- קית' זטרסטרום אליזבת הארנויס - נטלי מרגו הרשמן- ברוק טבית'ה בראונסטון- סינתיה אנדרסון 2007: זכה: פסטיבל הסרטים "גיפוני"- על הסרט הטוב ביותר. השיר, "We Can Go Anywhere", שבוצע על ידי השחקן והזמר ג'סי מק'קרטני, מופיע בסוף הסרט. בנוסף, הוא מופיע באלבום החדש של מק'קרטני, Right Where You Want Me. "קית'", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קית'", באתר נטפליקס "קית'", באתר AllMovie (באנגלית) "קית'", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "קית'", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
שמחה פרידמן

שמחה פרידמן (1911 – 5 בינואר 1990) היה מחנך ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפד"ל. פרידמן נולד בשנת 1911 בסטריצוב שבפולין. בצעירותו עבר עם משפחתו לנירנברג בגרמניה ובבגרותו למד בבית המדרש לרבנים על שם הילדסהיימר בברלין ובאוניברסיטת ברלין. בין השנים 1935–1938 היה מורה בבית הספר היהודי בלייפציג. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל. עם עלייתו ארצה החל פרידמן לעבוד כמורה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, בו לימד עד הצטרפותו לקיבוץ טירת צבי בשנת 1943. במשך 24 שנים, עד לשנת 1967, היה מורה ומנהל בבתי הספר של תנועת הקיבוץ הדתי. לאחר מכן יצא לשליחות חינוכית בניו יורק ובשובו ארצה, בשנת 1968, מונה למפקח על מוסדות החינוך העל-יסודיים הדתיים במחוז הצפון. בשנת 1969 נבחר פרידמן לכנסת השביעית מטעם המפד"ל. כהונתו נמשכה עד לפיזור הכנסת והתחדשה בשנת 1975, במהלך הכנסת השמינית, כמחליפו של מיכאל חזני. במקביל לכהונתו זו הרצה גם במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן. נפטר בשנת 1990, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוצו טירת צבי . על מצבתו נכתב פסוק מספר מלאכי ב, ז - כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו. אשתו לאה עליזה נפטרה בשנת 2014, ונקברה לצדו . פרק ערבי פסחים, חוברת עזר לדידקטיקה ולמתודיקה, ניו יורק: הוצאת ועד החינוך היהודי בניו יורק בהשתתפות המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה, 1968. אמונת חכמים, תל אביב: הקיבוץ הדתי-נאמני תורה ועבודה, תשמ"ב. שמחה פרידמן, באתר הכנסת שמחה פרידמן, באתר כנסת פתוחה שרגא הר-גיל, המורה מטירת צבי, מעריב, 2 באוקטובר 1969 שמחה פרידמן, מעריב, 7 בינואר 1990 אברהם תירוש, שמחה פרידמן כמשל, מעריב, 9 בינואר 1990 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמריהו בן-צור

שמריהו בן-צור (נולד ב-25 במרץ 1944) הוא איש חינוך ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפד"ל. בן-צור נולד בתימן ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1950. בסיום לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים הוא החל לעבוד בהוראה, ובמרוצת השנים השלים תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן. כמורה החל בן-צור לפעול במוסדות ארגון המורים הדתיים בישראל, ונבחר לעמוד בראשו. בתפקיד זה נבחר לכהן כיו"ר האיגוד העולמי של המורים התורניים ומונה לשמש ממלא מקומו של מזכ"ל הסתדרות המורים. בשנת 1996 נבחר מטעם המפד"ל לכנסת ה-14. לאורך כהונת הכנסת שימש כיו"ר הסיעה בכנסת, סגן יושב ראש הכנסת וחבר בוועדות הכנסת השונות. בבחירות לכנסת ה-17 הוא הוצב במקום ה-15 ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל לכנסת. בן-צור כיהן כמזכ"ל המפד"ל, ובפברואר 2011 חייב בית הדין לעבודה את המפלגה לשלם לבן צור 6.5 מיליון ש"ח בגין הלנת שכר של 5 שנים. נכון לשנת 2018 משמש בן צור כדירקטור בבנק מסד. בן צור נשוי ואב לארבעה ילדים. שמריהו בן-צור, באתר הכנסת שמריהו בן-צור, באתר כנסת פתוחה תאריכי לידה ועליה מאתר הכנסת תומר ניר, ‏פסק הדין שעלול לגרום לפירוקה של המפד"ל, באתר "סרוגים", 14 בפברואר 2011 באתר הדירקטורים. ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אליאס נח'לה

אליאס נח'לה (בערבית: إلياس نخلة; ‏1913 - 29 ביוני 1990) היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בשנים 1959–1974. נח'לה נולד בראמה, בן למשפחה יוונית קתולית. אביו היה מוכתר העדה בכפר. את לימודיו סיים בתיכון הסקוטי בצפת. בשנים 1930–1948 שירת בחיל הספר העבר-ירדני והגיע לדרגת קפטן. בתקופת מלחמת העצמאות היה חבר בצבא ההצלה ועסק בשטח סוריה בהדרכת המתנדבים, לאחר מכן חזר עם יחידתו לגבולות ישראל והשתתף בקרב רמת יוחנן. לאחר מבצע חירם היה בין העוזבים ללבנון והשתתף בקרבות מלכיה ובקרב במג'ד אל-כרום. חזרתו לישראל התאפשרה רק בשנת 1952 במסגרת הסכם איחוד משפחות. בשנת 1953 נבחר לחבר המועצה המקומית בכפר ראמה. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית התמודד לכנסת מטעם מפלגת קידמה ופיתוח. כהונתו בכנסת נמשכה לאורך ארבע כהונות רצופות, שבמהלכן היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט וועדת החינוך והתרבות. בכנסת השביעית כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. באוקטובר 1968 פרש מסיעת שיתוף ופיתוח והקים את אחווה יהודית-ערבית. אליאס נח'לה, באתר הכנסת (לגרסה בערבית) אליאס נח'לה, באתר כנסת פתוחה שמואל שגב, אליאס נח'לה: הקול המכריע?, מעריב, 20 בפברואר 1963 פילוג ומיזוג בסיעות הכנסת, באתר הכנסת ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בושידו

בּוּשידוֹ (קאנג'י: 武士道, רומאג'י: Bushidō, מילולית: "דרך הלוחם") או בּוּדוֹ (קאנג'י: 武道, רומאג'י: budō, מילולית: "דרך הלחימה") הוא מושג ביפנית המתאר את קוד ההתנהגות של הסמוראים, מעמד האצולה הלוחמת ביפן הפיאודלית. קוד ההתנהגות, שפותח במאות ה-9 עד ה-12, דורש נאמנות וכבוד עד המוות. כשהסמוראי נכשל בשמירת כבודו, הדרך היחידה להשיבו היא על ידי ביצוע "ספוקו" - התאבדות טקסית המבוצעת על ידי נעיצת חרב בבטן. בצורתו הטהורה ביותר הבושידו דורש מההולכים בדרכו לבחון את המציאות מנקודת המבט של מותם העתידי. הבושידו היווה גם את הבסיס הרוחני לאלו אשר ביצעו התקפות "קאמיקאזה" במהלך מלחמת העולם השנייה. מסיבה זו, לאחר כניעת יפן אסרו האמריקאים על היפנים לבצע כל סוג של אימון באמנויות לחימה יפניות, מכיוון ששורשיהן נעוצים בבושידו. הספורט המודרני "קנדו" נסמך על בסיס הפילוסופיה של הבושידו, בעיקר בהתבססותו על העיקרון "מכה אחת-הריגה אחת". שלא כמו אמנויות לחימה אחרות, מגע ממושך עם היריב או חבטות רבות בו נמנעות לטובת מכה אחת "נקיה" בגופו או בראשו של היריב. אלה שמונה המידות הטובות המגדירות את המקיים את הבושידו: ג'י (義) - יושרה. יו (勇) - אומץ. ג'ין (仁) - נדיבות. רי (礼) - הוקרה. מאקוטו (誠) - כנות. מאיו (名誉) - כבוד. צ'וגי (尽忠) - נאמנות. ג'יסה (自制) - שליטה עצמית. ארבעים ושבעה הרונין אבירות גיליון דצמבר 2003 של הנשיונל ג'יאוגרפיק העוסק בתרבות הסמוראים. הספר הגאקורה מדיה וקבצים בנושא בושידו בוויקישיתוף גבריאל רעם, סוד הקסם הסמוראי בושידו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בושידו, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דייוויד סוטר

דייוויד האקט סוּטר (באנגלית: David Hackett Souter; נולד ב-17 בספטמבר 1939) הוא שופט לשעבר בבית המשפט העליון של ארצות הברית. סוטר נולד במלרוז, פרוור של בוסטון שבמסצ'וסטס. הוא סיים תואר ראשון ושני באוניברסיטת הרווארד, זכה במלגת רודז ועבר ללמוד באוניברסיטת אוקספורד. לאחר שחזר מאנגליה החל בלימודי משפטים בהרווארד אותם סיים ב-1966. במרוצת השנים התערה סוטר בפוליטיקת הרפובליקנית של מדינתו. הוא שירת כשופט במסצ'וסטס, וב-1990 מונה לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים של המחוז הראשון. באותה שנה, בחר בו הנשיא ג'ורג' בוש האב כמועמד לשופט בבית המשפט העליון האמריקני במקום ויליאם ברנן שפרש. סוטר אכזב את תומכיו הרפובליקנים בהיותו מתון וליברלי באופן יחסי. בשנותיו הראשונות נטה סוטר לכיוון השמרני, ורוב הצבעותיו היו יחד עם נשיא בית המשפט דאז ויליאם רנקוויסט ועם השופט דאז אנטונין סקאליה. עם זאת, ביחד עם שני שופטים אחרים שמונו על ידי נשיאים רפובליקנים, אנתוני קנדי וסנדרה דיי או'קונור, כתב סוטר דעה תומכת בפסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי, אשר שמר על הלכת בית המשפט העליון בפסק הדין רו נגד וייד אשר הכירה בזכות חוקתית להפלות. מאז סוטר נחשב לליברל בבית המשפט, והוא פסק ביחד עם השופטים הליברלים סטיבנס, גינסבורג וברייר לעיתים קרובות, כולל בפסק הדין בוש נגד גור. סוטר אינו משתמש בדואר אלקטרוני, אינו מחזיק מכשיר סלולרי ואף מבצע בעצמו תיקונים ושיפוצים בביתו שבניו המפשייר. במאי 2009 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה, שסוטר התפטר מתפקידו עקב רצונו לפרוש בחזרה למדינת מולדתו ניו המפשייר. אובמה בחר בסוניה סוטומיור כמחליפתו. מדיה וקבצים בנושא דייוויד סוטר בוויקישיתוף דייוויד סוטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יצחק בן חורין, וושינגטון, אובמה בחר בשופטת היספאנית לביהמ"ש העליון, באתר ynet, 26 במאי 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף דיאב

יוסף עבדאללה דיאב (בערבית: يوسف عبدالله دياب; 1917 – 18 בפברואר 1984) היה איש ציבור ערבי ישראלי, וחבר הכנסת בכנסת הרביעית. דיאב נולד בטמרה. בבחירות לכנסת הרביעית התמודד מטעם מפלגת "שיתוף ואחווה" ונבחר מטעמה לכהן כחבר הכנסת. במהלך כהונתו היה חבר ועדת הכלכלה וממלא מקום בוועדת פנקס הבוחרים. יוסף דיאב, באתר הכנסת (לגרסה בערבית) יוסף דיאב, באתר כנסת פתוחה ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוחוי Su-30

סוחוי Su-30 (ברוסית: Су-30) הוא מטוס קרב מתוצרת חברת סוחוי הרוסית. המטוס מכונה לפי קודי נאט"ו "Flanker-C". המטוס מבוסס על הסוחוי-27 ומיועד להשגת עליונות אווירית ולתקיפה קרקעית. פיתוח המטוס החל בשנת 1986 במסגרתו עבר הסוחוי-27 שדרוגים ותוספות כדי לעמוד בדרישות כוחות ההגנה האווירית של רוסיה, בין היתר הגדלת טווח הפעולה של המטוס. לשם כך נבחר הדגם הדו מושבי של הסוחוי-27 (Su-27UB) שכן למשימות ארוכות טווח היה צורך בטייס ובנווט. תחילה נקרא המטוס Su-27PU ואב הטיפוס ערך את טיסת הבכורה ב־31 בדצמבר 1989. בין השדרוגים והתוספות של המטוס ניתן לציין: התאמת המטוס לתדלוק באוויר האוויוניקה של המטוס שונתה ולמטוס נוספו ציוד תקשורת והדרכה מיוחדים. התאמתו של המטוס בכך שיכול לשמש בנוסף לייעודו כמטוס יירוט ותקיפה גם כמרכז בקרה והתראה. בהמשך שונה שם המטוס לסוחוי-30 והחברה גם הציגה את דגם הסוחוי-30MK לייצוא. Su-27PU – מטוס יירוט דו מושבי המבוסס על ה-Su-27UB. מאוחר יותר קיבל את סימול הדגם Su-30. Su-30K – גרסת ייצוא בסיסית. Su-30KI – המטוס החד מושבי היחיד בסדרה. תוכנן כמטוס חלופי למטוסי ה-Su-27 של חיל האוויר הרוסי וכן למכירה לאינדונזיה. Su-30KN – שדרוג של הדגמים Su-27UB וה-Su-30K. Su-30M – שדרוג של ה-Su-27PU והפיכתו למטוס רב משימתי. Su-30MK – גרסת הייצוא של המטוס אשר נחשפה ב־1993. Su-30M2 – שדרוג של ה-Su-30MK, בעל הנעה וקטורית. Su-30MKI (אנ') – גרסת הייצוא להודו, הכוללת מערכות ישראליות, הודיות וצרפתיות. מרבית המטוסים אמורים להיבנות על ידי חברת HAL – התעשייה האווירית ההודית. גרסה זו ידועה גם בקוד דיווח נאט"ו Flanker-H. Su-30MKK (אנ') – גרסת הייצוא לסין. גרסה זו ידועה גם בקוד דיווח נאט"ו Flanker-G. Su-30MKM (אנ') – גרסת הייצוא למלזיה. כוללת מערכות רוסיות, דרום אפריקאיות וצרפתיות. Su-30MKV – גרסת הייצוא לוונצואלה. מבוסס על ה-Su-30MK2. Su-30MK2 – כוללת שדרוגים של מערכות האלקטרוניקה וכן יכולות תקיפה נגד אוניות. Su-30MK2V – גרסת הייצוא של ה-Su-30MK2 לווייטנאם. Su-30MK3 – ‏Su-30MKK עם מכ"ם AESA (אנ') ויכולות תקיפה נגד אוניות. Su-30MKA – גרסת הייצוא לאלג'יריה הדומה ל-Su-30MKI אך כולל מערכות צרפתיות משופרות. רוסיה רוסיה ארמניה ארמניה אוגנדה אוגנדה הודו הודו – קלטה את דגם Su-30MKI המשלב בין היתר גם טכנולוגיה ישראלית וצרפתית. מרבית המטוסים שרכשה הודו הורכבו בהודו עצמה. בסך הכל קלט חיל האוויר ההודי 240 מטוסים. הרפובליקה העממית של סין סין – קלטה את דגם ה-Su-30MKK, חיל האוויר הסיני קלט 76 מטוסים בעוד שחיל הים הסיני קלט 24 מטוסים מדגם סוחוי-30MK2. כמו כן סין מפעילה את הסוחוי-27 ומייצרת גם גרסאות עצמאיות של המטוס (J-11). ונצואלה ונצואלה – רכשה 24 מטוסים מדגם Su-30MK2. אלג'יריה אלג'יריה – רכשה 28 מטוסים מדגם Su-30MKA. מלזיה מלזיה – רכשה 18 מטוסים מדגם Su-30MKM. אינדונזיה אינדונזיה – מפעילה שני מטוסים והזמינה 6 מטוסים נוספים מדגם Su-30MK2. וייטנאם וייטנאם – מפעילה 12 מטוסים.