האימפריה הקולוניאלית הצרפתית

האימפריה הקולוניאלית הצרפתית החלה את דרכה מעבר לים בשנת 1534 כאשר בשליחות פרנסואה הראשון, מלך צרפת כבש ז'אק קרטייה את מפרץ גאספה שבקנדה. צרפת החזיקה בקולוניות עד שנות ה-60 של המאה ה-20. במאות ה-19 וה-20 נחשבה האימפריה הצרפתית לאימפריה הקולוניאלית השלישית בגודלה, אחרי ספרד ובריטניה. בשיאה, בין 1919 ל-1939, השתרעה האימפריה הצרפתית על שטח של כ-13,500,000 קמ"ר. יחד עם צרפת המטרופוליטנית, סך כל השטח שהיה נתון תחת ריבונות צרפתית בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים היה 13,500,000 קילומטר רבוע, כעשירית משטחו היבשתי של כדור הארץ. צרפת ממשיכה להחזיק במספר איים וארכיפלגים בצפון האוקיינוס האטלנטי, באיים הקריביים, באוקיינוס ההודי, בדרום האוקיינוס השקט ובאוקיינוס הדרומי. צרפת שולטת גם בגיאנה הצרפתית, טריטוריה על אדמת אמריקה הדרומית, ששטחה כ-123,000 קילומטר רבוע. כל אלו נהנים מייצוג פוליטי מלא ומרמה מסוימת של אוטונומיה (ראו חלוקה מנהלית של צרפת). מסעותיהם המוקדמים של ג'ובאני דה וראצאנו וז'אק קרטייה בתחילת המאה ה-16, וכמו כן מסעותיהם של הדייגים הצרפתים לגדות הגדולות של ניופאונדלנד במהלך המאה, היו תחילתה של האימפריה הצרפתית הראשונה; אך ההגנה הספרדית על המונופול שלה באמריקה, ומלחמות הדת של סוף המאה ה-16 מנעו מצרפת לבסס קולוניות. ניסיונותיהם הראשונים של הצרפתים להקים קולוניה בריו דה ז'ניירו, ב-1555 ("צרפת האנטארקטית"), בסנט לואיס ב-1612 ("צרפת המשוונית"), ובפלורידה (כולל מבצר קרוליין ב-1562) היו כושלים, בשל מוכנותם של הספרדים והפורטוגזים. הקמתה האמיתית של האימפריה התרחשה ב-27 ביולי 1605, עם הקמתה של פורט רויאל באקדיה שבצפון אמריקה (כיום בנובה סקוטיה, קנדה). מספר שנים מאוחר יותר, ב-1608, הקים סמואל דה שמפלן את קוויבק, שעתידה להפוך לבירתה של מושבת הכתר הענקית "צרפת החדשה". בזכות בריתותיהם עם השבטים האינדיאנים, יכלו הצרפתים להשתלט על רוב אדמתה של צפון אמריקה. שטחי ההתיישבות הצרפתית הוגבלו בדרך כלל לעמקו של נהר סנט לורנס. קודם להקמת מועצת הריבונות ב-1663, הטריטוריה של צרפת החדשה פותחה כקולונית סוחרים. רק לאחר הגעתו של המושל ז'אן טלון (Talon) ב-1665 נתנה צרפת למושבותיה באמריקה די משאבים להקמת מושבות כמו אלו הבריטיות. באופן יחסי לא היה לצרפת עניין גדול בקולוניאליזם, והיא התרכזה יותר בשליטתה באירופה. לאורך ההיסטוריה של צרפת החדשה היא פיגרה לרוב אחרי צפון אמריקה הבריטית, הן באוכלוסייתה והן בכלכלתה. אקדיה עצמה אָבדה לטובת הבריטים בהסכם אוטרכט ב-1713. ב-1699 גדלו הטריטוריות הצרפתיות בצפון אמריקה אף יותר, עם הקמת לואיזיאנה באגנו של נהר המיסיסיפי. רשת הסחר וההתיישבות הנרחבת בלואיזיאנה עד לקנדה דרך הימות הגדולות הוגנה על ידי סדרת מבצרים, שרבים מהם רוכזו באזור שכיום כלול במדינות אילינוי וארקנסו, ארצות הברית. בעת שהאימפריה הצרפתית בצפון אמריקה התעצמה, החלו הצרפתים לבנות אימפריה קטנה אך רווחית באיי הודו המערביים. התיישבות לאורך חופה של דרום אמריקה החלה ב-1624, וקולוניה הוקמה בסנט קיטס ב-1625. חברת האיים האמריקניים הקימה קולוניות בגוואדלופ ובמרטיניק ב-1635, וקולוניה הוקמה מאוחר יותר בסנט לוסיה (1650). הקולוניה החשובה ביותר בקריביים הוקמה ב-1664, בסן-דומנג (Saint-Domingue; כיום האיטי), בחציו המערבי של האי הספרדי היספניולה. במאה ה-18 צמחה סן-דומנג לקולוניה העשירה ביותר בסוכר בקריביים. חציו המזרחי של היספניולה (כיום הרפובליקה הדומיניקנית) הפך גם הוא לקולוניה צרפתית, לאחר שספרד מסרה אותו לידיה ב-1759. ההתפשטות הקולוניאלית של צרפת לא הוגבלה רק לעולם החדש: במערב אפריקה החלו הצרפתים להקים נקודות מסחר לאורך חופה של סנגל ב-1624. ב-1664, חברת הודו המזרחית הצרפתית הוקמה כדי להיכנס לסחר במזרח. קולוניות הוקמו בהודו - בצ'אנדרנאגור שבבנגל (1673) ובדרום מזרח פודוצ'רי (1674), ומאוחר יותר בינאם (1723), במה (1725) ובקראיקל (1739). קולוניות הוקמו גם באוקיינוס ההודי - באי בורבון (ראוניון, 1664) באי צרפת (מאוריציוס, 1718), ובאיי סיישל (1756). בתום המאה ה-17 החלה סדרה של מאבקים קולוניאליים בין צרפת ובריטניה, שבסופם איבדה צרפת את רוב שטחי האימפריה הראשונה שלה: מלחמת המלך ויליאם, שזירתה באירופה נודעה כמלחמת הברית הגדולה (1688–1697) מלחמת המלכה אן, שזירתה באירופה נודעה כמלחמת הירושה הספרדית (1702–1713) מלחמת המלך ג'ורג', שהיוותה חלק ממלחמת הירושה האוסטרית (1744–1748) ומלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1763). לאחר ארבע מלחמות אלו, שנודעו בשם "המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת", המשיכו הצרפתים והאנגלים בעימותים, מוגבלים בחלקם, במסגרת המהפכה האמריקאית (1778–1783), המהפכה הצרפתית (1793–1802) והמלחמות הנפוליאוניות (1803–1815). כל העימותים לעיל, שנמשכו לאורך כל המאה ה-18, נודעו כמלחמת מאה השנים השנייה. מלחמת הצרפתים והבריטים, שנודעה באירופה כמלחמת שבע השנים, הסתיימה בהפסד צרפתי, ובהעברת מספר עצום של תושבים צרפתים לבריטניה (מעל למיליון מתיישבים). בסוף המלחמה נמסרו לבריטניה שטחי "צרפת החדשה", חוץ מלואיזיאנה הצרפתית שעברה לספרד, והאיים סן-פייר ומיקלון שנשארו בידי צרפת. המאבק על השליטה בהודו הסתיים גם הוא בניצחונה של בריטניה, ורוב הודו הצרפתית עברה לשליטתה. גם בקריביים עברו רוב איי הודו המערבית כגרנדה וסנט לוסיה לשלטון בריטי. אף על פי שאיבוד קנדה עתיד לגרום לצער בצרפת בדורות הבאים, באותה עת לא גרמה האבידה לצער כל כך גדול; קולוניאליזם לא נחשב לדבר כה חשוב או מוסרי בצרפת. האימפריה הצרפתית התאוששה מעט בזמן המהפכה האמריקאית, כשסנט לוסיה הוחזרה לה בחוזה פריז של 1783. אסון אמיתי פרץ בשארית האימפריה כשסן-דומנג, הקולוניה העשירה והחשובה ביותר שלה, אבדה כתוצאה ממרד עבדים עצום, שפרץ חלקית בגלל ההפרדה באי. העבדים, שהונהגו בידי טוסן לוברטיר, ולאחר שנתפס בידי הצרפתים ב-1801, בידי ז'אן-ז'אק דסאלין, המשיכו במרד נגד הצרפתים, הספרדים, והבריטים, ולבסוף קיבלו עצמאות ב-1804. סן-דומנג, שלאחר קבלת העצמאות נקראה האיטי, הפכה לרפובליקה השחורה הראשונה בעולם. באותו הזמן, פרצה מלחמה חדשה עם בריטניה, וגרמה לאיבוד רוב הקולוניות הצרפתיות. אלו הוחזרו אליה בהסכם אמיין ב-1802, אך כשמלחמה פרצה שוב ב-1803, כבשו אותן הבריטים בחזרה. הכיבוש המחודש של לואיזיאנה לא היה מוצלח, מכיוון שהצרפתים לא יכלו להעביר מתיישבים או הספקה בגלל המצור של הצי הבריטי באוקיינוס האטלנטי. לכן, החליטה צרפת למכור אותה לארצות הברית ב-1803. גם הניסיון הצרפתי לכבוש את מצרים ב-1793 נכשל. בסופן של המלחמות הנפוליאוניות, רוב הקולוניות הצרפתיות הוחזרו אליה, גוואדלופ ומרטיניק בקאריבים, גיאנה בדרום אמריקה, מספר נקודות מסחר בסנגל, האי בורבון (ראוניון) באוקיינוס ההודי, ומספר ערים בהודו. בריטניה סיפחה את סנט לוסיה, טובגו, איי סיישל ואת האי צרפת (מאוריציוס). האימפריה הצרפתית השנייה החלה בכיבוש הצרפתי של אלג'יריה ב-1830. בזמנה של הקיסרות השנייה, שהונהגה תחת נפוליאון השלישי, צרפת ניסתה להפוך את מקסיקו למושבה צרפתית, אך נכשלה, והצרפתים הוכרחו לנטוש את הניסיון לאחר שנשיא ארצות הברית, אנדרו ג'ונסון, הפיץ את דוקטרינת מונרו. ההתערבות הצרפתית במקסיקו נמשכה מ-1861 עד ל-1867. נפוליאון השלישי כבש את קוצ'ין-סין (חלקה הדרומי של וייטנאם המודרנית), והפך את קמבודיה לקולוניה. רק לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה של 1870–1871 והקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית (1871–1940) נכבשו רוב הקולוניות המאוחרות של צרפת. ב-1884–1885 כבשו הצרפתים מבסיסיהם בקוצ'ין-סין את טוקין ואת אנאם (בווייטנאם המודרנית). אלו, ביחד עם קמבודיה וקוצ'ין-סין, הפכו להודו-סין הצרפתית (שאליה סופחו לאוס ב-1887 וקוואנג צ'ו וואן ב-1900). חוזה הזיכיון הצרפתי בשאנגחאי נחתם ב-1849, ונמשך עד ל-1946. השטחים הצרפתים בצפון אפריקה התרחבו עם הפיכת תוניסיה לקולוניה צרפתית ב-1881. בהדרגה, במהלך מאה זו כבשה צרפת את רוב מערב, מרכז וצפון אפריקה (כולל המדינות המודרניות אלג'יריה, תוניסיה, מרוקו, גבון, מאוריטניה, סנגל, גינאה, מאלי, חוף השנהב, בנין, ניז'ר, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית, והרפובליקה של קונגו). המיסיון המרכז-אפריקאי ומשלחת צבאית נשלחו מסנגל ב-1898 כדי לכבוש את אגנו של נהר הצ'אד ולאחד את כל הטריטוריות הצרפתיות במערב אפריקה. המשלחת יצאה במשותף עם שתי משלחות אחרות, משלחת פורה-למי ומיסיון ג'נטיל, שיצאו מאלג'יריה ומקונגו המרכזית במתואם. עם מותו של המצביא המוסלמי רביח אז-זובאיר, השליט הגדול באזור, והקמת הטריטוריה הצבאית של צ'אד ב-1900, השיג המיסיון את כל מטרותיו. כחלק מהמירוץ לאפריקה, כבשה צרפת את שאר מערב ומרכז היבשת כדי להתחרות בבריטים. תחרות זו גרמה לתקרית פשודה, שבה הותקפה משלחתו של ז'אן-בטיסט מרשאן בידי לורד קיצ'נר. לאחר תקרית זו נחתמה ההסכמה הלבבית הרביעית. במהלך משבר אגאדיר של 1911, תמכה בריטניה בצרפת, ומרוקו הפכה לבסוף, בהסכם הדדי, למדינת חסות צרפתית. באותו הזמן הקימו הצרפתים מושבות בדרומו של האוקיינוס השקט, כולל קלדוניה החדשה, קבוצת האיים שמרכיבה את פולינזיה הצרפתית (כולל איי החברה, איי מרקיז ואיי טומוטו), ופתחה בשליטה משותפת עם בריטניה על ההברידים החדשים (כיום ונואטו). צרפת גדלה קולוניאלית בפעם האחרונה לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשקיבלה מנדטים על השטחים העות'מאנים לשעבר, שכיום מרכיבים את סוריה ולבנון, וכמו כן על רוב השטחים הקולוניאלים של גרמניה בקמרון ובטוגו. הטבעת החותם שטבעו הצרפתים בקולוניות שלהם הוא פרויקט מיסיון של הציוויליזציה (צרפתית: mission civilisatrice), שתפקידו היה להנחיל את התרבות האירופית לקולוניות הצרפתיות. אפריקנים שאימצו את התרבות הצרפתית, כולל דיבור רהוט של השפה הצרפתית והמרת דתם לנצרות, קיבלו אזרחות צרפתית מלאה, כולל זכות הצבעה. האימפריה הצרפתית החלה להתפרק במהלך מלחמת העולם השנייה, כשחלקים שונים של האימפריה נכבשו בידי מדינות שונות; הכיבוש היפני בהודו-סין, הכיבוש הבריטי של סוריה, לבנון ומדגסקר, הכיבוש הבריטי-אמריקאי במרוקו והכיבוש הגרמני בתוניסיה. אך למרות זאת, השליטה הוחזרה בהדרגה לצרפת בידי שארל דה גול. האיחוד הצרפתי הוקם בחוקה של 1946, והחליף את האימפריה הקולוניאלית הישנה. מיד לאחר מכן, החלה צרפת להתמודד עם תנועת הדה-קולוניזציה. באסיה, הו צ'י מין ווייט מין הכריזו על עצמאותה של וייטנאם, ופתחו במלחמת הודו-סין הראשונה. ב-1955 החלה התקוממות באיחוד העממי של קמרון, שהונהגה בידי רובן אום ניוב. לבסוף, ההתקוממות דוכאה ביד קשה. כמעט מיד לאחר שהמלחמה בווייטנאם הסתיימה בנסיגת הכוחות הצרפתים ב-1954, החלה התקוממות בקולוניה הוותיקה ביותר של צרפת, אלג'יריה. מלחמת העצמאות של אלג'יריה החלה באותה השנה. אלג'יריה הייתה בעייתית במיוחד לצרפתים, מאחר שהמספר הגדול ביותר של מתיישבים אירופאים הגיע לאלג'יריה במהלך 132 שנות השלטון הצרפתי. המלחמה נגמרה בעצמאותה של אלג'יריה בשנת 1962. האיחוד הצרפתי הוחלף בקהילה הצרפתית בחוקה של 1958. רק גינאה סרבה להצטרף לארגון הקולוניאלי החדש, עקב משאל עם. הקהילה הצרפתית התמוססה במהלך מלחמת העצמאות האלג'יראית; רוב הקולוניות האפריקאיות של צרפת קיבלו עצמאות ב-1960, גם לאחר משאל עם. כיום, רק מספר קולוניות נשארו חלק מצרפת, תחת הסטטוס מחוז או קולקטיב. צרפתית אפריקאית – ערך העוסק בדיאלקטים השונים של צרפתית המדוברים ביבשת אפריקה, שבה הייתה נוכחות משמעותית של האימפריה הקולוניאלית של צרפת מדיה וקבצים בנושא האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בוויקישיתוף חשיבותן הכלכלית של מושבות צרפת במלחמה מערכות 4 נובמבר 1940. צרפת, מושבות, דף שער בספרייה הלאומית