laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Anthology 3

Anthology 3 הוא אלבום אוסף כפול של להקת הביטלס שיצא בשנת 1996 כחלק מהאוסף המשולש The Beatles Anthology. האלבום כולל קטעים נדירים וחלופיים מהשנתיים האחרונות של פעילותם. הוא כולל קטעים מזמן הקלטת האלבום הלבן עד להתפרקותם, אחרי ההקלטות לאלבום Let It Be ב-1970. כל השירים נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני, למעט אם צוין אחרת. A Beginning (ג'ורג' מרטין) Happiness Is a Warm Gun Helter Skelter Mean Mr. Mustard Polythene Pam Glass Onion Junk (מקרטני) Piggies (ג'ורג' האריסון) Honey Pie Don't Pass Me By (רינגו סטאר) Ob-La-Di, Ob-La-Da Good Night (אינסטרומנטלי) Cry Baby Cry Blackbird Sexy Sadie While My Guitar Gently Weeps (האריסון) Hey Jude Not Guilty (האריסון) Mother Nature's Son Glass Onion (גרסת מונו) Rocky Raccoon What's The New Mary Jane Step Inside Love / Los Paranoias (הביטלס) I'm So Tired I Will Why Don't We Do It in the Road? Julia I've Got a Feeling She Came in Through the Bathroom Window Dig A Pony Two Of Us For You Blue (האריסון) Teddy Boy (מקרטני) Rip It Up (רוברט באקוול-ג'ון מרסקלסו) / Shake, Rattle and Roll (צ'ארלס קלהון) / Blue Suede Shoes (קארל פרקינס) The Long And Winding Road Oh! Darling All Things Must Pass (האריסון) Mailman, Bring Me No More Blues (רוברטס-כץ-קלייטון) Get Back Old Brown Shoe (האריסון) Octopus's Garden (סטאר) Maxwell's Silver Hammer Something (האריסון) Come Together Come and Get It (מקרטני) Ain't She Sweet (אגר-יילן) Because Let It Be I Me Mine (האריסון) The End מידע על האלבום Anthology 3 באתר MusicBrainz מידע על האלבום Anthology 3 באתר AllMusic האלבום Anthology 3 באתר Discogs האלבום Anthology 3 באתר ספוטיפיי Beatles – Anthology 3, באתר איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (באנגלית)
אל-חרם

אל-חרם (בערבית: الحرم) היה כפר ערבי על חוף הים התיכון, כ-10 ק"מ צפונית ליפו, שנבנה סביב מסגד סידנא עלי ולעיתים אף מכונה על שמו. תושבי הכפר נמלטו ממנו בעת מלחמת העצמאות. רוב אדמות הכפר צורפו לשטח העיר הרצליה והמועצה המקומית כפר שמריהו. תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, וכלכלתם התבססה על חקלאות ודיג. המשפחות הגדולות בכפר היו משפחת אל-מסרי ומשפחת אל-כרים. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נקנו מהאפנדי של אל-חרם חלק ניכר מאדמות הכפר על ידי קהילת ציון אמריקאית. על אדמות אלה (ועל אדמות כפרים שכנים, כמו אג'ליל) הוקמו היישובים הרצליה, רשפון וכפר שמריהו. בשנת 1944 מנה הכפר כ-520 נפש ושטחו כלל 3,320 דונם. בשנת 1945 היו שייכים 4,745 דונם משטחי הכפר לגורמים יהודיים שרכשו שטחים לשם הרחבתם של היישובים לידו. ב-1948, בעת מלחמת העצמאות, חששו תושבי הכפר לחייהם למרות הקשרים הטובים עם שכניהם היהודים, ולאחר כיבוש יפו נמלטו התושבים מהאזור והתמקמו בעיקר בטייבה ובכפר מוקיבלה בכוונה לשוב לביתם עם תום המלחמה. חלקם הועברו למחנות פליטים מעבר לקו הירוק. על-פי עדויות של כמה מהמתיישבים הראשונים בהרצליה, התושבים היהודיים הגיעו לכפר ושוחחו עם תושביו לפני פרוץ המלחמה, בשיחה נאמר כי היהודים מתחייבים לשמור על שלומו של הכפר וכי לתושבי אל-חרם אין כלל מקום לדאגה, אולם לאחר מספר תקיפות שביצעו ההגנה והאצ"ל באזור, עזבו התושבים הערבים את הכפר. לאחר תום המלחמה לא התירה להם ממשלת ישראל לחזור לבתיהם. רוב תושבי הכפר וצאצאיהם נותרו בטייבה ומוקיבלה. במרץ 1949 הוקמה בתחומי הכפר הנטוש מעברה ששמה הרשמי היה "רשף", על שם חורבות אפולוניה (רשפון-ארסוף) הסמוכות, התושבים היו עולים יוצאי מזרח אירופה. המקום נודע גם בשמות "מעברת סידנא עלי", "מעברת נוף ים" או "סידני עלי", בשנת 1952 צורפה המעברה להרצליה וכיום זה חלק משכונת "נוף-ים" בהרצליה. אדמות הכפר הועברו לשטח העיר הרצליה והמועצה המקומית כפר שמריהו. כיום רבים מבתי הכפר הרוסים, ועל חלקם נבנו חלק מבתי התושבים היהודיים. מסגד סידנא עלי, שהיה במרכז הכפר, נותר על תלו ולימים שוקם וחזר לתפקד כמסגד פעיל. בית הקברות של הכפר פרוץ ומוזנח. מדיה וקבצים בנושא אל-חרם בוויקישיתוף א. כנרתי, כפר הדייגים שפרש רשתותיו על מעפילים: סידני־עלי היא עברית...: הכפר הערבי הנטוש שהבחירות התקיימו בו – פעמיים בשבוע, מעריב, 14 ביולי 1949 בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 82. מתוכם 520 ערבים ו-360 יהודים נתוני סקר הכפרים 1945 המנדטורי, יצא לאור על ידי מכון המחקר של אש"ף, לבנון, 1970. מפה (באנגלית) עם ציון הכפר 'אל הרם'. הוכנה ע"י צבא בריטניה, 1919, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור רועי מרום,"ההתיישבות הערבית המחודשת באזור רעננה", בתוך: יצחק שטייגמן, משממה למושבה פורחת – רעננה – דגם להתיישבות פרטית בארץ ישראל (1981-1922), ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2017, עמ' 436. מרדכי נאור, סיפורי הרצליה - 50 פרשיות בתולדות הרצליה, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2013, הפרק "הערבים עוזבים, הערבים עוזבים", עמ' 122–125. כל-מקום, פנקס כיס להכרת הארץ, הוצאת מטכל/אכא, ענף השכלה, אוגוסט 1953 עמ' 227 הערך רשף: "ישוב קליטה בשרון...נוסד במרץ 1949 בכפר הנטוש סידנא עלי" ד"ר זאב וילנאי, אנציקלופדיה לידיעת הארץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 1956 עמ' 1127 הערך רשף: "ישוב עברי בשרון הדרומי...ניתן על יסוד השם רשפון, עיר קדומה שהייתה בקרבתו." ברשימת השינויים של הלמ"ס בשורות 1168 ו-1455: המקום "סידני עלי" ששמו הנוסף "רשף", סמל המקום שבוטל הוא 0470, נכלל בהרצליה בשנת 1952
קבר גרנט

קבר גרנט (באנגלית: Grant's Tomb; השם הרשמי: General Grant National Memorial) הוא מאוזוליאום לנשיא ה-18 של ארצות הברית יוליסס ס. גרנט, הממוקם ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק. במאוזוליאום טמונה גם אשתו של הנשיא - ג'וליה דנט גרנט. שמו הרשמי של המאוזוליאום הוא "האנדרטה הלאומית לג'נרל גרנט" (General Grant National Memorial), והוא ממוקם על גדת נהר ההדסון, בפארק ריוורסייד. הקבר תוכנן על ידי האדריכל ג'ון דנקן, ובנוי מגרניט ומשיש. הקמת המבנה הסתיימה בשנת 1897, ובעת הקמתו היה המבנה - המאוזוליאום הגדול ביותר בצפון אמריקה. דנקן בתוכניתו ניסה להקים מבנה הדומה למאוזוליאום בהאליקרנסוס (אחד משבעת פלאי העולם העתיק), או, ליתר דיוק, מבנה שאמור להיות דומה לו, שכן המאוזוליאום בהליקרנאסוס לא נשתמר, ואין מידע מדויק כיצד נראה. בהלווייתו של גרנט נכחו למעלה ממיליון צופים שצפו בתהלוכה בה צעדו אנשי צבא רבים, נשיא ארצות הברית באותה עת גרובר קליבלנד, שרי הממשלה, כל שופטי בית המשפט העליון, וכל חברי בית הנבחרים האמריקאי. בפתיחת המבנה, שנערכה ב-27 באפריל 1897 (יובל ה-75 להולדתו של גרנט) נכח מספר דומה של צופים וכן נשיא ארצות הברית באותה עת ויליאם מקינלי. תוכניתו של דנקן, שאושרה על ידי איגוד אנדרטת גרנט, כללה גרם מדרגות שהוביל אל גני טרסה הצופים אל הנהר. התוכנית שונתה וקוצצה משיקולים תקציביים. האנדרטה כוללת עיטורים רבים ובהם פסיפסים. במרכז הכיפה מצוי אוקולוס המאיר את שני ארונות הגרניט של גרנט ואשתו. מעל הכניסה למבנה חקוקות המילים מתוך האוטוביוגרפיה של גרנט משנת 1885: "Let us have peace" - "תנו לנו שלום". מאז ה-14 באוגוסט 1958 מנוהל האתר על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. במהלך המאה ה-20, ועל אף היותו אתר מוגן, סבל המבנה הזנחה רבה, ואף כוסה גרפיטי. בשנת 1989 בעקבות יציאתו לאקרנים של הסרט "גלורי", המתאר את מלחמת האזרחים, גבר העניין באתר, ולאחר שעבודה של פרנק סקטורי (Frank Scaturro), סטודנט מאוניברסיטת קולומביה, שמתארת את הזנחת האתר פורסמה בכלי התקשורת, החליט רשות הפארקים על השקעה של 1.8 מיליון דולרים בשיקום האתר. ב-27 באפריל 1997 הסתיימו עבודות השיקום. קבר הרדינג אנדרטת זיכרון נשיאותית מדיה וקבצים בנושא קבר גרנט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קבר גרנט איגוד קבר גרנט הלווייתו של גרנט באתר PBS ההקדשה המחודשת של האתר במלאת מאה שנה להקמתו תצלום אוויר של המבנה באתר גוגל ארת' קבר גרנט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קבר גרנט, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
רעמסס

האם התכוונתם ל... רעמסס הראשון – פרעה מצרים בשנים 1292-‏1290 לפנה"ס, מייסד השושלת ה-19 רעמסס השני – המכונה "רעמסס הגדול" – פרעה מצרים בשנים 1279-‏1213 לפנה"ס רעמסס השלישי – פרעה מצרים בשנים 1186-‏1155 לפנה"ס רעמסס הרביעי – פרעה מצרים בשנים 1155-‏1149 לפנה"ס רעמסס החמישי – פרעה מצרים בשנים 1149-‏1145 לפנה"ס רעמסס השישי – פרעה מצרים בשנים 1145-‏1137 לפנה"ס רעמסס השביעי – פרעה מצרים בשנים 1137-‏1130 לפנה"ס רעמסס השמיני – פרעה מצרים בשנים 1130-‏1129 לפנה"ס רעמסס התשיעי – פרעה מצרים בשנים 1129-‏1111 לפנה"ס רעמסס העשירי – פרעה מצרים בשנים 1111-‏1107 לפנה"ס רעמסס האחד עשר – פרעה מצרים בשנים 1107-‏1077 לפנה"ס פיתום ורעמסס – ערי המסכנות במצרים העתיקה
פי החירות

פִּי הַחִירֹת - התחנה השלישית של בני ישראל בדרכם מארץ מצרים לארץ כנען. לפי התורה, המקום נמצא "בין מיגדול ובין הים לפני בעל צפון", ופירוש השם הוא "בפתח מקום הנקרא חירות". המקום מזוהה עם תעלת מים שהמצרים חפרו זמן רב לפני יציאת בני-ישראל ממצרים, תעלה זו שימשה בתור גבול ונקראה במצרית "המים המפרידים". על פשר השם הזה כתבו במכילתא "מה חירות הללו לא היו משופעות אלא גדודיות ולא היו תרוטות אלא מוקפות, ולא היו עגולות אלא מרובעות, ולא היו מעשה אלא מעשה שמים, ועיניים היו להם לפתחם כמין זכר וכמין נקבה" כלומר אלו מין בורות עם פתחים מרובעים ומאוזנים, שנעשו על ידי שמים, והיו להם שני פתחים כמו זכר ונקבה. בתרגום השבעים ליוונית פירשו פי החירות = "רינוקורורה". רינו = אף, קורורה = כרות. כנראה הבינו החכמים שפי = אף והחירות = כרות. ולכן תרגמו כך ליוונית. היום רינוקורורה (אנ') מזוהה עם אל עריש. במצרית עתיקה פי = בית וחירה = אובליסק, מכאן שפי החירות = בית האובליסקים. המחצבה שממנה חצבו את האובליסקים במצרים. השוו ביציאת מצרים בספר שמות, פרק י"ד, פסוק ב' מול פרשת מסעי בספר במדבר, פרק ל"ג, פסוק ז'. כמו בפסוק "ויסעו מפני החירות" (ספר במדבר, פרק ל"ג, פסוק ח'), כשהמילה "מפני" מתחלפת עם המילה "מלפני". כמו כן, באכדית פירוש המילה "חירת" היא תעלה. ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מרה – נוזל המופרש מהכבד ותפקידו בעיכול שומנים כיס המרה – איבר שתפקידו לאגור ולהפריש את המרה מרה שחורה – כינוי לדיכאון מארה (יונק) – מכרסם ממשפחת הקבייתיים מרה (אתר מקראי) – תחנה בדרכם של בני ישראל במדבר מרה (טנזניה) – אזור בטנזניה מרה (כפר) – כפר בהונגריה "מרה" – כינויה של אסתריה עובדיה, פרטיזנית יוגוסלבית "מרה" – כינוי לנעמי במגילת רות מארה מר (פירושונים) המר
החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם

החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שנתקבלה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ב-19 במרץ 1978, חמישה ימים לאחר פרוץ מבצע ליטני. ההחלטה קראה לישראל להסיג את כוחותיה מלבנון והיוותה את הבסיס להקמת יוניפי"ל. החלטת מועצת הביטחון התקבלה חמישה ימים לאחר פלישת ישראל ללבנון ב-14 במרץ, שבאה בעקבות רצח 35 ישראלים בפיגוע כביש החוף ב-11 במרץ על ידי אנשי אש"ף שבאו מלבנון. הייתה זו התקפה אחת בסדרת פיגועים שמקורם בלבנון באותה תקופה. מטרת המבצע הייתה לסלק את בסיסי אש"ף מדרום לנהר הליטני ולהבטיח את גבולה הצפוני של ישראל. האו"ם, בעידודה של ארצות הברית, ביקש להקים כוח שמירת שלום שייכנס לשטח אותו כבשה ישראל כדי לאפשר את נסיגת צה"ל ולבסס את שלטון ממשלת לבנון בדרום המדינה. מאמצים אלו נשאו פרי בהחלטת האו"ם 425, שנתקבלה במהלך ישיבה מס' 2074 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-19 במרץ, שהובילה להקמת יוניפי"ל. (תרגום לא רשמי) "מועצת הביטחון, רשמה לפניה את מכתביהם של נציג לבנון ונציג ישראל, האזינה לנציגי לבנון וישראל, מודאגת מאוד מהידרדרות המצב במזרח התיכון והשלכותיו על קיומו של השלום הבינלאומי, משוכנעת שהמצב הנוכחי מחייב את השגתו של שלום צודק במזרח התיכון: 1. קוראת לכיבוד קפדני של שלמותה, ריבונותה, ועצמאותה הפוליטית של לבנון בגבולותיה המוכרים; 2. קוראת לישראל להפסיק מיד את פעולותיה הצבאיות נגד שלמותה הטריטוריאלית של לבנון ולהסיג ללא דיחוי את כל כוחותיה מהשטח הלבנוני; 3. מחליטה, לאור בקשתה של ממשלת לבנון, להקים מיד כוח ארעי לדרום לבנון למטרת הבטחת נסיגת הכוחות הישראליים, החזרת השלום והביטחון וסיוע לממשלת לבנון להבטיח את החזרת סמכותה האפקטיבית באזור, הכוח יורכב מאנשים מהמדינות החברות; 4. מבקשת מהמזכיר הכללי לדווח למועצה בתוך 24 שעות על ביצוע החלטה זו." חיילי יוניפי"ל החלו להגיע ללבנון ב-23 במרץ - ארבעה ימים לאחר קבלת ההחלטה. צה"ל סיים את נסיגתו מהשטח בחודש יוני. בשנת 1982 שבה ישראל ופלשה ללבנון - מבצע שלום הגליל והחזיקה בשטח לבנוני עד מאי 2000 - הנסיגה מרצועת הביטחון. מזכ"ל האו"ם הכריז ב-16 ביוני 2000 שבנסיגה מרצועת הביטחון ישראל עמדה בתנאי החלטת מועצת הביטחון. קו הגבול בין המדינות זכה לכינוי "הקו הכחול". לאחר הנסיגה העלתה לבנון טענה חדשה שחוות שבעא שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים הן שטח לבנוני. ישראל טוענת (והאו"ם מקבל את טענתה) שהחוות הן חלק מרמת הגולן, וגורלן יוכרע במשא ומתן בין ישראל לסוריה. ממשלת לבנון לא פרסה את צבאה בדרום לבנון, כפי שנדרשה לעשות בהחלטה 1391 של מועצת הביטחון של האו"ם (אנ') והחלטה 1583 של מועצת הביטחון של האו"ם והשטח היה למעשה בשליטת ארגון החזבאללה עד מלחמת לבנון השנייה. ישראל התלוננה על כך באו"ם מספר פעמים. גם לאחר שצבא לבנון נפרס לאורך הגבול עם ישראל לאור החלטה 1701 של מועצת הביטחון, שסיימה את מלחמת לבנון השנייה, עדיין נותרה השליטה המוחלטת בשטח בידי מחבלי החזבאללה, דיוויזיה של איראן על קו הגבול עם ישראל, שברצונה מפעילה טרור כנגד ישראל. ניסיונות בין-לאומיים לתיווך בין ישראל ללבנון לשם קביעת גבול יבשתי מוסכם ביניהן, פתרון סוגיית חוות שבעא ונקודות מחלוקת אחרות והסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון מתחדשים אחרי פרקי תוקפנות מצד חזבאללה - מלחמת לבנון השנייה, שיגור כטב"מים לעבר אסדת הגז בשדה כריש ומלחמת חרבות ברזל. הטקסט המלא של החלטה, באתר האומות המאוחדות ההודעה הרשמית לעיתונות בה מועצת הביטחון מאשרת את מסקנת המזכיר הכללי מ-16 ביוני בדבר נסיגת ישראל מלבנון יואב זיתון, ליעד אוסמו, צה"ל יירט 3 כטב"מים של חיזבאללה בדרך לאסדת גז, לראשונה גם עם טילים מסטי"ל, באתר ynet, 2 ביולי 2022
אקשהוס

אקשהוס (בנורווגית: Akershus) הוא אחד ממחוזות נורווגיה. למחוז גבול משותף עם המחוזות הדמרק, אופלנד, בוסקרוד, אוסלו (המהווה מחוז בפני עצמה) ואסטפול, וגם עם שוודיה. אקשהוס הוא המחוז השני המאוכלס ביותר לאחר אוסלו, ובו מעל לחצי מיליון תושבים. המחוז נקרא על שם מבצר אקשהוס. משרדי הניהול של המחוז נמצאים בעיר אוסלו, אשר אינה בתחומי המחוז. אקשהוס מוזגה עם בוסקרוד ואסטפול למחוז ויקן ב-1 בינואר 2020. כמונח גאוגרפי המשמעות של אקשהוס השתנתה עם הזמן. במקור התייחסה אקשהוס למחוז הראשי של אקשהוס, שכלל את מרבית מזרח נורווגיה, למעט טלמרק עילית ובוהוסלן (כיום בעיקר חלק משוודיה). מחוז אקשהוס המודרני הוא המשך ישיר למחוז המשנה אקשהוס, שנוצר בשנת 1682, וכלל את כל אוסלו המודרנית ואקשהוס. 1842 עיר הבירה כריסטיאניה, שהייתה אז חלק זעיר מאוסלו המודרנית, הפכה למחוז משנה נפרד במחוז הראשי של אקשהוס. המחוז הראשי של אקשהוס חדל להתקיים בשנת 1919, ואחריו אקשהוס בשימוש יומיומי הפך לשם נרדף למחוז המודרני שהדיר את כריסטיאניה. הנפה המרכזית והחשובה ביותר של אקשהוס, אקר, הועברה והתמזגה עם אוסלו בשנת 1948. המחוז כולל גם את המקום ההיסטורי איידסוול, 48 ק"מ צפונית לאוסלו, בו אשררה האספה הלאומית את החוקה הנורווגית בשנת 1814. [ציטוט נדרש] מדרום לאיידסבול נמצא שדה התעופה הבינלאומי, שדה התעופה אוסלו בגארדרמואן. שדה התעופה הבינלאומי הקודם של אוסלו, פורנבו, ממוקם גם אקשהוס. אחוזת סקאוגום של נסיך הכתר נמצאת באסקר (הארמון המלכותי באוסלו). המחוז נקרא על שם מצודת אקשהוס. המצודה נבנתה בשנת 1299 ומשמעות השם היא "הבית (המבוצר) של (המחוז) אקר". השם מטעה מעט כעת, מכיוון שהמבצר נמצא כעת מחוץ לאקשהוס (הוא נמצא במחוז אוסלו מאז 1842). למעשה, ממשל אקשהוס יושב גם מחוץ למחוז, במרכז אוסלו. אתר האינטרנט הרשמי של אקשהוס ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של נורווגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גרנט

האם התכוונתם ל... יוליסס ס. גרנט – הנשיא ה-18 של ארצות הברית אברהם גרנט – מאמן כדורגל ישראלי אדם גרנט – פסיכולוג אמריקאי בריאן גרנט – כדורסלן אמריקאי ג'וליה גרנט – הגברת הראשונה של ארצות הברית, אשתו של יוליסס גרנט הוראס גרנט – כדורסלן אמריקאי יו גרנט – שחקן קולנוע בריטי צופית גרנט – שחקנית ואשת טלוויזיה ישראלית, אשתו של אברהם גרנט קווין גארנט – כדורסלן אמריקאי קרי גרנט – שחקן קולנוע בריטי גארנט – מינרל המזוהה כ'נופך' שבאבני החושן גראנט – תעתיק שונה של אותו שם אישים ששמם הפרטי הוא גרנט
קרל גולדמארק

קרל גולדמארק (בגרמנית: Karl Goldmark; בהונגרית: Goldmark Károly, גולדמארק קארוי;‏ 18 במאי 1830 – 2 בינואר 1915) היה מלחין יהודי-הונגרי. גולדמארק נולד בעיירה ההונגרית קסטהיי (Keszthely) למשפחה יהודית בת 20 נפשות. אביו היה חזן הקהילה היהודית בעיירה. גולדמארק החל ללמוד נגינה בכינור אצל מורים מקומיים בעיירה. בשנת 1842 התקבל לאקדמיה המוזיקלית בעיר שופרון ובשנת 1844 נשלח על ידי אביו, שהבחין בכישוריו, לווינה שם המשיך את לימודיו בכינור וקומפוזיציה. מאורעות 1848 (אביב העמים) אילצו את גולדמארק להימלט מווינה. אחיו יוסף היה ממנהיגי ההתקוממות וגולדמארק נתפס, נאשם בהסתה ונידון למיתה. ברגע האחרון קיבל חנינה והורשה לחזור לווינה. גולדמארק עסק בהוראת נגינה בכינור, ובין מתלמידיו היה ז'אן סיבליוס וקרולינה בטלהיים-גומפרז. הוא עסק גם בביקורת מוזיקה ובהלחנה. האופרה הראשונה שהלחין הייתה מלכת שבא והיא זכתה להצלחה רבה. גולדמארק היה לדמות מוכרת בחיי המוזיקה של וינה וידיד אישי של יוהנס ברהמס. קרל גולדמארק נפטר בווינה בגיל 85. נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה. 1953 – שרות הבולאי של הונגריה הנפיק בול לכבודו. 1969 – המקהלה היהודית שהוקמה בבית המדרש לרבנים בבודפשט נושאת את שמו גולדמארק חיבר 7 אופרות, 2 קונצ'רטי לכינור ותזמורת, מוזיקה קאמרית לכלים שונים (חמישיות, רביעיות, שלישיות וסונאטות), יצירות למקהלה ושירים. שתי יצירות בולטות מושמעות עד היום: קונצ'רטו לכינור ותזמורת מס' 1 בלה מינור, אופוס 28 (1877). הקונצ'רטו הזה הוא אחד האהובים על יצחק פרלמן ובצוע שלו לקונצ'רטו יצא על גבי תקליטור, המכיל בנוסף את הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של אריך וולפגנג קורנגולד. סימפונית "החתונה הכפרית", אופוס 26 (1878). זו סימפוניה בחמישה פרקים: תהלוכת החתונה – נושא עם וריאציות שירת הכלה סרנאדה בתוך הגן מחול כפרי מדיה וקבצים בנושא קרל גולדמארק בוויקישיתוף קרל גולדמארק, באתר ספוטיפיי קרל גולדמארק, באתר AllMusic (באנגלית) קרל גולדמארק, באתר MusicBrainz (באנגלית) קרל גולדמארק, באתר Discogs (באנגלית) קרל גולדמארק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קרל גולדמארק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרל גולדמרק (1830–1915), דף שער בספרייה הלאומית
הרולד שיפמן

הרולד פרדריק "פרד" שיפמן (באנגלית: Harold Frederick "Fred" Shipman‏; 14 בינואר 1946 – 13 בינואר 2004) היה רופא אנגלי ורוצח סדרתי. ב-31 בינואר 2000 הורשע שיפמן ב-15 מעשי רצח ונידון למאסר עולם. לאחר משפטו נערכה בבריטניה חקירה ציבורית, ובה התגלו עדויות ששיפמן רצח 215 ממטופליו, ונקבע כי יש יסוד לחשד שמספר הנרצחים הגיע ל-250. לפי טענות אחרות מגיע מספר הנרצחים ליותר מ-400 בני אדם. בילדותו התחנך שיפמן בנוטינגהאם, אנגליה. אמו מתה ממחלת סרטן הריאה כשהיה בן 17. בשנים 1964–1970 למד רפואה באוניברסיטת לידס. ב-1966 נשא אישה, ולהם נולדו בת ושלושה בנים. לאחר גמר לימודיו החל לעסוק ברפואה בכמה מרפאות באזור יורקשייר. ב-1975 נתפס מזייף מרשם לתרופה משככת כאבים לשימוש עצמי, ונשלח לטיפול גמילה מסמים. ב-1977 החל לעבוד במרכז רפואי בעיר הייד שבאזור מנצ'סטר, והמשיך בעבודתו זו בשנות השמונים. ב-1993 פתח מרפאה פרטית בהייד, והיה לדמות מוכרת ומכובדת במקום. בחודש מרץ 1998 התעורר חשדה של רופאה מעמיתיו של שיפמן כי הוא "מחסל" את מטופליו, אך היא לא הייתה בטוחה אם המדובר בהזנחה או במעשים מכוונים. העניין הועבר לטיפול המשטרה, אולם לא התגלו ראיות מספיקות להעמידו לדין. בדיעבד הואשמה המשטרה שמינתה צוותי חקירה בלתי מיומנים לטיפול בפרשה. לאחר שמטופלת של שיפמן מתה ביוני 1998, גילתה בתה שצוואתה שונתה, והיא הורישה לכאורה את כל רכושה לשיפמן ולא לילדיה. הבת פנתה למשטרה, וגופתה של המטופלת הוצאה מקברה ונבדקה. בגופה התגלו עקבות של הסם דיאמורפין (הרואין). שיפמן נעצר ב-7 בספטמבר 1998, וברשותו נתגלתה מכונת כתיבה מאותו סוג ששימש להדפסת הצוואה המזויפת. המשטרה החלה לחקור מקרי מוות נוספים של מטופלים, וחשפה את דפוס פעולתו: הוא נהג להזריק למטופלים כמויות גדולות של דיאמורפין, לחתום על תעודות הפטירה שלהם, ולאחר מכן לזייף מסמכים רפואיים המעידים כביכול על בריאותם הלקויה. משפטו של שיפמן החל ב-5 באוקטובר 1999, וב-31 בינואר 2000 הוא הורשע ברציחתן של 15 ממטופלותיו בשנים 1995–1998. שיפמן נידון ל-15 מאסרי עולם עוקבים, והומלץ שלא לשחררו לעולם. הוא הורשע גם בזיוף צוואתה של מטופלת, ונידון על כך לארבע שנות מאסר. שיפמן כפר באשמתו פעמים רבות, ומעולם לא הסביר את מעשיו. ועדת החקירה הממלכתית שהתקיימה לאחר משפטו, קבעה שבמשך 23 שנה הרג שיפמן 215 ממטופליו, וייתכן שהמית 45 חולים נוספים. ב-13 בינואר 2004, ערב יום הולדתו ה-58, נמצא שיפמן תלוי בתאו ללא רוח חיים. דו"ח מטעם בית הכלא קבע כי הוא תלה את עצמו מסורגי החלון בתאו באמצעות סדינים ממיטתו. אתר העוסק בחקירת הפרשה סיקור הרצח באתר ה-BBC רשימת הנרצחים המשוערת הרולד שיפמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרן סיאורדיה ושלי שמורק, ד”ר מוות (הרולד שיפמן), באתר בואי נדבר רצח, ‏26 באוקטובר 2017 הרולד שיפמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שרון שדה, לונדון, רצח סדרתי כסוג של התמכרות, באתר הארץ, 20 ביולי 2002 "ד"ר מוות" הבריטי שרצח יותר מ-200 בני אדם התאבד בכלא, באתר הארץ, 13 בינואר 2004 דייוויד באטי, גרדיאן, הרופא-הרוצח הבא יילכד בעוד מועד, באתר הארץ, 31 ביולי 2003
רבן גמליאל השישי

רבן גמליאל השישי היה נשיא הסנהדרין האחרון והפטריארך האחרון בדור השביעי לאמוראים. בעל תואר "פריפקטוס כבוד", רופא ובן למשפחת הנשיאים, דור 15 עד הלל הזקן. עם התחזקות מעמד הנוצרים באימפריה הביזנטית, הם החלו בצעדים נגד הנשיאות היהודית. נסיונותיהם הצליחו וב-17 באוקטובר 415, הואשם רבן גמליאל בשורה של עבירות על פי החוקים שהונהגו באותה עת נגד היהודים: בניית בתי כנסת חדשים, מילת עבדים נוצרים ופסיקת דין במשפט בין שני צדדים נוצרים. רבן גמליאל טען שפעולות אלו כלולות בזכויות היסוד המוקנות ליהודים, אך טענותיו לא התקבלו. הקיסר פלביוס אוגוסטוס הונוריוס ביטל את תואר "פריפקטוס כבוד" שהיה מוענק לנשיא הסנהדרין במשך דורות, ציווה על הרס בתי הכנסת החדשים, שחרר את העבדים והתרה בנשיא לבל יעבור שוב על חוקי המדינה. רבן גמליאל היה רופא, ותרופותיו מוזכרות לשבח בכתבי הרופא הלטיני מרקלוס אמפיריקוס (אנ') בן-דורו. מרקלוס מציין בחיבורו (De medicamentis, XXIII, 77) כי "הפטריארך גמליאל" המציא תרופה למחלת הטחול. כאשר נפטר רבן גמליאל, בשנת 425 (ד'קפ"ה) לערך, לא השאיר אחריו בן שיירש את כיסאו. הקיסר תאודוסיוס השני מנע מינוי של יורש, ויהודי הארץ אכן לא מינו נשיא חדש תחת רבן גמליאל. כתוצאה מכך התבטל התפקיד ותקופת הנשיאות תמה. "רבן גמליאל השישי", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ‏ מנחם שטרן, פילוסופים ואנשי מדע יהודיים ושומרוניים ב'חיי איסידורוס' לדמאסקיוס, בתוך: מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 561.
בוקר (מקצוע)

בּוֹקֵר (באנגלית: Cowboy - קאובוי; בספרדית: vaquero וכן caballero) הוא אדם האחראי על בקר ועל סוסים בחוות בקר ובשטחי מרעה בעיקר בצפון ודרום אמריקה. באופן מסורתי, הבוקר הוא בדרך-כלל כוח עזר בחוות המטפל בסוסים ובבקר. מעבר לכך, התפתחה תרבות בוקרים, הכוללת השתתפות ברודאו ובוקרים רבים עובדים בתחום התיירות (כמדריכים ומארחים של תיירים במערב ארצות הברית) או בתחום הרודיאו. גם בישראל יש בוקרים, בעיקר בגולן, בגליל ובאזור הכרמל. דמות הבוקר מופיעה הרבה במערבונים, סרטי קולנוע שמתרחשים במערב הפרוע במאה ה-19. במערבונים רבים הבוקר מתואר כרוכב על סוס וחמוש ברובה או אקדח תופי כדי להגן על עצמו מפני אינדיאנים או פורעי-חוק. גאוצ'ו רועה צאן בוקר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בוקרים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא חקלאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איליט

איליט הוא מינרל וגם שם קבוצה של מינרלי חרסית (מינרלים פילוסיליקטים שהם סיליקטים במבנה בצורת לוחיות). על פי אתר Mindat הקבוצה מכילה את המינרל איליט בלבד, בעוד ש אתר U.S. Geological Survey משייך גם את המינרל גלאוקוניט לקבוצה זו. האיליט הוא מינרל רך שאינו תופח במים, המתגבש בגבישים זעירים. המינרל קרוי על שם המדינה בו זוהה לראשונה ב-1937, אילינוי שבארצות הברית. האיליט מכונה גם "הידרומיקה", ו"הידרומוסקוביט". המינרל בראמאליט הוא המקבילה עתירת הנתרן לסוג מינרל זה. מבנה האיליט זהה למבנה המינרלים ממשפחת הנציצים כדוגמת המוסקוביט. כלומר, שלוש שכבות היוצרות לוחית. שתי השכבות החיצוניות בנויות מטטרהדרונים של SiO4. שלושה מתוך ארבעת אטומי החמצן נמצאים במישור השכבה ומתחברים לאטומי חמצן של הטטרהדרונים האחרים באותה שכבה ויוצרים בכך רשת של משושים. אטום החמצן המהווה את הקודקוד הרביעי של הטטרהדרון מתקשר עם השכבה האמצעית. השכבה האמצעית בנויה מאוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם אלומיניום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH). מבנה זה מכונה חרסית של 2:1. עובי הלוחית כ-~ 1nm‏. ההבדל בין איליט למשפחת הנציצים הוא בכך שבאיליט יש אחוז גבוה יותר של צורן, מגנזיום, ברזל ומים ואחוז נמוך יותר של אלומיניום בשכבות הטטרהדרליות וקטיוני אשלגן בשכבת הביניים שבין הלוחות אשר ממקומים בחור האקסגונלי ("החלל" בין אטומי החמצן בטטרהדר) מצמידים את הלוחות בקשרים חזקים ואינם מאפשרים החלפה עם מולקולות מים ותפיחה של החרסית. הנוסחה הכימית המקובלת של האיליט רשומה בטבלה משמאל, אך קיימים לא מעט החלפות של יונים. האיליט מופיע כמקבצים של גבישים מונוקלינים זעירים בצבע לבן עד אפור. משום שגביש האיליט הוא זעיר נדרש שימוש בשיטות אבחון כגון שיקוף בקרני רנטגן על מנת לזהות את המינרל. איליט נוצר כתוצאה מבליה של פצלת השדה או מוסקוביט ובסביבות של מעיינות חמים. הוא נפוץ באדמות וסלעים חרסיתיים כמו גם בסלעים מותמרים נמוכי דרגה. בין איליט לבין גלאוקוניט ניתן להבדיל רק בעזרת שיקוף בקרני רנטגן. הגלאוקוניט הוא מינרל במבנה זהה לזה של האיליט בו היונים בשכבה האוקטהדרלית הם של ברזל ולכן יש המגדירים אותו כחלק מקבוצת האיליט. מדיה וקבצים בנושא איליט בוויקישיתוף איליט באתר webmineral
לשון יבשה

לְשׁוֹן יַבָּשָׁה או כֵּף (בהשפַּעת הצליל של המילה האנגלית Cape) היא רצועת יבשה קטנה יחסית החודרת לתוך הים, תוך שהיא מוקפת כמעט מכל עבריה במים. כאשר מדובר בשטח ניכר, הוא מכונה חצי אי. כף התקווה הטובה בדרום אפריקה קאפ-ור במערב סנגל כף אגולס בדרום אפריקה נורדקאפ בנורווגיה קאבו דה רוקה בפורטוגל והנקודה המערבית באירופה היבשתית מצוק אניברג באיי פארו כף מטפן ביוון מדינת גיברלטר האי קייפ ברטון בנובה סקוטיה, קנדה כף קולומביה, קנדה כף קנוורל בפלורידה, ארצות הברית קייפ קוד במסצ'וסטס, ארצות הברית כף הנסיך מוויילס באלסקה, ארצות הברית כף הונדורס בהונדורס כף הורן בצ'ילה כף וירחנס בפטגוניה לשון ים המלח בירדן כף-הכרמל במערב חיפה ראס מוחמד וראס נצרני בדרום סיני לשון ים טומבולו מפרץ פרופסור משה ברור, "כף", לקסיקון גאוגרפי, (עמ' 10), הוצאת יבנה, תשס"א מדיה וקבצים בנושא לשון יבשה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.