laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אורי לנגנר

רבי אורי לנגנר מסטרטין (ה'תק"ף, 1820 – י"ח באייר ה'תרמ"ט, 1889) היה האדמו"ר השלישי של חסידות סטרטין. נולד בשנת ה'תק"ף לאביו רבי יצחק לנגנר, אב"ד טארטאקוב, שהיה מצאצאי רבי יצחק חיות בעל ה"זרע יצחק", והיה מגדולי תלמידי רבי אורי מסטרליסק, וכך קרא לבנו על שם רבו. על פי המקובל במסורת החסידית כבר בהיותו ילד היה רבי יהודה צבי ברנדויין מייסד חסידות סטרטין (שהיה רבו של אביו של רבי אורי) מקרבו ולומד אתו. אביו של רבי אורי נפטר כשהיה רבי אורי ילד, והוא גדל אצל גיסו רבי אביגדור אייזן. בשנת ה'תקצ"ח הוא נישא לשרה, בתו של רבי אברהם ברנדויין האדמו"ר השני של חסידות סטרטין, לאחר נישואיו הוא עבר להתגורר ליד חותנו ושימש כדיין. לאחר פטירת חותנו בג' בטבת ה'תרכ"ה הוא מונה לממשיך דרכו באדמו"רות, לצד דוד מחותנו רבי אליעזר ברנדויין (בנו הצעיר של רב יהודה צבי ברנדויין) ששימש באדמו"רות בעיר אזיפלע. את חצרו ניהל בעיירה רוהטין. רבי אורי התאפיין בעיסוקו בהחזרת יהודים בתשובה וללמד עליהם זכות, כפי שהעיד על עצמו בהזדמנות כי ”יש לי כוח ללמד זכות אפילו על פלוני שהוחזק כרשע מפורסם, חוטא ומחטיא ודרכו לילך ולהזיק ר"ל!”. רבי אורי נקבר בחלקת אדמו"רי סטרטין, ברוהאטין, ממשיך דרכו בחסידות היה בנו רבי יהודה צבי לנגנר. עקב פטירתו בל"ג בעומר, הפך ציון קברו למקום עליה לרגל בל"ג בעומר, וכיום הילולא במקביל להילולא בהר מירון על ציון קברו של רבי שמעון בר יוחאי. בשנת ה'תשע"ג נמצאה המצבה המקורית של רבי אורי והיא הוקמה מחדש. בניו רבי יהודה צבי לנגנר – ממשיך דרכו באדמו"רות, נפטר בי"ד באייר ה'תרס"ז. רבי יצחק אהרן לנגנר – נפטר בכ"ו בתמוז ה'תרנ"א. רבי ישראל מנחם לנגנר – מהעיר ברודי, נפטר בכ"א בסיוון ה'תרפ"ב. חתניו רבי חיים יוסף רבינוביץ – מטורקא, נפטר בד' בסיוון ה'תרע"א. רבי אלעזר רובין – מגלאגוב סאסוב. הרב צבי הירש שוורץ, היכל הבעל שם טוב, "'קומי אורי: לתולדות רבי אורי מראהטין"', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום) אשכול על רבי אורי מראטין, בפורום "אידישע וועלט" אליעזר בראנדוויין, דגל מחנה יהודה <מהדורה חדשה>, ירושלים תשע"ב, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) מאורי גליציה, ח"ג, עמ' 581. מגילת יוחסין שבסוף ספר "בית צדיקים", פרשבורג, ה'תרע"ח. קנאת סופרים, דף צ"ג, ע"ב. היכל הבעל שם טוב, גיליון ל', עמ' קמ"א. מחזיקי הדת, ג' בסיוון ה'תרמ"ט. דגל מחנה יהודה, עמ' ל"ט. היכל הבעל שם טוב, גיליון ל' עמ' קמ"ה. שו"ת בית דוד, סימן ק"ו, אות ט"ז. ספר המועדים, ל"ג בעומר, "בתפוצות ישראל", ספר יזכור לרוגטין, עמוד 78. רוהטין, באתר "אהלי צדיקים".
בית הקברות היהודי בגומבין

בית הקברות היהודי בגומבין (בפולנית: Cmentarz żydowski w Gąbinie) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיר גומבין שבמרכז פולין. בית הקברות הוקם במאה ה-19, ומאז שירת את הקהילה היהודית בגומבין. בית הקברות ממוקם ברחוב קילינסקייגו (Kilińskiego). הוא היה פעיל עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. במהלך כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית נהרס בית הקברות. נכון להיום (המאה ה-21) יש בו מעט מצבות ששרדו. בית הקברות משתרע על שטח של כ-1.5 דונם. בית הקברות היהודי בגומבין, באתר שטעטל וירטואלי רשימת נפטרים הקבורים בבית הקברות היהודי בגומבין, באתר cemetery ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות ובנושא פולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רבי שמעון בן אבישלום

רבי שמעון בן אבישלום (או בן אבשלום, או בן אבטולמוס) היה אמורא בבלי מבעלי האגדה שזמנו ומקומו אינם ידועים בבירור. מקובל להניח כי היה מאמוראי בבל, שכן הוא מוזכר רק בתלמוד הבבלי, ולא בתלמוד הירושלמי הארצישראלי. עיסוקו העיקרי היה ככל הנראה באגדה, שכן מימרותיו הן בעיקר בתחום זה. באחד מאזכוריו הוא מופיע בתלמוד כמי ששם אביו היה "אבשלום", אך יש מן הראשונים שכתבו שלא ייתכן לגרוס כן, שכן אין מזכירים שם של אדם רשע. במקום נוסף הוא מופיע כמי ששם אביו היה "אבטולמוס", אך יש מהראשונים שגרסו "אבשלום". אף במקור בתלמוד בו הוא מופיע כ"בן אבישלום", קיימות גרסאות של "בן אבשלום". מדברי רבי יוסף שאול נתנזון משמע כי רצה לזהותו עם התנא שמעון אחי עזריה, שמוזכר כבנו של אבטילס, אך סיים בצריך עיון. הוא מופיע בתלמוד הבבלי מספר פעמים בודדות; שתיים מהן באגדות התלמוד: התלמוד דן במזמור התהילים הפותח בפסוק: ”מִזְמוֹר לְדָוִד בְּבָרְחוֹ מִפְּנֵי אַבְשָׁלוֹם בְּנוֹ”, שעוסק בעת מנוסתו של דוד מאבשלום בנו שרצה להרוג אותו. התלמוד שואל מדוע אמר דוד באותה השעה מזמור, בעוד שלכאורה היה עליו לומר קינה. התלמוד מביא על כך את תירוצו של רבי שמעון בן אבישלום: ”משל למה הדבר דומה? - לאדם שיצא עליו שטר חוב, קודם שפרעו - היה עצֵב, לאחר שפרעו - שָׂמַח. אף כן דוד, כיון שאמר לו הקדוש ברוך הוא הִנְנִי מֵקִים עָלֶיךָ רָעָה מִבֵּיתֶךָ (ספר שמואל ב', פרק י"ב, פסוק י"א) - היה עצֵב, אמר: שמא עבד או ממזר הוא דלא חייס עלי. כיון דחזא דאבשלום הוא - שמח, משום הכי אמר מזמור”. בנביא מוזכר כי דבורה הנביאה הייתה יושבת תחת תומר, לשפוט את העם. בתלמוד מובא בשם רבי שמעון בן אבשלום כי מיקומה זה הוא משום איסור ייחוד, שכן כך היא בלא כתלים, תחת עץ שענפיו גבוהים. במשנה מופיעה דעה כי המוכר עיר לחברו, אם לא פירטו מה כוללת העסקה, אנו מניחים כי בכלל העיר נמנה גם ה"סנטר". בתלמוד מובאים שני פירושים למילה "סנטר". אחד מהם הוא של שמעון בן אבטולמוס, המפרש כי הכוונה ל"באגי", כלומר השדות שסביב העיר. חנן בן אבישלום רב אבדימי בר חמא בר חסא תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ד, עמוד א'. בעלי התוספות, תוספות, על תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ק"ד, עמוד ב', ד"ה שני. וראו רבי אברהם חיים שור, על תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ס"ח, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ס"ח, עמוד א'. לזיהויו כרבי שמעון בן אבישלום, ראו לדוגמה אצל: בנימין זאב בכר, אגדת אמוראי ארץ ישראל, חלק ג', תל אביב תרפ"ה-תרפ"ז, עמ' 775, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) (בגרמנית), וראו גם: רבי יוסף שאול נתנזון, דברי שאול - חלק לשבעה, ערך אבשלום, לבוב תרל"ט, דף ט"ו, עמ' ב', באתר אוצר החכמה. רשב"א, ריטב"א, ר"ן ורמ"ה, על תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ס"ח, עמוד א'. אמנם רבנו חננאל, שם, ורשב"ם, שם, ד"ה שמעון, גרסו "אבטולמוס". רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ, דקדוקי סופרים, חלק א', מסכת ברכות, פרק ראשון, מינכן תרכ"ח, דף י"ד, עמוד א', באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים). רבי יוסף שאול נתנזון, שי למורה, אבן העזר, סימן קכ"ט, סעיף ל"ד, סוד"ה באבי שלום. ספר תהלים, פרק ג', פסוק א'. תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ז', עמוד ב'. ספר שופטים, פרק ד', פסוק ה'. תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ס"ח, עמוד א'. רשב"ם, על תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ס"ח, עמוד א', ד"ה באגי.
קחוון ארצישראלי

קחוון ארצישראלי (או קחוון שחור מוצים; שם מדעי: Anthemis palaestina) הוא מין פרח ממשפחת המורכבים, הצומח באופן טבעי באזור הים התיכון. יש חוקרים המזהים את הצמח עם "ציץ השדה" המקראי, ודעת מיעוט מזהה אותו עם השושנה המקראית. הצמח הוא צמח חד-שנתי (אנ'). בעל גבעול זקוף ומסועף, בגובה 40–20 ס"מ. הפרח אסוף בסל (גר'), בדומה לשאר הפרחים מסוג הקחווניים. בצדו החיצוני יש פרחים לשוניים (גר') לבנים, ערוכים בדור אחד או שניים, ובאמצע הסל פרחים צינוריים (פול') צהובים, פחוסים וסימטריים. התפרחת שטוחה וא-סימטרית, ומתקמרת מעט עם פתיחת פרחי המרכז. בסך הכל מורכבת התפרחת מעשרות עד מאות פרחים. עונת הפריחה היא ממרץ ועד יוני. בית הגידול של הצמח הוא בלבנט, קפריסין וכרתים. על פי חוקרי צמחי המקרא, הקחוון הארצישראלי מופיע במקרא כפרח הצומח בשולי הדרכים ובשטחים פתוחים. הצמח מזוהה עם "ציץ השדה" המוזכר בנ"ך בספר תהילים: ”אֱנוֹשׁ כֶּחָצִיר יָמָיו כְּצִיץ הַשָּׂדֶה כֵּן יָצִיץ”, וכן על ידי הנביא ישעיהו: ”קוֹל אֹמֵר קְרָא וְאָמַר מָה אֶקְרָא כָּל הַבָּשָׂר חָצִיר וְכָל חַסְדּוֹ כְּצִיץ הַשָּׂדֶה. יָבֵשׁ חָצִיר נָבֵל צִיץ כִּי רוּחַ ה' נָשְׁבָה בּוֹ אָכֵן חָצִיר הָעָם”, והוא משמש בפסוקים אלו כמשל לחיי האדם, ומסמל דבר חולף שאינו בר-קיימא. משמעות אפשרית לצמח קיימת גם בפסוק ”כִּי רְשָׁעִים יֹאבֵדוּ וְאֹיְבֵי ה' כִּיקַר כָּרִים כָּלוּ בֶעָשָׁן כָּלוּ”, שגם בו הצמח מסמל דבר עובר וחולף. יש המזהים את הצמח עם השושנה המקראית, המוזכרת פעמים רבות במקרא ומסמל יופי והדר, אך זו דעת מיעוט. שושנה (צמח מקראי) קחוון הנגב מדיה וקבצים בנושא קחוון ארצישראלי בוויקישיתוף קחוון ארצישראלי, באתר NCBI (באנגלית) קחוון ארצישראלי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קחוון ארצישראלי, באתר GBIF (באנגלית) קחוון ארצישראלי, באתר The Plant List (באנגלית) קחוון ארצישראלי, באתר IPNI (באנגלית) קחוון ארצישראלי, באתר צמח השדה ספר תהילים, פרק ק"ג, פסוק ט"ו. ספר ישעיהו, פרק מ', פסוקים ו'–ז'. ספר תהלים, פרק ל"ז, פסוק כ'. Anthemis palestina, באתר flowersinisrael. (באנגלית). זהר עמר, צמחי המקרא, פרק שמיני: שמות צמחים קיבוציים ופרטיים, "שושנה, פרח שושן", ירושלים תשע"ב, עמ' 233, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים). ראו בהרחבה בערך שושנה. ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קידושא רבא (אירוע)

קידושא רבא (או בקיצור: קידוש) הוא מנהג של אירוח וכיבוד קל הנערכים לכבוד הולדתה של בת, בשבת שלאחר יום הבר-מצווה, או לכבוד שבת חתן ("אופרוף"). מדובר במנהג הרווח בקרב יהודים מקהילות אשכנזיות להזמין קרובים וידידים בבוקר יום השבת, לאחר תפילת מוסף. האירוע נערך מיד לאחר סיום התפילה, לפני שהציבור פונה לביתו לסעוד את סעודת יום שבת. ה"קידוש" נערך לרוב בבית הכנסת השכונתי או הקהילתי, או בבית משפחת בעל השמחה: היולדת, בבית משפחת הוריה או בבית משפחת בעלה; הורי חתן הבר-מצווה; הורי החתן או הורי הכלה. המשתתפים מברכים את בעלי השמחה ובני משפחתם באיחולים קלאסיים לרגל השמחה, ובאמירת לחיים. שם האירוע מכונה על שם עריכת הקידושא רבא בו. מנהג עריכת אירוע "קידושא רבא" בשבת שלאחר הולדת הבת מוזכר כבר במאה ה-18. בשונה ממנהג שלום זכר, שמוזכר כבר בתקופת המעבר בין ראשוני לאחרוני אשכנז, מנהג "קידושא רבא" לרגל הולדת הבת אינו מוזכר בתקופה זו. אמנם קיים בסיס תלמודי לכך, בדרשה של רבה בר רב הונא בשם רב על מנהגו של בועז. המנהג רווח בעיקר בציבור החסידי, ובמהלך המאה ה-20 החל רווח יותר גם בציבור הליטאי. יש שציינו את מנהג עריכת "קידושא רבא" להולדת הבת כסגולה למציאת שידוך. להזמנה לאירוע ה"קידושא רבא" יש לרוב נוסח מסורתי, עם שינויים קלים בין קהילות שונות. האירוח כולל מאכל ומשקה, שאינם מצריכים נטילת ידיים, ובעיקר עוגות מסוג עוגת ספוג (טורט) וקוגל אטריות. לעיתים מוגשים גם הערינג עם בצל קצוץ או עם ירקות פרוסות ובתוספת קרקרים, קוגל תפוחי אדמה, טשולנט, דגים מעושנים, ועוד. זבד הבת בר מצווה שבת חתן שלום זכר קידושא רבא זבד הבת – קידושא רבה, באתר דין, כ"ח בשבט ה'תשע"ב (21 בפברואר 2012) קידוש - עקיבא גרומן, מקהלת מלכות, מאיר אדלר, אהרלה סאמט, מענדי ווייס, יואלי דוידוביץ | Malchus Choir, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 14:00) רבי יעקב עמדין, שו"ת שאלת יעבץ, חלק ב', סימן ק"פ; רבי מרדכי הלוי, דרכי נועם, אבן העזר, סימן א'; הרב אברהם יצחק שפרלינג, טעמי המנהגים ומקורי הדינים, חלק שלישי, ענייני מילה; רבי יוסף חיים מבגדד, שו"ת רב פעלים, חלק א', אבן העזר, סימן י"ב. תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד ב', ורבינו גרשום, בפירושו שם. ראו רבי פינחס מנחם אלתר, שולי הגליון - ש"ס, חלק ג', על בבא בתרא, דף צ"א, עמוד ב', ירושלים, עמ' ק"נ, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום). ראו לדוגמה סגולת מלכים, סגולה ע"ד, עמ' 30. ראו לדוגמה נוסח פאר הזמנה לקידושא רבא, בפורום באתר ivelt.
כלי הדיינים

כלי הדיינים הם כלים שעל הדיינים להחזיק במושב בית הדין, בעת ניהול הדיון ומטרתם העיקרית היא לאכוף את ביצוע פסק הדין, או לסייע לקיומו. חז"ל דורשים את המילה 'תשים' בפסוק 'ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם', על חיוב החזקת כלי הדיינים בבית הדין. כלי הדיינים מפורטים בתלמוד: מקל - להכאת החייבים מכת מרדות. רצועה - להלקאת החייבים מלקות. שופר - לנידוי ושמתא. סנדל - לקיום מצוות חליצה. יש מהראשונים שלא מנה סנדל בין כלי הדיינים, משום שהשימוש בסנדל היה רק בזמן חז"ל, כאשר הנעליים לא היו בשימוש המוני, ויש מהאחרונים שכתבו שהוא לפי שאינו חובה, אלא רק בגדר המלצה. יש מן הראשונים שמנו בין כלי הדיינים גם ספר תורה, לצורך השבועה. מן האחרונים יש שכתבו בדעת ראשונים שהלימוד מהפסוק אינו אלא אסמכתא, והחזקת הכלים בבית הדין היא רשות. נחלקו הפוסקים האם גם בזמננו יש חיוב על הדיינים להחזיק את כלי הדיינים בבית הדין, או שבזמן הזה שבטלה הסמיכה שוב אין חיוב זה על הדיינים. יש שאסרו להעמיד כלים אלו בבית הדין במקרה שהעם מצייתים לדין ואינם צריכים אמצעי כפייה. תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ז', עמוד ב'. ספר שמות, פרק כ"א, פסוק א'. על אופן הדרשה, ראו רש"י שם ותורה תמימה (ספר שמות, פרק כ"א, פסוק א', הערה ז'). רש"י, מסכת סנהדרין, דף ז', עמוד ב', ד"ה מקל. רש"י, מסכת סנהדרין, דף ז', עמוד ב', ד"ה רצועה. רש"י, מסכת סנהדרין, דף ז', עמוד ב', ד"ה שופר. רש"י, מסכת סנהדרין, דף ז', עמוד ב', ד"ה סנדל. העיטור והארבעה טורים, חושן משפט, סימן א' בשם רב האי גאון. וראו רבי יעקב קמינצקי, אמת ליעקב, שמות, פרק כ"א, פסוק א' בגרסה בדברי רבי יעקב בן אשר בחיבורו "בעל הטורים" על התורה, שמות, שם. רבי יואל סירקיש, ב"ח, חושן משפט, סימן א'. ראו גם אנציקלופדיה תלמודית, ערך "כלי הדינים", כרך ל', הע' 3, 19, 23. ארבעה טורים, חושן משפט, סימן א', ודרישה שם. רבי יהונתן אייבשיץ, אורים, חושן משפט סימן א', בדעת הרמב"ם שהשמיט הלכה זו אף שהביא הלכות שאינן נוהגות בזמן הזה; פלפולא חריפתא, על קיצור פסקי הרא"ש, מסכת סנהדרין, פרק א' ס"ק ה', בדעת הרא"ש והטור. הטור (חושן משפט, סימן א') הביא בשם רב האי גאון שבית דין צריך שיהא לו כלים אלו. וכתב הסמ"ע (שם, סעיף קטן א') שמשמע מדבריו שאף בזמן הזה חייבים הדיינים להחזיק כלים אלו בבית הדין. אמנם ציין שם שממה שהשמיטו השולחן ערוך והרמ"א דין זה, משמע שהם סוברים שאין דין זה נוהג בזמן הזה. כמו כן, הביא שם מנהג רבנן קשישאי שלא נזהרו להניח כלים אלו לפניהם כשדנו בבית הדין. ובספר פתחי תשובה (חושן משפט, סימן א', סעיף קטן א') הביא בשם רבי יעקב ריישר בספרו שו"ת שבות יעקב (חלק א', סימן קל"ד) שמי שרוצה להחזיק כלים אלו בבית הדין, יכול לעשות כן ואין נחשבת פעולה זו כמעשה גאווה למרות שרבנן קשישאי לא נהגו לקיים דין זה. פתחי תשובה (חושן משפט, סימן א', סעיף קטן א'), בשם ספר עטרת צבי. ערך זה הוא קצרמר בנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שער הניצוץ

שער הניצוץ או שער יכניה היה אחד משערי העזרה הצפוניים שנבנו בכניסה למתחם בית המקדש. על גביו היה מבנה שנקרא בית הניצוץ. שער הניצוץ נקרא תחילה 'שער יכניה' על שם המלך יכניה, מכיוון שמשם יצא לגלות. לאחר מכן שונה שם השער ל'שער הניצוץ'. שער הניצוץ הוא אחד מן השערים הצפוניים של העזרה, הסמוכים לחלקה המערבי, והוא השער המערבי ביותר בין שלושת השערים שבצפון. לשער זה אכסדרה הפונה כלפי חוץ ועליה בנויה על גבי אכסדרה זו ופתח השער פונה לכיוון החיל. על אכסדרת שער בית הניצוץ שמרו הכהנים, ומתחתיהם שמרו הלויים. יש אומרים שנקרא על שם 'בית הניצוץ' שהיה בעלייה שעל גביו, שכן הייתה שם מדורה עם אש תמיד, וממנה נטלו גחלים להדליק אש על המזבח. מסכת מדות, פרק א', משנה ה'. משנה תורה לרמב"ם, הלכות בית הבחירה, פרק ח', הלכה ה' מסכת תמיד, פרק א', משנה א'. משנה תורה לרמב"ם, הלכות בית הבחירה, פרק ח', הלכה ה' רא"ש למידות א, ה.
עזרא הנביא ממונקנטור

המונח "עזרא הנביא" מפנה לכאן. לערך העוסק באחד מהספרים החיצוניים המיוחס לעזרא הסופר, ראו חזון עזרא. רבי עזרא הנביא ממונקנטור (Moncontour (צר')) היה תלמיד חכם צרפתי ואולי גם מקובל, בן המאה ה-13, שחי ופעל בתקופת בעלי התוספות. זהותו המדויקת אינה ידועה, הרב חיד"א זיהה אותו עם רבי עזרא בן שלמה, ובעקבותיו כך זוהה גם אצל רבי נפתלי יעקב הכהן, אך יש הדוחים זיהוי זה. רבי עזרא חי בעיר מונקטור שבצרפת, שם גם הקים בית דין וישיבה. היה מתלמידי ר"י הזקן, ובין תלמידיו נמנה המהר"ם מרוטנבורג. ניתן להסיק מכך שהוא האריך ימים. לעומת הזיהוי הצרפתי המקובל, המופיע אף בתוספות רבינו פרץ, בשני כתבי יד מוזכר רבי עזרא כספרדי, וכנכדו של רבי אברהם אבן עזרא. סיבת כינויו בשם "הנביא" אינה ברורה. לדעת לאופולד צונץ היה זה תואר כבוד, ואין בו כדי ללמד על עיסוקו. אך לדעת גרשם שלום ואברהם יהושע השל הכינוי מלמד על עיסוקו בתורת הסוד ובעליות נשמה כמנהג הנפוץ בקרב גדולי חסידי אשכנז כמו רבי יעקב הלוי ממרויש. יעקב ישראל סטל סבור כי התואר ניתן לו בשל היותו בעל מופת. אפשרות נוספת היא ששמו הצרפתי היה פרופיאט (בצרפתית: prophet) המתורגם "נביא". קיימים חכמים נוספים בימי הביניים שכונו "נביא" ויש לכך מספר אפשרויות שונות. אזכוריו של רבי עזרא הנביא מעטים, הידועים שבהם הם בתוספות ובתשובות מהר"ם מרוטנבורג המובא בהגהות מרדכי. דברים בשמו שנמסרו בעת עליית נשמה מצוטטים על ידי רבי משה בוטריל (משנת ה'רס"ז, כתב יד מוסאיוב 22) ובליקוטים ישנים (כתב יד קיימברידג' Add.643). א. א. אורבך, בעלי התוספות, עמ' 336–337. קאופמן קוהלר ויצחק ברוידה, ‏"עזרא הנביא ממונקנטור", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) הרב נפתלי יעקב הכהן, "רבי עזרא הנביא", אוצר הגדולים אלופי יעקב, חיפה, תשכ"ז–תש"ל, חלק ז, עמודים ש"ט–ש"י, באתר היברובוקס חיד"א, שם הגדולים, מערכת הגדולים, אות ע', ערך רבי עזרא בן שלמה. הרב נפתלי יעקב הכהן, "רבינו משה", אוצר הגדולים אלופי יעקב, חיפה, תשכ"ז–תש"ל, חלק ז, עמוד קי"ג, באתר היברובוקס; ובערכו. גרשם שלום, "על 'נביאותו' של ר' עזרא ממונקונטור", תרביץ, ב [ב] (טבת תרצ"א), עמ' 244–245. על מסכת בבא קמא, דף כ"ג עמוד ב'. א.א. אורבך, בעלי התוספות, חלק א' עמ' 336. לאופולד צונץ, בספרו Zur Geschichte und Literatur, עמ' 565. אברהם יהושע השל, "על רוח הקודש בימי הבינים", פרק ב', אות ג', בתוך: ספר היובל לכבוד אלכסנדר מארכס, ניו יורק תש"י, עמ' קפ"ד, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים). יעקב ישראל סטל, "ימות עולם", בתוך: אור ישראל, גיליון כ"ו (שנה ז ב), ניו יורק תשס"ב, עמ' ר"ח, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים). הערך באנציקלופדיה היהודית האנגלית. הרב נפתלי יעקב הכהן, "נביא", אוצר הגדולים אלופי יעקב, חיפה, תשכ"ז–תש"ל, חלק ז, עמודים ר"ג-ר"ד, באתר היברובוקס. תוספות, מסכת שבועות, דף כ"ה, עמוד א', ד"ה רב; מסכת גיטין, דף פ"ח, עמוד א', ד"ה ודלמא. שו"ת מהר"ם מרוטנבורג, סי' שי"ח; מובא בהגהות מרדכי, על מסכת יבמות, רמז קכ"ו. ראו גם אצל: אברהם יהושע השל, "על רוח הקודש בימי הבינים", פרק ב', אות ג', בתוך: ספר היובל לכבוד אלכסנדר מארכס, ניו יורק תש"י, עמ' קפ"ד, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים), ואצל רבי נפתלי יעקב הכהן. ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יצחק אייזיק לנגנר

רבי יצחק אייזיק לנגנר (י"א בשבט ה'תרל"ו, 1876 – כ"ב בתמוז ה'תש"ז, 1947) היה מקובל והאדמו"ר החמישי של חסידות סטרטין. נולד בעיירה סטרטין שבאוקראינה לרבי יהודה צבי לנגנר. נשא את הרבנית רבקה וייזל, בת רבי מרדכי סג"ל לוי, בן רבי משולם פייש סג"ל-לאווי מייסד חסידות טאש. כבר בצעירותו החל ללמוד את תורת הקבלה והיה בקיא בכתבי האריז"ל. לאחר פטירת אביו בי"ד באייר ה'תרס"ז (1907), מילא את מקומו, והחל להנהיג את קהילת סטרטין. בשנת ה'תר"ע העביר את בית מדרשו לבוברקה, מהאזורים המרכזיים בחסידות, שם הקימו לו מקורביו בית מדרש גדול ורבים היו לחסידיו. במלחמת העולם הראשונה גלה להונגריה, ובסיום המלחמה חזר למדינת גליציה. בי"ז באלול ה'תר"ף (1920), עבר לניו יורק בעקבות בקשה מראשי "חברה עטרת יהודה צבי מסטרטין", שם ייסד מחדש את בית מדרשו בשכונת איסט סייד שבעיר ניו יורק, שכונה שהתרכזו בה יהודים שומרי תורה ומצוות ממזרח אירופה. נפטר בכ"ב בתמוז ה'תש"ז (1947) ונקבר בבית העלמין היהודי בסמוך לעיר לייקווד. בנו ממשיך דרכו היה רבי משולם פייביש לנגנר. קן ציפור - ביאור ספר תהילים על פי הקבלה. אהרן יעקב ברנדווין, "כאיל תערוג", בתוך: קן ציפור, ניו יורק תשע"ג, עמ' 823, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) שופץ ציונו של הרבי מסטרעטין בעל ה"קן ציפור", לקראת יום ההילולא, באתר JDN‏ כאיל תערוג, עמ' מ"א.
חסידות מרקישוב

חסידות מרקישוב הייתה חצר חסידית שהתקיימה בארבעת העשורים שטרם מלחמת העולם השנייה, ענף מבית איזביצה והמשך ישיר לרבי צדוק הכהן מלובלין. אדמו"רי החסידות התגוררו בלובלין, מרקישוב (ומשם נגזר שם החסידות) וורשה. אבי החסידות, רבי אברהם משה ויינטרוב, נולד בסביבות שנת ה'תרט"ו בז'ליחוב[דרוש מקור], והיה חסידם ותלמידם המובהק של האדמורי"ם רבי יהודה לייב איגר ורבי צדוק הכהן מלובלין, ממשיכי דרכו של רבי מרדכי יוסף מאיזביצה. לאחר פטירתו של רבי צדוק ללא צאצאים הוכתר רבי אברהם משה לממשיכו. כרבו רבי יהודה לייב מלובלין, היה גם רבי אברהם משה מאחר בתפילתו ועוסק בהכנות שעות רבות. דברי התורה שהשמיע נחשבו לעמוקים ביותר. תחילה ישב באחד מפרוורי לובלין, מאוחר יותר עבר לזליחוב ומשם למרקישוב על שמה נקרא "הרבי ממרקישוב". בשנת 1912 (ה'תרע"ב), עם התפתחות החצר, עבר ממרקושוב לאוטווצק הסמוכה לוורשה, שהייתה במקום מרכזי ונגיש יותר עבור החסידים הרבים שנסעו אליו. נפטר בשנת תרע"ה או תרע"ח ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה. בניו היו: רבי יהושע עוזיאל, ממלא מקומו; רבי חיים יהודה (נפטר בתרצ"ח); רבי אפרים ירחמיאל (נפטר בתרפ"ט). חתנו היה רבי עוזר צוועקין, מייסד בית הדפוס "שלמון" בלובלין. בנו רבי יהושע עוזיאל מילא את מקומו. כאביו היה מאחר בתפילתו, ושיחותיו לחסידיו נמשכו שעות ארוכות. מספר חסידיו היה מועט. לפי מחקר שערך החוקר מרצ'ין וודזינסקי (פול') בשיתוף אוניברסיטת פרינסטון עולה כי למרקישוב היו שני שטיבלך בלבד בפולין. מסופר עליו כי היה שולח את חסידיו לנסוע לחצרות אחרות. רבי יהושע עוזיאל מיעט להביע את דעתו בנושאים ציבוריים, אך תמך בהקמת אגודת ישראל והשתתף באחת מהאסֵפות הראשונות שלה בפולין. בשנת תרצ"ה היה בין החותמים על קריאה לתיקון בנושאי הסת"ם בפולין. נפטר בגטו ורשה בשנת תש"ג ונקבר באוהל אביו. המקום נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה, ומקום האוהל זוהה בשנת ה'תשנ"ט ושופץ מחדש. חתניו היו: רבי משה זאב שצדרוביצקי (בנו של רבי מאיר שלום מקוברין-ביאליסטוק); רבי אריה לייב לברטוב בן ר' אייזיק מזאלושיץ ורבי צבי הירש פרידלינג - רב בביסקוביץ, ומו"ל כתב העת "הבאר". בין חסידי מרקישוב: ר' יוסף קניגסברג - מנהל ישיבת חכמי לובלין. רבי יהודה לייב זילברברג - רב בגרודז'יסק ובליז'נסק. צבי מושקוביץ, מלאכי עליון, ירושלים ה'תשכ"ו, עמ' ל"ו-ל"ז. מדיה וקבצים בנושא חסידות מרקישוב בוויקישיתוף רבי צדוק הכהן מלובלין ותלמידיו הרה"ק רבי אברהם משה ממרקישוב באתר נדברו. שושלת מרקישוב באתר "אידישע וועלט פארומס". ג. שמן, "האדמו"ר ר' אברהם משה", בתוך: ד. שטוקפיש (עורך), מרקושוב - חורבנה וגבורתה של העיירה מרקושוב, ישראל תשמ"ט, עמ' 113–114, באתר אוצר החכמה רבינו הרה"ק רבי אברהם משה ממארקשאוו זי"ע בגיליון "הילולא דצדיקיא" דוד הלחמי, "רבי אברהם משה וינטרוב ממרקישוב", בתוך: חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, עמ' ש"ע, באתר אוצר החכמה. ג. שמן, "האדמו"ר ר' אברהם משה", בתוך: ד. שטוקפיש (עורך), מרקושוב - חורבנה וגבורתה של העיירה מרקושוב, ישראל תשמ"ט, עמ' 114, באתר אוצר החכמה. ראו תמונת מצבתו. אצל הלחמי מופיע, בטעות, כי עלה לארץ ישראל. Marcin Wodziński, Historical Atlas of Hasidism, הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2018. המחקר בתרגום לעברית מובא כאן וכאן נכדו שנקרא על שם רבי יהושע עוזיאל ממרקישוב הוא הסופר החסידי יהושע עוזיאל זילברברג.
רב אחא בריה דרב אויא

רב אחא בריה דרב אויא היה אמורא בבלי מהדור השישי, תלמיד-חבר לרב אשי. לדעת מחבר סדר הדורות הוא רב אחא בר עויא בן הדור השלישי, תלמידם של רבי יוחנן ורבי אסי, ותלמיד-חבר לרב אשי הקדמון. הוזכר בתלמוד בבלי כ-20 פעם כשהוא דן בהלכה עם רב אשי. לדעת מחבר סדר הדורות, רב אחא בריה דרב אויא הוא רב אחא בר עויא שהוזכר כמה פעמים כתלמידו של רבי אסי ורבי יוחנן, מראשוני האמוראים, ולדעתו "רב אשי" עמו דן הוא רב אשי הקדמון בן הדור השני, ולא רב אשי עורך התלמוד בן הדור השישי. אך לדעת הרב אהרן הימן בספרו תולדות תנאים ואמוראים, רב אחא בר עויא הוא אמורא אחר, בן הדור השלישי, ואילו רב אחא בריה דרב אויא הוא בנו של רב אויא, תלמיד-חבר לרב אשי, בן הדור השישי ועורך התלמוד, וככל הנראה אף השתתף עמו בעריכת התלמוד. ולדבריו כן היא דעת הספר יוחסין. יש המזהים את רב אדא בריה דרב אויא ורב אחא בר עוירא, המוזכרים באופן חד-פעמי בתלמוד, עם רב אחא בריה דרב אויא. יש סוברים כי גם רב אדא בר רב עזא הוא רב אחא בריה דרב עויא. הרב אהרן הימן, "רב אחא בריה דרב אויא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט ראו למשל תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף מ"ח, עמוד ב'; מסכת פסחים, דף מ"ד, עמוד ב'; מסכת כתובות, דף ע"ו, עמוד א'; מסכת בבא בתרא, דף ג', עמוד א'; דף מ"ו, עמוד א'; דף ס"ח, עמוד א'; מסכת חולין, דף ל"ט, עמוד ב', ועוד. ראו תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ל"ג, עמוד ב' ודף כ"ד, עמוד ב', מסכת יבמות, דף קי"ז, עמוד א'. הרב אהרן הימן, "רב אחא בריה דרב אויא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט; רפאל הלפרין, אטלס עץ חיים, ערך רב אחא בריה דרב אויא. תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ס"ב, עמוד א'; מסכת ברכות, דף מ"ד, עמוד א'. רפאל הלפרין, אטלס עת החיים, בערכם. תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף פ"ב, עמוד א'. רבי אברהם זכות, ספר יוחסין, מאמר שני, סדר האמוראים, אות האל"ף, ערך רב אחא בר אויא. וראו תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף קל"ג, עמוד א', וגרסת רמ"א, שו"ת הרמ"א, סימן צ"ב, ד"ה אך יש, ורבי אברהם די בוטון, לחם משנה, על משנה תורה לרמב"ם, הלכות זכייה ומתנה, פרק י"ב.
משה סטניצר

הרב משה סטניצר (נכתב ביידיש: סטעניצער; נפטר בו' באדר ה'תר"ד) היה צדיק חסידי ומחשובי תלמידי החוזה מלובלין והמגיד מקוזניץ. רבנים מגדולי החסידות הסתופפו אצלו, אך לא הייתה לו חצר חסידית בפועל. נולד לרבי ישעיה זאב מטורנא, מחשובי תלמידי המגיד מקוזניץ. התגורר בעיר זליחוב. היה מחשובי תלמידי החוזה מלובלין שהעריך אותו מאוד. החוזה כינהו "איש כערכי", ואף ביקש ממנו שיתפלל עליו כאשר חלה. לפי המסופר, כאשר הסתכסך רבי משה עם רבי שמעון אשכנזי, שלח החוזה מלובלין מכתב לרבי שמעון בו כינה את רבי משה בתואר "משה עבדי" ותמה כיצד לא חשש לדבר בגנותו. רבי משה לא ניהל חצר חסידית משלו, ורבו, המגיד מקוזניץ, תמה על כך שאינו מנהיג עדה משלו. אך על אף שלא ניהל חצר חסידית, רבים מגדולי החסידות היו מחסידיו, ביניהם: רבי ישכר דב מרדושיץ, רבי אשר מזליחוב ורבי יצחק מוורקא. לאחר פטירת המגיד מקוזניץ והחוזה מלובלין, החל לנסוע לרבי מאיר מאפטא ולרבי חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלניצא. נפטר בו' באדר ה'תר"ד. לפי המסופר, ערך רבי משה ביום פטירתו משתה גדול, ובמהלך הסעודה התבטא כי הוא "הולך מעלמא דשקרא לעולם האמת בשמחה". בנו, רבי יעקב יצחק סטניצר - אב"ד העיר סאבין. בנו, רבי אריה ליבוש סטניצר - אב"ד העיר ווייסליטץ. הרב ברוך וואלף, היכל הבעש"ט - י, ניו יורק תשס"ה, שנה ג' גיליון ב', עמ' קמ"ג-ק"נ, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום) מגילת יוחסין שבסוף ספר פענח רזא, על פי "רזא דמאיר". רזא דמאיר, פרשת ויקרא. רבי נח גד וינטרוב, סגולת חן, ירושלים תש"ח, דף ז'. סגולת חן, דף ח'.