אלוהים מת

אלוהים מת (בגרמנית: Gott ist tot; או מות האלוהים) היא הצהרה המזוהה עם הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, ומבטאת נדבך עקרי בהגותו הפילוסופית. האמירה מופיעה לראשונה בכתבי ניטשה בספרו המדע העליז (1882; 1887) ולאחר מכן גם בספרו כה אמר זרתוסטרה (1883–1885). בניגוד לסברה רווחת, האמירה של ניטשה אינה מצומצמת להצהרה אתאיסטית בדבר אי אמונה דתית באל, אלא מכוונת לעורר דיון בהשלכות חסרות התקדים של חיים בעולם חסר אלוהים בהקשר הרחב. כלומר, ניטשה קורא לבחון מחדש את ההשלכות של אובדן מכנה משותף אוניברסלי, אמות מידה מוסריות ומוסכמות, את עליית הניהיליזם ותחושת היעדר משמעות לחיים. כנגד מות האלוהים והניהיליזם, ניטשה קורא ליחידי הסגולה להעריך מחדש את הערכים, ולחייב את החיים (מתוך אהבת הגורל). אף שהאמירה מזוהה בראש ובראשונה עם ניטשה, מספר פילוסופים הטרימו את דיונו של ניטשה במות האלוהים וחלקם השפיעו עליו ישירות, בהם גאורג וילהלם פרידריך הגל, היינריך היינה ופיליפ מיילנדר. בתרבות הגרמנית מופיעות התייחסויות למות האלוהים כבר במאה ה-17, לרוב בהקשר של צליבתו של ישו ותיאוריות לותרניות של גאולה. הביטוי "אלוהים מת" מופיע בגרמנית במזמור "Ein Trauriger Grabgesang" ("שיר-קבר נוגה") מאת יוהאן פון ריסט (אנ'), שאף הולחן על ידי באך ועובד על ידי ברהמס. אוי עצבות, אוי כאב לב! הלא זה דבר לקוננו? ילדו יחידו של האל האב מובל לקברו! אוי מצוקה גדולה! אלוהים עצמו מת, על הצלב הוא גווע, בזאת את ממלכת השמיים לנו הבטיח באהבה. המקור בגרמנית O Traurigkeit, O Herzeleid! Ist das nicht zu beklagen? GOtt des Vaters einig Kind Wird in's Grab getragen. O große Noth! GOtt Selbst [ist] todt, Am Kreuz' ist Er gestorben, Hat dadurch das Himmelreich Uns aus Lieb' erworben. — פתיחת המזמור Ein trauriger Grabgesang מאת יוהאן פון ריסט בשנת 1797 פרסם הרומנטיקן הגרמני ז'אן פול (אנ') את הרומן Siebenkäs, ובו קטע בשם "הכרזתו של המשיח המת מבניין-העולם, שאין אלוהים" ( Rede des toten Christus vom Weltgebäude herab, daß kein Gott sei). בקטע זה מתואר חזיון בלהות בכנסייה נטושה ונאום של ישו, אחרי שירד מהצלב והלך למצוא את אלוהים, תוהה מדוע לא עזר לו האב בייסוריו. ישו שב אל בני האדם עם המסר המחריד ש"אין אלוהים" (es ist kein Gott). המשיח המשיך ואמר: "חציתי עולמות, עליתי אל השמשות, וטסתי בשביל החלב דרך מדבריות השמים; אבל אין אלוהים. וירדתי מטה למקום שבו ההוויה מטילה את צילה, והבטתי אל התהום וקראתי, 'אבא, אַיֶּכָּה?' אך שמעתי רק את הסערה הנצחית, בה אף אחד לא שולט; והקשת הבוהקת של ההוויה עמדה ללא שמש שתוליד אותה, וכך היא שקעה וטיפטפה אל התהום. וכשהרמתי את מבטי אל היקום חסר הגבולות לעין האלוהית, היא נעצה בי מבט מארבת עין חסרת תחתית. והנצח דהר על פני הכאוס, לעס אותו והעלה גרה. – זעק, קהל, נפץ את הצללים בקול זעקותיך, כי הוא אינו!" [...] "כולנו יתומים, אני ואתם, אין לנו אבא." המקור בגרמנית Christus fuhr fort: »Ich ging durch die Welten, ich stieg in die Sonnen und flog mit den Milchstraßen durch die Wüsten des Himmels; aber es ist kein Gott. Ich stieg herab, soweit das Sein seine Schatten wirft, und schauete in den Abgrund und rief: ›Vater, wo bist du?‹ aber ich hörte nur den ewigen Sturm, den niemand regiert, und der schimmernde Regenbogen aus Wesen stand ohne eine Sonne, die ihn schuf, über dem Abgrunde und tropfte hinunter. Und als ich aufblickte zur unermeßlichen Welt nach dem göttlichen Auge, starrte sie mich mit einer leeren bodenlosen Augenhöhle an; und die Ewigkeit lag auf dem Chaos und zernagte es und wiederkäuete sich. – Schreiet fort, Mißtöne, zerschreiet die Schatten; denn Er ist nicht!« [...] »Wir sind alle Waisen, ich und ihr, wir sind ohne Vater.« — ז'אן פול, Rede des toten Christus vom Weltgebäude herab, daß kein Gott sei (בתרגום חופשי) בשנת 1854 המשורר הצרפתית ז'ראר דה נרוואל עיבד בחופשיות מוטיביים מרכזיים המופיעים בקטע זה של ז'אן-פול, בשירו "Le Christ aux oliviers" ("ישו על עצי הזית") הכתוב ברובו בגוף ראשון מפי ישו לאחר צליבתו. הם ישנו. 'חברים, שמעתם את החדשות? ראשי נגע בכספת הנצחית, במשך ימים סבלתי, נשברתי ודיממתי! אחים, רימיתי אתכם: תהום! תהום! תהום! אין אלוהים במזבח שבו מקריבים אותי... אלוהים לא קיים! אלוהים אינו עוד!' המקור בצרפתית Ils dormaient. « Mes amis, savez-vous la nouvelle ? J’ai touché de mon front à la voûte éternelle ; Je suis sanglant, brisé, souffrant pour bien des jours ! « Frères, je vous trompais : Abîme ! Abîme ! Abîme ! Le dieu manque à l’autel où je suis la victime … Dieu n’est pas ! Dieu n’est plus ! » — שני בתים מהשיר "Le Christ aux oliviers" (בתרגום חופשי) ויקטור הוגו מתייחס לשירו של דה נרוואל בקטע מתוך החלק החמישי של עלובי החיים משנת 1862:”"אלוהים אולי מת", אמר ז'רארד דה נרוואל יום אחד לכותב שורות אלה, תוך שהוא מבלבל בין הקדמה לאלוהים, ותפס את הפסקת התנועה כמות ההוויה.” חוקר הספרות ג'ורג' שטיינר טען בנאום שנשא ב-1987 לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, שהצהרתו של ניטשה "אלוהים מת" הושפעה מספרו של ז'אן-פול שהוזכר לעיל, וזאת כאשר ידוע כי ניטשה קרא בכתביו של ז'אן-פול בנערותו. היסטוריונים של הפילוסופיה קושרים את השפעת הוגי האידיאליזם הגרמני, ובייחוד את הגדותו של גיאורג וילהלם פרידריך הגל, כאחראים להסרת הנופח הנוצרי הספציפי של הביטוי "אלוהים מת" מהתייסחות לצליבת ישו, ולשייכו לתיאוריות פילוסופיות וסוציולוגיות חילוניות. הגל דן במות האלוהים בפנומנולוגיה של הרוח (1806), כמומנט דתי בעל משמעות פילוסופית גדולה יותר. ככלל, ניתן לראות בפנומנולוגיה של הרוח את סיפור התהוותו של אלוהים באמצעות ההסיטוריה האנושית. האלוהים כמוחלט ואינסופי אינו ממשי מלכתחילה, אלא נעשה כזה באמצעות התיווך של האדם הסופי. הגל מזכיר את מות האלוהים לראשונה בתחילת חלק ג' ("רוח ממשית חופשית"), כאשר הוא שב לדון במצב של "תודעה אומללה", תבנית נפשית של ודאות עצמית מופשטת המתנתקת מכל אובייקטיביות חיצונית, והביטוי הקשה ביותר של התנכרות עצמית. התודעה האומללה [היא] הגורל הטרגי של וודאות עצמית, המכוונת להיות מוחלטת. זו התודעה של אובדן כל הוויה מהותית בוודאות זו של עצמה, ואפילו של אובדן ידיעה זו על עצמה – אובדן הסבסטנס כמו גם העצמי, הצער שמתבטא באמירה הקשה שאלוהים מת. המקור בגרמנית Dieses weiß, welche Bewandtnis es mit dem wirklichen Gelten der abstrakten Person und ebenso mit dem Gelten derselben in dem reinen Gedanken hat. Es weiß ein solches Gelten vielmehr als den vollkommnen Verlust, es selbst ist dieser seiner bewußte Verlust und die Entäußerung seines Wissens von sich. – Wir sehen, daß dies unglückliche Bewußtsein die Gegenseite und Vervollständigung des in sich vollkommen glücklichen, des komischen Bewußtseins ausmacht. In das letztere geht alles göttliche Wesen zurück, oder es ist die vollkommne Entäußerung der Substanz. Jenes hingegen ist umgekehrt das tragische Schicksal der an und für sich sein sollenden Gewißheit seiner selbst. Es ist das Bewußtsein des Verlustes aller Wesenheit in dieser Gewißheit seiner und des Verlustes eben dieses Wissens von sich – der Substanz wie des Selbsts, es ist der Schmerz, der sich als das harte Wort ausspricht, daß Gott gestorben ist. — הגל, הפנומנולוגיה של הרוח, §752 (תרגום חופשי) כלומר, עבור הגל "מות האלוהים" קשור באובדן קשר עם מציאות אוניברסלית ממשית, עם תודעה כוזבת שרק העצמי קיים, המגיע לכדי אבסורד. פרשנים רבים, בהם ז'אן איפוליט, טוענים כי דברים אלו כוללים ביקורת סמויה כלפי האל המופשט של היהדות, אם כי באופן מפורש הגל מתייחס לנצרות ימי הביניים שלפני הרפורמציה הפרוטסטנטית. בסעיף §781 הגל מתייחס למותו של האל הנוצרי בתור אלמנט מתווך בתודעה של הרוח, המאפשר מעבר מסובייקטיביות מופשטת לאוניברסליות קהילתית משותפת: הרוח ממוקמת אפוא באלמנט השלישי, במודעות עצמית אוניברסלית; זו הקהילה שלה. תנועת הקהילה כמודעות עצמית, שהבדילה את עצמה מתמונת-המחשבה שלה, היא להפוך למפורש את מה שנקבע במרומז. האדם האלוהי המת או האל האנושי הוא כשלעצמו התודעה העצמית האוניברסלית; אותה הוא צריך להפוך למפורשת בשביל המודעות העצמית. המקור בגרמנית Der Geist ist also in dem dritten Elemente, im allgemeinen Selbstbewußtsein gesetzt; er ist seine Gemeinde. Die Bewegung der Gemeinde als des Selbstbewußtseins, das sich von seiner Vorstellung unterscheidet, ist, das hervorzubringen, was an sich geworden ist. Der gestorbne göttliche Mensch oder menschliche Gott ist an sich das allgemeine Selbstbewußtsein; er hat dies für dies Selbstbewußtsein zu werden. Oder indem es die eine Seite des Gegensatzes der Vorstellung ausmacht, nämlich die böse, der das natürliche Dasein und das einzelne Für-sich-sein als das Wesen gilt, so hat diese, die als selbstständig, noch nicht als Moment vorgestellt ist, um ihrer Selbstständigkeit willen an und für sie selbst sich zum Geiste zu erheben, oder die Bewegung desselben an ihr darzustellen. — הגל, פנומנולוגיה של הרוח, §781 (תרגום חופשי) בהמשך הגל כותב שמותו של ישו כמתווך אנושי של האלוהים הוא עדיין רק מומנט מופשט, ואלוהים הוא מושג שיש להפכו לממשי ותבוני בעולם, ולא ישות מושפטת שתמיד התקיימה לכאורה. באמצעות התוודעות של העצמי למותו של האל הוא מסוגל לצאת מתוך עצמו אל עבר ידיעה עצמית ממשית ולא מסוגרת. המוות הזה הוא התחושה הכואבת של התודעה האומללה שאלוהים עצמו מת. האמירה הקשה הזו היא הביטוי של הכרת העצמי הפשוטה הפנימית ביותר, החזרה של התודעה אל מעמקי הלילה שבו 'אני'='אני', לילה שכבר לא מבחין או יודע שום דבר מחוצה לו. תחושה זו היא, למעשה, אובדן הסובסטנציה והופעתה למול התודעה; אבל היא בו-זמנית הסובייקטיביות הטהורה של הסובסטנציה או הוודאות הטהורה של העצמי שחסרה לו כשהיה אובייקט, או המהות המיידית או הטהורה. הידיעה הזו היא נשימתה של הרוח, בעזרתה הסובסטנציה הופכת לסובייקט, שבאמצעותו ההפשטה וחוסר החיים שלו מתים, ולכן הסובסטנציה הופכת למודעות עצמית ממשית, פשוטה ואוניברסלית. המקור בגרמנית Er ist das schmerzliche Gefühl des unglücklichen Bewußtseins, daß Gott selbst gestorben ist. Dieser harte Ausdruck ist der Ausdruck des innersten Sich-einfach-wissens, die Rückkehr des Bewußtseins in die Tiefe der Nacht des Ich = Ich, die nichts außer ihr mehr unterscheidet und weiß. Dies Gefühl ist also in der Tat der Verlust der Substanz und ihres Gegenübertretens gegen das Bewußtsein; aber zugleich ist es die reine Subjektivität der Substanz, oder die reine Gewißheit seiner Selbst, die ihr als dem Gegenstände oder dem Unmittelbaren oder dem reinen Wesen fehlte. Dies Wissen also ist die Begeistung, wodurch die Substanz Subjekt, ihre Abstraktion und Leblosigkeit gestorben, sie also wirklich und einfaches und allgemeines Selbstbewußtsein geworden ist. — הגל, הפנומנולוגיה של הרוח, §785 (תרגום חופשי) על אף היסודות הנוצריים שבהגותו, הפילוסופיה של הגל מכוונת להיות מחולנת. ובסופו של דבר רק הפילוסופיה יכולה להגיע לכדי ידיעה מוחלטת, על דרך שלילת הדת (Aufheben). המומנט של מות האלוהים אינו שלם דיו, והפילוסופיה, בתור הדעת שבדיעבד, צריכה להכיל אותו בתוך השיטה השלמה (ראו: האנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים). תלמידו של הגל, התאולוג ריצ'רד רותה (אנ'), פרסם ב-1837 את החיבור Die Anfänge der christlichen Kirche und ihrer Verfassung (ראשיתה של הכנסייה הנוצרית וחוקתה), שהיה אחד הטקסטים הפילוסופים הראשונים ששייכו את רעיון של מותו של אלוהים אצל הגל עם תיאוריה סוציולוגית של החילון. בעבודה זו רותה דן ביחסים שבין הכנסייה למדינה, וטען שהמדינה זקוקה לכנסייה כדי להגיע לתכליתה להפגין התנהגות מוסרית בחיי היומיום. הוא האמין שבסופו של דבר, הקהילות הארציות של המדינה יגיעו לשלמות כזו שהכנסייה והמדינה יתחזקו, והכנסייה תתפוגג לטובת מדינה נוצרית, שתהיה חברה דתית ומוסרית כאחד. הוא אף קבע שמטרת כל ההיסטוריה היא העלאת האנושות לרמה רוחנית לחלוטין המתקרבת לחיי האל עצמו. היינריך היינה (שהיה מושא להערצה של ניטשה), היה גם הוא תלמיד של הגל ונמנה לעיתים על חברי ה"הגליאנים השמאליים". היינה תיאר את מות האלוהים בספרו דת ופילוסופיה באשכנז. היינה מציג בחיבורו זה את הפילוסופיה הגרמנית לקהל צרפתי בעת גלותו בפריז, מתאר את "מחלוקת הפנתאיזם", מייחס את מות האלוהים לפילוסופיה המהפכנית של קאנט, ומשווה את מהפכנותו הרוחונית למהפכה הצרפתית. הפילוסוף הגרמני מקס שטירנר, שהשפעתו על ניטשה שנויה במחלוקת, כותב בספרו האגו ועצמו משנת 1844 כי "עבודת הנאורות, הדבירה את האל: הם לא שמו לב שהאדם הרג את אלוהים כדי להפוך כעת 'אלוה יחיד במרומים'. קרל מרקס, אף שאינו מתייחס לביטוי "אלוהים מת" במפורש, התייחס לביקורת הדת שהתפתחה אצל ההגליאניים השמאליים בחיבורו "לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל": ”יסודה של הביקורת כנגד הדת הוא: האדם יוצר את הדת, הדת לא יוצרת את האדם. [...] אך האדם אינו ישות אבסטרקטית המשתופפת מחוץ לעולם. האדם הוא עולמו של האדם - מדינה, חברה. מדינה זו וחברה זו מייצרות את הדת, שהיא תודעה מהופכת של העולם, משום שהן בעצמן עולם מהופך.” כלומר, מרקס התייחס לכך שהעיקר אינו לבקר את הדת, אלא את המצב החברתי והאידאולוגיה המדינית שמובילות לניכור של האדם המוצא מפלט בדת, לבקר את הבעיה מהשורש (באופן "רדיקלי") ולא רק את הסימפטום של התופעה. בהקשר זה קבע כי הדת היא "אופיום להמונים", כלומר תרופה להמון העם הסובל. הפילוסוף פיליפ מיינלנדר הגיע למסקנה לא שגרתית במגנום אופוס שלו, "הפילוסופיה של הגאולה" (Die Philosophie der Erlösung), לפיה אלוהים התאבד. הפילוסופיה של מיינלנדר, שהושפעה רבות מהגותו הפסימית של ארתור שופנהאואר, מציעה כי הרצון הוא המציאות המטאפיזית היסודית של העולם ומקור קיום. בדומה לשופנהאואר, הוא האמין כי החיים מאופיינים ב"סבל" או "ולטשמרץ". אולם בשונה משופנהאואר, מיינלנדר האמין כי הדחף היסודי של הרצון אינו לחיים כי אם הרצון למות. בנוסף, בהשפעת הדיאלקטיקה של הגל, מיינלנדר ראה את הקיום כמאבק תמידי בין רצונות מרובים. שני אספקטים מנוגדים אלו בהגותו, התייחסות לעולם הן כאחדות והן כריבוי, הובילו את מיינלנדר לטעון כי המטרה הסופית של הקיום היא להשיג גאולה מהסבל, דרך התגברות עליו באי-התקיימות. מכאן הגיע לטענתו הייחודית שלו כי אלוהים, אותו הוא מזהה כהתגלמות של הרצון הנצחי והלא משתנה וכמעין מניע לא מונע, נעשה מודע לסבל ומצא כי הדרך היחידה לגבור עליו היא בהשמדה עצמית. הריבוי והתנועה בעולם מתאפשרים למעשה דרך התבוססות והתפרקותו של האלוהים המת. עכשיו יש לנו גם את הזכות לתת להוויה הזו את השם הידוע, שתמיד סימן את מה שאין בו שום דמיון, לא מעוף הפנטזיה הנועזת ביותר, שום מחשבה מופשטת לא משנה כמה עמוקה, לא תודעה מרוכזת יראת שמים, ושום רוח נלהבת ושלוחה שלא הגיעה מעולם: אלוהים. כששינה את טבעו, הוא התפצל לחלוטין לעולם של ריבוי. אבל האחדות הפשוטה הזו הייתה והיא אינה עוד. אלוהים מת ומותו היה חיי העולם. המקור בגרמנית Jetzt haben wir auch das Recht, diesem Wesen den bekannten Namen zu geben, der von jeher Das bezeichnete, was keine Vorstellungskraft, kein Flug der kühnsten Phantasie, kein abstraktes noch so tiefes Denken, kein gesammeltes, andachtsvolles Gemüth, kein entzückter, erdentrückter Geist je erreicht hat: Gott. Sie hat sich, ihr Wesen verändernd, voll und ganz zu einer Welt der Vielheit zersplittert. Aber diese einfache Einheit ist gewesen; sie ist nicht mehr. Gott ist gestorben und sein Tod war das Leben der Welt. — Philipp Mainländer: Die Philosophie der Erlösung. Erster Band. Berlin 1876 מיינלנדר האמין כי אי-קיום הוא המצב היחיד שבו ניתן למגר לחלוטין את הסבל. במסגרת זו, מיינלנדר הקצה לבני אדם תפקיד מכריע בתהליך הגאולה העולמית. הוא טען שבני אדם תורמים לתהליך זה באמצעות ההכרה שלהם בסבל והחתירה שלהם לאי-קיום. רצונו לגבור על הסבל בעולם הקיים הובילו אותו גם לדבוק בסוציאליזם, אף שזו לרוב נחשבה לגישה אופטימית. לפי הפילוסוף האמריקאי פרדריק בייסר (Frederick C. Beiser), מושג "מות האלוהים" זכה לתפוצה נרחבת ראשונית בזכות מיינלנדר, עוד לפני ניטשה. כמו כן, ידוע כי ניטשה עצמו העיד שנטש את הגותו של שופנהאואר בעת קריאתו את מיילנדר. מאוחר יותר, ניטשה גם הביעה הסתייגות רבה מהפילוסופיה של מיינלנדר, במסגרת נטישתו של ניטשה את הפסימיזם הגרמני. בהגותו של ניטשה, ההצרה "אלוהים מת" מוזכרת לראשונה בספר המדע העליז באפוריזם "קרבות חדשים" §108: מאות בשנים לאחר מותו של בודהא, היתה שם מערה אחת, שהבריות היו מראים בה את צלו – צל אדיר ומחריד. האלוהים מת: אך אם לדון לפי אופיו של האדם, ייתכן ועוד אלפי שנים תהיינה מצויות מערות, בהן יהיו מראים את צלו. ואנחנו – אנחנו מצווים לגבור גם על צלו! — ניטשה, המדע העליז, §108 (מגרמנית: ישראל אלדד) בסעיף העוקב, ניטשה כותב: ”מתי לא יעיבו עלינו עוד כל הצללים של האל ההוא? מתי יהיה לנו הטבע נקי לחלוטין מאלוהים?”. לפי ירמיהו יובל, "צללי האלוהים" הם הנחות מטפיזיות שבעבר נקשרו בקיומו של האל, אך שרדו גם בעולם המחולן. ”מהם צללים אלה של האל המת? מצד אחד כלול בהם הרעיון של סדר עולם מוסרי ושל טוב ורוע החרותים בטבע הדברים [...] ומצד שני כלולים בהם הפוסטולאטים של המדע ושל החשיבה הראציונאלית בכלל, שאותם אנו נוטים להשליך על העולם כאמיתות נצחיות.”. בהמשך הספר, מות האלוהים מובא בפיו של ה"האיש מטורף" בסעיף §125. הקטע מתחיל בתיאור של איש מטורף שרץ דרך שוק ומדליק פנס לאור יום, כשהוא צועק, ”אני מחפש את האלוהים! את האלוהים אני מחפש!”. אולם הקהל בשוק לא מבין את דבריו מאחר שאינם מאמינים מחזיקים בתפיסת עולם דתית, ולכן דברי המשוגע מעוררים צחוק רב ולא נלקחים ברצינות. "לאן פנה האלוהים? אנכי אגידנו! אנחנו הרגנוהו – אתם ואני! כולנו רוצחיו! [...] איככה יכולנו את האוקיינוס לשתות עד כלה? [...] מה המעשה אשר עשינו בהתירנו ארץ זו ממעגלי שמשה? [...] — ניטשה, המדע העליז, §125 (מגרמנית: ישראל אלדד) המשוגע ראה את הקהל בוהה בו בתדהמה, ונראה כי עדיין אינו מבין את דבריו. כלומר, המשמעות העמוקה של מות האלוהים לא מצליחה להיתפס בראשם. ולכן הוא מגיע למסקנה לפיה ייקח עוד זמן עד שהאנושות תבין את מלוא המשמעות. "הקדמתי לבוא" אמר האיש "שעתי טרם הגיעה. התרחשות אדירה זאת היא עדיין בדרך והיא נודדת – טרם הגיעה לאזני בני-אדם. [...] אור הכוכבים צריך זמן, מעשים גם לאחר שנעשו, עדיין צריכים זמן על מנת שיראו וישמעו. והמעשה הזה עדיין רחוק הוא מהם יותר מהכוכבים הרחוקים ביותר - ואף-על-פי-כן הלא עשאוהו!" — ניטשה, המדע העליז, §125 (מגרמנית: ישראל אלדד) בסעיף 2 בפרולוג של כה אמר זרתוסטרא, זרתוסטרה, לאחר שהחל את מסעו האלגורי, נתקל בסגפן זקן (המכונה באירונה "הקדוש"), השניים מנהלים דו־שיח סתום. זרתוסטרה מצהיר "את בני האדם אני אוהב" בעוד הזקן מביע מיזנתרופיה ואהבת אלוהים, ודוחק בזרתוסטרה לשוב ולהתבודד כמוהו. אך זרתוסטרה פונה אל בני האדם. כשהם נפרדים לבסוף נכתב: ”וכאשר היה זרתוסטרה לבדו, דיבר אל לבו ואמר: "הייתכן הדבר! אל הקדוש הזקן הזה ביער שלו עדיין לא הגיעה השמועה שאלוהים מת!"” זרתוסטרה אף קובע בהמשך הספר כי כל האלים מתים. כלומר, לא רק שיטת מוסר אחת או מטפיזיקה אחת מתה, אלא כולם, והם יוחלפו בבריאה החדשה של הערכים של בדמותו של העל-אדם:”"כל האלים מתים: ועתה אנחנו רוצים שהעל־אדם יחיה." – ויהיה זה ביום מן הימים, בשעת־הצהריים הגדולה, רצוננו האחרון!” באפוריזם "עליצות זו – מה טיבה?" הפותח את החלק החמישי שנוסף למהדורה השנייה של המדע העליז, ניטשה דן בהשלכות מות האלוהים על העולם האירופי, הסכנה הרובצת לפתח במאה הבאה, אך גם בפוטנציאל הגלום בהשתחררות מכבלי הדת. המאורע החדש הגדול ביותר – כי ה"אלוהים מת הוא", וכי האמונה באל הנוצרי היא כבר בגדר "לא תאומן" – מחל כבר לפרוש את צלליו הראשונים על פני אירופה. [...] ומה הם הדברים כולם, אשר לאחר שנתערער יסודה של אמונה זו, סופם מפולת שבהכרח, מפני שעל היסוד הזה עמד בניינם, עליו נשענו, בו מושרשים היו: למשל, כל המוסר האירופי שלנו. [...] הים, הים שלנו, הנה הוא משתרע לפנינו פתוח, ואולי לא היה עוד מעולם "ים פתוח" כל כך. — ניטשה, המדע העליז, §343 (מגרמנית: ישראל אלדד) מושג "מות האלוהים" זכה לפרשנויות רבות במחקר. מקובל לקשור אותו אצל שניטשה עם ביקורתו על המשבר התרבות בעולם האירופי-נוצרי ועם ה"דקדנס". במובן המצומצם, מות האלוהים מייצג את אובדן היכולת להיאחז בהנחות המוצא של אמונה דתית או מסורתית. אך בהקשר רחב יותר, מציין אובדן ערכים משותפים ואוניברסליים, ושל אמות מידה אונטולוגיות, אפיסטמולוגיות ומוסריות. אלבר קאמי רואה במות האלוהים נקודת מוצא לתפיסת האבסורד שלו ובחיבורו "המיתוס של סיזיפוס" הוא מרבה לצטט את ניטשה. העולם נעדר משמעות אוניברסלית מכל סוג שהיא, ועל האדם להתגבר על האבסורד הקיומי מבלי לבטל אותו או לחפש נחמות דתיות. לא ניתן עוד להיסמך על אלוהים כדי לענות על השאלה הפילוסופית היסודית, שאלת ההתאבדות, ולשפוט אם החיים שווים את הייסורים. בספרו "האדם המורד" הוא ממשיך לפתח את הגותו, גם בהשפעת ניטשה, ומתאר את האדם המורד כמי שמתגבר על האלוהים: ”אנו מתכחשים לאלוהים, אנו מכחישים את אחריותו של האלוהים, ורק בדרך זו נשחרר את העולם.” מרטין היידגר הבין את "מות האלוהים" בפילוסופיה של ניטשה בתור "מות המטאפיזיקה". לדעתו, דבריו של ניטשה אינם מתייחסים רק להשקפה תאולוגית או אנתרופולוגית מסוימת, אלא מצביעים על סוף הפילוסופיה עצמה, שהגיעה למימוש המקסימלי של הפוטנציאל שלה באזהרותיו של ניטשה מפני סופן של כל השקפות העולם המטאפיזית. ואם זה כך, הרי זה בגלל שמראשיתה היה זה גורל הפילוסופיה. ז'אן-פול סארטר התייחס בנאומו "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם" למות האלוהים כחווית ה"הינטשות" האקזיסטנציאליסטית, אשר במקום להוביל לייאוש יכולה להוות מקור לחירות ולאימוץ אחריות הומניסטית-חילונית. ”אכן, הכל מותר אם אלוהים אינו קיים, וכתוצאה מכך האדם ננטש, שהרי אין הוא מוצא בתוכו או מחוצה לו נקודת עוגן. [...] אם אומנם הקיום קודם למהות, לא ניתן להסתמך עוד לעולם על טבע אנושי נתון וקבוע. במילים אחרות, אין דטרמיניזם והאדם חופשי: האדם הוא חירות.” בהשפעת ניטשה, היו תאולוגים שהשתמשו בביטוי "אלוהים מת" כדי לשקף חוסר אמונה הולך וגובר באלוהים (נונתאיזם). המושג גם זכה לפופולריות בתאולוגיה בסוף שנות ה-50 וה-60, בתנועה המכונה "תאולוגיה של מות האלוהים" (אנ'). התאולוג הגרמני-אמריקאי פאול טיליך, ניסה להדוף את טענותיו של ניטשה בספרו 'האומץ להיות' (1952). הלל צייטלין פירש את קריאת מות האלוהים של ניטשה, תוך ביקורת על תפיסת האל-אדם, באופן כזה המוביל לתשובה ולאמונה מחודשת באלוהים.”אנו, היודעים שגם מושג ’האדם העליון‘ הוא רק מושג ”אנושי, אנושי ביותר“, רק הד שאיפתו של אדם לצאת מן המסגרת שבהווה, מכל בלהותיו ותלאותיו, מן האופק הצר, שהאדם התרבותי נתון בו בהכרח, – אנו לא באדם העליון ניתלה את תקוותנו ונמצא מרגוע לרוחנו, כי־אם במה שהוא מעל־לכל־האדם באמת; לא נאמין באדם עליון מדומה שבראו המשורר בדמותו, כי־אם באל־עליון, אשר ברא את האדם בדמותו [...]. תיקונו של האדם הוא בתשובתו אל נישמת־נישמתו, אל האלוהים.” הפילוסוף היהודי עמנואל לוינס פיתח בהגותו משמעות אתית של מושג האלוהים, שאינה מתחילה בהנחת מוצא מטפיזית, ולפיכך גם מושג האלוהים שלו הוא בראש ובראשונה אתי. לוינס מתנגד למסורת האימננטית בפילוסופיה, ובכללה ניטשה, וגורס כי חרף מות האלוהים נותרת האפשרות לתקווה האתית שמצב הדברים יחרוג מהווה. מישל פוקו, בספרו המילים והדברים, שאב השראה מהכרזתו של ניטשה על מות האלוהים, ובעקבותיו מכריז על "מות האדם". ”יותר מאשר מות האלוהים – ואולי מוטב לומר לאורו של המוות הזה ובהתאמה מיוחדת לו, מה שניטשה מכריז על בואו הוא מותו של רוצח האלוהים [...] כמו שמראה בבהירות הארכיאולוגיה של מחשבתנו, האדם הוא המצאה של הזמן האחרון, שכנראה מתקרבת אל קצה.” ב-8 באפריל 1966 המגזין האמריקאי טיים פרסם כתבת שער שכותרתה "?Is God Dead" (אנ'). המאמר עורר פולמוס סוער, הן בציבור הרחב והן מצד אנשי דת. חלק ניכר מהביקורת הופנה לשער המגזין הפרובוקטיבי, ולא לתוכן הכתבה. הכריכה שהייתה שחורה לגמרי עם הכיתוב "האם אלוהים מת?" בטקסט אדום גדול. ב-1968 יצא הסרט האימה של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" ובו באחת מסצנות המפתח דמותה של רוזמרי אוחזת בדף השער של טיים, שהפך לאייקוני. ב-1987 שר סטינג בשירו "History Will Teach Us Nothing" מתוך האלבום ...Nothing Like the Sun ‏ ”If God is dead and an actor plays his part / His words of fear will find their way to a place in your heart” ב-1994 נכלל השיר "Heresy" של להקת האינדסטריאל מטאל ניין אינץ' ניילז באלבום The Downward Spiral (אנ') ובפזמונו מופיעות השורות: ”God is dead/ And no one cares/ If there is a hell/ I'll see you there” ב-אפריל 2005 יצא הסינגל "The Death of God" (אנ') של זמר הפולק-רוק רוי הרפר. ב-26 ביולי 2011 יצא הסינגל "The Devil's Orchard" של להקת המטאל המתקדם אופת' ובו הפזמון החוזר "God is dead". השיר נכלל באלבום Heritage (אנ'). ב-19 באפריל 2013 יצא הסינגל "?God Is Dead" של להקת ההבי מטאל בלאק סבאת', ונכלל באלבום 13. בשנת 2013 פורסם הקומיקס God Is Dead (אנ'), מאת ג'ונתן היקמן ומייק קוסטה (אנ'). מחלוקת הפנתאיזם מחלוקת האתאיזם על-אדם גאורג וילהלם פרידריך הגל, פנומנולוגיה של הרוח (כרכים א' וב'), תרגום: רועי בר ואלעד לפידות, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2020–2023 היינריך היינה, כנסת הרומנטיקה; דת ופילוסופיה באשכנז, תרגם מגרמנית שמואל פרלמן, תל אביב: מסדה תשי"ג 1953 קרל מרקס, לשאלת היהודים וכתבים נוספים (כתבים מוקדמים: כרך א'), תרגום: רועי בר ואורי זילברשייד, עורך: אורי זילברשייד, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2016 פרידריך ניטשה, המדע העליז [1882, 1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1969 פרידריך ניטשה, כה אמר זרתוסטרא [1883-5] ת"א: הוצאת עם עובד, מגרמנית אילנה המרמן, 2010 אלבר קאמי, האדם המורד, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1971 עמנואל לוינס, כוליות ואינסוף, תרגום רמה איילון, הוצאת מאגנס, 2010 מישל פוקו, המלים והדברים: ארכאולוגיה של מדעי האדם, תל אביב-יפו: רסלינג, 2011 פרשנויות למות האלוהים אצל ניטשה ולטר קאופמן, ניטשה: פילוסוף, פסיכולוג, אנטיכריסט, תרגם מגרמנית ישראל אלדד, הוצאת שוקן, 1982. ירמיהו יובל, "אהבת אלהים ואהבת הגורל: שפינוזה וניטשה" עיון: רבעון פילוסופי, כרך ל"ה, חוברת ג/ד (תמוז תשמ"ו-תשרי תשמ"ז) עמ' 151–179 ירמיהו יובל, חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים, הוצאת שוקן, 1996 Heidegger, Martin. "Nietzsches Wort 'Gott ist tot'" (1943) translated as "The Word of Nietzsche: 'God Is Dead,'" in Holzwege, ed. and trans. Julian Young and Kenneth Haynes. Cambridge University Press, 2002. Von Der Luft, Eric "Sources of Nietzsche's "God is Dead!" and its Meaning for Heidegger", Journal of the History of Ideas Vol. 45, No. 2 (Apr.-Jun., 1984), pp. 263-276 פילוסופיה של הדת ותאולוגיה של מות האלוהים הלל צייטלין, "על גבול שני עולמות", הוצאת יבנה. במסה הראשונה. (באתר פרויקט בן-יהודה) אבי שגיא, פצועי תפילה: תפילה לאחר "מות האל", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2011 (באתר כותר) Thinking through the Death of God: A Critical Companion to Thomas J. J. Altizer, ed. Lissa McCullough and Brian Schroeder. Albany: State University of New York Press, 2004. John D. Caputo and Gianni Vattimo, After the Death of God, ed. Jeffrey W. Robbins. New York: Columbia University Press, 2007. Resurrecting the Death of God: The Origins, Influence, and Return of Radical Theology, ed. Daniel J. Peterson and G. Michael Zbaraschuk. Albany: State University of New York Press, 2014. מדיה וקבצים בנושא אלוהים מת בוויקישיתוף למה ניטשה באמת התכוון באלוהים מת, באתר Big Think (אנ') (באנגלית) The Big Ideas podcast: Friedrich Nietzsche's 'God is dead' באתר הגרדיאן, 4 בפברואר 2012 (באנגלית) סיימון קריצ'לי, Simon Critchley Examines Friedrich Nietzsche, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 2:50), 20 באפריל 2012 (באנגלית) הנרי אונגר, ניטשה 14 - האדם אחר מות אלוהים, סרטון באתר יוטיוב, 19 במרץ 2021 ירמיהו יובל, "המדע העליז": ניטשה, שפינוזה וצללי האל המת, סרטון בערוץ "מכון ון ליר בירושלים", באתר יוטיוב סיימון קריצ'לי, Simon Critchley Examines Friedrich Nietzsche, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 2:50), 20 באפריל 2012 Von Der Luft, Eric "Sources of Nietzsche's "God is Dead!" and its Meaning for Heidegger", Journal of the History of Ideas Vol. 45, No. 2 (Apr.-Jun., 1984), pp. 263-276 השיר O Traurigkeit במקור הגרמני ובתרגום לאנגלית BWV 404 Choral prelude and fugue for organ "O Traurigkeit, O Herzeleid", WoO 7 (1856) Richter, Jean Paul Friedrich (1897). The Dead Christ Proclaims That There Is No God. תורגם ע"י Ewing, Alexander. London: George Bell and Sons. Le Christ aux oliviers במקור הצרפתי ובתרגום לאנגלית "Dieu est peut-être mort, disait un jour à celui qui écrit ces lignes Gérard de Nerval, confondant le progrès avec Dieu, et prenant l’interruption du mouvement pour la mort de l’Être". ויקטור הוגו, עלובי החיים, כרך 5 (תרגום חופשי) "Page:Hugo - Les Misérables Tome V (1890).djvu/119 - Wikisource". fr.wikisource.org. Steiner, George (נוב' 1987). "Some Black Holes". Bulletin of the American Academy of Arts and Sciences. 41, 2 (2): 17. doi:10.2307/3822663. JSTOR 3822663 – via JSTOR. {{cite journal}}: (עזרה) "The teenage Nietzsche also read the German romantic writings of Friedrich Hölderlin and Jean-Paul Richter..." מתוך הערך "Nietzsche’s Life and Works" באנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד Josephson-Storm, Jason (2017). The Myth of Disenchantment: Magic, Modernity, and the Birth of the Human Sciences. Chicago: University of Chicago Press. pp. 67–9. ISBN 978-0-226-40336-6. ירמיהו יובל, חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים, הוצאת שוקן, 1996 עמ' 76 Richard Rothe | Lutheran Pastor, Theologian, Philosopher | Britannica, www.britannica.com (באנגלית) היינריך היינה, דת ופילוסופיה באשכנז. תרגם מגרמנית ש. פרלמן. הוצאת "לגבולם", עמ' 239–240 "At the entrance of the modern time stands the ‘God-man’. Anthony K. Jensen, Providence College, The Death and Redemption of God: Nietzsche’s Conversation with Philipp Mainländer, The Journal of Nietzsche Studies 54, 2023, עמ' 22–50 Beiser, Frederick C. (2008). Weltschmerz, Pessimism in German Philosophy, 1860-1900. Oxford: Oxford University Press. pp. 202-203 Beiser, Frederick C. (2008). Weltschmerz, Pessimism in German Philosophy, 1860-1900. Oxford: Oxford University Press. p. 202. ISBN 978-0198768715. Batz introduces a very modern and redolent theme: the death of God. He popularized the theme before Nietzsche. Brobjer, Thomas H. (2008). Nietzsche's Philosophical Context: An Intellectual Biography. University Of Illinois Press. p. 149. ISBN 9780252032455. Decher emphasizes the importance of the fact that Mainländer reinterpreted Schopenhauer's metaphysical and single will to a multiplicity of wills (always in struggle) and the importance of this for Nietzsche's will to power. It was in a letter to Cosima Wagner, December 19, 1876, that is, while reading Mainländer, that Nietzsche for the first time explicitly claimed to have parted ways with Schopenhauer. פרידריך ניטשה, תרגום: ישראל אלדד, §357, המדע העליז, כרך חמישי, שנייה, הוצאת שוקן, 1887, עמ' 382 ניטשה '''המדעה העליז''', §109 (מגרמנית: ישראל אלדד) ירמיהו יובל, "אהבת אלהים ואהבת הגורל: שפינוזה וניטשה" עיון: רבעון פילוסופי, כרך ל"ה, חוברת ג/ד (תמוז תשמ"ו-תשרי תשמ"ז) עמ' 151–179 ניטשה, כה אמר זרתוסטרה, "דברי הפתיחה" §2 (תרגום: אילנה המרמן) ניטשה, כה אמר זרתוסטרה, "על המידה הטובה הנותנת מתנות" §3 (תרגום: אילנה המרמן) Ronald Aronson, Albert Camus, Winter 2022, Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2022 אלבר קאמי, האדם המורד, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1971 ז'אן-פול סארטר, האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם, תרגום חדש ואחרית דבר: עירן דורפמן, הוצאת כרמל, 2014, עמ' 19 Gundry, S. N. "Death of God Theology" in Evangelical Dictionary of Theology, ed. Schacht, Richard. "After the Death of God: Friedrich Nietzsche and Paul Tillich". YouTube. "אדם עליוֹן או אל עליוֹן?" באתר פרויקט בן-יהודה עמנואל לוינס, "המשמעות והמובן", הומניזם של האדם האחר, תרגום סמדר בוסתן, מוסד ביאליק, 2004, עמ' 65 Michel Foucault, Les Mots et les choses, Paris, Gallimard, 1966, p. 396-397. TIME Magazine Cover: Is God Dead? - Apr. 8, 1966, TIME.com (באנגלית אמריקאית) אם אלוהים מת ושחקן מגלם את תפקידו / אמרות הפחד שלו ימצאו דרכן בליבך "אלוהים מת/ ולאף אחד לא אכפת/ אם יש גיהנום/ אני אראה אותך שם"