laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לשם (יישוב)

לשם היא התנחלות קהילתית דתית במערב השומרון המצויה בשטחה המוניציפלי של עלי זהב ועל כן נקראה גם "עלי זהב מערב". השכונה הוקמה בשנת 2013 וכיום מתגוררות במקום כ-700 משפחות. היישוב ממוקם על שתי גבעות, שבמרכזן נמצאת חורבת דיר סמען. שם היישוב מציין את שמה של אחת מאבני החושן. הבניה בגבעה המערבית של השכונה החלה לראשונה בשנת 1999 על ידי איש העסקים הלל מררי ונועדה עבור חסידי חב"ד. היישוב המתוכנן אמור היה להיקרא אדנים. עם תחילת האינתיפאדה השנייה, החליטו היזמים לפרוש מהמיזם ולכן הבניה הופסקה. שלדים של מספר בתים שבנייתם החלה והופסקה, שימשו כאתר אימונים של יחידות צה"ל ומשטרה (מכונה "חב"ד עילית"). בשנת 2007 רכשה חברת "הרי זהב" שבבעלות איש העסקים זאב אפשטיין זכויות לבניית 700 דירות במקום תמורת 6 מיליון שקלים. בשנת 2011 החלו עבודות הפיתוח המחודשות בשטח. בפעם זו החל פיתוח צידו המזרחי של היישוב, שלא פותח בשנת 1999, והפיתוח בצד המערבי, שפיתוחו החל כבר אז, חודש בשנת 2012. בשנת 2013 נכנסו לביתן בגבעה המזרחית 70 המשפחות הראשונות. באוקטובר 2014 נותרה השכונה ללא כביש גישה בהתאם להחלטת בג"ץ, אך נפתח כביש גישה חדש העובר בעלי-זהב. בשלב מאוחר יותר נסלל מחדש כביש גישה נפרד. באוגוסט 2017 נכנסו כ-50 משפחות ראשונות לביתן בגבעה המערבית הנמצאת בתהליך אכלוס. בספמטבר 2022 מונה הרב עזרא פאטשינו לרב היישוב. בין לשם לעלי זהב נמצאים בית ספר ממלכתי דתי "חמ"ד אורים" (על שם אורי אורבך) לתושבי לשם, בית ספר ממלכתי דתי לתושבי עלי זהב, ואולפנה לבנות - המשרתים בעיקר את תושבי היישובים לשם ועלי זהב, וכן עוד יישובים באזור, כמו פדואל, ברוכין, רחלים, תפוח, נופי נחמיה, ואריאל. כמו כן, ביישוב קיימים גני ילדים, מעונות, גני שעשועים, מגרש כדורסל, סניף בני עקיבא, ספרייה, בית מדרש, קופות חולים מכבי וכללית, מקווה טהרה, ושלושה מבנים רב תכליתיים המשמשים באופן זמני כבתי כנסת ואולמות אירועים לשימוש התושבים. ביישוב קיימים פיצרייה, סניף של רשת "בורגרים" ומאפייה. שני בתי כנסת קבע נמצאים בשלבי פיתוח ובנייה, ומתוכנן להיבנות ביישוב מרכז מסחרי. מדיה וקבצים בנושא לשם בוויקישיתוף לשם, ברשת החברתית פייסבוק לשם באתר המועצה האזורית שומרון גדעון לוי, אלכס ליבק, ההתנחלות לשם תשלים את הרצף הטריטואלי לאריאל, באתר הארץ, 5 ביוני 2015 כמו כן היישובים: אחלמה (כיום - בית עריף), ברקת, נופך, שוהם. מפת ההתיישבות הקיימת והמתוכננת בשנת 1992 שוקי שדה, "מדהים שהוא מצליח לעשות מזה כסף": ברון הבנייה החדש בשטחים, באתר TheMarker‏, 17 בנובמבר 2017 יוני קמפינסקי, מקימים את "לשם" בשומרון במקביל למו"מ המדיני, באתר ערוץ 7, 26 ביוני 2013 שבתי בנדט‏, 90 המשפחות בלשם נתקעו ללא כביש גישה: "חלמאות", באתר וואלה, 27 באוקטובר 2014 עוזי ברוך, בג"ץ סירב לבקשה - לשם נותרה ללא כביש גישה, באתר ערוץ 7, 23 באוקטובר 2014 חיים לוינסון, בית המשפט העליון התיר לחברת בנייה להמשיך לפלוש לאדמה פלסטינית למשך שנה, באתר הארץ, 4 ביוני 2013 דביר עמר, הרב עזרא פאטשינו הוכתר לרב היישוב לשם, באתר ערוץ 7, 1 בספטמבר 2022
הכל דיבורים

הכול דיבורים הייתה תוכנית חדשות ואקטואליה של רשת ב', ששודרה לראשונה בשנת 1989 ברצועה יומית בין השעה 10 בבוקר ל-12 בצהריים. את התוכנית הגישו ברוטציה בכירי השדרנים ועורכי התוכן של קול ישראל ברשות השידור. התוכנית שילבה חדשות ואקטואליה בנושאים שעומדים על סדר היום הציבורי, כאשר המגישים ניסו לבחון בראיונות עומק סוגיות שונות בתחומי כלכלה, חברה, תרבות, ממשל, ביטחון ועוד. במהלך שנותיה עוררה התוכנית דיון ציבורי בסוגיות רבות. היא שימשה פלטפורמה תקשורתית מכובדת ונחשבה לאחד מעוגני השידור הציבורי של קול ישראל ברדיו. התוכנית האחרונה שודרה ב-10 במאי 2017. עם המעבר של קול ישראל לשידור בתאגיד השידור הישראלי, לא חודש שידור התוכנית. בין מגישיה נמנו יוסי הדר שהגיש את התוכנית במשך 3 שנים בין 2011-2014, ירון דקל, רזי ברקאי, שלי יחימוביץ', ענת דוידוב, דליה יאירי, אסתי פרז, גבי גזית ואילה חסון. עדי מאירי ובני טיטלבוים הגישו את התכנית בשנים 2017-2014. אורן פרסיקו, "הכל דיבורים" – בלי ערבים, באתר העין השביעית, 25 במרץ 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תיק ביצים

תיק ביצים (באנגלית: Ootheca) הוא מבנה קשיח הנוצר על ידי מינים שונים (בעיקר מקרב חרקים ורכיכות) ומכיל מצבור ביצים. המילה Ootheca היא לטיניזציה של צירוף מילים שמקורן ביוונית: oo - תחילית שמשמעותה ביצים, ו-theca שמשמעותה מכסה או מיכל. ביוונית Ootheke משמעותה שחלה. תיק הביצים מכיל לרוב מספר רב של ביצים מוקפות בקצף חלבון המתקשה במגע עם האוויר ליצירת מעטה קשיח המגן על הביצים. חרקים הידועים בתיקי הביצים שלהם הם תיקנאים שאף קיבלו את שמם על שום התיק שנושאת הנקבה וגמלי שלמה, על אף שפעמים רבות מכנים בעברית בטעות את תיק הביצים של גמלי שלמה תטולה. תיק ביצים טיפוסי של תיקנאים מדיה וקבצים בנושא תיק ביצים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלכי ספרטה

ספרטה נשלטה בידי מלכים על פי הנוהג שלטו תמיד שני מלכים, כאשר כל אחד היה ממשפחה אחרת. דבורה גילולה, פלוטרכוס, ספרטה אמרות ומנהגים, 2011, עמ' 157-159 (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא מלכי ספרטה בוויקישיתוף
עבאס חלמי

האם התכוונתם ל... עבאס חלמי הראשון (1813–1854) - מושל מצרי עבאס חלמי השני (1874–1944) - הח'דיו האחרון של מצרים. מחמוד עבאס חילמי – טייס, ומדריך טיס בדרגת סרן בחיל האוויר המצרי, שערק לישראל
עסידה

עסידה או עציט (מערבית: عصيدة בתרגום לעברית: דייסה) הוא מאכל העשוי מקמח שעורה ירוקה, דורה ירוקה או חיטה. עסידה נאכל במדינות ערביות וצפון אפריקאיות רבות ופופולרי במיוחד בלוב, בתוניסיה, בערב הסעודית, באריתריאה, באתיופיה, בסודאן ובתימן. תבשיל זה היה נפוץ בקרב עדות המזרח ונאכל עד היום על ידי יהודי לוב, יהודי תוניסיה ויהודי תימן. התורה בספר ויקרא, פרק ב', פסוק י"ד מפרטת כי על מנחת הביכורים להיות ”אָבִיב קָלוּי בָּאֵשׁ, גֶּרֶשׂ כַּרְמֶל”. "גרש" פירושו קמח קלוי ו"כרמל" פירושו שעורה רכה. לכן מתרגם הרב סעדיה גאון את המילים "גרש כרמל" בתרגום התורה לערבית יהודית כ"גריש מן אלהרף", שהוא קמח שעורה ירוקה קלויה ממנו עושים "עציט". המאכל נקרא "עצידה" בקהילות צפון אפריקה, "עציט" בניב דרום ערבית, "ג'רישה" בניב צפון ערבית, ו"גרסה דשעורה" בסורית. את העציט מכינים באמצעות הרתחת הגרעינים בעודם שלמים במים רותחים, ייבוש במשך שבוע או שבועיים, קלייה במחבת על אש קטנה ואז טחינה לקמח. קמח שעורים המתגבל לעיסה נחשב לטוב ביותר מבחינת טעם, אך נדרשת הרבה עבודה כדי להסיר את הציקלונים והשיבולים מעל הגרעינים לפני שטוחנים אותם לקמח. יוצקים בבת אחת מים רותחים על כמות שווה של קמח ולשים במשך עשר דקות רצופות. אין בישול נוסף. נהוג לאכול את ה"עציט" עם האצבעות, ללא שימוש בסכו"ם, ולטבול במרק או בסירופ מתוק. מגישים את ה"עציט" בדרך כלל בצלחת גדולה ויוצרים שקע בעיסה כדי שיחזיק קצת מהנוזל. "עציט" נאכל כחלק מארוחה עם מרק ובשר לצד ירקות טריים, או בצורת קינוח חלבי עם חמאת סאמנה או גהי. עציט מתוק נפוץ במיוחד במטבח הלובי ונהוג כמאכל לשבועות. את החמאה הנאכלת עם העציט נהוג לאחסן בצנצנת אטומה עם עלי גפן כדי להוסיף לה טעם. ייתכן שבימי קדם העציט נאכל גם עם שמן זית. בתימן השתמשו לרוב בקמח דורה להכנת ה"עציט", מכיוון שהיה מצוי שם יותר משעורה או חיטה. מדיה וקבצים בנושא עסידה בוויקישיתוף מתכון להכנת עסיד באתר מבשלים פתות מטיט ראו בתרגום הירושלמי על ויקרא ב, י"ד. בספרא על ויקרא ב, י"ד מובא דרשה על המלה "כרמל" - רוצה לומר, רך - מל. גם במלכים ב, פרק ד' פסוק מ"ב נזכרת המלה "כרמל". וְאִישׁ בָּא מִבַּעַל שָׁלִשָׁה וַיָּבֵא לְאִישׁ הָאֱלֹהִים לֶחֶם בִּכּוּרִים עֶשְׂרִים לֶחֶם שְׂעֹרִים וְכַרְמֶל בְּצִקְלֹנוֹ". בצקלונו פירושו בלבושו.
הגלישה הגדולה במאווריקס

הגלישה הגדולה במאווריקס (באנגלית: Chasing Mavericks) הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 2012 בבימויים של קרטיס הנסון ומייקל אפטד. עלילת הסרט עוסקת בחייו של הגולש הנודע ג'יי מוריאטי. כילד בן שמונה בסנטה קרוז, קליפורניה, ניצל ג'יי מוריאטי מטביעה על ידי שכנו, הגולש פרוסטי האנסון (מגולם על ידי ג'רארד באטלר). האירוע מצית את התשוקה של מוריאטי לגלישת גלים. כאשר ג'יי מוריאטי (מגולם על ידי ג'וני וסטון) מגיע לגיל 16 הוא מבחין במקרה בפרוסטי ובשלושה מחבריו אשר גולשים על גל ענק המכונה "מאווריקס" אשר נוצר אחת לשבע עד עשר שנים. ההשפעה של אל ניניו אמורה כעת להוביל לכך שגלים מהסוג הזה ייווצרו אחת לשלושה חודשים. בחוסר רצון, פרוסטי מסכים ללמד את ג'יי כיצד לגלוש על ה"מאווריקס" אך לפני כן הוא חייב ללמוד את היסודות של גלישת הגלים - ובמסגרת הזאת הוא מתאמן בין היתר על חתירה לאורך מפרץ מונטריי, לדחוף מים במשך 40 דקות, ולהיות מסוגל לעצור את נשימתו במשך ארבע דקות. בזמן האימונים, פרוסטי מבקש ממנו לכתוב חיבורים כדי להתמקד במשימה. המאמר הראשון שלו הוא על קים, חברתו. בעזרתה של ברנדה, אשתו של פרוסטי, ג'יי מתקרב לקים בזמן האימונים. כמה שבועות לפני הסוואל הגדול ביותר במאווריקס, ברנדה מקבלת שבץ ומתה. כמה ימים מאוחר יותר, חותר פרוסטי אל תוך המפרץ כדי להתאבד וג'יי הולך אחריו. תוך שימוש בידע שרכש, הוא עוזר לפרוסטי לחזור חזרה לחוף ופרוסטי מבין שג'יי מוכן לגלוש על המאווריקס. פרוסטי לוקח את ג'יי למאבריקס במון ביי, ועם שלושת חבריו, שהם צופים בו מדשדש נגד הזרם, מסכימים שהוא מוכן לגלוש איתם. ליום הולדת ה-16 של ג'יי ב-16 ביוני 1994, אמו נותנת לו את רדיו כדי שיוכל להאזין לשידורי מזג האוויר כדי לעקוב אחריהם ולהתכונן לסוואל. פרוסטי נותן לו גלשן חדש ליום הולדתו. אף על פי שפרוסטי רצה לשמור בסוד על מאווריקס, המחברת שבה כותב ג'יי את סודותיו נופלת בידיו של יריבו (טיילור הנדלי), כתוצאה מכך החדשות על המאווריקס מתפשטות ברחבי העולם וכל עולם הגלישה מתכונן לסוואל שמגיע למאווריקס. כשג'יי ופרוסטי הולכים למון ביי, יש קהל גדול וסירות שלוקחות את הגולשים מעבר לנקודת השבירה. פרוסטי וקים נשארים מחוץ למים כדי לצפות בג'יי. ג'יי אינו מצליח לגלוש בהתחלה וכמעט נהרג, אבל אז הוא תופס גל, גולש עליו בהצלחה והופך למפורסם בעולם הגלישה. בכותרות שבסוף הסרט מסופר שג'יי מתחתן עם קים מספר שנים לאחר מכן ולבסוף מת בגיל 22 כתוצאה מצלילה חופשית במלדיביים שהשתבשה. ג'וני וסטון - בתפקיד ג'יי מוריאטי ג'רארד באטלר - בתפקיד פרוסטי האנסון אליזבת שו - בתפקיד קריסטי מוריאטי אביגייל ספנסר - בתפקיד ברנדה לבן ראמבין - בתפקיד קים הפקת הסרט החלה באוקטובר 2011 כאשר תאריך ההפצה המתוכנן המקורי היה 26 באוקטובר 2012. ב-19 בדצמבר ג'רארד באטלר אושפז במשך תקופה קצרה לאחר שנפגע בעת שגלש בסט הצילומים. ג'רארד באטלר התאמן בגלישה על גלים גדולים עבור הסרט אצל גולש הגלים הגדולים הנודע גראנט וושבורן. מהדורות DVD ובלו-ריי של הסרט יצאו לשווקים ב-26 בפברואר 2013. אתר האינטרנט הרשמי של הגלישה הגדולה במאווריקס "הגלישה הגדולה במאווריקס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הגלישה הגדולה במאווריקס", באתר נטפליקס "הגלישה הגדולה במאווריקס", באתר AllMovie (באנגלית) "הגלישה הגדולה במאווריקס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הגלישה הגדולה במאווריקס", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "הגלישה הגדולה במאווריקס", באתר Metacritic (באנגלית) "הגלישה הגדולה במאווריקס", באתר אידיבי "הגלישה הגדולה במאווריקס", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "הגלישה הגדולה במאווריקס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
סללולוגה

סללולוגה (בסמואית: Salelologa) היא עיירה הממוקמת במזרח האי סוואיאי שבסמואה. העיירה מהווה את השער העיקרי לעיר שבה ממוקם נמל ימי המשמש בעיקר אוניות קטנות הבאות מהאי אופולו, בו נמצאת עיקר אוכלוסיית סמואה. בנוסף, בסמוך לעיירה ממוקם שדה התעופה מאוטה. זהו שדה תעופה קטן, שרק מטוסים קלים יכולים לנחות בו. מדיה וקבצים בנושא סללולוגה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארמון מונקו

ארמון מונקו (בצרפתית: Palais de Monaco) הוא מקום מושבו הרשמי של נסיך מונקו משנת הקמת הנסיכות ב-1297. הארמון ממוקם על גבעה המתנשאת 60 מטר מעל מימי הים התיכון בנקודה השולטת על כל הנסיכות. הארמון הוקם ב-1191 כחלק מהמבצרים של הרפובליקה של ג'נובה. ב-1297 המצודה נכבשה על ידי פרנסואה גרימלדי. ההיסטוריה של הארמון מתחילה בתקופת ההשתלטות הרומאית על האזור בשנת 122. הרומאים ראו את הסלע המתנשא מעל הים התיכון כמקום אסטרטגי ובנו בנקודה הגבוהה את הנקודה השולטת על הנמל שנבנה במרגלותיו. חשיבותו של הנמל הייתה רבה למסחר עם צור וצידון ומאוחר יותר עם הפיניקים ודרכו עברו משי, שמן זית ותבלינים שונים. הסוחרים מצור הביאו לאזור זה את אמונתם באל מלקרת הידוע בפי הרומאים כ-Hercules Monoikos שנתנה את שמה מאוחר יותר למונקו. האזור ניתן לגנואה על ידי היינריך הרביעי על מנת לשמור מפני מתקפות מאזור הפירנאים. ב-1215 החלה בניית המצודה שכללה חומות הגנה עם 4 צריחים. חומות אלו תוחמות את הארמון גם היום. המצודה נשלטה על ידי גנואה במשך כ-200 שנה בהם גנואה הייתה חלק חשוב בפוליטיקה של אירופה והייתה רפובליקה עשירה. בסוף המאה ה-13, השתלט פרנסואה גרימלדי על המצודה כאשר הוא נכנס אליה לבוש כנזיר פרנציסקני. מאז הפכה המצודה למקום מושבם של בית גרימלדי. במשך עשרות שנים עמדה המצודה במתקפות עליה כאשר בשנת 1507 החלה התקפה של 14 אלף חיילים גנואים על המצודה שהוגנה על ידי 1,500 מגינים. הגנואים לא הצליחו לכבוש את המצודה. הסכם שנעשה בין לורד מונקו לוציאן הראשון למלך ספרד הקנה למונקו את חסותו של מלך ספרד ובכך איפשר תקופה ללא קרבות שסייע בפיתוח מונקו כולה והפיכת המצודה לארמון. ב-1614 הונורה השני קיבל את התואר נסיך מונקו ובכך הפכה מונקו לנסיכות תחת מלך ספרד, והמצודה החלה לתפקד כארמונו של נסיך מונקו. חלק מארמון מונקו פתוח לביקור בין יוני לאוקטובר. בארמון ניתן לבקר בשני צריחים, ברחבת הארמון ובחדר הכס. כיום משמש הארמון כבית מגורים לבנו ויורשו של הנסיך רנייה השלישי, הנסיך אלבר השני. חדרי האירוח פתוחים לקהל הרחב במשך הקיץ, ומאז שנת 1960, מתקיימים קונצרטים בחצר הארמון של התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו. מונקו מדיה וקבצים בנושא ארמון מונקו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון מונקו
משה ויטנברג

משה ויטנברג (1825 – 1899 י"ח בניסן תרנ"ט) היה סוחר גדול, בנקאי, נדבן וחסיד חב"ד מוויטבסק, שלאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1882 הקדיש את הונו לרכישת קרקעות ומבנים בירושלים. בתרומתו נוסדה שכונת בתי ויטנברג. הבית ברובע המוסלמי שבו התגורר, נמכר בשנת ה'תשמ"ז לעמותת עטרת כהנים שקראה לו על שמו: בית ויטנברג. כיום מתגוררות בבית 7 משפחות יהודיות. נולד בשנת תקפ"ה-1825 בוויטבסק שברוסיה, לראובן ויטנברג, חסיד חב"ד, סוחר נכבד ועשיר מוויטבסק. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה, ובנוסף למד דקדוק עברי. נישא לחאשע לבית זלקינד; שלוש שנים לפני פטירתו נישא לאלמנה. בשנת תרמ"ב (1882) עלה לארץ ישראל יחד עם בן אחיו, ברוך מרדכי ויטנברג והתיישב בירושלים. בעלייתו הביא עמו הון עצום של כחצי מיליון רובלים. בירושלים החזיק בבנק פרטי, ועמד בקשרי מסחר עם בנקים גדולים בפטרבורג בירת רוסיה. כמו כן עסק במסחר בניירות ערך ממשלתיים רוסיים, ושל חברות רוסיות שונות, בבורסה של פטרבורג. היה חשוך ילדים, ולכן החליט להשקיע את הונו בהקמת בתים ושכונות בירושלים. השקיע את הונו בהקדשים ברובע המוסלמי, בעיר החדשה ובסביבות ירושלים. הקים את ישיבת "תפילה למשה". בשנת 1884 הקים את שכונת בתי ויטנברג. אחר-כך קנה שטחים גדולים שעליהם נבנתה שכונת הבוכרים. לוויטנברג הוצעה החצר שנודעה בכינויה "לוקאנדה" אשר שימשה בעברה כבית-מלון. השגריר האוסטרי תיאר את החצר: "החצר היפה ביותר בעיר העתיקה בירושלים".[דרוש מקור] בעיצומו של המשא ומתן בין ויטנברג לבעל השטח, קנתה הפטריארכיה הלטינית את המתחם. הוא לא נואש והצליח לרכוש את הבית מהפטריאך בתוספת של 1,000 נפוליאון זהב על מחירו המקורי של המקום. במשא ומתן בין ויטנברג לפטריארך תיווך אליעזר בן-יהודה, ששימש מתורגמן ביניהם. בי"ח ניסן תרנ"ט (1899) נפטר ונקבר בחלקת כולל חב"ד בבית הקברות הר הזיתים. שבתי זכריה, חצר ר' משה ויטנברג ברחוב הגיא בירושלים שבין החומות, מדרשת ראשית ירושלים שע"י ישיבת עטרת כהנים, תשמ"ח 1987. שבתי זכריה, סוחרים ובעלי מלאכה יהודים בירושלים העתיקה בעבר : אישים, דמויות ואתרים, צור-אות, תשס"ב 2002. דוד תדהר (עורך), "משה ויטנברג", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 4047 רחובות העיר ימלאו חלק (קטן) מסיפורה של חצר ויטנברג יצחק שריון, זכרונות, ירושלים 1943, בפרויקט בן-יהודה משה וויטנברג ושכונתו באתר "אהבת ירושלים" ראובן ויטנברג ואשתו עלו בערוב ימיהם לירושלים ונקברו בהר הזיתים. חאשע ב"ק יעקב אשת ר' משה וויטענבערג נפטרה בי"ד אב תרנ"ד, נקברה באותה חלקה בה נקבר בעלה, מצבתה לא שרדה, ראו בהערה האחרונה. החלקה הזו עברה הרס רב ומעט מאוד מצבות שרדו ממנה, מצבתו של משה ויטנברג לא שרדה. חלקה זו אינה מכונה ברשומות כיום בשם כולל חב"ד אלא בשם "סגור" ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בליז סיטי

בליז סיטי (באנגלית: Belize City) היא העיר הגדולה במדינת בליז, ולשעבר עיר הבירה שלה ושל קודמתה, הונדורס הבריטית. העיר שוכנת לחוף הים הקריבי, בשפכו של נהר בליז. בליז סיטי היא המרכז הפיננסי והתעשייתי של בליז, בעיר נמצא הנמל הגדול במדינה. העיר שימשה כבירת המדינה עד לשנת 1970, אז הועברה לבלמופן בעקבות הוריקן האטי שפגע בעיר באוקטובר 1961. העיר נוסדה בשנת 1638 בשם בליז טאון, על ידי שודדי ים ופיראטים בריטים, שברחו לבליז מאימת הספרדים ששלטו במקסיקו ובשאר מרכז אמריקה. לבליז סיטי שתי ערים תאומות: ארצות הברית אן ארבור, מישיגן, ארצות הברית (מ־1968) טאיוואן גאושיונג, טאיוואן אתר האינטרנט הרשמי של בליז סיטי בליז סיטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
צ'אלה

צַ'אלָה (באוזבקית: чала - "לא זה ולא זה") הוא כינוי המתייחס לאנוסים מקרב יהודי בוכרה שהחל מסוף המאה ה-18 אולצו להמיר את דתם לאסלאם. יהודים-בסתר אלה המשיכו להתחתן ביניהם ולהתגורר באופן נפרד בסמוך לשכונות היהודיות. עד להגעתו של הצבא הרוסי לאזור, חזרה לדת היהודית הייתה בלתי אפשרית עקב גזר דין מוות שהוטל על אלו שהמירו את דתם מאסלאם. במאה ה-19 קהילות צ'אלה התקיימו בערי סמרקנד, חיווה, קוקנד, מרגילן ובשאחריסאבז. בדרך כלל קהילה נשמרה במשך לפחות שניים-שלושה דורות עד שהייתה מתמזגת עם האוכלוסייה המוסלמית הסובבת ועוזבת את המנהגים היהודיים. החזרה ליהדות התחילה עם הכיבוש הרוסי של מרכז אסיה ב-1867. החאנים של חיווה וקוקנד אוחדו לטורקסטן הרוסי, ושם בוטל עונש מוות על עזיבת האסלאם, בעוד אמירות בוכרה שמרה על עצמאות מסוימת והמשיכה בעונש מוות לעוזבי דת האסלאם. עקב כך רבים מקבוצת צ'אלה עברו לאזור בשלטון הרוסי הישיר. אומנם החוק הרוסי קבע כי יש להחזירם למקום ממנו היגרו, אך בפועל הוא לא יושם. עד להשתלטות ברית המועצות על אמירות בוכרה המצב באזור לא השתנה ורבים מבני הצ'אלה שנשארו בשליטתו התאסלמו סופית. כמו כן בעקבות ההשתלטות החלוקה הדתית לא הייתה תקפה עוד, אך רבים מבני הצ'אלה רשמו את עצמם כאוזבקים או טג'יקים. בשנת 2000 מנצור סורוש פרסם את הספר "צ'אלה", המתאר את חיי הקהילה. "The Muslim Jews (Chalah) by Dr. Albert Kaganovitch" אמירות בוכרה יחסי אסלאם–יהדות אנוסי משהד
נראוס

נֵרֶאוּס (יוונית: Νηρεύς) הוא אל ים עתיק במיתולוגיה היוונית. נראוס היה בנו הבכור של פונטוס (הים) וגאיה (האדמה), טיטאן אשר יחד עם דוריס היה אבי הנראידות, ויחד איתן התגורר בים האגאי. באיליאדה, הזקן מן הים הוא אבי הנראידות, למרות ששמו של נראוס לא מוזכר ישירות. נראוס מתואר, ממש כמו פרוטאוס, כבעל יכולת שינוי צורה וכוח נבואה, אשר עזר לגיבורים כמו הרקולס אם הצליחו לתפוס אותו למרות שינויי הצורה שלו. נראה כי נראוס ופרוטאוס (ה"ראשון"), היו שתי התגשמויות של אל־הים, אשר מקומו נתפס על ידי פוסידון כאשר זאוס גבר על קרונוס. במהלך המאה ה-5 לפנה"ס הוחלף נראוס בהדרגה על ידי טריטון, אשר לא הופיע בהומרוס, בדימוי של המאבק שבין הרקולס לבין אל הים. מאוחר יותר, על פי קטע פפירוס מקוטע, עצר אלכסנדר הגדול על שפת הים סיריאן, לפני קרב איסוס (333 לפנה"ס), והתפלל: "אני קורא לתטיס, נראוס ולנראידות, הנימפות של הים, ומתפלל לאל הים פוסידון, למי שהוא הורה להטיל לעבר הים את הקוודריגה." נראוס היה ידוע בשל הכנות והיושר שלו: אבל פונטוס, הים הגדול, היה אבא של נראוס דובר־האמת, אשר לא משקר, הבכור בבניו. הם קראו לו הג'נטלמן הזקן כי הוא אמין, עדין ואף פעם לא שוכח מה נכון, והמחשבות שלו מתונות וצדיקות. — הסיודוס, תאוגוניה 233 צבעי האגרטלים של אטיקה הראו את פלג הגוף העליון של נראוס נובע מהתפתלות ארוכה של זנב קשקשים דמוי דג. נראוס היה אביהם של תטיס, אחת הנראידות, אשר הייתה אמו של הגיבור היווני הגדול אכילס, ושל אמפיטריטה, אשר נישאה לפוסידון. ב"סודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" מופיע נראוס כקדמון בספר השלישי בסדרה, "אשת הכשפים". שם הוא מתעמת ונלחם בפרנל פלמל בניסיון ללכוד ולפתות אותה. הוא מתואר כאדם מהמותניים ומעלה המחזיק קלשון בידו וכתמנון מהמותניים ומטה. בסופו של דבר פרנל מביסה את נראוס ואת בנותיו, הנראידות, המתוארות כמפלצות בעלות שיניים חדות. ב"פרסי ג'קסון וקללת הטיטאן" מופיע נראוס בתור חסר־בית זקן בנמל בסן פרנסיסקו אשר מתואר על ידי פרסי בתור "התאום הרשע של סנטה קלאוס". יש לו ריח חריף של אוקיינוס, אשר מבדיל בינו לבין שאר חסרי־הבית. הוא משנה את צורתו כשפרסי נצמד אליו כדי לקבל תשובות. למרות היותו יצור יווני המקושר לים, נראה כי אין הוא מבדיל בין חצי־אל של פוסידון לבין אלים אחרים. מאוחר יותר הוא מופיע בקצרה ב"בן נפטון", כשהוא מזהה את פרסי בסן פרנסיסקו, ארבע שנים לאחר "קללת הטיטאן". בסדרת הטלוויזיה "סטארגייט SG-1", אדון מערכת משני נקרא "נראוס". הוא היה מדען וממציא טכנולוגי. במדעי המחשב, "נראוס" הוא שמה של שפה פורמלית שעוצבה כדי להגדיר מבני נתונים מופשטים. האסטרואיד 4660 Nereus (אנ') שהתגלה בפברואר 1982 על ידי אלינור הלין, נקרא על שמו. הלין ויתרה על הזכויות לתת שם להאגודה הפלנטרית, שארגנה תחרות למתן השם. מדיה וקבצים בנושא נראוס בוויקישיתוף Kerenyi, Karl (שנת 1951). האלים היווניים. Graves, Robert המיתולוגיה היוונית. נראוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הסיודוס, תאוגוניה 233-36, זה חד משמעי שנראוס הוא הזקן מן הים (ἅλιος γέρων), ואילו האודיסיאה מייחסת את התואר לנראוס (xxiv.58), לפרוטאוס (iv.365, 387) ולפורקיס (xiii.96, 345). או כמו פרוטאוס ומנלאוס. קארל וילהלם לודוויג מולר 148, 44, col. 2; צוטט על ידי רובין ליין פוקס, אלכסנדר הגדול (1973) תטיס הייתה אמו של הגיבור של אלכסנדר, אכילס. Theoi.com Glynn 1981. Helin, Eleanor F. (Jan/Feb 1991), "Eureka! The Recovery of 1982DB," pp. 12-16, Planetary Report, Planetary Society, Pasadena, CA. (4660) Nereus In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_4579. ISBN 978-3-540-29925-7.
לטיסיה

לטיסיה (בספרדית: Leticia) היא עיר נמל, בירת מחוז אמסונאס והעיר הדרומית ביותר בקולומביה. העיר ממוקמת על הגדה המערבית של נהר האמזונאס, ונמצאת בין משולש הגבולות של קולומביה, פרו וברזיל. העושר הטבעי של לטיסיה ניכר במגוון העצום של מינים של בעלי חיים וצמחים בעיר: 860 מינים של ציפורים, 140 מיני דו-חיים, 85 מינים של יונקים, 147 מיני זוחלים ו-6,800 מיני צמחים. הטמפרטורה הממוצעת בה היא 27°C. מדיה וקבצים בנושא לטיסיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לטיסיה לטיסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בקולומביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עכברה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... עכברה – יישוב יהודי עתיק מתקופת המשנה. בהמשך גם כפר ערבי ושכונה של צפת. נחל עכברה – יובלו השמאלי של נחל עמוד גשר עכברה – גשר מעל נחל עכברה שמורת סלע עכברה – שמורת טבע ליד כפר עכברה עכברה - נקבת העכבר
הרצג נובי

הרצג נובי (באותיות קיריליות: Херцег Нови, באיטלקית: Castelnuovo) היא העיר החמישית בגודלה במונטנגרו, שוכנת בדרום-מערב המדינה, והיא משמשת כבירת של מחוז הרצג נובי. העיר שוכנת לחופי הים האדריאטי בכניסה למפרץ קוטור, למרגלות הר אוריין. בתקופת האימפריה הרומית היה כפר דייגים קטן באזור בו שוכנת העיר כיום. בשנת 1382 בנה המלך הבוסני טברטקו הראשון מבצר בשם סבטי סטפן (Sveti Stefan), או קסטלנואובו (Castelnuovo). לאחר מותו של טוורטקו הראשון, רכש את המבצר הדוכס סאנדל חראניץ' (Sandalj Hranić) ממשפחת האצולה קוסאצ'ה (Kosača). בתקופת שלטונו פיתח את המסחר במלח בעיר. לאחר מותו של חראניץ', ירש את קסטלנואובו אחיינו; הדוכס סטיבן, תחת שלטונו גדלה העיר ושמה שונה להרצג נובי. בשנת 1482 כבשו את הרצג נובי העות'ומאנים, והם שלטו בעיר יותר ממאתיים שנה, עד לשנת 1687. מלבד השנים 1538-1539, אז הייתה בשליטת הספרדים. ב-1687 כבשה הרפובליקה של ונציה את העיר, והיא הכלילה אותה באלבניה הוונציאנית, יחידה מנהלית השוכנת כיום בשטח מונטנגרו. ב-24 באוגוסט 1798 סופחה הרצג נובי לאוסטריה, אולם היא וויתרה עליה לרוסים בשנת 1805 במסגרת חוזה פרסבורג. ב-7 ביולי 1807 בעקבות חתימתם על חוזה טילזיט, וויתרו הרוסים על השליטה בעיר לצרפתים. הצרפתים החלו את שלטונם ב-12 באוגוסט 1807, והיא הייתה חלק ממחוז דלמטיה עד ל-14 באוקטובר 1809, כשסופחה למחוז איליריאן (Illyrian). הרצג נובי יחד עם שאר אזור מפרץ קוטור, נכבשו על ידי מונטנגרו בשנת 1813. פטר הראשון פטרוביץ'-נייגוס (Petar I Petrović-Njegoš) בישוף מונטנגרו, מסר את העיר לאסטרו-הונגרים ב-11 ביוני 1814. האוסטרו-הונגרים שלטו בעיר עד לשנת 1918, והיא הייתה חלק מממלכת דלמטיה. במלחמת העולם הראשונה ניסתה ממלכת מונטנגרו לכבוש את המפרץ. בתגובה לכך הפציצו האוסטרו-הונגרים את העיר מהר לובצ'ן (Lovćen), עד לשנת 1916 אז הביסו האוסטרו-הונגרים את המונטנגרים. ב-7 בנובמבר 1918 כבשו כוחות צבא סרביה את מפרץ קוטור, והם התקבלו על ידי התושבים כמשחררים. משנת 1929 צורפה הרצג נובי, לזיטה באן שבממלכת יוגוסלביה. הרצג נובי סופחה על ידי איטליה הפשיסטית בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה. העיר שוחררה על ידי פרטיזנים יוגוסלביים ב-10 בספטמבר 1943. הרצג נובי משמשת כיעד הסופי של מרבית קווי האוטובוסים המגיעים ממונטנגרו וסרביה. בעיר עובר הכביש המהיר האדריאטי, כביש מהיר בעל שני נתיבים העובר לאורך החוף של מונטנגרו, והוא חלק מהכביש האירופאי E65. מספר קווי מעבורת יוצאים מהרצג נובי לטיווט, קוטור, בודווה ועוד. נמל התעופה הבינלאומי של טיווט מרוחק כ-23 קילומטרים מהעיר (באמצעות המעבורת), נמל התעופה של דוברובניק מרוחק כ-30 קילומטרים מהעיר. להרצג נובי עשר ערים תאומות: איטליה ברלטה, איטליה איטליה גוגליונזי, איטליה סרביה סמדרבו, סרביה סרביה צ'אייטינה, סרביה סרביה זמון, סרביה בוסניה והרצגובינה קוטור וארוס, בוסניה והרצגובינה נורווגיה לבנגר, נורווגיה סלובניה קראן, סלובניה סלובניה נובו מסטו, סלובניה מקדוניה ביטולה, מקדוניה מדיה וקבצים בנושא הרצג נובי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הרצג נובי (בסרבית)