אוניות המערכה מסדרת דלאוור

אוניות המערכה מסדרת "דלאוור" של צי ארצות הברית היו הסדרה השנייה של הדרדנוטים האמריקאיות. בסדרה זו, בוטלה המגבלה של 16,000 טון שהוטלה על אוניות ראשה על ידי הקונגרס של ארצות הברית, מה שאיפשר למעצבים בלשכת הבנייה והתיקון של הצי לתקן את מה שהם ראו בפגמים של סדרת קרוליינה הדרומית הקודמת ולייצר אוניות לא רק חזקות יותר אלא גם יעילות יותר. אוניות אלו, שהושקו בשנת 1909, הפכו לראשונות בהיסטוריה הימית של ארצות הברית שעלו על 20,000 טון ארוך (20,321 טון). אוניות הסדרה נשאו סוללה של עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) בחמישה צריחים, עלייה של שני תותחים על פני סדרת קרוליינה הדרומית. עם אוניות אלו, הצי האמריקני אימץ מחדש נשק מלא בקליבר בינוני להגנה מפני סירות טורפדו. בעוד תותח ה-5 אינץ' (127 מילימטרים) היה קטן יותר מזה שבו השתמשו ציים גדולים אחרים, הוא הפך, למעט יוצאים מן הכלל, לקליבר התותח הבינוני הסטנדרטי עבור הצי האמריקני במשך תקופה ארוכה במהלך המאה ה-20. באשר למהירות, אוניות הסדרה הגיעו למהירות של 21 קשרים (39 קמ"ש), שיפור משמעותי לעומת 18.5 קשרים (34 קמ"ש) של הסדרה המוקדמת יותר. זו תהפוך למהירות עבור כל אוניות המערכה האמריקאיות. מערכות ההנעה היו מעורבות; בעוד שדקוטה הצפונית הייתה מצוידת בטורבינות קיטור, דלאוור שמרה על מנועים תלת-דרגתיים. טורבינות עם הנעה ישירה היו הרבה פחות חסכוניות בדלק, חשש משמעותי עבור הצי עם אחריות באוקיינוס השקט אך חסר את הרשת הנרחבת של תחנות פחם של בריטניה. אוניות אלו ראו שירות מגוון במהלך הקריירה שלהן. במהלך מלחמת העולם הראשונה, דלאוור הייתה חלק מפלגת אוניות המערכה התשיעית של הצי האטלנטי האמריקאי, והוקצתה לצי הגדול הבריטי. היא ליוותה שיירות והשתתפה במצור על צי הים הפתוח הגרמני. לעומת זאת, דקוטה הצפונית נשארה על החוף האמריקאי לאורך כל המלחמה, בין השאר בגלל דאגות לגבי מנועי הטורבינה הבעייתיים שלה. לאחר המלחמה, הם ערכו הפלגות אימונים עם הצי האטלנטי האמריקאי. בשנת 1924, דלאוור פורקה עבור גרוטאות מתכת בהתאם להסכם הצי של וושינגטון משנת 1922. דקוטה הצפונית שרדה עד 1931, אז גם היא פורקה, תחת תנאי הסכם הצי של לונדון מ-1930. בעקבות ההשקה ומידע מוטעה לגבי אה"מ דרדנוט, הצי והקונגרס האמריקאי התמודדו עם מה שהם תפסו כאוניית מערכה טובה בהרבה משתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית שהיו אז בבנייה, שתוכננו תחת הגבלות גודל התפוסה שהקונגרס הטיל על אוניות ראשיות. למעשה, אוניות הסדרה קרוליינה הדרומית היו נחותות רק במהירות מדרדנוט; הם נשאו פחות תותחים כבדים אבל, בניגוד לדרדנוט, יכלו להביא את כולם לידי ביטוי במטח דופן. כמו כן, מכיוון שנלקחו זמן והקפדה רבה יותר על סידור השריון והמחיצות שלהם, הם היו מוגנות טוב יותר מהאונייה הבריטית. כל זה לא התממש בזמנו. אף על פי כן, לשכת הבנייה והתחזוקה של הצי (C&R) נאבקה מאוד כדי לתכנן ספינת מלחמה נאותה תחת גבולות הקונגרס ולקחה את עיצוב אוניות המערכה הכי רחוק תחת ההגבלות הללו. לאחר שראה כעת שהגבולות הללו הפכו לבלתי מציאותיים, הקונגרס סיים אותם; כל האילוצים הבאים יוכתבו על ידי מגבלות האמנה. הלשון של החוק המאשר מ-26 ביוני 1906 היה שאוניית מערכה "הנושאת שריון כבד וכחימוש רב עוצמה כמו כל כלי שיט ידוע במעמד שלה, תהיה בעלת המהירות הגבוהה ביותר האפשרית ורדיוס הפעולה הגדול ביותר שניתן לבצע." סדרת דלאוור הייתה השנייה מתוך 11 עיצובים מובהקים של אוניות ראשה אמריקאיות שהחלו בין 1906 ל-1919; כ-29 אוניות מערכה ושש סיירות מערכה הונחו במהלך תקופה זו, אם כי שבע מאוניות המערכה וכל ששת סיירות המערכה בוטלו. פרט לסיירות המערכה מסדרת לקסינגטון, כל השאר היו אוניות איטיות יחסית, שתוכננו עבור לא יותר מ 23 קשרים (43 קמ"ש). ההדחק שלהן נע בין 16,000 – 42,000 טון ארוך (16,257 – 42,674 טון). בשלב זה, אף דרדנוט של ארצות הברית עוד לא הושקה במים מכיוון שכולן היו בשלב כלשהו של הבנייה או בתכנון. כמעט כל מערך הקרב של הצי האמריקני תוכנן על ידי הסתמכות על ניסיון מעיצובים שלפני הדרדנוט, או מהתבוננות בתכנון אוניות מערכה זרות. העיצוב של אוניות אלו היה מוכן למעשה בשנת 1905 או 1906. הוצעו שתי גרסאות - גרסת 10 תותחים בהדחק 20,500 טון ארוך (20,829 טון) וחלופת 12 תותחים בהדחק 24,000 טון ארוך (24,385 טון). האונייה הגדולה יותר נדחתה כיקרה מדי עבור כוח האש שהציעה, גם לאחר שההדחק שלה הצטמצם ל 22,000 טון ארוך (22,353 טון). כמו כן, מכיוון ש-C&R נדרשה לשקול עיצובים פרטיים, הבנייה של סדרת דלאוור לא החלה עד 1907. אף אחד מהעיצובים הפרטיים לא נחשב משביע רצון על ידי הצי. עם זאת, פור ריבר פיתח מאוחר יותר את הגרסה שלו לאוניית המערכה ריבדאביה, שנבנתה עבור הצי הארגנטינאי. בעוד שעיצוב ה-C&R נחשב מעולה, הוא עדיין ספג ביקורת, במיוחד על המיקום הלקוי של החימוש המשני והיעדר הגנה עליו. אוניות הסדרה היו חזקות משמעותית מקודמותיהן, סדרת קרוליינה הדרומית, והן מוזכרות על ידי "Conway's All the World's Fighting Ships" כראשונות שהתאימו לסטנדרט שהציבו הבריטים עם הדרדנוט. הדבר נבע במידה רבה מביטול מגבלות הקונגרס על גודלן של אוניות מערכה חדשות; ההגבלה היחידה שהקונגרס הטיל על עיצובם הייתה שעלות הגוף והמכונות לא תעלה על 6 מיליון דולר. האוניות מסדרת דלאוור היו גם גדולות משמעותית מהאוניות של סדרת קרוליינה הדרומית. אורך האוניות היה 510 רגל (155 מטר) בקו המים ו-518 רגל 9 אינץ' (158 מטר) בסך הכל. לשם השוואה, האוניות מסדרת קרוליינה הדרומית היו באורך 452 רגל 9 אינץ' (138 מטר) בסך הכל. לאוניות מסדרת דלאוור היה רוחב של 85 רגל 3 אינץ' (26 מ) ושוקע של 27 רגל 3 אינץ' (8 מטר); המידות של סדרת קרוליינה הדרומית היו 80 רגל 3 אינץ' (24 מטר) ו 24 רגל 6 אינץ' (7 מטר), בהתאמה. הדחק האוניות מסדרת דלאוור היה 20,380 טון ארוך (20,707 טון) בתפוסה סטנדרטית ו-22,060 טון ארוך (22,414 טון) במעמס מלא, בעוד הדחק האוניות מסדרת קרוליינה הדרומית היה 16,000 טון ארוך (16,257 טון) בתפוסה סטנדרטית ו-17,617 טון ארוך (17,900 טון) במעמס מלא. לחרטום האוניות הייתה דוגמה מוקדמת של חרטום בולבוסי. מחשד לפעולות איבה צפויות עם יפן, הדורשות הפלגה מעבר לאוקיינוס השקט, טווח מבצעי ארוך היה נושא חוזר בכל תכנוני אוניות המערכה של ארצות הברית. כניסוי, אוניות אלו קיבלו תחנות כוח שונות. דלאוור קיבלה מנועי קיטור בוכנאיים תלת-דרגתיים, בעוד שבדקוטה הצפונית הותקנו טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של קרטיס. לשתי האוניות היו 14 דוודי Babcock & Wilcox, שתי מערכות ההנעה המקוריות סיפקו כ-25,000 כוחות סוס (18,642 קילוואט); ושתי האוניות היו מסוגלות להגיע ל-21 קשרים (39 קמ"ש). הארכיטקט הראשי של הצי, וושינגטון ל. קאפס, צפה שלדקוטה הצפונית יהיה קוטר סיבוב קטן ב-25 אחוזים מדלאוור במהירות של 16 קשרים ו-45 אחוז פחות במהירות 14 קשרים, בהתבסס על התוצאות שהתקבלו בבריכות ניסוי (tank tests) והביצועים המוכרים של טורבינות קיטור באותה תקופה. הערכה זו הוכחה כנכונה במהלך הניסוי של האוניות ב-1909. כמו כן, מכיוון שמיסבי המנוע של דלאוור היו מצוידים בסיכה מאולצת במקום במערכת המוזנת באמצעות כוח הכבידה, היא הצליחה להפליג במהירות מלאה במשך 24 שעות ללא כל צורך בתיקון מנוע. זה בדרך כלל לא היה מתקבל על הדעת, מכיוון שמנועי הדדיות היו ידועים בדרך כלל כרוטטים אם הם פועלים בעוצמה מלאה לאורך זמן. עם זאת, נטייה זו לאמינות עלתה בסימן שאלה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר אוניות מערכה עם מנועי הדדיות פעלו בצורה גרועה באוקיינוס השקט. עד 1917, טורבינות גיר חזקות ויעילות יותר הותקנו בדקוטה הצפונית כדי להחליף את טורבינות קרטיס שלה. אלה סיפקו 31,300 כוחות סוס (23,340 קילוואט) כוח סוס, כ-6,000 כוחות סוס (4,474 קילוואט) יותר מהמנועים המקוריים שלה. האוניות מסדרת דלאוור היו חמושות בעשרה תותחי 12 אינץ'/45 קליבר Mark 5 בחמישה צריחי תותחים תאומים; זו הייתה תוספת של שני תותחים בהשוואה לאוניות מסדרת קרוליינה הדרומית. בתי התותחים היו מסוג Mark 7, והם אפשרו הנמכה עד -5 מעלות והגבהה ל-15 מעלות. לתותחים היה קצב אש של 2 עד 3 פגזים לדקה. הם ירו פגזים במשקל 870 פאונד (395 ק"ג), מסוג חודר שריון (AP) או נפיץ, אם כי הסוג הנפיץ היה מיושן ב-1915 והוצא מכלל שימוש. המטען ההודף היה 310 פאונד (141 ק"ג) בשקיות משי, וסיפק מהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (823 מטר לשנייה). התותחים היו צפויים לירות 175 פגזים לפני שתידרש החלפת הקנה. שתי האוניות נשאו 100 פגזים לכל תותח, או 1,000 פגזים בסך הכל. בהגבהה של 15 מעלות, התותחים יכלו לפגוע במטרות עד לטווח של 20,000 יארד (18,288 מטר) בערך. שני צריחים הורכבו מקדימה בזוג ירי-על, בעוד שלושת האחרים הורכבו מאחורי המבנה הראשי, כולם על קו האמצע. מיקום צריחי התותחים האחוריים התגלה כבעייתי. קאפס הציב את צריח הירי האחורי, מספר 3, הקרוב ביותר לאמצע האונייה. מכיוון שהוא ייצג את המשקל הגדול ביותר שנושא מבנה הספינה בשל הברבט הגבוה שלו, מיקום זה יאפשר לה לתמוך בכמות הגדולה ביותר של נפח תת-מימי זמין. שני הצריחים האחוריים האחרים, מספרים 4 ו-5, הוצבו באותה רמה וגב אל גב. הסדר זה הזיק בשני אופנים. ראשית, מספר 3 לא יכול היה לירות אחורה כאשר מספר 4 מופנה קדימה, מה שהשאיר רק את שני תותחי ה-12 אינץ' של מספר 5 לעשות זאת. שנית, מכיוון שחדר המכונות היה ממוקם בין מספרים 3 ל-4, קווי קיטור עברו מחדרי הדוודים באמצע האונייה מסביב למחסן התחמושת לצריח מספר 3 לחדר המכונות. לקווים אלה, כך התברר מאוחר יותר, היה פוטנציאל לחמם את המטען ההודף במחסן התחמושת ולפגוע בבליסטיות שלה. פגם עיצובי זה היה נפוץ גם במספר דרדנוטים בריטיות, אך נחשב לבלתי נמנע על ידי מעצבי הצי על רקע מבני. אתגר נוסף עם החימוש העיקרי היה שמשקלו, 437 טון ארוך (444 טון) לכל צריח, שהיה צריך להתפזר על חלק גדול מהגוף, הוביל ללחץ מוגבר על המבנה. ככל שהמשקל של התותחים הכבדים קרוב יותר לקצוות, כך גדלים הלחץ והסיכון לכשל מבני עקב עייפות מתכת. מהירות גבוהה דרשה קצוות עדינים, שלא היו צפים במיוחד, וכמות השטח הדרושה באמצע האונייה למכונות מנעה את הזזת הצריחים הראשיים פנימה. חוסר הצורך לדאוג למגבלת תזוזה איפשר לקאפס את האפשרות להעמיק את גוף האונייה, מה שעזר במידה מסוימת. הוא הוסיף סיפון תצפית כדי לאפשר שמירה טובה יותר על הים וכדי לפנות מקום למגורי הקצינים והחזיר את מלוא גובה הגוף מאחור. הבעיה עצמה, לעומת זאת, נותרה בעינה. מכללת המלחמה של הצי בכנס הקיץ שלה בניופורט בשנת 1905 חשבה כי תותחי 3 אינץ' (76 מילימטרים) המותאמים לסדרת קרוליינה הדרומית קלים מדי להגנה יעילה נגד סירות טורפדו. ועדה בנושא זה שהוקמה במהלך הכנס הציעה כי תותח עם מהירות גבוהה ומסלול שטוח יעבוד בצורה הטובה ביותר - כזה חזק מספיק כדי לרסק כלי תוקף אך קל מספיק לטיפול קל וירי מהיר. למטרה זו, הוועדה מצאה כי תותחי 5 אינץ' נראים המתאימים ביותר. במהלך התכנון של דלאוור, C&R חשבה על תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים) אך חששות שהושמעו על ידי מכללת המלחמה של הצי לגבי היעדר הגנת רסיסים כבדים עבור תותחים אלו וספיגת עשן הובילו להתאמה של תותחי 5 אינץ'/50 קליבר כדי לאזן את העלייה במשקל השריון. אוניות הסדרה הרכיבו 14 תותחי 5 אינץ'/50 קליבר Mark 6, שניים קדמיים על הסיפון הראשי, 10 תותחים בצד ושניים מאחור על הצריח מס' 5 של קורות הסיפון הראשי. היה להם קצב אש של 6 עד 8 פגזים לדקה. הם ירו שלושה סוגי פגזים: פגז AP "קל" במשקל 50 פאונד (23 ק"ג) ופגז AP "כבד" במשקל 60 פאונד (27 ק"ג). הסוג השלישי היה הפגז Common Mark 15, שגם הוא שקל 50 פאונד. פגזי ה-50 פאונד נורו במהירות לוע של 3,000 רגל/שנייה (914 מטר לשנייה), בעוד שהפגזים הגדולים יותר, פגזי 60 פאונד נורו בקצב איטי מעט יותר 2,700 רגל/שנייה (823 מטר לשנייה). התותחים הוצבו על תושבות הכן של Mark 9 וגם על Mark 12; גרסת Mark 9 הגבילה את ההגבהה ל-15 מעלות, בעוד ש-Mark 12 אפשר הגבהה עד 25 מעלות. תותחי ה-5 אינץ'/50 קליבר הצליחו לחדור בצורה היעילה ביותר בטווח של 5,000 יארד (4,572 מטר), מה שהיה הגורם המכריע בהחלטה לצייד בהם את סדרת דלאוור. תותחי ה-5 אינץ' סופקו עם סך של 240 פגזים לקנה. בעוד שהתותחים הללו נחשבו לשיפור על ידי הצי על אלו של סדרת קרוליינה הדרומית, המיקום שלהם נותר בעייתי שכן אפילו במים שקטים, הם היו רטובים ביותר ולכן קשים לאייש. התותחים הקדמיים הועברו למבנה העילי לאחר ניסויים ימיים. החימוש המשני המותקן על הקזמטים היה סיפון אחד מתחת לסיפון הראשי וסיפק את רוב התלונות של מעבר מים מהעמדות הקדמיות ושבירת זרימת גל החרטום שהעניקה גרר נוסף לתכנון. כמו בסדרת קרוליינה הדרומית, אוניות אלו צוידו בשני תותחי נ"מ 3 אינץ'/50 קליבר (AA) בתושבות Mark 11 ב-1917. תושבת Mark 11 הייתה תושבת הנ"מ הראשונה בקוטר 3 אינץ' שהונפקה על ידי הצי האמריקני. היה להם גובה של 66.25 אינץ' (168 ס"מ) לעומת גובה של 45 אינץ' (114 ס"מ) עבור תושבות הכן המשמשות כנגד אוניות שטח. זה איפשר להם טווח גובה בין -10 ל-85 מעלות. הטווח המרבי היה 14,600 יארד (13,350 מטר) ב-43 מעלות ותקרה מקסימלית 30,400 רגל (9,266 מטר) ב-85 מעלות. אוניות הסדרה נשאו שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים) מתחת לקו המים. הטורפדו של Bliss-Leavitt בקוטר 21 אינץ' Mark 3 דגם 1 שתוכנן עבור הצינורות הללו היה באורך כולל של 196 אינץ' (5.0 מטר), משקל של 2,059 פאונד (934 ק"ג) וכלל ראש נפץ במשקל של 210 פאונד (95 ק"ג) של TNT לטווח של 9,000 יארד (8,230 מטר) במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש). עובי חגורת השריון נע בין 9 – 11 אינץ' (229 – 279 מ"מ) באזורים החשובים יותר של האונייה. הקזמטים של התותחים שהותקנו בגוף האונייה היו בין 8 – 10 אינץ' (203 – 254 מ"מ) של לוח שריון. הברבטות ששכנו את צריחי התותחים הראשיים היו משוריינות בין 4 – 10 אינץ' (102 – 254 מ"מ) של שריון; החלקים הצדדיים הפגיעים יותר לירי פגזים היו עבים יותר, בעוד שהחלקים הקדמיים והאחוריים של הברבטות, שהיו פחות סיכויים להיפגע, קיבלו שריון דק יותר כדי לחסוך במשקל. צריחי התותחים עצמם היו משוריינים בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) של שריון. מגדל הניווט היה בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ). כמו בעיצובים של כל הדרדנוטים המוקדמים, שריון הסיפון היה דק מאוד בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ) ברוב האזורים ו-2 אינץ' (51 מ"מ) מעל חללי המכונות ומחסני התחמושת. אוניות אלו היו צפויות לבצע את רוב הירי שלהן בטווחים של פחות מ 10,000 יארד (9,144 מטר). במרחקים כאלה, תקיפות סיפון יהיו אירוע נדיר. במהלך הניסויים, דלאוור הופעלה במלוא המהירות במשך 24 שעות ברציפות כדי להוכיח שהמכונות שלה מסוגלות להתמודד עם הלחץ. היא הייתה אוניית המערכה האמריקאית הראשונה שהשיגה את ההישג. בשלהי שנת 1910 הפליגה דלאוור לאירופה, ולאחר מכן יצאה לטיול באמריקה הדרומית בתחילת 1911. היא ערכה שני מסעות נוספים לאירופה ב-1912 וב-1913, לפני שחזרה לצי האטלנטי האמריקני לאימונים שנערכו במערב האוקיינוס האטלנטי ובאיים הקריביים. דלאוור השתתפה בקרב השני על וראקרוס באפריל-מאי 1914. כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה באפריל 1917, על דלאוור הוטל תחילה אימוני מוכנות מול החוף המזרחי. בסוף השנה, היא נפרסה לאירופה כחלק מפלגת אוניות המערכה התשיעית של הצי האמריקני, בפיקודו של אדמירל משנה יו רודמן. הכוח הגיע ב-7 בדצמבר והוצב בשייטת אוניות המערכה ה-6 של הצי הגדול. ביולי 1918, דלאוור הוצאה משירות מעבר לים והוחזרה לארצות הברית. בשנת 1920, הצי האמריקני אימץ מספרי גוף עבור ספינותיו; לדלאוור הוקצה מספר גוף BB-28. דלאוור ביצעה רק שתי הפלגות נוספות, שתיהן עבור צוערים, תחת מספר הזיהוי החדש שלה: אחת ב-1922 והשנייה בתחילת 1923. דלאוור הפליגה לאירופה בסיור השני, ועצרה במספר נמלים, כולל גיברלטר. היא חזרה לארצות הברית באוגוסט של אותה שנה, ואז הצוות שלה הוקצה מחדש לאוניית המערכה החדשה יותר קולורדו. לאחר מכן היא נלקחה למספנת הצי בבוסטון, שם הוסר החימוש שלה. האונייה הוצאה משימוש בנובמבר 1923 ונמכרה לגורטי ספינות בפברואר 1924. עם תחילת העבודה, האונייה הוקצתה לצי האטלנטי, לצד אחותה דלאוור. ההפלגה הראשונה שלה לחו"ל הגיעה בנובמבר 1910, כאשר היא עברה את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר בצרפת ובבריטניה. דקוטה הצפונית גם השתתפה בפלישה לוראקרוס ב-1914. בניגוד לאחותה, דקוטה הצפונית נשארה מול החוף האמריקני למשך מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. יו רודמן, מפקד כוח המשלוח האמריקני, ביקש במיוחד שדקוטה הצפונית תישמר בחופי המדינה; הוא חש שמנועי הטורבינה שלה לא אמינים מכדי שהאונייה תיפרס לאזור מלחמה. בשנת 1917 הוחלפו המנועים שלה בטורבינות גיר חדשות והותקן ציוד חדש לשליטה באש. משנת 1917 הועסקה כספינת הדרכה לתותחנים ומהנדסים. לאחר המלחמה, דקוטה הצפונית ערכה סיור שני לאירופה, בעיקר לנמלים בים התיכון. במהלך הביקור, הוטל על האונייה להחזיר את שרידיו של השגריר האיטלקי, Vincenzo Macchi di Cellere, שמת ב-20 באוקטובר 1919 בוושינגטון הבירה. האונייה השתתפה בהדגמת ההפצצה מהאוויר מול כף וירג'יניה ב-1921. בשנת 1923, מסע שלישי לאירופה, הפעם כאשר על סיפונה צוערים מהאקדמיה הימית. הספינה עצרה בספרד, סקוטלנד וסקנדינביה. כמו אחותה, היא נדחקה לכוחות הימיים העודפים שהיו צריכים להתפרק במסגרת הסכם הצי של וושינגטון. בנובמבר 1923, דקוטה הצפונית הושבתה; היא הסירה את חימושה ב-1924, ולאחר מכן הוסבה לספינת מטרה. היא סומנה מחדש כ"לא מסווגת", ושימשה כמטרה עד 1931, אז פורקה. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת דלאוור בוויקישיתוף