כל אנשי הנשיא

כל אנשי הנשיא (באנגלית: All the President's Men) הוא סרט קולנוע משנת 1976 המתבסס על ספרם התעודי באותו שם של בוב וודוורד וקארל ברנסטין, שני העיתונאים שחקרו את פרשת ווטרגייט מטעם הוושינגטון פוסט. בעיבוד לסרט מגלמים רוברט רדפורד את וודוורד ודסטין הופמן את ברנסטין, הוא הופק בידי וולטר קובלנץ, נכתב בידי ויליאם גולדמן ובוים בידי אלן ג'יי פאקולה. בעקבות הסרט התפרסמה אמרת הכנף "Follow the money". הספר "כל אנשי הנשיא" עובד לקולנוע בידי ויליאם גולדמן. הספור גולל את קורותיהם של העיתונאים החוקרים זוכי פרס הפוליצר וודוורד וברנסטין החל מהדיווח הראשוני שלהם על הפריצה לווטרגייט ועד לחשיפתם את מסע התעמולה המושחת של ממשל ניקסון שמחבל במירוץ לבחירות של יריביו הפוליטיים. הוא מתאר את האירועים שעמדו מאחורי סיפורים מרכזיים שכתבו השניים עבור הוושינגטון פוסט, הם נוקבים בשמותיהם של כמה מקורות שבתחילה סירבו להזדהות למאמרים הראשוניים, במיוחד יו סלואן. הוא גם מספק דיווח מפורט של פגישותיהם הסודיות של וודוורד עם המקור "גרון עמוק", שזהותו נשמרה בסוד במשך למעלה משלושים שנה. רוברט רדפורד רכש את זכויות ספרם של וודוורד וברנסטין בשנת 1974 עבור סכום של $450,000 כשחשב לעבד אותו לסרט עם תקציב של 5 מיליון דולר. בן בריידל הבין שעומדים להפיק את הסרט בין אם הוא יאשר זאת או לא והוא חש ש"צריך להכניס בו יותר היגיון כדי להשפיע על הדיוק בעובדות" העורך הכללי של הוושינגטון פוסט קיווה שלסרט תהיה השפעה חשובה על אנשים שהייתה להם תדמית שלילית של העיתונות. הבמאי אלן ג' פקולה ורדפורד לא היו מרוצים מהטיוטה הראשונית שכתב התסריטאי גולדמן. וודוורד וברנסטין גם קראו אותו ולא אהבו אותה. רדפורד ביקש מהם הצעות, אבל ברנסטין והסופרת נורה אפרון כתבו טיוטה משלהם. רדפורד קרא ולא אהב אותה, באומרו, "הרבה מזה נכתב ברמה של תלמידי השנה השנייה באוניברסיטה והוא רחוק מלתאר סקופים". הוא ופקולה שקדו ימים ארוכים בעבודה על התסריט. הבמאי בילה שעות בראיונות עם העורכים והכתבים, ורשם לעצמו את סיפוריהם. דסטין הופמן ורדפורד הסתובבו במשרדי הוושינגטון פוסט במשך חודשים, ישבו במסיבות עיתונאים וניהלו מחקר עבור תפקידיהם. הפוסט לא אישר להפקה לצלם בחדר החדשות, כך שהתפאורנים נטלו את מידותיהם של משרדי העיתון, צילמו כל דבר, וקופסאות ואשפה נאספו והועברו כדי ליצור מחדש את חדר החדשות בשני אולמות באולפני ברבאנק Burbank של הוליווד בעלות של $200,000. הקולנוענים עשו רבות כדי לשוות דיוק ואמינות, בכלל זה יצירת העתקים של ספרי טלפונים שלא היו כבר בשימוש. כמעט 200 מכתבות בעלות $500 האחת נקנו מאותה חברה שמכרה לפוסט בשנת 1971. השולחנות נצבעו גם בדיוק באותו הצבע. ההפקה צוידה בלבנה מהאולם הראשי של הפוסט כך שהיא תוכל לשכפל את הפיברגלס בשביל אתר ההסרטה. הצילומים החלו ב-12 במאי 1975, בוושינגטון הבירה. הסרט הלך בעקבות הנוסחה של ג'יימס סטיוארט וג'ון ויין בסרטו של ג'ון פורד האיש שירה בליברטי ואלנס (1962), כשרדפורד הופיע יותר מהופמן בפוסטרים ובקדימונים בעוד שהופמן שיחק יותר מרדפורד בסרט עצמו. שלא כמו הספר, הסרט עצמו מכסה את שבעת החודשים הראשונים של פרשת ווטרגייט, מזמן התפרצותה לכניסתו של ניקסון לקדנציה השנייה ב-20 בינואר 1973. סדרת כותרות מסיימות את הסרט, חושפות את כדור השלג של מאמציהם של וודוורד וברנסטין לגלות את הסיפור, ומסיימות בהודעת ההתפטרות של ניקסון באוגוסט 1974. לפי האתר Box Office Mojo הכנסותיו של הסרט בקופות הסתכמו ב-70.6 מיליון דולר. ב-2007 התווסף הסרט לרשימת 100 הסרטים הטובים ביותר במאה השנים האחרונות של מכון הסרטים האמריקני כמקום 77 ברשימה. מכון הסרטים גם בחר בסרט במקום 34 ברשימת הסרטים מעוררי ההשראה ביותר של אמריקה ובמקום 57 ברשימת מאה המותחנים הטובים ביותר. דמויותיהם של בוב וודוורד וקרל ברנסטין חולקות את המקום ה-27 ברשימת מאה הגיבורים והנבלים הבולטים במאה השנים האחרונות שבחר מכון הסרטים האמריקני. העיתון Entertainment Weekly דירג את כל אנשי הנשיא כאחד מ-25 "המותחנים הפוליטיים החזקים ביותר". הסרט, שהדגיש את כוחה של המילה הכתובה, הביא לעלייה בשיעור הנרשמים לחוגי התקשורת בארצות הברית ויש הטוענים שתרם גם להצלחתו של ג'ימי קרטר בזכייה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1976. פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ייסון רוברדס) פרס האוסקר לארט דיירקטורים הטובים ביותר (George Jenkins ו-George Gaines) פרס האוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ויליאם גולדמן) פרס האוסקר לעיבוד הקול הטוב ביותר (Arthur Piantadosi, James E. Webb, Les Fresholtz ו-Dick Alexander) פרס ממבקרי הסרטים של העיר קנזס (Kansas City Film Critics) לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards) פרס National Board of Review לבמאי הטוב ביותר פרס National Board of Review בחר אותו במקום הראשון בין עשרת הסרטים הטובים ביותר של השנה פרס National Board of Review לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards) פרס מבקרי הסרטים של העיר ניו יורק (New York Film Critics) לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה) פרס מבקרי הסרטים של העיר ניו יורק (New York Film Critics) לסרט הטוב ביותר פרס מבקרי הסרטים של העיר ניו יורק (New York Film Critics) לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards) פרס גילדת הכותבים של אמריקה (Writers Guild of America)‏ (WGA) לתסריט המעובד הטוב ביותר (ויליאם גולדמן) פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה) פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (רוברט ל. וולף) פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ג'יין אלכסנדר) אגודת עורכי הקולנוע האמריקני (American Cinema Editors)‏ (ACE) לעריכה הטובה ביותר (רוברט ל. וולף) פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר (דסטין הופמן) פרס באפט"א לצילום הטוב ביותר (גורדון ויליס) פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה) פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר פרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר (רוברט ל. וולף) פרס באפט"א לעיצוב ההפקה/ארט דיירקטור הטובה ביותר (ג'ורג' ג'נקינס) פרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר (ויליאם גולדמן) פרס באפט"א לפסקול הטוב ביותר (Arthur Piantadosi, James E. Webb, Les Fresholtz ו-Dick Alexander) פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ייסון רוברדס) פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (מרטין בלסם) פרס גילדת הכותבים של אמריקה (Writers Guild of America)‏ (WGA) להישג במאי יוצא מן הכלל (אלן ג' פקולה) פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה) פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (ויליאם גולדמן) פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards) "כל אנשי הנשיא", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כל אנשי הנשיא", באתר נטפליקס "כל אנשי הנשיא", באתר AllMovie (באנגלית) "כל אנשי הנשיא", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כל אנשי הנשיא", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "כל אנשי הנשיא", באתר Metacritic (באנגלית) "כל אנשי הנשיא", באתר אידיבי "כל אנשי הנשיא", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מאמר רטרוספקטיבי על כל אנשי הנשיא כתבת דיוקן במגזין טיים Shales, Tom; Tom Zito and Jeannette Smyth (April 11, 1975). "When Worlds Collide: Lights! Camera! Egos!" Washington Post. "Democracy 'n' Action: 25 Powerful Political Thrillers". Entertainment Weekly. שלמה זאנד, הקולנוע כהיסטוריה: לדמיין ולביים את המאה העשרים, עם עובד, 2002, עמ' 53.