laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ריימונד צ'או

ריימונד צ'או מאן-וויי (באנגלית: Raymond Chow Man-wai; ‏1 בינואר 1929[דרושה הבהרה] – 2 בנובמבר 2018) היה מפיק סרטים הונג קונגי, ומנחה, שהיה אחראי לגל סרטי אמנויות הלחימה בקולנוע ההונג קונגי והעלאתו למעמד בינלאומי. כמקים חברת הסרטים גולדן הרבסט (Golden Harvest), הוא הפיק כמה מהכוכבים הגדולים ביותר בסוגה זו, בכללם: ברוס לי, ג'קי צ'אן, ריקי טאם ורבים אחרים. צ'או היה סיני ממקור האקה האן (Hakka Han). הוא למד באוניברסיטת שנחאי סנט ג'ון (Saint John's University, Shanghai) וקיבל תואר ראשון בעיתונאות ב-1949. ב-1951 הוא הצטרף לסניף חברת קול אמריקה בהונג קונג. הוא גם למד אמנות לחימה תחת מאסטר לאם סאי-ווינג (Lam Sai-wing). צ'או כיהן כמנהל הפרסום וההפקה באולפני האחים שואו (Shaw Brothers Studio) בשנים 1970-1958. הוא החכיר מידי אולפני קאתי (Cathay's studio) ‏104 אולמות קולנוע בדרום-מזרח אסיה. באותה עת קאתי שלטו בתעשיית הסרטים המלזית. כשקאתי רצו לסיים את עסקי החברה בהונג קונג, צ'או עזב את האחים שואו וייסד את גולדן הרבסט ב-1970. צ'או שכר את ברוס לי והצליח להפוך את גולדן הרבסט למתחרה רצינית לאחים שואו. תחת מנהיגותו של צ'או הפכה גולדן הרבסט לחברה המובילה בתעשיית הקולנוע ההונג קונגית והיא הובילה בשנות השבעים והשמונים במכירות כרטיסים בהונג קונג. למרות שנזקפים לזכותו של צ'או הפקת סרטים רבים, הרי בראיון רדיו שנערך בעקבות יציאתו לאקרנים של הסרט Zu Warriors from the Magic Mountain אמר הבמאי Tsui Hark בריאיון עם ביי לוגן שקרדיט זה חסר חשיבות. Tsui אמר שתפקיד המפיק אינו יותר מאשר מתן אור ירוק לפרויקט, ושמפיקים כמו צ'או נראו לעיתים נדירות באתרי הצילום במהלך עשייתם של הסרטים. Chu, Yingchi. [2003] (2003). Hong Kong Cinema: Coloniser, Motherland and Self. Routledge. ISBN 0700717463 Tsui Hark and Bey Logan. (2002). Zu Warriors from the Magic Mountain, commentary track. [DVD]. Hong Kong Legends. מדיה וקבצים בנושא ריימונד צ'או בוויקישיתוף ריימונד צ'או, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ביוגרפיה ופילמוגרפיה של ריימונד צ'או באתר hkcinemagic.com ריימונד צ'או וגולדן הרבסט זוכים בפרס מסינאסיה, 15 בנובמבר 2007 הביוגרפיה של ריימונד צ'או, movies.msn.com
נעמה קלמן

הרבה נעמה קֶלְמן-אזרחי (נולדה ב-25 בינואר 1955) כיהנה, עד לפרישתה לגמלאות, כדיקן קמפוס היברו יוניון קולג' בירושלים, והיא מראשי היהדות הרפורמית בישראל. ב-1992 הייתה לאישה הראשונה בישראל שנסמכה לרבנות. קלמן נולדה בניו יורק. אביה היה הרב וולף קלמן, שכיהן קרוב לשלושה עשורים כסגן נשיא כנסת הרבנים הקונסרבטיבים. כאיש האגף הליברלי, היה מהשותפים למאבק למען סמיכת נשים לרבנות בתנועה. אבות אבותיה משני צדי הוריה היו רבנים: סבה מצד אביה היה רב קהילה בטורונטו שהגיע משושלת של רבני חסידות בפולין; סבה מצד אמה, הרב פליקס אלכסנדר לוי, היה ראש הוועד המרכזי של הרבנים הרפורמים (CCAR) ודחף לקבלת מצע קולומבוס ב-1937, שהחליף את מצע פיטסבורג והציג, בין היתר, גישה אוהדת לציונות. אחיה הוא רב קהילה בירושלים. היא למדה באוניברסיטת פנסילבניה וסיימה תואר ראשון באמנויות. אחרי שעלתה לישראל ב-1976, השלימה תואר שני באמנויות ובעבודה סוציאלית במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית. ב-23 ביולי 1992 פיקח אלפרד גוטשאלק, נשיא היברו יוניון קולג' על הסמכתה "ההיסטורית והסמלית" של קלמן בקמפוס הירושלמי של המוסד כאשה הראשונה שקיבלה את התואר בישראל. ב-1 ביולי 2009 מונתה לתפקיד דיקן קמפוס ההיברו יוניון קולג' בירושלים וכיהנה בתפקיד עד לפרישתה לגמלאות בשנת 2024 (היא הוחלפה בתפקיד על ידי ד"ר נחמן שי). קלמן למדה בעבר לדוקטורט באוניברסיטת בר-אילן, בנושא: "הבניית הזהות של ישראלים צעירים: בחינת חתונות לא-אורתודוקסיות". בעלה, ד"ר אילן אזרחי, היה טייס בחיל האוויר הישראלי ועוסק כיום ביחסי ישראל עם הקהילות היהודיות בגולה. יש להם שתי בנות ובן. אחיה, לוי ויימן-קלמן, הוא רב רפורמי, שהקים את קהילת "כל הנשמה", הקהילה הרפורמית הגדולה בירושלים, בשכונת בקעה בירושלים, ועמד בראשה במשך שלושים ושתיים שנים, עד לפרישתו לגמלאות. מדיה וקבצים בנושא נעמה קלמן בוויקישיתוף באנגלית דיוקן של נעמה קלמן, אתר היברו יוניון קולג' האם נישואי תערובת הם האסון או התקווה של העם היהודי? נעה קלמן באתר בית אבי חי ארי גולדמן, "ציוני דרך דתיים", הניו יורק טיימס, 11 ביולי 1992 "היהדות הרפורמית הסמיכה את האשה הראשונה לרבנות בישראל", 18 ביולי 1992 מרגרט סטונר, "היהדות מתחברת לצד הנשי שלה", ג'רוזלם פוסט, 27 ביוני 2009 פגי סידור, "הדי אן איי שלי הוא העם היהודי", ריאיון עם נעמה קלמן, ג'רוזלם פוסט, 22 בינואר 2010 בעברית: נעמה קלמן, ‏עבור מי יבוא המשיח?, ארץ אחרת 31 בדצמבר 2002 נעמה קלמן, "מחשבות על החירות", אתר הסוכנות היהודית נעמה קלמן, "לכל זמן: עת ספוד - ועת רקוד", באתר בית אבי חי נעמה קלמן, "ללמוד ממרים ובנות פרעה", באתר "שומרי משפט - רבנים למען זכויות אדם", 2 בינואר 2011 נעמה קלמן ואילן אזרחי, "גיפורדס אחת משלנו?", באתר הארץ, 8 בפברואר 2011 הרב נעמה קלמן - ראיון בתוכנית "חוצה ישראל", באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית "רבי דוד אלנסון מכריז על מינויה של רבי נעמה קלמן לדיקן קמפוס היברו יוניון קולג' בירושלים", אתר היברו יוניון קולג'
מרג'ורי ג'קסון

מרג'ורי ג'קסון-נלסון (באנגלית: Marjorie Jackson-Nelson; נולדה ב-13 בספטמבר 1931) היא מושלת אוסטרליה הדרומית (אנ') לשעבר (2001–2007) ואתלטית אוסטרלית לשעבר, אלופה אולימפית בעלת 2 מדליות זהב מהלסינקי 1952 ושיאנית העולם בריצות היוקרתיות ביותר: 100 מטר ו-200 מטר. כינויה היה ה"פלאש מליטגאו". ג'קסון נולדה בקופס הארבור שבניו סאות' ויילס וגדלה בליטגאו (אנ') שבניו סאות' ויילס. בשנת 1949 ניצחה ג'קסון את האלופה האולימפית פאני בלנקרס-קואן מהולנד בעלת 4 מדליות זהב אולימפיות מספר פעמים הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר. במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בשנת 1950 זכתה ג'קסון ב-4 מדליות זהב, בריצת 100 יארד (10.8 שניות) בריצת 220 יארד (24.3 שניות) ובשני מרוצי שליחים. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה ג'קסון בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר לאחר שהשוותה את שיא העולם, 11.5 שניות גם בשלב הגמר וגם בשלב חצי הגמר, לפני דפנה רוב-האסנג'אגר מדרום אפריקה (11.8 שניות) ובת ארצה שירלי סטריקלנד (11.9 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.7 שניות, לפני פאק ברואר מהולנד (24.2 שניות) ונאדז'דה חיניקינה-דוולישווילי מברית המועצות (24.2 שניות). כבר בשלב המוקמות היא קבעה שיא עולם חדש של 23.6 שניות אותו שיפרה בשלב חצי הגמר 23.4 שניות. נוסף לכך היא סיימה במקום חמישי במרוץ שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 46.6 שניות. בשלב המוקדמות הרביעייה האוסטרלית קבעה שיא עולם חדש של 46.1 שניות, תוצאה שיכלה להספיק למדליית ארד. במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר, קנדה. בשנת 1954 זכתה ג'קסון ב-3 מדליות זהב בריצת 100 יארד (10.7 שניות), בריצת 220 יארד (24.0 שניות) ובמרוץ שליחים (46.8 שניות). בשנת 1953 התחתנה ג'קסון עם פיטר נלסון (אנ') רוכב אופניים אולימפי אוסטרלי. לאחר מותו של בעלה מלוקמיה בשנת 1977, היא הקימה מלגת מחקר בלוקמיה על שמו. בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סידני (2000) זכתה ג'קסון בכבוד לרוץ עם הלפיד האולימפי באצטדיון. בסוף שנת 2001 החלה ג'קסון לכהן בתפקיד מושלת דרום אוסטרליה עד שויתרה עליו ב-31 ביולי 2007. בסך הכל קבעה ג'קסון 6 שיאי עולם חדשים בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר ושיא עולם אחד במרוץ שליחים. ריצת 100 מטר: 11.4 שניות (1952) ריצת 200 מטר: 23.59 שניות (1952) מדיה וקבצים בנושא מרג'ורי ג'קסון בוויקישיתוף התפתחות שיא העולם בריצת 100 מטר (ויקיפדיה באנגלית) התפתחות שיא העולם בריצת 200 מטר (ויקיפדיה באנגלית) מרג'ורי ג'קסון, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מרג'ורי ג'קסון, באתר olympedia.org מרג'ורי ג'קסון, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית מרג'ורי ג'קסון, באתר Track and Field (נשים) מרג'ורי ג'קסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הידרופיליות

הידרופיליות (מיוונית: ύδρο, הידרו – מים; φιλια, פיליה – ידידות, אהבה) מתארת את התכונה הפיזיקלית של מולקולה להיקשר למים: בהתאם לחוקי התרמודינמיקה, מולקולות הידרופיליות מסיסות במים ובכל ממס קוטבי אחר. התכונות האופייניות למולקולה (או חלק ממולקולה) הידרופילית, להיות טעונה או קוטבית ובדרך כלל בעלת יכולת ליצור קשר מימן, מאפשרות לה להתמוסס בקלות יחסית במים מאשר בשמן או בממסים הידרופוביים אחרים. למולקולות סבון ולחלק מהליפידים קצה הידרופילי וקצה הידרופובי מה שגורם להן ליצור מיצלות בתוך מים באופן ספונטני. חומרי גלם לתעשייה לעיתים מסומנים כ-HP כדי לזהותם כהידרופילים, בניגוד ל-LP. אם החומר הידרופילי חזק, תגובת ההמסה עלולה להיות אקסותרמית (כמו גבס, חומצה גופרתית, חומצה חנקתית וסודה קאוסטית). אמפיפיליות קשרי מימן הידרופיליות: מה זה ואיך זה משפיע על חומרים?, באתר polaridad.es ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הידרופוביות

הידרופוביות (מיוונית: ύδρο, הידרו - מים; φόβος, פובוס - פחד) מתארת את התכונה הפיזיקלית של מולקולה להידחות ממים. מולקולות הידרופוביות נוטות להיות לא קוטביות ולכן מעדיפות מולקולות נייטרליות אחרות או ממסים לא קוטביים. מולקולות הידרופוביות מתקבצות במים לצבר מולקולות הנקרא מיצלה. זהו גוש קולואידי בו ראשים הידרופיליים באים במגע עם הסביבה המימית, בעוד זנבות הידרופוביים מופנים כלפי המרכז. מולקולות הידרופוביות לדוגמה הן אלקאנים, שמנים, שומנים וככלל חומרים שמנוניים אחרים. חומרים הידרופוביים משמשים להוצאת שמן ממים, לטיפול בדליפות נפט ובתהליכים כימיים המסירים מרכיבים לא קוטביים ממרכיבים קוטביים. לעיתים קרובות המונחים הידרופוביות וליפופיליות ("אהבת שומן") מוצגים כהיינו הך, אך שני המושגים אינם זהים. למרות שחומר הידרופובי הוא בדרך כלל גם ליפופילי, ישנם יוצאי דופן, לדוגמה - סיליקון. על פי חוקי התרמודינמיקה חומר שואף לרמת האנרגיה הנמוכה ביותר. קשרים כימיים מקטינים את האנרגיה הכימית ולכן מים שהם חומר קוטבי היכול ליצור קשרי מימן בין המולקולות שלו, שואפים ליצור את אותם הקשרים. אך מאחר שחומרים הידרופוביים אינם קוטביים ואינם יכולים ליצור קשרי מימן, המים דוחים אותם וקושרים קשרי מימן בינם לבין עצמם. תופעה זו היא שגורמת לאינטראקציה ההידרופובית (שלמעשה שמה שגוי מפני שהכוח הדוחה מגיע מהמולקולות ההידרופיליות). שתי הפאזות הללו שאינן ניתנות לערבוב (הידרופובית והידרופילית) יצמצמו את שטח הפנים הנמצא במגע אחת עם השנייה למינימום. התופעה מכונה היפרדות פאזות. תוצא לוטוס אמפיפיליות חדשנות מהטבע ארגון הביומימיקרי הישראלי, ‏המשטח היבש בעולם, באתר "הידען", 7 בינואר 2014 ד"ר לביא ביגמן, איך עובדים חומרים דוחי מים?, באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 13 בינואר 2018
פרנסיזה שרה

פְרַנְסיזָה שרה (Francesa Sarah; 'שרה הצרפתייה') הייתה מיסטיקנית יהודייה שפעלה בעיר צפת במאה השש עשרה. על פי המסופר היא זכתה להתגלות של 'מגיד', ובכך דמתה לכמה מקובלים גברים בני תקופתה ומקומה (דוגמת רבי יוסף קארו). מקור מידע מרכזי ורב ערך לפעילותן הרוחנית והמיסטית של נשים בקבלה הצפתית בת תקופתה משמש "ספר החזיונות" לרבי חיים ויטאל, תלמידו של האר"י, כך כתב: ושם אישה פרנסיזה שרה, אשה חסידה, והיתה רואה בהקיץ מראות ושומעת קול מדבר עמה, ורוב דבריה צודקות מסופר כי פעם חזתה מגפה, ושכנעה את מנהיגי הקהילה לצום כדי למנוע את האסון (שאכן לא התרחש, כנראה). לדברי פרופ' יורם בילו מקרה זה הוא היחיד הידוע על אישה שהתגלה אליה מגיד. ר' חיים ויטאל, ספר החזיונות. ר' יוסף סמברי, ספר דברי יוסף: אלף ומאה שנות תולדה יהודית בצל האסלאם / לר’ יוסף ב"ר יצחק סמברי; יוצא לאור על-פי כתבי-ידות ודפוסים ראשונים עם מבוא, הערות ומפתח מאת שמעון שטובר, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשנ"ד, עמ' 264–366. יוסף חיות, ׳דרך לא מקובלת? מיסטיקאיות יהודיות באספקלריה של ״ספר החזיונות״ לר׳ חיים ויטאל׳, ציון, סז (תשס״ב), עמ׳ 139–162 (ובפרט 143–145). י' לוין-כ"ץ, (תשנ"ט), נשים מסטיות בצפת, קולך, פרשת וארא, גיליון 6. חיים זאב הירשברג, 'על בעל דברי יוסף, בן דורו של בעל קורא הדורות ויחסו למצוות יישוב ארץ ישראל', ספר זלמן שזר, (ירושלים: החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשל"א; סדרת "ארץ ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה", 10), עמ' 132–137. J. H. Chajes, Between Worlds: Dybbuks, Exorcists and Early Modern Judaism, Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2003, chapter 4. Yoram Bilu, Dybbuk and Maggid: Two Cultural Patterns of Altered Consciousness in Judaism, AJS Review, 21, no. 2 (1996), p. 362.
הירושימה (מחוז)

מחוז הירושימה (ביפנית: Hiroshima-ken 広島県) הוא אחד ממחוזות יפן השוכן בחבל צ'וגוקו שבמערב האי הונשו. בירת המחוז היא העיר הירושימה. אזור המחוז, שבעבר התחלק בין הפרובינציות בינגו ואקי, שימש מרכז מסחרי ותרבותי עוד מראשית ההיסטוריה הכתובה של יפן, והעיר הירושימה היא הבירה המסורתית של אזור צ'וגוקו. במחוז הירושימה שוכנים שני אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו: אנדרטת השלום בהירושימה, אחד מהשרידים היחידים של יפן של לפני מלחמת העולם השנייה, לאחר הטלת פצצת האטום ב-6 באוגוסט 1945. מקדש השינטו באי איצוקושימה, מפורסם בשל תופעת הגאות והשפל המתרחשת בו, הגורמת למקדש להראות כאילו הוא "צף" על פני המים. מחוז הירושימה שוכן במרכז חבל צ'וגוקו, מולו, מעבר לים הפנימי סטו, שוכן האי שיקוקו. הרים מכסים את מרבית שטחו של המחוז, אך סמוך לחוף יוצרים הנהרות הזורמים לים הפנימי אגן ניקוז שטוח ופורה. איים רבים בים הפנימי שייכים למחוז. בשל אופיו הרגוע של הים הפנימי אקים המחוז הוא נוח לרוב. במחוז הירושימה ישנן ארבע עשרה ערים: כלכלתו של מחוז הירושימה מתבסס בעיקר על תעשיית רכב (משרדי מאזדה נמצאים במחוז) ובניית ספינות (מספנת הצי בקורה הייתה אחד מבסיסי הצי הקיסרי היפני ופעילה עם היום). המאכל המקומי של מחוז הירושימה הוא אוקונומיאקי, מנה חמה שלרוב מכינים אותה לפני הלקוח. אלו הן חביתיות עם סוגי בשר שונים וירקות, בתוספת ווסטרשייר ומיונז. מרכז חינוך לשואה (יפן) מדיה וקבצים בנושא מחוז הירושימה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הירושימה (ביפנית, באנגלית, בספרדית, בקוריאנית, בסינית מפושטת ובסינית מסורתית) הירושימה, ברשת החברתית פייסבוק הירושימה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הירושימה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי של מחוז הירושימה. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קיוטו (מחוז)

מחוז קיוטו (ביפנית: 京都府) הוא אחד ממחוזות יפן השוכן בחבל קנסאי שבאי הונשו. בירת המחוז היא העיר קיוטו. למשך מרבית ההיסטוריה היפנית הייתה העיר קיוטו הבירה הקיסרית של המדינה. ניתן לעקוב אחר ההיסטוריה של העיר עצמה עד המאה ה-6, וב-794 העביר הקיסר קאמו את הבירה לעיר הייאן-קיו, שסימנה את תחילתה של העיר קיוטו כיום. ב-1603, עם עליית שוגונות טוקוגאווה לשלטון, העביר השוגון טוקוגאווה איאיאסו את הבירה לאדו (כיום טוקיו). עם חזרת השלטון הקיסרי ליפן בתקופת מייג'י ב-1868 נותר הקיסר בטוקיו, ומאז הבירה לא שבה לקיוטו. לאחר ביטול שיטת ההאן ב-1871 אוחדו פרובינציות טנגו, ימאשירו ומזרח טנאבה למחוז קיוטו של היום. אף על פי שרבות מערי יפן הופצצו על ידי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, נותרה הבירה העתיקה ללא פגע, ובמהלך תקופת הכיבוש האמריקאי שכנה מפקדת הארמייה השישית האמריקאית בקיוטו. מחוז קיוטו ממוקם בליבו של האי הונשו. מצפון גובל המחוז בים יפן ובמחוז פוקואי, מדרום גובל המחוז במחוזות אוסקה ונארה, ממזרח במחוזות מיאה ושיגה ובמערב במחוז היוגו. במרכז המחוז עובר רכס הרי טאנבה, שגורם להבדלי אקלים בין צפון המחוז ודרומו. במחוז קיוטו חמש עשרה ערים: כלכלת מחוז קיוטו מתבססת בעיקר על תיירות. בצפון המחוז, בחצי האי טנגו פעיל ענף הדיג ומרכז המחוז הוא אזור חקלאי ומיוער. המשרדים הראשיים של חברת נינטנדו שוכנים בקיוטו. קיוטו הייתה ועודנה מרכז תרבותי של יפן. גם לאחר שהבירה עברה לטוקיו נותרה קיוטו מרכז תרבותי, וניתן למצוא בה שרידים רבים מתקופות שונות בהיסטוריה היפנית. הרפובליקה העממית של סין שאאנשי, רפובליקה העממית של סין ארצות הברית אוקלהומה, ארצות הברית רוסיה לנינגרד, רוסיה איטליה טוסקנה, איטליה אינדונזיה יוגקארטה, אינדונזיה בריטניה אדינבורו, סקוטלנד, בריטניה מדיה וקבצים בנושא מחוז קיוטו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קיוטו (ביפנית) אתר המחוז (באנגלית) קיוטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קיוטו, ברשת החברתית פייסבוק קיוטו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קיוטו, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרב פורט סאמטר השני

קרב פורט סאמטר השני (באנגלית: Second Battle of Fort Sumter) היה קרב אשר נערך ב-7 בספטמבר 1863 - 8 בספטמבר 1863 במפרץ צ'ארלסטון אשר בקרוליינה הדרומית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. קרב זה היה ניסיון כושל של כוחות צבא האיחוד בפיקודו של מייג'ור גנרל קווינסי גילמור להשתלט מחדש על פורט סאמטר אשר שוכן בפתחו של המפרץ. הקרב נערך לאחר סיומו של קרב מפרץ צ'ארלסטון השני בו הופגז פורט סמאטר קשות, אולם חיל המצב, אשר כלל חיילי ארטילריה הוחלף על ידי הגנרל פ.ג.ט. בורגארד בכוח של 320 רגלים שכן בורגארד חשד בניסיון פלישה אמפיבי. הקרב הסתיים בניצחון הקונפדרציה ודגלה המשיך להתנופף מעל חומות המצודה ההרוסה. מדיה וקבצים בנושא קרב פורט סאמטר השני בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קשרה

קֶשֵרַה הוא מנהג שנערך כחלק מטקס הנישואים בביתא ישראל, בו המרכיב המרכזי הוא רצועת בד שהכהן קושר סביב מצחו של החתן. הקשרה נערך לפני טקס הנישואים עצמו, ומתחיל בכך שהכהן קורא את פסוקים ב'-ח' מפרק י"ט שבספר תהלים, וכן פסוקים נוספים בעיקר מהתורה ומנביאים. לאחר מכאן הכהנים מתחילים בשירה, מחיאת כפיים, הכאה בקברו ובקצ'ל (כלי הקשה המלווים את שירת הקודש של ביתא ישראל. האורחים מצטרפים לשירת הכהנים ומתחילים לרקוד. לאחר סיום הריקודים, הכהן שעורך את הנישואים לוקח קשרה, רצועת בד לבנה, שעליה ארוג פס אדום לצד פס לבן. הצבע הלבן מסמל את טוהר החתן והאדום - את טוהר הכלה. הכהן מניח את הקשרה ליד רגלי החתן. אחר כך הוא מעביר את הקשרה למעלה, דרך הברכיים ללב שלו, ולבסוף קושר את החוט על המצח של החתן. קשרות נוספות נקשרות מסביב למצחם של השושבינים; אלו מכונות "י-גר מיזה". הכהנים ממשיכים בתפילות ובברכות והקהל מצטרף בשירה ובריקוד. עם סיום הריקודים נערכת סעודת הקשרה, שבסיומה מלווים השושבינים את החתן למקום שבו נמצאת הכלה. עם קיום יחסי המין הראשוניים בין החתן לכלה, ולאחר שהחתן מוודא שהכלה אכן בתולה, הוא מעביר את הידיעה לשושבינים, שמודיעים זאת לאורחים תוך שהם מציגים פיסת בד עם דם הבתולין לעיניהם. לאחר מכן, הכהן שעורך את הטקס חותך ממצחו של החתן את הקשרה. האורחים מברכים את הכלה ומשפחתה על שמירת בתוליה, והחגיגה נמשכת בשירה וריקודים. ביום זה החוגגים מתייחסים לכלה ולחתן בתור מלך ומלכה ואף מכנים אותם כך; הזוג עצמו פטור מכל עבודה. עם עליית ביתא ישראל לישראל המשיך המנהג, אך עם התאקלמות בני הקהילה החלו רבים לא לקיימו. Asres Yayeh, Traditions of the Ethiopian Jews, 1995, ISBN 0969924704, p. 31 - 35 טקס הקשרה בביתא ישראל, באתר "אנשים ישראל" אמארה טרפה, החתונה באתיופיה, באתר מאגר סיפורי מורשת
מפה מונדי

מפה מונדי (Mappa mundi) הוא מונח בלטינית המתאר את המפות המציגות את כל העולם, כפי שזה היה ידוע באירופה של ימי הביניים. משמעות המונח "מפה" - בלטינית משמעו בד (עליו צוירה המפה) או תרשים, ו"מונדי" משמעו "של העולם". כ-1,100 מפות עולם נוצרו בימי הביניים (על פי כתבי יד המתארים מפות אלה), מהן שרדו כ-900 מפות עד ימינו. ניתן לאפיין את מפות העולם מתקופה זו במספר קטגוריות עיקריות: מפות אזורי אקלים מפות אורביס טרארום (מפות T-O) מפות ארבעה חלקים (Quadripartite) ובהן מפת ביאטוס מפות מורכבות. מפות מסוג זה מחלקות את העולם לחמישה אזורי אקלים: אזור האקלים הצפוני הקפוא אזור האקלים הצפוני הממוזג אזור האקלים המשווני הטרופי אזור האקלים הדרומי הממוזג אזור האקלים הדרומי הקפוא מפות אלה נוצרו על פי ההשקפה שרק האזורים הממוזגים ראויים למגורי אדם, ולמעשה כל העולם הישן נכלל במפות אלה באזור האקלים הצפוני הממוזג (היינו, שלוש היבשות אסיה, אירופה ואפריקה מצויות באזור אקלים זה). מפות מסוג זה איירו את ה"ביאור" שכתב מקרוביוס על "חלום סקיפיו" מאת קיקרו, ולכן הן מכונות לעיתים "מפות מקרוביות". מפות אורביס טרארום המכונות גם "מפות T-O" מציגות את העולם הידוע בעת התקופה הרומית וימי הביניים. היבשה מצוירת כעיגול (צורת האות O) ומחולקת לשלושה חלקים על ידי ימים בצורת האות T, כאשר בראש המפה נמצאת אסיה, בצדה השמאלי התחתון אירופה ובצדה הימני התחתון אפריקה, כך שמפות אלה פונות לכיוון מזרח ולא לכיוון צפון כמקובל כיום. לרוב מסומנת ירושלים כמרכז העולם במפות אלה. מפות ארבעה חלקים (Quadripartite) ובהן מפות בסגנון מפת ביאטוס משלבות ביניהן את מפות אזורי האקלים עם מפות אורביס טראנום, ובהתאם מחלקות את העולם לארבע יבשות, כאשר יבשת שלא הייתה ידועה באותה עת ממוקמת בתחתית מפת העולם, מדרום ל"אוקיינוס משווני". מפות אלה מפתחות את סוגי המפות הקודמות, אולם כוללות מיפוי מדויק יותר של אתרים גאוגרפיים - הרים, קווי חוף, ערים וגבולות. לעיתים המפות כוללות איורים המתארים את סיפורי התנ"ך או סיפורים מהמיתולוגיה היוונית או המיתולוגיה הרומית וכן תיאורים הרבולוגיים ותיאורים זואולוגיים של חיות קיימות וחיות דמיוניות שמלומדי ימי הביניים האמינו בקיומן. דוגמה למפה מעין זו הייתה מפת אבסטורף שנהרסה במהלך מלחמת העולם השנייה. דוגמאות קיימות למפות מעין אלה הן מפת הרפורד ומפת פרה מאורו. מפות עולם אלה לא נועדו לשמש לצורכי ניווט ימי וגאוגרפי. המדובר במפות סכמטיות שנועדו לאייר את העקרונות של מבנה העולם ולהקל על הלומדים את הטקסטים של תלמי וגאוגרפים אחרים מהעת העתיקה, וכן את סיפורי התנ"ך והמיתולוגיה. בשלהי ימי הביניים, ועם התפתחות השימוש במפות לצורכי ניווט, וצרכים צבאיים, הופסק השימוש במפות אלה, והחל השימוש במפות מדויקות יותר שנועדו לצורכי ניווט, ובהן נעשה שימוש בשיטות סימון קואורדינטות. מדיה וקבצים בנושא מפה מונדי בוויקישיתוף מייקל ליווינגסטון, מפות ימי הביניים מפת פרה מאורו מפת הרפורד מה זו מפה מונדי?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה
בן ציון ליטנר

בן ציון לייטנר (14 במרץ 1927 – 25 במרץ 2012) היה חייל צה"ל שזכה לאות גיבור ישראל. בן ציון לייטנר נולד ב-1927, בן למלכה וחיים, באודסה שבברית המועצות. בתקופת מלחמת העולם השנייה, הצטרף אל פלוגת פרטיזנים ועמה השתתף בפעולות התקפה והגנה והשתתף במתקפה על מחנה ריכוז. לייטנר עלה לארץ ישראל ב-1946 והתיישב באשדות יעקב, התגייס לחי"ש עמק הירדן ואחר כך לחטיבת גבעתי. בקרב על משטרת עיראק סווידאן במלחמת העצמאות השתתף כמפקד חוליה ובעוד החיילים נלחמו להכניע בונקר שמנע מהם להתקרב לבניין המשטרה, לייטנר הסתער קדימה והשליך מספר רימוני יד שחיבר יחד לבונקר. בטרם נהרגו יושביו הותקף בסכינים ונפצע אנושות מדקירות בגופו, עיניו נפגעו והוא שותק בחצי פנים. על מעשה זה הוענק ללייטנר ביום העצמאות הראשון למדינה אות גיבור ישראל ובו נכתב: ביום ה-19 באוקטובר 1948, בהתקפה על משטרת עיראק-אל-סואידן, עלה בידי חוליות הפורצים והחבלנים שלנו להתקרב עד למרחק של 50 מטר, דרומית מבנין המשטרה. על אף האש הקטלנית של האויב הצליחו חבלנינו להבקיע שתים מחמש הגדרות שהקיפו את הבניין. כל התקדמות נוספת הייתה לאל, בגלל האש החזקה, שהאויב המטיר מבונקר. מפקד המחלקה הפורצת הטיל על חוליה בפיקודו של טר"ש בן-ציון ליטנר לחסל את הבונקר ברימונים, אך החוליה נשארה מרותקת לקרקע בגלל האש הבלתי פוסקת מהבונקר. בלי פקודה לכך הסתער טר"ש בן-ציון ליטנר בקריאות עידוד על הבונקר וברימונו שיתק אותו לגמרי. בהסתערות זו נפצע קשה. — עיטור הגבורה לבן ציון ליטנר פציעתו מנעה ממנו להתמיד בעבודה והוא אושפז לסירוגין, תקופות קצרות עבד במגדניה וכנהג. בשנת 1961 הקים חברה לייבוא מכונות לממכר בקבוקי שתייה, אך לא עמד בתחרות מול חברה מסחרית ודרש הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית לבחינת העדפה של חברה זרה על פני סיוע לנכה צה"ל. באותה שנה השתתף בהקמת עסק עצמאי להשכרת מכוניות. גם עסק זה לווה בקשיי פרנסה, אך למרות כל אלה סירב לייטנר לקבל שילומים בהיותו ניצול השואה. ב-1968 קיבל זיכיון להקים מפעל להפקת נחושת בעזה משלל מלחמת ששת הימים. מספר שנים עבד כסדרן בהיכל התרבות והתפרסם כאשר הפריע בצעקות ומנע מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית לנגן קטע של ריכרד וגנר. בשנים 1973 ו-1983 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות. הוא נפטר ב-25 במרץ 2012 בגיל 85, ונטמן בחלקה הצבאית של בית הקברות הישן בהרצליה. לייטנר היה אב לשלוש בנות. מדיה וקבצים בנושא בן ציון ליטנר בוויקישיתוף עיטור הגבורה שהוענק לבן ציון ליטנר, באתר "בעוז רוחם" של אגף כוח האדם בצה"ל בן ציון ליטנר, באתר הגבורה בן ציון לייטנר, בעל עיטור הגבורה, הלך לעולמו, באתר ynet, 26 במרץ 2012 אתר "Billiongraves" בן-ציון ליטנר - הלוחם מן היערות ומה...בונקר, מעריב, 21 ביולי 1949 אלי לנדאו, גיבור ישראל לוחם על שכר הוגן, מעריב, 19 באפריל 1964 "לא הייתי משתער שנית...", מעריב, 18 באפריל 1961 יגאל לב, גיבור ישראל נכה מחפש פרנסה עצמאית, מעריב, 4 בספטמבר 1961 מפעל עיבוד נחושת בעזה ייחנך היום, מעריב, 12 בדצמבר 1968 יום העצמאות | 1973, באתר כאן ארכיון, 1 במאי 1973 יום העצמאות | 1983, באתר כאן ארכיון, 17 באפריל 1983
G4S

G4S plc (בעבר: Group4Securicor) היא חברת שירותי אבטחה בינלאומית, אשר הוקמה בשנת 1901 ובסיסה בבריטניה. היא נחשבת לחברת האבטחה הגדולה בעולם והיא פועלת ביותר מ-125 מדינות ומעסיקה יותר מ-625,000 עובדים. אחרי החברות וולמארט ופוקסקון, היא המעסיקה הפרטית השלישית בגודלה בעולם מבחינת כמות מועסקים. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בלונדון ובבורסה של קופנהגן. החברה הוקמה בשנת 1901 בקופנהגן על ידי מריוס הוגרף ופיליפ סורנסן. שמה המקורי היה Kjøbenhavn Frederiksberg Nattevagt (משמר הלילה) והוא שונה בהמשך. בשנות השלושים החברה פתחה נציגות בשוודיה ובשנות החמישים החלו לפעול גם בבריטניה. משנות השישים החברה בבריטניה פעלה תחת השם Group4 ונוהלה על ידי אחד מהנכדים של פיליפ. בשנת 2000 חברת Group4 מוזגה עם החברה הדנית Falck ונקראה Group4Falck. בשנת 2004 החברה מוזגה עם החברה הבריטית Securicor ושמה שונה ל־Group4Securicor. החברה מספקת שירותי אבטחה למגוון אתרים בהם נמל התעופה לונדון הית'רו. היא עוסקת גם בשמירה על מאגרי נפט ואנרגיה וכן עוסקת בשירותי לוגיסטיקה שונים. בשנת 2002, רכשה החברה כמחצית ממניות חברת האבטחה הישראלית הוותיקה חברת השמירה, ואחר כך החזיקה ב-90.5% מבעלות על החברה. בשנת 2016, נכנעה לתנועת חרם על ישראל ומכרה את פעילותה בישראל. החברה הייתה מעורבת במספר תקריות אבטחה בארצות הברית, בריטניה ודרום אפריקה. כמו כן מספר פעמים נמתחה ביקורת על פעילויות החברה בישראל. G4S מספקת ציוד ושירותי אבטחה לשימוש בבתי כלא, מחסומים והתנחלויות ביהודה ושומרון. בין השאר, דזמונד טוטו ואחרים מחו בחודש יוני 2014 על מעורבותה של G4S בפעילויות אלה. Security Beyond the State: Private Security in International Politics, Rita Abrahamsen,Michael C. Williams מדיה וקבצים בנושא G4S בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של G4S G4S, ברשת החברתית פייסבוק G4S, ברשת החברתית אקס (טוויטר) G4S, ברשת החברתית אינסטגרם G4S, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר החברה בישראל אתר החברה בישראל, חטיבת המוקדים אתר החברה בישראל, פתרונות למניעת גניבות ואבדן השר ארדן האשים את חברת האבטחה הבריטית כי נכנעה לתנועת החרם כשמכרה את פעילותה בישראל, באתר TheMarker‏, 20 באוקטובר 2016