אנרכיזם בסין

האנרכיזם בסין (בסינית מסורתית: 中國無政府主義) היה גורם אינטלקטואלי מרכזי, בתנועות הרפורמיות והמהפכניות בתחילת המאה העשרים. בשנים שקדמו לה, ואחרי הפלת שושלת צ'ינג, אנרכיסטים סינים עמדו על כך שמהפכה אמיתית אינה יכולה להיות פוליטית - היינו שבה ממשלה אחת תוחלף באחרת. מהפכה אמיתית צריכה לשנות את התרבות המסורתית, וליצור פרקטיקות חברתיות חדשות, בעיקר בתחום המשפחה. "אנרכיזם" תורגם לסינית פשוטו כמשמעו, "הדוקטרינה של שום ממשלה". סטודנטים סיניים ביפן ובצרפת חיפשו בהתמדה תורות אנרכיסטיות כדי להבין תחילה את ארץ מולדתם ואז לשנות אותה. הקבוצות הללו הסתמכו על החינוך ככלי ליצירת תרבות שבה לא יהיה צורך בממשלה חזקה, משום שגברים ונשים יהיו אנושיים ביחסים ביניהם במשפחה ובחברה. הקבוצות בפריז ובטוקיו פרסמו כתבי עת ותרגומים שנקראו גם בסין והקבוצה של פאריס ארגנה את תוכנית ללימודים/עבודה כדי להביא סטודנטים סיניים לצרפת. בסוף המאה ה -19 ובתחילת המאה ה -20 לתנועות ניהיליסטיות ולקומוניזם אנרכיסטי ברוסיה היו השפעה גדולה. השימוש בהתנקשות ככלי לגיטימי לפעילות פוליטית יצר שרשרת התנקשויות בסין, בדומה לפיגועים התאבדותיים של קבוצות אנטי-צאריות רוסיות. אולם בשנות העשרים של המאה העשרים, המפלגה הלאומנית הסינית והמפלגה הקומוניסטית הסינית הציעו כוח ארגוני ושינויים פוליטיים שרוקנו את התמיכה מאנרכיסטים. הנוכחות האנרכיסטית הסינית הופיעה לראשונה בצרפת וביפן, כאשר בני משפחות עשירות יצאו אל מחוץ למדינה ללימודים אחרי מרד הבוקסרים הכושל. בשנת 1906 נשלחו בתוכניות לאומיות ואזוריות 500–600 סטודנטים לאירופה וכ־10,000 ליפן. יפן, במיוחד טוקיו, הייתה היעד הפופולרי ביותר בגלל הקרבה הגאוגרפית שלה לסין, העלות הזולה יחסית שלה, וכמה זיקות בין שתי התרבויות. השימוש בשפה היפנית בסימנים סיניים עשה את השפה קצת יותר קלה ללמוד. באירופה הייתה פריז פופולרית במיוחד. החיים בעיר היו זולים יחסית, ממשלת צרפת סבסדה את הסטודנטים, וצרפת נתפשה כמרכז הציוויליזציה המערבית. פקידי הממשל הסיני רצו גם להוציא סטודנטים רדיקליים מהארץ. הסטודנטים הקיצוניים ביותר הגיעו לאירופה וסטודנטים מתונים יותר ליפן. מדיניות זו הייתה קצרת ראייה כי הסטודנטים המשכילים האלה ישתמשו בשיטות ואידאולוגיות של הסוציאליזם האירופי ובאנרכיזם כדי להפוך לחלוטין את החברה הסינית. בשני מקומות הלימוד, האנרכיזם הפך במהרה לדומיננטי ביותר כאידאולוגיות מערביות שאומצו על ידי התלמידים. בשנת 1906, שתי קבוצות אנרכיסטיות נפרדות נוצרו - אחת בטוקיו ואחת בפריז. המיקומים השונים, ואולי גם הנטיות השונות של התלמידים שנשלחו לכל מקום, הביא לסוגים שונים מאוד של אנרכיזם. מה שנקרא "קבוצת פריז" התארגנה בהדרגה סביב הדמויות ז'אנג רנג'ה (הידוע גם בשם ג'אנג ג'ינג-ג'אנג) ולי שיזנג, שהגיעו לפריז ב-1902 כנספחים בשגרירות הסינית. עד מהרה הצטרפו אליהם וו ז'יה-הווי, דמות מבוגרת יותר וקפדנית יותר מבחינה אינטלקטואלית ומבקר רדיקלי של ממשלת צ'ינג. וו הציג את הקבוצה לחברו, צאי יואנפיי, שהפך למנהיג תנועת התרבות החדשה. בשנת 1906 ייסדו ג'אנג, לי ו-וו את הארגון האנרכיסטי הסיני הראשון, ״החברה העולמית״. ב-1908, הארגון פתח שבועון שבועי בשם "שיין שיגי" (New Era או New Century), שכותרתו "לה נובאג 'טמפאג'" באספרנטו), שהציג בפני הסטודנטים הסינים בצרפת, יפן וסין את ההיסטוריה של הרדיקליות האירופית. תורמים אחרים לשבועון כללו את ואנג ג'ינג-ויי, ג'אנג ג'י וצ'ו מיני. לי כתב כי ניתן לחלק את ההשפעות של קבוצת פריז לשלושה תחומים עיקריים: ליברטרינות רדיקלית ואנרכיזם; דרוויניזם ודרוויניזם חברתי; ואת הפילוסופים הסינים הקלאסיים. בעוד שהקבוצה של פריז נרתעה יותר ממקביליהם בטוקיו בהשוואת תורתו של לאו צו עם הקומוניזם האנרכיסטי שדגלו בו, תיאר לי את הקבוצה כמורכבת מחניכים שקיבלו חינוך מצוין במסורת סינית קלאסית. הוא מודה שהחשיבה הישנה השפיעה עליהם. המגמה הברורה בקבוצת פריז, לעומת זאת, הייתה להתנגד באופן פעיל לכל קשר של אנרכיזם עם התרבות המסורתית. לקבוצת פריז, כפי שמציין ההיסטוריון פיטר זארו, "המדע היה אמת והאמת היא מדע". קבוצת טוקיו התבססה על אותן השפעות, אך בסדר עדיפויות שונה. בעוד קבוצת פריז הייתה מאוהבת במדע המערבי ובציוויליזציה המערבית, מנהיגים כמו ליו שיפו התבססו באנרכיזם שלהם על מסורות פוליטיות אסייתיות. מבחינה מעשית פירושו של דבר שהקבוצה של פריז למדה אספרנטו, דגלה באנרכו-סינדיקליזם, והתבססה על יצירותיהם של מיכאיל באקונין ופיוטר קרופוטקין. קבוצת טוקיו דגלה בחברה חקלאית שנבנתה סביב כפרים מנוהלים באופן דמוקרטי, המאורגנת בפדרציה חופשית לסיוע ולהגנה הדדית. הם התבססו באידאולוגיה שלהם על שילוב של טאואיזם, בודהיזם והמסורת של סין העתיקה, והעדיפו את לב טולסטוי על קרופוטקין. ליו שיפי וג'ן, אשתו, נפרדו מתוכניות הג'אנג בינגלין ומנהיגים אחרים בטוקיו וחזרו לשאנגחאי. כשהתפרסם כי בני הזוג היו מלשינים שעבדו עבור הפקיד הרשמי של מנצ'ו, הם הורחקו מהתנועה. פריז וטוקיו גם תמכו בהתחלה בהתנקשות, אולי אינדיקטור להשפעות ניהיליזם מתמשכות, אך עד 1910 התגלגלו לאנרכיזם בדרך כלל תוך וויתור על רצח כטקטיקה. בתחילת המאה ה-20 הייתה התנועה האנרכיסטית במידה רבה תנועה מערבית והתלמידים הסיניים הלומדים בפריז תמכו בהתלהבות באנרכיזם משום שראו בה את החשיבה המתקדמת ביותר מכל האידאולוגיות המערביות, ולפיכך הרחוקות ביותר ממה שהם ראו כתרבות הסינית מסורתית. עמדה זו העמידה אותם שוב ושוב מול קבוצת טוקיו שראתה בחיוב חלקים מסוימים בתרבות המסורתית, ואף טענה כי מכיוון שסין לא אימצה את האשליה של דמוקרטיה קפיטליסטית ליברלית, ייתכן שיהיה קל יותר להם לעבור לאנרכיזם מאשר לאירופאים. הבדלים אלה לא הפריעו לשיתוף פעולה בין שתי הקבוצות. בגלל המבנה הפוליטי המבוזר והדגש על ההגדרה העצמית הכלכלית והפוליטית של שתי הקבוצות, הם הצליחו להגיע להבנה שבשתיקה, שלאחר המהפכה יוכלו שתי המערכות להתקיים בדו-קיום בשלום. הסכסוך היה בעיקרו אחר הערכים וסדרי העדיפויות, והשיטות להשגת יעד המהפכה אשר שתיהן דגלו בו. הסכסוך התמקד על מקומה של הפילוסופיה הסינית המסורתית והשפעתה על הרעיונות האנרכיסטיים ומעשיהם. זה היה המקור העיקרי של חיכוך ודיון בין שתי הקבוצות. הנטייה של קבוצות אנרכיסטיות שונות לחלוק על נושאים, אך באותה העת מסכימים לשתף פעולה, אינה ייחודית לניסיון האנרכיסטי הסיני. מסיבה זו מדענים פוליטיים רבים מתארים אנרכיזם כתנועה של תנועות. המגוון האידאולוגי הגלום בתנועת תנועות כזו היה בעבר אחד מעוצמותיה הגדולות, אך גם ערער שוב ושוב את הניסיונות לעצב אותו ככוח מלוכד לשינוי חברתי. בשלב הראשון היו אנרכיסטים משני בתי הספר בדרך כלל משתתפים בתנועת הלאומנים, אף כי בתאוריה הם דחו את הלאומיות ואת מדינות הלאום. הם הושפעו מתנועות זרות כגון "רצון העם" והלאומנים הלא-סלאביים כמו "היד השחורה". אף על פי שהאנרכיזם והניהיליזם הם אידאולוגיות מובחנות ונפרדות, העיתונות הפופולרית באירופה ובסין שילבה את השניים באופן כללי. בוועידה הבינלאומית של רומא להגנה סוציאלית נגד האנרכיסטים הוגדרה האנרכיה "כפעולה שהשתמשה באמצעים אלימים להשמדת ארגון החברה". הקשר עם אלימות פוליטית קידם התעניינות מוקדמת באנרכיזם בקרב כמה מהרדיקלים הסיניים. ההתקפות הראשונות על התנועה האנרכיסטית הגוברת בסין באו מצד לאומנים שראו באנרכיזם איום על אומה מודרנית חזקה, מאוחדת ומרוכזת, העומדת בפני האימפריאליזם המערבי. כפי שכתב אחד הקוראים במכתב לשין שיג'י (בעיתון ״העולם החדש״), העיתון האנרכיסטי שפורסם בקבוצת פריז: אם אתם יודעים רק איך לבכות בקול רם ולומר "אנחנו לא רוצים ממשלה, לא חיילים, לא גבולות לאומיים ולא מדינה ", ואתם בעד הרמוניה אוניברסלית, צדק, חירות ושוויון, אני חושש שמי שדוגל רק בקיום כוח ולא בקיום צדק ישתמשו בצבאותיהם כדי לחלק את אדמתנו ואת עמנו. לאומנים טענו גם כי רק על ידי בניית חזית עממית יכולה התנועה המהפכנית להביס את שושלת צ'ינג, וכי בטווח הארוך אם תצליח האנרכיה, חייבת להיות לה מערכת שלטון רפובליקנית שתשלוט בסין. תגובתם של עורכי ״העולם החדש״, שנכתבה על ידי לי שיזנג, הייתה בשלושה כיוונים: ראשית, המהפכה שהאנרכיסטים דגלו בה תהיה גלובלית, סימולטנית, מבוזרת וספונטנית. לפיכך, האימפריאליסטים הזרים יהיו עסוקים מדי במהפכות במדינותיהם כדי להטריד את סין או לכבוש אותה. שנית, הם טענו כי בעבר ממשלה סינית חזקה ומרכזית לא מנעה מאויביה של סין לתקוף אותה. לבסוף, הייתה נקודת המוסר - בטווח הארוך, עריצות היא עריצות, ללא קשר אם היא ילידית או זרה. לכן, הגישה ההגיונית היחידה עבור אנשים שרוצים חופש חייבת להיות בהתנגדות לכל סמכות שלטונית זרה או ילידית. לאחר מכן שאלו מבקרי האנרכיזם, כיצד יוכלו האנרכיסטים הסיניים לצפות למהפכה ספונטנית עולמית. לי וקבוצת פריז הניחו, וכמוהם גם רדיקלים רבים הפזורים בכל רחבי העולם באותה עת, שמהפכה היא משהו הדומה לכוח הטבע. בחשיבתם, המהפכה תבוא כי היא צורך הכרחי של התהליכים החברתיים. תפקידם היה פשוט להכין את אנשים למהפכה ולעזור להם לראות את הצורך הברור בשינוי חברתי. פרספקטיבה זו מספקת תובנה חשובה לאופי האבולוציוני הבסיסי של התנועה, ומסביר את התמקדות התנועה בחינוך במקום בבניית הארגון. מעורבותם של אישים לאומניים בולטים מעידה על תפקידה של מערכת היחסים האישית בארגון הקבוצות של פריז. האנשים שייסדו את הקבוצה הזאת יצאו מהתנועה הלאומנית ונותרו קשורים אליה ברשת של ידידות אישית קרובה. לכן היה טבעי שהם ינסו לכלול את חבריהם בארגונם בתקווה לזכות בחברים האלה (ובהשפעתם) בנושא האנרכיסטי. התוצאה האמיתית של שיתוף פעולה היה שהאנרכיסטים, לא הלאומנים, פגעו בעמדותיהם, שכן הדבר איפשר להם להגיע לתפקידי כוח בממשלה הלאומנית שהם התנגדו לה תאורטית. באותה שנה נבחרו גם ג'ינג מייג'יו וג'אנג ג'י (אנרכיסט נוסף המזוהה עם קבוצת טוקיו) לפרלמנט הרפובליקני. שיפו וקבוצת גואנגג'ואו הכריזו שבכך הם בוגדים בעניין והוכיחו את חוסר המחויבות שלהם לתנועה האנרכיסטית, אך שני מנהיגים אלה המשיכו לקרוא לעצמם אנרכיסטים ופעלו לקידום האנרכיה עד סוף שנות העשרים. יש ראיות לכך שאנרכיסטים רבים יותר יכלו להצטרף לממשלה הלאומנית החדשה ולהגיע לעמדות כוח וזכויות, אך סירבו לעשות זאת, משום שהדבר היה מנוגד לעקרונותיהם. כפי שציינו סקלאפינו ויו "אין ספק כי רבים סירבו למלא את התפקיד הפוליטי שהיה נחוץ כל כך בתקופה שבה כוח אדם מאומן היה מצומצם ביותר בהשוואה למשימות שהיו". עריק דיירליק טוען כי בעיות אלה היו אינדיקציה לעמימות מתמשכת בהגדרת האנרכיה. אנשי התנועה האנרכיסטית ראו עצמם כך, משום שהם פעלו למען ביטול הקפיטליזם, המדינה והסמכות הכופה בטווח הארוך. בחזון שלהם, האנרכיזם היה מטרה ארוכת טווח מאוד ולא משהו שהם ציפו לראות בחייהם. צ'יאנג, למשל, ציפה שיידרשו 3,000 שנה כדי להביא למהפכה שחלמו. מנקודת מבט זו, קל יותר לראות מדוע אנרכיסטים יתפתו לנהל קמפיין פוליטי או לשתף פעולה עם גורמים אוהדים בממשלה, שכן הדבר יעזור להם להשיג את מטרותיהם ארוכות הטווח. גישה זו נבדלת בעליל מהאנרכיזם המהפכני של קרופוטקין ובאקונין, או אפילו של קבוצת גואנגג'ואו, שדגלו במהפכה מיידית וביצירת חברה אנרכיסטית בעתיד הקרוב. נטייה זו לפעול למען מהפכה ארוכת טווח והתמקדות בפילוסופיה ובתאוריה במקום בארגון קונקרטי של כמה מהמשתתפים בעלי ההון שהיו חברים בתנועה, עשויה להיות מושרשת ברקע המעמדי. הפילוג בין אנרכיסטים פילוסופיים עשירים יותר, מרקסיסטים או סוציאליסטים, לבין מהפכנים ממעמד הפועלים יכול להיות מאפיין משותף של תנועות מהפכניות. קבוצת פריז הכריזה כי החינוך הוא הפעילות החשובה ביותר שהמהפכנים יכולים להיות מעורבים, וכי רק באמצעות חינוך ניתן להשיג אנרכיזם. לפיכך, הם כיוונו את פעולותיהם לחינוך במקום יצירת דמוקרטיות מלמטה או התנקשויות אישיות (שתי צורות האקטיביזם האחרות). לשם כך הקימה קבוצת פריז מגוון של עסקים, כולל מפעל לייצור מוצרי סויה, שהעסיק סטודנטים עובדים מסין שרצו בחינוך בארצות חוץ. התלמידים עבדו במשרה חלקית ולמדו במשרה חלקית, וכך זכו לחינוך אירופי עבור תשלום קטן יחסית. רבים מהם רכשו גם ניסיון ממקור ראשון על משמעות החיים, עבודה ולמידה בחברה אנרכיסטית. תוכנית לימודי-חוץ הזאת מילאה תפקיד מכריע בהפיכת שפה ורעיונות אנרכיסטיים לתנועות הלאומיות והמהפכניות הרחבות יותר, בהשתתפות מאות סטודנטים בתוכנית. הגישה הוכיחה שמודלים ארגוניים אנרכיסטיים המבוססים על סיוע ושיתוף פעולה הדדיים הם חלופות בנות קיימא למיזמים קפיטליסטיים מונעי רווח. קבוצות פריז וטוקיו נרתמו גם הן לעניין הלאומי. Li Shizeng, וו Zhihui, וג 'אנג Renjie הפכו לחברי הקוומינטנג והיו חברים קרובים של סון יאט-סן. סון קיבל סיוע כלכלי ניכר מז'אנג. שיתוף הפעולה הזה היה מובן, בהתחשב בדגש של האנרכיסטים ושל הלאומנים על חשיבות שיתוף הפעולה בין מהפכנים, ובגלל האקלקטיות של סאן יאט-סן, שאמר כי "המטרות הסופיות של שלושת העקרונות הן הקומוניזם והאנרכיזם". ב־1911 הפך האנרכיזם לכוח המניע מאחורי ההתגייסות העממית, ועבר מקשר ראשוני עם סטודנטים עשירים יחסית, הלומדים מחוץ לסין, והפך לתנועה מהפכנית אמיתית בקרב העם כולו. ישנן עדויות לכך שתנועת העובדים העממית שהתפתחה בתקופה זו נהנתה מזרימה משנית של אידיאלים אנרכיסטיים, שכן אנשים שעבדו בארצות הברית נאלצו לחזור לסין בעקבות חוק ההגירה מסין לארצות הברית מ-1888. חוק זה הגביל את זרימת העובדים הסינים אל ארצות הברית וממנה. בעקבות המהפכה הלאומנית של 1911 וניצחון הברית המהפכנית, כמה אנרכיסטים בולטים סומנו כ״זקני התנועה״, וככאלה קיבלו תפקידים ארגוניים. עם זאת, השלטון הלאומני לא היה ערובה לחופש ההתארגנות של האנרכיסטים והרדיפה הממשלתית נמשכה. עם מטרה של הפלת שושלת צ'ינג, ההתנגדות האידאולוגית העיקרית לאנרכיזם באה מהסוציאליסטים והאגף השמאלי של התנועה הלאומנית, אשר הונהגה על ידי סאן יאט סון. ג'יאנג קאנגו, שייסד את החברה הסוציאליסטית הסינית ב־1911, כתב בעיתון האנרכיסטי ״העולם החדש״ (אחד מפרסומי קבוצת פריז), ותמך בביטול המדינה, המבנה המסורתי של המשפחה והתרבות הקונפוציאנית כבסיס במצע המפלגתי שלו. המקור העיקרי לקונפליקט הגיע משום שהסוציאליסטים רצו לשמור על כלכלת שוק, ולהשלים אותה עם רשת ביטחון חברתית רחבה, שכן הם חששו כי ללא מנגנון תמריצים, אנשים לא ייצרו דברים והחברה תתמוטט. מקורות חיכוך אחרים היו קשורים להתמקדותה של הסוציאליסטים בבניית המהפכה בסין, ובשימוש במשרדים נבחרים ככלי להכנת המהפכה - שהיה בכך סטיה משמעותית מהאנרכיזם הקלאסי. ג'יאנג לא כינה את עצמו אנרכיסט, ולכן מפלגתו נתפסה בדרך כלל מחוץ לתנועה, למרות הדמיון ביניהן. בשנת 1912 התפלגה מפלגתו של ג'יאנג לשניים, הסוציאליסטים הטהורים, ובראשם הנזיר הבודהיסטי האנרכיסטי טאי שו, ושרידי המפלגה בראשות ג'יאנג. ליו שיפו, שהמשיך להיות אחד הדמויות החשובות ביותר בתנועה האנרכיסטית בסין, ייסד קבוצה בגואנגג'ואו מאוחר יותר באותה שנה, עם פלטפורמה אנרכיסטית-קומוניסטית מפורשת. הפלטפורמה המתוקנת של הסוציאליסטים הטהורים כללה ביטול מוחלט של רכוש ומערכת כלכלית אנרכיסטית-קומוניסטית. שיפו ביקר אותם על שמירת השם "סוציאליסטי", אבל המצע שלהם היה בבירור אנרכיסטי, כך שתי הקבוצות התייחסו אחת לשנייה. הדגש על חשיבות מאבק האיכרים, רעיון שנתמך קודם על ידי קבוצת טוקיו, הפך גם הוא לנושא מרכזי לדיון בין האנרכיסטים הסינים, ובין הסוציאליסטים. האנרכיסטים היו הראשונים שהצביעו על התפקיד המכריע שיש לאיכרים בכל ניסיון מהפכני רציני בסין, והם גם היו הראשונים שניסו לארגן את האיכרים למאבק כזה. הבסיס העיקרי של הפעילות האנרכיסטית בסין בשלב זה היה בגואנגז'ואו, שם קבוצות פריז וטוקיו המשיכו להשפיע. גם הסוציאליסטים היו מעורבים מאוד, אבל מכיוון שהם היו בודהיסטים באותה מידה שהם היו אנרכיסטים, הם היו פחות ממוקדים במהפכה מיידית. באותה תקופה הפכה קבוצת פריז את רעיון האנרכיה שלה לפילוסופיה אמיתית, שעסקה יותר במיקומו של הפרט בתוך החברה, מאשר בכפייה הממשלתית כלפי העובדים. הנטייה שלהם לשלום הייתה מפתיעה נוכח הרקע המעמדי העשיר יחסי של רוב חברי הקבוצה מפריז, אך היא הובילה לחיכוך גובר בינם לבין אותם חברים שתמכו בכפייה ממשלתית בגואנגג'ואו. קבוצת גואנגג'ואו מתוארת בדרך כלל כמונהגת על ידי ליו שיפו, אבל מעולם לא הוענק לו מעמד רשמי או סמכות כמנהיג על ידי הקבוצה. תרומתה המשמעותית ביותר בשלב זה הייתה ה"ברית בין אינטלקטואלים לעובדים" ועבודת התעמולה, שהביאה לבידול האנרכיזם מכל שאר הסוציאליסטים שצברו פופולריות. כך התגבשה לראשונה הבנה בקרב ההמונים, מהי בדיוק תפיסת העולם של האנרכיזם. בעוד שקבוצת פריז העדיפה לתאר את האידיאל שלה במונחים של חירויות שליליות, כלומר חופש מכפייה, חופש ממסורת וכו'; קבוצת גואנגזו השתמשה בטענות חיוביות של זכויות עובדים, זכויות נשים, איכרים וקבוצות מדוכאות אחרות, כדי לתאר את חזונה על החברה האנרכיסטית. מהמצעים נעדר כל אזכור של מיעוטים אתניים, שכן חלק בסיסי של המצע תמך בחיסול הזהויות האתניות, הגזעיות והלאומיות לטובת זהות בינלאומית. הזהות הבינלאומית הייתה בחשיבות עליונה מעל כל נאמנות אתנית. עמדתם הייתה, אפוא, כי ארגון המבוסס על מוצא אתני מקדם את הגזענות, ולא היה לו מקום במהפכה שחתרה לשחרור לכל האנושות. מבחינה מעשית, עבודתה של התנועה בשלב זה הייתה תעמולה וארגון. אנרכיסטים של גואנגזו הקימו עיתון בשם Peoples Voice והחלו לארגן עובדים. במחוז שאנשי שבצפון-מערב, ייסד ג'ינג מייג'יו בית-חרושת ובית ספר הפועלים על ידי נשים אנרכיסטיות, כדי לעזור להן להתפרנס וללמוד בעת ובעונה אחת. ב-1912, חברי קבוצת פריז שחזרו לסין מנהיגותם כללה אנרכיסטים בולטים כמו לי שיזנג ולאומנים כמו ואנג ג'ינג-ויי. בהתאם למגמותיה של קבוצת פריז, הייתה להם תשומת לב גדולה לכללי התנהגות אישית מוסרית. ברמות שונות של מחויבות - חלקם נמנעו מאכילת בשר. נאסר עליהם במפורש לצרוך זנות, לנסוע בכיסאות סדאן, לקחת פילגשים. ייתכן ואפשר לראות כללים כאלה מיותרים, אבל הראיות מצביעות שלקחו אותם ברצינות, שכן רוב הארגונים האנרכיסטים בסין בתקופה זו כללו חוקים דומים עבור חבריהם. המטרה הייתה ליצור צוות של מהפכנים שיובילו בדוגמה אישית ויסייעו ליצור מודל לתרבות מהפכנית חדשה. יש כאן מקבילות ברורות לחובתם המסורתית של אנשים המעורבים בחיים הציבוריים, ליצור דוגמה ולקדם את המידות הטובות. ב־1914 הפך האנרכיזם לתנועה עממית מקורית בסין, כאשר מספרם ההולך וגובר של אנשים הצטרפו אליה: איכרים, פועלים, אינטלקטואלים וסטודנטים, שהתייאשו מתפקוד הממשלה הלאומנית וחוסר היכולת שלה לממש את השגשוג שהבטיחה. במצב כזה היה צורך לבדל את האנרכיסטים מקבוצות מהפכניות אחרות שהיו בשפע. העתונות האנרכיסטית כיוונה בעיקר לבידול מסון יאט-סן שבתעמולתו השתמש בביטויים סוציאליסטים כדי לתאר את כוונותיו, בעוד שלמעשה הוביל באידאולוגיה לאומנית. גם הסוציאליסטים עצמם ביקשו לתאר חזון צר של מהפכה שהתמקד רק בסין, ולא במהפכה עולמית - כפי שראו אותה האנרכיסטים. ויכוחים אלה מעל דפי העיתון האנרכיסטי ״פיפל ווייס״ מטרתם הייתה ליצור דיון ציבורי פתוח בין הקבוצות המהפכניות השונות. במשך חמש השנים הבאות התנועה האנרכיסטית צמחה לאט אבל בהתמדה, כאשר כל אחת מהקבוצות השונות המשיכה את התעמולה, החינוך וארגון הפרויקטים של עצמה. ב־1915 הרעיונות האנרכיסטיים למהפכה חברתית, שמקורן היה לפני עשור בפריז, הפכו לתנועה רחבה יותר ב״התנועה לתרבות חדשה״, שנולדה על ידי קבוצה קטנה של אינטלקטואלים בבייג'ינג, והתפשטה לשאר המחוזות בארבע השנים הבאות, עד שהתמזגה עם ״תנועת הארבעה במאי״. ״התנועת לתרבות חדשה״ לא הייתה אנרכיסטית, אבל בהאדרתה את המדע והזלזול בקונפוציוניזם ובתרבות המסורתית, הביאה לביקורת עליה מצד קבוצת פריז. המשתתפים ראו בה ניסיון מודע ליצור רנסאנס סיני, וחיפשו במודע ליצור ולחיות על פי התרבות החדשה שהם אימצו. ב־1919 התפשטה ״תנועת ה -4 במאי״ כאשר לרעיון האנרכיה השפעה גדולה עליה, ואנרכיסטים היו בעמדות בולטות. בתקופה זו החלו הבולשביקים הראשונים להתארגן בסין והחלו ליצור קשר עם קבוצות אנרכיסטיות לקבלת סיוע ולתמיכה. האנרכיסטים, שלא היו מודעים לכך שהבולשביקים השתלטו על הסובייטים ודיכאו את תנועת האנרכיה, סייעו להם להקים קבוצות לימוד קומוניסטיות - שרבות מהן היו ברובן אנרכיסטיות - והכניסו את הבולשביקים לאיגודי העובדים ולתנועות הסיניות. ב־1921 החלה המפלגה הקומוניסטית החדשה של סין לקלוט את השפעתה של התנועה האנרכיסטית. ראשית, לאנרכיסטים, מתוך עקרון, לא היו מוסדות או ארגונים לתיאום פעילויות ברחבי המדינה. שנית, הפעילים החלו להבין שהבולשביקים הם מרקסיסטים, לא אנרכיסטים. שלישית, ואולי הגורם הקריטי ביותר, היא שאנרכיסטים רבים ציפו שתוכניות החינוך שלהם יפעלו לאט, ולא יהיו שינוי בטווח קצר. פעילים שרצו שינוי מיידי פנו לבולשביזם ולמפלגה הקומוניסטית הסינית. כאשר המפלגה הקומוניסטית נכנסה לחזית המאוחדת הראשונה עם הקואומינטאנג נגד השליטים המצביאים ב-1924, הם קיבלו גישה רחבה יותר לתנועת העבודה ולתנועות המוניות בכלל. תוך שנתיים עלתה המפלגה הקומוניסטית מכמה של מאות חברים ליותר מ-50,000 איש באמצעות תמיכתם והטמעתם של תנועות המונים השונות, והותירה מאחוריהם את האנרכיסטים. בעוד שהוויכוחים הראשונים בין או שנגבאי (歐勝白) לבין צ'ן דושיו, מורהו לשעבר, היו ידידותיים, הדיונים המאוחרים יותר הפכו לעוינים. צ׳ן תמך בעמדה המרקסיסטית שטבע האדם עוצב על ידי מבנים חברתיים וכלכליים, וביקר את האמונות האנרכיסטיות שטבע האדם הוא טוב ואנשים יהיו בשליטה עקב רגשות הבושה שלהם. המתח עם הקומוניסטים גבר בעקבות ביקורת אנרכיסטית על ברית המועצות. לדיווחים של אנרכיסטים מאוכזבים הייתה השפעה גדולה, כמו אמה גולדמן, שהיו לה חברים רבים בסין, ואשתו של קרופוטקין, שהפיצה דיווחים ממקור ראשון על כשלי הבולשביזם. מיעוט אנרכיסטים, רובם מקבוצת פריז, היו מעורבים בקואומינטאנג כמעט מאז היווסדו. אבל רוב האנרכיסטים, בהתאם לעקרונות המוצהרים שלהם נגד המעורבות בהפעלת הסמכות הכפויה, סירבו להשתתף בברית הזאת. כאשר הקואומינטאנג טיהר את שורותיו מקומוניסטים ב-1927, המיעוט הקטן של האנרכיסטים שהשתתפו בו זה מכבר, דחק בחבריהם הצעירים להצטרף לתנועה ולהשתמש בתנועה הלאומית ככלי להביס את הקומוניסטים ולהגשים את האנרכיה. הדבר עורר התנגדות מיידית מצד אותן קבוצות אנרכיסטיות שעדיין תיפקדו. אבל גם אלה העבירו ביקורת על האופי האופורטוניסטי הזה. בסופו של דבר, הם הצטרפו לקואומינטאנג - ולו רק שזאת נראתה ההזדמנות שנותרה כדי להפוך את התנועה האנרכיסטית שלהם לרלוונטי שוב להחזיר את המומנטום האבוד שלה. התוצאה של שיתוף הפעולה האחרון היה יצירתו של לי שיזנג ב-1927 של האוניברסיטה הלאומית לעבודה בשנחאי, אשר נועדה להיות גרסה מקומית של התוכנית החינוכית של קבוצות פריז, וביקשה ליצור דור חדש של אינטלקטואלים, ולהתגבר על הפער בין "מי שעובד עם הידיים" לבין "אלה שעובדים עם המוח שלהם". האוניברסיטה פעלה כמה שנים לפני שהממשלה הלאומנית החליטה שהפרויקט היה חתרני מכדי לאפשר לו להמשיך ולמשוך כספים. מקובל היה שהאנרכיסטים ישתמשו במימון ממשלתי כדי לקדם אנרכיה, כל עוד הם עשו זאת בצרפת, אך כשהחלו לעשות זאת בבית בסין, "בעלי-בריתם" לא היו מרוצים. כאשר הקואומינטנג יזם גל שני של דיכוי נגד כמה תנועות המונים שנותרו, אנרכיסטים עזבו את הארגון בהמוניהם ונאלצו לרדת למחתרת מפחד הקומוניסטים והקואומינטאנג שרדפו אותם. ארגון אנרכיסטי גלוי חדל להיות גורם בפוליטיקה הסינית המודרנית, בשל הדיכוי הכבד שהוטל נגדם על ידי המדינה המאואיסטית מאז ימי המהפכה התרבותית. עם זאת, כתנועת התנגדות תת-קרקעית, האנרכיזם נשאר בעל השפעה. זרמים ליברליים סוציאליסטיים וזרמים אנרכו-קומוניסטיים היו חזקים במיוחד בתנועה האנטי-דיקטטורה ובתנועת העבודה המחתרתית של סין. הידועה ביותר בעולם המערבי היא הקבוצה האוטונומית בבייג'ינג, אחת מכמה קבוצות האחראיות לארגון מחאות בכיכר טיין-אן-מן ב-1989. מדיה וקבצים בנושא אנרכיזם בסין בוויקישיתוף אנרכיזם בסין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Scalapino, Robert A. and George T. Yu (1961). The Chinese Anarchist Movement (PDF). Berkeley: Center for Chinese Studies, Institute of International Studies, University of California Scalapino, Robert A. and George T. Yu (1961). The Chinese Anarchist Movement (PDF). Berkeley: Center for Chinese Studies, Institute of International Studies, University of California.. Zarrow, Peter Gue (1990). Anarchism and Chinese Political Culture. New York: Columbia University Press.pp. 73-74 Bailey, Paul (2014), "Cultural Productions in a New Global Space: Li Shizeng and the New Chinese Francophile Project in The Early Twentieth Century", in Lin, Pei-yin; Weipin Tsai (eds.), Print, Profit, and Perception: Ideas, Information and Knowledge in Chinese Societies, 1895-1949, Leiden: Brill, pp. 17–38 Zarrow, Peter Gue (1990). Anarchism and Chinese Political Culture. New York: Columbia University Press. pp. 156-157 Zarrow, Peter Gue (1990). Anarchism and Chinese Political Culture. New York: Columbia University Press .p. 35 Bernal, M. "The Triumph of Anarchism over Marxism,"in M.C Wright, ed., China in Revolution (New Haven: Yale University Press, 1971). Gasster, Michael. Chinese intellectuals and the revolution of 1911: the birth of modern Chinese radicalism (1969). Seattle: University of Washington Press, pp. 155–189. Arif Dirlik, "Anarchism and Syndicalism in the Colonial and Postcolonial World, 1870-1940 Studies in Global Social History Dirlik, Arif (1991). Anarchism in the Chinese Revolution. Berkeley: University of California Press Dirlik, Arif (1991). Anarchism in the Chinese Revolution. Berkeley: University of California Press, pp. 218-222 Dirlik, Arif (1991). Anarchism in the Chinese Revolution. Berkeley: University of California Press p. 262