laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלכסנדר (בית הורדוס)

אלכסנדר (36 לפנה"ס - 7 לפנה"ס) היה נסיך יהודי מבית הורדוס, ומצד אימו השתייך לשושלת החשמונאים. אלכסנדר נולד בממלכת יהודה והיה בנו של המלך הורדוס ממרים החשמונאית, ונקרא כנראה על שם סבו אלכסנדר השני. בהיותו בערך בן שלוש עשרה הוא נשלח ביחד עם אחיו הצעיר אריסטובולוס להתחנך ברומא בביתו של הסנאטור גאיוס אסיניוס פוליו, כיורשי העצר הפוטנציאליים. בסתיו של שנת 16/17 לפנה"ס חזר לארץ. עם חזרתו של אלכסנדר ליהודה יחד עם אחיו אריסטובולוס, החלו כמה גורמים בבית הורדוס, ובראשם דודתם שלומית (אחות הורדוס), להוציא את דיבתם רעה בפני המלך, ואף להאשים אותם במזימה להתנקש בו. הורדוס שהחל אט-אט להאמין בדברים, החליט למנות גם את בנו אנטיפטרוס כיורש עצר (בנוסף לאלכסנדר ואריסטובולוס), כדי לגרום להם להיות זהירים יותר בהתנהגותם, אך הם ראו בכך פגיעה קשה במעמדם. מהלך זה גם גרם לאנטיפטרוס לפעול כנגדם בעקיפין, כדי לשפר את מעמדו ולהפוך ליורש העצר היחיד. התנהגותם של אריסטובולוס ואלכסנדר וגינוים הפומבי לעונש המוות שגזר הורדוס על אמם, החמירה את מצבם וסיפקה לאויביהם תחמושת כנגדם. הורדוס האשים אותם בפני אוגוסטוס במזימה לרוצחו, אולם הקיסר הצליח להשכין שלום בין האב לבנים. אלא שלמרות הפיוס, החשדנות ההדדית לא פגה. אלכסנדר ואחיו הואשמו שנית במזימה לרצוח את הורדוס. כאשר הבין אלכסנדר שאביו לא משנה את דעתו, החליט לחבר 4 מגילות ובהן הודה אמנם בקשירת קשר, אבל טען כי היו לו שותפים למזימה: פירורא ושלומית, אֶחָיו של הורדוס. בין האשמותיו החמורות, הוא אף טען כי דודתו שלומית "נכנסה בכוח לילה אחד לחדרו ואילצה אותו לשכב עמה". בסופו של דבר ניצלו אלכסנדר ואחיו, הודות לתושייתו של חמיו ארכלאוס (אנ'), מלך קפדוקיה. לאחר זמן מה, חנפן בשם איריקלס שנשלח על ידי אנטיפטרוס, הצליח להסית את הורדוס כנגד הבנים. הורדוס קיבל רשות מאוגוסטוס להעמידם למשפט, שבו הם נמצאו אשמים ונגזר עליהם מוות. מסופר שבעקבות רצח הבנים, אמר אוגוסטוס, כי "מוטב להיות חזירו של הורדוס מלהיות בנו". לאחר הוצאתו להורג, גלפירה, אלמנתו של אלכסנדר, וילדהם חזרו לקפדוקיה וילדיו איבדו כל קשר עם היהדות. בנו ונכדו כיהנו לזמן קצר כמלכי ארמניה. אחד מצאצאיו, אבידיוס קאסיוס (אנ'), מרד בשנת 175 בקיסר מרקוס אורליוס. מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר בוויקישיתוף אריה כשר, אליעזר ויצטום, הורדוס, מלך רודף ורדוף, 2007, עמ' 98; עמ' 434 הערה 35; עמ' 499, הערה 12: על פי חישובי קוקינוס - 213, 208 .Kokkinos, N. The Herodian Dynasty, 1998, pp יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 15, פרק י, פסקה א, סעיף 343. M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, XXXVI. Asinius Pollio, pp. 213-214 יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר א, פרק כה, פסקה א, סעיף 498. מקרוביוס, סאטורנליה, ספר ב, פרק 4, סעיף 11.
חטיבה מרחבית

חטיבה מרחבית (חטמ"ר) היא הגדרה לסוג חטיבה במבנה צה"ל. על פי ההיררכיה היחידתית בצה"ל, לצד החטיבות הלוחמות קיימות גם החטיבות המרחביות, שתפקידן הוא לספק תשתית לוגיסטית לאזור או למרחב שבו מתבצעות פעולות בט"ש, לחימה או שמירה. החטיבות המרחביות כפופות לאוגדות (לעיתים אוגדות מרחביות כגון אוגדת איו"ש) או ישירות לפיקוד מרחבי. בזמן שחטיבה לוחמת תכלול בין שניים לחמישה גדודים, שמחולקים לפלוגות לוחמות ומשמשים כמוצבים ביחס לבסיסיים, חטיבה מרחבית תכלול מספר רב יחסית פלוגות "מקצועיות", כגון פלוגת קשר, פלוגת חימוש ופלוגת רפואה והאחריות של החטיבה המרחבית תהיה לכל הצרכים הלוגיסטיים של הגזרה לה היא שייכת. לדוגמה: פלוגת הקשר, תספק מענה לחוסרי ציוד קשר וטיפול במכשירי הקשר לאורך מוצבי הגזרה, וכלי הרכב המשרתים בה. לעיתים, תיווצר חפיפה בין התמיכה הלוגיסטית של החטיבה הלוחמת המבצעת קו בט"ש בגזרה, לבין החטיבה המרחבית אשר אחראית לאותה גזרה. בשעת מלחמה, תהיה החטיבה המרחבית אחראית גם על התשתיות האזרחיות ועבודה מול היחידות הלוחמות שמנהלות לחימה בגזרה שלה. מדינת ישראל מחולקת לארבעה פיקודים, צפון, מרכז, דרום ופיקוד העורף. פיקוד העורף כשלעצמו משמש יחידה מרחבית, אשר מטפלת בעורף האזרחי. שלושת הפיקודים האחרים מחלקים את האזורים היותר פריפריים של המדינה ביניהם, כל פיקוד מפקד על אוגדות לוחמות, אך גם אחראי על נתח מהמדינה, שטח זה מחולק לחטיבות המרחביות. בפיקוד הצפון תחת עוצבת הגליל: עוצבת ברעם - הגזרה המערבית של גבול ישראל-לבנון עוצבת חירם - הגזרה המזרחית של גבול ישראל-לבנון תחת אוגדת הבשן: עוצבת הגולן - גזרת רמת הגולן חטיבת ההרים - גזרת הר החרמון והר דב בפיקוד המרכז תחת כפיפות לפיקוד חטיבת הבקעה - גזרת בקעת הירדן והעמקים תחת אוגדת אזור יהודה ושומרון: חטיבת מנשה - אזור ג'נין וטול כרם חטיבת אפרים - אזור קלקיליה חטיבת שומרון - אזור שכם חטיבת בנימין - אזור רמאללה חטיבת עציון - אזור בית לחם חטיבת יהודה - אזור חברון בפיקוד הדרום תחת עוצבת אדום: חטיבת יואב - אזור אילת ואזור הערבה חטיבת פארן - גזרת הנגב המערבי, גבול ישראל-מצרים תחת אוגדת עזה: חטיבת קטיף - הגזרה הדרומית של רצועת עזה חטיבת הגפן - הגזרה הצפונית של רצועת עזה אורן אבמן, ‏החטיבה המרחבית כעוצבת יסוד במלחמה בטרור, מערכות 402, 2005
קליפורד סימאק

קליפורד דונלד סימאק (באנגלית: Clifford Donald Simak; 3 באוגוסט 1904 - 25 באפריל 1988) היה סופר מדע בדיוני אמריקאי מוביל, זוכה שלושה פרסי הוגו. ב-1977 היה הסופר השלישי שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 "פרס דיימון נייט"), פרס מפעל חיים המחולק לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה. סימאק נולד במילוויל, ויסקונסין, להוריו ג'ון לואיס ומרגרט. הוא נישא לאגנס קוכנברג ב-13 באפריל 1929. לזוג שני ילדים, סקוט ושלי. את לימודיו האקדמיים השלים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ולאחר סיום לימודיו עבד בכמה עיתונים באזור המערב התיכון בארצות הברית. ב-1939 התחיל לעבוד בעיתון "מיניאפוליס סטאר טריביון", ואף הפך לעורך החדשות של העיתון ב-1949. הוא מילא תפקידים מרכזיים נוספים בעיתון עד פרישתו ב-1976. סימאק החל להתעניין במדע בדיוני לאחר שקרא את ספריו של ה. ג'. ולס כילד. הוא החל לכתוב סיפורים קצרים למגזינים זולים ב-1931 אך התמיד בכך למשך שנתיים בלבד. עד 1937 פרסם סיפור אחד בלבד, The Creator. במשך התקופה המכונה "תור הזהב" של המדע הבדיוני (1938–1950) היה סימאק כותב קבוע במגזיני מדע בדיוני. הידוע בספריו מתקופה זו הוא "עיר" (City), הכתוב כאוסף סיפורים קצרים המתארים את קץ התרבות האנושית על פני כדור הארץ. במהלך שנות החמישים והשישים כתב סימאק מספר ספרים שהניבו לו מועמדויות לפרסים. בשנות השבעים התרופפה בריאותו, והספרים שכתב בתקופה זו מוערכים פחות, אך הסיפורים הקצרים עדיין נחשבו למוערכים ביותר. בשנות השמונים המשיך לכתוב כשהוא נעזר בחבר בשל בריאותו ואף פנה לתחום חדש - הפנטזיה. סימאק זכה בשלושה פרסי הוגו: פרס הנובלה הטובה ביותר לשנת 1959 עבור The Big Front Yard, פרס הרומן הטוב ביותר לשנת 1964 עבור תחנת מעבר, ופרס הסיפור הקצר הטוב ביותר לשנת 1981 עבור Grotto of the Dancing Deer. האחרון זכה גם בפרס נבולה באותה השנה. סימאק אף זכה במספר פרסים ספרותיים נוספים נחשבים פחות. עיר, 1952, יצא בישראל בהוצאת עם עובד, 1976, בתרגומו של יוסף עוזיאל (2 מהדורות נוספות ב-1977 ו-1978). כמו כן יצא בהוצאת ינשוף, 2007 טבעת סביב השמש, 1952, יצא בישראל בהוצאת אודיסיאה, 2004 תחנת דרכים, 1963 ושוב הזמן, יצא בישראל בהוצאת אודיסאה, 2004 כוכב הלכת של שייקספיר, 1976, יצא בישראל בהוצאת כתר, 1983 העולם שהיה לבית עלמין, 1973, יצא בישראל בהוצאת "רמדור - אורי שלגי", 1980 מדיה וקבצים בנושא קליפורד סימאק בוויקישיתוף כתבי קליפורד סימאק בפרויקט גוטנברג (באנגלית) קליפורד סימאק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קליפורד ד. סימאק (1904-1988), דף שער בספרייה הלאומית קליפורד סימאק, ברשת החברתית Goodreads רשימת זוכי הפרס החל מ-1975
יעקב ד'אנקונה

יעקב ד'אנקונה היה סוחר יהודי משכיל מהעיר אנקונה שבאיטליה לחוף הים האדריאטי, אשר יצא למסע אל המזרח הרחוק בשנת 1270. במסעו גילה את "עיר האור" היא זאיטון (צְ'וּ'אַן-ג'וֹאוּ) - היום עיר נמל לחופי האוקיינוס השקט, בדרום-מזרח סין. תיאור מסעותיו בשנים 1270 - 1273 מובא בספר המסעות הקרוי "עיר האור". כתב היד של יעקב ד'אנקונה מציג את התרבות הסינית כפי שהתגלתה לו בימי הביניים. בטרם הגיעו לסין הוא ביקר ביוון, סוריה, ארץ ישראל, עיראק והודו ומשם בדרך הבשמים לסין דרך חופי הודו סין, וייטנאם, אינדונזיה ומפרץ בנגל. מסעו נערך לאחר מסעות בנימין מטודלה אך לפני מסעות מרקו פולו ואבן בטוטה. כתב היד פורסם כספר בשם "עיר האור: יומנו הנעלם של האיש אשר נכנס לסין ארבע שנים לפני מרקו פולו" על ידי דייוויד סלבורן, אנגלי תושב איטליה. בבקורות על הספר שהתפרסמו בעיתון ניו יורק טיימס ובמגזין "לונדון רוויו אוף בוקס" (London Review of Books) הובעו ספקות לגבי אמינות כתב היד, אשר שימש כמקור לספר ואף נטען שהוא מזויף. כתב היד לא הוצג מעולם בפומבי. עבודת התרגום של הספר נעשתה בביתו של בעל כתב היד, בעיר אורבייטו שבאיטליה. כמו כן, ישנן עובדות אנאכרוניסטיות בספר, שאינן תואמות את אשר ידוע על התקופה במדינות בהם עבר הנוסע. הספר עיר האור, יצא לאור בעברית בהוצאת זמורה ביתן, תל אביב, 1999. בתרגומו של דוד שחם. תיאור הספר והתייחסות יעקב (נ. 1221), מאנקונה, דף שער בספרייה הלאומית
פה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פה – איבר בגוף פה (תו) – תו מוזיקלי פה (אלבום) – אלבום מ-2016 של המוזיקאי אסף אמדורסקי פ"א – האות פ'; אות באלפבית העברי ف – אות באלפבית הערבי ﭖ – אות חיצונים לאלפבית הערבי П (כתב קירילי) – אות באלפבית הקירילי
הר פילאטוס

הר פילאטוס (בגרמנית: Pilatus) ממוקם במרכז שווייץ, בגבול בין הקנטונים נידוולדן ואובוולדן, כתשעה קילומטרים דרומית-מערבית לעיירה לוצרן. גובהו של ההר 2,132 מטרים מעל גובה פני הים. ההר קרוי "פילאטוס" על שם הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס ששלט ביהודה כנציב מטעם הרומאים בין השנים 26 ו-36 לספירה. הוא הנציב שתחת שלטונו נצלב ישו. על פי אחד האגדות הנוצריות העתיקות של אוסביוס מקיסריה, לאחר שפילאטוס התאבד בגלותו בצרפת, ניסו האירופאים להשליך את גופתו לנהרות שונים ברחבי אירופה, אך אף נהר לא היה מוכן לקבל את גופתו. לבסוף נפלטה הגופה אל הר גבוה המכונה כיום "פילאטוס". על ההר ישנו אתר המפעיל מגוון אטרקציות למשפחה, ביניהן פארק חבלים, אומגות ורכבת גלגלי השיניים התלולה ביותר בעולם. מדיה וקבצים בנושא הר פילאטוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הר פילאטוס פילאטוס באתר SwitzerlandMobility Pilatus – the dragon mountain on Lucerne’s doorstep ערך זה הוא קצרמר בנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של שווייץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אשליים

אַשְׁלִיִּים (שם מדעי: Tamaricaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים, הכוללת עצים ושיחים, ואף מספר עשבים. בעבר, תחת מערכת המיון של קרונקויסט, היו האשליים תחת סדרת הסגלאים. לאחר בדיקה פילוגנטית במאמר של קבוצת APG II, הם כיום תחת הציפורנאים. המשפחה נפוצה באסיה, באירופה ובאפריקה. מרביתם חסינים לקרקעות מליחות ומצליחים להתמודד בהצלחה עם קרקעות בסיסיות (אלקליות). העלים לרוב מכוסי קשקשים דקיקים (1 - 5 מ"מ) חופפים. מינים רבים מפרישים את המלח שבאדמתם, ועל כן עליהם לרוב מכוסים מלח. בארץ ישראל גדלים שני סוגים של אשליים: האשליל והאשל, לרוב באזורי מדבר כגון הנגב והערבה. לכל אחד מהם מגוון של מינים. מדיה וקבצים בנושא אשליים בוויקישיתוף אשליים, באתר ITIS (באנגלית) אשליים, באתר NCBI (באנגלית) אשליים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אשליים, באתר Tropicos (באנגלית) אשליים, באתר GBIF (באנגלית) אשליים, באתר IPNI (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרשם לוידס

קבוצת רישום לוידס (באנגלית: Lloyd's Register Group) היא חברה לסיווג כלי שיט וארגון עצמאי לניהול סיכונים המספק הערכות סיכון ושירותי עזרה וכן בדיקות תקן למערכות ניהוליות. מטה החברה שוכן בלונדון. היסטורית, לוידס מרשם כלי שיט, היה ארגון ספנות במהותו. בשלהי המאה ה-20 הארגון גיוון את שירותיו והחל לפעול בתחומים נוספים, כולל בתחומי תעשיית הדלק, תעשיות תהליכים, אנרגיה גרעינית ושירותי רכבות. באמצעות חברת הבת LRQA, לוידס מובילה במתן שירותי הסמכה לתקני ISO 9000 ותקנים אחרים. בדומה לחברת החיתום לוידס של לונדון, שמו ומקורו של מרשם לוידס הוא בבית המסחר לקפה בעל שם זה, אשר פעל בלונדון במאה ה-17 ואשר בו פעלו סוחרים רבים, חתמי אוניות ובעלי עסקים אחרים הקשורים בתעשיית הספנות. בעל בית המסחר, אדוארד לויד, סייע לפועלים תחת קורתו להחליף ביניהם מידע בעזרת דף חדשות שהדפיס. בשנת 1760 נוסדה חברת הרישום על ידי לקוחות בית המסחר לקפה. להוציא מקור משותף זה לשמם, אין קשר בין חברת מרשם לוידס לחברת החיתום לוידס של לונדון. בשנת 1764 פרסמה חברת לוידס את "רישום האוניות" הראשון, זאת במטרה לספק לחתמי אוניות ולסוחרים מידע באשר למצב הספינות שאותן ביטחו ובעזרתן שינעו סחורות. גוף הספינה קיבל ציון באותיות בהתאם למצבו (A הגבוה ביותר), תורני הספינה, מפרשיה ושאר הציוד שעל סיפונה קיבל ציון בספרות (1 הגבוה ביותר). הסיווג "A1", שהוא הגבוה ביותר, הפך ברבות הימים לביטוי נרדף למצוינות. שיטת סיווג זו הופיעה לראשונה במהדורת מרשם לוידס משנת 1775–1776. מאז שנת 2001 מתפרסם מרשם לוידס, הכולל כל ספינת סוחר שמשקלה הכולל מעל 100 טון, על ידי חברה משותפת של לוידס רישום-פיירפליי (אנגלית: Lloyd's Register-Fairplay). מדיה וקבצים בנושא מרשם לוידס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרשם לוידס אתר רישום לוידס-פיירפליי מרשם לוידס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פרנסואה אל-חאג'

הגנרל פרנסואה אל-חאג' (בערבית: فرانسوا الحاج, תעתיק מדויק: פראנסוא אלחאג'; 28 ביולי 1953 - 12 בדצמבר 2007) היה איש צבא לבנוני נוצרי מרוני אשר נרצח בהתפוצצות מכונית תופת. אל-חאג' נודע כבעל דעות פרו-סוריות ונחשב לאחד ממקורביו של מישל סולימאן נשיא לבנון בשנים 2008–2014. אל-חאג' נולד בכפר המרוני רמיש אשר בנפת בינת גבייל, מחוז אל-נבטיה שבדרום לבנון. בגיל 19 נרשם לאקדמיה הצבאית של צבא לבנון, סיים את לימודיו באקדמיה בדרגת סגן, והתגייס לצבא הלבנוני. בשנת 2002 קיבל דרגת גנרל. לאל-חאג' עבר צבאי עשיר בצבא לבנון ובעת הרצחו היה ראש אגף המבצעים בצבא לבנון. הוא פיקד על מספר רב של פעולות הצבא ביניהן על הפעולה במחנה הפליטים הפלסטיני נהר אל-בארד, בו נלחם צבא לבנון במחבלים מוסלמים מארגון הטרור "פתח אל-אסלאם" במשך 106 ימים. בפעולה זו נהרגו 427 איש, 106 מהם חיילי צבא לבנון. אל-חאג' היה המועמד המוביל להחליף את מישל סולימאן בתפקיד מפקד צבא לבנון (הרמטכ"ל הלבנוני) לאחר שזה נבחר כמועמד פשרה בין הקואליציה והאופוזיציה בלבנון לכהן בתפקיד נשיא לבנון לאחר תום כהונתו של אמיל לחוד ב-23 בנובמבר 2007. לאל-חאג' תואר ראשון במתמטיקה והוא דיבר ארבע שפות: ערבית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית. היה נשוי ואב לשלושה ילדים. בבוקר ה-12 בדצמבר 2007 התפוצצה בפרבר הנוצרי בבעבדא שבמזרח ביירות, סמוך לארמון הנשיאות, מכונית תופת. בפיגוע זה נהרגו שישה אנשים ומספר רב נפצעו. בין ההרוגים היה הגנרל אל-חאג', שהפיגוע כוון, ככל הנראה, נגדו. פיצוץ זה אירע כשש שעות לאחר שרימון הלם הושלך בפרבר הנוצרי עין רומאנה. שום גוף לא קיבל על עצמו את האחריות להתנקשות. המזרחן אייל זיסר טען שהעומדים מאחורי ההתנקשות הם ארגונים תומכי אל-קאעידה, אך לא שלל את האפשרות שסוריה או שליחה, ארגון חזבאללה, הם האחראים. הממשל הסורי גינה את הפיגוע והטיל את האחריות לביצועו על ישראל. סוכנות הידיעות הסורית מסרה כי בשנת 1976 פוצצו גורמים ישראליים את מכוניתו של אל-חאג', לאחר שזה סירב לשתף עמם פעולה. בין השאר, נטען כי הגורמים המתנקשים הם דווקא מהמחנה הנוצרי בלבנון, המתנגדים למישל עאון, בעל בריתו של אל-חאג'. את ההתנקשות גינו בחריפות גורמים רבים בראשם הקואליציה האנטי סורית והאופוזיציה ברשות חזבאללה. כמו כן, נשמעו גינויים מצד הבית הלבן והממשל האמריקאי, סוריה, גרמניה, צרפת, מזכ"ל האו"ם באן קי מון וסעד חרירי, בנו של ראש הממשלה הסוני לשעבר, אשר התנגד לנוכחות הסורית בלבנון וחוסל גם הוא. חרירי כינה את ההתנקשות "פשע טרוריסטי חדש". בהודעה שפרסם הוא אמר כי "הפיצוץ הנפשע הוא חוליה נוספת בשרשרת של פעולות טרור הפוגעות בלבנון ובמוסדותיה, כשבראשם הצבא". לאחר ההתנקשות, פנה ראש ממשלת לבנון, פואד סניורה, למזכ"ל האו"ם וביקש עזרה בחקירת ההתנקשות. המזכ"ל העביר את הבקשה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות. מאמר רקע על אל-חאג' באתר הרשמי של צבא לבנון ניר יהב‏, מי חיסל את הגנרל הלבנוני? - וואלה חדשות, באתר וואלה, 12 בדצמבר 2007 ניר יהב‏, סוריה: ישראל מרוויחה מהחיסול בלבנון - וואלה חדשות, באתר וואלה, 12 בדצמבר 2007 רועי נחמיאס, המפסידה: לבנון, באתר ynet, 12 בדצמבר 2007 רועי נחמיאס והסוכנויות, לבנון: מפקד הצבא הבא חוסל ליד ארמון הנשיאות, באתר ynet, 12 בדצמבר 2007 סניורה ביקש סיוע מהאו"ם בחקירת רצח מפקד הצבא המיועד, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2007
פארק הפוטומק המערבי

פארק הפוטומק המערבי מהווה למעשה את חלקו המערבי של המול. הפארק כולל גם את אזור אנדרטת פרנקלין דלנו רוזוולט ואת אנדרטת ג'פרסון ואגן הגאות של נהר הפוטומק - אגם מלאכותי שנבנה במאה ה־19. האגם מוקף עצי דובדבן ומהווה אטרקציה תיירותית בעת פריחת הדובדבנים בכל אביב. עצי הסאקורה (עצי דובדבן יפניים) שעל גדת אגם הגאות מהווים את האטרקציה המרכזית בפסטיבל פריחת הדובדבן. אליזה רות'מן סקידאמור, בעקבות ביקור ביפן, העלתה רעיון לנטוע עצי דובדבן בוושינגטון. רעיונה התקבל, אך לא בוצע במשך 24 השנים הבאות. רק בשנת 1906 ייבא הבוטנאי ד"ר דייוויד פיירצ'ד הבוטנאי 75 עצי דובדבן פורחים ו-25 יחידי-פרח מיוקוהאמה. הצלחת העצים הייתה גדולה, ועד היום רבים באים לנוח ולטייל בין העצים. מפתח: אנדרטת לינקולן בריכת ההשתקפות אנדרטת מלחמת העולם השנייה אנדרטת וושינגטון אנדרטת מלחמת קוריאה אנדרטת הזיכרון של מחוז קולומביה אנדרטת פרנקלין דלנו רוזוולט אנדרטת ג'פרסון פארק הפוטומק המזרחי מדיה וקבצים בנושא פארק הפוטומק המערבי בוויקישיתוף פסטיבל פריחת הדובדבן
הפארק הבין-לאומי לה אמיסטאד

הפארק הבין-לאומי לה אמיסטאד (בספרדית: Parque Internacional La Amistad), שבעבר נקרא הפארק הלאומי לה אמיסטאד, הוא פארק שלום באמריקה הלטינית בשטח של 5,678.45 קמ"ר, הנשלט בידי המדינות קוסטה ריקה (האזורים המוגנים לה אמיסטאד הקריבית ולה אמיסטאד הפסיפית) ופנמה. זאת, לפי המלצת אונסק"ו, שכללה אותו ברשימת אתרי המורשת העולמית.רוב שטח הפארק נמצא בקוסטה ריקה והוא כולל את רכס הרי טלמנקה. הוא כמעט איננו נגיש וחלקו טרם נתגלה. בפארק עובר נהר היורקווין, אשר מהווה מוקד חשוב לבעלי החיים שבאזור. זו שמורת הטבע הגדולה ביותר במרכז אמריקה ובה יער גשם טרופי ענק ומגוון בעלי חיים וצמחים כולל חמישה מינים של חתוליים: פומת הרים, אוצלוט, נמרון מרגיי, יגוארונדי ויגואר. חיים בה גם קופים,כגון קופי שאגן וקופי עכביש, עצלנאים, פקארי, טפיר, 54 מיני זוחלים, 76 מיני דו-חיים, 600 מיני עופות כולל קצאל, עיט הרפיה, וכן 7500 מיני צמחים ושלושה שבטים ילידים. מדיה וקבצים בנושא הפארק הבין-לאומי לה אמיסטאד בוויקישיתוף מדריך תיירים לפארק הבינלאומי לה אמיסטאד. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אמריקה המרכזית ובנושא גאוגרפיה של פנמה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הפארק הלאומי טייראדנטרו

הפארק הלאומי הארכאולוגי טייראדנטרו (ספרדית Parque nacional arqueológico de Tierradentro; טייראדנטרו בספרדית - "בתוך האדמה") הוא פארק ואתר ארכאולוגי במזרח מחוז קאוקה שבדרום-מערב קולומביה, הידוע באתרי ההיפוגאום הפרה-קולומביאניים המפוזרים בו. שטחו הכולל של הפארק הוא 19 דונם, ובשנת 1995 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית. התרבות שהקימה את אתרי ההיפוגאום התקיימה באזור בין המאה ה-6 למאה ה-10, ולפי הממצאים הארכאולוגיים, נהגה בה היררכיה חברתית ופוליטית שבראשה ניצבו ראשי שבטים בעלי מעמד דתי. הקבורה נעשתה בשני שלבים - תחילה נקברו הגופות בקברים פשוטים, ולאחר מכן הועברו העצמות אל ההיפוגאום, לעיתים לאחר שריפת הגופה או אגב עירוב השרידים באדמה. להיפוגאום האופייני בפארק כניסה הפונה לכיוון מערב, מדרגות לולייניות, בצורת זיג-זג או רגילות, ואולם מרכזי בעומק של חמישה עד שמונה מטר מתחת לפני האדמה. רוחבו של ההיפוגאום נע בין 2.5 ל-3 מטר באתרים הקטנים, ועד 10 עד 12 מטר בגדולים. סביב לאולם המרכזי מספר אולמות קבורה שבכל אחד מהם שמורה גופה אחת. על הקירות עיטורים גאומטריים וציורי בני אדם ובעלי חיים בצבעי אדום ושחור על רקע לבן. בשל מעשי שוד שאירעו במקום לפי תחילת השימור באזור, נותרו באתרים פסלים, שרידי כלי חרס ובדים מעטים בלבד. ממצא נוסף באזור הוא פסלים שנמצאו באתרים ארכאולוגיים בסביבה, אך לא באתרי ההיפוגאום, ואשר נחצבו מאבנים געשיות. אלה מייצגים דמויות אדם עומדות והם ניצבים לגובה של מטר עד 2.5 מטר. הפסלים מצטיינים בראשים גדולים באופן לא פרופורציונלי למידות הגוף, וידיהם שלובות על חזם. מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי טייראדנטרו בוויקישיתוף אודות הפארק (ספרדית) South Americas other 'Easter Island’ - מאתר ה-BBC
שמעון זנדהאוז

שמעון (ג'וגול) זנדהאוז (נולד ב-9 בינואר 1946) הוא מעצב גרפי ישראלי. נולד בתל אביב. בוגר בהצטיינות של המחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל" (1970) וחתן פרס שטרוק. שימש כמרצה ב"בצלאל" משנת 1973 עד 1983. נבחר לראשות המחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל"בשנת 1996 ושינה את תחום הלימודים האקדמיים מעיצוב גרפי, לתקשורת חזותית. שינוי שהוסיף עיצוב אינטראקטיבי, אנימציה מורחבת, לימודי קולנוע ועיצוב לשידור. ב-1998 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המנין. באותה שנה, גייס מקרן קיסריה של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד תרומה בסך $3,200,000 (שלושה מיליון ומאתיים אלף דולר) עבור המחלקה לתקשורת חזותית. סיים תפקידו כראש המחלקה לתקשורת חזותית בשנת 2000. בשנים 1972–1992 עסק בעיצוב ספרים בהוצאת "עם עובד", ועיצב עטיפות של כ-700 ספרים. במסגרת פעילותו זו נכללים עיצוב עטיפות סדרות הספרים "ספריה לעם" ו"אפקים", ועיצוב סדרת המקראות "מפגשים" וסדרת המקראות לילדי הגן, "גן שלנו אני ואתם", "גן שלנו חג שמח" ו"גן שלנו חי צומח". שימש כמנהל הקריאטיבי של משרד הפרסום "בינג-ליניאל" בין השנים 1970 ל- 1975. במסגרת זו עיצב את מערכת הבחירות של מפלגת העבודה בשנת 1977. עיצב בשיתוף עם אבי איזנשטיין את מערכת הבחירות של מפלגת העבודה (המערך) לכנסת העשירית בשנת 1981, ובשיתוף עם דן חיון, את מערכת הבחירות של המערך לכנסת ה-11 בשנת 1984. נמנה עם הגרעין המצומצם של יוצרי העיתון "חדשות", שכלל את עמוס שוקן (המו"ל), יוסי קליין (העורך), אלון שלו (המיועד לתפקיד המנכ"ל) ורוני ארן (המנכ"ל). יצר בין השנים 1981 ל-1984 את התשתית העיצובית של "חדשות" - העיתון היומי הראשון בישראל שהופק והודפס בצבעים. בשנת 1985 עיצב את השבועון לילדים "כולנו", היה מיזוג של שבועוני הילדים דבר לילדים, משמר לילדים והארץ שלנו. בין השנים 1985 ל-1987 יצר תשתית עיצוב חדשה לעיתון "מעריב". בשנים 1995 - 1996 יצר תשתית עיצוב ממוחשבת לעיתון "ידיעות אחרונות". במקביל עסק בעיצוב עבור חברות מסחריות. באפריל 1997 זכה בפרס עיצוב האריזה לתעשיית המזון לשנת 1996, עבור עיצוב אריזות לחברות "נביעות". שימש כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות מהקמתה בשנת 2000 ועד סוף שנת 2006. במסגרת זו יזם, ליווה ופיקח על הפקתם של שלושת כרכי הספר "בצלאל 100" שראה אור בשנת 2006, שנת יובל המאה לייסוד "בצלאל". כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות יזם וממשיך לרכז את פרויקט "יוצרים גדולים עם יוצרים קטנים" - סדנאות לבני נוער מיישובים מרוחקים מהמרכז בהנחיית טובי היוצרים בתחומי הספרות, המוזיקה, אמנות חזותית ואמנויות הבמה. חבר הנהלת "קרן מקור" לקולנוע וחבר עמותת "ארץ ישראל יפה". נכון לינואר 2019, מרצה לתקשורת חזותית במכון הטכנולוגי חולון (HIT) ובמרכז האקדמי לעיצוב ויצו חיפה. היה נשוי לאמנית לינדה (ממי) זנדהאוז ונולדו להם שני בנים. אחותו היא המאיירת אורה איתן. פרס ראשון לכרזת יום העצמאות, על המשמר, 23 במרץ 1970 שירי לב-ארי, עיצוב מחדש לספרי ספרייה לעם, באתר הארץ, 29 במאי 2001 חנוך מרמרי, ‏עיתון של היום, באתר גלובס, 26 באפריל 2009 אפי לנדאו, עיתוני הילדים "כולנו" ו״כולנו לילדים" יימכרו, חדשות, 8 בדצמבר 1991 משה הורביץ, מעריב שוקל למחוק 'העיתון הנפוץ ביותר', כותרת ראשית, 16 באפריל 1986 זהבה דברת, ‏שינוי סמלי?, באתר גלובס, 30 בספטמבר 1997 יהודית גרינבלט, ‏6 זוכים בתחרות האריזות השנתית, באתר גלובס, 17 באפריל 1997 דנה גילרמן, בצלאל מציינת 100 שנה עם ספר חדש, באתר הארץ, 16 ביולי 2006 תמר רותם, אורה איתן: האישה שצובעת את הסיפורים, באתר הארץ, 25 במרץ 2012
צ'אן צ'אן

צ'אן צ'אן (בספרדית Chan Chan, משפת מוצ'יקה (אנ') ג'אן ג'אן שמשמעו "שמש שמש") היא אתר ארכאולוגי בקרבת טרוחיו, שבו הייתה בירת ממלכת צ'ימור ומרכז תרבות צ'ימו, ששלטה באזור שהוא כיום חופה הצפוני של פרו. העיר הוקמה בשנת 850 ובנייתה נמשכה עד לכיבושה של הממלכה בידי האינקה ב-1470. העיר נחשבת לעיר הטרום-קולומביאנית הגדולה ביותר באמריקה הדרומית - בשיאה השתרעה על פני 20 קילומטרים רבועים, ועל פי ההערכות התגוררו בה כ-30 אלף תושבים. כאשר הגיע אליה פרנסיסקו פיסארו ב-1532, כבר איבדה העיר מחשיבותה, לאחר שנחרבה בידי האינקה, והתגוררו בה תושבים מעטים. העיר, שנבנתה מבוץ, מורכבת מתשע מצודות, המכילות מבני מגורים, מקדשים, מבני קבורה, מאגרי מים ועוד. המצודות מלבניות בצורתן, מוקפות בחומות גבוהות עשויות לבני חימר, והכניסה לכולן מצפון. על קירות המבנים גולפו עיטורים שונים, רבים מהם קשורים לעולם הים: דגים, שקנאים או כלי דיג, המבטאים את קרבת העיר לאוקיינוס השקט. מדרום וממערב לאזור המצודות משתרעים ארבעה אזורי מלאכה, שבהם עסקו בעיקר בעבודות נגרות, אריגה וריקוע זהב וכסף. דרומה משם משתרע אזור שבו שרידי מערכות השקיה המרמזות לייעודו כקרקע חקלאית, אם כי גם בו שוכנים מקדשים. בשנת 1986 הכריז אונסק"ו על צ'אן צ'אן כאתר מורשת עולמית, ובד בבד היא הוכנסה לרשימת האתרים בסיכון. אונסק"ו אף המליץ שלא לערוך במקום חפירות ארכאולוגיות נוספות ללא היערכות מתאימה להגנתו מפני הרוחות והגשמים, הגורמים נזקים כבדים למבני הבוץ. בשנת 1998 התעורר חשש מפני הגשמים העזים והשיטפונות שליוו את תופעת אל ניניו, אך בסופו של דבר הנזקים שנגרמו היו מינוריים בלבד. אחת המצודות, צְצ'וּנְדי (Tschundi) פתוחה למבקרים, והיא מהווה מוקד משיכה לתיירים. צ'אן צ'אן שוכנת 5 ק"מ מערבית לטרוחיו, העיר השלישית בגודלה בפרו. מדיה וקבצים בנושא צ'אן צ'אן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'אן צ'אן צ'אן צ'אן, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
מיסיסיפי (אונטריו)

נהר המיסיסיפי (באנגלית: Mississippi River) הוא יובל של נהר אוטווה במזרח אונטריו בקנדה. אורכו של הנהר הוא 169 ק"מ, ומוצאו באגם מזינו העליון. אגן הניקוז שלו 3,750 קמ"ר, וספיקתו היא 40 מ"ק לשנייה. פלגים אחדים מתמזגים עם המיסיסיפי: נהר קלייד (אנ') נהר אינדיאן (אנ') נהר פול (אנ') אזור השימור פורדון (Purdon), בית הגידול הלח הנמצא בקו פרשת המים של הנהרות האלו, כולל את המושבה הקנדית הגדולה של המין Cypripedium reginae – סחלב ורוד-לבן, המונה כ-16,000 פריטים. בעבר השתמשו בנהר להנעת מכונות בתעשיית הטקסטיל, וכיום בנויה עליו תחנת כוח הידרואלקטרית. מקור שמו של הנהר לא לגמרי ברור: שמו מאוית כמו נהר המיסיסיפי בארצות הברית, ולפי זה הוא שיבוש של שם אינדיאני מקורי – "המים הגדולים", שלא התייחס לפלג קטן זה, אלא לנהר אוטווה הגדול הזורם בסמוך. אפשרות נוספת היא, אם כי אין לכך הוכחות, ששם זה הוא שיבוש של הניב האלגונקי (שפה אינדיאנית) שבו "Mazinaa[bikinigan]-ziibi" הוא "נהר הדמות [הצבועה]", המרמז על ציורי הסלעים האינדיאניים הקדומים, שנמצאו על "סלע מזינו", ליד אגם מזינו. מדיה וקבצים בנושא מיסיסיפי בוויקישיתוף