laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פינוי אוכלוסייה בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה

פינוי אוכלוסייה בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה (אווקואציה) הוא שמָן של מספר פעולות שנקטה ברית המועצות לפינוי התעשייה הכבדה והקלה, ייצור מזון, ואוכלוסייה הרחק מהחזית בזמן מלחמת העולם השנייה. ביום השלישי לפלישת גרמניה לרוסיה הוקמה בהוראת סטלין ועדת הפינוי (Совет по эвакуации при СНК СССР), וזו דנה באופן שבו יפונו הכלים הנדרשים ללחימה מחוץ לטווח סכנה. בראש הוועדה הועמד לזר קגנוביץ'. ב-3 ביולי 1941 השתנה הרכב הוועדה ובראשה הועמד ניקולאי שברניק. בעקבות פעילות הוועדה בשנים 1941-1942 פונו כ-17 מיליון תושבים. כמו כן פונו 2593 מפעלים (70% מהם פונו לאורל, מזרח סיביר, אסיה המרכזית וקזחסטן) השאר לאזור ולגה (כיום חלק מהמחוז הפדרלי של הוולגה) ומערב סיביר. מפעלים אלו היו כ-30% מיכולת תעשייתית של ברית המועצות לפני תחילת המלחמה. המפעלים באזורי הפינוי הוקמו בהליך מזורז לרוב בבניינים ארעים ובמהלך שנת 1942 כבר החלו ביצור תוצרת לטובת החזית. כמו כן פונו כ-40% מהכוח העובד של המדינה שכלל מהנדסים, טכנאים ומפעילי מכונות עבור תעשייה זו. בשנת 1941 פונו 2,393,300 בהמות. מקובל לקשר את עליית התיאטרון והבלט בקזחסטן וברפובליקות אחרות באסיה המרכזית לתנופה שקיבלו בעקבות הגעת אמנים ממערב רוסיה בתקופת המלחמה. בנוסף לכך, האזורים זכו לגידול משמעתי בתשתית התחבורתית, התעשייתית ועוד. Куманев Г. А. Война и эвакуация в СССР. 1941—1942 годы // Новая и новейшая история, № 6, 2006 Потемкина М. Н. Эвакуация и национальные отношения в советском тылу в годы Великой Отечественной войны // Отечественная история, № 3, 2002 Родионов Н. А. Приём, размещение и трудовая деятельность эвакуированного населения в Удмуртской АССР (1941—1945 гг.)//В годы суровых испытаний. О ратном и трудовом подвиге сынов и дочерей Удмуртии: Сборник статей. Устинов, 1986; Удмуртия в период Великой Отечественной войны (1941—1945 гг.). Ижевск, 1996. Удмуртская республика: Энциклопедия / Гл. ред. В. В. Туганаев. — Ижевск: Удмуртия, 2000. — 800 с. — 20000 экз ‏ISBN 5-7659-0732-6 מדיה וקבצים בנושא פינוי אוכלוסייה בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה בוויקישיתוף פינוי: היבטי ההצלה בשטחי ברית המועצות הכבושים בתקופת השואה, באתר יד ושם סיפורה של משפחה שנמלטה מבלרוס מפני הכוחות הנאציים המתקדמים, יוני 1941, באתר יד ושם Bradt Travel Guides, 24 באוק 2008 - 432 עמודים
פילומנה

פילומנה (ביוונית עתיקה: Ἁγία Φιλουμένη; בערך 10 בינואר 291 - בערך 10 באוגוסט 304) הייתה קדושה מעונה בתולה של הכנסייה הקתולית, לכאורה נסיכה יוונית צעירה אשר מתה מות קדושים במאה ה-4. ההכרה הציבורית שלה כקדושה החלה במאה ה-19 לאחר הגילוי הארכאולוגי בקטקומבות של פריסילה, סמוך לרומא, שם נמצאו עצמות של אישה צעירה אשר תוארו כשל קדושה מעונה. ז'אן מארי וייני פעל רבות להפצת שמה בין המאמינים. שום מידע לא היה ידוע עליה כקדושה, אך נמצאה כתובת על קברה, כדי לציין את שמה. בשנת 1805 נלקחו השרידים ל"מוגננו דל קרדינלה" והפכו למוקד הערצה, במיוחד לאחר כמה "ניסים" שאירעו באזור אשר נזקפו לזכות השרידים. ה"ביוגרפיה" שלה ניתנה על בסיס חזיונות של נזירה נפוליטנית מקומית. ב-13 בינואר 1837 אישר האפיפיור גרגוריוס השישה עשר את אירוע החגיגה לכבוד פילומנה, ותוך זמן קצר הוכרה פילומנה כקדושה ברחבי איטליה על ידי חגיגות נוספות לכבודה. ארכאולוגים והיסטוריונים פקפקו בממצאים והטילו ספק בקיומה של פילומנה, אך היא הייתה לקדושה פופולרית. ב-1961, כחלק מהבדיקה המעמיקה של רשימת הקדושים ברוח ועידת הוותיקן השנייה, הסירה אותה הכנסייה מלוח השנה הליטורגי וביטלה את יום חגה. מדיה וקבצים בנושא פילומנה בוויקישיתוף
ניר בנים

נִיר בָּנִים הוא מושב עובדים בשטח שיפוטה של המועצה האזורית באר טוביה. המושב הוא היישוב הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית והוא נמצא כ-5 קילומטרים מצפון לעיר קריית גת. היישוב הוקם בשנת 1955 בסיועה של חברת יק"א על ידי בנות ובנים מהמושבים: באר טוביה, כפר ויתקין, נהלל, כפר יחזקאל, חרות ועוד - ומכאן מקור שמו של המושב. הגרעין המייסד, "בני מושבים א'", התיישבו ב-1951 באופן זמני בקיבוץ הנטוש צור מעון שבמערב הנגב, ובשלהי 1954 עזבו את צור מעון וקיבלו נקודה להקמת יישוב הקבע "גת 2", שהפך לניר בנים. המושב משתרע על שטח של 4,300 דונם. עד תחילת שנות ה-90 הוא התנהל באופן שיתופי, תוך ריכוז הוצאות והכנסות. כעת פועלים המשקים כעצמאיים והאגודה החקלאית פועלת לניהול ותחזוקה של המושב ואינה מתערבת בהכנסות החברים המשלמים לה מיסים. במשקים הפעילים: רפתות, גידולי ארטישוק, פרחים, אספרגוס, כרמי זיתים להפקת שמן זית . התושבים עוסקים במקצועות מגוונים: רפואה, ביטחון, חינוך, הייטק ומקצועות חופשיים לצד החקלאים. במושב פועלת תנועת הנוער: התנועה החדשה עם שרוך התכלת. אנדרטה לנופלים במערכות ישראל בניר בנים ניר בנים - אתר הבית מושב ניר בנים, באתר המועצה האזורית באר טוביה ניר בנים (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
ריקן מינסייטו

ריקן מינסייטו (ביפנית: 立憲民政党, "המפלגה הדמוקרטית החוקתית") הייתה אחת המפלגות העיקריות שפעלו באימפריה היפנית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. המפלגה נוסדה ב-1 ביוני 1927, לאחר איחוד המפלגות קנסייקאי וסייו הונטו. מצע המפלגה היה ליברלי יותר מיריבתה, ריקן סייוקאי, והיא קראה לשלטון תחת הדיאט של יפן ולא תחת הגנרו, צמצום ההבדלים בין העניים לעשירים, שיתוף פעולה בינלאומי והגנה על זכויות האדם. קהל היעד שלה מעמד הביניים העירוני, אך היא קיבלה את עיקר תמיכתה הפיננסית מהזאיבצו של מיצובישי. בבחירות הכלליות של 1928 זכתה המפלגה ב-217 מושבים בבית הנבחרים של הדיאט של יפן, לעומת 218 המושבים בהם זכתה יריבתה ריקן סייוקאי. בבחירות הבאות, ב-1930, זכתה מינסייטו ב-273 מושבים, לעומת 174 של ריקן סייוקאי, והשיגה את הרוב המוחלט בדיאט ונשיא המפלגה, המאגוצ'י אוסאצ'י, הפך לראש הממשלה. משימתו הראשונה של המאגוצ'י הייתה ריסון השפעות המשבר הכלכלי של 1929, והוא עשה זאת על ידי קיצוץ ההוצאות הממשלתיות ועידוד היצוא. במהלך כהונתו של המאגוצ'י, תמכה מינסייטו בגישה פייסנית ביחסי החוץ של יפן, ואף אישרו את אמנת לונדון מ-1930. אולם, המאגוצ'י נפל קורבן להתנקשות בידי פעיל אולטרה-לאומני בתחנת הרכבת התחתית של טוקיו ב-14 בנובמבר 1930. ואקצוקי רייג'ירו החליף אותו בראשות הממשלה. מינסייטו הביעה התנגדות נחרצת לתקרית מוקדן ב-1931. שר החוץ קיג'ורו שידהרה וראש הממשלה ואקצוקי נתקלו בביקורת רבה על כך שהם מתערבים בענייני צבא, ואף הואשמו בשחיתות. בעקבות זאת התמוטטה הממשלה. בבחירות הכלליות של 1932 ערקו מספר חברי מפלגה לריקן סייוקאי, שזכתה ברוב המוחלט בבית, עם 301 מושבים. נשיא מפלגת ריקן סייוקאי, אינוקאי צויושי הפך לראש הממשלה. מינסייטו הצליחה להתאושש בבחירות הבאות ב-1936, והשיגה 205 מושבים, לעומת 175 מושבים של סייוקאי, וזאת הצליחה לעשות רק לאחר שאימצה גישה פרו-צבאית יותר. עם זאת, ההפרש הקטן בין מספר המושבים של שתי המפלגות המתחרות הביא לבית חצוי, ומינסייטו ירדה ל-179 בבחירות שנערכו שנה לאחר מכן, בעוד סייוקאי נשארה על 175ת והדבר הגביל עוד יותר את פעילות בית הנבחרים. חברי מפלגת מינסייטו הצביעו בעד פירוקה ב-15 באוגוסט 1940, והצטרפות למפלגת טאיסיי יוקוסאנקאי, כחלק ממאמציו של פומימרו קונואה ליצור משטר חד-מפלגתי. Gordon, Andrew. A Modern History of Japan: From Tokugawa Times to the Present. Oxford University Press, 2003. ISBN 9780195110609.
אינוקאי צויושי

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא Inukai. אינוקאי צויושי (ביפנית: 犬養 毅;‏ 20 באפריל 1855 - 15 במאי 1932) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-29. אינוקאי נולד למשפחת סמוראים בכפר ניוואסה שבנחלת ביזן (כיום מחוז אוקיאמה) ולמד באוניברסיטה טוקיו. תחילה עבד אינוקאי כעיתונאי, והצטרף לצבא היפני הקיסרי במשימתו לדיכוי מרד סצומה, משם דיווח לעיתונו. אינוקאי היה ממקימי מפלגת ריקן קוקומינטו ב-1882, בעלת אידאולוגיה ליברלית שהתנגדה לשליטת בני צ'ושו וסצומה בפוליטיקה היפנית. אינוקאי נבחר לבית הנבחרים של יפן ב-1890, בפעם הראשונה מתוך שבע עשרה פעמים. תפקידיו הממשלתיים הראשונים היו שר החינוך בממשלתו הראשונה של אוקומה שיגנובו ב-1898, ושר התקשורת בממשלתו השנייה של ימאמוטו גונבאה. מפלגת ריקן קוקומינטו הפכה ב-1922 למפלגת קאקושין קוראבו, שחברה למפלגות נוספות להקמת קואליציה עם ממשלתו של קאטו טקאקי ב-1924. בתקופה זו כיהן אינוקאי בתפקיד שר התקשורת פעם נוספת. לאחר מכן התמזגה קאקושין קוראבו עם מפלגת ריקן סייוקאי, ואינוקאי המשיך בה בתור חבר בכיר. לאחר מותו הפתאומי של טנאקה גיאיצ'י ב-1929, תפס אינוקאי את מקומו כמנהיג המפלגה. אינוקאי התמנה לראש ממשלת יפן ה-29 ב-13 בדצמבר 1931. באותה עת הייתה יפן נתונה במשבר כלכלי בעקבות השפל הגדול, והיא שבה לתקן הזהב. ממשלתו של אינוקאי נקטה בצעדים מיידיים לשיקום הכלכלה, ואסרה על יצוא זהב. עם זאת, אינוקאי לא הצליח לקצץ בהוצאות הצבא, ואף לא למנוע פעילות צבאית בסין בעקבות תקרית מוקדן. מאבקו של אינוקאי בממסד הצבאי הגיע לשיאו בהתנקשות בחייו במהלך ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932, שלמעשה סימל את סופו של השלטון האזרחי ביפן עד אחרי מלחמת העולם השנייה. מדיה וקבצים בנושא אינוקאי צויושי בוויקישיתוף אינוקאי צויושי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אינוקאי צויושי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נווה מבטח

נווה מבטח (נְוֵה מִבְטָח) הוא מושב עובדים באזור מישור החוף הדרומי סמוך לבני עי"ש ולגדרה. המושב ממוקם בקצה צפון המועצה האזורית באר טוביה, וגובל במושב ביצרון מדרום, בבית-הספר החקלאי כנות ממזרח, במושב משגב דב מצפון ובקבוצת יבנה ממערב. היישוב הוקם על ידי לוי אשכול, מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, בשנת ה'תש"י (1950). בתחילה היה היישוב מעברה זמנית ל-60 משפחות עולים ניצולי השואה מפולין. המעברה הייתה מורכבת מפחונים אשר סופקו על ידי הסוכנות היהודית. מכיוון שלא היה יישוב בפני עצמו, התושבים העתידים הצטרכו לפדות את תלושי המזון שקיבלו מהסוכנות במרכז ביצרון. תושבי ביצרון קיבלו העדפה בחלוקת אספקת המזון, ופעמים רבות חזרו אנשי המעברה בידיים ריקות. הם החליטו להתנתק מביצרון ובשנת 1950, זמן מועט לאחר הנחת המעברה, הוקם מושב נווה מבטח. המושב נבנה על חלק מאדמות הכפר הנטוש בשית. אדמות אלו היו מעובדות על ידי קבוצת יבנה, אשר השתמשה בהן לגידול שדה בצל נרחב. חברי הקיבוץ סירבו לוותר על האדמות החקלאיות לטובת הקמתה של התיישבות חדשה, מה שגרם לתסיסה ואף לתגרות בין חברי שתי הקבוצות. בסופו של דבר הקצתה המדינה את השטח לבניין המושב. קרקע המושב חולקה לשישים חלקות משק בין שישים משפחות המייסדים. בנוסף לאדמה, סיפקה הסוכנות היהודית למתיישבים פרות, סוסים, זרעים ושאר צורכי חקלאות. לאחר שנה וחצי החלו להקים בתי קבע, כל משפחה לעצמה ובכוחות עצמה. בשלב מוקדם זה עוד לא הונחו תשתיות. תשתיות הכבישים, המדרכות, החשמל והמים נבנו מאוחר יותר בהדרגה, בעיקר על ידי סולל בונה על חשבון קצבאות התושבים. יחד עם הקמת המושב נבנה גם בית כנסת אשר בהמשך הורחב וקושט על ידי התושבים; בבית-הכנסת נהוג נוסח ספרד. מגדל מים נבנה בשנות ה-60, וגם הוא קיים ומשמש עד היום. בנוסף נבנו גם בית-ספר וגן ילדים אך שניהם פורקו לאחר שהחלו התושבים להשתמש בבתי-הספר של המועצה ובגן הילדים בביצרון. בספטמבר 2007 נבנה גן ילדים ביישוב ובשנת 2011 נבנה גן נוסף. בשנות התשעים היקצה מינהל מקרקעי ישראל לחקלאים מגרשים להרחבה לבנים ממשיכים. כשליש מהחלקות הצהובות[דרושה הבהרה] נמכר לתושבי חוץ, וכך הכפיל המושב את מספר תושביו. כיום המושב מונה 60 נחלות חקלאיות, 5 משקי עזר, ו-60 יחידות דיור בהרחבה. בתחילת דרכו היה המושב משק חולבות ומטילות, המתמקד בגידול פרות ומספוא. כיום מגדלים במושב בעיקר ירקות, שלחין ומטעים נשירים מכל הסוגים. קיים במושב פרדס גדול, משתלה לעצי נוי, והתחלה של חממות לגידול ירקות. מפעל המים של המושב, המורכב משתי בארות, מספק את רוב תצרוכת המים, הן לחקלאות והן לתצרוכת ביתית. המושב מוקף בבסיסים צבאיים, דוגמת בסיסי חיל האוויר מחנה מרים ותל נוף. בשל קרבה זאת שררה תחושת ביטחון על מייסדיו, ולכן כשהוקם המושב בשנת 1950 הוחלט על שמו "נְוֵה-מִבְטַח". ההשראה לשם זה מקורה במזמור מ' פסוק ה': אַשְׁרֵי-הַגֶּבֶר אֲשֶׁר-שָׂם יְיָ מִבְטַחוֹ בשנות ה-80 ניטעו ברחבי המושב עצי זית רבים. בתמונה: המסיק בעיצומו. מרפאת המושב. ברקע במרכז ניתן לראות את מגדל המים. פנים בית הכנסת. מדיה וקבצים בנושא נווה מבטח בוויקישיתוף אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 נווה מבטח - מושב עובדים, באתר תנועת העבודה הישראלית הנתונים הדמוגרפים לקוחים מתוך אתר המועצה האזורית באר-טוביה, http://www.beer-tuvia.org.il/ מדברי רכז המים של מושב נווה מבטח, במסגרת חגיגות ה-60 לעצמאות מדינת ישראל.
טנאקה גיאיצ'י

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא טנאקה. טנאקה גיאיצ'י (ביפנית: 田中 義一;‏ 22 ביוני 1864 - 29 בספטמבר 1929) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-26. טנקה נולד למשפחת סמוראים בעיר האגי שבנחלת נאגטו (כיום מחוז ימאגוצ'י). הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית ובמכללת הלוחמה ב-1892, ושירת בצבא יפן במלחמת סין–יפן הראשונה. לאחר סוף המלחמה שימש טנאקה נספח צבאי במוסקבה ובפטרוגרד, ואף דיבר רוסית באופן שוטף, אותה למד מהשתתפותו במיסה מדי יום ראשון בכנסייה. במלחמת רוסיה–יפן שימש טנאקה עוזרו האישי של גנרל קודמה גנטארו במנצ'וריה. טנאקה סייע בכתיבת תוכניות הגנה עבור הצבא היפני הקיסרי, ותוכניות אלה זכו להערכת המטה כללי של הצבא הקיסרי והגנרל יאמגאטה אריטומו, עד שנעשה בהם שימוש במהלך מלחמת העולם הראשונה. באפריל 1906 קיבל טנאקה את עיטור מסדר דיית הזהב. טנאקה קיבל קידום לדרגת מייג'ור-גנרל ב-1911, והתמנה למנהל האגף לענייני צבא במשרד המלחמה, שם תמך בהרחבת הצבא ובחיזוקו. בספטמבר 1918 קיבל את עיטור מסדר האוצר הקדוש. ב-1920 הפך טנאקה לגנרל, וכיהן כשר המלחמה בממשלותיהם של הארה טקאשי ושל ימאמוטו גונבאה, במהלכן תמך בהתערבות בסיביר. בספטמבר 1920 קיבל את עיטור מסדר השמש העולה. לאחר פרישתו מהצבא, קיבל טנאקה הזמנה להיות נשיא מפלגת ריקן סייוקאי, וקיבל מושב בבית האצילים של הדיאט של יפן. לאחר מכן אף קיבל קידום בתואר הקזוקו שלו, כשהפך לדאנשוקו (ברון). לאחר פרישתו מהצבא אמור היה טנאקה לקבל את דרגת הפילדמרשל, אך לאחר שהתברר במשרד המלחמה שטנאקה קיבל 3 מיליון ין עבור הצטרפותו לריקן סייוקאי, נדחה הקידום. טנאקה התמנה לראש ממשלת יפן ב-20 באפריל 1927, ובמקביל החזיק בתפקיד שר החוץ. לאחר מכן לקח על עצמו גם את תפקיד שר הפנים והשר לענייני מושבות. בנושאי פנים, ניסה טנאקה לדכא את תנועות השמאל, את הקומוניסטים ואת תומכיהם על ידי מעצרים המוניים. בנושאי מדיניות החוץ, המשיך טנאקה בקו התוקפני בו החל כקצין בסין, במנצ'וריה ובמונגוליה. בשלושה מקרים שונים הוא שלח כוחות כנגד כוחות הקוומינטנג של צ'יאנג קאי שק, שניסו לאחד את סין. על אף תמיכתו בהתפשטות צבאית, לא הצליח טנאקה לשלוט בצבא קוואנטונג היפני ששהה בסין. ב-1928 התנקשו חיילים יפנים בחייו של הגנרל הסיני ג'אנג דזוו-לין, וטנאקה קרא להעמידם למשפט צבאי על רצח. הממסד הצבאי, שעתה הפנה עורף לטנאקה בשל הביקורת שהשמיע, סירב להעמידם לדין וניסה להסתיר את פרטי המקרה. לאחר שכרע תחת ביקורת מצד הממסד הצבאי, מפלגות אחרות בדיאט של יפן, ואף מצד הקיסר הירוהיטו, נאלצו טנאקה וממשלתו להתפטר ב-2 ביולי 1929. המאגוצ'י אוסאצ'י החליף את טנאקה בראשות הממשלה, והאחרון נפטר מספר חודשים לאחר התפטרותו. לאחר מותו הוענק לו עיטור מסדר פרחי הפאולוניה. מדיה וקבצים בנושא טנאקה גיאיצ'י בוויקישיתוף טנאקה גיאיצ'י, באתר "Find a Grave" (באנגלית) טנאקה גיאיצ'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יצחק פינצי

יצחק (איצקו) פינצי, (בבולגרית: Ицхак (Ицко) Финци, נולד ב-25 באפריל 1933, סופיה, ממלכת בולגריה), הוא שחקן תיאטרון וקולנוע בולגרי ממוצא יהודי, אשר שיחק בלמעלה מ-60 סרטי קולנוע וטלוויזיה ובמקביל הופיע במספר רב של הצגות תיאטרון ברחבי בולגריה. פינצי נולד בסופיה בירת בולגריה, ב-1955 סיים את האקדמיה הלאומית לאמניות הבמה והקולנוע והחל לשחק בתיאטרון, בתחילה בדימיטרובגראד ובהמשך בבורגס. ב-1959 ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרט המזרח גרמני "Sterne" והמשיך בקריירה עשירה בעיקר בבולגריה ובגוש המזרחי, אשר זיכתה אותו בפופולריות רבה. ב-1993 זכה בפרס האקדמיה הבולגרית על מפעל חיים בתחום התיאטרון. בראשית המאה ה-21 הופיע בהצגות תיאטרון מחוץ לבולגריה ובכלל זה בציריך שבשווייץ. הוא נחשב לאחד מהשחקנים הבולטים בבולגריה במחצית השנייה של המאה ה-20. בנו, סמואל פינצי(אנ') גדל להיות שחקן מוערך בבולגריה ומופיע גם בגרמניה. מדיה וקבצים בנושא יצחק פינצי בוויקישיתוף יצחק פינצי, ברשת החברתית פייסבוק יצחק פינצי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) יצחק פינצי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יצחק פינצי, באתר AllMovie (באנגלית) יצחק פינצי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יצחק פינצי - ביוגרפיה, באתר kino.dir.bg (בבולגרית)
עזר

עֶזֶר (או גבעת עֶזֶר) הוא יישוב כפרי קהילתי באזור הדרום בין אשדוד ואשקלון היישוב הוא חלק מן המועצה אזורית באר טוביה. מקור השם "עזר" בפסוק בספר נחמיה: ”וַיְחַזֵּק עַל יָדוֹ עֵזֶר בֶּן יֵשׁוּעַ שַׂר הַמִּצְפָּה” (ג', יט). היישוב הוקם בשנת 1966 כמרכז כפרי למושבים מסביב. באפריל 1967 פורסם שהמרכז בשלבי בנייה של 20 בתים ראשונים. היישוב היה קטן מאוד ובבחירות לכנסת ה-12 בשנת 1988 היה במקום רק אדם אחד בעל זכות בחירה. בשנת 1990 הורחב היישוב והפך ליישוב קהילתי. היישוב הנקרא בפי התושבים "גבעת עזר", נבנה על פני גבעה טבעית ומוקף במרביתו על ידי שטחי אדמה, חלק מן האדמות מעובד לטובת חקלאות (גידולי שדה, פרדסים, רפתות, ולולים) מרבית האדמות המקיפות את היישוב נמצאות בבעלות אנשי מושבי העובדים שהוקמו בתחילת שנות ה-50 בהם אמונים, גבעתי, בית עזרא ושדה עוזיהו. בעבר היה היישוב מוקף פרדסים בהם עצי הדר ושדות חורש טבעי אך אלו נעקרו לטובת הרחבת היישוב וצרכים אחרים. באזורי השטחים הפתוחים הניצבים על פני הגבעה הטבעית ביישוב, ניתן למצוא לעיתים שברי חרס וחלקי כדים דבר המרמז ככל הנראה על תרבות מסוימת (ייתכן מוסלמית) שהתקיימה באזור או חנתה בו לצורך תחנת מעבר. באופיו, היישוב מקיים חיי קהילה שלווים המתבטאים בהימצאותם של מתקני דת, בהם מקווה טהרה ובית כנסת גדול ומפואר. ביישוב מרכזי תרבות וחינוך שונים. ביניהם, גני ילדים, פארק ציבורי הכולל אמפיתיאטרון, מגרש החלקה ומגרש משחקים, וכן ספרייה צנועה ו"היכל פיס", בו נערכים חוגים ואירועי תרבות והעשרה לנוער. כמו כן, במקום מגרש כדורגל מדשא סינתטי, מגרש טניס ומגרש כדורסל. עזר באתר מועצה אזורית באר טוביה אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 מרכז כפרי חדש באיזור באר טוביה, הצופה, 17 ביולי 1964 אושרו שני מרכזים כפריים חדשים, דבר, 23 באפריל 1967 עזרא ינוב, המתיישבים היהודיים בעזה יצביעו בתחומי הקו הירוק, מעריב, 1 בנובמבר 1988
סמל טורונטו

סמל טורונטו (באנגלית: Coat of arms of Toronto) נוצר לאחר איחוד הרשויות בעיר ב-1997. לאחר שהתקבלו הצעות לעיצובו מחברי מועצת העיר ותושביה, הוא עוצב סופית באוקטובר 1998 בהשפעת המיזוג. המגן מתאר את שני בנייני עיריית טורונטו (בצהוב) ואת השמיים ביניהם ומעליהם שיוצרים את האות T בכחול כתחילית של טורונטו. הציצה כוללת נשר זהב, המסמל את האומות הראשונות וכתר מוראלי, המסמל את העיר והעיטורים שעליו הגיעו מסמליהן של הערים שמוזגו לטורונטו: צפון יורק (לב אדום), יורק ומזרח יורק (ורד לבן). תחתיו, עטרה בכחול וצהוב. בצדדים ניצבים שני תומכי הסמל, הבונה והדב. הבונה מסמל את התעשייה בעיר בכלל ואת תעשיית הפרוות ההיסטורית בפרט. לצווארו שרשרת עלי אלמון שהיו סמלה של העיר אטוביקוק שפירוש שמה "המקום בו גדלים עצי אלמון". התליון שעל השרשרת הוא משושה זהב המסמל כוורת שמייצגת גם היא את התעשייה בעיר. הדב מסמל את הגנת העיר ליושביה, השרשרת על צווארו זהה לשרשרת של הבונה אלא שעל תליון הדב מופיע פרח הקולומביין (Aquilegia, Columbine) שהיה סמלה של העיר סקרבורו. מיקום התליונים מראה את המיקום הגאוגרפי של הערים, סקרבורו במזרח ואטוביקוק במערב. החלקה היא גבעה ירוקה שבה שלושת הנחלים שזורמים בטורונטו ונשפכים לימת אונטריו, האמבר, דון ורוז'. תחתם, בין שני עלי אדר, מופיע מוטו העיר Diversity Our Strength (מאנגלית: הגיוון הוא כוחנו) שנקבע לאחר מיזוג הרשויות. דגל טורונטו סמל טורונטו באתר עיריית טורונטו ערך זה הוא קצרמר בנושא קנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
השועל והחסידה

השועל והחסידה הוא משל של איזופוס. מספר 426 באינדקס פרי. לסיפור גרסה מוכרת של ז'אן דה לה פונטן המופיעה כסיפור השמונה עשר בספרו הראשון שפורסם לראשונה בשנת 1668. במרכז הסיפור שועל וחסידה. השועל מזמין את החסידה לסעוד בביתו, במטרה זדונית לצחוק על צורתה המיוחדת. הוא מגיש את הארוחה בצלחת שטוחה, דבר המקשה על החסידה ארוכת המקור, והיא אוכלת רק מעט גרגרים. החסידה בתמורה מזמינה אותו לארוחה, אותה היא מגישה בכלים צרים וארוכים, אשר קלים לחסידה, אך בלתי אפשריים לשימוש עבור השועל. מוסר ההשכל הוא שמה ששנוא עליך אל תעשה לחברך, וחשוב ללכת לפי הכלל של ואהבת לרעך כמוך. איורי המעשייה קיימים כבר מימי הביניים באירופה. תחילה נהגו לצייר רק חלק אחד של המעשייה, ולרוב תיארו בו את נקמתה של החסידה, אולם החל מהמאה ה-19 חלק מהאמנים בחרו בעיצובים מורכבים. אחד הבולטים שבהם הוא צמד פסלים מתוך 39, שנבנו עבור המבוך המוקדש ללואי הארבעה עשר בגני ארמון ורסאי. וכן צמד פסלים בכיכר "Barzy-sur-Marne" בצפון צרפת, שם מופיעים שני בעלי החיים, זה לצד זה, בזוויות ישרות והארוחה נותרת עבור הצופה בגדר הדמיון. פתרון אחר בחר פיטר ברויגל האב בציורו הפתגמים ההולנדיים בו מופיעים שועל ועגור, זה מול זה כשלפני השועל צלחת שטוחה, ולפני העגור כד צר וארוך. הפופולריות של הסיפור גדלה לאחר שהוא הופיע במשלי ז'אן דה לה פונטן, לאחר מכן הוא הופיע על פריטים ביתיים כגון כפתורים, פומיות לטבק, אריחים וכלי חרסינה, ואף טפטים. בין האמנים שבחרו את הסיפור כנושא היו גוסטב קלימט, יאן ואן קסל האב, וז'אן בפטיסט ובנו ז'אק שארל. במאה ה-20 מארק שאגאל יצר תחריטים עם הדמויות. האגדה הופיעה גם על בולים הממחישים את אגדות לה פונטיין. ביניהם בול דואר שהונפק על ידי דהומיי. ובול שיצא בשנת 1960 בהונגריה ובבול הנצחה במונקו לכבוד ציון 350 שנה למשל. הסיפור זכה לעיבודים בשפות רבות. בעברית הוא הופיע בשנת 1994 בתרגום ועיבוד של זאב ענר ודורית ישראל ובהוצאת אביבים, ובשנת 2003 בתרגום של בינה אופק ובהוצאת עופרים, אותו הקובץ גם זכה להיכנס לספר "השועל והחסידה ועוד סיפורים" שיצא בשנת 2006 באותה ההוצאה. השועל והחסידה - ז'ן דה לפונטיין, באתר מקמ בולים של מעשיות, באתר אוניברסיטת קרייטון (באנגלית) איורים של הספר מהמאות ה-15 עד ה-20, באתר פליקר כָּתְבָה עַל פִּי אֵיזוֹפּוֹס: שֹהַם סְמִיט אִייְרָה: בַּתְיָה קוֹלְטוֹן, הַשוּעָל וְהַחֲסִידָה, באתר הארץ, 28 בפברואר 2017
פואנטה דה סן לואיס

היכל פואנטה דה סן לואיס (בספרדית: Pabellón Fuente de San Luis) הוא היכל ספורט, הממוקם בעיר ולנסיה שבספרד. ההיכל נחנך בשנת 1983 והוא מכיל 8,500 מקומות ישיבה. ההיכל משמש בתור אולמה הביתי של מועדון הכדורסל ולנסיה. מדיה וקבצים בנושא פואנטה דה סן לואיס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פואנטה דה סן לואיס MUNICIPAL COURT FUENTE DE SAN LUIS ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המאגוצ'י אוסאצ'י

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא Hamaguchi. המאגוצ'י אוסאצ'י (ביפנית: 濱口 雄幸;‏ 1 באפריל 1870 - 26 באוגוסט 1931) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-27. אינוקאי נולד בעיר קוצ'י שבמחוז קוצ'י, באי שיקוקו, בנו של פקיד ממשלתי במשרד היערנות. הוא סיים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת טוקיו, ופתח בקריירה בירוקרטית במשרד האוצר. הוא התמנה למנהל האגף למונופול במשרד ב-1907, לסגן השר לתקשורת ב-1912 ולסגן שר האוצר ב-1914. המאגוצ'י נבחר לבית הנבחרים של יפן ב-1915, כחבר מפלגת קנסייקאי. הוא כיהן בתפקיד שר האוצר בכהונותיו הראשונה והשנייה של קאטו טקאקי, ובתפקיד שר הפנים בממשלתו של ואקצוקי רייג'ירו. המאגוצ'י הפך לנשיא מפלגת ריקן מינסייטו, לאחר שקנסייקאי התאחדה עם מפלגת סייו הונטו ב-1927. לאחר התמוטטות ממשלתו של טנאקה גיאיצ'י ב-1929, החליפו המאגוצ'י בראשות הממשלה, והרכיב ממשלה שכלל בעיקר חברי מפלגת מינסייטו. דעת הקהל הייתה בעד המאגוצ'י, ובראשית כהונתו הצליח לעמוד בפני הממסד הצבאי היפני, שבאותן שנים צבר כוח רב. עם זאת, הסכמתו לאמנת לונדון ב-1930, שהגבילה את מרוץ החימוש בין המעצמות, והותירה את יפן בעמדת נחיתות לעומת ארצות הברית ובריטניה, עוררה עליו גל ביקורת מצד חוגים שמרנים וגורמים צבאיים, שטענו שהוא מזלזל בביטחון המדינה. ביקורת זו גררה התעוררות לאומנית בקרב הציבור היפני, שהובילה בסופו של דבר להתפרקות ממשלתו. במסגרת כהונתו ניסה המאגוצ'י לחזק את כלכלת יפן על ידי קיצוץ ההוצאות הממשלתיות. הוא הצמיד את הין לתקן הזהב ע מנת לעודד יצוא, אך הצעד התברר כטעות שרק החריפה את המצב הכלכלי במדינה, שהיה רעוע כתוצאה מהשפעות השפל הגדול. כישלונו הכלכלי של המאגוצ'י פעל לטובת מתנגדיו מהימין. המאגוצ'י נפל קורבן להתנקשות בידי פעיל אולטרה-לאומני בתחנת הרכבת התחתית של טוקיו ב-14 בנובמבר 1930 (במקום בו נרצח ראש הממשלה הארה טקאשי תשע שנים לפני כן.) המאגוצ'י שרד את ניסיון ההתנקשות, אך פציעתו הרחיקה אותו מהחיים הפוליטיים למשך מספר חודשים. הוא חזר, ואף ניצח בבחירות הכלליות ב-1931, אך התפטר חודש לאחר כניסתו לתפקיד לטובת ואקצוקי. מספר חודשים לאחר מכן נפטר המאגוצ'י. Bix, Herbert P. Hirohito and the Making of Modern Japan, Harper Collins, 2000. ISBN 9780060193140. מדיה וקבצים בנושא המאגוצ'י אוסאצ'י בוויקישיתוף המאגוצ'י אוסאצ'י, באתר "Find a Grave" (באנגלית) המאגוצ'י אוסאצ'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ישיבת השרון

ישיבת השרון היא ישיבה קטנה שפעלה ברמת השרון. הישיבה הוקמה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי הרב בנימין מובשוביץ, רבה של הרצליה, ואחיינו הרב יעקב אדלשטיין, רבה של רמת השרון. השניים קיבלו את תמיכתו של החזון איש, שאף תרם להקמת הישיבה. לתכנון בניין הישיבה הוזמן האדריכל צבי תורן. הישיבה החלה את פעילותה עם גרעין של שלושה תלמידים. בראש חודש כסלו תשי"ג (1952) ביקר החזון איש בישיבה וערך מבחן פומבי לתלמידיה. הוא הביא עמו את הנדיב יעקב הלפרין כדי לעודדו לתמוך בישיבה. שלושה שבועות לאחר מכן נפטר הרב מובשוביץ, והרב אדלשטיין נותר לעמוד בראשות הישיבה לבדו. לצדו כיהן כר"מ הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, כר"מ ובתפקיד מנהל הישיבה שימש בנו של הרב מובשוביץ, הרב בן ציון מובשוביץ. שנות ה-60 היו שנות השיא של הישיבה. באמצע שנות ה-60 שב מארצות הברית הרב דב שוורצמן, הרב אדלשטיין הזמינו לכהן כר"מ בישיבה ויסד עבורו שיעור מיוחד שהורכב מבוגרי שיעור ג'. כמו כן שימש כר"מ בישיבה הרב עזרא נוביק. במשך שנה כיהן בה כמנהל רוחני מאיר וונדר. בשנות ה-70 הועם זוהרה של הישיבה ועם הזמן חדלה מפעילות. במבנה הישיבה נעשו פעולות תורניות שונות. על פי עצת הרב שך, נמכר שטח הישיבה ליזמים פרטיים וסכום הכסף נשמר בקרן מיוחדת למימון פעילות תורנית. בעשור הראשון של המאה ה-21 הקים נכדו של הרב בנימין מובשוביץ, הרב דניאל יעקבוביץ, את ישיבת "נחלת בנימין" במודיעין עילית, על שם סבו. הישיבה מתוחזקת מהקרן האמורה. בין בוגרי הישיבה: הרב שלום נגר, הרב פנחס קורח והרב חיים רבי, ראש ישיבת עטרת חכמים בחולון. ישעיהו אביעם, בהרצליה נחנכה "ישיבת השרון", מעריב, 23 במאי 1960 בצוות הבוחנים היו גם הרב אליהו אליעזר דסלר והרב שמואל רוזובסקי. ישיבת השרון בת שלוש