laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יום הבסטיליה

יום הבסטיליה (בצרפתית: Fête nationale - "החג הלאומי", נודע גם כ-Quatorze juillet - "‏14 ביולי"), הוא החג הלאומי ויום העצמאות הרשמי של צרפת, אשר נחוג ב-14 ביולי, היום בו התרחשה נפילת הבסטיליה (1789), אירוע מכונן במהפכה הצרפתית. חגיגות יום הבסטיליה נערכות בעיקר בשדרות השאנז אליזה, אך בשנים 1919 ו-1974 הועתק המצעד הצבאי לכיכר הבסטיליה. בדרך-כלל מתקיימות תהלוכות, בראשן עומדים שוחרים מאקול פוליטקניק ומגראן אקולים אחרים, אחריהם כוחות מחיל הרגלים, אחריהם קבוצת מכוניות, ולסיום טסים מטוסים ממשמרות צרפת. בשנים האחרונות, נהוג להזמין קבוצות אנשים מבעלות הברית של צרפת לתהלוכות יום הבסטיליה; ב-2004, לציון מאה שנים לחתימת ההסכמה הלבבית, הכוחות המזוינים של בריטניה הובילו את התהלוכה בפריז בפעם הראשונה, בליווי מטוסי חץ אדום. נשיא צרפת מתראיין בדרך-כלל לכלי התקשורת ונוהג לערוך מסיבה בארמון האליזה. ניקולא סרקוזי, נשיא צרפת השישי, בחר לחרוג ממנהג זה. סעיף 17 בחוקה של צרפת, נותן סמכות לנשיא צרפת לחון עבריינים בעלי עבירות קלות ביום זה, והחל מ-1991 הפכה החנינה למנהג, והנשיאים שחררו מספר עצירים, בעיקר כאלה בעלי עבירות תנועה בלבד. ניקולא סרקוזי החליט לחרוג גם ממנהג זה. יום הבסטיליה נחוג באופן סדיר מאז 1879, 90 שנים לאחר המהפכה הצרפתית, אז הוא נקבע באופן רשמי כחג לאומי. 14 ביולי גבר ב"קרב" זה על 4 באוגוסט, בו בוטלה השיטה הפיאודלית. הפעם הראשונה בה נחוג החג הייתה ב-30 ביוני 1878, כשנערכה בפריס חגיגה רשמית לכבוד הרפובליקה. שנה מאוחר יותר, ב-14 ביולי 1879, נערכה חגיגית רשמית-למחצה, שכללה תצוגה צבאית בלונגשמפ, קבלת פנים שאורגנה בידי לאון גמבטה ב-Chambre des députés, אספת הפרלמנטים של הרפובליקה, ומשתה רפובליקני במלון הפרה-קטלן, עם ויקטור הוגו ולואי בלאנק. בכל רחבי צרפת, כפי שכתב לה פיגארו יומיים מאוחר יותר, "אנשים חגגו לרוב לכבוד הבסטיליה". ב-21 במאי 1880, בנז'מין רספייל הציע לחוקק חוק שיגדיר את 14 ביולי כחג לאומי שנתי. האספה הלאומית אישרה את החוק ב-21 במאי וב-8 ביוני, והסנאט אישר אותו ב-27 ביוני וב-29 ביוני (הנציגים העדיפו הצעה זו על פני ההצעה לחגוג ב-4 באוגוסט, יום תומה של המערכת הפיאודלית). החוק הפך לרשמי ב-6 ביולי 1880, ומשרד הפנים המליץ לחגוג את היום "בכל הברק שהמשאבים מאפשרים". ואכן, חגיגות יום הבסטיליה ב-1880 היו מרהיבות. בדיון שקדם לאימוץ החג, אנרי מרטין, יושב ראש הסנאט, פנה אל היושבים באולם ואמר: "אל תשכחו שמאחורי 14 ביולי, היכן שניצחון העידן החדש על המשטר הישן נקנה בחרב, אל תשכחו שאחרי 14 ביולי 1789, הגיע 14 ביולי 1790. ... אי אפשר להאשים את היום ההוא בשפיכות דמים, בחלוקת הארץ. היה זה יום חנוכת האחדות של צרפת. ... אם לחלק מכם נקיפות מצפון בנוגע ל-14 ביולי הראשון, הם בהחלט לא חשים כאלה כלפי האחרון. כל הבדל שעשוי להפריד בינינו, משהו מרחף מעליו, והוא האחדות הלאומית שכולנו חושקים בה, שכולנו נחתור אליה, ונמות בעבורה." מדיה וקבצים בנושא יום הבסטיליה בוויקישיתוף יובל מלחי, פרק 32: יום הבסטיליה, באתר "קטעים בהיסטוריה", 4 ביולי 2011 יום הבסטיליה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) המצעד בפאריס הועתק משנז אליזה לכיכר הבסטיליה, דבר, 15 ביולי 1974
זכר

זָכָר (♂) בבעלי החיים הוא הזוויג המייצר את תאי הזרע. בצמחים, הזכר הוא הזוויג המייצר את האבקה שבאבקנים. הזכר והנקבה יוצרים יחדיו את מנגנון הרבייה הזוויגית (בניגוד לרבייה אל-זוויגית). התופעה שבה קיימים הבדלים חיצוניים בין זכר ונקבה מאותו מין נקראת דו צורתיות זוויגית. עם זאת, יש מינים שבהם לא קיימים הבדלים בולטים בין הזכר מהנקבה. המושגים זכר ונקבה משמשים גם לתיאור מנגנוני רבייה בעולם הצומח. במין האנושי קרוי הזכר הבוגר "איש" (אף שכיום המילה איבדה ממשמעותה הזוויגית והיא מילה נייטרלית יותר, בעוד "גבר" תפסה את מקומה כמילה זכרית במופגן). בביולוגיה מקובל לסמן זכר באמצעות מעגל שממנו יוצא חץ, סימון השאול מהסימון המקובל לכוכב מאדים באסטרולוגיה ובאסטרונומיה. מקובל לקשר את מאדים לאל מלחמה הרומי מרס, ולפיכך רואים בו סמל לתכונות גבריות. הזוויג זכר נקבע בבני האדם וביונקים הודות לקבלת כרומוזום Y מהאב, כרומוזום זה וכרומוזום X נקראים כרומוזומי זוויג, כך שהקריוטיפ של הזכר יהיה XY ואילו של הנקבה יהיה XX. בחרקים ובעופות קביעת המין הפוכה מביונקים. גלריית חיות: פיל ים דרומי דג קרב סיאמי איגואנה ימית תוכי אקלקטוס יחמור אירופי מנדריל
לוס אנג'לס דודג'רס

לוס אנג'לס דודג'רס (באנגלית: Los Angeles Dodgers) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר לוס אנג'לס, קליפורניה. הקבוצה משחקת בבית המערבי של הנשיונל ליג. הקבוצה נוסדה בברוקלין, ניו יורק ב-1883 (ברוקלין דודג'רס) והצטרפה לליגה המקצוענית שנקראה ההתאחדות האמריקאית, ב-1890 הצטרפה לנשיונל ליג בה משחקת עד היום. השם דודג'רס, שהתקבע ככינוי הקבוצה, נובע מן המילה האנגלית Dodged-התחמקות ומתייחס להולכי הרגל המתחמקים מן קרוניות הנוסעים באזור ברוקלין, ב-1958 עברה הקבוצה ללוס אנג'לס, כשהיא שומרת על הכינוי דודג'רס. ערך מורחב – ההיסטוריה של ברוקלין דודג'רס לברוקלין היו מספר קבוצות בשנות ה-50 של המאה ה-19. שמונה מתוך 16 הקבוצות של הליגה הראשונה (National Association of Base Ball Players) הגיעו מאזור ברוקלין. ברוקלין עזרה בהפיכת משחק הבייסבול למסחרי, בין זה שלושה משחקי אול-סטאר בין ניו יורק לברוקלין שהיוו את המשחקים הראשונים אליהם נדרש תשלום על-מנת להיכנס. הדודג'רס שיחקו בשני אצטדיונים בדרום ברוקלין (וושינגטון פארק והפארק המזרחי) לפני שעברו ב-1913 לאבטס פילד השוכן בקראון הייטס. בשנת 1947 רשמה הקבוצה היסטוריה, כשלראשונה בתולדות הליגה פתח בשורותיה שחקן אפרו-אמריקאי, ג'קי רובינסון. רובינסון זכה באותה שנה בתואר רוקי השנה, ובשנים הבאות זכה עם הקבוצה שש פעמים באליפות הנשיונל ליג ובוורלד סיריס ב-1955. הקבוצה היא אחת הקבוצות העשירות והמצליחות במייג'ור ליג, 18 פעמים היא העפילה לוורלד סיריס וזכתה באליפות שבע פעמים, האחרונה בהן ב-2020. הקבוצה הודיעה ביוני 2011, על הליכי פשיטת רגל (צ'פטר 11) בשל סכסוך עם הנהלת הליגה. ב-2012 נקנתה הקבוצה תמורת סכום שיא של 2 מיליארד דולר על ידי קבוצת משקיעים, בשם Guggenheim Partners, LLC, הכוללת את כדורסלן העבר ארווין "מג'יק" ג'ונסון. הייתה זו הרכישה היקרה ביותר בהיסטוריה של מועדון ספורט מקצועני, מאז רכישת מנצ'סטר יונייטד תמורת 1.5 מיליארד דולר, על ידי מלקולם גלייזר, ב-2005. על פי דירוג מגזין פורבס מ-2017 הקבוצה מדורגת במקום השני מבחינת שוויה הכלכלי בין כל קבוצות הבייסבול, ושוויה הוערך בכ-2.75 מיליארד דולר. בעונה 2024, עלתה הקבוצה למשחקי הפלייאוף ובמהלך ניצחה את סן דייגו פאדרס בתוצאה של 3-2 בסדרה. בכך הבטיחה את עלייתה לסדרת הגמר של הליגה הלאומית מול ניו יורק מטס. ג'ף פפר, 1916 ברוקלין רובינס דודג'ר סטדיום בוורלד סרייס 1959 שיחקה באצטדיון אחר בלוס אנג'לס, עד להשלמת בניית האצטדיון שלה מדי הבית של הדודג'רס לא השתנו מזה 70 שנה מדיה וקבצים בנושא לוס אנג'לס דודג'רס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לוס אנג'לס דודג'רס (באנגלית ובספרדית) לוס אנג'לס דודג'רס, ברשת החברתית פייסבוק לוס אנג'לס דודג'רס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לוס אנג'לס דודג'רס, ברשת החברתית אינסטגרם לוס אנג'לס דודג'רס, סרטונים בערוץ היוטיוב לוס אנג'לס דודג'רס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לראשונה אחרי 32 שנה: לוס אנג'לס דודג'רס זכתה בוורלד סיריס, באתר וואלה, 28 באוקטובר 2020 לראשונה מזה 32 שנים: לוס אנג'לס דודג'רס זכתה בוורלד סיריס, באתר ynet, 28 באוקטובר 2020 רויטרס, מג'יק ג'ונסון מציל את הדודג'רס: רוכש הקבוצה ב-2 מיליארד דולר, באתר TheMarker‏, 28 במרץ 2012 דירוג שווי הקבוצות
יולי דניאל

יולי מרקוביץ' דניאל (ברוסית: Юлий Маркович Даниэль; ‏15 בנובמבר 1925 - 30 בדצמבר 1988) היה סופר יהודי בברית המועצות. דיסידנט שיצא בגלוי נגד המשטר הסובייטי והיה אסיר פוליטי בגולאג. יולי דניאל נולד במוסקבה ב-15 ביוני 1925. אביו, מ. דניאל, היה סופר יידיש ומחזאי. בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, בהיותו בן 17 הצהיר כי גילו גבוה יותר וגויס לצבא האדום. נלחם בחזיתות אוקראינה ובלארוס ובשנת 1944 נפצע קשה ברגליו ושוחרר מהצבא. בשנת 1950 סיים יולי דניאל את לימודיו במכון הפדגוגי במוסקבה ועבד כמורה בקלוגה ובמוסקבה והחל לפרסם תרגומי שירה ממספר שפות. ביחד עם ידידו הסופר אנדריי סיניאבסקי כתב ספרים סאטיריים שהוברחו לפרסום בצרפת בשמות הבדויים אברם טרץ וניקולאי ארז'אק. בסיפורו הנודע "קול מוסקבה" (Говорит Москва) משנת 1962 מסופר על כך שהממשלה הסובייטית מודיעה כי רצח הוא חוקי ומכריזה על "יום הרצח", מפניו יהיו חסינים השוטרים ועובדי התחבורה בלבד. סיפור פנטסטי-מקברי זה בא לגנות את זילות חיי האדם בברית המועצות. הסיפור התפרסם במלואו בתרגום לעברית בדבר השבוע בשנת 1966. בשנת 1965 הודח ניקיטה חרושצ'וב על ידי ליאוניד ברז'נייב והחלה תקופה של הקשחת הגישה כלפי הדיסידנטים וכלפי הבעת דעות פוליטיות בעל פה ובכתב. יולי דניאל ואנדריי סיניאבסקי נעצרו והועמדו לדין בבית המשפט העליון במוסקבה, על "פעילות אנטי סובייטית" בשל פרסום ספריהם בשמות בדויים בארצות חוץ. המשפט נערך מסתיו 1965 עד פברואר 1966, וזכה לכיסוי תקשורתי נרחב בעולם. המשפט עצמו נערך בדלתיים סגורות, ויולי דניאל נדון ל-5 שנות מאסר ואנדרי סינייבסקי נדון ל-7 שנות מאסר. לאחר המשפט הביעו אנשי רוח וקומוניסטים ברחבי העולם את מחאתם נגדו. העיתון פראבדה הגן על פסקי הדין באומרו ששני הסופרים לא הבינו את טיבה של "הדמוקרטיה הסוציאליסטית" של ברית המועצות. יש הרואים במשפט סינייבסקי-דניאל את ראשיתה של התנועה הדיסידנטית בברית המועצות. במשך שנות מאסרו במחנה העבודה במולדובה, יצאו יולי דניאל וחמישה סופרים דיסידנטים נוספים במחאה רשמית על התנאים ששררו במחנות. לאחר ארבע שנים במחנה העבודה ושנה נוספת בכלא יצא יולי דניאל לחופשי. לאחר שחרורו מן המאסר, שבמהלכו כמעט ואיבד את שמיעתו, התגורר דניאל בקלוגה ובמוסקבה, אך חדל מכל פעילות דיסידנטית. לאחר עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבאצ'וב חלה הקלה מסוימת בהגבלות על הספרות ויצירותיו של דניאל החלו להיות נפוצות בברית המועצות. ביוני 1988 לקה דניאל במספר התקפי לב. בשוכבו בבית חולים, העז השבועון הפופולרי אוגוניוק לפרסם בחודש יולי של אותה שנה חמישה משיריו. ב-30 בדצמבר 1988 נפטר דניאל בביתו במוסקבה לאחר התקף לב נוסף. בשנת 1991 התפרסם באיזבסטיה שתוצאות המשפט נבדקו מחדש וכל הנאשמים זוכו מאשמה. This is Moscow Speaking and Other Stories, E. P. Dutton. NY, 1969 Prison poems, J. P. O'Hara, 1972 יולי דניאל, "קול מוסקבה", דבר, 18 בפברואר 1966; המשך; המשך; המשך; המשך יולי דניאל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יולי דניאל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יעקב משה מסלונים

רבי יעקב משה מסלונים (1779 - 1849) היה בנו של מייסד חקר האגדה והמדרשים רבי אברהם וילנר ושרה בת נח מינדס, ונכדו של הגאון מווילנה. נולד ב-1779 בווילנה ונפטר ב-1849 בעיר סלונים בביילורוסיה. בצעירותו היה הנכד החביב על הגר"א וקיבל תורה והדרכה מפי הגאון. נשא לאישה את הינדה, בת הרב הגביר רבי חיים יהושעס מסלונים ושם קבע את ביתו כרב העיר. בגיל 18 חיבר ספר על מסכת שמחות ובכך המשיך מסורת משפחתית, שכן גם אביו אברהם חיבר את ספרו "רב פעלים" על המדרשים בהיותו רק בן 18. לאחר פטירת אביו, אברהם, הוטלה עליו המשימה המשפחתית של המשך עריכת והוצאה לאור של כתבי היד של הגר"א בדפוס, משימה שבה החל עוד בימי חיי אביו. לכתבי הגאון הוסיף הקדמות והערות כפי שעשה אביו אברהם. בין השאר, הכין רשימה מפורטת של כל כתבי הגר"א שזכתה לכינוי "רשימת סלאנים". והיא אבן הפינה במחקר הביבליוגרפי של כתבי הגר"א. נפטר בעיר סלונים בכ"ג בטבת תר"ט. וזה מה שכתוב על מצבתו: יפה נוף כלילת תפארת עין העדה גאון אדרת קיים התורה במקהלות בית ה' כימים ובלילות משאו ומתנו באמונה שלשלת יחוסו כשושנה הרב ר' יעקב משה אב הרועים בן מורנו ורבנו הגאון ר' אברהם נטע שעשועים נכד הגאון חסיד במפעליו אליהו זכור לטוב מעלליו בכ"ג טבט שנת תר"ט לפ"ק רבים ושלמים לבשו שק החסד העירו עבור נשמתו מצותיו תעמדנה לנו וצדקתו תנצב"ה בנו, אלעזר לנדא, המשיך במפעלו של אביו, ועלה לארץ ישראל ב-1867. צאצאיו כוללים את המו"ל אליהו לנדא ואת העיתונאי וחוקר התרבות אלי אשד. שומר המורשת של הגאון מווילנה יעקב משה בן אברהם מסלונים, דף שער בספרייה הלאומית
מארי דה קוסי

מארי דה קוסי (בצרפתית: Marie de Coucy;‏ 1218 לערך - 1285) הייתה בתם של אנגראן השלישי, לורד קוסי ושל רעייתו השלישית מארי דה מונמיירה. מארי דה קוסי הייתה המלכה הרעיה של מלך סקוטלנד אלכסנדר השני לו נישאה ב-15 במאי 1239. נישואי בני הזוג נערכו ברוקסבורג שבסקוטלנד. מארי ילדה לאלכסנדר את בנם היחיד - אלכסנדר, לימים מלך סקוטלנד. נישואי בני הזוג היו נישואים פוליטיים שמטרתם לקשר בין בית המלוכה הסקוטי לבין בית קוסי - משפחת אצולה חזקה מצרפת. נישואים אלה אפשרו קשרי מסחר, החלפת חיילים וסיוע פוליטי שניתן על ידי בית קוסי העשיר למלוכה הסקוטית. לאחר מותו של אלכסנדר השני בשנת 1249 שבה מארי לפיקרדי והתגוררה בה, אולם נהגה לשוב לעיתים לביקורים בסקוטלנד. בפיקרדי נישאה מארי לבעלה השני ז'אן דה בריאן.
ג'ו פלניגן

ג'ו פלינגן (באנגלית: Joe Flanigan; נולד ב-5 בינואר 1967) הוא שחקן טלוויזיה אמריקאי הידוע בעיקר בדמות ג'ון שפרד בסדרה סטארגייט אטלנטיס. פלניגן נולד בשם גוזף דניגן השלישי בלוס אנג'לס, קליפורניה. שמו שונה לג'ו פלניגן כאשר אומץ על ידי אביו החורג, ג'ון פלניגן. כאשר היה בן 6, עברה משפחתו לעיירה קטנה ליד רינו, נבדה. בגיל 14 הוא החל ללמוד בפנימייה בקליפורניה. מאוחר יותר למד היסטוריה באוניברסיטת קולורדו. בעצתו של חבר, החל פלניגן לקחת שיעורי משחק כדי לגבור על ביישנותו וללא תכנון לפצוח בקריירת משחק. כחלק מתוכנית חילופין של האוניברסיטה בה למד, עבר פלניגן ללמוד שנה באוניברסיטת סורבון אשר בצרפת. לאחר שסיים את לימודיו החל בקריירת כתיבה. הוא עבד ב"קפיטון היל" ולאחר מכן במספר הוצאות לאור בניו יורק. בעצת חבריו הוא החל ללמוד בבית ספר למשחק "Neighborhood Playhouse" וב-1994 עבר ללוס אנג'לס כדי לפתח קריירת משחק. פלניגן ביצע מספר הופעות אורח בסדרות: פרופיילר, אחיות ו"First Monday", ולבסוף ב-2004, הוא קיבל תפקיד קבוע בסדרה סטארגייט אטלנטיס. הוא כתב לסדרה שני פרקים והופיע בתפקיד אורח בפרק העונה העשירית של סטארגייט SG-1. פלניגן גר בוונקובר, קנדה, היכן שמצולמת במשך השבוע "סטארגייט אטלנטיס", ובסופי שבוע הוא טס חזרה למשפחתו אשר גרה במאליבו. פלניגן היה נשוי לשחקנית והציירת קתרין קאוזי מאז 1996, השניים נפרדו בינואר 2014. לזוג שלושה ילדים. פלניגן חובב סקי, גלישה וטיפוס הרים. מדיה וקבצים בנושא ג'ו פלניגן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ו פלניגן ג'ו פלניגן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ו פלניגן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ו פלניגן, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ו פלניגן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'ו פלניגן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
העתק גלרוס

העתק גלרוס (בגרמנית: Glarner Überschiebung) הוא העתק הפוך מרכזי בהרי האלפים, המשתרע בין הריין האחורי מדרום לבין אגם ואלן (Walensee) מצפון, בשטחם של הקנטונים גלרוס, גראובינדן וסנט גלן במזרחה של שווייץ. במקום זה נעה שכבת הסלע העליונה בעובי של יותר מקילומטר (במפה בגוונים כחולים), לאורכו של ההעתק, למרחק של יותר מ-35 ק"מ צפונה ומעל למסיב הארה (Aarmassif) והמכלול האינפרא-הלווטי (Infrahelvetic complex - במפה בגוונים הירוקים). לאורך ההעתק נדחפו סלעים עתיקים שגילם 250 עד 300 מיליון שנים מהפרם והטריאס אל מעל לסלעים צעירים יותר שגילם עד 35 מיליון שנים ומקורם ביורה, בקרטיקון ובפלאוגן. הסלעים העתיקים שכנו במקור בעומק של 5 או של 12 עד 16 ק"מ מתחת לסלעים הצעירים מהם. קו ההעתק נגיש בקלות וחשוף בחלקו לעיין; הוא נמשך לאורך של יותר מ-50 ק"מ בגבהים שבין 500 ל-3,100 מטר. אף שהעתקים מסוג זה נפוצים ברכסי הרים רבים בעולם, נגישותו של העתק גלרוס הביאה לכך שנודע לו תפקיד חשוב בהתפתחות הידע והמחקר של האורוגנזה מאז סופה של המאה ה-18. בתקופה זו התגלה לראשונה כי האזור מחלל את הנחת היסוד של ניקולאוס סטנו, שקבע כי סלעים שוקעים בסדר כרונולוגי, והסלעים העתיקים יותר נמצאים מתחת לצעירים מהם. האזור מופה ואופיין כמה שנודע לימים כהעתק הפוך, אך באותה עת האמינו רוב הגאולוגים כי הרים נוצרים בתהליך תנועה אנכי בקרום כדור הארץ, תאוריה שכונתה גאוסינקלינציה, ולא נמצא הסבר לתופעה. המחקר באזור וברכסי הרים אחרים נמשך במשך כל המאה ה-19, ורק בתחילת המאה ה-20 זיהו הגאולוגים את התופעה מעבר לספק והכירו בה כעובדה מדעית. ניתן להבין את חדשנותה ואת תעוזתה של התאוריה לאור העובדה שרק בשנות ה-50 של המאה ה-20 התבססה ונוסחה תאוריית טקטוניקת הלוחות, אשר סיפקה את ההסבר למקורם של הכוחות הגאולוגיים המאוזנים אשר גרמו לתופעה. בשל כך, בשנת 2008 הוכרז שטח של 328.5 קמ"ר באזור השבר כאתר מורשת עולמית. שמה של ההכרזה "הזירה הטקטונית השווייצרית בסרדונה" בא משמו של הר פיז סרדונה (Piz Sardona) הנישא לגובה של 3,055.8 מטר. ההר הוא אחד משבע פסגות הנישאות לגובה של יותר מ-3,000 מטר באזור, והוא שוכן במרחק של 750 מטר מצפון למפגש הגבולות של שלושת הקנטונים. בנימוקי ההכרזה נאמר כי: "האזור מציג דוגמה ייחודית להיווצרותם של הרים... ומתאפיין בחתכים גאולוגיים יוצאי דופן של העתק הפוך, שבו סלעים עתיקים ועמוקים נישאים אל מעל לסלעים צעירים ורדודים יותר". מדיה וקבצים בנושא העתק גלרוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של העתק גלרוס Swiss Tectonic Arena Sardona: Broadened focus of nomination for World Heritage listing אתר אונסק"ו
מרגרט מאנגליה

מרגרט מאנגליה (באנגלית: Margaret of England;‏ 29 בספטמבר 1240 - 26 בפברואר 1275) הייתה המלכה הרעיה של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד. מרגרט הייתה בתם של הנרי השלישי מלך אנגליה ורעייתו, אלינור מפרובנס. מרגרט נולדה בטירת וינדזור. מרגרט ואלכסנדר השלישי נישאו ב-26 בדצמבר 1251 בקתדרלת יורק. לאחר נישואיהם עברה מרגרט עם בעלה לסקוטלנד ונולדו להם שלושה ילדים: מרגרט מסקוטלנד (1260 לערך – 1283), לימים מלכת נורווגיה בשל נישואיה לאריק השני, מלך נורווגיה. אלכסנדר מסקוטלנד (21 בינואר 1263 – 28 בינואר 1283). דייוויד מסקוטלנד (20 במרץ 1272 – יוני 1281). מרגרט נפטרה בטירת קופאר ב-26 בפברואר 1275, ונקברה במנזר דנפרמליין שבפיף - מקום הקבורה המסורתי של מלכי ומלכות סקוטלנד. מדיה וקבצים בנושא מרגרט מאנגליה בוויקישיתוף מרגרט מאנגליה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
יולנד דה דרה

יולנד דה דרה (בצרפתית: Yolande de Dreux;‏ 1265 לערך - 2 באוגוסט 1330) הייתה המלכה הרעיה של מלך סקוטלנד אלכסנדר השלישי. יולנד הייתה בתם של רוברט הרביעי, רוזן דרו ושל ביאטריס דה מונפור. משפחתה של יולנד הייתה מצאצאיו של בית קאפה, אשר מלך בצרפת, ואביה היה אחד מצאצאיו של לואי השישי, מלך צרפת. סבתה מצד אימה של יולנד הייתה מארי דה בורבון, בת דודו של גי דה דמפייר, רוזן פלנדר. יולנד הייתה אשתו השנייה של אלכסנדר השלישי. אלכסנדר נישא לה לאחר מות בניו שנולדו לו ממרגרט מאנגליה, ולאחר מותה של מרגרט, על מנת שיוולד לו בן יורש. נישואי יולנד ואלכסנדר היו נישואים פוליטיים, שמטרתם לקרב בין סקוטלנד וצרפת מחד, ולהרחיק את סקוטלנד מהשפעת ממלכת אנגליה (מרגרט הייתה בתו של הנרי השלישי, מלך אנגליה) מאידך. יולנד ואלכסנדר היו קשורים בקשרי משפחה - שניהם היו צאצאי בית קושי - משפחת אצולה בעלת השפעה רבה בצרפת. אלכסנדר ויולנד נישאו ב-15 באוקטובר 1285 במנזר ג'דבורג. אלכסנדר השלישי נפטר זמן קצר לאחר הנישואים, ב-18 במרץ 1286 בעת שרכב מאדינבורו לבקר את רעייתו ששהתה בקינגהורן. באותה זמן הייתה יולנד בהריון, ובכינוס הפרלמנט הסקוטי שנערך במנזר סקון ב-2 באפריל 1286 או ב-28 באפריל נבחרו עוצרים לשלוט עד להולדת הילד ולהגיעו לבגרות. יולנד הפילה את הילד, או, לפי מקורות אנגלים מאותה תקופה - כלל לא הייתה בהריון, או הייתה בהריון מדומה, ונכדתו של אלכסנדר השלישי, מרגרט, העלמה מסקוטלנד נבחרה כיורשת העצר. בשנת 1292 נישאה יולנד לארתור, דוכס בריטני ונולדו להם שישה ילדים: ג'ון הרביעי, דוכס בריטני (נולד ב-1294) ביאטריס (נולדה ב-1295), שנישאה לגי העשירי מלבאל ז'ין (נולדה ב-1296), שנישאה לרוברט, בנו של רוברט השלישי, מפלנדרס אליס (נולדה ב-1297 לערך), שנישאה לבושאר השישי מונדום בלאן (נולדה ב-1300 לערך), שנפטרה בינקותה מארי (נולדה ב-1302 לערך), שהפכה לנזירה ארתור נפטר בשנת 1312, וירש אותו בנו ג'ון השלישי, דוכס בריטני (בנו מנישואיו הראשונים). יולנד נפטרה ב-2 באוגוסט 1330, ובנה הבכור ג'ון, ירש ממנה את התואר רוזן מונפור. מדיה וקבצים בנושא יולנד דה דרה בוויקישיתוף
האנק מובלי

הנרי "האנק" מובלי (באנגלית: Henry (Hank) Mobley‏; 7 ביולי 1930 – 30 במאי 1986) היה סקסופוניסט ג'אז אשר ניגן בעיקר על סקסופון טנור. מובלי ניגן בעיקר בתקופת הבי בופ וההארד בופ ונחשב לאחד מהקולות המעניינים והחשובים של התקופה. לאונרד פד'ר כינה אותו "האלוף במשקל הבינוני של סקסופון הטנור" ("middleweight champion of the tenor saxophone") כיוון שסגנונו נע באמצע בין האגרסיביות של ג'ון קולטריין ("האלוף במשקל כבד") לרוגע של סטן גץ ("האלוף במשקל קל"). אף על פי שנולד בג'ורג'יה רוב ילדותו חלפה בניו ג'רזי. הוא גדל בסביבה מוזיקלית, אמו, דודו וסבתו כולם היו פסנתרנים. לכן גם מובלי החל לנגן בפסנתר, אך בהגיעו לגיל 16 נטש את הכלי ועבר לסקסופון. כמו רוב סקסופוניסטי הטנור בתקופה שלפני קולטריין, גם מובלי הושפע מלסטר יאנג. נוסף אליו היה מובלי מאזין לסאני סטיט ולסאני רולינס וסגנונו הושפע מהם רבות. מלבד תקופה קצרה בתזמורת של פול גייטן אליה הגיע בזכות המלצה של החצוצרן לי מורגן, רוב הקריירה המוקדמת שלו עברה במועדון בינוני בגודלו בניו ג'רזי. במועדון זה הוא ליווה יחד עם הפסנתרן ולטר בישופ מוזיקאים שהגיעו לאזור, כולל מוזיקאים מפורסמים וחשובים כמו מיילס דייוויס, דיזי גילספי, בילי הולידיי ואף את גיבורו לסטר יאנג. באחד הערבים הגיע למועדון המתופף מקס רואץ' אשר התלהב ממובלי והזמין אותו להצטרף לחמישייה שלו. ב-1954 לאחר כשנה עם רואץ' חזר מובלי לחוף המערבי. בתקופה זו הוא ניגן עם מוזיקאים שונים כגון גילספי, ג'יי ג'יי ג'ונסון ומילט ג'קסון. לקראת סוף השנה הקליט עם ארט בלייקי והוראס סילבר את האלבום "הוראס סילבר ומבשרי הג'אז" שהיה מהאלבומים הראשונים של ההרכב מבשרי הג'אז. מאוחר יותר בחייו הוא חזר וניגן עם הלהקה כבר כשהייתה בהנהגתו הבלעדית של בלייקי. לקראת סוף שנות השישים מובלי החל לשקוע לסמים, דבר שהאט את הקריירה שלו, אך לא עצר אותה. מובלי עדיין הקליט אלבומים רבים עם דייוויס ואחרים וכן השתתף באלבום "A Blowing Session" של ג'וני גריפין יחד עם גריפין וקולטריין בתור הטנורים. במקביל לעבודתו בהרכבים השונים מובלי הוציא מעל ל-20 אלבומים כמוביל בחברת בלו נוט. באמצע שנות השבעים פרש מובלי בשל בעיה קשה בריאות. בערוב ימיו הוא עוד עבד מעט עם הפסנתרן דיוק ג'ורדן, וב-1986 הוא נפטר מדלקת ריאות. מדיה וקבצים בנושא האנק מובלי בוויקישיתוף האנק מובלי, באתר ספוטיפיי האנק מובלי, באתר Last.fm (באנגלית) האנק מובלי, באתר AllMusic (באנגלית) האנק מובלי, באתר MusicBrainz (באנגלית) האנק מובלי, באתר Discogs (באנגלית) האנק מובלי, באתר Songkick (באנגלית) האנק מובלי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) האנק מובלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
חיים טוויל

חיים טוויל (באנגלית: Hayim Tawil) הוא חוקר לשונות שמיות, פרשן מקרא ופעיל זכויות יהודי תימן. יהודי אמריקאי יליד ישראל. טוויל נולד בירושלים ולאחר שירותו הסדיר בחטיבת גולני היה הראשון מבני משפחתו שהחל בלימודים אקדמיים. טוויל התעניין בשנת 1958 בלימוד לשונות שמיות ולאחר שנתיים של לימוד באוניברסיטה העברית בירושלים החליט להגר לניו יורק משום שיש בה קהילה דוברת אשורית ומומחים הבקיאים בשפה זו. טוויל המשיך את לימודיו בניו יורק וקיבל בשנת 1972 תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה וקיבל משרת מרצה בישיבה יוניברסיטי. טוויל עסק בעיקר במחקרי בלשנות השוואתית בין עברית, ארמית בבלית ואכדית שיכולים לסייע בפרשנות המקרא. בין פרסומיו לקהל הרחב ניתן למנות לקסיקון עברי-בבלי-אכדי המתרכז במילים המצויות במקרא ותרגום מחודש של ההגדה של פסח לאנגלית שמושפע מפירושי ההגדה עליהם מורים ממצאיו הבלשניים. מתחילת שנות השמונים היה טוויל פעיל בארגון הקרוי International Coalition for the Revival of the Jews of Yemen וב-1988 הוא נבחר לנשיאו. ארגון זה הצליח בעזרת עבודה דיפלומטית, מודיעינית וממונית של אזרחים פרטיים להעלות את שארית הפליטה מתימן במבצע אסתר. הפעילות בארגון דרשה מטוויל השקעה מאומצת של שבע שנים והשתלבותו החוזרת באקדמיה אחרי פעילות זו לא הייתה פשוטה ודרשה תקופת הסתגלות. טוויל ושותפיו סיכמו את מבצע אסתר בספר "על כנפי נשרים - מבצע אסתר : פתיחת השערים לאחרוני יהודי תימן (1989–1993)". The Rose and the Thorn (Jerusalem: Gal, DanRoi, 1997). Operation Esther: Opening the Door for the Last Jews of Yemen (New York: Belkis, 1998).Translated into Hebrew, Jerusalen 2006 An Akkadian Lexical Companion for Biblical Hebrew (Ktav Publishing House ,New Jersey) Crown of Aleppo: the mystery of the oldest Hebrew Bible codex, coauthor Bernard Schneider (Jews Publication Society ,2010 Philadelphia) האתר של חיים טוויל הספר ותרגומו: טויל, מיודווניק וגולובינוף, על כנפי נשרים - מבצע אסתר : פתיחת השערים לאחרוני יהודי תימן (1989–1993), הוצאת גור אריה, 2006, Hayim Tawil with Steven Miodownik and contributions by Pierre Goloubinoff, Operation Ester: Opening the door for the last Jews of Yemen, Belkis press, NY 1998 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מי מפחד מהחושך?

מי מפחד מהחושך? (באנגלית: ?Are You Afraid of the Dark) היא סדרת אימה/פנטזיה לילדים שהופקה לטלוויזיה בשיתוף-פעולה אמריקאי-קנדי. החלק הראשון של הסדרה הופק בשנים 1992–1996 במשך חמש עונות, והחלק השני של הסדרה הופק בשנים 1999–2000 במשך שתי עונות. בישראל הסדרה שודרה בתחילה בשנות התשעים בערוץ הראשון ובהמשך בערוץ הילדים. בשנת 2019 יצאה גרסה חדשה של הסדרה: "מי מפחד מהחושך?" עם עונה אחת בת שלושה פרקים; ב-2021 יצאה עונה שנייה בת שישה פרקים, ובשנת 2022 יצאה עונה שלישית בת ארבעה פרקים. עלילת הסדרה מתמקדת בקבוצת בני נוער אשר מכנה את עצמה "The Midnight Society". החבורה נוהגת להיפגש מדי שבוע במקום סודי ביער בו כל אחד מהנערים נוהג במהלך קומזיץ לספר לשאר חברי הקבוצה סיפורי לילה מפחידים. הסיפורים השונים אותם מספרים חברי הקבוצה מוצגים בפני הצופים. עלילת הסיפורים מתמקדת לרוב בבני נוער ועוסקת בדרך כלל במגוון של תופעות על טבעיות כגון רוחות רפאים, גובלינים, קסמים, דרקונים, בתים רדופי רוחות, חייזרים, מכשפות וכדומה. עונה 1 מספרת על ילדה חדשה שהגיע לבית ספר חדש באורגון. היא מצטרפת לקבוצת בני נוער אשר מכנה את עצמה 'TMS'. הקבוצה מתמקדת בסיפורים מפחידים שבני הנוער מספרים. הילדה החדשה מתחילה לספר סיפור ועד במהרה חברי הקבוצה מבינים כי הסיפור מתגשם. לסדרה יש עוד 2 עונות, עונות 2 ו3 כשכל עונה מדברת על משהו אחר אך עדיין על קבוצה של ילדים מספרים סיפורים מפחידים גארי (1992-1996) בטי האן (1992-1996) קיקי (1992-1996) פרנק (1992-1994) טאקר (1992-1996) סאמנת'ה (1994-1996) קריסטן (1992) דייוויד (1992) סטיג (1995-1996) אריק (1992-1993) קווין (1999-2000) מגאן (1999-2000) ואנג' (1999-2000) טאקר (1999-2000) אנדי (1999-2000) מדיה וקבצים בנושא מי מפחד מהחושך? בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מי מפחד מהחושך? "מי מפחד מהחושך?", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מי מפחד מהחושך?", באתר Metacritic (באנגלית) "מי מפחד מהחושך?", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Tyler Coates, Children’s & Family Emmy Awards: Disney Dominates Nominations, The Hollywood Reporter, ‏2023-11-02 (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.