laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טיסה 911 של תאגיד בריטיש אוברסיז איירוויס

טיסה 911 של בריטיש אוברסיז איירוויס (Speedbird 911), הייתה טיסה מסביב לעולם שהפעילה חברת התעופה הבריטית (BOAC)‏ British Overseas Airways Corporation. ב-5 במרץ 1966 הופעלה טיסה זו במטוס בואינג 707, מספר שלדה G-APFE. זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה טוקיו האנדה בדרכה לנמל התעופה קאי טאק שבהונג קונג התרסק המטוס להר פוג'י. כל 113 הנוסעים ו-11 אנשי הצוות נספו, בהם קבוצה של 75 אמריקנים עובדי חברת "Thermo King" שהיו בדרכם למספר מדינות בדרום-מזרח אסיה. בקבוצה היו 26 זוגות נשואים, שהותירו 63 ילדים יתומים. אסון זה היה אסון התעופה הקטלני השלישי בתוך חודש באזור טוקיו בלבד. ב-4 בפברואר נספו 133 בעת שמטוס בואינג 727 שהיה בטיסה 60 של אול ניפון איירוויז צלל למפרץ טוקיו בעת ההכנות לנחיתה. וב-4 במרץ התרסק על המסלול בהאנדה מטוס דאגלס DC-8 שהיה בטיסה 402 של קנדה פסיפיק איירליינס, 64 מתוך 72 שהיו על סיפון המטוס נהרגו. המטוס שהתרסק הגיע לטוקיו בשעה 12:40 שעון מקומי, לאחר שהופנה אל נמל התעופה פוקואוקה יום לפני כן, בשל מזג האוויר הקשה ששרר בטוקיו. מזג האוויר לא השתפר, והטייסים תודרכו לטוס בגובה 31,000 רגל, ולהשתמש בכללי טיסת מכשירים (IFR). נתיב הטיסה שנקבע היה דרומה, לכיוון האי איזו אושימה. בשעה 13:42 קיבלו הטייסים אישור להפעיל מנועים, המטוס החל בהסעה בשעה 13:50, ובשעה 13:58 הוא המריא. עקב תנאי מזג האוויר שהשתפרו, קיבל הטייס ברנרד דובסון אישור לטיסה מערבה לכיוון הר פוג'י, על מנת לאפשר לנוסעים לראות את ההר מלמעלה. בעודו מתקדם לעבר ההר נתקל המטוס במערבולות אוויר קשות, מה שגרם להתמוטטות גוף המטוס. בעת התאונה, נמדדו בפסגת ההר רוחות במהירות שבין 60 ל-70 קשר. הצי האמריקני שלח מטוס A-4 סקייהוק זמן קצר לאחר התאונה, כדי לעזור בחיפושים אחר ניצולים. אולם לאחר שנתקל ברוחות קיצוניות באזור, הוא נאלץ לנחות. מטוסים רבים שעברו באותו היום ליד ההר, דיווחו על רוחות עזות. התאונה צולמה על ידי חייל בצבא יפן שהיה בתרגיל סמוך למקום התאונה. עדי ראייה דיווחו שראו את המטוס צולל כלפי מטה, כשאחריו נגרר עשן לבן. לאחר התאונה נקבע כי ה"עשן" היה דלק סילוני שפרץ בעוצמה. סרט צילום ובו תמונות שצילם אחד הנוסעים במטוס שרד את התאונה. התמונות שפותחו הראו שבעת האסון המטוס נקלע למערבולת חזקה. במטוס לא הייתה קופסה שחורה, ולא התקבלו מהמטוס אותות מצוקה. שרידי המטוס נמצאו בשטח של 16 קילומטרים. ניתוח מיקום ההריסות, איפשר לחוקרים לקבוע כי המייצב האנכי קרס ראשון, אחריו קרס המייצב האופקי. זמן קצר לאחר מכן ניתק גחון המטוס, וארבעת המנועים כבו. תא הטייס וקדמת המטוס ניתקו זמן קצר לפני הפגיעה בקרקע. BOTC 911 באתר pilotfriend.com (באנגלית) תיק התאונה והיסטוריית המטוס של טיסה 911 של תאגיד בריטיש אוברסיז איירוויס, באתר Aviation Safety Network (באנגלית)
מומיה גואנצ'ית

הגואנצ'ים, תושביהם הקדומים של האיים הקנריים, נהגו לחנוט את מתיהם. המומיות הגואנצ'יות התגלו לראשונה במערות בארבעה מתוך שבעת האיים הקנריים. מספרן המשוער של המומיות הוא באלפים, וכיום נשארו רק מעט מהם, רובם באוספים של מוזיאונים. משערים שהמומיות נוצרו לפחות לפני כ-1,400 שנה, אולם אין הרבה מחקר עליהן משום שרבות נלקחו או נעלמו במהלך השנים, במיוחד במאה ה-16. מנהג זה נועד לשמר את גופתו של המת באמצעות טכניקות חניטה דומות לכאלה שנעשו בתרבויות עתיקות אחרות. מטרת החניטה, על פי אמונתם הדתית הייתה מתוך מטרה להגן על הגוף וכן לסמל את מעמדו החברתי של המת. ככל הנראה הגאונצ'ים חנטו את בני המעמד הגבוה בלבד. שיטתם של בני האי טנריפה הייתה המושלמת ביותר, משום שהמומיות שלהם הם השמורות ביותר באיים ובספרד. מחקרים עדכניים טוענים כי תרגול החניטה התרכז בטנריף, בעוד שבאיים אחרים הוא נשמר בגלל גורמים סביבתיים. התהליך היה נפרד מגדרית: נשים חנטו נשים וגברים חנטו גברים. הגואנצ'ים השתמשו בשלוש שיטת חניטה שונות: הוצאת האיברים הפנימיים. שימוש בחומרים מיוחדים עבור חניטת הגופה, כמו אדמה ואבן, סוגים שונים של שומן צמחי ושומן מוצק. בחלק מהמומיות טמנו חול. בכל שיטה יובשו תחילה המומיות באור השמש. בסופו של התהליך נעטפו המומיות בעורות עיזים – מספרם של העורות גדל בהתאמה לחשיבותה החברתית של הגופה. לאחר מכן הוצב במערה לוח מיוחד, ולבסוף הוקמה חומה. כל העזרים הללו עזרו להבטיח את שימורה של המומיה. בדומה למומיות רבות, גם מומיות אלו נוצלו בידי אנשים שונים, ולפיכך לא נותר מהם הרבה היום. חלק גדול מהמומיות נמכרו לאחר ריסוקן לאבקה בתור תרופה בשם "Mummy"-"מומיה", תרופת מרשם לכאבי בטן של רופאים בימי הביניים. מומיות אלו היוו תחליף למומיות המצריות שאזלו במהלך השנים. במוזיאון הארכאולוגי של טנריפה מוצגות כמה מן הגופות (בהן מומיית סן אנדרס), שהיו במשך מאות בשנים באירופה מושא לסקרנות מדעית ונושא לאוספים. המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה במדריד מציג מומיה גואנצ'ית. השרידים החנוטים העתיקים ביותר של האיים הקנריים מתוארכים למאה השלישית לספירה ונמצאו בטנריפה. מוזיאון הטבע והאדם (טנריפה) מומיית סן אנדרס מדיה וקבצים בנושא מומיה גואנצ'ית בוויקישיתוף Guanche Mummies - מאמר באנגלית על המומיות הגואנצ'יות. Guanche Mummies, World Mummies Conrado Rodríguez-Maffiote: “Estamos en uno de los mejores momentos en cuanto a la investigación sobre la cultura guanche” The Guanche Mummies of the Canary Islands], אתר Archaeology Las momias guanches más antiguas de Canarias se conservan en Tenerife
מומיית סן אנדרס

מומיית סן אנדרס היא מומיה השייכת לתרבות הגואנצ'ים, תושביו הקדומים של האיים הקנריים. ייחודה של המומיה היא בכך שהיא אחת מהמומיות היותר שמורות: גבר בסביבות 25-30 שנים, עטוף ב-6 רצועות של עורות עזים. המומיה נמצאה במערה בגיא סמוך לכפר סן אנדרס. האזור של האי טנריפה בו נמצאה המומיה, רכס אנאגה, הוא אזור עשיר בממצאים ארכאולוגים. משערים שהמומיה היא של אחד ממלכי הגואנצ'ים או דמות מובילה באותה תקופה בחברה הגואנצ'ית. שנת הגילוי המדויקת של המומיה אינה ידועה. המומיה הייתה מוצגת במוזיאון העירוני של סנטה קרוז בטנריפה, עד שב-1958 היא הפכה לחלק מהאוסף במוזיאון הארכאולוגי של טנריפה, והיא נחשבת למומיה השמורה ביותר מבין הנמצאות שם. מוזיאון הטבע והאדם (טנריפה) מומיה גואנצ'ית
המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה (מדריד)

המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה בספרד (ספרדית: Museo Nacional de Antropología) הוא מוזיאון לאומי הנמצא במדריד, על יד פארק בואן רטירו ומול תחנת אטוצ'ה. זהו מוזיאון האנתרופולוגיה הוותיק בספרד, והוא נחנך רשמית בתקופת שלטונו של אלפונסו השנים עשר, ב-20 באפריל 1875. המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה הוא המוזיאון האנתרופולוגי הראשון שנוצר בספרד ובמקורו ביוזמה של הרופא מסגוביה פדרו גונזלס דה לסקו (בסוף המאה תשע עשרה), שרצה ליצור מוזיאון לאספנים שלו, על פי הדגם של המוזיאון הבריטי בלונדון. במותו של ד"ר לסקו בשנת 1882 המדינה קנתה את המוזיאון והאוספים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה (בספרדית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה (בספרדית) המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה, ברשת החברתית פייסבוק המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה, ברשת החברתית אינסטגרם המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא ספרד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טריפ הופ

טריפ הופ (באנגלית: Trip hop) הוא מונח המשמש לתיאור סגנון מוזיקלי שהתפתח בבריטניה לקראת אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 וצמח מתוך סצנת ההיפ הופ וההאוס הבריטית. הטריפ הופ מאופיין בבסים גסים, צלילים עכורים ומלנכוליים ולעיתים קרובות דיבורים טונאליים במקום שירה של ממש. להבדיל ממוזיקת ההיפ הופ האנרגטית והמעוררת, הטריפ הופ הוא מוזיקה אלקטרונית רכה ואפלה. המונח "טריפ הופ" נטבע על ידי מגזין הדאנס הבריטי מיקסמאג (MIxmag) והחליף את המינוח "הצליל של בריסטול". השם משלב שני מקורות: "טריפ" הוא מונח המתאר מצב של התודעה בהשפעת שימוש בסמים, "הופ" מצביע על הקשר למוזיקת ההיפ הופ ממנה הושפע הז'אנר. הסגנון המוזיקלי התפתח בקולקטיב האמנות מבריסטול "The Wild Bunch" שכלל אמנים שונים, ביניהם מי שהפכו לאחר מכן לחברי להקת מאסיב אטאק וכן טריקי. הז'אנר פרח בעיקר בשנות התשעים של המאה ה-20, וממשיך להתפתח באופן משמעותי עד היום. חלוצי הז'אנר היו מאסיב אטאק, טריקי (Tricky), פורטיסהד ודיג'יי שאדו. אמנים נוספים אשר מזוהים או הושפעו מהז'אנר בתחום הם לם (Lamb), גאס גאס (Gus Gus), מולוקו (Moloko), אייר, ורבים אחרים. עומר לוגסי, עשרה אלבומי טריפ הופ מומלצים באתר "השרת העיוור" טריפ הופ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תיאטרון קליפה

תיאטרון קליפה הוא תיאטרון תנועה חזותי שהוקם בשנת 1995 על ידי השחקן והמוזיקאי דמיטרי טולפנוב (יליד סנט פטרבורג, רוסיה, 1966-הודו 2015) והכוריאוגרפית, הבמאית והמנהלת האמנותית של התיאטרון עידית הרמן. משכנו ברחוב הרכבת 38 בתל אביב. התיאטרון מציג הפקות מקור של חברי הקבוצה ומארח מופעים מישראל ומחוצה לה. בשנת 2019 קבע תיאטרון קליפה את משכנו החדש ברחוב הרב קוק 37 בתל אביב. המפגש בין בני הזוג הוביל לשפת אמנות המשלבת בין אמנויות רב תחומיות כדוגמת התיאטרון, המחול, המשחק, המיצג והמוזיקה והתיאטרון הוא משכנם של קבוצת "קליפה", שיוסדה על ידי הזוג. הצגות התיאטרון מניחות במרכז את התנועה והחזות, תוך הבעת סמלים שונים במאפיינים ויזואליים, ומדירות, לעיתים לגמרי, את המלל. המבנה העכשווי של התיאטרון נחנך בשנת 2005, המבנה בן שלוש קומות ובו חלל הופעות מרכזי ואינטימי, ושני אולמות סטודיו לחזרות ומופעים מיוחדים. שם התיאטרון מתייחס למצע הרעיוני של הקבוצה, ובו השאיפה להתחדשות ולקילוף התפיסות האמנותיות. כך לפי עיקרון זה במשך כל עונה מועלים 4-2 מופעים חדשים, בנוסף לרפרטואר הקיים. התיאטרון יצר שיתופי פעולה מיוחדים, בהם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית עבור המופע "פולחן האביב" והיה האירוע הפותח בפסטיבל ישראל בשנים 2001 ("דאוס אקס מכינה") ו-2005 ("משחק מרכבה"). בשנת 2001 זכה התיאטרון בפרס המבקרים של ידיעות אחרונות עבור "דאוס אקס מכינה" כמופע התיאטרלי הטוב של השנה. אחת לשנה, החל משנת 2007, התיאטרון מעלה את פסטיבל קליפה אדומה, פסטיבל בינלאומי לאמנות המופע ולתיאטרון חזותי המציג מגוון מופעים מהארץ ומחו"ל. בפברואר 2015 נפטר טולפנוב מהתקף לב במהלך סיבוב הופעות של התיאטרון בהודו, לבקשתו נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא. 1996 - פרס שטרנפלד לתיאטרון - עבור המופע "קליפה" 1997 - פרס ראשון בפסטיבל גוונים במחול - עבור המופע "אנגל" 1999 - פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הצגת הפרינג' הטובה ביותר - "מבוקש" 2003 - פרס רוזנבלום לתיאטרון, עבור הישגי הקבוצה בתחום 2003-2006 - נבחר הקרן למצוינות בתרבות 2008 - אירוע תיאטרון-החוצות החשוב של השנה, לפי מבקרי המגזין "תיאטר" הפולני עבור המופע "סאלטו מורטלה". 2009 - פרס מפעל הפיס לאמנויות הבמה ע"ש מיכאל לנדאו עבור בימוי בתיאטרון 2012 - פרס ראשון בתחרות לכוריאוגרפיה עכשווית מטעם משרד התרבות הדרום קוריאני. אתר הבית של תיאטרון קליפה תיאטרון קליפה, באתר "הבמה" תיאטרון קליפה, באתר עכבר העיר מרב יודילוביץ', תיאטרון קליפה יציג שוב את מר ק', באתר ynet, 5 בינואר 2010 לילך דקל-אבנרי, "להרגיש, לא להבין" - עידית הרמן (קליפה), באתר הבמה, 21 בפברואר 2005 עינב שיף‏, פסטיבל קליפה אדומה יתקיים ביולי, באתר וואלה, 15 ביוני 2009 מרב יודילוביץ', בקרוב: פסטיבל "קליפה אדומה" חוגג 5 שנים, באתר ynet, 4 בינואר 2012 עליס בליטנטל, אורפיאוס של הפרוורים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 22 במאי 2012 תיאטרון קליפה חוגג 25 שנה ומעלה בהופעת בכורה יצירה ווקאלית כובשת "באתי, ראיתי" במוזיאון תל אביב לאמנויות, מגזין Arttelling יוני 2021 שני ליטמן, מת דמיטרי טולפנוב, מייסד תיאטרון קליפה, באתר הארץ, 11 בפברואר 2015 ציפי שוחט, בית חדש לתיאטרון הפרינג' "קליפה", באתר הארץ, 18 בינואר 2005
דג חשמל

דג חשמל הוא שם כולל לדגים המסוגלים ליצור שדות חשמליים. דגי החשמל מצויים במי ים, ובמים מתוקים של נהרות דרום אמריקה ואפריקה. דג המייצר שדה חשמלי נקרא דג אלקטרוגני (electrogenic), ואילו דג המסוגל לזהות שדות חשמליים נקרא אלקטרורצפטי (electroreceptive). רוב הדגים האלקטרוגנים הם גם אלקטרורצפטיים. דגים רבים כגון כרישים, חתולי ים ושפמנונים יכולים לזהות שדות חשמליים, אולם מאחר שהם אינם יכולים ליצור שדות חשמליים הם אינם מסווגים כדגי חשמל. דגי חשמל מייצרים את השדות החשמליים שלהם באמצעות איברי חשמל מיוחדים. הם בנויים מתאי שריר ועצב שעברו שינוי, ומותאמים במיוחד ליצור שדות ביו־חשמליים. שדות אלו חזקים יותר מהשדות שמייצרים באופן נורמלי השרירים או העצבים. בדרך כלל איברים אלו ממוקמים בזנבם של דגי החשמל או בשרירי החזה. הפלט החשמלי של האיבר הזה נקרא פריקת האיבר החשמלי. דג חשמל חזק הוא דג אשר פריקת איברו החשמלי היא מספיק חזקה כדי להמם את הטרף שלו. המשרעת עשויה להיות מ־10 ועד 600 וולט עם זרם של עד 1 אמפר. דוגמאות טיפוסיות לדגים כאלו הן צלופח חשמלי, שפמנוני חשמל וחשמלניים. מנגד, דג חשמל חלש מייצר פריקה במשרעת של פחות מ־1 וולט. זו עוצמה חלשה מידי כדי להמם טרף, אולם הדג משתמש בה כדי לנווט, לאתר אובייקטים (חישת מיקום חשמלית) ולתקשר עם דגי חשמל אחרים (תקשורת חשמלית). קליטת אותות החשמל מתבצעת באמצעות קולטני חישה ביולוגים הנקראים אלקטרורצפטורים. צורת הגל של פריקת האיבר החשמלי מתבטאת בשתי צורות כלליות, תלוי במין הדג. במינים מסוימים צורת הגל היא מתמשכת וכמעט סינוסואידלית (לדוגמה המינים; Apteronotus, Eigenmannia ,Gymnarchus). במינים אחרים, צורת הגל של פריקת האיבר החשמלי מורכבת מפולסים קצרים המופרדים במרווחים ארוכים יותר (לדוגמה המינים; Gnathonemus, Gymnotus, Raja). ישנן שתי קבוצות של דגי ים המסוגלים לייצר פולסים חשמליים חזקים: סדרת חשמלנאים (Torpediniformes) – נרקינידיים וחשמלניים משפחת האיצטגנוניים (Uranoscopidae) להלן טבלה (שמות מדעיים) של כל דגי החשמל הידועים במים מתוקים. המינים הידועים בישראל (ממשפחת החשמלניים והנרקידיים); במפרץ אילת: חשמלן מנומר (Torpedo panthera) חשמלן פרסי (Torpedo sinuspersici) חשמלן בן־טוביה (Heteronarce bentuviai) בים התיכון: חשמלן משויש (Torpedo marmorata) חשמלן עינוני (Torpedo torpedo) אלקטרורצפטור אמפולות לורנציני מערכת קו הצד מדיה וקבצים בנושא דג חשמל בוויקישיתוף מדוע דג החשמל אינו מחשמל את עצמו? הספרייה של מטח גם בעלי חיים משתמשים בחשמל, באתר מוזיאון המדע בירושלים העולם החשמלי של הדגים – דגי חשמל חלשים givatram.org וידאו דגי חשמל בגן החיות בתל אביב, יומני כרמל יוני 1950 (התחלה 2:23)
פאול לוקאץ'

פאול לוקאץ' (באנגלית: Paul Lukacs; ‏1915–1982) היה מחבר בעיות ברידג' ישראלי, שנחשב לאחד מהטובים ביותר בכל הזמנים, ואפילו הטוב שבהם. לוקאץ' נחשב על ידי רבים כשחקן הברידג' הטוב ביותר בכל הזמנים, שלא ליד שולחן הברידג', על פי הגדרתו של ויקטור מולו. לוקאץ' התמחה במיוחד בבעיות של Single Dummy. בעיות מסוג זה קרובות יותר למשחק הברידג' כפי שהוא משוחק בתחרויות מאשר בעיות מסוגים אחרים. יש הטוענים שטכניקת המשחק הנקראת Belladonna coup הוצעה על ידי לוקאץ' בבעיה שחיבר, עוד לפני שג'ורג'ו בלאדונה שיחק אותה בתחרות. לוקאץ' נולד ב-1915 בהונגריה. בתחילת שנות ה-30 של המאה העשרים שלטה נבחרת אוסטריה בברידג' העולמי. מתחרתה העיקרית הייתה נבחרת הונגריה. לאחר עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה ובאוסטריה התפזרו שתי הנבחרות, שמרבית שחקניהן היו יהודים. חלק מהשחקנים ברחו לארצות שונות. לוקאץ' עלה לישראל בשנת 1939 מאז חי בישראל משנת 1939 ועד יום מותו. הוא התגורר ברחוב הירקון בתל אביב. לוקאץ' היה מתמטיקאי וכישוריו האנליטיים הגבוהים באו לידי ביטוי גם במשחק הברידג'. הוא כתב באופן קבוע מאמרים לעיתון הנחשב The Bridge World. כתב מספר ספרים על בעיות ברידג'. הספר Spotlight on Card Play, שכתב ביחד עם רוברט דרבס (באנגלית Robert Darvas) הוא ספר בעיות ברידג' הראשון שפורסם אחרי מלחמת העולם השנייה ומתייחס לתהליך החשיבה של מומחי ברידג'. נכדו הוא הראפר והקומיקאי איתי לוקץ'. Test Your Play As declarer. נכתב ביחד עם JEFF RUBENS. Spotlight on Card Play. נכתב ביחד עם רוברט דרבס. Learn to play bridge. נכתב ביחד עם Eric C. Milnes. Bridge Hands for the Connoisseur. נכתב ביחד עם Eric C. Milnes. רם סופר, פסטיבל הברידג' הבינלאומי 2006, גיליון 5, ריאיון עם ד"ר מגדה פולדש(הקישור אינו פעיל), התאגדות ישראלית לברידג' Migry Zur-Campinella Paul Lukacs, שי פוגלמן, איתי לוקץ', באתר הארץ, 29 במרץ 2018
יוסף קונסטנט

יוסף קונסטנט (קונסטנטינובסקי) (בצרפתית: Joseph Constant;‏ 1892 – 3 באוקטובר 1969) היה פסל וצייר יהודי צרפתי - ארץ ישראלי. יוסף קונסטנט נולד ביפו בשנת 1892 לאחר שאימו נלוותה לאביו שעבד כמכונאי באוניה שעגנה בנמל זה. את ילדותו בילה קונסטנט באודסה. סבו שימש כאמן ואביו היה חרש מתכת וימאי. בשנת 1900 עברה המשפחה לאומן, שם החל קונסטנט להתנסות באמנות. ב-1907 הוגלה אביו וקונסטנט החל לעבד לפרנסתו במכונאות. ב-1914 הוא למד ציור ופיסול בבית הספר לאמנויות יפות באודסה. בשנת 1919, לאחר רצח אביו ואחיו בפוגרום, עלה לארץ ישראל על האוניה רוסלאן. עם הגיעו היה שותף להקמת קואופרטיב האמנים "התומר" יחד עם הציירים יצחק פרנקל, לב הלפרין, והציירת חד גדיא (מרים הרון), שביקש לקדם את האמנות המודרנית והאוונגרדית בארץ ישראל. לאחר כישלון הפעילות בא"י נסע למצרים ובשנת 1923 השתקע בפריז. שם רכש שם לעצמו בעיקר כפסל חיות (animalier). בפריז השתלב קונסטנט בפעילות האמנותית הערה והציג בתערוכות שונות וביניהן סלון הסתיו. הוא פרסם את הספר "אנשי 1905 ברוסיה" תחת שם העט מיכאל מאטווי (Michel Matveev). ספרו השני "הנרדפים" יצא לאור בשנת 1935 ואילו בשנת 1936 פורסם ספרו "המשפחה המוזרה", עליו זכה בפרס "דה-מאגו". בשנת 1962 רכש בית ברמת גן ושהה לסירוגין בישראל ובצרפת. הוא נפטר בפריז בשנת 1969. הגלריה נפתחה לקהל ב-1992 כגלריה לפיסול, ביוזמתה וניהולה של האוצרת אינה ארואטי, ובתמיכתו של מר חנן רוזן- ראש מחלקת התרבות והאמנות של עיריית רמת-גן. הגלריה לפיסול ע"ש יוסף קונסטנט, הוא המוסד היחיד בישראל שהציג בקביעות תערוכות פיסול: תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות. כ-4 תערוכות בשנה (בליווי קטלוגים). תערוכות הפיסול העמידו את היצירות בחומרים שונים שגויסו על ידי האמנים בגלום רעיונותיהם. האובייקטים המוצבים בפני הצופים ושידרו את המסרים המתבקשים מבחינה רעיונית ואמנותית במרחב אופקים מעמיק ומגוון. בתחילת שנת 2017, החליטה עיריית רמת-גן לסגור את פעילותה של הגלריה היחידה בארץ לפיסול לאחר פעילות של קרוב ל-120 תערוכות של מיטב אמני הפיסול בארץ, באוצרות של אינה ארואטי. יונה עץ אוסף בית טיכו, ירושלים בית קונסטנט ברמת גן גבריאל טלפיר, 100 אמנים בישראל, הוצאת גזית, תל אביב, 1971. קונסטנט 1892-1969, הגלריה לפיסול ע"ש יוסף קונסטנט, רמת גן, ללא תאריך (1992?). גדעון עפרת, יואב דגון, יוסף קונסטנט, מוזיאון הרצליה, המשכן לאמנות עין חרוד, 1989. מדיה וקבצים בנושא יוסף קונסטנט בוויקישיתוף יוסף קונסטנט, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל ביוגרפיה על יוסף קונסטנט - קונסטנטינובסקי גלריה לפיסול ע"ש יוסף קונסטנט, באתר עיריית רמת גן סיור מצולם בבית יוסף קונסטנט יצחק פרנל-פרנקל שחקנים,תלבושות ועיצוב במות ב"הבימה" ו"אהל" 1936-1949, הבימה: דפוס "חבצלת" הרצליה, 1993
חוק וין

חוק וין, או בשמו המלא: חוק ההסחה של וין, הוא חוק בסיסי בספקטרוסקופיה, העוסק בקרינת גוף שחור. במקורו, חוק וין היה חוק אמפירי שנגזר על ידי הפיזיקאי הגרמני וילהלם וין בסוף המאה ה-19 מתוך תצפיות בלבד. בשנת 1900, מקס פלאנק הציע תאוריה המסבירה את התופעה של קרינת גוף שחור, ובפרט גם את חוק וין. תאוריה זו, שבמובן מסוים הייתה הבסיס לתורת הקוונטים, נחשבת היום לתורה המקובלת לתיאור התופעה. חוק וין קובע: λ m a x = α T {\displaystyle \lambda _{max}={\frac {\alpha }{T}}} . כאן λ m a x {\displaystyle \lambda _{max}} הוא אורך הגל שבו נפלטת האנרגיה בעוצמה הרבה ביותר, T {\displaystyle T} היא הטמפרטורה של הגוף הקורן (במעלות קלווין), ו- α {\displaystyle \alpha } הוא קבוע פרופורציה הנקרא קבוע וין, שערכו הוא 2.898 × 10 − 3 [ m × K ] {\displaystyle 2.898\times 10^{-3}[m\times K]} . כך למשל, כדי להגיע לפליטה ששיאה במרכז התחום הנראה (אורך גל של כ-550 ננומטר), נדרשת טמפרטורה של כ-5300 קלווין. חוק וין חשוב לא רק בספקטרוסקופיה, אלא גם באסטרופיזיקה. החוק מסביר מדוע כוכבים חמים זוהרים בכחול (אורך גל קצר יותר), וכוכבים קרים זוהרים באדום (אורך גל ארוך יותר), במה שמכונה דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל. באמצעות חוק וין אפשר להגדיר טמפרטורת צבע. מדיה וקבצים בנושא חוק וין בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תמר חבלה

תמר חבלה היא חברה ישראלית להנדסה המתמחה בתחומי החבלה והעיסוק בחומרי נפץ למגוון מטרות. בין עיסוקיה: הריסת מבנים באמצעות חומרי נפץ, השמדת חומרי נפץ בביטחה, חציבה וכרייה באמצעות חומרי נפץ, חפירה וקידוחי עומק. כמו כן, החברה מספקת שירותי הדרכה וסימולטורים בנושאי עבודה עם חומרי נפץ עם דגש על גיהות ובטיחות בעבודה וכן שירותי אבטחה. בנוסף למתן שירותים בכל התחומים הקשורים לחומר נפץ עוסקת החברה גם במחקר וניסויי מעבדה בתחום הכוללים יצירת ומיטוב חומרי נפץ למטרות שונות, אמצעים לגילוי וזיהוי חומרי נפץ ויצירת מאגרי מידע בנושא. החברה הוקמה ב-1998 על ידי יוצאי צה"ל, בעיקר מחיל ההנדסה הקרבית, חטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל) ויחידות מובחרות בצה"ל. החברה משתפת פעולה עם צה"ל ומעבירה השתלמויות לקציני חיל ההנדסה הקרבית וחט"ל. בשנים האחרונות עוסקת חברת תמר בפיתוח פתרונות למלחמה במנהרות ההברחה של רצועת עזה. ב-2010 הוטל על חברת תמר חבלה לפוצץ סלע במשקל 800 טונות שהייתה סכנה שייפול על הכביש בירידה למכתש רמון. חברת תמר פוצצה את הסלע ב-27 באפריל 2010, הפיצוץ צולם בוידאו ושודר באתרי חדשות באינטרנט. ב-6 בנובמבר 2012 פוצצה החברה בית מלון נטוש בגובה 40 מטרים בבת ים. ב-21 באוגוסט 2015 פוצצה החברה את גשר מעריב לצורך בניית תחנת הרכבת הקלה בתל אביב.. חברת תמר הקימה ומנהלת את המעבדה הלאומית לזיקוקין די-נור. המעבדה הוסמכה על ידי מכון התקנים הישראלי, המוסד לבטיחות וגהות ומשרד הכלכלה, לבחינתם של הזיקוקין המיובאים ארצה. המעבדה משמשת כזרוע הביצועית של מכון התקנים בכל הנוגע למוצרים פירוטכניים וכן חברה בוועדות מומחים בתחום זה. בדיקות הזיקוקין נערכות בהתאם לתקנים האירופאים אשר אומצו בישראל. המעבדה עברה הכשרה במעבדה הלאומית לזיקוקין של צרפת (INERIS) ועובדת בשיתוף פעולה עם מעבדות הזיקוקין בסין ובצרפת. בין לקוחות החברה: משרד הביטחון, חברת החשמל, מפעלי ים המלח ומספר חברות הנדסה גדולות. אתר האינטרנט הרשמי של תמר חבלה דניאלה בוקור, אתר צה"ל, קציני מחלקת תורת חיל ההנדסה סיירו בחברת "תמר", באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 7 במרץ 2012 קשת רוזנבלום, למה סתם להרוס בניין כשאפשר לפוצץ אותו, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2012 פיצוץ בעזרת 18 טילי נ"ט: כך מצוק אדיר בדרום הפך לאבק, סרטון בערוץ "כאן חדשות", באתר יוטיוב (אורך: 02:19), 28 במרץ 2023 אילנה קוריאל, קריסה מרהיבה: צפו בפיצוץ סלע של 800 טונות, באתר ynet, 27 באפריל 2010. וידאו וידיעה, mako, ‏ 6 בנובמבר 2012. נועם דביר, היסטוריה בתל אביב: גשר מעריב פוצץ, באתר ynet, 21 באוגוסט 2015, nrg חדשות, תיעוד: פיצוץ גשר מעריב ממעוף הציפור, באתר nrg. ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסע 11 הערים

מסע 11 הערים (בהולנדית: Elfstedentocht) הוא אירוע של מרוץ תחרותי והחלקה עממית על גבי קרח טבעי, המתקיים בצפון הולנד. מסלול האירוע, באורך של כ-200 קילומטרים, מתקיים על גבי נהרות, אגמים ותעלות קפואים. הוא מתמשך בין 11 ערים היסטוריות במחוז פריסלנד בצפון המדינה. מטעמי בטיחות מוגבל מספר המשתתפים באירוע (200 בתחרות, 16 אלף בהחלקה העממית על הקרח) והוא מתקיים רק בחורפים שבהם מגיע עובי הקרח לאורך המסלול ל-15 סנטימטרים לפחות. על כן הוא יצא לפועל רק 15 פעמים, לראשונה ב-1909 ולאחרונה ב-1997. קיומו של האירוע מעורר התרגשות גדולה בהולנד ונוכח בו קהל צופים המונה עד ל-2 מיליון איש. החלקה על הקרח בין 11 הערים במחוז פריסלנד מוכרת בהולנד כבר מן המאה ה-18. הרעיון לאירוע נהגה על ידי פים מולייה (Pim Mulier), אחד מאבות הספורט ההולנדי. לאחר האירוע הראשון ב-1909 נוסדה "אגודת 11 הערים הפריזיות", המארגנת מאז את האירוע. מסלול האירוע מתחיל ומסתיים בקרבת לייוורדן, עיר הבירה של המחוז. האירוע נערך בשנים 1909‏, 1912‏, 1917‏, 1929‏, 1933‏, 1940‏, 1941‏, 1942‏ (שלוש פעמים במהלך מלחמת העולם השנייה), 1947‏, 1954‏, 1956‏, 1963‏, 1985‏, 1986‏ ו-1997. כמעט תמיד יצא האירוע לפועל בחדשים ינואר או פברואר. הביקוש להשתתפות באירוע גדול תמיד ממספר המקומות הזמינים, ועל כן נערכת הגרלה בין המבקשים להשתתף בו. כאשר מגיע עובי הקרח למידה הדרושה מתחיל האירוע בתוך 48 שעות. נשים הורשו להשתתף בתחרות המקצועית של האירוע לראשונה רק ב-1985. האירוע יצא לפועל במשך השנים בטמפרטורות שנעו בדרך כלל בין אפס ל-12 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. האירוע של 1963 הפך לאגדה לאחר שרק 69 מבין 10,000 משתתפים הצליחו לסיים את ההחלקה על המסלול עקב תנאי מזג אוויר קשים - קור של 18 מעלות צלזיוס מתחת לאפס ורוח עזה. מנצח התחרות באותה שנה הפך לגיבור לאומי. לעומת זאת, אירוע 1985 נקטע באיבו עקב הפשרת הקרח. משך זמן סיום המסלול באירוע הראשון היה 13 שעות ו-50 דקות. זמן זה הלך ופחת עם השנים בעקבות שיפורים בציוד ובאימונים של המשתתפים והגיע ב-1997 ל-6 שעות ו-49 דקות. כיוון שהאירוע הוא כה נדיר, מעוררים סיכויי קיומו עניין רב, התרגשות ותשומת לב תקשורתית גדולים בהולנד מדי חורף, והם דוחקים מפניהם כמעט כל עניין אחר. כאשר מוכרז על קיום האירוע מתקבץ בפריסלנד קהל צופים רב, הנהנה מאווירת הפסטיבל המתעוררת סביבו. הערב שלפני תחילת האירוע זכה לשם "ליל ליווארדן" ובו מתקיימת בעיר מסיבת רחוב ענקית. מאז 1912 מתקיים גם "מסע האופניים של 11 הערים", אך בהיותו בלתי תלוי בעובי הקרח הוא יצא לפועל מאז כמעט בכל שנה. האירוע, המתקיים בפריסלנד סמוך לחג הפסחא, פופולרי מאוד גם הוא בהולנד. מטעמי בטיחות הוא חדל להתקיים כתחרות ומתרחש כאירוע עממי בלבד. אורך המסלול שלו הוא 240 קילומטרים וההשתתפות בו מוגבלת ל-15 אלף משתתפים. סרט וידאו של מרוץ 1954 (קריינות בהולנדית) פסל לכבוד האירוע המוצב בליווארדן. שמות המנצחים בכל התחרויות חרותים על גבי בסיס הפסל אתר האינטרנט הרשמי של מסע 11 הערים (בהולנדית) אתר אגודת 11 הערים הפריזיות (בהולנדית) המירוץ המרהיב על הקרח שקדוש להולנדים בסכנת הכחדה. הסיבה: התחממות כדור הארץ, באתר הארץ, 12 בפברואר 2019