laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלן ווטס

אלן וילסון ווֹטס (באנגלית: Alan Watts;‏ 6 בינואר 1915 – 16 בנובמבר 1973) היה פילוסוף וסופר בריטי, מרצה על זן, תאולוגיה ותרבות המזרח לקהל המערבי. בעל דוקטורט בדתות. הוא נודע כמי שהכניס דתות מזרחיות לשיח במערב, בפרט הינדואיזם, בודהיזם ודאואיזם. ווטס נולד בצ'יזלהרסט שבאנגליה והתחנך בבית הספר שליד הקתדרלה של קנטרברי. לאחר שהחל את דרכו בלימודי כמורה, נחשף בגיל 16 לכתבים בודהיסטים שונים והחליט לשנות את יעודו. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עזב את אנגליה בעקבות אשתו האמריקאית, למד בסמינר כמרים והתמנה לכומר יועץ לסטודנטים באוניברסיטת נורת' ווסטרן. בעקבות ניהול אורח חיים חופשי מדי, הוצא מן הכנסייה הפרסבטריאנית, ועבר לפעול בעיקר במערב ארצות הברית. הוא למד במשך שנים רבות את הבודהיזם, הזן ותורות מזרחיות שונות. הוא נודע בפופולריות שלו בקרב קהל מערבי, בעיקר בזכות היכולת שלו לפשט טקסטים ותורות מורכבות. עקב כך, רכש לעצמו במהלך השנים קהל מאזינים של מיליונים. הוא כתב יותר מ-25 ספרים, ומאמרים רבים נוספים (כולל בפלייבוי), בהם עסק בהשוואה בין הדתות השונות ובין הנצרות והמדע המודרני. בין הנושאים שעליהם כתב: זהות אישית, טבעו של היקום, משמעות החיים, קונספטים שונים של אלוהים ואלוהות והרדיפה אחרי אושר. הוא השתמש בכתביו בידע הרב שלו בפילוסופיות זן בודהיזם, טאואיזם, הינדואיזם ונצרות. בנוסף הוא רכש ידע מתחומי המדעים המדויקים. אלן ווטס העיד על עצמו כפילוסוף שמטרתו העיקרית היא ההשוואה בין התרבות המערבית לתרבות המזרחית. השוואה של שתי תרבויות שונות ואינטליגנטיות, כך לדברי ווטס, יוצרת נקודת מבט מושכלת בנוגע להנחות הבסיסיות שמלוות אדם לאורך חייו. הוא דחף את מאזיניו וקוראיו לבחון את ההנחות הבסיסיות שמלוות אותם בחייהם, ולהישאר רק עם האמונות שמשרתות אותם ואת הסביבה שנמצאת סביבם. כמו כן היה מרצה פופולרי ולימד מדיטציה לקהלים שונים. הייתה לו השפעה רבה על "ילדי הפרחים" אשר חלק גדול מהשכלתם אודות זן בודהיזם רכשו מהרצאותיו וספריו. היה ידידו של טימותי לירי ונטל חלק בהתנסויות הסמים שלו. טבע, גבר ואשה; עברית: אלי ארום, רינה צאלים, תל אביב: דע, 1958. (Nature, Man, and Woman) דרך הזן; תרגום מאנגלית: אהוד תגרי, תל אביב: חרגול; עם עובד, תשס"ט 2008. (The way of Zen) דאו – דרך הנהר; קליגרפיה: לי צ’י-צ’אנג ; מאנגלית: דרור בורשטיין, תל אביב: בבל, תש"ע 2010. (Tao: The Watercourse Way) טבע התודעה; מאנגלית: ניר חכם, דיאלוג; 2017. החוכמה שבחוסר הביטחון: מסר לעידן החרדה, כתר הוצאה לאור, 2021 אלן וילסון ווטס (1915-1973), דף שער בספרייה הלאומית אלן ווטס, ברשת החברתית Goodreads The Alan Watts Archive Alan Watts Podcast - פודקסטים Alan Watts Online - Project Unicorn Watts essay on Nothingness "Alan Watts Theatre" - audio recordings of Watts set to animations by Trey Parker and Matt Stone, the creators of South Park Alan Watts Lectures and Essays Audio, video, essays and articles - resources from deoxy.org הספר "דרך הזן", הוצאת חרגול, 2009 תרגום פרק ראשון ושני מתוך "הספר על הטאבו שאוסר עליך לדעת מי אתה" תומר פרסיקו, על הספר "דרך הזן" של אלן ווטס, בלוג באתר "רשימות", 20 בפברואר 2009 תומר פרסיקו, הדרך זן, בלוג באתר "רשימות", 19 בדצמבר 2006 שאול בן שושן, אין מקום אחר, באתר ישראל היום, 8 באוגוסט 2019 ינון ירוס, "החוכמה שבחוסר הביטחון" של הגורו הרוחני אלן ווטס שומר על רלוונטיות, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2021
החלוץ (כתב עת)

החלוץ היה כתב עת עברי משכילי בעריכת יהושע השל שור (יה"ש), שיצא לאור בהפסקות בשנים 1852–1889. בכתב העת הופיעו מאמרים פובליציסטיים ומחקריים בתחום חכמת ישראל, שמגמתם ביקורת חריפה על התלמוד, ההלכה והרבנים. כותרת המשנה של כתב העת הייתה "החלוץ העובר לפני עם ישראל למלחמת הדת והתושיה", ובשער בגרמנית הופיעה הכותרת "Wissenschaftliche Abhandlungen über Jüdische Geschichte, Literatur, und Alterthumskunde" ("מאסף מדעי על היסטוריה, ספרות וידיעת העבר של היהדות"). היוזמה להוצאת כתב העת הייתה של שור ושל ידידו הסאטיריקן יצחק ארטר. ארטר כתב את "תולדות החלוץ", מאמר פרוגרמטי שהסביר את הצורך בכתב העת, אך נפטר מספר חודשים לפני שיצא לאור הגיליון הראשון, ושור לקח על עצמו את השלמת המאמר ואת עריכת כתב העת. פרסומים קודמים של משכילי גליציה נגעו בבעיות חברתיות רק לעיתים רחוקות והתמקדו בחכמת ישראל; כמו כן, נקטו לרוב בעמדה זהירה וביקרו בחריפות את הקבלה והחסידות, אך נמנעו מהתנגשות עם ההנהגה הרבנית. בניגוד להם, 'החלוץ' עסק בריש גלי בחליי החברה היהודית, כמו עוני ונחשלות, תקף את הרבנים כבורים שונאי קדמה ועסק בבחינה ביקורתית מאוד של הספרות ההלכתית. שור נזף ברבנים על כך שהם מסרבים לאשר עוד היתרים שונים לעקוף את איסורי השבת, דבר שפגע ביכולת הפרנסה של הציבור, והצהיר על הצורך ל”להוריד בכל יכולתי את כבוד התלמוד ולחלל קדושתו בעיני ההמון הרב, אשר יעריצוהו ויקדישוהו עד היום, למען יפרקו עולו מעל צווארם”. הוא כתב כי ההתרופפות הניכרת בשמירת מצוות מעידה כי גם היהודים הפשוטים אינם נאמנים עוד לדת, וכי יש לחדשה אם רוצים שתשרוד. בגיליון הבכורה פרסם גם סקירה על המסורה, אחד המאמרים הראשונים בעברית שעסקו בחקר המקרא, תחום שהעיסוק בו בקרב יהודים היה בעיקר בגרמניה ובשפה הגרמנית וטרם הגיע למזרח או נכתב בעברית. בכרכים הראשונים השתתפו כמה מידידיו של שור ומשותפיו להשקפת עולמו, ובהם אברהם קרוכמל, יצחק שמואל רג'יו ומשה שטיינשניידר, אך בכרכים האחרונים כתב שור לבדו את כל התוכן. "החלוץ" היה הקיצוני שבכותבי הביקורת נגד האורתודוקסיה, נגד רבנים בני הזמן ואף נגד משכילים מתונים (כגון שי"ר, זכריה פרנקל ור' צבי הירש חיות). רבים מן המשכילים הסתייגו ממנו ואף נכתבו כמה חיבורי ביקורת חריפים נגדו, שעליהם השיב שור בחריפות לא פחותה. ואולם "החלוץ" השפיע על הדור הבא של הפועלים לתיקונים בדת במזרח אירופה, ובראשם יהודה ליב גורדון ומשה ליב ליליינבלום. כתב העת יצא לאור כשנתון, אך בהפסקות רבות: כרכים א-ג הופיעו בלבוב, 1852–1856 ד-ו, ברסלאו, 1859–1861 ז-ח, פרנקפורט, 1865–1869 ט-יא, פראג, 1873–1880 יב-יג, וינה, 1887–1889 מהדורת צילום של "החלוץ" עם מפתחות יצאה לאור ב-1972 בירושלים. בשם "החלוץ" נקראו גם כמה כתבי עת של תנועת "החלוץ". כרכים א'-ב' (1852-1853), ג'-ד' (1857-1859), ה'-ז' (1860-1865), ז' בנפרד (1866), ח'-י', י"א-י"ג. "החלוץ", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
מונומנט לאינטרנציונאל השלישי

"מונומנט לאינטרנציונאל השלישי" או "המגדל של טאטלין" (The Monument to the Third International) היא כינוייה של אנדרטה אשר תוכננה על ידי הפסל והארכיטקט הרוסי ולדימיר טאטלין בשנת 1919. היא נחשבת לאחת מן הדוגמאות הבולטות של האמנות הקונסטרוקטיביסטית. בדצמבר שנת 1920 הציג טאטלין מודל עץ של האנדרטה בכינוס השמיני של הקונגרס הסובייטי. היות שהמבנה לא נבנה מעולם, הוא ידוע מתיעוד המודל ומשרטוטים שלה. המבנה, תוכנן על ידי טאטלין בהזמנת המחלקה לאומנויות של ברית המועצות. האנדרטה נועדה לעמוד בפטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג) ולשמש כאנדרטה וכמטה של ה"קומינטרן" - האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות, אשר היה ידוע בשמו המלא: "האינטרנציונל הקומוניסטי" או "האינטרנציונל השלישי". טאטלין תכנן את המבנה מחומרים תעשייתיים כגון ברזל, פלדה וזכוכית. צורת הבנייה עוצבה בהשפעת תכנונו של מגדל אייפל (1889), אשר נבנה פלדה בעזרת מסבכים שהקנו לו יציבות רבה תוך שימוש בחומר מועט באופן יחסי. המגדל תוכנן לגובה של 400 מטר, כ-100 מטרים גבוה יותר ממגדל אייפל. צורתו של המגדל - מבנה לולייני הפורץ אל החלל - נועד לסמל את המודרניות והקידמה של החברה הסוציאליסטית שלאחר מהפכת אוקטובר. בנוסף לסמליות זו חולק המגדל לשלושה מבנים גאומטריים אשר נועדו להסתובב במהירויות שונות ולהשלים סיבוב אחת לשנה, לחודש או ליום. בתחתית המגדל תכנן טאטלין מבנה קובייתי אשר נועד לשמש כאולם כנסים והרצאות. תכנונו האוטופי של המגדל שיקף את החזון של האמנות הקונסטרוקטיביסטית ואת הרצון לתואם בין צורתו של המגדל להיבטים הפונקציונלים של תפקודו כמבנה. טאטלין קיבל עבור בניית המגדל הקצבה של כ-700 אלף רובל, סכום שהספיק לבניית המודל בלבד. מודל זה נהרס ובשנת 1925 הקים טאטלין מודל נוסף, עבור התערוכה הבינלאומית אשר התקיימה בפריז בשנה זו. מדיה וקבצים בנושא מונומנט לאינטרנציונאל השלישי בוויקישיתוף Britt, David (ed.), Modern Art, Thames and Hudsons, London, 1989, p.199 ראו: הדגם לאנדרטת האינטרנציונל השלישי מאתר "מפגשים מהסוג החזותי". הדס, נורית, עיונים באמנות המאה העשרים, אורט ישראל, תל אביב, 1999, עמ' 162.
ועדת הייקראפט

ועדת הייקראפט (באנגלית: Haycraft Commission of Inquiry) הייתה ועדת חקירה שהוקמה ביוזמת הבריטים ב-1921, בעקבות מאורעות תרפ"א, ומטרתה לחקור את הסיבות שהובילו למאורעות. בראש הוועדה עמד השופט סר תומאס הייקראפט, שעמד בראש בית המשפט העליון של ארץ ישראל שתוארו Chief Justice (במינוח העברי של אותם ימים "זקן השופטים"). בתום שמיעת העדויות של כל הצדדים פורסמו מסקנות הוועדה: לגבי הערבים טענה הוועדה, כי אמנם הערבים פתחו במאורעות, אולם ההתפרצות נבעה כתוצאה מחשש אמיתי בקרב הערבים לפגיעה בפרנסתם. הוועדה טענה כי הערבים חוששים משינוי האופי הערבי של ארץ ישראל, מהשתלטות היהודים על האדמות ומאותם צעירים בעלי תפיסה קומוניסטית. המסקנות היו כי כל עוד הבריטים ימשיכו לעודד עלייה יהודית באמצעות אישורי עלייה והתיישבות יהודית, תימשך אלימות הערבים. מסקנות אלו חיזקו את הקיצונים הערבים. במקביל בעיתונות הערבית ובעיתונות האנגלית הופיעו מאמרים קיצוניים נגד העולים הקומוניסטים שמסכנים את האינטרסים הבריטיים באזור. את מנהיגי "ועד הצירים" מבקר הדו"ח על כך שהם נתנו פרשנות קיצונית לכתב המנדט מזו שניתנה על ידי הממשלה הבריטית. בסיום הדו"ח נכתב -"צריך להסביר למהגרים את זאת! תהיינה תביעותיהם הדתיות וההיסטוריות אשר תהיינה - סוף סוף הן מחפשים הם בית בארץ שלפי שעה יש בה רוב ערבי, וכי עליהם להאחז בעמדה של מתינות כלפי העם אשר בקרבו רוצים הם בוודאי לשבת בשלוה ובידידות. מצד שני צריכים נכבדי הערבים להסביר די באר לערבים, שבשום אופן אין כפרה למעשי רצח, שוד, כפייה וביזה." מסקנות הוועדה הובילו לפרסום הספר הלבן הראשון בשמו של צ'רצ'יל. במקביל להוצאת הספר הציע הרברט סמואל לערבים להקים "מועצה מחוקקת". ב"מועצה המחוקקת" ישבו יהודים, ערבים ובריטים. היהודים קיבלו את הרעיון אולם הערבים סירבו לקבל קיום יהודי בא"י. לאחר דחיית רעיון ה"מועצה המחוקקת", פורסם הספר הלבן הראשון. אוסף ועדת החקירה לעניין מאורעות תרפ"א שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים. כתב המינוי של הוועדה – המצב ביפו – ועדת חקירה, הארץ, 9 במאי 1921. אוסף ועדת החקירה לעניין מאורעות תרפ"א בספרייה הלאומית
ASP.NET AJAX

ASP.NET AJAX, אשר בעבר הוכרה כ-Atlas (בשלב הפיתוח), היא חבילת הרחבות ל-ASP.NET מבית מיקרוסופט אשר מאפשרת יישום פונקציונליות Ajax ביישומי ASP.NET. החבילה שוחררה בינואר 2007. בעזרת החבילה ניתן ליצור יישומי ווב ב-ASP.Net 2.0, אשר יכולים לעדכן מידע בדף ללא צורך ברענון מלא של דף הווב. יחד עם ASP.NET AJAX יצא לאור בפרויקט הקוד הפתוח CodePlex סט של פקדים בשם AJAX Control Toolkit. אתר האינטרנט הרשמי של ASP.NET AJAX האתר הרשמי של AJAX Control Toolkit מדריך מלא בעברית על ASP.NET AJAX סרטים מלאים להסברת AJAX ערך זה הוא קצרמר בנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'וליאן מק

ג'וליאן ויליאם מק (בשם מלא באנגלית: Julian William Mack;‏ 19 ביולי 1866 – 4 בספטמבר 1943) היה משפטן יהודי-אמריקאי ומנהיג ציוני. מק נולד בסן פרנסיסקו, ארצות הברית וגדל בסינסינטי. הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1887, וקיבל מלגת לימודים להמשך לימודיו באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת לייפציג. בשנים 1890–1895 הוא עבד כעורך דין עצמאי בשיקגו. בשנת 1895 התמנה מק לפרופסור למשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן; היה זה מינוי יוצא דופן לאדם בגילו הצעיר, והוא העיד על בקיאותו הרבה של מק ועל ההערכה הרבה לה זכה בקרב עמיתיו למקצוע. בשנת 1902 הוא עבר לאוניברסיטת שיקגו בה לימד עד שנת 1940. לאחר כמה שנים התמנה לדיקן הקתדרה למשפטים באוניברסיטת שיקגו. בשנת 1903 התמנה מק לשופט באילינוי ובהמשך כיהן כשופט בית המשפט לערעורים. בימי מלחמת העולם הראשונה החל מק לגלות עניין בבעיה היהודית. הודות למגעיו עם אישים ציוניים כשמריהו לוין, אהרן אהרנסון והנרייטה סאלד, התקרב מק לרעיון שיבת העם היהודי לארצו. בשנת 1918 נבחר לנשיא ההסתדרות הציונית באמריקה, הגוף הציוני החשוב ביותר בקרב יהודי ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד שלוש שנים, ובמהלכן תרם רבות למפעל הציוני וגייס תורמים רבים להתיישבות בארץ ישראל. הודות להשפעתו הנרחבת, חדרה התנועה הציונית לחוגים נרחבים ברחבי ארצות הברית. פעילותו בימי ועידת השלום בוורסאי הייתה חשובה מאין כמוה. הוא היה חסיד נלהב של רעיון הבית הלאומי היהודי, ובעזרת תפקידו הרם כשופט הצליח לבסס את הגישה היהודית. בהמשך היה מק חבר האופוזיציה של ברנדייס בהסתדרות ציוני אמריקה, ובאפריל 1928 היה יושב ראש של ועידה של האופוזיציה שהתקיימה בוושינגטון. בשנת 1941 עלה על הקרקע ברמות מנשה קיבוץ השומר הצעיר להתיישבות שיתופית "לשחרור-מצפה השרון". ועדת השמות המרכזית החליטה עוד בימי חייו של מק לקרוא על שמו את הקיבוץ הצעיר. הקיבוץ נקרא "רמת השופט" לכבודו של ג'וליאן מק, כשם שקיבוץ עין השופט הסמוך קרוי על שם השופט לואי ברנדייס. ג'וליאן מק נפטר בגיל 77 בניו יורק. באותו שבוע נערך טקס לזכרו בקיבוץ רמת השופט. בכנס השתתפו אברהם הרצפלד וגולדה מאירסון. תרומתו של ג'וליאן מק למפעל הציוני היא בעלת ערך משמעותי. יכולתו לעורר את יהדות ארצות הברית, שהייתה התפוצה המבוססת ביותר כלכלית, לתרום ולחזק את בניין הארץ, העמידה אותו בשורה הראשונה של אנשי הציונות האמריקאים. מדיה וקבצים בנושא ג'וליאן מק בוויקישיתוף Julian William Mack, History of the sixth circuit יוליאן ויליאם מק (1866-1943), דף שער בספרייה הלאומית תשובה לוועידת האופוזיציה באמריקה, דבר, 24 במאי 1928 שמות לישובים חדשים, דבר, 8 ביולי 1940 אזכרה לג'וליאן מק ברמת השופט, דבר, 2 בדצמבר 1943
פובליוס ונטידיוס בסוס

פובליוס ונטידיוס בסוס (בלטינית: Publius Ventidius Bassus ‏? - 38 לפנה"ס) היה איש צבא רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה. בסוס נולד בפיקניום. הוא נלחם כנגד רומא במהלך מלחמת בעלות הברית שפרצה בשנת 91 לפנה"ס ונלקח בשבי על ידי הצבא הרומאי והוצעד בטריומף של גנאיוס פומפיוס סטראבו בשנת 89 לפנה"ס. את שנותיו הבאות בסוס בילה כמגדל פרדות ככל הנראה לצורכי הלגיונות. ככל הנראה בזמן זה הוא הצליח ללכוד את תשומת לבו של יוליוס קיסר והצטרף לצבא הרומאי בזמן מלחמת גאליה (למרות שלא ידוע לנו דבר על מעשיו בזמן המלחמה). כתוצאה מתמיכתו של קיסר, שלקח את בסוס תחת חסותו, הוא עלה לגדולה בזמן מלחמת האזרחים בין קיסר לגנאיוס פומפיוס מגנוס. הוא שירת כטריבון הפלבס והפך לחבר הסנאט ושירת כפראיטור בשנת 44 לפנה"ס. כמו כן הוא התמנה לפונטיפקס. אחרי הירצחו של קיסר באידו של מרץ 44 לפנה"ס בסוס צידד במרקוס אנטוניוס במאבק הפנימי שנוצר בעקבות הרצח. הוא גייס בשביל אנטוניוס שלושה לגיונות לשימוש בקרב מוטינה כנגד אוקטביוס וכוחות הסנאט. אחרי הפיוס בין אנטוניוס לאוקטביוס בסוס מונה למשרת הקונסול של שנת 43 לפנה"ס. בעקבות הניצחון על רוצחיו של קיסר בקרב פיליפי, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס (לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה) התחילו לפעול כנגד אוקטביוס בניסיון לבסס את משפחתם כשליטים היחידים ברומא. הם עשו זאת על ידי ניסיון לשבש את הקצאת הקרקעות לווטרנים של צבא אוקטביוס. הניסיון שלהם נכשל והם נדחקו לפרוסיה (כיום פרוג'ה שבאיטליה) שם כוחותיו של אוקטביוס הטילו עליהם מצור. בסוס וגאיוס אסיניוס פוליו ניסו להעביר להם סייעו אולם דרכם נחסמה על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה וקווינטוס סלבידינוס רופוס, שהצליחו לדחוק אותם לפולגיניום (כיום פוליגנו שבאיטליה) והטילו עליהם מצור. עם כניעתו של לוקיוס אנטוניוס בסוס ושאר מצביאיו של אנטוניוס נטשו את צבאותיהם והתפזרו לכל עבר. לאחר הפלישה של האימפריה הפרתית לפרובינקיות המזרחיות של רומא בשנת 40 לפנה"ס, ניתן לבסוס הפיקוד על מספר לגיונות, והוא נשלח למזרח להביס את הפרתים. בסוס נחל ניצחון מוחץ כנגד הפרתים, הצליח להרוג את קווינטוס לביינוס שהיה מפקד הפלישה בקרב ולכבוש מחדש את כל הפרובינקיות המזרחיות. למרות ניצחונותיו בסופו של דבר אנטוניוס הדיח את בסוס מתפקידו, ככל הנראה בגלל קנאה בהצלחתו או חשד לשחיתות מצידו. בסוס חזר לרומא ונערך לו טריומף בעקבות הישגיו בשדה הקרב. בסוס נפטר בשנת 38 לפנה"ס. מדיה וקבצים בנושא פובליוס ונטידיוס בסוס בוויקישיתוף פובליוס ונטידיוס בסוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דיו קסיוס (היסטוריה רומאית, ספר 48, פרק 41, סעיפים 5-4) כותב שפובליוס ונטידיוס הניס את מתתיהו אנטיגונוס השני, מלך יהודה, מארצו וכבש אותה ללא קושי, ושהוא קנס אותו משום שהגיש עזרה לפאקורוס, בנו של המלך שפיקד על הצבא הפרתי.
רמיש

רְמֵישׁ (בערבית: رميش, הגייה: רְמֵישׁ וגם רְמַיְשׁ) הוא כפר בדרום לבנון, בנפת בינת ג'בייל שבמחוז א-נבטיה, כשני קילומטרים מהגבול עם ישראל, ליד היישובים הישראליים מתת ונטועה. בכפר כ-7,000 תושבים – נוצרים מרונים. הכפר משתרע על גבעות שגובהן נע בין 560 ל-650 מטר מעל פני הים. אקלים הכפר ים תיכוני ובמקום מטעי טבק. בכפר מרפאת עזרה ראשונה של הצלב האדום. בסוף המאה ה-19 ביקר בכפר המטייל והחוקר הצרפתי ויקטור גרן וכתב: ”ברמיש חיים חמש מאות מארונים, כולם עניים מרודים, כמוהם כשלושת הכמרים המשרתים בכנסיית הכפר. כמו פלחים רגילים מעבדים אף הכמרים האלה את האדמה במו ידיהם כדי לספק את צורכיהם ואת צורכי משפחותיהם, שהרי הם נשואים כמקובל אצל הכמרים המארונים. הכפר הזה חדש יחסית, אכן לפי דברי זקניו טרם מלאו לו מאה וחמש שנים. [...] ברם הכפר הזה תופס אל נכון את מקומו של אחר שקדם לו בהרבה [...]”. במלחמת לבנון השנייה רוב תושבי הכפר עזבו את בתיהם. מחבלי חזבאללה ניצלו את העבודה כי אוכלוסיית הכפר נוצרית וצה"ל נמנע מלתקוף כפרים נוצריים וירו מהכפר רקטות קטיושה לעבר צפת ויישובי הסביבה. מספר פעמים הצליחו צעירים מקומיים למנוע את הירי, בין המחבלים לתושבים התפתחה תגרה שבסופה סולקו המחבלים מהכפר. כמו כן, במהלך הלחימה נפצעו ארבעה חיילי האו"ם כשפגז של טנק ישראלי פגע בעמדתם סמוך לכפר. הארבעה, אזרחי גאנה פונו לבית החולים של יוניפי"ל בנקורה. מדיה וקבצים בנושא רמיש בוויקישיתוף ספיר ליפקין, ‏הכפר הנוצרי בדרום לבנון שמתנגד למלחמה - ותוקף את חיזבאללה, באתר ‏מאקו‏, 2 באפריל 2024 ויקטור גרן, תרגום: חיים בן־עמרם, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ ישראל, כרך ז': הגליל (ב), ירושלים: יד יצחק בן־צבי, תשמ"ז, עמ' 46-47 חגי הוברמן, מלחמת לבנון – גרסת חזבאללה, באתר הצופה יובל אזולאי, אלוף בן, עמוס הראל, הסוכנויות, צה"ל: הושלם כיתור בינת ג'בייל; ארבעה חיילים נפצעו קל בקרבות הבוקר, באתר הארץ, 23 ביולי 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בלבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מונמבסיה

מונמבסיה (ביוונית: Μονεμβασία) היא עיירה עתיקה בלקוניה בפלופונסוס בדרום יוון, ובה מתגוררים כ-4,000 איש.[דרוש מקור][דרושה הבהרה] העיירה שוכנת על סלע ענק בגובה של 300 מטר ובאורך של 1,800 מטר המחובר לחוף בטומבולו (רצועת יבשה צרה ונמוכה) שעליו סלול כביש צר. שם המקום מורכב מהמילים moni "יחיד" ו-emvasi "כניסה", ואכן רק כניסה אחת מובילה אל העיירה הבנויה במורדות הדרומיים של הסלע. המקום מזכיר את סלע גיברלטר ולכן הוא מכונה גיברלטר של המזרח או הסלע. העיירה נוסדה במאה ה-6 על ידי פליטים שברחו מפני פלישת הסלבים. עד 1471[דרושה הבהרה] נשלט האזור בידי האימפריה הביזנטית ולאחר מכן על ידי הוונציאנים והעות'מאנים. ב-1 באוגוסט 1821 נכבש המקום על ידי היוונים במסגרת מלחמת העצמאות היוונית. בשנים האחרונות התפתח האזור מבחינה תיירותית אם כי בעיירה עצמה מתגוררים פחות ממאה איש. בעיירה בתי אבן עתיקים עם גינות קטנות, רחובות צרים המרוצפים באבנים קטנות, כנסיות רבות, שבהן בולטת כנסיית אגיה סופיה, וכן המבצר הוונציאני שנבנה במאה ה-16. לאחר רפורמה של שנת 2011 לשטח העיירה סופח כפר אסופוס. אתר האינטרנט הרשמי של מונמבסיה מדריך תיירות למונמבסיה מונמבסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ביוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לזר לגין

לזר יוסיפוביץ' לַגִין (ברוסית: Лазарь Иосифович Лагин) הוא שם העט של אליעזר "לזר" יוסיפוביץ' גינזבורג (Гинзбург;‏ 4 בדצמבר 1903 – 4 ביוני 1979), סופר משורר וסאטיריקן יהודי-סובייטי, שכתב ברוסית. לגין נולד בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). בהמשך עברה משפחתו להתגורר במינסק. לזר היה ילד מחונן - סיים בית ספר תיכון רוסי בגיל 15. בגיל 15 הצטרף אל הנוער הקומוניסטי, בגיל 16 התנדב לצבא האדום ונטל חלק במלחמת האזרחים. כשהיה כבן 18 החל לפרסם מיצירותיו ברוסית (הוא העדיף ליצור ברוסית על נפי יידיש): שירה, סיפורת, פיליטונים ומאמרים, בעיתונות הקומוניסטית. דבריו עוררו עניין בצמרת התרבותית והוא הוזמן למוסקבה. בשנת 1928 הגיע לגין למוסקבה והצטרף למערכת היומון החשוב "פראבדה", וכן למערכת העיתון הסאטירי הידוע "קרוקודיל". הוא פרסם אגדות לילדים, סיפורי קסם וכשפים, סאטירות חריפות, והכל ברוח השלטון הסובייטי האדוק. לגין הפך לסופר מוכר ידוע ופופולרי ברחבי ברית המועצות, והתכחש ליהדותו. ספרו המפורסם ביותר – "חוטביץ' הזקן" (Старик Хоттабыч) פורסם בשנת 1937 (קיימת טענה, שרוב העבודה בוצע על ידי סופר אלכסנדר קרון - שם בדוי של אלכסנדר קריין[דרוש מקור]). על בסיס ספרו בשנת 1956 צולם סרט שזכה לפופולריות רבה. במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לשירות הצבאי. הוא היה כתב צבאי בצי הים השחור. השתתף בקרבות להגנת אודסה וסבסטופול, קרבות לשחרור נובורוסייסק וקרץ'. את המלחמה סיים ברומניה ככתב צבאי של שייטת הדנובה. בשנת 1947 הוא פרסם ספר זכרונות ביידיש "מײַנע פֿרײַנט שװאַרצימישע קריגער: פֿראָנט-נאָטיצן". בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פרסם לגין ספרי מדע בדיוני רבים, שנפוצו במהדורות רבות. הרפובליקה העצמאית של בלארוס הוציאה בול דואר מהודר לזכרו. מכל יבולו הספרותי עובד לעברית רק ספר אחד משלו, בידי דוידה קרול. סודו של אילן, או, תעלולי הוטבי הקוסם (ברוסית - חוטביץ' הזקן; יעקב רוזנברג לפי ספרו של א’ לגין; כתבה: דוידה קרול; ציורים: איטה משי), תל אביב: יבנה, תשל"ב-1972. מדיה וקבצים בנושא לזר לגין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לזר לגין ל. לגין (1903-1979), דף שער בספרייה הלאומית לזר לגין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לזר לגין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לזר לגין, באתר MusicBrainz (באנגלית) Vitaly Charny, Lazar Lagin ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מטרואה

אד"מ/א/ק מָטָרוֹאה (באנגלית: R.M.S./S.S Mataroa) הייתה האונייה הראשונה שהביאה עולים לארץ ישראל אחרי מלחמת העולם השנייה. נוסעיה היו פליטי שואה, כולל ילדי בוכנוואלד, קבוצת ילדים ניצולי מחנה הריכוז בוכנוואלד וקבוצת ילדים שהוסתרו בתקופת המלחמה בצרפת ובשווייץ. הספינה נבנתה ב-1921 בבלפסט ונקראה "סופוקלס" (אנ'). הספינה אורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' בעזרת הצבא האמריקאי ובתיאום עם ממשלת המנדט הבריטי. מטרואה קיימה שתי הפלגות בשנת 1945. ההפלגה הראשונה יצאה ב-7 ביולי והשנייה ב-3 בספטמבר. בין הפליטים שהפליגו באונייה היה ילד בן שמונה בשם לולק, ישראל מאיר לאו, שלימים הפך הרב הראשי של מדינת ישראל, ילד אחר בשם סנדרו טוט, לימים צבי ינאי, מנכ"ל משרד המדע, ילד נוסף בן שמונה בשם לונק, אריה זלינגר, לימים מאמן נבחרות אולימפיות בכדורעף (ארצות הברית והולנד) איתן זכה במדליות אולימפיות, אוטו ז'ינייבסקי, מראשי מחתרת היהודים בתנועת ההתנגדות הצרפתית ופרופ' אריאל כהן, לימים מ"מ ראש העיר ירושלים (לאיכות הסביבה, מדע וטקסים) ובנו של גיבור המחתרת בצרפת ליאו כהן שנספה בשואה, אחיו של שופט בית המשפט העליון חיים כהן שחילץ את משפחתו ממחנה המעצר בעתלית. בהפלגתה השנייה הובילה "מטרואה" מנמל טולון שבצרפת כ-1,000 עולים לארץ ישראל, ביניהם עולים בלתי לגאלים שעלו על האניה כשהם מתחזים לסבלים וכן חיילים בריטים אחדים בדרכם לחופשה במצרים. הספינה הגיעה לנמל חיפה אחרי שישה ימי הפלגה - בראש השנה תש"ו, 9 בספטמבר 1945. באותו הזמן התעוררה שאלה הלכתית בעניין הירידה מן האונייה, בשל החג, אך הרב הראשי הרצוג פסק שמותר לרדת מן האונייה, אולם יש להישאר בתחום הנמל עד מוצאי החג. הרב עצמו, יחד עם רבה הראשי של חיפה, הרב יהושע קניאל, היו בין מקבלי הפנים שחיכו על הרציף. הבריטים העבירו את כל העולים למחנה המעצר בעתלית, לשם בידוד לתקופה של כשבועיים. אחר כך, שוחררו העולים שהיו בעלי סרטיפיקט וכן חולים אחדים, ואילו העולים הבלתי-לגליים נכלאו במחנה. ב-9 באוקטובר 1945 פרץ הפלמ"ח למחנה עתלית ושחרר את העצורים. הבורחים עלו ברגל את הכרמל דרך בית אורן ומשם ירדו ליגור. מדיה וקבצים בנושא מטרואה בוויקישיתוף "מטרואה", באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש מטרואה, באתר New Zealand Maritime Record, המוזיאון הימי הלאומי של ניו זילנד צבי ינאי מספר על הצלתו, בדף 13 מספר יהודה בן-צור על הספינה, באתר הפלי"ם ההפלגה הראשונה: למעלה מ-1300 עולים הגיעו אתמול לנמל חיפה: ביניהם 470 ניצולי מחנות דכאו ובוכנוולד. - הבאים יועלו היום לחוף בשעות הבוקר, משמר, 16 ביולי 1945 עולי 'מטרואה', פליטי ארצות אירופה, ניצולים וחלוצים – הועלו לחוף: סיפורי זוועה של ניצולי מחנות המוות. - פרקי גבורה של המחתרת והתעוררות בתנועה החלוצית, משמר, 17 ביולי 1945 מ. מ., ביום "מטרואה", משמר, 18 ביולי 1945 ההפלגה השנייה: עלית אלף ביום א' של ראש-השנה: נוער, חלוצים ופליטים מכל חלקי אירופה. - "קיבוץ בוכנוואלד" הגיע במילואו, דבר, 10 בספטמבר 1945 על "מטרואה" ומעפיליה, באתר RelatioNet BA JO 28 PR PO