laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הארמייה הרביעית (ורמאכט)

הארמייה הרביעית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במסגרת הצבא הגרמני (ורמאכט) במלחמת העולם השנייה. הארמייה הוקמה ב-1 באוגוסט 1939, ולמפקדה מונה גנרל גינתר פון קלוגה. הארמייה השתתפה במערכה בפולין כחלק מקבוצת ארמיות צפון, וכבשה את המסדרון הפולני, ולאחר מכן השתתפה בכיבוש ורשה. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה פלשה הארמייה שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות A לבלגיה, ודיוויזיית הפאנצר ה-7 בפיקודו של ארווין רומל שפעלה כחלק מהארמייה הייתה הראשונה שחצתה את המז. לאחר מכן השתתפה הארמייה במבצע אדום כחלק מקבוצת ארמיות B, וכבשה את ברסט. כהוקרה על ניצחונות הארמייה, הועלה פון קלוגה ב-19 ביולי 1940 לדרגת גנרל-פלדמרשל. במהלך מבצע ברברוסה פעלה הארמייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתפה בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה. ב-19 בדצמבר 1941 מונה פון קלוגה למפקד קבוצת ארמיות מרכז, ולודוויג קיבלר מונה למפקד הארמייה. קיבלר לא עמד בציפיות של היטלר, וב-20 בינואר 1942 הוחלף על ידי גוטהרד היינריצי שפיקד על הארמייה לסירוגין עד ה-5 ביוני 1944. ב-5 ביוני 1944 מונה קורט פון טיפלסקירך למפקד הארמייה, וב-22 ביוני פתחו הרוסים במתקפה מוחצת על כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, ועל הארמייה הרביעית בראשות פון טיפלסקירך הוטל להגן על אזור מוגילב. עקב התפוררות הארמייה ביקש פון טיפלסקירך אישור נסיגה, אך האישור ניתן מאוחר מידי כאשר סטוובצי והרדזיה כבר היו בידי הצבא האדום. כתוצאה מכך רוב כוחות הארמייה נלכדו באזור מינסק, ונלקחו בשבי הרוסי. ב-18 ביולי 1944 נפצע פון טיפלסקירך בהתרסקות מטוס, ופרידריך הוסבאך מונה למפקד הארמייה. ב-13 בינואר 1945 הותקפה הארמייה על ידי הרוסים במבצע פרוסיה המזרחית, ולאחר שבועיים כותרה בפרוסיה המזרחית. היטלר הורה על הארמייה להילחם ללא התחשבות באזרחים, אך ב-26 בינואר 1945 פתחה הארמייה הרביעית במתקפת נגד על הארמייה הרוסית ה-48, ופרצה את הדרך לאלבינג בשביל הפליטים, עקב כך הודח הוסבאך מתפקידו ב-29 בינואר ובמקומו מונה פרידריך-וילהלם מילר למפקד הארמייה. הארמייה לחמה בפרוסיה המזרחית עד לכניעת שרידי הכוחות ב-27 באפריל 1945. גינתר פון קלוגה (1 באוגוסט 1939 - 19 בדצמבר 1941) לודוויג קיבלר (19 בדצמבר 1941 - 20 בינואר 1942) גוטהרד היינריצי (20 בינואר 1942 - 6 ביוני 1942) הנס פון זלמות (6 ביוני 1942 - 15 ביולי 1942) גוטהרד היינריצי (15 ביולי 1942 -1 ביוני 1943) הנס פון זלמות (1 ביוני 1943 - 31 ביולי 1943) גוטהרד היינריצי (31 ביולי 1943 - דצמבר 1943) יוהנס פריסנר (דצמבר 1943 - ינואר 1944) גוטהרד היינריצי (ינואר 1944 - 4 ביוני 1944) קורט פון טיפלסקירך (4 ביוני 1944 - 30 ביוני 1944) וינצנץ מילר (30 ביוני 1944 - 7 ביולי 1944) קורט פון טיפלסקירך (7 ביולי 1944 - 18 ביולי 1944) פרידריך הוסבאך (18 ביולי 1944 - 29 בינואר 1945) פרידריך-וילהלם מילר (29 בינואר 1945 - 27 באפריל 1945) הארמייה הרביעית (האימפריה הגרמנית) הארמייה הרביעית באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית פון טיפלסקירך הצליח להימלט, ועל הארמייה פיקד בפועל גנרל וינצנץ מילר מפקד הקורפוס ה-12.
ונדזיגולה

ונדזיגולה (בליטאית: Vandžiogala, ונדז'יוגלה; בפולנית: Wędziagoła, ונדז'יאגולה; ביידיש: ווענדזיגאלע) היא עיירה במחוז קובנה שבליטא, כ-29 ק"מ צפונית לקובנה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. ונדזיגולה נזכרת לראשונה בשנת 1384, בעת שהתרחש בה קרב בין הליטאים ובין חיילי המסדר הטבטוני. במהלך מרד ינואר, בשנות ה-60 של המאה ה-19, השתתפו במעשי ההתקוממות רבים מבני העיירה. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-350 יהודים, רוב תושביה, והתקיימו בה שלושה בתי כנסת, בית מדרש, חדרים ובית ספר עברי. בתקופה הסובייטית שהחלה בשנת 1940, נסגרו בעיירה המוסדות הציוניים, והולאמו חלק מעסקי היהודים בה. ב-25 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו גזירות שונות על יהודי המקום, ובהן הגבלות תנועה, סימון בתים, חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. ב-8 ביולי 1941 רצחו ליטאים 68 יהודים מהעיירה בחורשה הסמוכה לבית העלמין היהודי ביישוב, ויתר יהודי היישוב רוכזו בגטו שהוקם במקום. ב-9 באוגוסט 1941 פשטו ליטאים על הגטו, לקחו למעלה מ-100 יהודים שהתפללו בבית הכנסת במקום, והעבירו אותם לעיירה בובט (Babtai). שם נכלאו כשבועיים במבנה בית הכנסת המקומי, ונרצחו לאחר מכן. ב-28 באוגוסט 1941 הועברו לבובט יתר יהודי הגטו שבעיירה, ונרצחו במקום. מדיה וקבצים בנושא ונדזיגולה בוויקישיתוף "ונדזיגולה", באתר JewishGen (באנגלית) ונדזיגולה (Vandžiogala), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), ונדז'יוגלה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1139–1140), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
וסילקוב

וסילקוב (בפולנית: Wasilków) היא עיירה במחוז ביאליסטוק שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. ראשיתה של וסילקוב במאות ה-13 וה-14, ובמאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1567 נבנתה בעיירה כנסייה ראשונה. בעקבות חלוקת פולין העיירה נכללה בשטחי פרוסיה ולאחר שנת 1815 באימפריה הרוסית. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-950 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של ארגון הבונד. ב-13 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי ביזה והתעללות פומביים ביהודי היישוב. לאחר מספר ימים הועברה העיירה לשליטה סובייטית, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ובתקופה זו הגיעו למקום פליטים יהודים ממערב פולין, עד שמספר יהודי היישוב הגיע לכ-1,200 איש. לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, ב-27 ביוני 1941, שבו לעיירה הגרמנים, והטילו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. בינואר 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו וסילקוב (פו') שהוקם בה, אשר מעת לעת אירעו בו מעשי שוד ורצח של יהודים בידי שוטרים מקומיים. יהודי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה קשות. ב-2 בנובמבר 1942 רוכזו יהודי הגטו בקסרקטין, וב-19 בנובמבר שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. מדיה וקבצים בנושא וסילקוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וסילקוב ספר יזכור לקהילת וסילקוב, בספריית העיר ניו יורק וסילקוב (Wasilków), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "וסילקוב", באתר השטעטל הווירטואלי קסניה קרימר, וסילקוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 972–974), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) וסילקוב (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
ציון זיו (זלוף)

ציון זיו (זלוף) (נולד ב-1947) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, פיקד בעבר על גדוד 51 ועל חטיבת החרמון. זיו נולד בעיראק, עלה ארצה בשנת 1951 וגדל בכפר סבא ובנתניה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1965 שובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר זיו הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ובתום הקורס שימש כמפקד מחלקה בחטיבת עודד, ופיקד עליה במלחמת ששת הימים. כמפקד פלוגה בגדוד 51 לחם זיו במלחמת ההתשה. בין היתר הוביל זיו את פלוגתו במבצע פלצור, בפשיטה כנגד עמדות מחבלים בהר דב, במהלכו נהרגו כחמישים מחבלים. לאחר מכן לחם במלחמת יום הכיפורים כסגן מפקד גדוד 51, בין היתר במבצע קינוח. במבצע ליטני שימש כמפקד גדוד 51. זיו התפטר מתפקידו לאחר אירוע אש כוחותינו שהתרחש בגדוד. בשנים 1981-1982 פיקד על חטיבת החרמון. בתפקידו האחרון בצה"ל היה מדריך ראשי במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה (פו"ם). סיים את שירותו בצה"ל בשנת 1989 בדרגת אל"ם. אלישיב שמשי, "תדרכי נפשי עוז", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2017, עמוד 94, "ב-1965 התגייס זיו לגולני, עבר הכשרה כלוחם ומפקד חי"ר, ובמלחמת ששת הימים לחם כמ"מ בחטיבה 9 שפעלה בחזית הירדנית". אחיקם משה דוד, בכל דור: "אין משימה שגולני לא עומדים בה", באתר nrg‏, 25 ביולי 2014. אפרים חירם, "פיחוטקה – הדלקנו את אורות הבוקר", ידיעות ספרים, 2021, עמ' 25. ערן נבון‏, השם שמאחורי ההר, באתר וואלה, 17 בספטמבר 2010 רוני דניאל, ‏צפו: לראשונה מאז מלחמת יום הכיפורים - חיילי גדוד 51 חזרו לחרמון, באתר ‏מאקו‏, 15 באפריל 2013. אביחי בקר, מחקו אותי, הארץ, ‏ 9 באוקטובר 1999, כפי שהועלה באתר פרש. אביחי בקר, מקולל, הארץ, ‏ 3 בפברואר 1999, כפי שהועלה באתר פרש. סיור ברמת הגולן לרגל סיום תפקידו של יו"ר המחוז אבי תלם, באתר "צוות - ארגון גמלאי צה"ל". ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מכלוף

מכלוף – שם משפחה יהודי לובי, בעיקר בקרב קהילת מחוז טריפולי האם התכוונתם ל... מכלוף (מיקי) זוהר – חבר כנסת אריה מכלוף דרעי – חבר כנסת לשעבר אורי מכלוף – קצין משטרה ישראלי יעקב מכלוף – מראשי המועצה המקומית בית שאן שרבל מכלוף – קדוש נוצרי מח'לוף
לודוויג קיבלר

גנרל לודוויג קיבּלר (בגרמנית: Ludwig Kübler;‏ 2 בספטמבר 1889 – 18 באוגוסט 1947), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. קיבלר נולד ב-2 בספטמבר 1889 במינכן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1908 התגייס קיבלר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-15 (פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. וב-9 ביולי 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 באוגוסט 1918 הועלה לדרגת האופטמן, ומונה למפקד גדוד ברגימנט, אך נפצע קשה זמן קצר לאחר מכן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר קיבלר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1928 הועלה קיבלר לדרגת מיור, וב-1 ביוני 1931 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-19 (הבווארי), וב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בנובמבר 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר, וב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה קיבלר לראש מטה הקורפוס ה-7, וב-1 ביוני 1935 מונה למפקד החטיבה ההררית. ב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-9 באפריל 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-1. בפרוץ המלחמה היה קיבלר מפקד הדיוויזיה ההררית ה-1 ופיקד עליה בפלישה לפולין, כעתודת קבוצת ארמיות דרום, וב-27 באוקטובר 1939 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בדצמבר 1939 הועלה קיבלר לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם קיבלר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-34 במסגרת הארמייה השישית. ב-19 ביוני 1940 הועלה קיבלר לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, וב-25 באוקטובר 1940 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-49. קיבלר היה מיועד להשתתף עם הקורפוס שבפיקודו במבצע פליקס לכיבוש גיברלטר, אך לבסוף המבצע בוטל בעקבות כישלון השיחות בועידת אנדאי. במהלך המערכה בבלקן לחם קיבלר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השנייה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם קיבלר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-17 ובהמשך כחלק מהארמייה ה-11 ומארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו בקרב אומן, בקרב קייב, ובקרבות באזור רוסטוב על הדון. ב-19 בדצמבר 1941 מונה קיבלר למפקד הארמייה הרביעית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז, אך מכיוון שלא עמד בציפיות של היטלר, הוחלף קיבלר ב-20 בינואר 1942 על ידי גוטהרד היינריצי, והועבר לעתודת המילואים. ב-22 ביולי 1943 מונה קיבלר למפקד כוחות האבטחה בגזרה המרכזית, וב-30 בספטמבר 1943 מונה למפקד האזור המבצעי החוף האדריאטי, שהפך ב-28 בספטמבר 1944 לקורפוס ה-97. זמן קצר לפני סוף המלחמה נפצע קיבלר ונפל בשבי היוגוסלבים. לאחר המלחמה נשפט קיבלר ביוגוסלביה על פשעי מלחמה, נמצא אשם ונידון למוות, והוצא להורג בליובליאנה ב-18 באוגוסט 1947. מדיה וקבצים בנושא לודוויג קיבלר בוויקישיתוף לודוויג קיבלר באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) שפעלה נגד הפרטיזנים
מוזיאון דיר א-זור

מוזיאון דיר א-זור (בערבית: متحف دير الزور, בתעתיק מדויק: מתחף דיר אלזור) הוא מוזיאון לארכאולוגיה והיסטוריה של אזור צפון-מזרח סוריה, הידוע בשם ג'זירה או צפון מסופוטמיה. המוזיאון שוכן בעיר דיר א-זור, שהיא עיר הבירה של מחוז דיר א-זור. במאי 2015 דווח כי בעקבות התקרבות כוחות ארגון המדינה האסלאמית לאזור, פינה הצבא הסורי את אוסף המוזיאון ליעד לא ידוע. המוזיאון נוסד ב-1974. בתחילה שוכן המוזיאון בגלריה בתוך מרכז קניות. בשנת 1983 עבר המוזיאון למבנה ששימש לפני כן כבית משפט ונבנה ב-1930. בשנת 1996 עבר המוזיאון למבנה הנוכחי, שתוכנן במיוחד כדי לשמש כמוזיאון. בניית המוזיאון נעשתה כשיתוף פעולה סורי-גרמני. בסיס אוסף המוזיאון העת פתיחתו היו 140 פריטים שנתרמו על ידי המוזיאון הלאומי של דמשק ועל ידי המוזיאון הלאומי של חלב. אולמות התצוגה משתרעים על פני שטח של 1,600 מטר מרובע, והם מאורגנים סביב חצר. אוסף המוזיאון כולל כ-25,000 פריטים. חלקם הגדול הוא לוחות בכתב יתדות מהעיר העתיקה מארי שנחפרו בשנת 1933, וכן 550 לוחות בכתב יתדות שנחפרו בתרקה. בנוסף, אוסף המוזיאון כולל ממצאים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות של צוותים בינלאומיים באזור נהר החבור העליון כמו תל שייח' חמד המזוהה עם העיר האשורית "דור-קוטלימו", תל ביידר (Tell Beydar) (אנ'), תל ברק המזוהה עם ממלכת "נגר" העתיקה, תל ליילאן שזוהה עם שובת-אנליל עיר הבירה של שמשי-אדד הראשון ותל מוזאן, שהוא התל של העיר העתיקה אורקש. האזור מדרום מזרח לדיר א-זור בעמק הנהר פרת מיוצג במוזיאון בממצאים מהתקופה הקלאסית של דורה אירופוס, שהיוותה פעם את גבול האימפריה הרומית. האוסף מאורגן סביב ארבעה נושאים כרונולוגיים: פרהיסטוריה, סוריה העתיקה (מסוף האלף ה-4 לפנה"ס ועד האלף ה-1 לפנה"ס), התקופה הקלאסית והתקופה האסלאמית. נושא נוסף הוא אתנוגרפיה. התצוגה כוללת מספר שחזורים בגודל טבעי של מבנים מתקופות שונות. בהם בית מאתר בוקראס (Bouqras) המתוארך לתקופה הנאוליתית קדם-קרמית ב בעמק הפרת, שער עיר מתקופת הברונזה הקדומה מתל בדרי (Tell Bderi) בעמק נהר החבור, החזית הדרומית עם ציורי קיר מ"חצר התמרים" מארמונו של זמרי-לים, שהיה מלך מארי במאה ה-18 לפנה"ס, והשער האסלאמי מקסר אל-חייר א-שרקי. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון דיר א-זור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון דיר א-זור Deir ez-Zor, Archaeological Museum באתר livius.org Syrian regime evacuates Deir ez-Zor’s museum amid ISIS progress באתר Aranews,‏ 30 במאי 2015
Scum

Scum הוא אלבום הבכורה של להקת הגריינדקור האנגלית נפלם דת'. האלבום יצא לאור ביולי 1987. האלבום זכה לביקורות מצוינות ונחשב עד היום ליצירת מופת של הז'אנר. כל השירים נכתבו והולחנו על ידי נפלם דת'. צד א' (רצועות 1-16) ניק נפלם - שירה, גיטרה בס ג'סטין ברודריק - גיטרה, שירה בשיר 6 מיק האריס - תופים צד ב' (רצועות 17-28) לי דוריאן - שירה ביל סטיר - גיטרה ג'ים וואיטלי - גיטרה בס מיק האריס - תופים, שירה מידע על האלבום Scum באתר MusicBrainz האלבום Scum באתר Discogs האלבום Scum באתר ספוטיפיי ביקורת על האלבום באתר Allmusic ביקורת על האלבום באתר The Metal Forge ביקורת על האלבום באתר Metal Forces ביקורת על האלבום באתר Pitchfork Media
יהושע דלין

יהושע דלין (באנגלית: joshua Dlin; ‏1907–1990) היה חזן בעל קריירה בינלאומית ארוכת שנים. מגיל צעיר שימש כחזן ראשי בבתי כנסת בבסרביה, פולין, ארץ ישראל וקנדה. נולד בקישינב, בסרביה (היום מולדובה), בשנת 1907. כבר בילדותו נחשב כילד פלא והצטרף למקהלת בית הכנסת העירוני. התחנך בחינוך תורני בישיבה ובמקביל השתלם בלימודי המוזיקה בקונסרבטוריון העירוני בקישינב ולאחר מכן באקדמיה למוזיקה בוורשה. קיבל הדרכה לחזנות מהחזנים הנודעים דוד משה שטיינברג, דוד רויטמן ואברהם קורלניק. בגיל 17 (1924) מונה לחזן הראשי בבית הכנסת "זובחי צדק" בקישינב. בגיל 20 התמנה לחזן בבית הכנסת "סיני" בוורשה, וכיהן שם במשך שלוש שנים. לאחר ניסיון שלא צלח, לעלות לארץ ישראל, התמנה לחזן בבית הכנסת הישן בבוקרשט, וכיהן בו במשך 7 שנים. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, והופיע כחזן אורח בירושלים, בחיפה ובתל אביב. בסוף שנת 1941 נתמנה לחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בתל אביב. בשנת 1948 נתמנה לחזן בבית הכנסת "בית דוד" במונטריאול, קנדה. גם לאחר המיזוג של בית הכנסת "בית דוד" עם בית הכנסת "תפארת ירושלים" בשנת 1965, המשיך בתפקידו כחזן בבית הכנסת המאוחד (שקיבל את השם באנגלית: "TBDJ synagogue") עד 1970, עת פרש לגמלאות. בסוף שנת 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, הגיע לביקור בארץ, והתפלל את תפילת הסליחות, בבית הכנסת הגדול בתל אביב, בליווי המקהלה בניצוחו של מנשה לב רן. תפילה זו הוקלטה והופצה על ידי חברה מסחרית. בשנת 1990 הלך לעולמו. ניחן בקול טנור לירי. היה בעל "נוסח" תפילה יהודי מסורתי אך גם מקורי ומאופיין בסילסולים מיוחדים, שאימץ מנוסחי העדות השונות. תפילתו הייתה מלאה השתפכות הנפש, כהגדרת בני דורו, ואחרים שיבחו את הנוסח האקזוטי הרומני שלו השונה מהנוסח הליטאי/רוסי. תפילותיו היו מלאות רוח חיים, אנשים שהשתתפו בתפילותיו זוכרים זאת כחוויית חזנות בלתי נשכחת. במקומות שבהם כיהן כחזן הצליח למשוך עשרות ומאות מתפללים, והקים לתחיה בתי כנסת שהיו כמעט ריקים ממתפללים. יצירותיו על קטעי התפילה: "כי לקח טוב", "אנא עבדא דקודשא בריך הוא", "ארבעה ראשי שנים הן", "מה אשיב" הוקלטו על ידי חברת קולומביה ו"היום הרת עולם" ו"אב הרחמים" (המוקדש לקדושי הגולה) הוקלטו על ידי חברת "זמרות הארץ". פרקים מתפילת ה"סליחות" לימים הנוראים הוקלטו על ידי רדיו ירושלים. מודעה משנת 1939, על שבת חזנות בחיפה בהשתתפותו, באתר הספרייה הלאומית ידיעה בעיתון הצופה על צאתו לביקור בארצות הברית, בתוך: בית הכנסת, שנה ג' גיליון ח-ט-י, אייר תש"ח, באתר היברובוקס תמונה וחוברת תווים של יהושע דלין כולל סקירה קצרה של הקריירה שלו, בעיקר בקנדה, באתר המוזיאון של יהדות מונטריאול הקלטת נוסח שבע ברכות מאת יהושע דלין, באתר YouTube קטע מתפילת הסליחות מאת יהושע דלין, באתר YouTube קטע מתפילה חיה בימים הנוראים מאת יהושע דלין, הוקלט כנראה על ידי גוי[5], באתר YouTube אב הרחמים בביצוע יהושע דלין, הוקלט בפלשתינה בידי חברת "זמרות הארץ". להאזנה באתר ארכיון המוזיקה היהודית של אוניברסיטת אטלנטיק פלורידה א. ש., החזן יהושוע דלין (לתפילותיו בימים הנוראים בירושלים), הצופה, 18 באוקטובר 1940. מסיבה לכבוד החזן הראשי יהושע דלין, הצופה, 5 בספטמבר 1941 אל תושבי תל אביב!, הצופה, 12 בספטמבר 1941 - הודעת ועד בית הכנסת הגדול ש"עלה בידינו להתקשר עם החזן העולמי מר יהושע דלין". ידיעה בעיתון הצופה על צאתו לביקור בארצות הברית, בקטע המדבר על בית הכנסת הישן בבוקרשט, בתוך: בית הכנסת, שנה ג' גיליון ח-ט-י, אייר תש"ח, באתר היברובוקס. מעניין לקרוא את התגובות הנלהבות של הגולשים, והזכרונות הנוסטלגיים שמתעוררים בהם.
קסר אל-חייר אל-ע'רבי

קסר אל-חייר אל-ע'רבי (למפת סוריה מוגדלת)   דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיה קסר אל-חייר אל-ע'רבי (למפת סוריה רגילה)   דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיה קסר אל-חייר אל-ע'רבי קסר אל-חייר אל-ע'רבּי (בערבית: قصر الحير الغربي, תעתיק מדויק: קצר אלחיר אלע'רבי - "ארמון הציד המערבי") הוא ארמון עתיק ששימש גם כמצודה, השוכן 60 ק"מ דרומית-מערבית לתדמור, במדבר הסורי על דרך דמשק בסוריה. ארמון זה הוא ארמון תאום לקסר אל-חייר א-שרקי ("ארמון הציד המזרחי"). שני הארמונות נבנו על ידי הח'ליף השאם אבן עבד אל-מלכ מבית אומיה. הארמון נבנה בשנת 727 לפי הלוח האזרחי, שנת 109 להיג'רה, בסגנון האדריכלות הביזנטית. הארמון נבנה בחלקו התחתון מאבן גיר מסותתת בגובה 2 מטר. המשך הבנייה לגובה נעשה בלבני בוץ מיובשות. מבנה המצודה הוא מרובע, אורך הצלעות הוא 70 מטר. פתח הכניסה לארמון היה מעוטר. פתח זה הועבר בשנת 1940 אל המוזיאון הלאומי של דמשק והוצב בחזית הכניסה של המוזיאון. הפתח מעוצב כמגדלים חצי גליליים המותקנים משני צידי עמודי הפתח. המגדלים מעוטרים בצורות גאומטריות בסגנון האדריכלות הפרסי, ביזנטי וערבי. הכניסה לארמון הובילה לאכסדרה מקורה שהקיפה חצר מרכזית מרובעת. המבנה כלל שתי קומות, כנראה דומות בפריסתן. כל קומה חולקה לשישה אגפים נפרדים. כל אגף כלל מספר חדרים, אולם ושירותים. בכניסה לכל אגף נמצא חלון קמור עם קשת מקושתת בסטוקו. נחלק הפנימי עוטר בפסלים, ציורים ותגליפים, שהועברו למוזיאון בדמשק. העלייה לקומה השנייה נעשתה דרך שני גרמי מדרגות. שלוש מהפינות החיצוניות של מבנה הארמון עוצבו כמגדלים עגולים, ואילו הפינה הצפונית-מערבית היא מגדל מרובע בעיצוב ביזנטי. בין כל שתי פינות נמצא זוג מגדלים חצי עגולים. המצודה הייתה חלק ממתחם שכלל גם גינה, אגם, טחנה, ח'אן, חמאם וכן תעלת מים תת-קרקעית שהובילה מים מסכר חרבקה (Harbaqa Dam), ששכן 16 ק"מ דרומית-מערבית לארמון. הסכר במקורו היה סכר רומי מהמאה השנייה לספירה. השליטים האומיים התגאו ביכולתם להפוך אזור מדברי לגן שופע. הגינה נבנתה בצורת מלבן שגודלו 1,050 מטר על 442 מטר וכוללת בתוכה שרידי תעלת המים. הח'אן שוכן 10 ק"מ צפונית-מערבית למצודה. הוא בעל צורה מרובעת, כשאורך כל צלע הוא 55 מטר. הוא עשוי מלבני בוץ והוא כולל חצר מרכזית. החמאם שוכן גם הוא צפונית-מערבית למצודה. הוא מורכב משני חלקים: חדר האדים עם 3 תאים, ובריכת מים קרים בעלת 4 תאים. המצודה סייעה לח'ליף לפקח ולשלוט על תנועת שבטי המדבר באזור ואף היוותה מחסום ונקודת הגנה בעת הצורך. בנוסף לכך, שימשה גם כבסיס למשחקי ציד. לאחר סיום שלטון בית אומיה, היא שימשה גם את השושלת האיובית ואת הממלוכים. המצודה ניטשה סופית לאחר הפלישה המונגולית, במחצית השנייה של המאה ה-13. חלק גדול מהמצודה נהרס עם השנים. באתר נשארו המאגר לאיסוף מים מסכר חרבקה, מתקן רחצה והח'אן. מדיה וקבצים בנושא קסר אל-חייר אל-ע'רבי בוויקישיתוף Qasr al-Hayr al-Gharbi באתר discoverislamicart.org
ליל תיפח

ליל תיפח הוא כינוי נהוג בתרבות עולם הישיבות לליל יום ההולדת ה-20 של גברים רווקים. גיל עשרים מוזכר בתלמוד הבבלי כתאריך יעד לנישואין שאין לאחר את זמנם מעבר לו. הרב אברהם אזולאי כתב שלפי תורת הקבלה על גבר שמגיע לגיל עשרים להישאר ער באותו הלילה ולערוך "משמר" – לימוד תורה במשך כל הלילה. כך כתב גם רבי אריה ליב אפשטיין בספר "הפרדס". הרב בן ציון מוצפי העיר שדבריהם לא קשורים כלל לגברים רווקים דווקא. לפי המסורת, נשלמת דעתו של האדם רק עם מלאת לו עשרים שנים, ועונשי כרת ומיתה בידי שמים אינם חלים על אדם הצעיר מגיל זה. על בסיס זה, נועד המנהג לפתוח את שנות בגרותו של האדם בדרך טובה. סיבה נוספת למנהג היא תיקון לקללה המוזכרת כלפיו בתלמוד ולפיה אומר עליו הקדוש ברוך הוא כביכול: ”תיפח עצמותיו!” - לפי ההלכה הותר לדחות את גיל הנישואין לצורך לימוד תורה, ובלימוד לילי זה, מצהיר הלומד על כוונתו להתמיד בלימוד התורה. המנהג מיושם בעיקר בקרב תלמידי ישיבה חרדים. יישום המנהג באופן גורף עורר ביקורת מצד רבנים, הרב שלמה זלמן אוירבך העיר לבחור שעדיף שיישן באותו לילה בזמן השינה וכך ילמד טוב יותר ביום המחרת וכך נקטו גם הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יוסף שלום אלישיב, והרב יעקב משה הלל, הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן אמר שאם יפסיד סדר לימוד אחד כדי לעשות משמר. תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף כ"ט, עמוד ב'. חסד לאברהם מעין ב נהר ו דבריו הובאו בתוך: רבי אליעזר פאפו אורות אלים סימן תרטז עמוד ג בשם רבו הרב יצחק אייזיק חבר בתוך: הרב ישי מזלומיאן, שמחה לאי"ש עמ' קלז משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק ט"ו, הלכה ב'. על טעמים אלו, ראו: פנחסי, תורת הישיבה, ירושלים תשס"ו, פרק כב: ענייני שידוכין ונישואין - ליל שנת עשרים. עמ' רפו. הליכות שלמה - תפילה, פרק ה', הערה 56. אורחות הישיבה עמ' מו מפי האיש עמ' יב וישב הים, ח"ב, סימן יב. אפיקי איל עמ' שמז הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
קבוצת ארמיות D

קבוצת ארמיות D (בגרמנית: Heeresgruppe D) הייתה קבוצת ארמיות של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. קבוצת ארמיות D הוקמה ב-26 באוקטובר 1940, בצרפת. היא הוקמה על בסיס קבוצת ארמיות C, שפורקה ביוני של אותה שנה. קבוצת הארמיות הוצבה בבלגיה, הולנד, צרפת, ולוקסמבורג. ולקחה חלק בלחימה בחזית המערבית. המפקד שלה היה גם האוברבפסלהאבר ווסט, היינו המפקד העליון של אזור המערב, מה שגרם כך שלעיתים היא מכונה בטעות "קבוצת ארמיות מערב". גנרל-פלדמרשל ארווין פון ויצלבן (26 באוקטובר 1940 - 15 במרץ 1942) גנרל-פלדמרשל גרד פון רונדשטט (15 במרץ 1942 - 2 ביולי 1944) גנרל-פלדמרשל גינתר פון קלוגה (2 ביולי 1944 - 15 באוגוסט 1944) גנרל-פלדמרשל גרד פון רונדשטט (15 באוגוסט 1944 - 11 במרץ 1945) במאי 1941 כללה קבוצת הארמיות את היחידות הבאות: הארמייה השביעית הארמייה הראשונה הארמייה ה-15 מפקדת הכוחות הגרמניים בהולנד. במאי 1944 כללה קבוצת הארמיות את היחידות הבאות: קבוצת ארמיות G קבוצת ארמיות B ארמיית הפאנצר החמישית ארמיית הצנחנים הראשונה בדצמבר 1944 כללה קבוצת הארמיות את היחידות הבאות: קבוצת ארמיות G קבוצת ארמיות B קבוצת ארמיות H ארמיית הפאנצר השישית הארכיון הפדרלי של גרמניה Heeresgruppe D באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
אשראי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אשראי – הלוואה העומדת לרשות אדם או חברה על–ידי מוסד פיננסי אשראי דוקומנטרי – מכתב אשראי המונפק על ידי אדם או גוף מסחרי כהתחייבות בלתי חוזרת לשלם לצד שכנגד ערך סחורה או שירות אשראי חברתי – פילוסופיה ביזורית, אשר מדיניותה היא לפזר את הכוח לאינדיבידואלים מערכת אשראי חברתי – מערכת דירוג לאומית שפותחה על ידי הממשלה הסינית. דירוג אשראי – דרגה הניתנת לאנשים פרטיים, חברות או מדינות באשר ליכולתם לפרוע הלוואות. כרטיס אשראי – סוג של כרטיס חיוב, המשמש כאמצעי תשלום חליפי למזומנים סיכון אשראי – הסיכון של הפסד כתוצאה מכך שהלווה לא יפרע הלוואה, כולה או חלקה. כרטיסי אשראי בישראל – בישראל שלוש חברות המנפיקות וסולקות כרטיסי אשראי כרטיסי אשראי לישראל – חברת Cal (כרטיסי אשראי לישראל בע"מ) הפועלת בשוק כרטיסי האשראי בישראל מערכת נתוני אשראי – מאגר נתונים ודירוג אשראי של בנק ישראל.
בנימין רבינוביץ' (פירושונים)

האם התכוונתם ל... בנימין רבינוביץ' – רב ליטאי, "ר' בנימין וילקומירר" בנימין רבינוביץ' תאומים – רב ועורך תורני, נינו של רבי בנימין מווילקומיר בנימין רבינוביץ' (ירושלים) – חבר בד"ץ העדה החרדית בנימין דוד רבינוביץ' – המגיד מוורשה בנימין רבינוביץ (עיתונאי) – עיתונאי חרדי בקול ברמה