טאיוואן (אי)

המונח "פורמוזה" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו פורמוזה (פירושונים). האי טאיוואן (באנגלית: Taiwan) הוא אי במזרח אסיה ובו רוב שטחה של מדינת טאיוואן. האי, המכונה במערב היסטורית פורמוזה, מהווה 99% מהשטח הנשלט על ידי מדינת טאיוואן, בשטח שגודלו 35,808 קילומטרים רבועים (13,826 מילים רבועים) הנמצאים במרחק של כ-180 קילומטרים (112 מיל) בצד המזרחי של מצר טאיוואן מהחוף הדרום-מזרחי של סין היבשתית. ים סין המזרחי שוכן מצפון לאי טאיוואן, ים הפיליפינים ממזרח לו, מצר לוזון נמצא מדרום לאי וים סין הדרומי מדרום מערב. בשטח טאיוואן כלולים גם איים קטנים יותר הנמצאים בעיקר במצר טאיוואן, כולל הארכיפלג פנגחו, איי קינמן (אנ') ואיי מאטסו (אנ') הקרובים לחופי הרפובליקה העממית של סין והם חלק מאיי ים סין הדרומי (אנ'). האי הראשי הוא גוש סלע שהתרומם כתוצאה מטקטוניקת הלוחות של קרום כדור הארץ. כאשר הלוח הפיליפיני גלש מתחת והרים את הלוח האירואסייתי. תנועה זו גרמה להעתק אנכי מוטה לכיוון מערב. העתק מורכב ברובו מחמישה רכסי הרים המקבילים לחוף הים המזרחי של האי. מאידך המישורים השטוחים של האי נמצאים בשליש המערבי שלו. שם מתגוררת רוב האוכלוסייה של טאיוואן. ישנן כמה פסגות מעל 3,500 מטרים, הגבוה ביותר הוא הר יו שאן (אנ') המתנשא לגובה של 3,952 מטרים (12,966 רגל), מה שהופך את טאיוואן לאי הרביעי בגובהו בעולם. הגבול הטקטוני שיצר את העתקים האלה עדיין פעיל. האי חווה רעידות אדמה רבות, כמה מהן הרסניות ביותר. במצר טאיוואן ישנם גם הרי געש תת-ימיים פעילים. האקלים בטאיוואן, נע בין אקלים מונסון טרופי בדרום לאקלים סובטרופי גשום בצפון, והוא מושפע גם מרוחות המונסון המזרח אסייתי. את האי המרכזי פוקדות כארבע סופות טייפון בממוצע בשנה. ההרים המזרחיים מיוערים בצפיפות ויש בהם מגוון של חיות בר, מאידך הקרקעות, באזורי השפלה המערבית והצפונית, מנוצלים אינטנסיבית על ידי בנייה רוויה, תעשייה, חקלאות ועוד. השם טאיוואן נגזר משמם של שבטי הדייגים הילידים שחיו בדרום מערב האי. כשהגיעו ההולנדים נציגי חברת הודו המזרחית ההולנדית לאזור, תחילה ניסו להתיישב בארכיפלג פנגו הנמצא כ־50 קילומטרים ממערב לאי במפרץ טאיוואן. בשנת 1622 הם הקימו את מצודות זילנדיה (אנ') ואנפינג על האי עצמו (באזור טאינאן) והחלו לקיים מסחר וחקלאות באי ובאזור. ההולנדים קראו לאזור בו התיישבו בשמות "טאיואן " או "תאיובן". היו איותים שונים של השם. השם במקור התייחס רק לעיר טאינאן, מאוחר יותר הורחב לכל האי ושוחזר בסינית כ"טאיוואן" (בסינית:臺灣) . התווים הסיניים של "טאיוואן" פירושם "מפרץ טרסה", משמעות שלעיתים ניתנת בטעות כאטימולוגיה. עד לאחר מלחמת העולם השנייה טאיוואן הייתה ידועה במערב בשם פורמוזה, מהשם הפורטוגזי, איליה פורמוסה, שפירושו "אי יפהפה". השטח של האי המרכזי של טאיוואן הוא 32,260 קילומטרים רבועים (12,456 מילים רבועים) , מה שהופך את טאיוואן למדינה בגודל בינוני בין בלגיה להולנד. יש לטאיוואן קו חוף (היקף האי) באורך של 1,566.3 קילומטרים (973.3 מיל). ממשלת טאיוואן של ה-ROC טוענת לאזור כלכלי בלעדי של 83,231 קילומטרים רבועים (32,136 מילים רבועים) הכלולים ברדיוס של 200 מיל ימי (370.4 קילומטרים; 230.2 מיל) מהחוף המזרחי של טאיוואן ומים טריטוריאליים עד מרחק של 12 מיל ימי (22.2 קילומטרים; 13.8 מיל) סביב חופי האי. עיקר האוכלוסייה של הרפובליקה הסינית של טאיוואן, נמצאת על האי המרכזי של הארכיפלג, בצידו המערבי. אורכו של האי הראשי 394 קילומטרים (245 מיל) ורוחבו 144 קילומטרים (89 מיל). השטח הכולל של הארכיפלג טאיוואן כולל ארכיפלג פנגו והאיים קינמן (אנ'), מאטסו והאחרים הוא 35,808 קילומטרים רבועים (13,826 מילים רבועים). הנקודה הצפונית ביותר של האי המרכזי, נמצאת בקייפ פוגוי (אנ') באזור שימן, ניו טאיפיי, מצפון לבירה טאיפיי. מצפון מזרח לאי ממוקם הארכיפלג היפני (יפן). המתחיל בקשת האיים הוולקניים ריוקיו, הנמשכת לצפון מזרח עד לאיים היפנים הגדולים. הנקודה המרכזית של האי נמצאת בעיר פולי (אנ'), שבמחוז נאנטו (אנ'). הנקודה הדרומית ביותר באי היא נמצאת בקייפ אלואנבי (אנ') שבעיירה הנגצ'ון (אנ'), במחוז פינגטונג (אנ'). האי טאיוואן מופרד מהחוף הדרום-מזרחי של סין העממית על ידי מצר טאיוואן, שרוחבו נע בין 220 קילומטרים (140 מיל) בנקודה הרחבה ביותר עד כדי 130 קילומטרים (81 מיל) בנקודה הצרה ביותר. בחלק מהמדף היבשתי, עומק המים במצר הוא לא יותר מ-100 מטרים (330 רגל), ובעידן הקרח הוא היה גשר יבשתי. בדרום נמצא, מיצר לוזון ברוחב 250 קילומטרים והוא מפריד בין האי המרכזי של טאיוואן מהאי הפיליפיני לוזון. ים סין הדרומי שוכן מדרום-מערב לטאיוואן, ים סין המזרחי מצפון, וים הפיליפינים ממזרח. האי ניושאן (אנ') והכפר ננלאי, הסמוך לעיירה אוקיאן, במחוז פינגטאן, פוז'ו, פוג'יאן הוא האי הסיני של סין העממית (PRC) הקרוב ביותר לטאיוואן (לאי הראשי). איים הקטנים ביותר של הארכיפלג כוללים את איי ארכיפלג פנגו במצר טאיוואן הנמצאים במרחק של כ-50 קילומטרים (31 מיל) ממערב לאי הראשי. שטח הארכיפלג פנגו הוא כ-127 קילומטרים רבועים (49 מילים רבועים), האי הזעיר שיאוליוקיו (אנ') בארכיפלג טאיוואן נמצא מול החוף הדרום-מערבי של האי הראשי. האי אורכידאה (סחלב) (אנ') והאי הירוק (אנ') נמצאים בדרום-מזרח מהאי הראשי. הם מופרדים מהאיים הצפוניים ביותר בפיליפינים על ידי תעלת באשי (אנ'). האיים קינמן (אנ') ומאטסו (אנ') הסמוכים לחוף פוג'יאן שבסין העממית מעברו המערבי של מצר טאיוואן. השטח הכולל שלהם הוא 180 קילומטרים רבועים (69 מילים רבועים). האיים פראטאס וטייפינג (אנ') נמצאים בים סין הדרומי נמצאים תחת שלטון הריפובליקה הסינית טאיוואן, אבל הם אינם מהווים חלק בארכיפלג הטאיוואני. האי טאיוואן נוצר לפני כ־4 עד 5 מיליון שנה במפגש הגבולות שבין הלוחות הטקטונים היבשתיים של הלוח הפיליפיני והלוח האירואסייתי. הגבול בין הלוחות עובר לאורך האי, מצפון מזרח לדרום מערב וממשיך דרומה לקשת הוולקנית לוזון (כולל האי הירוק ואי האורכידאה), כתוצאה ממפגש הלוחות הלוח האירואסייתי התרומם מעל ללוח הפיליפיני שהתחתר תחתיו. רוב האי הוא גוש סלע, העתק ענק והמוטה מערבה. החלק המערבי של האי וחלק גדול במרכז, מורכב משקעים שנוצרו משקיעת קצה הלוח האירואסייתי. בצפון מזרח האי נמשכת מזרחה קשת האיים הוולקניים ריוקיו. הגבול הטקטוני נותר פעיל, וטאיוואן חווה 15,000 עד 18,000 רעידות אדמה בכל שנה, מתוכן 800 עד 1,000 רעידות קלות שתושבי האי מבחינים בהן. רעידות האדמה הקטלניות ביותר שהתרחשו באי היו: רעידת האדמה בג'יג'י בעוצמה 7.3 בסולם ריכטר שהתרחשה במרכז טאיוואן ב־21 בספטמבר 1999, ונהרגו בה יותר מ־2,400 בני אדם. ב־4 במרץ 2010 סמוך לשעה 01:20 UTC, הייתה רעידת אדמה בעוצמה 6.4 בסולם ריכטר והיא פגעה בדרום מערב טאיוואן באזור ההררי של מחוז קאוסיונג. רעידת אדמה גדולה נוספת התרחשה ב־6 בפברואר 2016, בעוצמה 6.4 בסולם ריכטר. העיר טאינן נפגעה הכי קשה, עם 117 הרוגים, רובם נהרגו מקריסת בניין דירות בן 17 קומות. שטח האי המרכזי של טאיוואן מחולק לשני חלקים: המישורים השטוחים במערב, שם מתגוררים 90% מהאוכלוסייה, וההרים המכוסים בעיקר ביער צפוף בשני שלישים המזרחיים. בחלק המזרחי של האי ישנם חמישה רכסי הרים, כל אחד מהם עובר מצפון-מזרח לדרום-מערב, מקביל לקו חוף המזרחי של האי. כקבוצה הם נמשכים לאורך 330 קילומטרים (210 מיל) וברוחב ממוצע של כ-80 קילומטרים (50 מיל) ממזרח למערב. הם כוללים יותר ממאתיים פסגות בגובה שלמעלה מ-3,000 מטרים (9,800 רגל) . רכס ההרים המרכזי, משתרע מהעיר סואאו (אנ') בצפון מזרח טאיוואן ועד לכייף אלואנבי (אנ') בקצה הדרומי של האי טאיוואן. הוא רכס הרים גבוהים ומהווה את קו פרשת המים העיקרית של האי. ההרים מורכבים בעיקר מתצורות סלע קשות העמידות בפני בליה וסחף, אם כי גשמים עזים הצליחו ליצור צלקות עמוקות בשולי הרכס הכוללים ערוצים ועמקים חדים. ההרים עטופים ביער צפוף שכמעט בלתי ניתן למעבר. הצד המזרחי של רכס ההרים המרכזי הוא מדרון ההרים התלול ביותר בטאיוואן. בפארק הלאומי טארוקו, בצד המזרחי התלול של האי, ישנן דוגמאות טובות לשינויים שהשטח הררי עובד, ערוצים עמוקים סחיפה ושחיקה הנגרמים על ידי נהר הזורם במהירות. רכס הרי החוף המזרחי, משתרע לאורך החוף המזרחי של האי משפך נהר חוואליין (אנ') בצפון עד מחוז טייטונג (אנ') בדרום, הוא מורכב בעיקר מאבן חול ומפצלי שמן. הוא מופרד מהרכס המרכזי על ידי עמק הואטונג (אנ') הצר. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס נקראת הסינקנגשאן (新港山), היא מגיע לגובה 1,682 מטרים (5,518 רגל), רוב הרכס מורכב מגבעות גבוהות. באגפים התפתחו נחלים קטנים, אך רק נהר אחד גדול חוצה אותו. שטחים בלתי ראויים לחקלאות ממוקמים למרגלות המערביים של הרכס, שם מפלס מי התהום הוא הנמוך ביותר ותצורות הסלע הן הכי פחות עמידות בפני בליה. לאורך החוף המזרחי קיימות שוניות אלמוגים מוגבהות ולעיתים תכופות מתרחשות רעידות אדמה בעמק המעידות על כך שגוש העתק עדיין פעיל ומתרומם. הרכסים ממערב לרכס המרכזי מחולקים לשתי קבוצות המופרדות על ידי אגן, אגם השמש והירח (אנ') במרכז האי. הנהרות דאדו וז'ואושוי זורמים מהמורדות המערביים של הרכס המרכזי דרך האגן לחוף המערבי של האי. רכס שואשאן (אנ') נמצא מצפון-מערב לרכס ההרים המרכזי, ומתחיל בכיף סנדיאוג'יאו (אנ'), בקצהו הצפוני-מזרחי של האי, ומוסיף גובה ככל שהוא משתרע דרומית-מערבית לכיוון מחוז נאנטו (אנ'). השיא העיקרי של הרכס נקרא שואשאן, והוא מתנשא לגובה של 3,886 מטרים (12,749 רגל). רכס יושאן (אנ') עובר לאורך האגף הדרום-מערבי של הרכס המרכזי. הוא כולל את הפסגה הגבוהה ביותר של האי, 3,952 מטרים (12,966 רגל) הנקראת הר יו (יו שאן (אנ')) ('הר הירקן') ההופך את טאיוואן לאי הרביעי בגובהו בעולם (אנ'), והוא עצמו מהווה הנקודה הגבוהה ביותר באזור מערב האוקיינוס השקט שמחוץ לחצי האי קמצ'טקה, הרי גינאה החדשה והר קינאבאלו (אנ'). רכס אלישן שוכן ממערב לרכס יושאן ומעבר לעמק נהר קאופינג הזורם דרומה. הרכס מגיע לגבהים שבין 1,000–2,000 מטרים. הפסגה העיקרית ברכס נקראת, הר טאשן (Mountain 塔山) המתנשא לגובה של 2,663 מטרים (8,737 רגל) . בגבעות המערביות של הרכסים, כמו גבעות הסינצ'ו וגבעות מיאולי, קיימות טרסות גאולוגיות מוגבהות שנוצרו מהחומר שנשחק מהרכסים. אזורי טרסות אלה כוללים את מישור לינקו, מישור טאויואן ומישור דאדו. כ-23% משטחה של טאיוואן מורכב ממישורי סחף פוריים ועמקים המושקים מהנהרות הזורמים מההרים המזרחיים. יותר ממחצית מאדמות אלה שוכנות במישור צ'יאנאן בדרום מערב טאיוואן. אזורים הפחות פוריים הם מישור פינגטונג, באגן טאיצ'ונג ובאגן טאיפיי. המישור היחיד בחוף המזרחי הוא מישור ילן בצפון מזרח. האי טאיוואן שוכן מעבר לחוג הסרטן, והאקלים שלו מושפע מהמונסון המזרח אסייתי. בצפון טאיוואן יש אקלים סובטרופי גשום, עם שינויים עונתיים ניכרים בטמפרטורות. בעוד שבחלקים במרכז ובמרבית הדרום יש אקלים מונסון טרופי שבו שינויי הטמפרטורה העונתיים ניכרים פחות, הטמפרטורות משתנות בדרך כלל בין חם לחם. במהלך החורף (בין החודשים נובמבר עד מרץ), האזורים הצפון מזרחיים חווים גשם באופן קבוע ואילו בחלקים המרכזיים והדרומיים של האי הם בעיקר שטופי שמש. מונסון הקיץ (בין החודשים מאי עד אוקטובר) מביא 90% מהמשקעים השנתיים בדרום, לעומת זאת בצפון רק 60% מהמשקעים מגיעים מהמונסון. ממוצע הגשמים באי עומד על כ-2,600 מ"מ לשנה. סופות הטייפון מכות באי בין החודשים יולי לאוקטובר. מדי שנה מתחוללות לפחות ארבע סופות בממוצע רב שנתי. הגשם העז היורד בסערות הטייפון מוביל לעיתים קרובות למפולות בוץ הרות אסון. נתוני אקלים בצפון טאיוואן בעיר הבירה טאיפיי נתוני אקלים בדרום טאיוואן בעיר Kaohsiung (אנ') נתוני אקלים במרכז טאיוואן בעיר Taichung (אנ') נתוני אקלים במזרח טאיוואן Taitung (אנ') כמות המשקעים המצטברת בטאיוואן בין התאריכים 3 אוגוסט 2020 ועד 4 באוגוסט 2020 לפני ההתיישבות האנושית הנרחבת, הצמחייה בטאיוואן נעה בין יער גשם טרופי בשפלה, דרך יערות ממוזגים, יער טייגה וצמחים אלפיניים, ככל שגובה ההרים נעשה גבוה יותר. מרבית המישורים והגבעות הנמוכות במערב ובצפון האי הוסבו לשימוש חקלאי מאז הגעת המהגרים הסינים במהלך המאה ה-17 וה-18. עם זאת בהרים בעלי החיים וצמחיית יערות ההרים נשארו מגוונים מאוד. הם כוללים כמה מיני צמחים אנדמיים כמו ברוש פורמוזי (Chamaecyparis formosensis) ואשוח טאיוואן (Abies kawakamii). כך גם לגבי אנדמיזם בבעלי החיים ובעופות הייחודיים לאזורים השונים בטאיוואן. לפני התיעוש באי המרכזי, באזורים ההרריים ישנם הרבה מינים של בעלי חיים אנדמיים ותת-מינים, כגון פסיון סווינו, העורבני הכחול (caerulea Urocissa), סיקה הצבי הפורמוזי ודגי הסלמון הפורמוזיים. כמה ממינים אלה הם מינים שנכחדו בעת המודרנית, ורבים אחרים הוגדרו כמינים בסכנת הכחדה . בטאיוואן ישנם מעט טורפים. 11 מינים בסך הכל, ככל הנראה שהנמר ערפילי טאיוואני נכחד. לוטרה אירופית מוגבלת לאי קינמן . הטורף הגדול ביותר הוא הדוב השחור פורמוסני (Ursus thibetanus formosanus) בעל הצווארון הבהיר, זן נדיר ונמצא בסכנת הכחדה. בטאיוואן ישנם תשעה פארקים לאומיים המייצגים את המגוון הגאוגרפי של השטח, החי והצומח של הארכיפלג. ביניהם הפרקים הבאים: הפארק הלאומי קנטינג(אנ') בקצה הדרומי של טאיוואן מכיל שוניות אלמוגים, יער טרופי לח ומערכות אקולוגיות ימיות. בהפארק הלאומי יושאן(אנ') יש שטח אלפיני, עם אקולוגיה הררית, סוגי יער המשתנים עם הגובה ושרידי דרך עתיקה. בהפארק הלאומי יאנגמינגשאן(אנ') ניתן לראות גאולוגיה וולקנית, מעיינות חמים, מפלים ויערות. בהפארק הלאומי טרוקו(אנ') נמצא קניון שיש, צוקים והרים. הפארק הלאומי שיי-פא(אנ') כולל מערכות אקולוגיות אלפיניות, שטח גאולוגי ונחלים בעמקים. בפארק הלאומי קינמן יש אגמים, שטחי מים, טופוגרפיה ייחודית של החוף, וצמחייה ייחודיים. הפארק הלאומי אטול דונגשה(אנ') כולל שוניות ואקולוגיה ימית ייחודית, מגוון ביולוגי, והוא מהווה בית גידול מרכזי למשאבים הימיים של ים סין הדרומי ומצר טאיוואן. מקורות הטבע באיים כוללים מרבצים קטנים של זהב, נחושת, פחם, גז טבעי, גיר, שיש ואזבסט. חמישים וחמש אחוז משטח טאיוואן מכוסה ביערות (בעיקר בהרים), 24% אדמה חקלאית (בעיקר במישורים) ו-15% מהשטחים מיועדים למטרות אחרות. 5% משטחי המישורים הם מרעה קבוע ו-1% מיועד גידולים קבועים שונים. בעקבות הניצול האינטנסיבי של האדמות לאורך ההיסטוריה הפרה-מודרנית והמודרנית של טאיוואן, מיצוי משאבי המינרלים של האי (כגון פחם, זהב, שיש), כמו גם שמורות הטבע וחיות הבר (למשל איילים). יתר על כן, חלק ניכר ממשאבי הייעור שלה, ובמיוחד עצי אשוח, נכרתו במהלך השלטון היפני לצורך בניית מקדשים. עד היום היערות אינם תורמים לתעשייה ייצור עץ הטאיוואנית באופן משמעותי בעיקר בגלל החשש מעלויות הייצור הגבוהות והתקנות לשימור הסביבה. מעט משאבי טבע בעלי ערך כלכלי משמעותי שנותרו בטאיוואן, קשורים בעיקר לחקלאות. קנה סוכר ואורז מגדלים במערב טאיוואן מאז המאה ה-17. הפקת קמפור וזיקוק קנה סוכר מילאו תפקיד חשוב בייצוא של טאיוואן מסוף המאה ה-19 ועד המחצית הראשונה של המאה העשרים. חשיבותן של תעשיות אלה פחתה לאחר מכן. לא בגלל מיצוי משאבי הטבע האלה, אלא בעיקר בשל ירידת הביקוש הבינלאומי של המוצרים. חלקה של החקלאות בתוצר המקומי הגולמי ירד מ־35% בשנות החמישים של המאה העשרים ל־2.7% בלבד. אמנם החקלאות המקומית (האורז הוא הגידול הדומיננטי) והדיג שומרים על חשיבותם במידה מסוימת, אך היבוא מאתגר אותם מאוד, במיוחד מאז הצטרפותה של טאיוואן לארגון הסחר העולמי בשנת 2001. כתוצאה מכך, עם הירידה בחשיבות, החקלאות בטאיוואן כיוונה את עצמה לשיווק בחוץ לארץ ויצוא של גידולים מיוחדים, כגון בננה, גויאבה, ליצ'י, פרי פעמון (אנ') ותה מההר הגבוה. [32] לטאיוואן יש מרבצי פחם משמעותיים ומרבצי נפט וגז טבעי. נכון לשנת 2010 הנפט מהווה 49.0% מסך צריכת האנרגיה. הפחם מגיע לאחר מכן עם 32.1%, צריכת האנרגיה הגרעינית מהווה 8.3%, גז טבעי ונוזלי בכמות של 10.2%, ואנרגיה ממקורות מתחדשים בכמות של 0.5%. לטאיוואן היו בשנת 2010 שישה כורים גרעיניים לייצור חשמל ומשרד האנרגיה דרש בשנת 2011 להקים לפחות עוד 2 תחנות כוח גרעיניות. כמויות הנפט והגז שטאיוואן מפיקה בעצמה מחייבות אותה לרכוש ולייבא כמעט את כל הנפט והגז לצורכי תחבורה וכוח, מה שהופך את טאיוואן לרגישה במיוחד לתנודות במחירי האנרגיה. טאיוואן עשירה במשאבי אנרגיית רוח, על כן נבנו חוות רוח הן ביבשה והן בחוף הים. מאחר ששטח הקרקעות באי מוגבל, קיימת העדפה לניצול משאבי רוח בחוות ימיות. על ידי קידום תעשיות האנרגיה המתחדשת, מקווה ממשלת טאיוואן לסייע גם לתעשיית ייצור האנרגיה המתחדשת המתהווה בעולם ולפתח תעשייה זו גם לשוק היצוא. בטאיוואן יש אוכלוסייה שמעל ל־23 מיליון נפש. הרוב הגדול של האוכלוסייה מתגורר בשפלת חוף הים המערבי של האי. שפלת החוף מאוד אורבנית. כמעט 9 מיליון נפש מתגוררים באזור המטרופולין טאיפיי – קילונג – טאויואן (אנ') שבקצה הצפוני של האי. מעל 2 מיליון נפש מתגוררים בכל אחד מהאזורים העירוניים של קאושיונג (אנ') וטאיצ'ונג (אנ'). הטאיוואנים האבורג'ינים (אנ') מהווים כ־2% מהאוכלוסייה, הם גרים בעיקר בחלק המזרחי ההררי של האי. מרבית החוקרים מאמינים כי אבותיהם הגיעו לים טאיוואן, בשנים שבין 4000 עד 3000 לפני הספירה, ככל הנראה מהיבש האסיאתי. הסינים האנים מהווים מעל 95% מהאוכלוסייה. הם היו מהגרים מדרום פוג'יאן שבסין העממית. הם החלו להגיע לאזור סביב טאינאן המודרנית וקאושיונג החל מהמאה ה-17 ובהמשך התפשטו על פני המישורים המערביים והצפוניים וקלטו את אוכלוסיית האבוריג'ינים באותם אזורים. אנשי האקה ממזרח גואנגדונג הגיעו מאוחר יותר והתיישבו במורדות ההרים ובהמשך התפשטו לכיוון פסגות ההרים. רכסי ההרים בצד המזרחי של האי נותרו השמורה הבלעדית של אנשי האקה בטאיוואן עד ראשית המאה העשרים. 1.2 מיליון תושבים נוספים מכל רחבי סין היבשתית נכנסו לטאיוואן בסוף מלחמת האזרחים הסינית בשנת 1949. באזורים מסוימים בטאיוואן צפיפות האוכלוסין הגבוהה והמפעלים הרבים גורמים לזיהום אוויר כבד. האזורים הבולטים ביותר בזיהום אוויר כבד הם הפרברים הדרומיים של טאיפיי והאזור המערבי מטיינאן עד לין יואן, דרומית לקאושיונג. בסוף המאה העשרים, טאיפיי סבלה מזיהום אוויר נרחב מכלי הרכב והמפעלים, רק לאחר שממשלת טאיוואן חייבה שימוש בבנזין נטול עופרת והקימה את המנהל להגנת הסביבה בשנת 1987 כדי להסדיר את נושא איכות האוויר, איכות האוויר של טאיוואן השתפרה באופן דרמטי. המנהל להגנת הסביבה בטאיוואן מוטרד גם מנושאים סביבתיים אחרים הכוללים: פליטות התעשייה שפכים וביוב גולמי, זיהות מי שתייה ומי התהום ובמיוחד החשש לפגיעה באספקת מי שתייה, סחר במיני בעלי חיים שבסכנת הכחדה, ופינוי פסולת רדיואקטיבית. אף על פי שהפיקוח על פליטת אירוסולי גופרית מתעשיית הנפט מתהדקת, הגשם החומצי נותר איום על בריאות התושבים והיערות. מדעני האטמוספירה בטאיוואן מעריכים כי יותר ממחצית המזהמים הגורמים לגשם החומצי של טאיוואן מועברים מיבשת סין על ידי רוחות המונסון. טאיוואן פנגחו (טאיוואן) טקטוניקת הלוחות העתק סקירה כלכלית של טאיוואן מטעם משרד הכלכלה הישראלי סיפור דרך לטרמילאים בטאיוואן גילי מצא, ‏טייוואן היא גן עדן לפודיז, חובבי מרחצאות, היסטוריה ואמנות, באתר גלובס, 6 ביולי 2019 גילי מצא, ‏טייוואן היא גן עדן לפודיז, חובבי מרחצאות, היסטוריה ואמנות, באתר גלובס, 6 ביולי 2019 ארווין פלר‏, זאת סין או לא? האי המדהים במזרח הרחוק שהעולם מתחיל לגלות, באתר וואלה, 2 ביולי 2019 דפנה טל, טאיוואן: קחו את סין, הוסיפו קצת מערב, ודחסו אותה לאי קטן בים, באתר Xnet‏, 30 באוגוסט 2018 טאיוואן - סין אחרת. באתר מסע אחר ספר שנת 2014 אודות טאיוואן בהוצאת ממשלת טאיוואן (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא האי טאיוואן בוויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא הגאוגרפיה של טאיוואן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ממשלת טאיוואן (באנגלית) הפרקים הלאומיים של טאיוואן בתצפית מעל, סרטון באתר יוטיוב ספר שנת 2014 שהוצאה ממשלת טאיוואן (באנגלית) הגנים הלאומיים של טאיוואן, סוכנות הבנייה והתכנון, משרד הפנים, טאיוואן (ROC) (באנגלית) טאיוואן פאס, לשכת התיירות, משרד התחבורה והתקשורת, טאיוואן (ROC) (באנגלית) העובדות אודות טאיוואן בספרייה הסי.אי.איי (רשות הביון האמריקאית) (באנגלית) Taiwanese, Mandarin, and Taiwan's language situation, www.pinyin.info "Chapter 3: History" (PDF). The Republic of China Yearbook 2011. Government Information Office, Republic of China (Taiwan). 2011. p. 46. אורכב מ-המקור (PDF) ב-14 במאי 2012. {{cite book}}: (עזרה). "Taiwan". The World Factbook. United States Central Intelligence Agency. נבדק ב-6 במאי 2019. {{cite web}}: (עזרה) "1.1 Number of Villages, Neighborhoods, Households and Resident Population". Monthly Bulletin of Interior Statistics. Ministry of the Interior, Republic of China (Taiwan). בנובמבר 2012. אורכב מ-המקור (XLS) ב-29 במרץ 2014. {{cite web}}: (עזרה) The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Taipei: Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 978-986-04-2302-0. p.40 http://www.ey.gov.tw/Upload/UserFiles/YB%202014%20all%20100dpi.pdf Chang, K.C. (1989). translated by W. Tsao, ed. by B. Gordon. "The Neolithic Taiwan Strait" (PDF). Kaogu. 6: 541–550, 569. אורכב מ-המקור (PDF) ב-18 באפריל 2012. נבדק ב-30 בנובמבר 2017. {{cite journal}}: (עזרה) National Taiwan Normal University, Geography Department. "Geography of Taiwan: A Summary". אורכב מ-המקור ב-14 בדצמבר 2007. נבדק ב-21 במאי 2007. {{cite web}}: (עזרה) 台灣海峽——平潭島東端的牛山島 (בסינית מסורתית). 13 במאי 2019. נבדק ב-1 באפריל 2020. 仔細研究地圖發現大陸與台灣兩地最接近的地方至少也有125海里，這個地點就是福建省平潭縣海壇島（即平潭島）東端的——牛山島。 {{cite web}}: (עזרה) The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Taipei: Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 978-986-04-2302-0. p.46 http://www.ey.gov.tw/Upload/UserFiles/YB%202014%20all%20100dpi.pdf "The Geology of Taiwan". Department of Geology, National Taiwan Normal University. אורכב מ-המקור ב-22 בפברואר 2008. {{cite web}}: (עזרה) "Geology of Taiwan". Department of Geology, University of Arizona. Williams, Jack Francis; Chang, David (2008). Taiwan's Environmental Struggle: Toward a Green Silicon Island. Routledge. p. 3. ISBN 978-0-415-44723-2. "GSHAP Region 8: Eastern Asia". Global Seismic Hazard Assessment Program. אורכב מ-המקור ב-30 במאי 2012. נבדק ב-12 בפברואר 2012. {{cite web}}: (עזרה) Theodorou, Christine; Lee, Andrew (3 במרץ 2010). "6.4-magnitude quake hits southern Taiwan". CNN.com. נבדק ב-4 במרץ 2010. {{cite news}}: (עזרה) "Body of last victim of apartment collapse in Tainan found". Focus Taiwan. 18 בפברואר 2016. {{cite news}}: (עזרה) The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Taipei: Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 978-986-04-2302-0. p.40 http://www.ey.gov.tw/Upload/UserFiles/YB%202014%20all%20100dpi.pdf#page=50 The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Taipei: Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 978-986-04-2302-0. p.43 http://www.ey.gov.tw/Upload/UserFiles/YB%202014%20all%20100dpi.pdf#page=53 Reported by Taiwan's National Geographic Information System Steering Committee (NGISSC) "Tallest Islands of the World – World Island Info web site". Worldislandinfo.com. נבדק ב-1 באוגוסט 2010. {{cite web}}: (עזרה) The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Taipei: Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 978-986-04-2302-0. pp. 2, 43 http://www.ey.gov.tw/Upload/UserFiles/YB%202014%20all%20100dpi.pdf#page=12 The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Taipei: Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 978-986-04-2302-0. p. 45 http://www.ey.gov.tw/Upload/UserFiles/YB%202014%20all%20100dpi.pdf#page=55 Tsukada, Matsuo (1966). "Late Pleistocene vegetation and climate of Taiwan (Formosa)". Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America. 55 (3): 543–548. Bibcode:1966PNAS...55..543T. doi:10.1073/pnas.55.3.543. PMC 224184. PMID 16591341. "Otter Conservation in Kinmen". Kinmen County Government. נבדק ב-14 באוגוסט 2020. {{cite web}}: (עזרה) Chiang, Po-Jen; Kurtis Jai-Chyi Pei; Michael R. Vaughan; Ching-Feng Li (2012). "Niche relationships of carnivores in a subtropical primary forest in southern Taiwan" (PDF). Zoological Studies. 51: 500–511. Taiwan Panorama (17 ביולי 2008). "Chinkuashih's Gold Ecological Park brings history to life". Ministry of Foreign Affairs, Republic of China (Taiwan). Taiwan Today. נבדק ב-3 בדצמבר 2019. {{cite news}}: (עזרה) The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Taipei: Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 978-986-04-2302-0. p. 304 http://www.ey.gov.tw/Upload/UserFiles/YB%202014%20all%20100dpi.pdf#page=314 Taiwans' Energy Statistics HandBook 2018https://www.moeaboe.gov.tw/ECW_WEBPAGE/FlipBook/2018EnergyStaHandBook/index.html#p= Energy Issues in the Asia-Pacific Region, ISEAS Publishing, 2010-12-31, עמ' 219–262, ISBN 978-981-4279-29-1 https://www.researchgate.net/figure/Metropolitan-areas-of-Taiwan_fig2_289629486 The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Taipei: Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 978-986-04-2302-0. p. 49 http://www.ey.gov.tw/Upload/UserFiles/YB%202014%20all%20100dpi.pdf#page=59 Thomson, John (1898), English: Through China with a camera, נבדק ב-2017-12-05, see: Appendix- The Aboriginal Dialects of Formosa, page 275 – 284 Jiao, Tianlong (2007). The Neolithic of southeast China: cultural transformation and regional interaction on the coast. Cambria Press. pp. 91–94. ISBN 978-1-934043-16-5. The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Taipei: Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 978-986-04-2302-0. p. 36 http://www.ey.gov.tw/Upload/UserFiles/YB%202014%20all%20100dpi.pdf#page=46 Knapp, Ronald G. (1999). "The shaping of Taiwan's landscapes". In Rubinstein, Murray A. (ed.). Taiwan: a new history. Armonk, N.Y.: M.E. Sharpe. pp. 1–26. ISBN 978-0-7656-1494-0. The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Taipei: Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 978-986-04-2302-0. p. 48 http://www.ey.gov.tw/Upload/UserFiles/YB%202014%20all%20100dpi.pdf#page=58 "Taiwan: Environmental Issues". Country Analysis Brief – Taiwan. United States Department of Energy. באוקטובר 2003. אורכב מ-המקור ב-7 באוקטובר 2006. נבדק ב-8 במרץ 2006. The government credits the APC system with helping to reduce the number of days when the country's pollution standard index score exceeded 100 from 7% of days in 1994 to 3% of days in 2001. {{cite web}}: (עזרה) "Taiwan Country Analysis Brief". United States Department of Energy. באוגוסט 2005. אורכב מ-המקור ב-2 בפברואר 2007. Taipei has the most obvious air pollution, primarily caused by the motorbikes and scooters used by millions of the city's residents. {{cite web}}: (עזרה) Tso, Chunto (ביולי 2003). "A Viable Niche Market–Fuel Cell Scooters in Taiwan" (PDF). International Journal of Hydrogen Energy. 28: 757–762. doi:10.1016/S0360-3199(02)00245-8. In Taiwan's cities, the main source of air pollution is the waste gas exhausted by scooters, especially by the great number of two-stroke engine scooters. {{cite journal}}: (עזרה) Chiu, Yu-Tzu (26 בינואר 2005). "Forests in Taiwan jeopardized by acid rain: EPA". Taipei Times. {{cite news}}: (עזרה)