laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית הספר האקדמי לסיעוד, הלל יפה

בית-הספר האקדמי לסיעוד על שם פט מתיוס, שליד המרכז הרפואי הלל יפה בחדרה, הוא בית ספר על תיכוני למקצועות הסיעוד. המוסד נוסד ב-1967, והקורס הראשון בו נפתח בנובמבר אותה שנה. מאז ועד היום הכשיר בית-הספר מאות[דרושה הבהרה] אחים ואחיות מוסמכים, המתפקדים במרכזי הבריאות השונים ברחבי הארץ, בהם עולים חדשים רבים. כיום לומדים בבית הספר כ-1,400 סטודנטים. בשנת 2011 הוענק לבית הספר ציון לשבח במסלול החינוך במסגרת הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות המגזר הציבורי ע"ש יצחק רבין. הוועדה קבעה כי "הישגי בית הספר ותרומתו החשובה בתחום החינוך יצרו את הבסיס להחלטה. פעולות הצוות לשיפור תהליכי עבודה מוסיפים בסיס חשוב של נורמות ושיטת עבודה אשר יוצרים מחויבות לאיכות ומצוינות ושפור מתמיד של רמת השירות הן כלפי פנים בית החולים במערכת קשרי העבודה בין המחלקות והן כלפי חוץ במתן שירות רפואי טוב יותר לאזרחי המדינה". בבית-הספר קיימות מספר תוכניות לימוד: תוכנית בוגר בסיעוד של אוניברסיטת תל אביב, תוכנית הסבת אקדמאים, תוכנית 7 יחידות ומרכז העשרה לאחים ואחיות מוסמכים. בשנת 2000 סונף בית-הספר לחוג לסיעוד בבית הספר למקצועות הבריאות באוניברסיטת תל אביב. סטודנטים המסיימים את תוכנית הלימודים האקדמית בהצלחה מקבלים תואר בוגר אוניברסיטת ת"א B.A בסיעוד, וזכאים לקבלת תעודת אח מוסמך לאחר הצלחה במבחן רישוי ממשלתי. בשנת 2009 הוענק לבית-הספר תו תקן ISO 9001/2008 מטעם מכון התקנים הישראלי בתחום הכשרת סטודנטים למקצוע אח/ות מוסמך/ת ולקידום מקצוע הסיעוד. עד היום נוהל בית-הספר על ידי ארבע מנהלות: 1967 עד 1975, גב' תמר אלשטיין 2005 עד 1976, גב' נירה אשל 2005 עד ספטמבר 2010, גב' גאולה בונשטיין אוקטובר 2010 עד היום, ד"ר מירב בן נתן אתר האינטרנט הרשמי של בית הספר האקדמי לסיעוד, הלל יפה
חנא נקארה

חנא נקארה (בערבית: حنّا نقاره; 18 בינואר 1912 – 1984), היה עורך דין ופעיל ציבור ערבי-ישראלי, מראשי המפלגה הקומוניסטית בישראל. נולד בכפר ראמה שליד עכו, למשפחה ערבית-נוצרית, שעברה להתגורר בעיר חיפה ב-1919. הוא למד בבית הספר הנוצרי שבעיר. ב-1928 החל ללמוד הנדסה כסטודנט האוניברסיטה האמריקנית בביירות שבלבנון. ב-1930 החל לימודי משפטים באוניברסיטת דמשק, אותם סיים ב-1933. מ-1936 עסק בעריכת דין בחיפה, והתמחה בדיני מקרקעין. בשנות הארבעים הזדהה פוליטית עם המרקסיזם ופעל כחבר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה. הוא היה ממייסדי הליגה לשחרור לאומי בשנות הארבעים, וכן ממייסדי העיתון "אל-מיחאז". ב-1946 שימש כעורך המדור הפוליטי בעיתון זה. בתקופת מלחמת העצמאות שהה בעכו ולא הורשה לחזור לחיפה. הוא עבר ללבנון, משם ניסה לחזור לחיפה אך נעצר בידי כוחות הביטחון והוחזק במאסר כשלושה חודשים. לאחר שחרורו החל לעסוק בזכויות אדם, ופעילותו בתיקים הקשורים להפקעת קרקעות זיכתה אותו בכינוי: "עורך דין האדמה והעם". בין השאר ייצג את אנשי כפר עין מאהל כנגד הפקעת אדמותיהם, לצורך הקמת העיר נצרת עילית (לימים נוף הגליל). הוא היה ממייסדי "הוועד הארצי להגנה על האדמות" ביחד עם הכומר שחאדה שחאדה. היה פעיל למען דו-קיום ערבי-יהודי ויזם את הכנס היהודי-ערבי שהתקיים בשנים 1954–1956. אחייניתו היא השחקנית הערבייה-ישראלית סלווה נקארה. על-שמו נקרא רחוב בחיפה. ב-1985 יצאו לאור זיכרונותיו בספר "חנא נקארה, פרקליט האדמה והעם". גל אמיר ונעמה בן זאב, איך עורך דין לאומי-פלסטיני וקומוניסט תרם לעיצוב חופש הביטוי בישראל, באתר הארץ, 3 בינואר 2019 עו"ד חנא נקארה חושף את התוכנית החדשה להפקעת אדמות הערבים בישראל, יוסף אלגזי אמציה פלד, רחוב נקארה, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה עופר אדרת, "הגנתי על עמי ועל בניו בתחום שבו יכולתי לעשות זאת", באתר הארץ, 9 באפריל 2019
שחאדה שחאדה

שחאדה שחאדה (شحادة شحادة; 1930, כפר יסיף - 2010) היה כומר האוונגלי־אפיסקופלי ערבי-ישראלי, פעיל פוליטי, ויו"ר הוועד הארצי להגנה על האדמות. בשנת 1975 היה ממייסדי הוועד הארצי להגנה על האדמות שהוקם ביוזמת רק״ח במטרה לפעול נגד החלטת הממשלה לבצע הפקעות קרקע גדולות בגליל להרחבתן של הערים כרמיאל ונצרת עילית. שחאדה שימש כראש הארגון והיה מיוזמי יום האדמה הראשון בשנת 1976. בשנת 1988 ייסד יחד עם הרב ג'רמי מילגרום את "אנשי דת למען שלום" (Clergy For Peace), ארגון שמטרתו לקדם את השלום בעזרת אנשי דת יהודים, נוצרים ומוסלמים. עד למותו שימש כסגן יושב ראש החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון ובנוסף הוא שימש ככומר של כנסיית יוחנן הקדוש בחיפה ויושב ראש בית הספר יוחנן הקדוש בחיפה. כנס לזכרו של שחאדה ראיון עמו ראיון עמו (בערבית) תמונה של שחאדה אפרים דוידי, הכומר שחאדה שחאדה: הממסד הישראלי טרם הפנים את לקחי יום האדמה, באתר המפלגה הקומוניסטית הישראלית, ‏28 במרץ 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סטריאו ומונו

סטריאו ומונו הוא אתר דיסקוגרפיה ישראלי המתעד את תקליטי המוזיקה הישראלית. ייחודו של האתר בהיותו מחויב להצגת התמונה ההיסטורית השלמה של המוזיקה הישראלית, העברית והיהודית מכל הסגנונות, התקופות, ומדינות העולם. הנתונים באתר נאספים ומעודכנים על ידי צוות אספני תקליטים בסיוע חובבים המסייעים בהוספת מידע חסר, עטיפות של התקליטים המקוריים, ועוד. המידע הדיסקוגרפי באתר מובא ללא המגבלות המסחריות של יצרני התקליטים וחנויות המוזיקה הנוהגים להציג דיסקוגרפיה מצומצמת שבה רק פריטים הזמינים למכירה באותה עת. סטריאו ומונו התחיל את דרכו כבלוג בשם זה בתחילת שנת 2010. בתחילת הדרך, פרסם האתר אוסף תקליטים למכירה ממיטב תולדות הזמר והרוק הישראלי, יחד עם דגימות קול של הקלטות נדירות מהאוסף. בעקבות הפרסום הראשוני, החל צוות האתר בתיעוד ורישום מסודר של הקלטות מתולדות המוזיקה הישראלית, כשהוא מצרף דגימות של הקלטות נדירות שלא הודפסו מחדש ונשכחו למעשה. מפעילי האתר ניסו לקדם יוזמה של הרשאת הורדה חופשית להקלטות נדירות בצד עידוד לרכישת הקלטות שהודפסו מחדש, תוך חינוך להבחנה בין השתיים, צעד חיוני לדעתם במאבק נגד תופעת אתרי המוזיקה ורשתות השיתוף הלא חוקיים. היוזמה נקטעה בעקבות התנגדותה של אקו"ם (המנכ"ל יוריק בן-דוד בערוץ 2, 19 במרץ 2010), המובילה להנצחה בפועל של התופעה שבה חובבי מוזיקה המחפשים הקלטות נדירות, מוצאים את דרכם לאתרי שיתוף ופורומים הפועלים באין מפריע, ומוצאים שם גם את התקליטים החדשים והפופולריים ביותר, לעיתים עוד לפני שאלה יצאו לאור, גם כשלא התכוונו לחפש אותם. מסד הנתונים של סטריאו ומונו תוכנן במיוחד על ידי יוצרי האתר לתיעוד דיסקוגרפי של מוזיקה ישראלית, והוא מכיל בתחילת שנת 2015 רשומות של כ-30,000 יוצרים ומבצעים, 20,000 תקליטים, 120,000 שירים ו-150,000 הקלטות. כל שלבי סריקת הנתונים וקטלוגם נעשים על ידי צוות מקצועי מיומן ולא שיפוטי המחויב אך ורק לנאמנות בתיעוד. כיום מציע האתר חיפוש דיסקוגרפי, אוסף יחיד במינו של צילומי עטיפות תקליטים (אם כי בהפרדה נמוכה) החל משנות השלושים של המאה שעברה ועד היום, ואפשרויות חיפוש מתקדם לפי מספר רב של פרמטרים, כמו מבצע תקליט, שם תקליט, מבצע שיר, שם שיר, שם משתתף (מעבד, נגן אורח), שם לייבל ומספר קטלוגי, שנת הדפסה, ועוד. כמו כן מרכז האתר קישורים להקלטות הזמינות להאזנה באתרי האמנים ובאתרים אחרים באינטרנט. בתחילת שנת 2015 עבר האתר שנויים בעיצוב, ונוספו לו ביוגרפיות, אפשרויות חיפוש ויכולת להעלאת רשימות בנושאים רלוונטיים עם קישוריות למסד הנתונים של האתר. סטריאו ומונו התקבל בתקשורת באהדה ותואר כ"אתר ייחודי, שכולו הצדעה למוזיקה ישראלית משובחת... עשייה תרבותית ברמה הכי גבוהה" (גל אוחובסקי, TIME OUT תל אביב, 11 במרץ 2010). מפעילי האתר זכו לתארים כדוגמת "צדיקים של התרבות הישראלית" (יהודה נוריאל, “סדר יום” עם קרן נויבך, 25 בפברואר 2010). בדף הפתיחה של האתר, כותב העורך: "המוזיקה המוקלטת היא הצורה השלמה הראשונה של היסטוריה אמיתית. תקשיב טוב למוזיקה ותדע כל מה שקרה שם. המיקרופונים עשו בשבילך את העבודה העיקרית: קלטו לא רק את הנגינה בגיטרה או השירה, אלא גם את אוויר התקופה דרכו אלה הגיעו למיקרופון. אתה אולי לא שם לב לזה כפרטים, אבל בטח תרגיש את זה. יכולים לספר לך אלף סיפורים על מקום שהיית בו לפני 20 שנה, ולא תיזכר בו. שים תקליט ששמעת אז, ורצוי באותה מערכת, ואתה לא רק תיזכר. אתה תהיה שם." יוצר האתר והעורך הראשי הוא יהודה אור. דיסקוגרפיה אתר האינטרנט הרשמי של סטריאו ומונו מן התקשורת באתר סטריאו ומונו
אליאס סנבר

אליאס סנבר (בערבית: إلياس صنبر; נולד ב-1947 בחיפה) הוא היסטוריון, מסאי ומשורר פלסטיני. משמש כראש המכון ללימודים פלסטיניים בפריז וכשגריר הפלסטיני בארגון אונסק"ו. סנבר נולד בחיפה ומשפחתו ברחה מהעיר במלחמת העצמאות ללבנון. בשנת 1969 החל ללמד באוניברסיטת פריז ולאחר מכן לימד בלבנון ובאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית. בשנת 1982 חזר לצרפת וייסד שם את כתב העת הצרפתי לנושאים פלסטינים, Revue d'études palestiniennes, ושימש כעורכו. משנת 1988 הוא חבר במועצה הלאומית הפלסטינית. כיום משמש כשגריר הפלסטיני בארגון אונסק"ו. תרגם משירי משוררים ערבים לצרפתית, בהם משיריו של מחמוד דרוויש. משמש כשופט בתחרות פרס הרומן הערבי בצרפת. אליאס סנבר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Elias Sanbar, Palestinian ambassador to UNESCO, France 24 Babelio france24 news ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פארו

פארו (בפורטוגזית: Faro) היא עיר בדרום פורטוגל. אוכלוסיית העיר מונה כ-42,000 נפשות (וכ-58,000 באזור המטרופוליני כולו). העיר היא בירת מחוז אלגרבה. אזור העיר פארו של היום יושב לראשונה בתקופת האבן הקדומה. בסוף התקופה הפרהיסטורית היה באתר יישוב קבע בשם אוסונובה, יישוב חשוב בתקופת הכיבוש הרומאי. החל מהמאה ה-3 הייתה ביישוב בישופות. עם כיבוש האזור על ידי המורים במאה ה-8 אוסונובה שמרה על מעמדה כעיירה החשובה ביותר בקצה הדרום-מערבי של חצי האי האיברי. במאה ה-9, תחת השם "סנטה מריה", הפכה לבירת נסיכות מקומית ונבנו סביבה ביצורים. מאוחר יותר שמה של העיירה הפך ל"הארון", על שם מנהיג מוסלמי מקומי, ומכאן שמה הנוכחי, פארו. במהלך המאה ה-13 המורים גורשו מהאזור על ידי אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, ובפארו החל להתרכז המנהל של מחוז אלגארבה. בשנת 1596 רובר דברו, רוזן אסקס בזז את העיר ואת הספרייה המפורסמת של הבישוף של פארו. הספרים שבזז דברו הועברו לאנגליה וכיום הם מוחזקים באוניברסיטת אוקספורד. בסוף המאה ה-15 ובמשך המאה ה-16 יהודים רבים ברחו מפורטוגל בשל האינקוויזיציה. במאה ה-18 המרקיז של פומבל, שהיה שר הממלכה בממשלתו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, הזמין את היהודים לחזור למדינה על מנת לעזור לשקם את הכלכלה שקרסה לאחר רעידת האדמה בליסבון. כ-60 משפחות התיישבו בפארו והקימו שם קהילה חשובה ובה שני בתי כנסת, ובית קברות שהשתמר עד היום. הרב אברהם ביג'אג'ו שימש במהלך המאה ה-19 כרב וכשוחט הקהילה. הקהילה נכחדה במהלך המאה ה-20 בשל הגירת צעירים לערים הגדולות. בעיר קיים מוזיאון המספר על תולדות היהודים באזור. אזור פארו הוא האזור החם ביותר בפורטוגל. בחורף הטמפרטורה לא יורדת מתחת ל-0 מעלות צלזיוס ובקיץ הטמפרטורה מגיעה עד 35 מעלות. האקלים החם, החופים היפים והשמש הפכו את אזור פארו לאתר נופש פופולרי. מדי שנה מגיעים למקום כ-5 מיליון תיירים (בעיקר תיירות פנים אירופית). מרוקו טנג'יר, מרוקו (מ־1944) ארצות הברית הייוורד, קליפורניה, ארצות הברית (מ־1965) גינאה ביסאו בולאמה, גינאה ביסאו (מ־1978) ספרד הוולבה, ספרד (מ־1985) ספרד מאלגה, ספרד (מ־1986) כף ורדה פראיה, כף ורדה מדיה וקבצים בנושא פארו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארו אתר המוזיאון היהודי בפארו אתר המרכז למורשת יהודית בפארו פארו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פארו (פורטוגל), דף שער בספרייה הלאומית Bem-vindo aos Censos 2011
זכי דרוויש

זכי דרוויש (בערבית: زكي درويش; נולד ב-1944) הוא משורר וסופר ישראלי-פלסטיני. נולד לסלים והוריה, משפחה מוסלמית, בשנת 1944 בכפר אל-בירווה שבגליל המערבי. אביו היה בעל אדמות בכפר ואמו אנאלפביתית. אחיו הבכור הוא המשורר המפורסם מחמוד דרוויש. לאחר שנחרב הכפר במלחמת העצמאות, נמלטה משפחתו ללבנון, תחילה לג'זין, ולאחר מכן לדאמור. שנה לאחר שנמלטו ללבנון, חזרה משפחתו לאזור עכו, והתיישבה בג'דיידה. סיים תיכון בכפר יסיף וסיים באוניברסיטת חיפה תואר ראשון ותואר שני. הוא היה מורה ואחר כך מנהל תיכון ומרצה במכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל שבחיפה. דרוויש כתב סיפורים קצרים, נובלות באורך מלא, מחזות וכן מאמרים בנושאי תרבות, ספרות ופוליטיקה. כמו כן תרגם ספרים מעברית לערבית. בין סיפוריו המפורסמים: החורף והגלות (1970), הגשר והשיטפון (1972), האיש שרצח את העולם (1978), הכלבים (1978) ובין המחזות שלו: המוות הכי טוב (1979) ולא (1980). נשוי ואב לחמש בנות, מתגורר בג'דיידה. זכי דרוויש, האיש שמשקר הרבה, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 300-296, הוצאת כרמל, 2017. זכי דרוויש, ברשת החברתית פייסבוק ביוגרפיה, באתר לקסיקון הקשרים ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ישראלים ובנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מריון רוס

מריון רוס (באנגלית: Marion Ross; נולדה ב-25 באוקטובר 1928) היא שחקנית אמריקאית. רוס התפרסמה בזכות תפקידה בקומדיית המצבים "ימים מאושרים" ובסדרת הדרמה "גשר ברוקלין" (אנ'). הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "כוכב הערב" . נולדה בשם מריאן בעיר וואטרטאון שבמינסוטה וגדלה במספר ערים במדינה. בגיל 13 שינתה את שמה מ"מריאן" ל"מריון". רוס עבדה כאו-פר במיניאפוליס לשם מימון לימודי הדרמה שלה ב"מרכז המוזיקה מק'פייל". לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה ב-San Diego State University הופיעה רוס במחזות קיץ בקליפורניה, שם התגלתה לראשונה על ידי במאי המופעים. בשנת 2001 קיבלה רוס כוכב טלוויזיה על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד. לרוס שני ילדים, שחקן הקולנוע ג'ים מסקימן והמפיקה אלן פלאמר מנישואיה הראשונים לפרימן מסקימן. רוס החלה את הקריירה שלה בסוף שנות ה-50 בסרטים "סיפורו של גלן מילר" ו"חיית המחמד של המורה". שיחקה בסדרה "המופע של גרטרוד ברג" את סוזן, בתה של גיבורת העלילה שרה גרין. רוס גרפה את רוב הפרסום שלה ושתי מועמדויות אמי בזכות הופעותייה ב-11 עונות הסיטקום "ימים מאושרים" בהן שיחקה את מריון, אמו של גיבור הסדרה ריצ'י קנינגהאם (רון הווארד). שיחקה לאחר מכן בשתי עונות סדרת הדרמה המצליחה "גשר ברוקלין" והועמדה לנתי פרסי אמי נוספים. רוס הועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתור עוזרת הבית רוזי דונלופ בסרט "כוכב הערב", סרט ההמשך לדרמה "תנאים של חיבה". לרוס תפקידים רבים בטלוויזיה. ביניהם ניתן למנות את תפקידה כאמו של דרו קארי בסדרתו "המופע של דרו קארי", טריקס אמו של ריצ'רד גילמור בסדרה "בנות גילמור" וברניס פורמן, אימו של רד פורמן במופע שנות ה-70. בקולנוע הופיעה למשל בפרודיה "סופרהירו" בתור דודתו של הנער ריק ריקר (דרייק בל), בקומדיה "פרצוף סמיילי" ובדרמה "המוזיקה שבפנים". בשנת 2014 הופיעה לצד אריק מביוס ורוב אסטס בסרט מקורי של ערוץ הולמרק "מכתבי אהבה לחג המולד", המבוסס על הסדרה באותו שם. מדיה וקבצים בנושא מריון רוס בוויקישיתוף מריון רוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מריון רוס, באתר AllMovie (באנגלית) מריון רוס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מריון רוס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מריון רוס, באתר MusicBrainz (באנגלית)
ריאד ביידס

ריאד ביידס (בערבית: ريـاض بـيـدس נולד ב-1960) הוא סופר ערבי-ישראלי, מחברם של מספר רומנים וסיפורים קצרים. ביידס נולד בשפרעם ולמד ביסודי ובתיכון בעיר. למד ספרות, היסטוריה, פילוסופיה והיסטוריה של האמנות באוניברסיטת חיפה. בסוף שנות ה-70 החל לפרסם את סיפוריו. בעברית פורסמו סיפוריו בכתבי עת ובעיתונים. בשנת 1998 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובתרגום של גדעון שילה, קובץ הסיפורים הקצרים פרי עטו, 'הרעב וההר'. קובצי סיפורים קצרים: 'הרעב וההר', ירושלים 1980. 'השביל', ירושלים 1985. 'פילפל שחור', ביירות 1986. 'הרוח', ניקוסיה 1987. 'סקיצות ראשונות', מרוקו 1988. 'קול עמום' ניקוסיה 1990. 'השריקה', ירושלים 1992. 'החלון הצהוב של ון - גוך', תרשיחא 1994. רומנים: 'איש שוליים', ירושלים 1991 'המגף', נצרת 1993. רשימת הפרסומים של ריאד ביידס, בקטלוג הספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוסטפא אל-ח'אלידי

מוסטפא (ביי) אל-ח'אלידי (בערבית: مصطفى الخالدي; פברואר 1873 - אוגוסט 1944) היה ראש עיריית ירושלים בשנים 1938–1944. קודם לכן כיהן כשופט בבית הדין העליון בארץ ישראל. אל-ח'אלידי, בן למשפחת ח'אלידי, למד בבית הספר ראשידיה בביירות, ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת איסטנבול. בשנת 1906 נתמנה למנהל הבנק החקלאי בירושלים. בשנים 1913–1915 היה מפקד המשטרה בביירות ולבנון. לאחר מכן, עד כיבוש ביירות בידי הצרפתים היה ראש התביעה בעיר. ביולי 1920 מונה לשופט בבית הדין לערעורים של ממשלת המנדט ובשנת 1926 קודם לשופט בית הדין העליון. באוגוסט 1938, כשנה לאחר גירוש ראש העירייה הקודם, אחיינו, ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי, נתן הסכמתו להתמנות לראש עיריית ירושלים במקומו. ח'אלידי מונה לתפקיד באופן רשמי בתחילת ספטמבר 1938 ושימש בתפקיד עד מותו באוגוסט 1944, אף על פי שבספטמבר 1943 נפוצו שמועות על כוונתו להתפטר בגלל בריאות לקויה. ב-27 באוגוסט 1944 נפטר. ח'אלידי נקבר בבית הקברות ליד שער האריות. באופן כללי, מהיותו שופט, לא היה מעורב ח'אלידי בפוליטיקה. אולם במאי 1944 השתתף בכינוס של ראשי ערבים ערבים ביפו שקרא להפסקת עלייה ולאסור מכירת קרקעות ליהודים, דבר שעורר את חמתם של הנציגים היהודים בעירייה ותמיכה מצד אישים ערביים. לאחר מותו הוספד בעיתון הד המזרח: "אנו משתתפים בצער הצבור הירושלמי על פטירתו של מוסטפא ביי כאלדי ראש העירייה, אשר במשך שנים רבות שירת את הארץ בתפקידים גבוהים שונים, ומת על משמרתו כראש העירייה. אם כי היו לנו, היהודים, טענות נגדו, איננו יכולים בכל זאת להתעלם מן העובדא שהוא השתדל, מדי פעם בפעם, להתרומם מעל כל נטיות עדתיות, ואף עשה לא מעט כדי להתקרב לעדה היהודית בירושלים, שלא כבן משפחתו - הד"ר חוסין כאלדי שבתקופתו הפכה עיריית ירושלים למבצר ומרכז הפוליטיקה הערבית בארץ." בנו נתמנה בשנת 1945 לשופט שלום בג'נין ובית שאן. ח'אלידי התגורר בשכירות, תקופה מסוימת, בקומה השנייה של בית גארבאדיאן (רחוב עמק רפאים 33). כיום (2023), תלוי במקום שלט הנצחה המספר את ההיסטוריה של הבית, ובו הוא נזכר. מדיה וקבצים בנושא מוסטפא אל-ח'אלידי בוויקישיתוף מת מוסטפה ביי חאלדי, ראש עיריית ירושלים, דבר, 28 באוגוסט 1944 מת ראש עיריית ירושלים, משמר, 28 באוגוסט 1944 Mayor of Jerusalem Dead, פלסטיין פוסט, 28 באוגוסט 1944 אורי שטנדל, המשפחות המוסלמיות המנהיגות בירושלים בתקופה העות'מאנית, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה? (עורכים: משה מעוז וב"ז קדר), משרד הביטחון 1996, עמ' 56. כרוז השלום הערבי, דבר, 2 בספטמבר 1929 עד היכן שנאת היהודים מגיעה, דואר היום, 12 באוגוסט 1927 אושר דין הרוצח בשכונת מונטיפיורי, דואר היום, 13 בנובמבר 1934 מוצטפה חלדי הסכים למנוי, דבר, 19 באוגוסט 1938 מי יתמנה לראש עיריית ירושלים, דבר, 5 באוגוסט 1938 חאלדי מתפטר בגלל בריאות לקוייה, המשקיף, 23 בספטמבר 1943 מת ראש עירית ירושלים, הצופה, 28 באוגוסט 1944 לווית ראש עיריית ירושלים, משמר, 29 באוגוסט 1944 ראש עיריית ירושלים נצטרף לצוררי הציונות, הצופה, 10 במאי 1944 נחשול מברקי ברכה מאישים ערביים לחאלדי, המשקיף, 11 במאי 1944 ראש עירייה לירושלים, הד-המזרח, 1 בספטמבר 1944 שופטים ערביים חדשים, המשקיף, 10 באפריל 1945
בקרה תעשייתית

בקרה תעשייתית היא כלל האמצעים החשמליים והאלקטרוניים המאפשרים לנהל ולפקח על תהליכים תעשייתיים. קיימים מספר סוגים עיקריים של מערכות בקרה ובראשם SCADA (ראשי תיבות של Supervisory Control And Data Acquisition) ו-DCS‏ (Distributed Control Systems) וכן מערכות בקרה קטנות יותר כגון בקר לוגי מיתכנת. מערכות בקרה תעשייתית נמצאות בשימוש בתעשיות רבות, ובהן חשמל, מים, נפט, גז. רוב המערכות משתמשות במידע המתקבל מיחידות קצה מרוחקות (RTUs – Remote Terminal Units) כדי לייצר פקודות באופן אוטומטי או ידני על ידי מפעיל אנושי. הפקודות מועברות חזרה ליחידות הקצה המרוחקות על בסיס תשתית תקשורת כלשהי. תורת הבקרה לוח בקרה ריסון (פיזיקה) ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ענת ישראל

ענת ישראל (נולדה בשנת 1970), היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. ישראל גדלה בגבעתיים והתאמנה בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב בהדרכתם של אריק רובין והלמוט לוי. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1984 סיימה ישראל במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 29.45 שניות, 3 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1985 זכתה ישראל במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.47 דקות, אחרי הדר רובינשטיין ממכבי קריית אונו (1:01.09 דקות) ועירית גלוסקינוס מהפועל ימק"א ירושלים (1:01.32 דקות). בתחרות שמונה האומות שנערכה בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1986 קבעה ישראל במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 28.00 שניות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של מירב הדר 28.13 שניות. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונישבר על ידי ענת לויט (27.75 שניות). באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכתה ישראל בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.62 שניות, לפני ענת לויט מהפועל הוד השרון בית ברל (28.68 שניות) ורותם פורת מהפועל גש"מ (29.31 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.12 דקות, לפני רותם פורת (1:02.28 דקות) וורד ליברמן בת אגודתה (1:04.02 דקות). היא זכתה בגביע השחיינית המצטיינת של האליפות בעקבות התוצאה שקבעה במשחה ל-50 מטר חופשי שהעניקה לה את הניקוד הגבוה ביותר באליפות (717 נקודות). בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 סיימה ישראל פעמיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.32 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.21 דקות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.14 דקות, לפני ענת לויט (1:02.70 דקות) ותמי לוין ומדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.30 שניות, אחרי איריס קומן (28.19 שניות) ולפני נעמה שמיר. אתר הבית של מכבי תל אביב מועדון לענפי ספורט אלכס פרסלמן, רק שיא נוער, מעריב, 24 באוגוסט 1984 התוצאות, מעריב, 21 באוגוסט 1985 חמישה שיאים ישראלים בסקוטלנד, מעריב, 4 ביולי 1988 אלכס פרלסמן, זוהר בריכה - גלילי שבר השיא ב-100 גב, מעריב, 10 באוגוסט 1986 סוף השבוע בבריכה, מעריב, 10 באוגוסט 1986 אלכס פרלסמן, השחיין ערן גרומי - מגדלור במים עכורים, מעריב, 30 באוגוסט 1987
נזיה ח'יר

נזיה ח'יר (בערבית: نزيه خير; 16 באוגוסט 1946 – 9 בפברואר 2008) היה משורר וסופר דרוזי ישראלי. נולד בדלית אל-כרמל, למד בבית ספר תיכון בעכו ואחר כך למד לתואר ראשון במדעי המדינה וספרות באוניברסיטת חיפה (1972) ולתואר שני במדעי המדינה (1976). היה נשוי לסועאד. פרסם כעשרה ספרי שירה ופרוזה, בהם: "שירים קצרים" (1969) ו"קריאות חדשות של יסמין סורה" (1974). שיריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, פולנית ופורטוגזית, ומבחר שיריו "מושב קבוע לחלום" יצא בעברית ב-1989. על שירתו זכה ח`יר בפרס ראש הממשלה, פרס הנשיא ופרס יצירת המופת של קהיר 1998. ח`יר עבד כמפקח במשרד החינוך וכמרצה ללשון ולספרות במכללת גורדון והִנחה תוכנית בטלוויזיה. הוא כיהן כמזכ"ל התאחדות הסופרים הערבים וערך את הרבעון הספרותי שלה. לאחר מותו נקרא על שמו המתנ"ס בדלית אל-כרמל. נזיה ח'יר, דף שער בספרייה הלאומית קטע מוקלט מראיון שנערך עם נזיה ח'יר מתוך הארכיון של תופיק חלבי (בערבית) מידע על נזיה ח'יר בקטלוג הספרייה הלאומית נזיה ח'יר, באתר הבמה המרכז הקהילתי יקרא על שם המנוח נזיה חיר, באתר פורטל הכרמל והצפון ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סאלם ג'ובראן

סאלם ג'ובראן (בערבית: سالم جبران; 1941 בפקיעין – 18 בדצמבר 2011) היה משורר, סופר, עיתונאי ומחנך ערבי-ישראלי. ג'ובראן השלים תואר ראשון בשפה וספרות אנגלית והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. בשנת 1962 הצטרף למפלגה הקומוניסטית. בשנים 1987–1992 שימש כעורך של העיתון הערבי-קומוניסטי אל-איתיחאד ואחר כך שימש כעורך של הירחון הספרותי אלג`דיד. כמו כן כתב מאמרים בעבור העיתון הלבנוני א-נהאר. בארץ פרסם מאמרים בידיעות אחרונות ובמעריב. בשנת 2006 זכה על שירתו בפרס משרד המדע התרבות והספורט ליוצרים בשפה הערבית. שימש כמרצה בכיר במרכז לחינוך הומניסטי בבית לוחמי הגטאות ושימש מנהל-עמית של המרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה. היה חבר מליאת רשות השידור והתפטר במחאה על היחס של הרשות לצופים הערבים. חברי השמש (1981) שירים מרותקים (1974) מילים מהלב (1971) יעקב אגמון, שאלות אישיות - מבחר ראיונות - ריאיון עם סאלם ג'ובראן בתאריך 13 בפברואר 1993, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, עמ' 114–125 סאלם ג'ובראן, בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות עידו בלאס, הלך לעולמו המשורר והעיתונאי הפלסטיני-ישראלי סאלם ג'ובראן, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2011 סאלם ג'ובראן, להיות ערבי בישראל, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח סאלם ג'ובראן, בין ערכי השלום לערכים הלאומיים
יאן מיאוס

יאן מיאוס (במקור: Jean Meeus; נולד ב-12 בדצמבר 1928) הוא אסטרונום בלגי, שהתמחותו הידועה היא בחישוב תנועות ומסלולים של גרמי שמים שונים. מיאוס נולד בבלגיה. הוא בוגר אוניברסיטת ליוון (Leuven) במתמטיקה. עבד במשך ארבעים שנה כמטאורולוג בשדה התעופה של בריסל, עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1993. התחום בו התבלט מיאוס במיוחד, הוא פישוט והנגשת דרכי חישוב מורכבות של מסלולים ומיקומים של גופים שונים בחלל. הוא פיתח אלגוריתמים שבאמצעותם ניתן לחשב את המסלולים והמיקומים באמצעים פשוטים, הנגישים לכל אחד. ב-1986 זכה בפרס "Amateur Achievement Award" של האגודה "Astronomical Society of the Pacific". האסטרואיד "מיאוס 2213" נקרא על שמו. co-author of Canon of Solar Eclipses (1966) Astronomical Formulae for Calculators (1979), 1st ed, ISBN 0-943396-22-0 Astronomical Formulae for Calculators (1988), 4th ed Enlarged and revised, Willmann-Bell Inc, ISBN 0-943396-22-0 Astronomical formulas for microcalculators (1988) (Russian Edition, Moscow ,"Mir", 1988) co-author of Canon of Lunar Eclipses (1979) co-author of Canon of Solar Eclipses (1983) Elements of Solar Eclipses 1951-2200 (1989) ISBN 0-943396-21-2 Transits (1989) Astronomical Algorithms (1991), 1st ed, ISBN 0-943396-35-2 Astronomical Algorithms (1998), 2nd ed, ISBN 0-943396-61-1 Astronomical Tables of the Sun, Moon and Planets (1983) ISBN 0-943396-02-6 Mathematical Astronomy Morsels (1997) ISBN 0-943396-51-4 More Mathematical Astronomy Morsels (2002) ISBN 0-943396-74-3 Mathematical Astronomy Morsels III (2004) ISBN 0-943396-81-6 co-author of Five Millennium Canon of Solar Eclipses: -1999 to +3000 (2006), NASA Technical paper 2006-214141 2006 [1] Mathematical Astronomy Morsels IV (2007) ISBN 987-0-943396-87-63 Mathematical Astronomy Morsels V (2009) ISBN 978-0-943396-92-7