laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ליווינגסטון (אי)

ליווינגסטון (באנגלית: Livingston Island) הוא אי בקבוצת איי שטלנד הדרומיים לחופי אנטארקטיקה, השוכן בין האי גריניץ' לבין האי סנואו. האי ידוע לימאים מאז 1819, ושמו היה בשימוש כבר בשנות העשרים של המאה ה-19, אם כי לא ידוע מה מקורו. האי ליווינגסטון ממוקם באוקיינוס הדרומי 110 ק"מ מצפון-מערב לכף רוקמורל שעל היבשת. האי הוא חלק מקבוצת איי שטלנד הדרומיים שלחופי חצי האי האנטארקטי. אורכו של האי 73 ק"מ, ורחבו נע בין 5 ק"מ ל-34 ק"מ. שטחו 798 קמ"ר והוא מוקף באיונים ובסלעים רבים. למרות שבעשורים האחרונים נסוגו צוקי הקרח וכתוצאה מכך נחשפו מפרצים וחופים חדשים, רובו של האי מכוסה בכיפת קרח מחורצת. מאפיין ייחודי לנוף הקרח של האי הם שכבות האפר הוולקני הבולטות לעין, שמקורן בפעילות געשית מהאי דספשן הסמוך. צורתו של האי בלתי סדירה לחלוטין, וחופיו מפורצים. האקלים באי מתאפיין ברוחות, לחות ובעננות תמידית. הטמפרטורות יציבות יחסית ומגיעות ל-3 מעלות צלזיוס מעל האפס בקיץ ול-11 מעלות צלזיוס מתחת לאפס בחורף. בזמנים שהרוח חזקה, הטמפרטורות צונחות ב-5 עד 10 מעלות נוספות. האי ליווינגסטון היה אתר הנחיתה הראשון של ויליאם סמית', שהיה הראשון שהציג את כף רגלו על נקודה כל שהיא ביבשת אנטארקטיקה ב-1819. בשנים לאחר מכן שימש המקום כאתר לציד כלבי ים ועד היום ניתן לראות את שרידי הספינות והבקתות של הציידים. מקום היישוב הראשון שבעידן של אחר ציד כלבי הים, היה תחנת מחקר בריטית שהוקמה במהלך קיץ 1957/1958. הבסיסים הקבועים באי הם בסיס חואן קרלוס הראשון של ספרד ובסיס קלימנט אוחרידסקי של בולגריה, שהוקמו ב-1988 ובסיס שירף המשותף לארצות הברית ולצ'ילה. בנוסף פועלים באי בסיסים ומחנות על בסיס עונתי. מדיה וקבצים בנושא ליווינגסטון בוויקישיתוף Ivanov, L. General Geography and History of Livingston Island. In: Bulgarian Antarctic Research: A Synthesis. Eds. C. Pimpirev and N. Chipev. Sofia: St. Kliment Ohridski University Press, 2015. pp. 17-28. ISBN 978-954-07-3939-7 Ivanov, L.L. Livingston Island: Tangra Mountains, Komini Peak, west slope new rock route; Lyaskovets Peak, first ascent; Zograf Peak, first ascent; Vidin Heights, Melnik Peak, Melnik Ridge, first ascent. The American Alpine Journal, 2005. pp. 312-315. Gildea, D. Mountaineering in Antarctica: complete guide: Travel guide. Primento and Editions Nevicata, 2015. ISBN 978-2-51103-136-0 L.L. Ivanov. Antarctica: Livingston Island and Greenwich, Robert, Snow and Smith Islands. Scale 1:120000 topographic map. Troyan: Manfred Wörner Foundation, 2009.
סמית' (אי, איי שטלנד הדרומיים)

סמית' (באנגלית: Smith Island) הוא אי בארכיפלג איי שטלנד הדרומיים, המהווים חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, בסמוך לחופי אנטארקטיקה. האי נקרא על שמו של קפטן ויליאם סמית', אשר גילה ומיפה אותו. האי סמית' נמצא במרחק 72 ק"מ ממערב לאי דספשן. אורכו של האי הוא 32 ק"מ, רוחבו 8 ק"מ, ושטחו 148 קמ"ר. במרכזו של האי משתרע רכס אימאון (Imeon Range) שפסגתו הגבוהה ביותר היא הר פוסטר שגובהו הוא 2,105 מטרים מעל פני הים. בין פסגותיו האחרות קיים גם הר פסגה שגובהו 1,860 מטרים. מקור שמו בטעות תרגום נפוצה של הפסוק המתאר את הר נבו בספר דברים. רב החובל ויליאם סמית' גילה את איי שטלנד הדרומיים בשנת 1819; ב-16 באוקטובר 1819 הגיע סמית' לאי המלך ג'ורג', קרא לאי על שמו של ג'ורג' השלישי, והכריז על הארכיפלג של איי שטלנד הדרומיים כטריטורייה בריטית. האי התגלה ומופה לראשונה על ידי ויליאם סמית' באוקטובר 1819. בשנות העשרים של המאה ה-19 פעלו במקום צידי כלבי ים אמריקאים ובריטים. באי לא פועלות תחנות מחקר והביקורים היחידים בו הם של מדענים ומטפסי הרים. האי מופה מחדש על יחידת סקר הידרוגרפי של הצי המלכותי הבריטי בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1951–1952. • A. G. E. Jones, Captain William Smith and the Discovery of New South Shetland, The Geographical Journal 141, no. 3 (1975): 445-61. Accessed January 19, 2021. doi:10.2307/1796478. מדיה וקבצים בנושא סמית' בוויקישיתוף האי סמית' באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית האי סמית' באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה תצלום לוויין של אזור האי, תוך סימון אתרים נוספים באזור באתר copernix מפת אזור האי סמית' מזג אוויר נוכחי עדכני באי סמית' תחזית מזג אוויר עדכנית ארוכת טווח עבור האי סמית' נתוני מזג אוויר היסטוריים עבור האי סמית' סטטיסטיקות מזג אוויר עבור האי סמית' מידע גאוגרפי והיסטורי מידע היסטורי תיאור גילוי איי שטלנד הדרומיים ערך זה הוא קצרמר בנושא איים ובנושא גאוגרפיה של אנטארקטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מצר ברנספילד

מצר ברנספילד (באנגלית: Bransfield Strait) הוא מצר ים ברוחב של כ-100 ק"מ ובאורך של כ-500 ק"מ המשתרע בין איי שטלנד הדרומיים לבין חצי האי האנטארקטי. המצר נקרא בשמו בשנת 1825 על ידי איש הצי המלכותי ג'יימס ודל על שמו של אדוארד ברנספילד שמיפה את איי שטלנד הדרומיים בשנות העשרים של המאה ה-19. האגן התת-ימי שמתחת לפני מצר הוא באורך של כ-400 ק"מ ועומקו כ-2 ק"מ. הוא נוצר כבקע לפני כ-4 מיליון שנים. המשך היווצרות הבקע גרמה לרעידות אדמה ולפעילות געשית. מקרקעית המצר מתנשאת שרשרת הרים תת-ימיים ממוצא געשי שחלקם עדיין פעילים. מדיה וקבצים בנושא מצר ברנספילד בוויקישיתוף מצר ברנספילד באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מפה בתימטרית של מצר ברנספילד
אוורואה

אָוָרוּאָה (במאורית: Avarua – "שני נמלים") היא בירת איי קוק, השוכנת באי ררוטונגה שבקבוצת איי קוק הדרומיים, כ-3,400 ק"מ צפונית לניו זילנד. העיירה שייכת מנהלית למחוז הנושא את אותו שם. את העיירה משרתים נמל התעופה הבינלאומי של ררוטונגה ושתי יציאות ימיות: הנמל במרכז העיירה מספק גישה לסירות קטנות, ונמל מסחרי בנמל אבטיו, ממש ממזרח לשדה התעופה, מכיל ספינות גדולות יותר. במרכז העיר ממוקם מרכז התרבות הלאומי סר ג'פרי הנרי, בו נמצאים משרדי ממשלה, המוזיאון הלאומי, הספרייה הלאומית והאודיטוריום הלאומי. מוזיאון איי קוק מציג חפצים הכוללים עבודות יד של איי קוק ואת מכונת הדפוס הראשונה של האיים, שיובאה בשנות ה-30 של המאה העשרים. שלוחת הרחבה של אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט מספק קורסים מקצועיים ותארים. אוכלוסיית העיירה עומדת על 4,673 תושבים, נכון לשנת 2011. מדיה וקבצים בנושא אוורואה בוויקישיתוף מפקד 2011 Editors of Encyclopaedia Britannica, [https://www.britannica.com/place/Avarua Avarua Cook Islands], www.britannica.com
סאיה

סאיה היא שמלה מסורתית הנלבשת על ידי האישה הצ'רקסית. בעבר נהגו ללבוש את הסאיה כלבוש יום יומי, בגלל שהשמלה מחממת, ובשל מזג האוויר הקר באזור הקווקז שברוסיה. כיום לובשים אותה באירועים מיוחדים בלבד, או כלבוש חג. ישנם מספר סוגים שונים של סאיה: קצרה או ארוכה, וצבעים שונים (לרוב: אדום, לבן וכחול). נהוג לעטר את הסאיה בצבע זהב לכל אורך השמלה ולאורך השרוולים שלה. העיטורים הם לרוב של שמות המשפחה של אותה נערה או אישה אשר לובשת אותה. הסאיה הקצרה יותר מגיעה עד מתחת לברך, והארוכה עד כפות הרגליים. לסאיה יש שני חלקים: לבוש תחתון ועליון. החלק העליון מכסה חלק רב מהתחתון והפסים הזהובים עוברים החלק אחד של העליון אל החלק השני, מעל הרקע הלבן. באזור המותנים יש חגורה בצבע כסף, ומהחגורה עד הרצפה השמלה פתוחה כאשר החלק התחתון שצבעו לבן נראה באמצע, והחלק העליון מכסה את הצדדים. לשמלה יש כובע תואם לצבע השמלה אשר מאחוריו תפור בד לבן אשר יורד לפחות עד המותנים, ולפעמים גם עליו תפורים עיטורים זהובים אך זה לרוב לפי בחירה ולא מהווה חלק מהכובע.
צ'רקה

צ'רקה הוא משחק צ'רקסי מסורתי. הצ'רקה הוא משחק של שני מקלות העשויות מעץ: האחד מקל באורך של 20 ס"מ, והשני באורך של חצי מטר. למשחק נדרשים בין שנים לעשרה משתתפים, כאשר המצב המועדף הוא חמישה משתתפים. המשחק משוחק בשטח פתוח ברדיוס של 50 מטר. המשתתפים עומדים מאחורי השחקן שתורו לשחק, על מנת שלא להיפגע. המשתתף הראשון נקבע על ידי הגרלה. המשתתף אוחז ביד אחת את המקל הארוך, והמקל הקצר מונח על האדמה. המשתתף מחזיק ביד ימין את המקל הארוך, ובעזרתה מכה במקל הקצר המונח על האדמה, על מנת להקפיץ אותו. בזמן שהמקל הקצר עף באוויר, המשתתף מכה בו בפעם השנייה על מנת להדוף אותו למרחק. מטרת המשחק היא להדוף את המקל הקצר בעזרת המקל הארוך למרחק הרב ביותר שניתן. המנצח הוא זה שהצליח להדוף את המקל הקצר למרחק הגדול ביותר. פח'ה-צ'אס דודס
שכונת שפיטלברג (וינה)

שפיטלברג (בגרמנית: Spittelberg) הייתה עד 1850 רשות מקומית עצמאית, וכיום היא שכונה בווינה, ברובע ה-7 נויבאו. קבוצת רחובות – המדרחוב של רחוב שפיטלברג (Spittelberggasse), רחוב גוטנברג (Gutenberggasse) ורחוב שרנק (Schrankgasse) – שוחזרה יפה ומציגה אוסף נאה של בתים מהמאות ה-18 וה-19. באופן מסורתי, האזור היה ממעמד נמוך אך מלא חיים, והיווה בית לשחקנים, אמנים ונגנים נודדים מזדמנים. הבתים היו ברובם בתי מגורים, נטולי גינות או חצרות. קסמו של הרובע התגלה מחדש בשנות ה-70 של המאה ה-20, ורשויות העיר החלו לשחזר את הבניינים. כיום, זהו רובע של מסעדות, בתי קפה וחנויות בוטיק לאופנה. מתקיים בו שוק חג המולד, ושוק קבוע לחפצי אמנות ומלאכה שוכן בו מאפריל עד נובמבר. תיאטרון בית אמרלינג (Amerlinghaus) ברחוב שטיפט (Stiftgasse) מספר 8 הוא המרכז התרבותי של האזור, ומספק מקום מפגש לתערוכות ואירועים. השפיטלברג הוא הצלחה ענקית, וחיי בתי הקפה שומרים על הרחובות מרוצפי האבנים שוקקים עד השעות הקטנות. תחנת הרכבת התחתית Volkstheater נמצאת בסמוך למדרחוב. בית אמרלינג – ברחוב שטיפט מספר 8, בו נולד הצייר פרידריך אמרלינג. כיום זהו מרכז קהילתי, תיאטרון ובייזל (מסעדה פשוטה המתמחה במנות מקומיות). רחוב שטיפט מספר 10 – בעל חזית יפה, ומקושט בפסלים. רחוב גוטנברג 29 – זהו בניין נעים ביופיו מאסכולת בידרמייר. רחוב שפיטלברג – משמש כמקום המפגש לשוק חפצי אמנות ומלאכה המתקיים מדי יום שבת מאפריל עד נובמבר, ומדי יום במהלך חג הפסחא וחג המולד. רחוב שפיטלברג 9 – בית המעוטר בראווה, עם חלונות מצוירים במיומנות ויוצרים אשליה אופטית, מתוארך מהמאה ה-18. רחוב שפיטלברג 18 ו-20 – בתים אלה הם דוגמאות טובות לבתי בארוק. מסעדת Witwe Bolte – הייתה פונדק במאה ה-18; האגדה מספרת שהקיסר יוזף השני נזרק מכאן ב-1778. יעקב לוי מורנו (1889 - 1974), פסיכיאטר יהודי-אוסטרי, ניהל בשכונה מרכז תמיכה עצמית לזונות פרידריך פון אמרלינג (1803 - 1887), צייר וולפגאנג מאייר: Spittelberg. Jugend und Volk, וינה, 1981. מדיה וקבצים בנושא שכונת שפיטלברג בוויקישיתוף האתר הרשמי של המדרחוב ההיסטוריה של שפיטלברג (בגרמנית)
סנט-רוז (גוואדלופ)

סנט-רוז (בצרפתית: Sante-Rose) היא קומונה בגוואדלופ, מחוז צרפת מעבר לים. לפי מפקד האוכלוסין של 2011, בעיר גרים 20,241 תושבים. זו העיר בעלת השטח השני בגודלו בגוואדלופ אחרי פטי-בורז'. העיר נמצא בצפון מערב האי באס-טר ובשטח הקומונה, אך לא בשטח האורבני, עובר הנהר הגדול בגוואדלופ גראנד ריבייר א גואיאב (נהר הגויאבות). האירופאים הראשונים שהגיעו לאי היו 400 צרפתים בראשות ז'ון דו פלסי ד'וסוויל (Jean du Plessis d'Ossonville) וארבעה אנשי דת דומיניקנים ב-1635. הם תקפו את המתיישבים הקריביים ולקחו את נשותיהם ואת אדמתם. הם בנו שני מבצרים בקרבת העיר. שמה של העיר ניתן לה משמה של הקדושה הדומיניקנית רוז מלימה (Rosa Limensis) שהייתה הקדושה הראשונה של העולם החדש. מדיה וקבצים בנושא סנט-רוז בוויקישיתוף סנט-רוז, ברשת החברתית פייסבוק ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנגלופיליה

אנגלופיליה (באנגלית: Anglophilia) היא חיבה ועניין רב של אדם כלפי אנגלים או כלפי הממשל, התרבות וההיסטוריה האנגלית, אף שאינו אנגלי אתני או אזרח אנגלי. עניין זה יכול להיות באחד מתחומים אלה או במשולב ולכלול חיבה לשפה האנגלית, הספרות האנגלית וכיוצא באלה. היפוכו של האנגלופיל הוא האנגלופוב. המונח אנגלופיל לא משויך בדרך כלל לאזרחי חבר העמים הבריטי (האימפריה הבריטית לשעבר), למרות שמדינות אלו חולקות אספקטים רבים של תרבות והיסטוריה עם בריטניה. במקרים מסוימים, אנגלופיליה מוצגת כחיבה של אדם יחיד להיסטוריה של אנגליה ולתרבות אנגלית מסורתית (דוגמת ויליאם שייקספיר, ג'יין אוסטן, סמואל ג'ונסון). חיבה למלוכה הבריטית, למערכת השלטון (דוגמת הדואר המלכותי והפרלמנט הבריטי) או נוסטלגיה לאימפריה הבריטית הם המאפיינים הבולטים של האנגלופיליה. אנגלופיל יפגין בדרך כלל הערצה כלפי שחקנים, סרטים, תוכניות טלוויזיה ורדיו, מוזיקאים, ספרים ומכוניות שמקורם באנגליה. אנגלופיל יטה להשתמש באיות בריטי במקום האיות האמריקאי, 'colour' במקום 'color' ו-'centre' במקום 'center' וכן הלאה. השימוש בביטויים בריטיים בשיחות מזדמנות ודיווחי חדשות עלה לאחרונה בארצות הברית. אי הבנה ושימוש שגוי בביטויים אלו על ידי אמריקאים הפך למושא עניין בקרב כלי תקשורת אמריקאים ובריטים. פרופ' בן יגודה מאוניברסיטת דלאוור טוען שהשימוש באנגלית בריטית "ביסס את עצמו כתופעה לשונית שלא תפוג". ליין מרפי, בלשנית באוניברסיטת סאסקס, טוענת כי הטרנד בולט יותר בצפון-מזרח ארצות הברית. האינטרנט, המביע עניין במשפחת המלוכה הבריטית ולכן מחשיב עיתונאים בריטים שעובדים בתקשורת האמריקנית, דור שגדל על הארי פוטר והמבטא הבריטי שנשמע "יוקרתי" לאמריקאים צוטטו כסיבות למגמה זו. פילושמיות פרנקופיליה גרמנופיליה סלאבופיליה מדיה וקבצים בנושא אנגלופיליה בוויקישיתוף Separated by a common language Britishisms and the Britishisation of American English BBC magazine September 26, 2012 Americans Are Barmy Over Britishisms
גראנד ריבייר א גואיאב

גראנד ריבייר א גואיאב (בצרפתית: Grande Rivière à Goyaves; נהר הגויאבות) הוא הנהר הגדול ביותר בגוואדלופ היוצא ממרכז האי באס-טר אל צפון האי. מוצאו של הנהר ברכס ההרים שבמרכז האי באס-טר. הנהר זורם לכיוון צפון האי ולאחר מכן למזרחו ועובר בדרכו דרך הקומונות פטי בורז' וסנט-רוז בקרבת השפך הוא עובר לצד מנגרובים ונשפך אל הים הקריבי במפרץ שנוצר בין האי באס-טר לאי גרנד טר. מידע מאתר SANDRE - השירות ההידראולי הלאומי הצרפתי ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לנץ

לנץ הוא שם משפחה ממקור גרמני שמשמעו "אביב". האם התכוונתם ל... זיגפריד לנץ – סופר גרמני היינריך לנץ – פיזיקאי רוסי, ממוצא גרמני. על שמו קרוי חוק לנץ הראלד אוטמר לנץ (Harald Othmar Lenz) – היסטוריון טבע גרמני וילהלם פון לנץ – פקיד ממשל וסופר גרמני-רוסי
ז'אן-בטיסט דני

ז'אן-בטיסט דני (בצרפתית: Jean-Baptiste Denys;‏ 1643 – 3 באוקטובר 1704) היה רופא צרפתי שערך את עירוי הדם הראשון בבני-אדם המתועד במלואו. הוא למד רפואה במונפלייה והיה רופאו האישי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. דני ביצע את עירוי הדם המתועד הראשון בבני אדם ב-15 ביוני 1667. הוא עירה כ-12 אונקיות של דם כבשה לנער בן 15 אשר דמו הוקז באמצעות עלוקות 20 פעמים. הנער שרד את העירוי. דני ביצע עירוי נוסף בפועל, אשר אף הוא שרד. בשני המקרים המטופלים שרדו כפי הנראה הודות לכמויות הדם הקטנות שהוערו. המטופל השלישי של דני שקיבל עירוי דם היה הברון השוודי גוסטף בונד. הוא קיבל שני עירויים ומת לאחר העירוי השני. בחורף 1667 ביצע דני מספר עירויים עם דם עגל לאנטואן מורי, שמת בניסיון השלישי. אשתו של מורי טענה כי דני אחראי למות בעלה, והוא הואשם ברצח. דני זוכה במשפט ואשתו של מורי הואשמה בגרימת מותו. לאחר המשפט חדל דני לעסוק ברפואה. מאוחר יותר נקבע כי מורי מת מהרעלת ארסן. ניסוייו של דני עוררו פולמוס נרחב בצרפת, וב-1670 נאסרה הפרוצדורה. עירוי הדם נזנח למשך כמאה וחמישים שנה. רק לאחר שקרל לנדשטיינר גילה ב-1901 את קבוצות הדם נהיה עירוי הדם תהליך בטוח ואמין. אלה יבלונסקי, הניסוי הגדול, מודן הוצאה לאור, 2012. רומן בדיוני על אודות ז'אן-בטיסט דני וניסויי עירוי הדם. Adam Pick ,When Was The First Blood Transfusion?, heart-valve-surgery.com Jean-Baptiste Denys, Red Gold: the epic story of blood Klein, H.; Anstee, D. (2005). Mollison’s Blood Transfusion in Clinical Medicine (11th ed.). Oxford: Blackwell. p. 406. ISBN 0-632-06454-4.
דףדף

דףדף הוא אתר אינטרנט ישראלי לספרות ילדים ולעידוד קריאה. האתר עלה לרשת האינטרנט בשנת 2001, ביוזמת הסופרת נירה הראל, בשיתוף המאייר דני קרמן, במטרה לקדם את מעמדה של ספרות הילדים בתרבות הישראלית, לעודד קריאת ספרות איכותית לילדים ולנוער ולהגביר את ההתעניינות בכתיבה ובאיור לצעירים. האתר מתנהל ללא כוונת רווח, השימוש בו אינו כרוך בתשלום, הראל עורכת את האתר מיום הקמתו, ולצידה פועלת מערכת מייעצת: מבקרת הספרות נירה לוין, הסופרת שהם סמיט, החוקר יחיעם פדן והמאיירת בתיה קולטון. ליצירת האתר שותפים סופרים, משוררים, חוקרי ספרות, מומחים לדידקטיקה ואמנים רבים, בהם אריאל הירשפלד, יאיר גרבוז, דורית רביניאן, עטרה אופק, ואליהו הכהן. האתר מכיל אלפי עמודים, הנחלקים לחמישה מדורים: ספרים, סופרים, מאיירים, אלף בית ועניין. ניתן למצוא בהם ערכים של סופרים מהארץ ומהעולם, סרטוני וידאו של סופרים ישראלים הקוראים בספריהם וקטעים לקריאה עצמית מתוך ספרים מובחרים לילדים ולנוער. כמו כן מוצגות בו תערוכות של מאיירים ישראלים וזרים וגלריית יצירות של ילדים. באתר מתפרסמות ביקורות על ספרים חדשים, הממויינות לפי נושאים ולפי גילים, רשימות אישיות על ספרי ילדים אהובים, בצד מאמרים על סוגיות בספרות ילדים, ראיונות עם מתרגמים, והצעות להפעלות דידקטיות בעקבות ספרים, חלק גדול מהן קשור למצעדי הספרים השנתיים של משרד החינוך. ב-2013 נוסד "פרס דףדף לספרות ילדים". הפרס הוענק בתשע"ב לסופרת תמי שם טוב ובתשע"ג לסופרת אורית ברגמן. בתשע"ד הפרס לא הוענק משום שלטענת השופטים לא נמצאה יצירה ראויה דיה. בתשע"ה הפרס הוענק לסופרות חוה ניסימוב ורוני גלבפיש. אתר האינטרנט הרשמי של דףדף דףדף באתר הספריות של אוניברסיטת תל אביב חגיגת עשור לאתר דףדף, 2011, בערוץ של דףדף ביוטיוב
המצור הערבי השני על קונסטנטינופול

המצור הערבי השני על קונסטנטינופול (717‏-718) היה מתקפה של הערבים מבית אומיה כנגד עיר הבירה של האימפריה הביזנטית, קונסטנטינופול. מתקפה זו סימנה את סיומן של עשרים שנים של התקפות ערביות והשתלטותם על שטחים באזורי גבול של האימפריה הביזנטית, בעוד ביזנטיון סובלת מחוסר יציבות פנימי מתמשך מזה שנים. אחרי המצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול הייתה תקופת רגיעה, ואחריה היו הערבים עסוקים במלחמות אזרחים פנימיות (פתנה). בתום מספר שנים של הכנות, פלשו הערבים ב-716 בהנהגת מסלמה בן עבד אלמלכ לאסיה הקטנה בשליטת ביזנטיון. אחרי ששהה במשך החורף בחופי אסיה הקטנה, חצה הצבא הערבי לתוך תראקיה בקיץ 717 והתכונן להטלת המצור על קונסטנטינופול, שהוגנה על ידי חומותיה העצומות. הערבים תכננו גם להטיל על העיר מצור ימי, אולם הצי הערבי הובס על ידי צי ביזנטיון שעשה שימוש באש יוונית. הצלחת הצי הביזנטי אפשרה לעיר לקבל אספקה מהים, בעוד הצבא הערבי סבל מרעב ומחלות במהלך החורף הקשה שבא. בקיץ 718 נשלחו שני ציים ערביים כתגבורת אך גם אלה הושמדו, וכך גם תגבורת שנשלחה מהיבשה והושמדה במארב באסיה הקטנה. גורמים אלו, יחד עם מתקפות בולגריות (מאחר שלקיסר לאו הייתה ברית עם הבולגרים) בעורפם של הערבים, אילצו את הערבים לסגת באוגוסט 718. במסעו חזרה כמעט והושמד הצי הערבי על ידי איתני הטבע ומתקפות ביזנטיות. הכישלון הערבי הוביל להשלכות רחבות היקף. הישרדותה של קונסטנטינופול הבטיחה את הישרדות ביזנטיון, ומאידך השתנתה תפיסתה האסטרטגית של הח'ליפות: בעוד ההתקפות הרגילות על שטחי ביזנטיון נמשכו, ננטש רעיון כיבושה של העיר. היסטוריונים מייחסים את עצירת ההתפשטות המוסלמית לתוככי אירופה לכישלון במצור השני על קונסטנטינופול, ורואים בכך את אחד מהקרבות המכריעים בהיסטוריה. מדיה וקבצים בנושא המצור הערבי השני על קונסטנטינופול בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מצורים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ון פיטר זנגר

ג'ון פיטר זנגר (John Peter Zenger; ‏26 באוקטובר 1697 – 28 ביולי 1746) היה אמריקאי ממוצא גרמני - אמריקאי, מו"ל ועורך העיתון "ניו יורק ויקלי ג'ורנל", שעזר לבסס את עקרונות חופש הביטוי וביטול חבר המושבעים. זנגר הואשם במשפט אמריקאי המכונה "משפט זנגר" בסוף שנת 1733 לאחר שהשמיע את דעותיו הביקורתיות על מושל ניו יורק הקולוניאלי, ויליאם קוסבי, והואשם בהוצאת דיבה. עורך דינו, אנדרו המילטון, טען כי הוצאת דיבה היא פרסום עובדות שאינן מדויקות. בנובמבר 1734 זנגר נעצר על ידי השריף בהוראת קוסבי, ולאחר שחבר המושבעים סירב להגיש תביעה נגדו, הוא הואשם בהוצאת דיבה באוגוסט 1735 על ידי היועץ המשפטי לממשלה ריצ'רד בראדלי. ג'ון פיטר זנגר הגיע לאמריקה בשנות העשרים המוקדמות שלו. אביו נפטר במהלך מסעה של המשפחה לאמריקה. זנגר הצעיר עבד במשך מספר שנים כעוזרו של העורך ויליאם ברדפורד, וב-1726 פתח בית דפוס משלו. שבע שנים לאחר מכן, הקים את השבועון "ניו יורק ויקלי ג'ורנל", שהפך לעיתון השני בגודלו בניו יורק. כתב העת ביקר בתקיפות את המושל באותה עת, ויליאם קוסבי. בשנת 1733 פרסם זנגר בעיתונו כתבה שבה הביע את התנגדותו למדיניותו של המושל ויליאם קוסבי, שזה עתה התמנה. זנגר פרסם בכתב העת שלו מאמרים ביקורתיים על המושל המלכותי. בתגובה, קוסבי פרסם כרוז המגנה את העיתון במילים "שערורייתיות, ארסיות, שקריות והסתה". זנגר נעצר בתוקף צו בית משפט על "הוצאת דיבה", שבאותה תקופה הגדרתה הייתה פרסום דברים ללא אישורו של הממשל. הוא היה עצור 45 שבועות, אך משפטו נמשך יומיים בלבד. במהלך שהותו בכלא, אשתו ועמיתיו המשיכו לפרסם את כתב העת ובו ביקורת על המושל. זנגר העסיק שני עורכי דין שייצגו אותו, אך רישיונם נשלל מיד, ולכן קרא לפרקליט מחוץ למדינה, אנדרו המילטון (1676–1741), שנרתע פחות מהמושל קוסבי. במהלך המשפט טען המילטון כי הביקורת נגד המושל קוסבי, שהתפרסמה בכתב העת, הייתה אמת, ולכן זנגר אינו אשם. ההגנה הצביעה על כך שהביקורת כלפי המושל קוסבי לא הייתה במטרה ליצור הסתה. זנגר זוכה במשפט. "משפט זנגר" היווה אבן פינה לחופש התקשורת באמריקה ובשנת 1789 פסק הדין נכנס לחוקת ארצות הברית למרות שלפני כן הוא התקבל כחוק רק במדינת פנסילבניה. ג'ון פיטר זנגר מת בניו יורק ב-28 ביולי 1746, ונקבר בטריניטי שבמנהטן התחתית. אלמנתו המשיכה את ניהול בית הדפוס המשפחתי, עד שבנו הבכור החליף אותה בדצמבר 1748. אראופגיטיקה היסטוריה של העיתון העיתונות שלו, המשפט שלו והביבליוגרפיה של זנגר, נכתב על ידי ליוינגסטון רוטרפורד, 1904, dodd, mead & company, ניו יורק המשפט של ג'ון זנגר, העורך של ניו יורק, שזוכה על פרסום לשון הרע נגד הממשלה, כולל טענות וטיעונים של שני הצדדים, נערך על ידי ג'יי ווילפורד, לונדון, 1738 מדיה וקבצים בנושא ג'ון פיטר זנגר בוויקישיתוף הביוגרפיה של ג'ון זנגר המשפט של ג'ון זנגר ג'ון פיטר זנגר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ון פיטר זנגר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פח'ה-צ'אס

פח'ה-צ'אס הוא שמו של משחק צ'רקסי מסורתי. פח'ה-צ'אס הוא משחק בו נעשה שימוש במקל העשוי מעץ שאורכו כ-30 ס"מ. מספר המשתתפים הוא בין שניים לעשרה משתתפים. כל שחקן מחזיק בשני מקלות. המשחק משוחק מחוץ לבית בשטח בוצי. המשתתף הראשון נקבע על ידי הגרלה. המשתתף אוחז במקל בשתי ידיים ומנסה לתקוע כמה שיותר עמוק בבוץ, המשתתף השני אוחז במקל בשתי ידיים ומנסה לפגוע ולהפיל את מקלו של אויבו. שטח המשחק חייב להיות פתוח כדי שאנשים לא ייפגעו (רדיוס של 5 מטר). מטרתו של המשתתף הראשון זה להכניס את המקל כמה שיותר עמוק בבוץ על מנת שהמשתתף השני לא יוכל לפגוע ולהפיל את מקלו. צ'רקה
ויסמבור

ויסַמְבּוּר (בצרפתית: Wissembourg; נהגה בצרפתית וִיסֵמבוּר ובאלזסית: וֵיְסֶבּוּרך; בגרמנית: Weißenburg, וייסנבורג) היא קומונה במחוז בא-רן בחבל גראנד אסט הצרפתי. ויסמבור נמצאת בצפון אלזס בגבול עם מדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה. את העיר חוצה נהר הלותר שנשפך לריין. העיר נמצאת בפאתי הרי הווז' הצפוניים, כך שחלקה המערבי נמצא בהרי הווז'; מחלקה המזרחי יוצא מסלול הליכה שעולה להרי הווז' ועובר בדרכו במספר טירות בהרים. החלק המזרחי של העיר נמצא במישור ובו עוברת דרך סנטיאגו שמגיעה מכיוון גרמניה. מנזר סן-פייר וסן-פול מוקם על אי על נהר לותר במאה השביעי על ידי אצילים אוסטרים. מספר שנים לאחר ייסוד המנזר, סן פירמין מכניס למנזר את תקנון בנדיקטוס. העיר שמוקמת בסמוך למנזר מתרחבת ובמאה העשירית משתרעת על פני מעל 200 קמ"ר כך שבשנת 923 היא מגיעה לגודל של נסיכות. גם המנזר מתרחב והוא הופך להיות המנזר הגדול באלזס. במאה ה-14 העיר מתנתקת מהמנזר ומצטרפת לדקאפול בשנת 1354. בשנת 1469 לאחר מותו של אב המנזר התגלה כי המנזר נמצא בגרעון גדול. אב המנזר החדש ניסה לשקם את המנזר אולם פרידריך ה-1, רוזן פפאלץ שעל הריין, אויבם של הדקאפול, ניסה להשתלט על המנזר ובכך להשתלט על העיר כולה. הוא שלח למנזר נזירים ומפקחים אך אב המנזר הצליח לברוח ולהסתתר בארמון דראקנפל. האיכרים של העיר החליטו להתמרד נגד הנזירים והרגו חלק מאנשיו של רוזן פפאלץ וביקשו מאב המנזר לחזור למנזר. פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שם קץ לסכסוך זה ובעקבות הסדר שנעשה ב-1471 חזר אב המנזר לתפקידו אך חלק מהנזירים החדשים נשארו במנזר. למרות שלום זה מחליט רוזן פפאלץ לתקוף את העיר, אך לא את המנזר, והוא מפציץ את העיר וגורם להרס רב. גם המאה ה-16 טמנה בחובה מלחמות רבות מרד האיכרים של אלזס, מלחמת שלושים השנים והצבאות הרבים שבאו בעקבותיו גרמו להרס רב בעיר וב-1648 נותרו בעיר רק 140 תושבים. שלום וסטפאליה שהיה אמור לסיים את הסכסוכים, תוך סיפוח אלזס לצרפת, היה התחלה של לחימה של אלזס, בהובלת הדקאפול, בצרפת והם לא הכירו בלואי הארבעה עשר כמלכם. רק ב-1677 נכנעה ויסמבור וסופחה סופית יחד עם הדקאפול לצרפת ב-1679. ערים אלו נפגעו מאוד במהלך מלחמת שלושים השנים, שבסיומה ניתנה הרשות ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, לכבוש את האזור בהתאם לשלום וסטפאליה ב-1648. הברית שרדה ולחמה בכיבוש של צרפת עד הסכמי ניימכן ב-1679 שסיפחה את אלזס כולה לצרפת, מה ששם קץ לדקאפול. רק מילוז עוד נשארה בקונפדרציה ההלווטית עד שהיא סופחה ב-1789 לרפובליקה הצרפתית הראשונה. לנדאו כחלק מרוזנות פפאלץ שעל הריין ניתנה לבוואריה בשנת 1815 בעקבות קונגרס וינה. בחלק מהשנים בהן היה סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין, בגלות באלזס הוא התיישב בעיר. בשנת 1725, בעודו שוהה בעיר, הגיעה ההודעה כי בתו מריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין, תתחתן עם לואי החמישה עשר, חתונה שנערכה בקתדרלת שטרסבורג. במהלך המהפכה הצרפתית נערכו מספר קרבות בעיר. בעיר נערך ב-1870 הקרב הראשון בין צרפת לגרמניה במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה. ההפסד בקרב הזה, כמו גם במלחמה כולה, העביר את העיר ואת חבל אלזס כולו לשליטת הגרמנים. ההיסטוריה של העיר זהה להיסטוריה של אלזס: בתום מלחמת העולם השנייה שוחררה העיר פעם ראשונה בדצמבר 1944, אך נכבשה שנית על ידי הגרמנים, ורק במרץ 1945 היא שוחררה סופית בעקבות מבצע אנדרטון (Operation Undertone). מדיה וקבצים בנושא ויסמבור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויסמבור (בצרפתית) ויסמבור, ברשת החברתית פייסבוק ויסמבור, ברשת החברתית אינסטגרם ויסמבור, ברשת החברתית LinkedIn אתר הבית של העיר וייסמבורג (צרפת), דף שער בספרייה הלאומית