laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לויד בלנקפיין

לויד קרייג בלנקפיין (בשם מלא באנגלית: Lloyd Craig Blankfein;‏ נולד ב-20 בספטמבר 1954) הוא עורך דין יהודי-אמריקאי, המשמש כמנכ"ל בנק ההשקעות גולדמן זקס משנת 2006. נולד בשנת 1954 למשפחה יהודית ברובע הברונקס, למד משפטים באוניברסיטת הרווארד, וקיבל תואר Juris Doctor במשפטים בשנת 1978. התחיל את עבודתו המשפטית בחברת עורך דין "Proskauer Rose", ולאחריה בחברת "Donovan, Leisure, Newton & Irvine". בשנת 1981 הצטרף לבית מסחר בשם "J. Aron & Co", שהיה בבעלות בנק ההשקעות גולדמן זקס. בין השנים 1994 ו- 1997 עמד בראש מחלקת המטבע והסחורות בבנק ההשקעות. בשנת 2002 מונה לסגן יושב ראש בנק ההשקעות, ובשנת 2006 מונה להיות יושב ראש ומנכ"ל הבנק, לאחר שקודמו, הנרי פולסון, מונה לשר האוצר האמריקאי. הוא כיהן כמנכ"ל ויו"ר עד שנת 2018, ומאז 2019 הוא משמש כיו"ר בכיר של הבנק. בשנת 2009 זכה לתואר "איש השנה" של המגזין פייננשל טיימס. מנגד, מגזין פורבס תיאר אותו כ"אחד המנכ"לים השערורייתיים של שנת 2009". בשנת 2011 העיד בפני ועדת החקירה לבחינת המשבר הפיננסי בארצות הברית ובפני הקונגרס האמריקאי, ושם טען כי לא היה זה מתפקיד הבנק ליידע את לקוחותיו כי הוא מהמר נגד השקעותיהם. באותה השנה נפתחה נגד הבנק חקירה על ידי רשות ניירות ערך האמריקאית, והסנאטור קארל לוין אף טען כי בלנקפיין הטעה את הקונגרס. בסופו של דבר החקירה התמוססה, כמו חקירות דומות נגד בנקאים אחרים. בלנקפיין מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית, ותרם כספים למסע הבחירות של הילרי קלינטון בשנת 2007 וכן לזה של ברק אובמה ב-2008. הוא נשוי ואב לשני ילדים. מדיה וקבצים בנושא לויד בלנקפיין בוויקישיתוף לויד בלנקפיין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לויד בלנקפיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Profile באתר פורבס Goldman Runs Risks, Reaps Rewards, הניו יורק טיימס, 10 ביוני 2007 The Man Goldman Is Banking On, באתר ביזנסוויק Lloyd Blankfein Net Worth, Celebrity Net Worth, ‏2020-12-27 (באנגלית אמריקאית) Coster, Helen "The Biggest CEO Outrages Of 2009 - This year's C-Suite Hall of Shame". Forbes. Retrieved December 25, 2009. Quinn, James (April 28, 2010). "Goldman boss Lloyd Blankfein denies moral obligation towards clients". The Daily Telegraph (London). Retrieved April 29, 2010.
עידו בן-ארצי

עידו בן-ארצי (נולד ב-5 בספטמבר 1994) הוא מאמן שחמט ושחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי וחוקר באוניברסיטת תל אביב בתחום מדעי המוח. נכון ליולי 2023, הוא מדורג במקום ה-117 בישראל לפי מד כושר. עידו בן-ארצי למד בתיכון עמית עמל בראשון לציון. היה ספורטאי מצטיין בצה"ל ושירת ביחידת מיטב. במסגרת תפקידו פעל לקידום נוער בסיכון. בוגר תואר ראשון במדעי המוח מאוניברסיטת תל אביב. משחק בליגה הלאומית בקבוצת מועדון הפועל כפר סבא. היה שותף לזכיית קבוצת המועדון שלוש שנים ברציפות (בשנים 2013-2011) בליגה העילית לנוער. בשנת 2015 השיג דרגת אמן בינלאומי. בין התלמידים אותם הוא מאמן: אלוף ישראל עד גיל 16 לשנת 2021, יהלי סוקולובסקי; ואת מיקה אינגל, אלופת ישראל עד גיל 10 לבנות לשנת 2018. בן ארצי חוקר באוניברסיטת תל אביב בתחום מדעי המוח. כחלק מהמחקר שלו הוא מבצע, בין היתר, ניסויים קוגניטיביים על מנת להבין טוב יותר תהליכי למידה וקבלת החלטות שבבסיס חשיבתם של שחמטאים. נוסף על כך, הוא כותב בלוג בו הוא עוסק בקשר בין שחמט לתחומים שונים. לבן-ארצי שני אחים. הוא בזוגיות ומתגורר בתל אביב. 2007 - זכה בסגנות אליפות ישראל עד גיל 13, שנערכה באשדוד, לאחר שצבר 6 נקודות מ-7 אפשריות. 2009 - זכה באליפות ישראל עד גיל 15, שנערכה באשדוד, לאחר שצבר 5 נקודות מ-7 אפשריות. 2012 - זכה באליפות ישראל עד גיל 18, שנערכה בתל אביב. 2014 - זכה בסגנות אליפות ישראל עד גיל 20, שנערכה בכפר סבא. אליפות ישראל בשחמט 2014 אליפות אירופה בשחמט 2015 עידו בן-ארצי, באתר צ'סגיימס (באנגלית) עידו בן-ארצי, באתר פיד"ה (באנגלית) עידו בן-ארצי, באתר האיגוד הישראלי לשחמט הבלוג של עידו בן-ארצי, באתר מדיום (באנגלית) עידו בן-ארצי, באתר האיגוד הישראלי לשחמט פרופיל של בן-ארצי, בעמוד הפייסבוק של צה"ל טבלת תוצאות של אליפות ישראל עד גיל 13 ב-2007, באתר מועדון השחמט עירוני נתניה טבלת תוצאות של אליפות ישראל עד גיל 15 ב-2009, באתר מועדון השחמט עירוני נתניה טבלת תוצאות של אליפות ישראל עד גיל 20 ב-2012 (ששימשה גם לקביעת האלוף עד גיל 18), באתר מועדון השחמט עירוני נתניה סיכום גמר אליפות ישראל עד גיל 20 ב-2014, באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דייוויד ויטר

דייוויד ברוס ויטר (באנגלית: David Bruce Vitter; נולד ב-3 במאי 1961) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת לואיזיאנה בשנים 2005–2017, וקודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. התמודד למושל לואיזיאנה בנובמבר 2015, אך הפסיד לחבר המפלגה הדמוקרטית ג'ון בל אדוארדס. לאחר מכן הצהיר כי בכוונתו לפרוש מהחיים הפוליטיים. ויטר נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה. ב-1983 סיים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד. הוא זכה למלגת רודז ולמד תואר ראשון נוסף באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה. ב-1988 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת טוליין בניו אורלינס. עבד כעורך דין וכמרצה מן החוץ באוניברסיטת טוליין ובאוניברסיטת לויולה. בשנים 1992 עד 1999 כיהן בבית הנבחרים של מדינת לואיזיאנה. במאי 1999 התמודד בבחירות מיוחדות לתפקיד נציג המחוז הראשון של לואיזיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר בסיבוב השני. הוא נבחר לכהונות נוספות ב-2000 וב-2002. ב-2004 נבחר לסנאט של ארצות הברית ברוב של 51%, הוא היה בכך לרפובליקני הראשון שנבחר לסנאט מטעם מדינת לואיזיאנה. ב-2010 זכה בבחירות לכהונה נוספת ברוב של 57%. הוא כיהן בסנאט כיו"ר ועדת העסקים קטנים ובינוניים ויזמות עסקית, חבר בוועדת הביטחון, חבר בוועדת איכות הסביבה והתשתיות וחבר בוועדת הבנקאות, שיכון ועניינים עירוניים, וועדת המשפט. ויטר נשוי ואב לארבעה. ב-2007 נחשף כי מספר הטלפון שלו מופיע ברשימת הלקוחות של בעלת משרד שירותי ליווי. לאחר שבוע של שתיקה כינס ויטר מסיבת עיתונאים לצד רעייתו וסיפר כי קיבל את סליחתו של אלוהים בעקבות וידוי שערך ואת סליחתה של אשתו בייעוץ זוגי. מדיה וקבצים בנושא דייוויד ויטר בוויקישיתוף דייוויד ויטר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דייוויד ויטר, סרטונים בערוץ היוטיוב דייוויד ויטר באתר הסנאט דייוויד ויטר, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) דייוויד ויטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) John Bel Edwards, Democrat. Defeats David Vitter in Louisiana Governor’s Race,‏ הניו יורק טיימס, 21 בנובמבר 2015 שי אילן‏, סקס ושקרים במפלגה הרפובליקנית, באתר וואלה, 29 באוגוסט 2007 Scandal-linked senator breaks a week of silence, אתר CNN, ‏17 ביולי 2007
אליעזר צ'ריקובר

אליעזר צֶ'ריקוֹבֶר (23 בינואר 1868, פולטבה - 8 בינואר 1928, ירושלים) היה פעיל ציוני, מראשי התנועה הציונית ברוסיה, היה מנהל של הקרן הקיימת באימפריה הרוסית, היה המוציא לאור הרשמי של העיתון העברי העם. צ'ריקובר נולד ב-1868 בעיר פולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), הוא נולד למשפחה חרדית, בן לחיים וחיה ריזה. הוא קיבל חינוך מסורתי ולמד עברית וספרות עברית. לאחר שהצליח לעבור בהצלחה מבחני כניסה לאוניברסיטה הוא התקבל לאוניברסיטת סנקט פטרבורג ולמד בה משפטים, אך לאחר סיום לימודיו הוא לא הורשה לעבוד במקצוע מאחר שהיה יהודי. הוא היה פעיל בחברת מרבי השכלה ופעל למען זכויותיה של השפה העברית. ב-1921 הוא התגורר באופן זמני בלייפציג שבגרמניה. אביו היה מראשוני חובבי ציון והשתתף בועידת דרוסקניק. צ'ריקובר לאחר סיום לימודיו הוא השתקע במוסקבה, שם החל לעסוק בפעילות ציונית וציבורית. בהמשך מילא תפקידים חשובים בפעילות הציונית באימפריה הרוסית, היה עוזרו וחברו של יחיאל צ'לנוב. הוא השתתף בוועידה השביעית של ציוני רוסיה שבה הוא הרצה על פעולת הלשכה הראשית של הקרן הקיימת ברוסיה, בוועידה הוחלט למנות את צ'ריקובר ליושב ראש של הוועד הארצי של קרן הקיימת ברוסיה הוא שימש בתור יושב ראש הקרן במשך מספר שנים, הוא פעל להגדיל תרומות ולסדר של הארגון. לאחר מהפכת אוקטובר המרכז של ציונות רוסיה עבר מפטרבורג למוסקבה צ'ריקובר עמד בראש המרכז וריכז את כל הפעילות של הציונים ברוסיה בין השנים 1919–1921. באפריל 1920 הוא נאסר עם שאר משתתפי הוועידה השמינית של ציוני רוסיה ושוחרר לאחר השתדלות. ב-1925 הוא עלה לארץ ישראל והמשיך בפעילותו הציבורית ופעל בקרב הציונים הכלליים. היה אחד ממייסדי "אוצר היישוב", והיה חבר הנהלת משפט השלום העברי בתל אביב. היה נשוי לחנה לבית חייקין (אחותו של הרב משה אביגדור חייקין). בנו אביגדור צ'ריקובר היה היסטוריון וחוקר תקופת בית שני; בנו של אביגדור, בצלאל צ'ריקובר, היה מו"ל ישראלי. אחיו אליהו צ'ריקובר היה חוקר יהדות מזרח אירופה. דוד תדהר (עורך), "אליעזר צ'ריקובר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1258 העם באתר עיתונות יהודית היסטורית דוד תדהר (עורך), "אליעזר צ'ריקובר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1258 יצחק מאור, התנועה הציונית ברוסיה, ירושלים: הספרייה הציונית, הוצאת מאגנס, תשמ"ו-1986, עמ' 444. יצחק מאור, התנועה הציונית ברוסיה, ירושלים: הספרייה הציונית, הוצאת מאגנס, תשמ"ו-1986, עמ' 450.
היידי הייטקאמפ

מרי קתרין "היידי" הייטקאמפ (באנגלית: Mary Kathryn "Heidi" Heitkamp; נולדה ב-30 באוקטובר 1955) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כסנאטורית מטעם מדינת דקוטה הצפונית בשנים 2013–2019. הייטקאמפ נולדה בברקנרידג' שבמינסוטה, עיירה הנמצאת על הגבול בין מינסוטה לצפון דקוטה. היא הבת הרביעית למשפחה בת שבעה ילדים, לדורין (לבית ברג) וריימונד ברנרד הייטקאמפ. היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת דקוטה הצפונית ב-1977, וכן תואר J.D במשפטים מבית הספר למשפטים לואיס & קלארק באורגון. בשנים 1980–1981 שירתה כפרקליטה בסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית. לאחר מכן המשיכה לעבוד כפרקליטה במשרד נציב המס של דקוטה הצפונית. הואיל ונציב המס המכהן החליט להתמודד לסנאט, נבחרה הייטקאמפ לרשת את תפקידו כשזכתה ב-66% מן הקולות. היא שירתה בתפקיד זה עד 1992. לאחר שהתובע הכללי של דקוטה הצפונית פרש על מנת להתמודד למושל המדינה, התמודדה הייטקאמפ לתפקיד וזכתה ב-62% ממניין הקולות. ב-1996 נבחרה לכהונה נוספת עם 64% מן הקולות. בשנת 2000 התמודדה ללא הצלחה למשרת מושל דקוטה הצפונית מול יריבה הרפובליקני, ג'ון הובן, והפסידה לאחר שקיבלה 45% ממניין הקולות לעומת 55% של יריבה, שכיהן כמנכ"ל בנק דקוטה הצפונית. בדצמבר באותה שנה סיימה את תפקידה כתובעת הכללית של המדינה. ב-2001 החלה לשרת בשוק הפרטי, בו כיהנה כחברת דירקטור של גז טבעי, "Dakota Gasification Company", עד שנת 2012. בינואר 2011 הכריז הסנאטור הדמוקרטי המכהן, קנט קונרד, כי אין בכוונתו לשוב ולהתמודד על כהונה רביעית. בנובמבר באותה שנה הכריזה הייטקאמפ על כוונתה להתמודד על מושבו של קונרד. לאחר שזכתה ללא התנגדות בפריימריז הדמוקרטים, גברה במרוץ צמוד על יריבה הרפובליקני, כשפער של 2,994 קולות, או 1%, הפרידו בין השניים. בזכייתה נהייתה לסנאטורית השנייה לכהן מטעם דקוטה הצפונית. היא התמודדה לבחירה מחדש בבחירות בשנת 2018, בניסיון לזכות בכהונה שנייה, אך הפסידה לחבר בית הנבחרים הרפובליקני קווין קריימר, בפער של 44.6% מול 54.4%. בסנאט הייתה חברה הייטקאמפ בוועדה לחקלאות, תזונה וייעור, בוועדה לבנקאות, שיכון ועניינים אורבניים, בוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים, בוועדה לעניינים אינדיאנים וכן בוועדה לעסקים קטנים ובינוניים ויזמות. עמדותיה הן מתונות, והיא מחזיקה בעמדות יותר שמרניות מיתר חבריה הדמוקרטים בסנאט. היא תומכת במיזמי בנייה של צינורות העברה של נפט וגז טבעי, כמו פרויקט ה-Keystone Pipeline, וכן מאמינה בזכויות התיקון השני לחוקת ארצות הברית לפיו כל אזרח רשאי לשאת נשק, עם מעט הסתייגויות, הואיל והיא מגיעה ממדינה התומכת ברובה בזכויות נשק. הייטקאמפ נשואה ואם לשניים. מדיה וקבצים בנושא היידי הייטקאמפ בוויקישיתוף היידי הייטקאמפ, ברשת החברתית פייסבוק היידי הייטקאמפ, ברשת החברתית אקס (טוויטר) היידי הייטקאמפ, ברשת החברתית אינסטגרם היידי הייטקאמפ, סרטונים בערוץ היוטיוב היידי הייטקאמפ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) היידי הייטקאמפ(הקישור אינו פעיל), באתר הסנאט היידי הייטקאמפ, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) Eccher, Marino (7 בנובמבר 2012). "Berg concedes Senate race, averting recount". Forum Communications. נבדק ב-6 בינואר 2013. {{cite web}}: (עזרה)
הפינה הגרמנית

הפינה הגרמנית (בגרמנית: Deutsches Eck) בקובלנץ הוא כינוי לאתר בו נפגשים נהרות הריין והמוזל. ב-1897, במלאת תשע שנים למותו של הקיסר וילהלם הראשון, מייסד הקיסרות הגרמנית, הוצב באתר פסל שלו רוכב על סוס בראש בסיס ענק בעל שתי קומות. הפסל תוכנן על ידי האדריכל ברונו שמיץ, שתכנן גם את אנדרטת קרב האומות בלייפציג. במלחמת העולם השנייה נפגע הפסל קשות בהפצצות ולאחר המלחמה הוא הוסר. לאחר המלחמה יזם תיאודור הויס שהיה הנשיא הראשון של גרמניה המערבית לייחד את המקום לאנדרטה המביעה שאיפה לאיחוד גרמניה. על הבסיס שלא נהרס הופיעו סמלי מדינות גרמניה כולל האזורים שאבדו להם במלחמה כמו שלזיה, פומרניה ופרוסיה המזרחית. את הפסל החליף דגל גרמניה המערבית. לאחר איחוד גרמניה ב-1990 התעורר ויכוח איך לעצב מחדש את הפינה הגרמנית. המתנגדים סברו שהקמת הפסל אינה מתאימה לזמננו והמצדדים סברו שזה יתן זריקת עידוד לתיירות בקובלנץ. לבסוף הוחלט ליצור העתק של הפסל המקורי. ב-25 בספטמבר 1993 נחנך הפסל החדש בטקס חגיגי והפינה הגרמנית הפכה לאחד ממוקדי התיירות הפופולרים בגרמניה. על הבסיס יש כתובת הקדשה ל-Wilhelm der Große (וילהלם הגדול) ובראש הבסיס, מתחת לפסל כתוב בגרמנית: Nimmer wird das Reich zerstöret, wenn ihr einig seid und treu (האימפריה לא תיהרס לעולם כל עוד אתם מאוחדים ונאמנים). לאורך הפינה מונפים דגלי גרמניה ו-16 המדינות המרכיבות אותה ומסביב לבסיס מוטבעים הסמלים של מדינות אלה. נקודת התצפית הטובה ביותר על הפינה הגרמנית היא ממבצר ארנברייטשטיין (Festung Ehernbreitstein) הנמצא על הגדה המזרחית של הריין בגובה 118 מטרים. רכבל ארוך מוביל מהפינה הגרמנית למבצר, מעל הריין. חגיגת הפתיחה של הפינה הגרמנית, 1897 הפסל ההרוס בפינה הגרמנית, 1945 הפינה הגרמנית עם דגל גרמניה המערבית במקום הפסל, 1961 הפינה הגרמנית מספר שנים לאחר הצבת העתק הפסל ב-1993 מפגש הנהרות בפינה הגרמנית מדיה וקבצים בנושא הפינה הגרמנית בוויקישיתוף הפינה הגרמנית, באתר יוטיוב
כיכר רמב"ם

כיכר רמב"ם (מוכרת בשם כיכר אורדע) היא כיכר מרכזית בעיר רמת גן. הכיכר תחומה במזרח על ידי צומת הרחובות הרא"ה והרצל ובמערב על ידי רחוב ביאליק, וחצויה בין צפון לדרום על ידי כביש פנימי. מתוך הכיכר יוצאות "שדרות הילד" ומקשרות אותה לגן דוד המלך. הכיכר שופצה בתחילת שנת 2023. הכיכר עוצבה לראשונה בשנות העשרים. היא נקראה על שם הרמב"ם וכללה משולש דשא באזור שכונה "העמק" במרכז עיר הגנים הקטנה שהייתה רמת גן באותה עת. בשנת 1937 נחנך צפונית לכיכר קולנוע אורדע, ולפניו נבנתה רחבה שסופחה לשטח הכיכר; רבים מכנים את הכיכר על שמו של הקולנוע ההיסטורי. עם השנים נבנו מסביב לכיכר ובסמוך לו בית הכנסת הגדול של העיר, בית האזרח, בית עיריית רמת גן ובניינים שונים בעיקר בסגנון הבינלאומי. ב-1939 עלה לארץ התעשיין אליעזר בדנר והקים יחד עם בנו משה מפעל נעליים קטן בשם "אלבה" בחנות באחד המבנים בכיכר. בהמשך עבר המפעל לבניין קבוע בשכונת הגפן. בשנת 1990 נסגר קולנוע אורדע והוסב לסניף של הבנק הבינלאומי, ולאחר מכן לסניף של רשת סופר פארם. בעשור הראשון של המאה ה-21 הוצעו תוכניות לבניית מגדלי מגורים על שטח הכיכר, ביניהן תוכנית לבניית מגדל בן 22 קומות על ידי חברת שיכון ובינוי. תוכנית זו נדחתה סופית לאחר שבשנת 2012 אושרה בוועדה הארצית תוכנית לשיפוץ הכיכר ובניית חניון תת-קרקעי בצידה. תוכנית זו שינתה את ייעוד הקרקע של הכיכר משטח שהוגדר "למגורים ומסחר" לשטח ציבורי פתוח. במסגרת שיפוץ הכיכר הוחלט לשמר את תחנת האוטובוסים הראשונה של רמת גן שעמדה בסמוך לכיכר רמב"ם, ולשלבה בתוך שטח הכיכר המחודשת. בשנת 2022 הוחל בפרויקט התכנון מחדש של כיכר רמב"ם וסביבתו על פי תכנון משרד ת.מ.א. – תכנון מרחב אורבני. בשלב הראשון נבנו במה מרכזית להופעות ליד בית הכנסת, בריכת נוי ומזרקה, רחבה מרוצפת, והוצבו כיסאות וספסלים חדשים. פסל ביאליק ופסל האיילות נשתמרו. השלב הראשון הסתיים בתחילת חודש מרץ 2023. במהלך השנים הייתה הכיכר מוקד הבילוי העיקרי של תושבי רמת גן ובה מקיימת עיריית רמת גן הופעות ואירועים שונים. בשטח הכיכר קיימים מספר פסלים, ביניהם פסל ציפורים, "איילות" מעשה ידי פסל אהרן פריבר, ופסל של ביאליק מעשה ידי הפסל היהודי-אוזבקי יאשה שפירא. בניין קולנוע אורדע ופסל ביאליק בכיכר בית הכנסת הגדול בשטח הכיכר כיכר רמב"ם, 1935, ארכיון בית אברהם קריניצי פסל "איילות" הבמה החדשה ליד בית הכנסת כיכר רמב"ם המחודשת, יולי 2023 תמונה פנורמית של כיכר רמב"ם המחודשת, נובמבר 2023 כיכר רמב"ם המחודשת, נובמבר 2023 מדיה וקבצים בנושא כיכר רמב"ם בוויקישיתוף כיכר רמב"ם, באתר מוזיאון בית אברהם קריניצי כיכר רמב"ם באתר בית קריניצי - בית העיר רמת גן גיא ליברמן, כיכר רמב"ם ברמת גן תישאר פתוחה לציבור: בוטלה התוכנית לבנות מגדל בן 22 קומות בשטחה, באתר TheMarker‏, 6 במאי 2009 הודעה על הפרויקט באתר משרד הפנים ניר ארנון, תחנת האוטובוס הראשונה בר"ג תהפוך לבית קפה, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 11 ביוני 2009 מאמר המערכת בביטאון האיגוד הישראלי של אדריכלי הנוף "אדריכלות ונוף", רמת גן: עיר גנים - דימוי היסטורי כעוגן לשימור ופיתוח המרחב הציבורי העכשוי עמוד 14 ואחרים פוסט על הכיכר, בבלוג "רמת גן שלי" פסל ענק של ביאליק יוצב ברמת גן, באתר ערוץ 7, 13 במאי 2005
ישראל הירשפלד

ישראל בן שמריהו הירשפלד (סוף המאה ה-19 - יולי 1957) היה צייר וגרפיקאי ישראלי יליד האימפריה הרוסית. ישראל הירשפלד, בן לשמריה ובריינה, נולד בשלהי המאה ה-19 בברשאד, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) במשפחה חרדית. בעקבות פוגרומים היגרה המשפחה לשיקגו, ארצות הברית. בשנת 1914 בקירוב עלה לארץ ישראל והתגורר בשכונה יהודית מחוץ לחומות העיר ירושלים. אחיו, צבי הירשפלד, היה ממקימי נהלל. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאלץ להסתתר מהצבא הטורקי בעליית הגג, ביחד עם אחיו, בשל אזרחותם האמריקאית. בין השנים 1915–17 למד אמנות ב'בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות'. היו אלו שנים קשות לבית הספר, שהתמיכה הכספית בו הצטמצמה במידה ניכרת עקב מלחמת העולם הראשונה. בסתיו 1916 נסגר בית הספר בגלל מגפות והתלמידים, וכנראה הירשפלד בכללם, נשלחו לעבודות חקלאיות במושבות העבריות. בשנת 1917 הצטרף, כמו מרבית תלמידי בצלאל, ל"גדודים העבריים". בהמלצת בוריס שץ נשלח בשנת 1920 ללימודי ליתוגרפיה בווינה ואף הוצע לו ללמד בבית הספר. בשנות ה-20, היה ממקימי שכונת בית הכרם. שם, פגש את רעיתו אדל (לבובנה) ירוסלבסקי. בשנת 1922 התמנה כחבר וועד של "אגודת אמנים עברית". נראה שבתקופה זו הקים בית-מלאכה לתפאורה בירושלים. בין השנים 1924–1926 השתתף בתערוכות האגודה במסגרת "תערוכות מגדל דוד". לאחר מכן מיעט לעסוק באמנות. בשנת 1929 למד הנהלת חשבונות ועסק בכך בחברות 'הכשרת היישוב', בחברה הבריטית ICI, וב-18 השנים האחרונות לחייו בחברת 'משען'. הירשפלד נהרג בשנת 1957 בתאונת דרכים. מעבודותיו באוסף מוזיאון ישראל. דמות קבצן שנות ה-20 של המאה ה-20 (?) הדפס גובה 11.7 ס"מ, רוחב 9.3 ס"מ עיזבון האמן המכבי - עיתון לעיניני התעמלות, ספורט וצופיות בלי תאריך הדפס גובה 9.1 ס"מ, רוחב 18 ס"מ עיזבון האמן ערביה בלי תאריך צבע מים על נייר גובה 7.3 ס"מ, רוחב 15.2 ס"מ עיזבון האמן ‏O.T.E.S.A שנות ה-20 של המאה ה-20 (?) דיות וגרפיט על נייר גובה 12.8 ס"מ, רוחב 10.5 ס"מ עיזבון האמן דמות קבצן שנות ה-20 של המאה ה-20 (?) הדפס עיזבון האמן מדיה וקבצים בנושא ישראל הירשפלד בוויקישיתוף ישראל הירשפלד, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל ישראל הירשפלד נספה בתאונת דרכים, דבר, 17 ביולי 1957 שמואל דיין, צבי הירשפלד (שבעה למותו), דבר, 25 במרץ 1962 שילה כהן, נורית, "בצלאל" של שץ, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1980, עמ' 89.
דייוויד קוורי

דייוויד קוורי (באנגלית: David Quarrey) הוא דיפלומט בריטי אשר כיהן מיולי 2015 עד יוני 2019 כשגריר בריטניה בישראל. קוורי הצטרף למשרד החוץ הבריטי ב-1994 ועבד במחלקה ליחסים כלכלים. ב-1995 מונה למזכיר שני בשגרירות בריטניה בהארארה בירת זימבבואה. ב-1998 עבר למחלקת האו"ם במשרד החוץ. בשנת 2000 מונה למזכיר ראשון בשגרירות בריטניה בניו דלהי. ב-2004 מונה למזכירו האישי של ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר. ב-2006 מונה למשנה לראש אגף המזרח התיכון וצפון אפריקה. בשנים 2008 עד 2011 שימש יועץ במשלחת הממלכה המאוחדת למועצת הביטחון של האו"ם בניו יורק. לאחר מכן כיהן כראש תחום מדיניות חוץ ומתאם לענייני אפגניסטן ופקיסטן. בשנת 2012 מונה לראש אגף המזרח הקרוב וצפון אפריקה במשרד החוץ. ביולי 2015 מונה לשגריר בריטניה בישראל. הוא כיהן בתפקיד עד 2019. בספטמבר 2020 מונה ליועץ לביטחון לאומי בפועל, תפקיד אותו מילא עד מרץ 2021. באפריל 2022 מונה לשגריר בריטניה בנאט"ו. קוורי הוא הומוסקסואל וחי עם בן זוגו אלדו הנריקז. קוורי הוא עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש אות שהוענק לו על שירותו במשרד החוץ, בטקס ראש השנה ב-2015. מדיה וקבצים בנושא דייוויד קוורי בוויקישיתוף דייוויד קוורי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) חילופי שגריר בריטניה בישראל, אתר ממשלת בריטניה יעקב אילון‏, שגריר בריטניה בישראל דייוויד קוורי: "טעות לחשוב שהבריטים חושבים רוב הזמן על ישראל", באתר וואלה, 20 ביולי 2017 הודיה כריש חזוני, ‏גשר לונדון, בעיתון מקור ראשון, 19 במאי 2019 שגריר בריטניה בישראל החל הבוקר בתפקידו - מאמרי חדשות - GOV.UK, באתר www.gov.uk First openly gay UK ambassador ‘proud’ to be in Israel, ‏The Times of Israel, ‏10 באוגוסט 2015 הממלכה המאוחדת של דיוויד ואלדו, באתר ynet, 13 באוקטובר 2016 NEW YEAR HONOURS 2015 DIPLOMATIC SERVICE AND OVERSEAS LIST, אתר ממשלת בריטניה
ישיבת נתיב הדעת

ישיבת נתיב הדעת (נקראת גם ישיבת קפלן על שם ראש הישיבה והמשגיח) היא ישיבה ליטאית בשכונת רמות פולין בירושלים. הישיבה הוקמה בניסן תשס"ט במבנה זמני על ידי המשגיח הרב נפתלי קפלן, שהיה קודם לכן משגיח בישיבות בית מתתיהו וקול תורה. על פי עצת הרב אהרן יהודה לייב שטינמן מונה הרב בונים שרייבר לכהן בראשות הישיבה. בתחילת דרכה היו בישיבה כחמישים בחורים מישיבות אור ישראל, תפרח ופוניבז'. נכון לשנת 2024 לומדים בישיבה כ־350 בחורים. על פי הכוונתו של המשגיח, הישיבה מקבלת רק כ-70 בחורים בשנה המחולקים לשני שיעורים. בשנת 2018 פתחה הישיבה סניף בשכונת הר נוף בירושלים בשם "דעת אהרון" (מכונה "קפלן החדשה") בראשות אחיו של ראש הישיבה הרב ניסן קפלן. באוגוסט 2022 עברה הישיבה לבית המדרש החדש שנבנה מעל בניין הישיבה. ראשי הישיבה הם הרב בונים שרייבר והרב אברהם קפלן, בנו של המשגיח. הר"מים הם הרב מנחם כהן, הרב אשר דומב, והרב נעם פל, הרב יהודה אריה רפפורט, בסדר שני הרב אליהו דיסקין, ראשי הקיבוץ הם הרב שמחה פוברסקי והרב גולובנציץ. ההשקעה - פרטנית והסביבה תומכת • ישיבת "נתיב הדעת", באתר כיכר השבת ישיבת נתיב הדעת, באתר עולם התורה ישיבת נתיב הדעת, באתר "גיידסטאר ישראל" ישיבת נתיב הדעת - תגית באתר כיכר השבת ישיבת נתיב הדעת - תגית באתר בחדרי חרדים הרב אברהם קפלן, הרב בונים שרייבר, ועוד, שעורים בישיבת נתיב הדעת, שיעור לשמיעה באתר "קול הלשון" ישיבת נתיב הדעת (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית מנחם קולדצקי, כִּי הֵם חַיֵּינוּ וְאֹרֶךְ יָמֵינוּ > 'המחדש' מציג: מפת הרישום של עולם הישיבות לאלול תשפ"ד, באתר המחדש, ‏7 בספטמבר 2024 אבי רבינא, ההשקעה - פרטנית והסביבה תומכת • .., באתר כיכר השבת, ‏2019-03-28 משה ויסברג, עולם התורה פותח את זמן אלול תשפ"ב: כל החידושים והשינויים, באתר בחדרי חרדים, 27 באוגוסט 2022
כדורגלן השנה בהולנד

כדורגלן השנה בהולנד (בהולנדית: Voetballer van het Jaar, כדורגלן השנה) הוא פרס המוענק על בסיס שנתי לכדורגלן הטוב ביותר באותה השנה בהולנד. הזוכה בפרס נבחר על ידי משאל בין הכדורגלנים ההולנדים מהליגה הבכירה וליגת המשנה. הפרס מחולק החל משנת 1984. עד לשנת 1997 הוענק הפרס על בסיס שנתי, ומאז הוא מחולק לפי עונת כדורגל. עד לשנת 2006 חולק במקביל פרס נעל הזהב (בהולנדית: Gouden Schoen), פרס שנתי שחולק על ידי העיתונים המובילים במדינה, ומאז הפרסים אוחדו לפרס אחד. החל משנת 1984 הוענק, במקביל לתואר כדורגלן העונה, גם התואר לכדורגלן המצטיין של העונה מתחת לגיל 21. החל מעונת 2004/2005, הוחלף הפרס בפרס יוהאן קרויף שמוענק מאז בכל עונה. תואר שוער העונה חולק במקביל לפרס כדורגלן העונה בין השנים 1987–2004.
ליאון לויטה

ליאון לויטה (1878, ורשה - 17 בדצמבר 1944, ארץ ישראל) היה ממנהיגיה של התנועה הציונית בפולין. הוא הצטרף ל"קדימה", אגודת סטודנטים ציונית בוורשה. הוא פעל למען אוצר התיישבות היהודים. בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים והדחת סולטאן עבדול חמיד השני פעל לויטה מול השלטונות הטורקים החדשים כדי לשכנע אותם להגביר את ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, אך הצעותיו נדחו. עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה הוא עבר למוסקבה, אך עם הקמתה של הרפובליקה הפולנית השנייה ב-1918 הוא חזר לוורשה והצטרף אל ההנהגה של התנועה הציונית בפולין. לעומת מנהיגי ציונות פולין רבים אחרים שהתמקדו בעיקר בפוליטיקה יהודית בפולין, לויטה התמקד בעיקר בעניין העלייה. ב-1919 הוא השתתף עם מספר נציגי יהדות פולין בוועד המשלחות היהודיות בועידת ורסאי. הוא השתתף בוועידה של התנועה הציונית בלונדון ב-1919 ונבחר לוועד הפועל הציוני. ב-1925 הוא ייסד את לשכת המסחר פולין-ארץ ישראל ועמד בראשה עד 1939. בעקבות המשבר הכלכלי של העלייה הרביעית הוא ריכז את פעילותו באיסוף תרומות ושליחתן לארץ. לויטה עלה לארץ ישראל ב-1939, אך בעיות רפואיות מנעו ממנו להמשיך בפעילות ציבורית. הוא נפטר ב-1944, בגיל 66, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור. לויטה היה קרוב של נחום סוקולוב. משה לנדא, מיעוט לאומי לוחם מאבק יהודי פולין 1928-1918, מרכז זלמן שזר, 1986, עמ' 56 - 61. שלמה נצר, ליאון לויטה, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) ליאון לויטה, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית) מת ליאון לויטה, המשקיף, 17 בדצמבר 1944 ש. ב., שיחות | על קברו של יהודי יקר, מעריב, 26 בדצמבר 1954 ליאון לויטה באתר חברה קדישא ת"א–יפו. שלמה נצר, ליאון לויטה, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) שלמה נצר, ליאון לויטה, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) מת ליאון לויטה, המשקיף, 17 בדצמבר 1944.