laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גלקטיקה 1980

גלקטיקה 1980 (באנגלית: Galactica 1980) היא סדרת דרמה טלוויזיונית מסוג מדע בדיוני משנת 1980, העוסקת בספינת החלל גלקטיקה הנמלטת מפני גזע הרובוטים - הסיילונים, ומגיעה לכדור הארץ שם נמצאים השבט ה-13 של בני האדם. בגלקטיקה יודעים שבני האדם לא יוכלו להתגונן מפני הסיילונים ולכן מנסים בחשאי לעזור בהגנה בעזרת טכנולוגיה מקומית. כדור לאחר הסדרה המקורית, ובהתאם לפרק האחרון "The Hand of God", הגלקטיקה והצי המונה כ-220 ספינות חלל אזרחיות, מגיעות לכדור הארץ בשנת 1980 ומגלים כי השבט ה-13 אינו מתקדם מבחינה מדעית וטכנולוגית ואינו יכול להגן על עצמו מפני מתקפה סיילונית, כפי שקיוו. עקב כך, צוותים של לוחמי הצי נשלחים במסווה אל הכוכב כדי לעבוד עם הקהילות המדעיות כדי לשפר את הטכנולוגיה שלהם. קומנדר אדאמה וקולונל בומר שקודם להיות סגנו שולחים את קפטן טרוי - בנו המאומץ של אפולו, ביחד עם דילון לצפון אמריקה, על פי עצתו של דוקטור זי - ילד פלא המשמש כיועצו של אדאמה. דילון וטרוי מתלווים לכתבת טלוויזיה בשם ג'יימי המילטון. לאחר שבתחילה הגיעו אל גרמניה הנאצית בשנת 1944 כדי לעצור את קומנדר אקסבייר שניסה לשנות את העתיד כדי לשפר את מגננות כדור הארץ, שלושת החברים הוגים דרכים כדי לעזור למדענים ולגבור על הסיילונים. בינתיים, אדאמה שולח קבוצת ילדים מהצי אל כדור הארץ כדי להתערות באוכלוסייה, ברם, בשל שוני בכבידה ובפיזיולוגיה בין הגלקטיקה לארץ, הילדים צריכים להתמודד עם כוחות כמעט על-אנושיים בכדור הארץ. גורלן של עשרות דמויות מן הסדרה המקורית אינו ברור. אפולו כנראה מת, סטארבאק ננטש על כוכב מדברי וניצל בידי תושבי "ספינת האור" בפרק שלא צולם. לאחר שהסדרה המקורית - "בטלסטאר גלקטיקה" (1978) בוטלה, מעריצי התוכנית הציפו את משרדי ABC במכתבים המבקשים להחזיר אותה שוב למרקע. ב-ABC פנו לגלן לארסון וביקשו ממנו להחיות מחדש את התוכנית, אך בפורמט זול יותר. בהמשך לפרק האחרון בסדרה, נכתב פרק ראשון חדש המסביר את היעלמותן של דמויות משנה שהגדילו את עלויות ההפקה ורק הדמויות המרכזיות נשארו. הפרויקט לא האריך ימים ורבים מכוכבי הסדרה המקורית לא יכלו להשתתף, הכוכב ריצ'רד האץ' החליט לא להשתתף מפני שלא הבין מה יקרה לקפטן אפולו עכשיו כשהדמויות שונו, לכן בקו הזמן של הסדרה עברו כ-30 שנים. הסדרה ידועה בשל התערבותם החריגה של מפיקי ABC שעוררה זעם כבד בקרב המעריצים. באותה תקופה הסדרה שודרה ברצועה המשפחתית בשעות אחר הצהריים שלרוב כללה סדרות קומדיה. הדבר הכריח את יוצרי הסדרה לשנות את קו העלילה מהתסריט, להוריד את רמת האלימות, ולכלול הרבה הומור שיתאים לצופים צעירים. התוכנית קיבלה אחוזי רייטינג נמוכים, ובוטלה לאחר 10 פרקים בלבד. בשנת 2003 הסדרה הופקה מחדש כמיני סדרה טלוויזיונית בשם "בטלסטאר גלקטיקה", ושנה לאחר מכן הופקה סדרה טלוויזיונית חדשה בשם "בטלסטאר גלקטיקה", שהחזיקה מעמד עד 2009. שתי ההפקות הללו עברו שינוי מעמיק בקווי העלילה ובדמויות רבות לעומת הסדרה המקורית. כל הרעיונות והעלילות בסדרה "גלקטיקה 1980" נשכחו לחלוטין שכן הסדרה תוארה כמתאימה לילדים. "גלקטיקה 1980", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "גלקטיקה 1980", באתר Metacritic (באנגלית) "גלקטיקה 1980", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
הלגונה הכחולה (מרחצאות)

הלגונה הכחולה (באיסלנדית: Bláa lónið – "בלאוה לואוניד'") היא אתר מרחצאות גאותרמיים השוכן באגם ליד העיירה גרינדוויק (Grindavík) שבחצי האי רייקיאנס, בדרום-מערבה של איסלנד. המרחצאות נחשבים לאחד מאתרי התיירות הפופולריים במדינה, בין היתר בזכות קרבתם לבירה רייקיאוויק, הנמצאת כ-39 ק"מ צפונית-מזרחית להם, ולנמל התעופה הבינלאומי קפלוויק הנמצא כ-13 ק"מ צפונית-מערבית מהם. האגם בו שוכנים המרחצאות נוצר כתוצאה מפעילותו של מפעל האנרגיה הגאותרמית "סווארטסנגי" (Svartsengi) אשר הוקם ב-1978. המפעל שואב מים מעומק של כשני קילומטרים, אשר חומם במעבה האדמה מגיע ל-240 מעלות צלזיוס. מים אלה הם עירוב של מים מתוקים (כ-30%) ומי ים (כ-70%), ולאחר הנעת טורבינות ייצור החשמל, הם מוזרמים אל פני שדה הלבה המקיף את האתר. עם היווצרות האגם החלו תושבי הסביבה לרחוץ בו, ובהמשך מוסד המקום והוקמו בו המרחצאות, אשר הורחבו בשנת 2008. האגם בו שוכנים המרחצאות משתרע על-פני שטח של חמישה דונם, וטמפרטורת מימיו נעה בין 37–42 מעלות צלזיוס. ריכוז המלחים בו מגיע לכ-2.58% (כ-25.8 מיליגרם לקילוגרם מים) והעיקריים שבהם הם כלור (15.7 מ"ל/ק"ג) נתרן (7.6 מ"ל/ק"ג), סידן (כ-1.2 מ"ל/ק"ג) ואשלג (1.1 מ"ל/ק"ג). האגם מתאפיין בגווני כחול ולבן, הנוצרים כתוצאה מפעילותן של כ-200 מיני אצות ממחלקת הצורניות, רובן אנדמיות לאתר. מי האגם מתחלפים אחת ל-40 שעות. מי המרחצאות נחשבים כיעילים בטיפול בפסוריאזיס ובמחלות עור אחרות, אולם המרחצאות שאינם מקורים הפכו לאטרקציה גם בזכות איכויות הבילוי בהן, בין היתר בחורף, כאשר מזג האוויר מושלג. באתר שוכנים גם סאונה, חמאם, חדרי עיסוי, מסעדה, בית קפה, בית מלון קטן וכן חנות לממכר מוצרי יופי ובריאות. הלגונה הכחולה הופיעה בסרט הוסטל: חלק 2. אתר האינטרנט הרשמי של הלגונה הכחולה האתר בלשכת התיירות של רייקיאוויק מצלמת רשת של הלגונה הכחולה סיור וירטואלי פנורמי באתר תמונות מהמקום הלגונה הכחולה, איסלנד: הספא הכי טוב בעולם, באתר וואלה, 15 בדצמבר 2013
טוכארית

טוֹכָארִית היא שפה הודו-אירופית שנכחדה. עדויות לשימוש בשפה התגלו בנווי המדבר באגן טארים, בשינג'יאנג שבצפון מערב סין. דוברי הטוכארית מכונים טוכארים. זוהו שתי שפות טוכאריות: טוכארית א' או טוכארית מזרחית, שכתביה התגלו בסביבות טורפאן וטוכארית ב' או טוכארית מערבית, שכתביה התגלו בסביבות קוצ'ה. לשפה חשיבות רבה לשם שיחזור השפה הפרוטו-הודו-אירופית. כתבים בשפה התגלו לראשונה ב-1907 על ידי הארכאולוג אורל שטיין באתר מערות מוגאו. הכתבים שנמצאו כתובים בכתב הבראהמי, שהגיע לאזור אגן טארים מצפון הודו במאה הראשונה לאחר הספירה. רובם המכריע של הכתבים היו תרגומים של טקסטים בודהיסטים מסנסקריט, לעיתים בטקסט דו-לשוני שהקל מאוד על הפענוח. השפה זוהתה כשפה הודו-אירופית על ידי הבלשן פרידריך מילר (Friedrich W. K. Müller), שאף העניק לה את שמה. בשנת 1908 פורסם בברלין הספר Tocharisch, die Sprache der Indo skythen ("טוכארית, לשונם של ההודו-סקיתים") על ידי אמיל זיג ווילהלם זיגלינג (Emil Sieg, Wilhelm Siegling), שהיווה תיאור מקיף ראשון שלה וכלל הנחות מפליגות וחסרות ביסוס ביחס למקור העם שדיבר בה. אוצר המילים והתצורות בשפה מזכיר יותר שפות הודו-אירופיות מערביות כגון החיתית, הקלטית ושפות בלטו-סלאביות מאשר שפות איראניות, הקרובות גאוגרפית לאגן טארים. מדיה וקבצים בנושא טוכארית בוויקישיתוף מילון טוכארי אלפאבית טוכארית "כל מה שרצית לדעת על טוכארית" טוכארית אונליין טוכארית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הטרקטור בארגז החול

הטרקטור בארגז החול הוא ספר ילדים שכתב מאיר שלו ואייר יוסי אבולעפיה. "הדוד אהרון", טרקטוריסט ותיק, נהג מזה שנים רבות לבצע את מלאכתו עם טרקטור שליווה אותו לאורך כל הקריירה. אולם השניים מזדקנים ומתעייפים וכבר לא מסוגלים לעבוד כבעבר. הדבר מוביל למינויו של טרקטוריסט חדש, צעיר, ולבואם של טרקטורים משוכללים יותר. הטרקטור הוותיק איבד לחלוטין את יעילותו ואת יכולת המלאכה שלו והובא לגן ילדים כדבר-שעשוע. "הדוד אהרון", שהיה אמנם כבר בא בימים וחלש, יכול היה להגיע שוב ושוב אל גן-הילדים ולטפל בטרקטור כפי שעשה בעבר. לבסוף הטרקטור הוותיק שב להיות בעל תועלת: "הדוד אהרון" והוא נהגו להסיע את ילדי הכפר אל גן-הילדים ובחזרה לבתי מגוריהם. בנוסף הם נהגו, כפעמיים בשבוע, לקחת אותם לטייל ולראות היכן עבדו בצעירותם. בנוסף, מדי פעם, הם נסעו לשדות ללא מישהו נוסף מלבדם. דמותו של הדוד אהרון מבוססת על אהרון יצהר, דודו של מאיר שלו. 2011: התיאטרון הנודד של אסף, עיבוד לבמה ומשחק: אסף אלברשטיין נעמי בן גור, "הטרקטור כמשל", מאזנים, 1995, גיליון ע (2), עמ' 45–46. (קישור מקוון דרך קטלוג הספרייה הלאומית) עמית נאור, הטרקטור מאחורי "הטרקטור בארגז החול", בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 23.06.2019 מידע על הטרקטור בארגז החול בקטלוג הספרייה הלאומית אסתי הלפרין-מימון, ייצוגים של מוות בספרות ילדים ישראלית: קריאה בספרה של רינת הופר ‘אלטע זאכן’ ובספרם של מאיר שלו ויוסי אבולעפיה ‘הטרקטור בארגז החול’, באתר יקום תרבות אנטוניה ימין, מפגש עם הדוד אהרון, באתר ערוץ 13 רשת, ‏4.4.2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הצלחת שמתחת

הצלחת שמתחת הוא ספר ילדים מאת מאיר שלו. את הספר אייר יוסי אבולעפיה, שמאייר באופן קבוע את ספרי הילדים מאת שלו. הספר ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2008. הספר מחולק לשני חלקים: החלק הראשון בו גיבורת הספר, אפרת, היא ילדה, והחלק השני בו היא אמא. בחלק הראשון, כשניתנת לראשונה לאפרת האפשרות לעזור בעריכת השולחן לארוחת הערב היא נענית ל"בקשתה" של אחת הצלחות בארון המטבח: הצלחת מתלוננת שמשום שהיא התחתונה בערימת הצלחות אף פעם לא לוקחים אותה אל השולחן. לאחר מכן מחליטה אפרת על שוויון בקרב כל כלי המטבח, כך שהכלים "ישתתפו" בארוחות באופן שווה. בחלקו השני של הספר מסופר על כך שהשוויון נשמר בביתה של אפרת גם כשהפכה לאם ואף התרחב אל תחומים אחרים בביתה, וכך מתחשבים בחפצים דוממים רבים אחרים. קובי ניר, ‏צלחת מעופפת, באתר גלובס, 6 באוקטובר 2008
לבון ארוניאן

לבון ארוניאן (בארמנית: Լևոն Գրիգորի Արոնյան, נולד ב-6 באוקטובר 1982 בירוואן) הוא שחמטאי ארמני בדרגת רב-אמן ממוצא יהודי. לבון ארוניאן נולד בשנת 1982 בירבאן לאם ארמנית ואב יהודי. הוא למד לשחק שחמט בגיל 9. בשנת 1996 ארוניאן ניצח באליפות העולם לנוער עד גיל 14 (דמיטרי בונצמן סיים במקום השני). ארוניאן זכה ב-2005 בגביע העולם בשחמט, והוביל את נבחרת ארמניה בשחמט למדליית זהב באולימפיאדת השחמט בשנים 2006, 2008 ו-2012, וכן לזכייה באליפות העולם לקבוצות בשנת 2011. היה אלוף העולם בשחמט 960 בשנים 2006 ו-2007, אלוף העולם בשחמט מהיר ב-2009 ואלוף העולם בשחמט בזק ב-2010. זכה בסבב הגרנד פרי הראשון (2008–2010). ב-2006 הוא ניצח בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 20) ביחד עם רוסלן פונומריוב ופטר לקו. באליפות העולם בשחמט 2007 הוא סיים במקום השביעי. באליפות העולם בשחמט 2012 הוא הודח ברבע הגמר. בשנת 2009 הוא ניצח בתחרות העל בבילבאו (קטגוריה 20). ב-2010 הוא ניצח בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 21) ביחד עם סרגיי קריאקין. ב-2011 הוא סיים במקום השני בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 22). בשנת 2013 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום הרביעי. בשנת 2013 הוא ניצח בתחרות העל בבילבאו (קטגוריה 21). בשנת 2014 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום השישי. בשנת 2016 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום החמישי. בשנת 2017 הוא ניצח בתחרות העל בנורווגיה. ב-2017 זכה ארוניאן בפעם השנייה בגביע העולם בשחמט. באותה שנה הוא ניצח גם בתחרות העל גרנקה קלאסיק. דירוג השיא שלו היה שני בעולם, לפי מד כושר. בשנת 2021 הוא עבר לארצות הברית והחל לייצג אותה בתחרויות בין-לאומיות. תחרות העל בבילבאו בשנים: 2011, 2012 תחרות המועמדים לאליפות העולם בשנים: 2013, 2014, 2018 תחרות העל טאטא סטיל בשנים: 2013, 2017 תחרות העל בציריך בשנים: 2014, 2016 גביע העל סינקפילד בשנים: 2014, 2016, 2017 תחרות העל בלונדון 2012 תחרות שחמט לזכר אלכין 2013 תחרות העל בנורווגיה 2015 תחרות השחמט לזכר טל 2016 גביע העולם בשחמט 2017 בין השנים 1996 ל-2022 השתתף לבון ארוניאן ב-9 אולימפיאדות שחמט: לא ניתן להציג את הגרף באופן זמני – ההרחבה Graph להצגת תרשימים מושבתת כרגע. בשנת 2017 התחתן עם השחמטאית הפיליפינית-אוסטרלית אריאן קאוילי. השניים התגוררו בארמניה מ-2013 ועד מותה של קאוילי בתאונת דרכים בשנת 2020. מדיה וקבצים בנושא לבון ארוניאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לבון ארוניאן (באנגלית) לבון ארוניאן, ברשת החברתית פייסבוק לבון ארוניאן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לבון ארוניאן, סרטונים בערוץ היוטיוב לבון ארוניאן, באתר צ'סגיימס (באנגלית) לבון ארוניאן, באתר פיד"ה (באנגלית) לבון ארוניאן, באתר האיגוד הישראלי לשחמט http://standpointmag.co.uk/chess-march-14-armenian-exceptionalism-dominic-lawson-levon-aronian Aronian, Levon - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית) http://chess-results.com/tnr368908.aspx?lan=1&art=20&fed=ARM&flag=30 https://chess-results.com/tnr653631.aspx?lan=1&art=20&fed=USA&flag=30=30
הרומן הזעיר

הרומן הזעיר הייתה הוצאה לאור שפעלה בישראל כשלושה עשורים, בין השנים 1939–1961. מבית ההוצאה יצאו לאור קרוב ל-1000 חוברות שכללו סיפורים מתורגמים, בדרך כלל מהונגרית. הסיפורים נכללו בז'אנר פופולרי שהיה מקובל לכנותו בשם: "רומנים למשרתות". ספרי ההוצאה יצאו לאור החל משנת 1952 תחת השם: "הקולמוס". את ההוצאה הקימה משפחת פרגו (Faragó), בהונגריה בשנות ה-30. הם פרסמו ספרונים בפורמט של חוברות – כל חוברת הכילה סיפור אחד שנכתב והתפרש על פני כ-60 עמודים. במשך שנים אחדות היו ספרי ההוצאה פופולריים מאוד ומשכו אליהם סופרים צעירים רבים שהחלו בה את דרכם. בשלהי העשור, עקב התגברות החוקים האנטישמיים בהונגריה, נאלצה משפחת פרגו לצמצם את פעילותה. בשנת 1946, האב ומייסד ההוצאה, מיקלוש פרגו, עלה לארץ וחבר לבניו אברהם וישראל (אנדראש ואישטוואן) פרגו שהעפילו לארץ בתחילת מלחמת העולם השנייה, כשהם נוטלים עימם חוברות וגלופות דפוס. הבנים הקימו בארץ את ההוצאה לאור שהפיקה סדרת חוברות במתכונת דומה למתכונת המקורית בהונגריה. רוב הסיפורים תורגמו מהונגרית על ידי האחים פרגו ששינו את שמות המחברים לשמות עט, וגם שמות הגיבורים הותאמו לנוחיות הקורא העברי. ב-1952, בתקופת הצנע הכלכלי, ובלחץ של גופים רשמיים, התבקשו האחים לשנות את כותרת הסדרה לשם עברי מכובד יותר, והם בחרו בשם: "הקולמוס". עם הכותרת העברית שהייתה למותג חדש המשיכו האחים פרגו להוציא לאור חוברות שכללו אותו הז'אנר הספרותי. סדרת הרומן הזעיר כללה כותרים רבים בעלי שמות כמו: "בערפילי לונדון", "רגב רווי דם" "וכסף תעשה לך" "אהבה בלבן", "עוד תזרח השמש", בין היתר של הסופר היהודי-הונגרי ינה רייטו (Rejtő Jenő) שנספה בשואה. החוברות של הרומן הזעיר, כמו גם החוברות של "הקולמוס", נחשבו לספרות זולה, אך זכו לתפוצה רבה. חנויות ספרים רבות סירבו להחזיק על מדפיהן את החוברות והן זכו לתפוצה נרחבת בקיוסקים ברחובות הערים. גבריאל רוזנבאום, "הרומן הזעיר" ו"הקולמוס": ספרות פופולרית הונגרית מבודפשט לתל אביב", קשר 26 (1999), עמ' 88–107. הרומן הזעיר באתר נוסטלגיה און ליין Rachel Leket-Mor, IsraPulp: The Israeli Popular Literature Collection at Arizona State University. מידע על הרומן הזעיר בקטלוג הספרייה הלאומית
קארה קויונלו

קארה קויונלו (בטורקית: qara - שחור, qoyun - כבש: מילולית "בעלי הכבש השחור"; באזרית: Qaraqoyunlu; בפרסית: قراقویونلو) היה איחוד של שבטי אוע'וז נוודים טורקיים ושושלת טורקית שהתקיימו בין המאות 14 - 15 בדרום-מערב אסיה. כל עוד היו וסאלים של הסולטנות הג'לאירית שלטו בבגדאד, תבריז, מוסול והראט נחשבה לעיר הבירה שלהם. כשיצאו משליטת הג'לאירים, הם יצרו ברית אסטרטגית נגד טימור לנג שלמרות זאת כבש את האזור וגרם לשליט קארה קויונלו קארה יוסוף לברוח ולהסתתר אצל הממלוכים במצרים. רק ב-1406 הצליח קארה יוסוף להחזיר לעצמו את השלטון בתבריז ורק ב-1410 החזיר את השליטה בבגדאד. מדיה וקבצים בנושא קארה קויונלו בוויקישיתוף קארה קויונלו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טוכארים

טוכארים הם דוברי השפה הטוכארית שחיו במאות לפני הספירה ובמאות הראשונות לאחר הספירה (עד המאה ה-7) בנווי המדבר באגן טארים, בשינג'יאנג שבצפון מערב סין. לפי הגדרות שונות וזיהויים שונים, מדובר בעם, תרבות או שבט. את השטח בו חיו הטוכארים ירשו האויגורים. בראשית המאה ה-20 התגלו על ידי הארכאולוג אורל שטיין באגן טארים כתבים בשפה הודו-אירופית ופריטי תרבות חומרית כגון אריגים וחפצי קרמיקה. הבלשן פרידריך מילר (Friedrich W. K. Müller) פענח את השפה וכינה אותה "טוכארית"' בעקבות הכינוי שטבע סטראבון עבור שבטים סקיתים שישבו ממזרח לפקיסטן של ימינו (ביוונית עתיקה: Τόχαροι). הטוכארים חיו על נתיב דרך המשי ונחשפו לתרבויות ממזרח וממערב (מסין, פרס, הודו, טורקיה וטורקמניסטן). במאה הראשונה אחר הספירה אימצו את הדת הבודהיסטית ואת הכתב הבראהמי מצפון הודו. היסטוריונים סינים תיעדו בתקופת המאה הראשונה לספירה את שבטי היו-סון (Yu-sun) והיואה-צ'י (Yueh-chi או Yuezhi), שמקובל לזהותם במחקר עם הטוכארים. באזור אגן טארים, בהקשר למקומות בהם נמצאו כתבים בטוכארית, התגלו מומיות חנוטות מסביבות שנת 1800 לפנה"ס של גברים ונשים בעלי מאפיינים אירופאים-קווקזיים (גולגולות מוארכות, אף צר, שפתיים דקות, עיניים עמוקות בארובותיהן ושיער בלונדיני). בשנת 1985 התגלתה גופת אשה חנוטה בגובה של 1.80 מטר. האשה, שמתה בגיל 58 בשנת 1,000 לפנה"ס לערך הייתה בעלת בגדים צבעוניים (חולצה, חצאית, חותלות), מגפיים, כובע ותכשיטים, כולם בדגמים שמקורם איננו במרכז אסיה אלא באזור הים השחור. התברר[דרושה הבהרה] כי שבטים הודו-אירופיים פלשו לאזור שינג'יאנג של היום לפני כ-4,500 שנה מאזור עמקי הנהרות של מזרח אירופה (דון, וולגה, דנייפר) המזוהה עם אוקראינה ודרום רוסיה (הערבה האירואסייתית). שבטים אלו, המזוהים עם המצאת החקלאות, ביות הסוס והמצאת הגלגל, נקראו "Kurgan" והיו מזוהים עם תרבות Yamna. זהו ה-Urheimat, הבית הקדום ביותר של העמים ההודו-אירופיים; חמושים בהמצאות טכנולוגיות אלו הם הגרו לכיוון סין, שם נלחמו עם בני האן. מילים ממוצא הודו-אירופי כמו דבש (Mead), כלב (Canine), סוס, גלגל (Kwuklo="wheel") זוהו בשפה הסינית. ידוע שהמיתולוגיה הסינית הושפעה מאוד מהטוכארים והיא דומה מאוד בבסיסה למיתולוגיה המשותפת של העמים ההודו-אירופיים בתקופה הפגאנית. השלדים שזוהו עם המראה הנורדי מעיד על מוצא אירופי קרוב מאוד לסקיתים ולעמי מזרח אירופה של היום. מסתבר שהטוכארים דיברו שפה שונה מההודו-איראנים. מנהגים אחרים כמו קעקוע, שימוש בקנביס (hemp) ושתיית אלכוהול ושיכר המקובלים על עמי אירופה המודרניים היו נהוגים בקרבם. מדיה וקבצים בנושא טוכארים בוויקישיתוף המומיות ממדבר טקלה מקאן טוכארית אונליין נווי המדבר של צפון אגן טארים Hitch, Doug, "Empires of the Silk Road: A History of Central Eurasia from the Bronze Age to the Present". Journal of the American Oriental Society 130 (4): 654–658 למשל :Mallory, J. P.; Mair, Victor H. (2000). The Tarim Mummies: Ancient China and the Mystery of the Earliest Peoples from the West. London: Thames & Hudson. ISBN 0-500-05101-1. עמ' 270-297 ויליאם ריאן וולטר פיטמן, המבול של נח, עם עובד - ספריית אופקים 2007, עמ' 187 מילון טוכארי טוכארים מוצאם מאירופה מומיות אדמוניות שיער
דזי בארמור

דזי בארמור (באנגלית: Desi Barimore;‏ נולד ב-22 במאי 1960) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי. בארמור בוגר אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפרזנו, עמה זכה בטורניר ה-NIT ‏(National Invitation Tournament). נבחר בדראפט ה-NBA 1983 על ידי קבוצת ניו יורק ניקס בבחירה ה-151 (סיבוב שביעי). בליגה הישראלית החל בארמור את דרכו בעונת 1984/85 בקבוצת הפועל חולון, בה שיחק במשך 6 עונות רצופות. בעונת 1985/86 הגיע עם חולון עד לגמר גביע המדינה, בו הפסידו למכבי תל אביב. לאחר מכן נדד לקבוצות כגון הפועל גליל עליון, מכבי רמת גן, ובעונת 1993/94 במכבי ראשון לציון. בעונת 1994/95 שיחק בארמור בקבוצת בני הרצליה והיה שותף לעונה חלומית של המועדון. הקבוצה ניצחה בחצי גמר גביע המדינה את מכבי תל אביב, במשחק הגמר ניצחה את הפועל חולון (77–88) וזכתה בגביע. בעונה שלאחר מכן, חזר למכבי רמת גן ושיחק בה עונה אחת. בסך הכל קלע בארמור 4179 נקודות ב-12 עונות בליגת העל (מקום 31 בכל הזמנים). בעונת 1997/98 שיחק במכבי אשדוד ועזר לה להעפיל לליגה לאומית ב'. בארמור התאזרח בישראל בתחילת שנות ה-90, בין היתר שיחק עם נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1993. בסך הכל שיחק בנבחרת 9 משחקים, בהם קלע 86 נקודות (9.6 בממוצע). בארמור נישא לישראלית וקיבל אזרחות ישראלית. ב-1998 פרש מכדורסל וחזר לארצות הברית, שם נישא בשנית. נכון ל-2017 מתגורר בפיניקס, ומשמש כיועץ חינוכי לנוער בסיכון. בנו, דזי בארמור ג'וניור, הוא כדורסלן ששיחק בקבוצת סן ברנרדינו, בליגת המכלליות המשנית, והחל מ-2017 בישראל. תחילה בהפועל באר שבע ואחר-כך במכבי מעלה אדומים. פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל שחקן באתר מנהלת הליגה אהרל'ה ויסברג‏, דזי בארמור: "לדבר נגד מתאזרחים זה קצת גזעני. כמו מה שטראמפ מנסה לעשות", באתר וואלה, 13 בנובמבר 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוהאן גאורג לאהנר

יוהאן גאורג לאהנר (בגרמנית: Johann Georg Lahner)‏ (13 באוגוסט 1772 - 23 באפריל 1845) נחשב לממציא "נקניקיית וינה". יצר ויכוח בין העיר פרנקפורט לווינה לגבי הבעלות על ההמצאה. לאהנר הגיע לווינה ופתח חנות בשר בה מכר נקניקיות להן קרא "נקניקיות פרנקפורט". ידוע כי בעיר פרנקפורט סוג כזה של בשרים היה מוכר מימי הביניים, אך רק בנקניקיות הווינאיות נוספה התערובת של בשר בקר וחזיר הנמכרת ברחבי אירופה. ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. יוהאן גאורג לאהנר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ולדימיר לרין

לרין ולימיר ניקולייביץ' (ברוסית: Ларин, Владимир Николаевич;‏ 8 במאי 1939 - 9 באוקטובר 2019) היה גאולוג, כימאי, פיזיקאי וקוסמולוג. הוא העלה בעבודתו תאוריה מהפכנית לגבי מבנה כדור הארץ, בה נטען כי המבנה הפנימי של כדור הארץ מורכב מסגסוגות של מתכות הלוכדות בתוכן כמויות גדולות של מימן. תאוריה זו נשענת על לימודים ונתונים אמפיריים האומרים שמבנה כדור הארץ נבנה כך מיד לאחר ההיווצרות וההתפתחות של מערכת השמש, כאשר נוצרה סביב כדור הארץ עננה גדולה של יונים שמנעו חדירת חמצן וכתוצאה מכך כמות החמצן קטנה מכמות המימן. את התאוריה הזו העלה לרין בשנת 1989 בפני מושב מיוחד של מדעני הארץ באקדמיה הסובייטית. הקבוצה שבחנה את התאוריה, כללה גאולוגים, כימאים ופיזיקאים, והשתכנעה מהנתונים שהוצגו בפניה. כתוצאה מכך החליט המושב להגיש המלצה בפני ממשלת ברית המועצות לקדוח באר של עד 12 ק"מ באזור טונקה שליד ימת באיקל לגילוי המימן, דבר אשר עתיד היה לשנות כל מושג לגבי מקורות האנרגיה: המימן הוא מקור אנרגיה נקי ובעל איכויות בעירה גבוהות מפחמנים. במחקר שנערך באוניברסיטת נובוסיבירסק ב-1990 הוברר כי 10 ק"מ של קידוחי מימן לפי תפישה זו שווים למציאת כמויות אנרגיה דומות באזור גדול פי 10 בקידוחי נפט או גז וכתוצאה ערך המימן מבחינת ניצולו ועלותו רב בהרבה ממקורות פחמניים. בשנת 1990 פרסם לרין במוסקבה את הספר "כדור הארץ המימני", התואם את הדוקטורט שלו. הספר תורגם לאנגלית על ידי הגאולוג הקנדי סי. וורן האנט מקלגרי, ושמו "Hydridic Earth". לרין טוען עוד כי המימן נמצא במעמקי כדור הארץ - בעומק של יותר מ-300 ק"מ, אולם "לשונות" של הסגסוגות האלה מגיעות עד לפני קליפת הארץ בעיקר באזורי שברים גאולוגיים - אזור אגם באיקל, מדבר נבאדה בארצות הברית ובדרום קרוליינה - ובאזור השבר הסורי-אפריקי, במיוחד בנגב. בביקורים רבים בנגב מצא לרין הוכחות אמפיריות רבות לתאוריה ואף בצע עבודה סייסמולוגית שהצביעה על המצאות "לשונות" אלה במספר מקומות. הנתונים הוגשו למשרד התשתיות של מדינת ישראל. בתחילת שנת 2012 נמצא בועה גדולה של מימן ליד במקו - בצורה עליה דיבר לרין. המימן מנוצל להפעלת תחנת חשמל. Larin, V.N., 1993, HYDRIDIC EARTH, Polar Publishing, Calgary ISBN 0-9694506-2-1 Charles Warren Hunt, Dual Geospheres of the Expanding Hydridic Earth אתר האינטרנט הרשמי של ולדימיר לרין
בוניפקיוס התשיעי

בוניפקיוס התשיעי (בלטינית: Bonifacius IX; בערך 1350 – 1 באוקטובר 1404) היה האפיפיור ה-203, שכיהן מ-2 בנובמבר 1389 עד מותו. בוניפקיוס התשיעי נולד בשם פיירו טומצ'לי בממלכת נאפולי. באוקטובר 1389 מת ברומא אורבנוס השישי, האפיפיור שקדם לו, כתוצאה מנפילה (יש אומרים כתוצאה מהרעלה), ובמקומו נבחר לאפיפיור בוניפקיוס התשיעי. שלט האצולה שלו היה בדוגמת לוח שחמט. בשנת 1391 הקים באיזיט הראשון מבצר סמוך לקונסטנטינופול בצד האסייתי של מצר בוספורוס, שכונה אנאדולו היסארי. באותה שנה הוא שם מצור על בירת האימפריה הביזנטית, קונסטנטינופול, והאפיפיור בוניפקיוס התשיעי קרא למסע צלב נגדו. לקריאה נענו זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מספר דוכסים צרפתיים, הרפובליקה של ונציה, הרפובליקה של ג'נובה ומסדר אבירי רודוס; סך הכל כ־100,000 איש. הצבא הצלבני שם מצור על ניקופול בשנת 1396, והכריח את באיזיט לצאת לעזרת העיר. ב־25 בספטמבר לחמו הצבאות זה בזה. למרות שבאיזיט סבל אבדות כבדות מהצבא הצלבני, הצלבנים נטשו לבסוף את שדה הקרב. בוניפקיוס התשיעי תמך בהקמתן של אוניברסיטת פרארה ואוניברסיטת פאביה. מדיה וקבצים בנושא בוניפקיוס התשיעי בוויקישיתוף בוניפקיוס התשיעי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) בוניפקיוס התשיעי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אפרים ארדה

אפרים אֶרדֶה (Ephraim Erde;‏ 1905 – 24 בנובמבר 1986) היה צלם ישראלי, מחלוצי הצילום בתל אביב לצד רודי ויסנשטיין וממשיכי דרכו של אברהם סוסקין. אפרים ארדה נולד בכפר בגליציה המזרחית (לימים בגבול אוקראינה ופולין). בהכשרה של השומר הצעיר בפולין פגש בשנת 1929 צלם, שלימד אותו את יסודות הצילום. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, תחילה התיישב בקיבוץ עין המפרץ ומשם עבר כעבור זמן קצר לתל אביב. בתקופה הראשונה צילם תושבים ברחובות תל אביב, ואחר פתח ברחוב ליליינבלום, ליד קולנוע עדן, סטודיו בשם "פוטו עדן", ואחר, בשנות ה-40, פתח ברחוב אלנבי 55 פינת רחוב ברנר 1 (ליד גלידה ויטמן) את "פוטו ארדה", סטודיו שכלל גם חנות לצורכי צילום, והיה מוסד תל אביבי מוכר. רבים מן הצילומים התבצעו בחצר הבית, שם היה עץ תות גדול ששימש כרקע. צילומיו של ארדה עסקו בנושאים שונים ומגוונים: דיוקנאות סטודיו, אישים ומבנים, ארץ ישראל ותל אביב, חתונות, רפרודוקציות לציירים, ספורט ומחול, הן בתחום הפרטי והן בתחום המוסדי (לתנועות נוער, אגודות ספורט ועוד). בסוף שנות ה-70 סגר ארדה את חנותו והעביר את ארכיון תצלומיו לביתו שבשדרות בן ציון בתל אביב. ב-14 בדצמבר 1978 נפתחה בספריית בית אריאלה תערוכת "50 שנות צילום" של ארדה. הארכיון שהותיר אחריו כולל כמיליון תשלילים, שהדרך היחידה לזהותם היא ברישומים של ארדה בכתב ידו על קופסאות הקרטון. לאחר פטירתו הועבר הארכיון לידי עיריית תל אביב, וכיום הוא שמור במוזיאון ארץ ישראל. ארדה נפטר ב-1986, בגיל 81. נקבר בבית העלמין הדרום לצד אשתו מרים, שנפטרה ב-1982. הותיר שלושה ילדים ונכדים. בנו רן ארדה הוא צלם אדריכלות ואמנות. אפרים ארדה: אישים פנים ונוף: חמישים שנות צילום, תל אביב: ספריית שער ציון, 1978. (קטלוג תערוכה רטרוספקטיבית מארכיון אפרים ארדה, 1928–1978) גיא רז, 'ארכיון: אפרים ארדה – קינתו של ארון מתכת II', סטודיו 124 (2001), 6–9. 'אפרים ארדה', בתוך: גיא רז, צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, עמ' 88. ׳אפרים ארדה׳, בתוך: ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 37-36. מדיה וקבצים בנושא אפרים ארדה בוויקישיתוף פרטים על אפרים ארדה בארכיון יעקב (קובה) גבר, בספרייה הלאומית מידע על אפרים ארדה בקטלוג הספרייה הלאומית שלמה שבא, אֶרדֶה של תנועת העבודה, דבר, 31 בינואר 1973 חבצלת דמארי, צילומים מימי תל־אביב הקטנה, מעריב, 14 בדצמבר 1978 (עם פתיחת התערוכה בבית אריאלה) רחל אנגל, נתח היסטוריה ישראלית בצילום, מעריב, 22 בדצמבר 1978 זאב רב-נוף, אפרים ארדה: העושר הטמון בפני האדם, דבר, 11 בינואר 1979 נפטר אפרים ארדה, "הצלם של ת"א", מעריב, 25 בנובמבר 1986 גיא רז, קריאה להצלת אוסף ארדה במוזיאון ארץ ישראל, הפורום לשימור הזיכרון האודיו-ויזואלי בישראל אפרים ארדה, באתר MusicBrainz (באנגלית) אפרים ארדה, דף שער בספרייה הלאומית ראו עוד אזכור אצל: צבי אלגת, יש לה נשמה, לכיכר הזאת, מעריב, טור 5, 14 בינואר 1962. אסתר זנדברג, תמונה בשלוש מערכות, באתר הארץ, 21 במאי 2009 תל-אביב: תערוכת הצלם אפרים ארדה, דבר, 12 בדצמבר 1978. אפרים ארדה באתר חברה קדישא ת"א–יפו. אפרים ארדה, מעריב, מודעת אבל, 24 בנובמבר 1986.