תומאס הסלאבי

תומאס הסלאבי (ביוונית: Θωμᾶς ὁ Σλάβος, בערך 760 – אוקטובר 823) היה מפקד צבאי ביזנטי מהמאה ה-9, הבולט ביותר בהנהגת מרד רחב היקף בשנים 821–823 נגד הקיסר מיכאל השני האמורי (שלט 820–829). תומאס, שהיה קצין צבא ממוצא סלבי מאזור פונטוס (כיום צפון-מזרח טורקיה), עלה לגדולה, יחד עם הקיסרים לעתיד מיכאל השני ולאון החמישי הארמני (שלט 813–820), תחת חסותו של הגנרל ברדנס טורקוס. לאחר המרד הכושל של ברדנס בשנת 803, תומאס נשאר בצללים עד עלייתו של לאון החמישי לכס המלכות, כאשר תומאס מונה למפקד צבאי בכיר במרכז אסיה הקטנה. לאחר רציחתו של לאון ותפיסת כס המלכות על ידי מיכאל האמורי, התקומם תומאס ותבע לעצמו את כס המלכות. תומאס השיג במהירות תמיכה מרוב התימות (המחוזות) והחיילים באסיה הקטנה, הביס את התקפת הנגד הראשונית של מיכאל וסיים ברית עם הח'ליפות העבאסית. לאחר שניצח על התימות הימיות ועל ספינותיהם, הוא חצה עם צבאו לאירופה והטיל מצור על קונסטנטינופול. הבירה הקיסרית עמדה בהתקפותיו של תומאס ביבשה ובים, בעוד מיכאל השני קרא לעזרה מהשליט הבולגרי חאן אומורטאג. אומורטאג תקף את צבאו של תומאס, אך למרות שנהדפו, הבולגרים גרמו אבדות כבדות לאנשיו של תומאס, שנשברו ונמלטו כשמיכאל הגיע לשדה הקרב כמה חודשים לאחר מכן. תומאס ותומכיו חיפשו מקלט בארקדיופוליס, שם נחסמו במהרה על ידי חייליו של מיכאל. בסופו של דבר, תומכיו של תומאס נכנעו בתמורה לחנינה, והוא הוצא להורג. המרד של תומאס היה אחד הגדולים בתולדות האימפריה הביזנטית, אך נסיבותיו המדויקות אינן ברורות בשל נרטיבים היסטוריים מתחרים, שבאו לכלול טענות שבדה מיכאל כדי להשחיר את שמו של יריבו. כתוצאה מכך, מניעים וכוחות שונים יוחסו לתומאס ותומכיו. כפי שמסוכם על ידי "מילון אוקספורד של ביזנטיון", "המרד של תומאס יוחס באופן שונה לתגובה נגד איקונוקלאזם, מהפכה חברתית והתקוממות עממית, מרד של הקבוצות האתניות הלא יווניות של האימפריה, שאיפותיו האישיות של תומאס ורצונו לנקום בלאון החמישי". גם השפעותיו על מעמדה הצבאי של האימפריה, במיוחד מול הערבים, שנויות במחלוקת. Theophanes Continuatus מהמאה ה-11 קובע שתומאס היה צאצא של סלאבים דרומיים שיושבו מחדש באסיה הקטנה על ידי קיסרים ביזנטיים רצופים, בעוד שההיסטוריון גנסיוס מהמאה ה-10 מכנה אותו "תומאס מאגם גוזורו, בן הגזע הארמני". רוב החוקרים המודרניים תומכים במוצאו הסלאבי ומאמינים שמקום הולדתו היה ליד גזיורה בפונטוס. מכאן כינויו "הסלאבי", שהוחל עליו רק בעת החדשה. לא ידוע דבר על משפחתו וחייו המוקדמים, פרט לכך שהוריו היו עניים ושתומאס עצמו לא קיבל חינוך. בהתחשב בכך שהיה בין 50 ל-60 בעת המרד, הוא כנראה נולד בסביבות שנת 760. שני תיאורים שונים על חייו של תומאס מסופרים גם ב-Genesios וגם ב-Theophanes Continuatus. על פי הדיווח הראשון, תומאס הופיע לראשונה בשנת 803 כשהוא מלווה את הגנרל ברדנס טורקוס, והמשיך בקריירה צבאית עד שהשיק את המרד שלו בסוף 820. בגרסה השנייה, הוא הגיע לקונסטנטינופול כנער עני ונכנס לשירותו של אחד הפטריקיו הבכירים בחצר. לאחר מכן, התגלה כשהוא מנסה לנאוף עם אשתו של אדונו, תומאס ברח לערבים בסוריה, שם שהה 25 שנה. הוא העמיד פנים שהוא הקיסר שנרצח קונסטנטינוס השישי (שלט 780–797), והוביל פלישה בחסות ערבית לאסיה הקטנה, אך הובס ונענש. המלומד הקלאסי והביזנטי ג'ון בגנל ברי ניסה ליישב את שני הנרטיבים, והציב את בריחתו של תומאס לח'ליפות העבאסית בסביבות 788 ולאחר מכן החזיר אותו לשירות ביזנטי לפני 803, בעוד החוקר הרוסי אלכסנדר וסילייב פירש את המקורות כמרמזים לכך שתומאס ברח לח'ליפות בעת הדחת קונסטנטינוס השישי ב-797, וכי יש לבטל לחלוטין את השתתפותו במרד של ברדנס. הגרסה השנייה של סיפורו של תומאס מועדפת במפורש על ידי ג'נסיוס ותיאופנס קונטינואטוס, והיא היחידה המתועדת במקורות מהמאה ה-9, כלומר הכרוניקה של גאורגיוס המרטולוס וחיי הקדושים דוד, סימאון וגאורגיוס מלסבוס. אף על פי כן, הביזנטי הצרפתי פול למרל ראה בכך מסורת מאוחרת לא אמינה שנוצרה על ידי יריבו מיכאל השני כדי להכפיש את תומאס, ודחה אותה כליל, והעדיף להסתמך על הדיווח הראשון בלבד. רוב החוקרים המודרניים הולכים אחריו בפרשנות זו. המסורת הראשונה מספרת שתומאס שירת כספאטריוס (קצין מטה) של ברדנס טורקוס, המונוסטרטגוס ("גנרל יחיד", כלומר המפקד העליון) של התימות המזרחיות, אשר בשנת 803 קם במרד נגד הקיסר ניקפורוס הראשון (שלט 802–811). לצד תומאס היו שני ספאטריוס צעירים נוספים בפמלייתו של ברדנס, שהקימו אחווה: לאון הארמני, לאון החמישי לעתיד, ומיכאל האמורי, מיכאל השני לעתיד. על פי מסורת הגיוגרפית מאוחרת יותר, לפני שהחל במרד, מסופר על ברדנס, בחברת שלושת בני טיפוחיו הצעירים, שביקר נזיר ליד פילומליון שהיה ידוע שהוא צופה את העתיד. הנזיר חזה מה אכן יקרה: שהמרד של ברדנס ייכשל, שלאון ומיכאל יהפכו שניהם לקיסרים, ושתומאס יוכרז כקיסר וייהרג. כשברדנס אכן התקומם, הוא לא הצליח לזכות בתמיכה רחבה. עד מהרה נטשו אותו לאון ומיכאל ועקרו למחנה הקיסרי וזכו לתגמולים צבאיים בכירים. תומאס לבדו נשאר נאמן לברדנס עד לכניעתו. בעקבות כישלונו של ברדנס, תומאס נעלם מהמקורות לעשר שנים. ברי מציע שהוא ברח (בפעם השנייה לפי פרשנותו) לערבים, דעה המקובלת על מספר חוקרים אחרים, כמו רומילי ג'יימס הלד ג'נקינס. ההיסטוריון וורן טרדגולד, לעומת זאת, טוען שתומאס נשאר באימפריה וייתכן שאף נשאר בשירות צבאי פעיל, ומסביר את הערפול שלו בקשר של תומאס עם ברדנס, שהפריע לקריירה שלו. ביולי 813, לאון הארמני הפך לקיסר ותגמל במהירות את חבריו הישנים, ונתן להם פיקוד על כוחות צבא מובחרים. מיכאל קיבל את הטאגמה של ה-Excubitors (אחד מגדודי הפרשים המקצועיים של המשמר המוצבים סביב קונסטנטינופול), ותומאס את הטורמה (הדיוויזיה) של ה-Foederati, המוצבת בתימה האנטולית. ביום חג המולד 820, לאון נרצח בקפלת הארמון על ידי פקידים בניצוחו של מיכאל האמורי, שהוכתר במהירות לקיסר. בערך באותו זמן, תומאס פתח במרד בתימה האנטולית. המקורות חלוקים לגבי הכרונולוגיה המדויקת והמניעים של המרד. גאורגיוס הנזיר, המקורות ההגיוגרפיים ומכתב ממיכאל השני לקיסר המערבי לואי החסיד טוענים שתומאס קם נגד לאון לפני תפיסת השלטון בידי מיכאל. כרונולוגיה זו מלווה כמעט את כל הכרוניקאים הביזנטים המאוחרים יותר כמו ג'נסיוס, תיאופנס קונטינואטוס ויואנס סקיליצס, כמו גם מספר חוקרים מודרניים כמו ג'ון בגנל ברי ואלכסנדר קז'דן. במחקרו על תומאס והמרד, פול למרל דוחה את ציר הזמן הזה כניסיון מאוחר יותר של מיכאל להצדיק את המרד שלו כתגובה לכישלונו של לאון לדכא את המרד, ולפטור את עצמו מהתבוסות המוקדמות שספגו הכוחות האימפריאליים. כמה מחקרים עדכניים עוקבים אחר למרל ומעדיפים את תיאורו של סימאון לוגוטס - הנחשב בדרך כלל למקורות המדויקים ביותר של המאה ה-10 - לפיו תומאס מרד כמה ימים לאחר רצח לאון ובתגובה אליו. כתוצאה מכך, האימפריה התפצלה במאבק שהיה פחות מרד נגד הממשלה שהוקמה ויותר תחרות על כס המלכות בין מתמודדים שווים. מיכאל החזיק בקונסטנטינופול ובפרובינציות האירופיות, שלט בבירוקרטיה האימפריאלית, והוכתר כהלכה על ידי הפטריארך, אך הוא הגיע לכס המלכות באמצעות רצח, בעוד תומאס זכה לתמיכה ולגיטימציה באמצעות תביעתו לנקום את רצח לאון, והוא ניצח. הגיבוי של תימות הן באסיה ומאוחר יותר באירופה. תומאס היה דמות ידועה, פופולרית ומכובדת באסיה הקטנה, שם לאון החמישי זכה לתמיכה ניכרת. מיכאל, לעומת זאת, כמעט ולא היה מוכר מחוץ לבירה; הרקורד הצבאי שלו לא היה ראוי לציון, הוא היה חסר השכלה והתנהגות גסה, הגמגום שלו גרם לו ללעג, והוא נודע כמי שמזדהה עם הכת הדתית הכופרת של האתינגאנים, אליה השתייכה משפחתו. דיווחים ביזנטיים על המרד של תומאס קובעים שהוא למעשה לא תבע את כס המלכות בשמו שלו אלא נטל את זהותו של הקיסר קונסטנטינוס השישי, שהודח ונרצח על ידי אמו, אירנה האתונאית, בשנת 797. רוב החוקרים המודרניים עוקבים אחר למרל, אשר דוחה זאת כעוד המצאה מאוחרת יותר. אם יש בו אמת כלשהי, ייתכן שמקורו של הסיפור הזה הוא שתומאס בחר להיות מוכתר בשם המלכותי "קונסטנטינוס", אך אין הוכחות למעשה כזה. הניכוס האפשרי של זהותו של קונסטנטינוס השישי מקושר בכמה מקורות ביזנטיים עם האמירה שתומאס היה תומך שמועות באיקונולטריה, בניגוד לתמיכתו של מייקל באיקונוקלאזם: תחת קונסטנטינוס השישי הוחזרה הערצת האיקונות. אף על פי כן, הניסוח המעורפל של המקורות, הנטיות האיקונוקלסטיות של תימות רבות באסיה הקטנה, והברית של תומאס עם הערבים מדברים נגד כל מחויבות גלויה לפולחן האיקונות מצדו. ואכן, בהתחשב בגישתו הפייסנית של מיכאל השני בתקופת שלטונו המוקדם, נראה כי מחלוקת פולחן האיקונות לא הייתה נושא מרכזי באותה תקופה, ולפי השקפתם של חוקרים מודרניים ככל הנראה לא שיחק תפקיד מרכזי במרד של תומאס. הדימוי של תומאס כאלוף איקונופילים בניגוד לאיקונוקלסט מיכאל השני במקורות מתקופת השושלת המקדונית מאוחר יותר הייתה כנראה תוצאה של הטיה אנטי-איקונוקלאסט משלהם. וורן טרדגולד גם מציע שאם היא נכונה, ייתכן שטענתו של תומאס שהוא קונסטנטינוס השישי הייתה מעט יותר מסיפור שהופץ כדי לזכות בתמיכה, וכי תומאס חתר על "עמימות נלמדת" כלפי אייקונים, שנועדה למשוך תמיכה מאיקונופילים. במילותיו של טרדגולד, "תומאס יכול להיות הכל לכל בני האדם עד שהוא יכבוש את כל האימפריה, ואז יהיה לו מספיק זמן לאכזב כמה מחסידיו". התיאור של תיאופנס קונטינואטוס על המרד של תומאס קובע כי בתקופה זו, "המשרת הרים את ידו על אדונו, החייל על הקצין שלו, הקפטן נגד הגנרל שלו". זה הוביל כמה חוקרים, ובראשם אלכסנדר וסילייב וג'ורג' אוסטרוגורסקי, לראות במרד של תומאס ביטוי לאי שביעות רצון נרחבת בקרב האוכלוסייה הכפרית, שסבלה ממיסוי כבד. ביזנטים אחרים, בעיקר למרלה, פוסלים את אי שביעות הרצון הכפרית כגורם עיקרי במהלך המרד. ג'נסיוס וכרוניקנים אחרים קובעים עוד כי תומאס זכה לתמיכתם של "הגרנים, הודים (זוטים), מצרים, אשורים, מדיאנים, אבסגים, זיגים, איבריים, כבירים, סלאבים, הונים, ונדלים, גטים, מניכאיסטים, אגריסים, אלנים, קלדים, ארמנים וכל מיני עמים אחרים". זה הוביל לטענות מודרניות לפיהן המרד של תומאס ייצג התקוממות של הקבוצות האתניות הלא יווניות של האימפריה, אך לפי למרל, התיאור המוגזם הזה הוא עוד פיסת דיסאינפורמציה עוינת. עם זאת, כמעט בטוח שתומאס יכול לסמוך על תמיכה בקרב שכנותיה הקווקזיות של האימפריה, שכן נוכחותם של אבסגים, ארמנים ואיבריים בצבאו מוזכרת במכתבו של מיכאל השני ללואי החסיד מאותה התקופה. הסיבות לתמיכה זו אינן ברורות; תומאס אולי הבטיח הבטחות לא מוגדרות לשליטיהם, אבל למרל מציע שייתכן שהארמנים סייעו לו מנקמה על לאון, בן משפחתם שנרצח. תגובתו הראשונה של מיכאל הייתה להורות לצבא הארמני לתקוף את תומאס. הארמנים הובסו בקלות בקרב ותומאס המשיך דרך החלקים המזרחיים של התימה הארמנית כדי לכבוש את אזור הגבול של כלדיה. כיבושה של הפרובינציה הארמנית לא הושלם משום שהעבאסים, שניצלו את מלחמת האזרחים הביזנטית, פתחו בפשיטות ביבשה ובים נגד דרום אסיה הקטנה, שם תומאס הותיר מעט חיילים. במקום לחזור להתמודד עם הפשיטות הללו, תומאס פתח בפלישה רחבת היקף משלו נגד השטח העבאסי באביב 821, בין אם בסוריה (לפי ברי ואחרים) או בארמניה שבשליטת הערבים (לפי טרדגולד). לאחר מכן שלח תומאס שליח לח'ליף אל-מאמון, שהתרשם מספיק ממפגן הכוח של תומאס כדי לקבל את הצעותיו, במיוחד לאור הבעיות של הח'ליפות עצמה עם המרד של הח'וראמיטים תחת בבאק חרמדין. תומאס ומאמון חתמו על הסכם שלום וברית הדדית. הח'ליף איפשר לתומאס לגייס גברים משטחים שנשלטו על ידי הערבים, ונתן לו רשות לחצות את הגבול ולנסוע לאנטיוכיה שבשליטת ערבי, שם הוכתר כקיסר על ידי הפטריארך של אנטיוכיה האיקונופילי, איוב. בתמורה, נטען כי תומאס הבטיח לוותר על שטחים לא מוגדרים ולהפוך לווסאל של הח'ליף, אם כי התנאים המדויקים של ההסכם נותרו לא ברורים במקורות. בערך באותו זמן, תומאס אימץ בחור צעיר ממוצא לא ברור, שאותו כינה קונסטנטיוס והפך אותו לקיסר שותף. בינתיים, מיכאל השני ניסה לזכות בתמיכה בקרב האיקונופילים על ידי מינוי קרוב משפחה שלו לארכיבישוף של אפסוס, אך תוכניתו נכשלה כאשר האחרון סירב להתקדש על ידי הפטריארך המוצהר אנטוניוס הראשון קאסימאטס. במאמץ לבסס את אחיזתו במחוזות, ובמיוחד בשתי התימות האסייתיות שעדיין נאמנות לו, הכריז מיכאל על הפחתה של 25 אחוז במיסים עבור 821–822. בקיץ 821, תומאס ביסס את מעמדו במזרח, אם כי התימוס האופסית והארמנית עדיין חמקו משליטתו. הוא שם את עיניו על הפרס האולטימטיבי, קונסטנטינופול, שהחזקתו לבדה העניקה לגיטימציה מלאה לקיסר. תומאס אסף כוחות, אסף אספקה ובנה מכונות מצור. כדי להתמודד עם הצי הקיסרי החזק שהוצב בבירה, הוא בנה ספינות חדשות כדי להגדיל את הצי הקיים שלו, שהגיעו מהתימות הימיות של Cibyrhaeot והים האגאי, ואולי כללו כוחות משימה מהתימה של הלאס. תומאס הזעיק את גרגוריוס פטרוטוס, גנרל ואחיינו של לאון החמישי, שמיכאל הגלה לאי סקירוס, ונתן לו את הפיקוד על הצי. עד אוקטובר, הציים הנאמנים לתומאס סיימו להתאסף בלסבוס, וצבאו של תומאס החל לצעוד מהתימה התרקזית לעבר אבידוס, שם התכוון לחצות לאירופה. בשלב זה, תומאס סבל מהיפוך מזלו הראשון: לפני יציאתו לאבידוס, הוא שלח צבא תחת בנו המאומץ קונסטנטיוס נגד הארמנים. קונסטנטיוס הוכה ממארב על ידי הסטרטגוס אולביאנוס ונהרג, אם כי הצבא הצליח לסגת עם מעט נפגעים יחסית. ראשו הכרות של קונסטנטיוס נשלח למיכאל, ששלח אותו לתומאס באבידוס. תומאס לא נרתע מהכישלון הקטן יחסית הזה, וחצה לאירופה זמן מה בסוף אוקטובר או בתחילת נובמבר. שם, קונסטנטיוס הוחלף עד מהרה כקיסר שותף באדם עלום אחר, נזיר לשעבר שגם תומאס אימץ וקרא לו אנסטסיוס. לקראת המהלך של תומאס, מיכאל יצא בראש צבא לתימות של תראקיה ומקדוניה בעורף האירופי של קונסטנטינופול וחיזק את כוחות המצב של כמה מבצרים שם כדי להבטיח את נאמנות האוכלוסייה שלהם. כשתומאס נחת, אנשי התימות האירופיות קיבלו אותו בהתלהבות, ומיכאל נאלץ לסגת לקונסטנטינופול. מתנדבים, כולל סלאבים רבים, נהרו אל דגלו של תומאס. כשיצאה לכיוון קונסטנטינופול, מספרים כרוניקנים שצבאו התנפח לכ-80,000 איש. הבירה הוגנה על ידי הטאגמטה הקיסרית, מתוגברת על ידי תגבורת מהתימות האופסית והארמנית. מיכאל הורה לתקן את חומות העיר, ולחסום את הכניסה לקרן הזהב, בעוד הצי הקיסרי שמר עוד יותר על הבירה מהים. אף על פי כן, אם לשפוט לפי עמדתו הפסיבית של מיכאל, כוחותיו היו נחותים משל תומאס; וורן טרדגולד מעריך שצבאו של מיכאל מנה כ-35,000 איש. הצי של תומאס הגיע ראשון לבירה. ללא התנגדות של הצי הקיסרי, המורדים שברו או שחררו את השרשראות ונכנסו לקרן הזהב, ותפסו עמדה ליד שפכי נהר הברביסוס, שם המתינו לבואו של תומאס וצבאו. תומאס הגיע בתחילת דצמבר. המראה של כוחו העצום לא הדהים את תושבי הבירה: בניגוד למחוזות, אזרחי הבירה וחיל המצב עמדו איתן מאחורי מיכאל. כדי לעודד עוד יותר את חייליו, ביקש מיכאל את בנו הצעיר תיאופילוס להוביל תהלוכה לאורך החומות, כשהוא נושא חלק מהצלב האמיתי ואת המעיל של מריה הבתולה, בעוד שתקן גדול הונף על גבי כנסיית מריה הקדושה בבלאכרנה, לעיני שני הצבאות. לאחר שהכניע את הערים סביב הבירה, החליט תומאס לתקוף את קונסטנטינופול משלושה צדדים, אולי בתקווה שהתקפתו תרשים את תושביה או תוביל לעריקות. סגניו אנסטסיוס וגרגוריוס פטרוטוס יתקפו את חומות היבשה והים התיאודוסיאניות, בהתאמה, בעוד הוא יוביל את המתקפה העיקרית נגד ההגנות הפחות אימתניות המגנות על בלאכרנה. כל כוחותיו של תומאס היו מצוידים בשפע במכונות מצור ובליסטראות, והצי שלו ירה כמויות של אש יוונית בנוסף לבליסטראות גדולות. כל אחת מהתקפותיו של תומאס נכשלה: ארטילריה של המגינים הוכיחה את עצמה עדיפה והרחיקה את המכונות של תומאס מחומות היבשה, בעוד רוחות שליליות הפריעו לצי לנקוט בפעולה משמעותית כלשהי. לאחר שהחליט שפעולות בעיצומו של החורף היו מסוכנות וספק אם יצליחו, השעה תומאס את כל ההתקפות הנוספות עד האביב והסיג את צבאו למגורי החורף. מיכאל ניצל את ההפוגה כדי להעביר תגבורת נוספת מאסיה הקטנה ולתקן את חומות בלאכרנה. כשתומאס חזר באביב, הוא החליט למקד את התקפתו בגזרת בלאכרנה. לפני המתקפה, מיכאל עצמו עלה על החומות ופנה לחייליו של תומאס, קורא להם לנטוש את המפקד שלהם והבטיח חנינה אם יערקו. צבאו של תומאס ראה בתחינה סימן לחולשה, והתקדם בביטחון להתחיל בהסתערות, אך כשהם התקרבו לחומה, המגינים פתחו את השערים ותקפו. ההסתערות הפתאומית הבריחה את צבאו של תומאס; במקביל, הצי הקיסרי הביס את ספינותיו של תומאס, שצוותיהן נשברו ונמלטו אל החוף בבהלה. תבוסה זו צמצמה את כוחו הימי של תומאס, ולמרות שהוא המשיך לחסום את הבירה מכיוון היבשה, ההפסד הביא לדרדור המורל של תומכיו, שהחלו לערוק. גרגוריוס פטרוטוס, שמשפחתו הייתה בידיו של מיכאל, החליט לנטוש את תומאס, ואחריו חבורה קטנה של גברים נאמנים לו. הוא עזב את מחנה המורדים, פנה מערבה ושלח נזיר להודיע למיכאל על עריקתו, אך הנזיר לא הצליח לעקוף את המצור ולהגיע לבירה. לאחר שנודע לו על עריקה זו, תומאס הגיב במהירות: עם יחידה מובחרת, הוא עקב אחרי גרגוריוס, הביס את חייליו והרג את העריק. תומאס ניצל את הניצחון הקטן הזה, והכריז בהרחבה שהוא הביס את חייליו של מיכאל "ביבשה ובים". הוא שלח הודעות לתימות של יוון, שתמיכתן הייתה פושרת עד אותה נקודה, ודרש ספינות נוספות. התימות הגיבו בתוקף, ושלחו את השייטות שלהם, שמנו לכאורה 350 כלי שיט, להצטרף אליו. כשהוא מתוגבר כך, החליט תומאס לפתוח בהתקפה דו-צדדית על חומות הים של קונסטנטינופול, כאשר הצי המקורי שלו תוקף את חומת קרן הזהב, והצי החדש תוקף את החוף הדרומי, מביט לעבר ים מרמרה. מיכאל, לעומת זאת, לא נשאר בטל: הצי שלו תקף את הכוח מהתימה זמן קצר לאחר שהגיע למעגן שלו בבירידה. באמצעות אש יוונית, הצי הקיסרי השמיד רבים מכלי המורדים ולכד את רוב הספינות הנותרות. רק מעטים הצליחו להימלט ולהצטרף מחדש לכוחותיו של תומאס. באמצעות ניצחון זה, מיכאל הבטיח את השליטה בים, אך צבאו של תומאס נותר עדיף ביבשה והמשיך במצור על קונסטנטינופול. התנגשויות קלות התרחשו בשארית השנה, כאשר כוחותיו של מיכאל יצאו מהעיר כדי לתקוף את כוחותיו של תומאס. למרות ששני הצדדים טענו להצלחות קלות בעימותים הללו, אף אחד מהם לא הצליח להשיג יתרון מכריע. מיכאל פנה לשכנתה הצפונית של האימפריה, בולגריה, לעזרה. שתי המדינות היו קשורות באמנה ל-30 שנה שנחתמה תחת לאון החמישי, והשליט הבולגרי, חאן אומורטאג (שלט 814–831), שמח להיענות לבקשתו של מיכאל לסיוע. מסורת מאוחרת יותר, שדווחה על ידי ג'נסיוס ותיאופנס קונטינואטוס, גורסת כי אומורטאג פעל מרצונו ובניגוד לרצונו של מיכאל, אך הדבר נדחה כמעט בכל העולם כגרסה שהתחילה או לפחות עודדה על ידי מיכאל, שלא רצה להיראות מעודד "ברברים" כדי לפלוש לאימפריה. הצבא הבולגרי פלש לתראקיה, כנראה בנובמבר 822 (ברי סבור שהמתקפה הבולגרית התרחשה באביב 823), והתקדם לעבר קונסטנטינופול. תומאס הסיר את המצור, וצעד לקראתם עם צבאו. שני הצבאות נפגשו במישור קדוקטוס ליד הרקליה (מכאן המכונה קרב קדוקטוס במקורות הביזנטים). הדיווחים על הקרב שלאחר מכן שונים: המקורות המאוחרים יותר קובעים שתומאס הפסיד בקרב, אך גאורגיוס הנזיר כמעט בן התקופה קובע שתומאס "הרג בולגרים רבים". לאור היעדר פעילות בולגרית לאחר הקרב, רוב החוקרים המודרניים (למעט היוצא מן הכלל של ברי) מאמינים שתומאס ניצח בקרב. תומאס לא הצליח לחדש את המצור: מלבד האבידות הכבדות שכנראה ספג צבאו, הצי שלו, שהשאיר מאחוריו בקרן הזהב, נכנע למיכאל במהלך היעדרותו. תומאס הקים מחנה במישור דיאבאסי כ-40 קילומטרים (25 מיל) ממערב לקונסטנטינופול, ובילה שם בחורף ובתחילת האביב. בעוד כמה מאנשיו ערקו, רובם נותרו נאמנים. לבסוף, בסוף אפריל או תחילת מאי 823, צעד מיכאל עם חייליו נגד תומאס, מלווה בגנרלים אולביאנוס וקטקילס עם חיילים חדשים מאסיה הקטנה. תומאס צעד לקראתם ותכנן להשתמש בתחבולות כדי להערים על יריביו: אנשיו, כביכול חסרי מורל, יעמידו פנים שהם בורחים, וכאשר הצבא הקיסרי ישבור את שורותיו כדי לרדוף אחריהם, הם יסתובבו ויתקפו. עם זאת, חייליו של תומאס כבר התעייפו מהסכסוך הממושך, והכניעה שלהם הייתה בלתי מעורערת. רבים נכנעו למיכאל, בעוד אחרים נמלטו לערים מבוצרות סמוכות. תומאס חיפש מקלט בארקדיופוליס עם קבוצה גדולה; בנו המאומץ אנסטסיוס הלך עם כמה מאנשיו של תומאס לביז'ה, ואחרים נמלטו לפאניון (הידועה גם בשם תאודוסיפוליס) ולהרקלאה. מיכאל חסם את ערי המקלט של תומאס אך לא ארגן תקיפות, במקום זאת במטרה ללכוד אותן בשלווה על ידי שחיקה של מגיניהן. האסטרטגיה שלו נבעה מהתועלת הפוליטית והתעמולתית של להיראות רחמן - "כדי לחסוך בדם נוצרי", כפי שניסח זאת מיכאל עצמו במכתבו ללואי החסיד - אך גם, על פי כתבי הימים, מחשש להפגין בפני הבולגרים שהביצורים של הערים הביזנטיות עלולים ליפול בפני התוקפים. באסיה הקטנה, החיילים של תומאס קיוו לפתות את מיכאל בכך שיאפשרו לערבים מעבר חופשי לפשוט על מחוזות אופסיקיון ואופטימטון, שהיו נאמנים לקיסר. מיכאל לא התרגש והמשיך במצור. חייליו חסמו גישה לארקדיופוליס באמצעות תעלה. כדי לחסוך באספקה, החיילים המנותקים שלחו משם נשים וילדים, ואחריהם את המבוגרים מדי, הפצועים או שאינם מסוגלים לשאת נשק. לאחר חמישה חודשים של מצור, נאמניו של תומאס נאלצו בסופו של דבר לאכול סוסים מורעבים ואת העורות שלהם. חלקם החלו לערוק על ידי הורדת עצמם בחבלים מעל חומות העיר או בקפיצה מהן. תומאס שלח שליחים לביז'ה, שם החסימה הייתה פחות קרובה, כדי לארגן ניסיון חילוץ של אנסטסיוס. אולם לפני שניתן היה לעשות משהו, הכוחות המותשים בארקדיופוליס הסגירו את מנהיגם בתמורה לחנינה אימפריאלית. תומאס נמסר למיכאל כשהוא יושב על חמור וכבול בשלשלאות. הוא השתטח לפני הקיסר, שהניח את רגלו על צווארו של יריבו המובס וציווה לכרות את ידיו ורגליו ולשפד את גופו. תומאס התחנן לרחמים במילים "רחם עלי, הו הקיסר האמיתי!" מיכאל רק ביקש מהשבוי שלו לחשוף אם למישהו מבכיריו שלו היו עסקאות עם תומאס. לפני שתומאס הספיק להגיב, המליץ ה-Logothetes tou Dromou, יוחנן הקסבוליוס, לא לשמוע כל טענות שמורד מובס עשוי להעלות. מיכאל הסכים, וגזר דינו של תומאס בוצע מיד. כששמעו תושבי ביזייה על גורלו של תומאס, הם הסגירו את אנסטסיוס, שסבל את אותו גורל כמו תומאס. בפאניון והרקלאה, אנשיו של תומאס החזיקו מעמד עד שרעידת אדמה התרחשה בפברואר 824. הרעידה פגעה קשות בחומת פניון, והעיר נכנעה. הנזק בהרקליה היה פחות חמור, אך לאחר שמיכאל הנחית חיילים מצד הים, גם היא נאלצה להיכנע. באסיה הקטנה, נאמניו של תומאס נכנעו בעיקר בדרכי שלום, אך בתימה ה-Cibirrhaeot, ההתנגדות התמהמהה עד שדוכאה על ידי האסטרטגוס יוחנן אכימוס. בתימה התרקזית, חייליו של תומאס פנו לשוד. ההתנגדות הרצינית ביותר הוצגה במרכז אסיה הקטנה על ידי שני קצינים, שאולי שירתו את תומאס כסטרטגואי: כוריאוס, עם בסיסו בקבאלה צפונית-מערבית לאיקוניום, וגאזארנוס קולונייאטס, שבסיסו בסניאנה, דרומית מזרחית לאנקרה. ממעוזיהם, הם דחו את הצעת החנינה של מיכאל ואת התואר הבכיר של מגיסטרו ופשטו על המחוזות שעברו בהם. אולם עד מהרה שכנעו סוכניו של מיכאל את תושבי שני המבצרים לסגור את שעריהם בפני הקצינים. כוריאוס וקולונייאטס ניסו אז לחפש מקלט בשטח ערבי אך הותקפו בדרך על ידי כוחות נאמנים, נתפסו ונצלבו. סופו של המרד הגדול של תומאס הסלאבי היה במצעד הניצחון של מיכאל השני, שנערך במאי 824 בקונסטנטינופול. בזמן שהוא הוציא להורג את מתנדביו של תומאס מהח'ליפות ואולי גם מקרב הסלאבים, המספר העצום של הפרטים המעורבים, ההכרח להיראות נאמן ולחסוך בחיי הנוצרים, והצורך להחזיר את השלווה הפנימית לממלכתו אילצו את מיכאל לטפל בחיילים המובסים של תומאס בסלחנות: רובם שוחררו לאחר שצעדו בהיפודרום במהלך חגיגתו, ורק המסוכנים ביותר הוגלו לפינות נידחות של האימפריה. במאמץ להכפיש את יריבו, אישר מיכאל גרסה "רשמית" ומעוותת מאוד של חייו והמרד של תומאס. המסמך נכתב על ידי הדיאקון איגנטיוס ופורסם בשנת 824 בשם "נגד תומאס". מסמך זה הפך במהירות לגרסה המקובלת של האירועים. תומאס נכשל למרות תכונותיו והתמיכה הנרחבת שזכה לה, שהביאה לו שליטה ברוב האימפריה. למרל סבור שכמה גורמים מילאו תפקיד בתבוסתו: התימות האסייתיות שהוא לא הכניע סיפקו חיזוקים למיכאל; הצי של תומאס תפקד גרוע; והמתקפה הבולגרית הסיטה אותו הרחק מהבירה והחלישה את צבאו. אך המכשולים המכריעים ביותר היו חומותיה הבלתי ניתנות לחדירה של קונסטנטינופול, אשר הבטיחו שניתן יהיה להפיל קיסר ששלט בקונסטנטינופול רק מתוך העיר. המרד של תומאס היה "האירוע הפנימי המרכזי" בתקופת שלטונו של מיכאל השני, אך הוא לא היה הרסני במיוחד במונחים חומריים: פרט לתראקיה, שסבלה מנוכחותם הממושכת של הצבאות היריבים ומהקרבות שנלחמו שם, מהחלק הגדול יותר של האימפריה נחסך מפגעי המלחמה. הצי הביזנטי ספג אבדות גדולות, כאשר במיוחד הציים של התימות נהרסו, בעוד שכוחות היבשה ספגו מעט אבדות יחסית. לפי המסורת, זה הביא לחולשה צבאית ולאי-סדר פנימי שנוצלו במהירות על ידי המוסלמים: בשנים שלאחר המרד של תומאס, גולים אנדלוסים כבשו את כרתים והאע'לבים התוניסאים החלו בכיבוש סיציליה, בעודם במזרח, הביזנטים נאלצו לשמור על עמדה הגנתית בדרך כלל כלפי הח'ליפות. מחקר עדכני יותר ערער על המידה שבה מלחמת האזרחים הייתה אחראית לכישלונות הצבאיים הביזנטיים במהלך השנים הללו, וציטט סיבות אחרות להסביר אותם: וורן טרדגולד סבור כי הכוחות הצבאיים של האימפריה התאוששו די מהר, וכי הנהגה צבאית לא מוכשרת יחד עם "הריחוק של סיציליה, היעדר חיילים סדירים בכרתים, בו-זמנית ההתקפות על שני האיים וחוסר העניין רב השנים של הממשלה בכוח ימי" היו אחראים הרבה יותר לאובדן האיים. מדיה וקבצים בנושא תומאס הסלאבי בוויקישיתוף