laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פריץ אלברט ליפמן

פריץ אלברט ליפמן (בגרמנית: Fritz Albert Lipmann‏; 12 ביוני 1899 – 24 ביולי 1986) היה ביוכימאי אמריקאי יהודי יליד גרמניה, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1953 על גילוי הקואנזים A. ליפמן נולד בשנת 1899 בקניגסברג, פרוסיה המזרחית, בן ללאופולד וגרטרוד. בשנת 1924 קיבל תואר דוקטור לרפואה (MD) מאוניברסיטת ברלין, לאחר שלמד אף בקניגסברג ובמינכן. בתקופת לימודיו נשבה בקסמי הכימיה והביוכימיה. לאחר תום לימודי הרפואה, שהה בתקופת מחקר באמסטרדם וחזר לגרמניה להמשך לימודי כימיה. הוא השלים תואר שלישי בכימיה בברלין בשנת 1927. לאחר מכן חקר יחד עם אוטו מאירהוף בהיידלברג. בשנת 1930 חזר ליפמן למכון הקיסר וילהלם (לימים, מכון מקס פלאנק) ומשם עזב בשנת 1932 לקופנהגן. בשנת 1939 קיבל משרת מחקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל בניו יורק ובשנת 1941 עבר לבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם הוביל קבוצת מחקר בביוכימיה. בשנת 1949 מונה לפרופסור בכימיה ביולוגית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד. שנה מאוחר יותר, ב-1950, נבחר כחבר לאקדמיה הלאומית למדעים. בשנת 1957 הפך לפרופסור במכון רוקפלר בניו יורק, וב-1970 הוא הפך לפרופסור אמריטוס ברוקפלר. ב-1966 קיבל את המדליה הלאומית למדעים. במחקריו המוקדמים, בשנות ה-30, מצא את סרין כאחת מחומצות האמינו שיכולות לעבור זרחון, תהליך שיש לו חשיבות רבה בתהליכים ביולוגיים ורק שנים אחרי עבודותיו אלה נמצאה חשיבותו במחקרים שהובילו לקבלת כמה פרסי נובל. מאוחר יותר, חקר את המטבוליזם של תאי פיברובלסט, תאים ברקמת החיבור שיוצרים את המטריצה החוץ-תאית. מחקרים אלה הובילו אותו לחקר של אפקט פסטר, אפקט בו בהיעדר חמצן יש פירוק חלקי בלבד של גלוקוז באמצעות תסיסה והאנרגיה המופחתת שמתקבלת יוצרת צורך מוגבר בגלוקוז. הוא חקר את התופעה ומצא שהאפקט מתרחש בשלב בו יש הפרדה בין תסיסה לנשימה תאית, תהליך שקשור לחומצה פירובית. בשנת 1941, הציע ליפמן כי ATP יכולה לשמש כמולקולה עתירת-אנרגיה וכך כנשאית את האנרגיה שנוצרת מפירוק סוכר, ממצא שנמצא בהמשך כנכון. הם מצאו שתהליך החמצון של חומצה פירובית, שהוא אחד מתוצרי הפירוק של גלוקוז, תלוי בזרחה אי-אורגנית. בהמשך מחקר נוסף על התהליך הוביל למסקנה שהתהליך אכן תלוי בנוכחות של זרחה. המשך המחקר של ליפמן הראה שאת הזרחה האי-אורגנית ניתן להחליף ב-ATP. ממצא נוסף של קבוצתו, שהוביל לקבלת פרס נובל שלו, הראה את החשיבות של הקואנזים A‏ (CoA) בתהליך. בהמשך אף מצאו את המבנה הכימי של המולקולה. המולקולה אצטיל קואנזים A אף היא התגלתה על ידי קבוצתו של ליפמן. לשני אלה חשיבות גדולה במטבוליזם של סוכר ופירוקו במסגרת ההכנה למעגל קרבס. נוסף על כך, הוא הראה שיש מודיפיקציות על התהליך שהיה ידוע של מעגל קרבס. מדיה וקבצים בנושא פריץ אלברט ליפמן בוויקישיתוף פריץ אלברט ליפמן, באתר פרס נובל (באנגלית) פריץ אלברט ליפמן, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. על אודותיו באתר העיתון לביולוגיה כימית על אודותיו באתר האקדמיה הלאומית למדעים Fritz Albert Lipmann, Biographical Memoirs V.88, The National Academies Press ארכיונו האישי באתר הספרייה הלאומית https://www.nli.org.il/he/archives/NNL_ARCHIVE_AL002906024/NLI פריץ אלברט ליפמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Fritz Lipmann, Metabolic Generation and Utilization of Phosphate Bond Energy, John Wiley & Sons, Inc., 1941-01-01, עמ' 99–162
יובל גורביץ'

יובל גורביץ' (נולד ב-1950) הוא זמר רוק ישראלי ושחקן. התפרסם לאחר הוצאת אלבום הבכורה שלו, בגיל 52. גורביץ' נולד וגדל בקיבוץ גינוסר. אמו, צוריה בן נון, הייתה בתו של הסופר יהודה בורלא. בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, היה גורביץ' חבר בצוותים שונים של להקת השריון. באמצע שנות ה-70 יצא גורביץ' לטיול ארוך בעולם, שם חבר ללהקות פאנק ורוק עד שהפך לנזיר במנזר למשך שנה. באמצע שנות התשעים חזר גורביץ' לארץ, והצטרף ללהקה "כמעט אפריקה" בשנת 1996. חברי הלהקה האחרים היו צעירים ממנו בשנים רבות. גורביץ' שר וניגן בגיטרה אקוסטית ואיתו ליאור קטלן בשירה ובגיטרה, דודי כהן בגיטרות, ערן סנדרי בבס ובקולות וחיים קהירי בתופים ובקולות. הלהקה הקליטה את תקליט הבכורה שלה, "כמעט אפריקה", בהפקתם המוזיקלית של ירון בכר ומייקל בנסון. האלבום כלל בעיקר שירים של גורביץ', ומספר שירים של ליאור קטלן. האלבום לווה בהופעות בעיקר במועדוני תל אביב ולא זכה לתשומת לב רבה. לאחר כשנה הלהקה התפרקה. גורביץ' המשיך לעבוד כסולן, בעיקר כאמן אורח בהופעות של אחרים. בשנת 2003 יצא תקליט הבכורה שלו, "גורביץ'", בהוצאת הלייבל Earsay של האוזן השלישית. ניגנו דודי כהן (גיטרה), עידו גונן (בס), ארז דורי (קלידים), אורי גת (חבר להקת מרסדס בנד) ואסף שריג (יוצא להקת איפה הילד?), שגם הפיק את האלבום. האלבום זכה לביקורות משבחות בעיתונות. ב-2006 הקים גורביץ' את "המדור לחיפוש קרובים", ההרכב שמלווה אותו, שבו חברים טל מרקוס (באס), דרור גלוברמן (קלידים), רועי צעדי (גיטרה חשמלית) ואסף אנגל (תופים). ב-2007 הוציא גורביץ' את אלבומו השני, "עורב", בהפקתו של ספי אפרתי. האלבום זכה לשבחים רבים בעיתונות, ומיד אחרי השקתו בסתיו 2007 יצא גורביץ' לסיבוב הופעות בכל הארץ. באלבום 11 שירים, כולם פרי עטו של גורביץ' - למעט "חול", שהולחן על-ידו למילותיה של חן קליין. השיר "חולף עובר" יצא כסינגל והושמע בתחנות הרדיו השונות. בדיסק ניגנו חברי "המדור לחיפוש קרובים", וכן דודי כהן ורון בונקר (שהיו חברים בו בעבר), ודני אברג'ל (חבר להקת טיפקס), שגם שימש כטכנאי הקלטה. השיר "לוטו" הוקלט על ידי שלום ויינשטיין. האלבום כולל את רצועת הבונוס "פעם ב...", שהולחנה והוקלטה על ידי יגאל כרמל. בינואר 2016 כיכב בסרטה של הדר מורג "למה עזבתני" בתפקיד ראשי כמשחיז סכינים, מקצועו האמיתי. גורביץ' בהוצאת אירסיי (האוזן השלישית), 2003. עורב בהוצאת אירסיי (האוזן השלישית), 2007. אלבומו השני של גורביץ', עורב, זכה לשבחים רבים בעיתונות: אסף נבו, Mooma משה מזרחי, עיתון תל אביב, 12 באוקטובר 2007 בן שלו, תפילה עדינה, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2007 תימורה לסינגר, עורב שהוא זמיר, באתר ynet, 19 בספטמבר 2007 יובל גורביץ', ברשת החברתית פייסבוק יובל גורביץ', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יובל גורביץ', באתר שירונט יובל גורביץ', באתר ספוטיפיי יובל גורביץ', באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) תימורה לסינגר, משחיז סכינים וטקסטים, באתר ynet, 16 בפברואר 2011 יובל גורביץ', דף שער בספרייה הלאומית
ארט ספיגלמן

ארט ספיגלמן (באנגלית: Art Spiegelman; נולד כיצחק אברהם בן זאב; ‏נולד ב-15 בפברואר 1948) הוא אמן קומיקס יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר בשל ספר הקומיקס שלו זוכה פרס פוליצר, "מאוס: סיפורו של ניצול". ספיגלמן נולד בסטוקהולם, שוודיה לוולאדק ספיגלמן ואניה ספיגלמן (נולדה זילברברג), שהיו פליטים פולנים-יהודים. הוא גדל בשכונת רגו-פארק שבקווינס, ניו יורק וסיים את לימודיו בתיכון לאומנות ועיצוב שבמנהטן. לאחר מכן למד באוניברסיטת בינגהמטון (שבאותו הזמן נקראה "הארפור קולג") אותה לא סיים אך קיבל דוקטור לשם כבוד מטעמה 30 שנה מאוחר יותר. אחיו רישיו נספה לפני שארט נולד. רישיו נשלח לחיות עם דודתו, טושה, בזמן מלחמת העולם השנייה, משום שהגטו שבו היא גרה נראה להוריו בטוח יותר מהגטו שבו התגוררו. כשהחלו הטרנספורטים מהגטו שלה, טושה הרעילה את עצמה, את רישיו, את בתה (ביבי) ואת אחייניתה (לוניה). בספרו "מאוס - סיפורו של ניצול", ארט מציין שהוא הרגיש בילדותו כאילו הוא ב"תחרות עם תמונה", משום שהוריו היו עדיין בדיכאון על מותו של בנם הבכור. החלק השני של מאוס מוקדש לרישיו ולאמו של ארט, אניה. בשלהי חורף 1968 סבל ספיגלמן מהתמוטטות עצבים קצרה אך קשה, אירוע עליו מדובר רבות ביצירותיו. לאחר שחרורו מבית חולים לחולי נפש, אמו, אניה, התאבדה, ארט הוא זה שגילה את גופתה. ספיגלמן היה דמות מפתח בתנועת הקומיקס המחתרתי בשנות ה-60 וה-70 כשהוא תורם לפרסומים כמו Real Pulp, Young Lust ו-Bizarre Sex. הוא הקים במשותף שתי הוצאות קומיקס - Arcade (עם ביל גריפית') בתחילת שנות ה-70 ו-RAW עם אשתו, האמנית (ומאוחר יותר, העורכת האומנותית של הניו יורקר), פרנסואז מולי, ב-1980. ביחד עם הרבה עבודות פורצות דרך של יוצרים כגון כריס וייר או צ'ארלס ברנס, RAW פרסם בהמשכים את "מאוס" (עכבר), שעוקב אחרי סיפורם של הוריו בעודם שורדים את השואה. ב-1986 הוא פרסם את Maus I: A Survivor's Tale (תורגם לעברית: "מאוס: סיפורו של ניצול"), שנודע גם בשם Maus I: My Father Bleeds History ("מאוס I: אבא מדמם היסטוריה"). החלק השני, Maus II: And Here My Troubles Began (תורגם לעברית: "מאוס II: וכאן החלו צרותי") בא בעקבותיו ב-1991. "מאוס" משך כמות חסרת תקדים של תשומת לב ביחס לעבודה בצורת קומיקס, כולל תצוגה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ופרס פוליצר מיוחד בשנת 1992. ספיגלמן עבד גם בפורומים מסחריים כל ימיו. לאחר התמחות קיץ (כשהיה בן 18) ב"מסטיקי טופס", הוא הועסק כיועץ, תפקיד אותו החזיק במשך 20 שנה. ל"טופס" שפיגלמן המציא "ממתק אשפה" (ממתק בצורה של אשפה הנמכר בפחי אשפה פלסטיים מיניאטוריים) ועוד כהנה וכהנה. בשנת 1992 החל לעבוד כמאייר עבור כתב העת ניו יורקר. בין השאר אייר, בצוותא עם רעייתו פרנסואז מולי, את עטיפת הגיליון של 24 בספטמבר 2001, מיד לאחר פיגועי 11 בספטמבר, עטיפה הזכורה היטב של שחור על גבי שחור ובה צללית שחורה של מגדלי התאומים, הנראית רק כשמחזיקים את העיתון מול מקור אור או בזווית מסוימת. מאוחר יותר התפטר במחאה על מה שראה כצנזורה-עצמית של המגזין בסיקור הפוליטי שלו. מדיה וקבצים בנושא ארט ספיגלמן בוויקישיתוף שהם סמיט, "מאוס: סיפורו של ניצול" מאת ארט ספיגלמן, הפלנטה המצוירת, באתר הארץ, 26 במאי 2010 צ'ארלס מקגראת, הניו יורק טיימס, "זה אושוויץ למתחילים" - ארט ספיגלמן מותח את הקו, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2013 קומיקסאי מכוכב הגיהנום: מקומו של המספר ב"מאוס" של ארט ספיגלמן - מאמר באתר יד ושם ארט ספיגלמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארט ספיגלמן (1948-), דף שער בספרייה הלאומית ארט ספיגלמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארט ספיגלמן, באתר MusicBrainz (באנגלית)
ליכטנשטיין (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ליכטנשטיין – מדינה במרכז אירופה משפחת ליכטנשטיין - משפחת אצולה (פטריקים) יהודית בגרמניה. המירו דתם לנצרות ב-1606. הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין אישים ששם משפחתם ליכטנשטיין: הרב ד"ר אהרן ליכטנשטיין - ראש ישיבת הר עציון הרב הלל ליכטנשטיין - מרבני הונגריה הרב יצחק אבא ליכטנשטיין - ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק ירון ליכטנשטיין – במאי ותסריטאי ישראלי הרב משה ליכטנשטיין - ראש ישיבת הר עציון ד"ר צבי ליכטנשטיין – היסטוריון מחוקרי חכמת ישראל צבי סנונית (ליכטנשטיין) – מלחין ישראלי רוזה ליכטנשטיין – שחקנית גרמנייה-ישראלית, ממייסדי התיאטרון הקאמרי רוי ליכטנשטיין – צייר ופסל יהודי-אמריקאי
אלברט קסלרינג

אלברט קסלרינג (בגרמנית: Albert Kesselring;‏ 30 בנובמבר 1885 – 16 ביולי 1960) היה גנרל-פלדמרשל גרמני, פושע מלחמה בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, אחד העיטורים הגבוהים ביותר של גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה, הואשם בביצוע פשעי מלחמה בגינם נגזר עליו עונש מוות. עונש זה הומתק במאסר עולם, שמתוכו ריצה חמש שנים בלבד. אלברט קסלרינג נולד בבוואריה בשנת 1885, הוא היה בנו של מנהל בית ספר. הוא התגייס לצבא הבווארי בשנת 1904 כצוער בחיל הארטילריה הבאוורי, קיבל הסמכה לקצונה בשנת 1907 בדרגת לויטננט. קסלרינג הגיע לדרגת אובר-לויטננט בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא שירת תחילה בשדה הקרב כקצין ארטילריה ואחר כך עבר לתפקידי מטה שונים. בתום המלחמה קסלרינג בחר להישאר ברייכסווהר, שירת בתפקידי פיקוד ומטה שונים, הועלה לדרגת אוברסט בשנת 1932. קסלרינג השתחרר רשמית מהצבא בשנת 1933, אולם הוא הפך לחבר ב"וועדה המדינתית לתחבורה אווירית", שהייתה כיסוי לחיל האוויר הגרמני שהיה אסור לפי תנאי חוזה ורסאי. כשהלופטוואפה הוקם מחדש בשנת 1935, קסלרינג חזר לצבא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לתפקיד בכיר במשרד התעופה. קודם לדרגת גנרל-לויטננט באפריל 1936 ומונה לראש המטה של הלופטוואפה במקום ולטר ויבר, קודם לדרגת גנרל מטוסי הקרב ביוני 1937 ומונה לעמוד בראש טייסת בדרזדן ואחר כך בברלין. כשפרצה מלחמת העולם השנייה, פיקד על "לופטפלוטה I" (יחידה המקבילה בגודלה לארמייה) במהלך הפלישה לפולין, הוא עבד על שיכלול שיתוף הפעולה בין חיל האוויר לצבא היבשה ואחרי סיומה המוצלח של המערכה הצרפתית הוא קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. קסלרינג פיקד על "לופטפלוטה II" בתחילה מבצע ברברוסה ותפקידו היה לספק תמיכה אווירית לקבוצת הארמיות מרכז. בדצמבר 1941 מונה לפיקוד על כוחות האוויר בים התיכון וצפון אפריקה. בפברואר 1942 הוא הציע לפלוש למלטה והחל לתכנן את מבצע הרקולס לנחיתה על האי. המבצע אמנם אושר בידי היטלר, אך מדינות הציר כשלו להוציאו לפועל. כישלונו של קסלרינג לשתק את מלטה ולאפשר העברת אספקה ולספק לרומל סיוע אווירי מתאים, היה גורם משמעותי בתבוסת כוחות הציר בקרב אל עלמיין ובסופו של דבר אילץ את הכוחות הגרמנים לסגת מצפון אפריקה. עם פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943 מונה קסלרינג למפקד העליון של הכוחות הגרמנים באיטליה, הוא הצליח לעצור את התקדמותן של בעלות הברית במסגרת מגננה קשוחה בחזית האיטלקית. במרץ 1945 ירש את גרד פון רונדשטט כמפקד העליון במערב, בתפקידו זה נכנע לבעלות הברית. קסלרינג הועמד למשפט כפושע מלחמה בשנת 1947, הוא הואשם שהיה אחראי להוצאתם להורג של אזרחים איטלקיים על ידי כוחות אס אס שהיו תחת פיקודו, הורשע ונגזר עליו עונש מוות. בעקבות מחאה של קצינים בכירים בצבאות בעלות הברית ובעיות בראיות נגדו עונשו הומתק למאסר עולם. קסרלינג שוחרר מהכלא בשנת 1952 בגלל בריאותו הרופפת, הוא בילה את שנותיו האחרונות בכתיבת זיכרונותיו והיה פעיל בארגוני לאומניים של ותיקי הצבא. אלברט קסרלינג מת בעיר נויהיים בשנת 1960, בגיל 74. מדיה וקבצים בנושא אלברט קסלרינג בוויקישיתוף אלברט קסלרינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלברט קסלרינג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) גל פרל פינקל,המערכה על אנציו - חצי־גשר על פני תהום, כתב העת "בין המערכות" באתר צה"ל, ‏ 25 בנובמבר 2020.
דגל אילינוי

דגל מדינת אילינוי (באנגלית: Flag of Illinois) עוצב בשנת 1912 על ידי לוסי דרוונט בתחרות שנערכה על ידי ארגון "בנות המהפכה האמריקאית". הדגל הוכר כדגל הרשמי של אילינוי ב-6 ביולי 1915 על ידי בתי הנבחרים של המדינה, למרות שהמושל לא חתם על ההחלטה. בשנת 1969 הוסף שם המדינה לדגל, לאחר שנטען שאנשים אינם מזהים את המדינה לה שייכת הדגל. מדיה וקבצים בנושא דגל אילינוי בוויקישיתוף דגל אילינוי, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל אילינוי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארגון הסטודנטים בישראל

ארגון הסטודנטים בישראל היה ארגון גג שאיגד בתוכו וייצג את אגודות הסטודנטים של רוב המכללות בישראל. הארגון הוקם בשנת 1998, התאגד כעמותה, ופעל במקביל ל"התאחדות הסטודנטים בישראל", בה מאוגדות אגודות הסטודנטים של שבע האוניברסיטאות בישראל ושל מספר מכללות נוספות. בארגון היו חברות כ-30 אגודות סטודנטים של מוסדות מוכרים להשכלה גבוהה ברחבי מדינת ישראל, והוא איגד בתוכו כמאה אלף סטודנטים. במהלך פעילותו סייע הארגון לתלמידי המכללות בעזרת הגשת עתירות לבג"ץ בנושאים שונים, קיים הפגנות, שביתות ופעולות מחאה לחיזוק הסטודנט מהמכללה בפרט והסטודנט הישראלי בכלל. בשלהי כהונתה של הכנסת ה-16 בשנת 2005 הצליח הארגון, לאחר חמש שנות מאבק, להביא להעברת תיקון לחוק המועצה להשכלה גבוהה בתמיכתם של ח"כ עמיר פרץ, ענבל גבריאלי ואחרים. התיקון קבע שינוי בהרכב המועצה להשכלה גבוהה, והכיר ביושב ראש הארגון כנציג הסטודנטים במכללות בדיוניה של המועצה להשכלה גבוהה. הארגון שם לו למטרה להגביר את מעורבות הסטודנט הישראלי בעניינים שעל סדר היום במדינה. בין היתר זכה הארגון בבג"ץ נגד משרד התחבורה לשוויון בהנחות לסטודנטים מן המכללות. לאחר מלחמת לבנון השנייה, הצטרף הארגון למחאת חיילי המילואים בתביעה להקמת ועדת חקירה ממלכתית לחקירת התנהלות הדרגים המדיני והצבאי במלחמה. הצטרפות הסטודנטים הרחיבה את המאבק אך העלתה גם התנגדויות בקרב הסטודנטים על התעסקות הארגון בנושאים שאינם קשורים לסטודנטים. ב-2009, לאחר עשור של פעילות נפרדת, פעמים רבות ללא שיתוף פעולה, ארגון הסטודנטים בישראל חדל לפעול כגוף נפרד ואגודות הסטודנטים שהיו חברות בו הצטרפו להתאחדות הסטודנטים בישראל. ארגון הסטודנטים הארצי יתאחד עם התאחדות הסטודנטים?, באתר "לימודים אינפו" אושר האיחוד בין התאחדות הסטודנטים וארגון הסטודנטים, באתר אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית (אורכב 04.07.2011 בארכיון Wayback Machine)
המצור על תבאי

המצור על תבאי היה מצור שהטיל אלכסנדר הגדול על הפוליס המורדת תבאי בראשית שלטונו. באוקטובר 336 לפני הספירה המלך המוקדוני פיליפוס השני נרצח ובנו אלכסנדר הגדול עלה לשלטון במקומו. כמו במקרים אחרים של החלפת שלטון כשטיבו של המנהיג החדש טרם ידוע, החלו מרידות ברחבי הממלכה בהנהגת דמוסתנס. את המרד בתבאי דיכא אלכסנדר מוקדון על ידי כך שהגיע עם צבאו אל מול שערי העיר. באותה עת החלו שבטים ברברים לפשוט על גבולה הצפוני של ממלכתו. מוקדון, לאחר שחיסל את כל הטוענים האפשריים לכתר, יצא לחסל את איום השבטים. בשנת 335 לפני הספירה הפיצו הפרסים, בראשות דריווש השלישי, שמועות אודות "מותו" של אלכסנדר בקרבות עם הברברים בצפון בעזרתו של דמוסתנס איש אתונה וסיעתו. דמוסתנס הצליח להכניס לסוד המרד גם את תבאי, נוסף על עירו. מטרת הפרסים הייתה לגרום לאלכסנדר לסגת מתוכניותיו לגבי אסיה הקטנה על ידי העסקתו במרד. כדי להבטיח את עוצמת המרד שלחו הפרסים כסף ונשק למורדים. בשטחה של תבאי, בבירתה קדמיאה, ישב חיל מצב מוקדוני אותו ניסתה תבאי לגרש. כשהגיע צבאו של אלכסנדר הגדול והציע לתבאי שלום סירבו התבאים, ככל הנראה כיוון שלא ידעו שהידיעה אודות מותו של אלכסנדר אינה נכונה. התבאים נלחמו כנגד חיל המצב שישב בבירתם וכן כנגד הצבא שבא להכניעם אך הפסידו. העיר תבאי עצמה נבזזה על ידי תושבי בויאוטיה ופוקים שראו בכך הזדמנות לסגור חשבון. תושביה של תבאי שנתפסו חיים נמכרו לעבדות. חייליו של אלכסנדר פיקחו על הביזה כדי לוודא שביתו של המשורר פינדארוס יישאר שלם. בהמשך המרד תבע מוקדון מאתונה להסגיר לידיו את דמוסתנס אולם בהתבסס על הצבעת העם סירבה אתונה לבקשתו והוא חזר בו כדי לשמור על שלום פנימי. ערך זה הוא קצרמר בנושא מצורים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבזי

אַבָּזִי (בגאורגית: აბაზი) היה הילך חוקי בגאורגיה עד לשנת 1833. הוא שווה ערך ל-4 שאוּרי (შაური), ל-20 קופיקות כסף (המתכת כסף) (копейшник серебра), ל-40 פּוּלי (ფული) ול-200 דינר. המטבע הוכנס לשימוש על ידי עבאס שאה הראשון. בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון (1825–1855) הוא הוחלף ברובל הרוסי בשער של ½2 אבזי ל-1 רובל רוסי. ZENO.RU - Oriental Coins Database, תמונת 2 אבזי מתקופת ממלכת כארתלי-קאחתי ZENO.RU - Oriental Coins Database, שאורי גאורגי ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קונסטנטין הראשון, מלך אימרתי

קונסטנטין הראשון (בגאורגית: კონსტანტინე I - קוֹנסטַנטינֶה I) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה המערב-גאורגית, ממלכת אימרתי, בין השנים 1293–1327. קונסטנטין היה בנו של המלך הגאורגי דוד השישי נארין מאשתו הראשונה תמר. הוא עלה על כס המלוכה של ממלכת אימרתי עם מות אביו ב-1293, וממלכתו השתרעה על חלק גדול מגאורגיה של היום. למרות תוארו כ"מלך הגאורגים והאבחזים", הוא שלט בפועל רק על חלקה המערבי של גאורגיה, והחזיק את חצרו בכותאיסי. הוא נותר עצמאי משלטון המונגולים, אבל התמודד עם בעיות פנימיות קשות. הוא נחל תבוסה במלחמת האזרחים שפרצה בהנהגת אחיו מיכאל הראשון, והפסיד את המחוזות רצ'ה-לצ'חומי וארגוותי שבאימרתי עילית לנסיך המורד. קונסטנטין נפטר ב-1327, חשוך ילדים, ואחיו מיכאלי ירש אותו כמלך. מדיה וקבצים בנושא קונסטנטין הראשון, מלך אימרתי בוויקישיתוף קונסטנטין הראשון (בגאורגית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאלי, מלך אימרתי

מיכָּאֶלי (בגאורגית: მიქაელი) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המערבית, ממלכת אימרתי, בין השנים 1327–1329. מיכאל היה בנו השני של דוד השישי נארין מאשתו הראשונה, תמר אמָנֶליסדזֶה. בשנת 1293 הומלך אחיו הגדול, קונסטנטין הראשון, למלך ממלכת אימרתי, אולם מיכאלי שרצה לתפוס את השלטון במקומו מרד בו והצליח להשתלט על הפרובינציות רצ'ה-לצ'חומי וארגוותי שבצפון אימרתי. לאחר מותו של קונסטנטין, שהיה חשוך ילדים, ירש אותו מיכאל על כס המלוכה בשנת 1327. למרות תוארו כ"מלך הכרתוולים (הגאורגים) והאבחזים וכו'", הוא שלט בפועל רק על חלקה המערבי של גאורגיה, והחזיק את חצר מלכותו בכותאיסי, בירת הממלכה. מיכאלי נפטר שנתיים לאחר שהפך למלך אימרתי, בשנת 1329, ובנו בגרט הקטן ירש אותו. מדיה וקבצים בנושא מיכאלי, מלך אימרתי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בגרט הראשון הקטן

בגרט הראשון הקטן (בגאורגית: ბაგრატ I მცირე; בַּגְּרָט מְצִּירֶה) מ בית בגרטיוני היה מלך הממלכה המערב הגאורגית, ממלכת אימרתי משנת 1329 ועד לשנת 1330, שנה שבה הפך לדוכס וסאל בידי גיאורגי החמישי, מלך גאורגיה (המבריק) (אנ'). בגרט היה בנו הידוע היחיד של מיכאלי, מלך אימרתי, והוא ירש אותו בשנת 1329. בעת עלייתו לכס המלוכה הוא היה קטין ומכאן כינוי 'הקטן'. בתקופת שלטונו הקצרה נאלץ להישאר בבירה כותאיסי כיוון שכל ממלכתו הייתה מפולגת בידי סיעות אצילים יריבות. בשנת 1330 המלך גיאורגי החמישי המבריק, שעם הפיכתו למלך הממלכה מזרח גאורגית החל להרחיב את ממלכתו, ניצל את היריבויות בממלכת אימרתי, חצה את רכס ליחי והתקבל בברכה על ידי אימרתים רבים, שעייפו מהאלימות המתמשכת והאנרכיה בממלכתם. גיאורגי כבש את אימרתי ובכך השלים את שלמותה של ממלכת גאורגיה. גיאורגי העניק לו תואר אריסתווי (דוכס) ונתן לו את דוכסות שורפני כפיצוי. בשנת 1358, נישא לאָסוּלִי (ასული), בתו של ר'ווארר'ווארה (אנ') (ყვარყვარე ათაბაგი), האתאבג של אתאבגות סאמצחה, בהסכמתו של המלך דוד התשיעי. נולדו להם שלושה ילדים: אלכסנדר הראשון (אנ') (נפטר ב-1389), דוכס אימרתי (1372–1378), מלך אימרתי (1387–1389) גיאורגי הראשון (אנ') (נפטר ב-1392), מלך אימרתי (1389–1392). קונסטנטינוס השני (אנ') (נפטר ב-1401), מלך אימרתי (1396–1401). נפטר בשנת 1372. רכס ליחי - רכס הרים במרכז גאורגיה המחלק את המדינה לשני חלקיה העיקריים: מזרח גאורגיה ומערב גאורגיה. אתאבג (אנ') היה תואר אצולה ממוצא טורקי שעבר בתורשה. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מגדן

מָגָדָן (ברוסית: Магадан), עיר ברוסיה במזרח הרחוק הרוסי, בירת מחוז מגדן. העיר נמצאת על חופו של ים אוחוצק באוקיינוס השקט. אוכלוסייתה נאמדת ב-95 אלף תושבים (2010). ב-1989 חיו בעיר 152 אלף תושבים, אך בשל שינוי המצב הכלכלי ברוסיה, ירידה בענף הזהב, וביטול תוספות למשכורות לתושבי הצפון, קטנה האוכלוסייה עד פחות ממאה אלף. בעשור הראשון של המאה ה-21 השתנתה המגמה והחל גידול איטי באוכלוסייה, אך מגמה זו הורגשה רק מספר שנים ונפסקה. פיתוח האזור החל בתחילת המאה ה-20 במהלך סיורים של גאולוגים באזור וגילוי מרבצים של מתכות שונות. בתקופת סטלין נבנו מחנות עבודה מיוחדים למטרה זו ובין הידועים שבהם הוא גולאג קולימה. מגדן הפכה ליישוב עירוני ב-1929, כאשר אסירי הגולאג הראשונים נשלחו לאזור. ב-1939 היישוב נהפך לעיר ובדצמבר 1953 היה לבירת מחוז מגדן שהוקם באותה שנה. בעיר קיימת אוניברסיטה ובה מחלקה מיוחדת לחקר הצפון, ובמיוחד חקר אזור הטונדרה. כיום, העיר היא אחת מהיצואניות הגדולות של דגי האוקיינוס השקט ברוסיה. את העיר משרת נמל התעופה הבין-לאומי מגדן-סוקול. העיר קשורה ליקוטסק על ידי כביש קולימה R504 המכונה עם "כביש העצמות" לאור האסירים הרבים שמתו בזמן הקמתו. היהודים הראשונים הגיעו לעיר עם היווסדה, ברובם אסירי הגולאגים. ב-1939 עמד מספר היהודים על 804 נפש, לאחר מכן התחיל המספר לרדת וב-1979 המספר כבר ירד ל-344. כיום קיימת בעיר קהילה יהודית, שבראשה עומד בוריס לוין משנת 1991. הקהילה נקראת "שלום". עד 1998 התקיימה התארגנות קהילתית נוספת בשם "חלום", אך רוב חבריה עלו לישראל. הקהילה מקיימת בית ספר בימי ראשון, חגיגה משותפת של חגים יהודיים, חבריה משתתפים בתוכנית בית מדרש של הרב עדין שטיינזלץ בעיר חברובסק. בעיר קיימות נציגויות של הסוכנות והג'וינט. מדיה וקבצים בנושא מגדן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מגדן (ברוסית) place/Magadan-Russia מגדן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פטרופבלובסק-קמצ'טסקי

פטרופבלובסק-קמצ'טסקי (ברוסית: Петропавловск Камчатский) היא עיר ברוסיה, בירת חבל מנהלי קמצ'טקה, אשר במזרח הרחוק הרוסי. נמצאת על חצי-האי קמצ'טקה במפרץ אבצ'ין לחוף האוקיינוס השקט. נכון ל-2024, מונה אוכלוסיית העיר כ-163,152 תושבים. העיר נמצאת כ-6,766 קילומטר ממוסקבה. היישוב נוסד ב-17 באוקטובר 1740 במקום שבו התקיים יישוב של קמצ'דלים. שמה הראשון היה פטרופבלובסקי אוסטרוג. שמה הגיע משמן של שתי אניות חוקרים שהגיעו למקום כדי לייסד את העיר בפיקודם של ויטוס ברינג ואלכסיי צ'יריקוב: "השליח פטרוס הקדוש", והשליח פאולוס הקדוש". ב-1779 למקום הגיעו חבריו של החוקר האנגלי ג'יימס קוק בצי שכלל שתי ספינות, לאחר שקוק עצמו נספה בקרב עם המקומיים בהוואי. המפקד החדש נקבר בפטרופבלובסק. ב-1812 היישוב קיבל מעמד של עיר. ב-1849 הוקמה הגוברניה של קמצ'טקה, והעיר נקראה: "פטרופבלובסקי פורט", והייתה לבירתה. ב-1854 הצי האנגלי והצי הצרפתי של האוקיינוס השקט תקפו את העיר במהלך מלחמת קרים, אך הרוסים המעטים שנשארו בעיר הצליחו להדוף את המתקפה. ב-1924 שונה שם העיר לשמה הנוכחי, כדי להבדילה מהעיר פטרופבלובסק (פטרופבל) בקזחסטן. בשנת 1958 הוקם בעיר בית הספר הגבוה למורים שעם השנים התפתח לאוניברסיטה. ענף התעשייה העיקרי בעיר הוא עיבוד הדגים ותעשיות התומכות בדייג. כ-30 קילומטר צפונית-מערבית לעיר ממוקם נמל התעופה יליזובו (ברוסית: Аэропорт Елизово), שממנו יוצאות טיסות ליעדים שונים בתוך רוסיה וטיסות שכר עונתיות לווייטנאם, יפן וארצות הברית. בסמיכות לעיר ממוקם בסיס של הצי הרוסי ובו מתאמנות יחידות של הקומנדו הימי. לעיר שלוש ערים תאומות: ארצות הברית אנאלסקה, אלסקה, ארצות הברית (מ־1990) יפן קושירו, יפן (מ־1998) אוקראינה סבסטופול, אוקראינה (מ־2009) מדיה וקבצים בנושא פטרופבלובסק-קמצ'טסקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פטרופבלובסק-קמצ'טסקי (ברוסית) פטרופבלובסק-קמצ'טסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) rosstat2024