laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וייקס

וייקס (בספרדית: Vieques) הוא שמם של אי ורשות מקומית הנמצאת עליו המהווים חלק מפוארטו ריקו. האי נמצא במרחק של 13 קילומטרים מזרחית לאי המרכזי פוארטו ריקו, אורכו 34 קילומטרים ורוחבו 6 קילומטרים. היישוב באי מרוכז בשני חלקים- העיירות איסבל סגונדה, המהווה את המרכז השלטוני ונמצאת בצפון האי, ואספרנסה, הנמצאת בדרום האי. באי גרים בסביבות 10,000 תושבים. גילוי האי מיוחס לכריסטופר קולומבוס, אשר הגיע לפוארטו ריקו ב-1493. הספרדים השתלטו על האי זמן קצר לאחר מכן. בתחילת המאה ה-16 ריכוז של בני טאינו באי התמרד נגד השלטון האירופאי, אך הספרדים דיכאו את ההתמרדות והניצולים מקרב בני הטאינו שועבדו. עם זאת, הספרדים לא באמת יישבו את האי והוא נותר במשך 300 שנים חסר פיקוח ושלטון. בקרבות בין המעצמות האירופיות באזור במאות ה-17 וה-18, הספרדים הדפו ניסיונות של צרפת, בריטניה ודנמרק להתיישב באי. היה אפילו ניסיון להפוך את האי למושבה סקוטית ב-1698, אך הם לא הצליחו לאכוף את ריבונותם שם. בתחילת המאה ה-19 הספרדים החלו בניסיונות ליישב את האי ולאבטח אותו. ב-1832 החלו הניסיונות להפוך אותו לראוי ליישוב והוא סופח רשמית לפוארטו ריקו ב-1854. במחצית השנייה של המאה ה-19 אלפי מהגרים שחורים מאיים שונים באזור, בהם סנט תומאס, סנט קיטס, נוויס וסנט קרואה, באו לווייקס כדי לעבוד במטעי סוכר. חלקם באו כעבדים וחלקם כמהגרים עצמאיים. מאז הם מהווים חלק חשוב בחברה בווייקס. לאחר תבוסת ספרד ב-1898 במלחמת ארצות הברית–ספרד וייקס ושאר פוארטו ריקו הועברו לשלטון ארצות הברית. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, תעשיית גידול הסוכר, עליה התבססה כלכלת וייקס, החלה להידרדר בגלל נפילת מחירי הסוכר וחוסר-שקט תעשייתי. רבים מתושבי האי הוכרחו לעבור לפוארטו ריקו עצמה או לסנט קרואה כדי למצוא עבודה. במהלך מלחמת העולם השנייה, צי ארצות הברית רכש שני שלישים מהאי במטרה להרחיב את הבסיס הימי בפוארטו ריקו עצמה, שמטרתו הייתה לספק חוף מבטחים לספינות הבריטיות מפני הצוללות של גרמניה הנאצית. רבים מהתושבים בחלקים באי שנרכשו גורשו. למרות שלבסוף המטרה לא הוצאה לפועל, האי המשיך לשמש את הצי לאימונים צבאיים וכמטווח לפצצות וטילים. תושבי האי מחו על כך וכעבור 60 שנים בערך, ב-2003 נסגר המטווח ורובו הפך למקלט לאומי לחיות בר. כעבור שנה נסגר גם הבסיס בפוארטו ריקו עצמה. כלכלת האי התבססה בעיקר על גידול סוכר, אך הוא הצטמצם בעשורים הראשונים של המאה ה-20 וקרס סופית בשנות הארבעים לאחר שצי ארצות הברית קנה את שטחי רוב המטעים. האפשרויות המעטות שנותרו לפרנסה לאחר מכן היו חקלאות ודייג. משנות ה-70 ג'נרל אלקטריק העסיקה מאות עובדים המפעל שלה. האבטלה עדיין הייתה נרחבת ובמפקד בשנת אלפיים המשכורת החציונית באי עמדה על פחות מרבע מזו בכלל ארצות הברית. לאחר סגירת בסיס הצי ב-2003 החלו עבודות לשיקום החקלאות באי, ניקוי האזורים המזוהמים ממטווח הפצצות, וניסיון לפתח את האי כיעד תיירותי. נמל התעופה אנטוניו ריברה רודריגס משרת את האי ומציע טיסות ליעדים בפוארטו ריקו עצמה, בהם בירת פוארטו ריקו סן חואן. בנוסף, יש מעבורת ששטה מספר פעמים ביום בין האי לעיר פחרדו. מדיה וקבצים בנושא וייקס בוויקישיתוף וייקס, ברשת החברתית פייסבוק וייקס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ג'ון לילי

ג'ון לילי (1553/4 - נובמבר 1606) היה סופר, משורר, דרמטורג, מחזאי ופוליטיקאי באנגליה בתקופתה של המלכה אליזבת הראשונה. לילי ידוע בעיקר בזכות יצירותיו "יופאוס: האנטומיה של השנינות" (1578) ו"יופאוס ואנגליה שלו" (1580). ונחשב ליוצרו של סגנון ספרותי חדש, שמקורו בספריו הראשונים וכונה לימים "יופואיזם". מדובר בסגנון מקושט ומעוטר המושתת על תקבולות, שהשפיע לא מעט גם על כתיבתו של שייקספיר, שהיה פחות או יותר בן זמנו של לילי. ג'ון לילי נולד בקנט שבאנגליה ב-1553/4, הבכור מבין שמונה ילדיהם של פיטר לילי וג'יין בורג (Burgh or Brough). סבו היה הבלשן ההומניסט ויליאם לילי, הידוע בעיקר בזכות ספר הדקדוק הלטיני שכתב, שלימים זכה לכינוי "ספר הדקדוק של לילי". לפי אנטוני ווד, כשהיה בן 16 החל את לימודיו במודלין קולג' שבאוקספורד וסיים את תואר ה-BA שלו בשנת 1573 ואת תואר ה-MA בשנת 1575. לילי פרסם לראשונה יצירה פרי עטו בשנת 1578, אז יצא לאור "יופאוס: האנטומיה של השנינות" וזכה לפופולריות מיידית, וכשנתיים לאחר מכן התפרסם הסיקוול "יופאוס ואנגליה שלו". לזמן מה היה לילי הסופר האנגלי המצליח והאופנתי ביותר, וזכה לשבחים כממציא של "אנגלית חדשה". כמו שכתב בשנת 1632 אדוארד בלאנט, העורך של מחזותיו של לילי: "גבירה בחצר המלכה שלא ידעה לדבר יופואיזם זכתה לאותה מידת זלזול שזכתה לה זו שאינה יודעת לדבר צרפתית". אחרי הפרסום של יופאוס, שזכה לחיקויים ולהמשכים רבים, נראה כי לילי זנח לגמרי את צורת הרומנסה ועבר לכתוב כמעט אך ורק מחזות, ככל הנראה בניסיון נוסף להתמנות לשר החגיגות בחצר המלוכה (master of the revels). סביר להניח כי שמונה ממחזותיו הוצגו בפני המלכה. המחזות שימרו את הפופולריות של לילי בחצר, שהוא זכה בה עם יופאוס. ככל הנראה, ב-1589 לילי שלח את העתירה הראשונה שלו למלכה אליזבת, מבין שתי עתירות. שתי העתירות אינן מתוארכות, אבל בראשונה שבהן לילי מדבר על כך שהוא נמצא בחצר המלוכה כבר עשר שנים בתקווה לזכות בהעדפה, ובעתירה השנייה הוא דיבר על 13 שנה. יש סבירות גדולה לכך שעשר השנים נמדדות מ-1579, כאשר אדמונד טילני מונה לשר החגיגות ונרמז ללילי שהוא יהיה הבא שימונה אחריו. "הוד מעלתך אירחה אותי ברוב טובה כמשרתה הנאמן", הוא אומר, "ועודדתי (אני לא מאז לומר שהובטח לי, אבל ניטעה בי תקווה לכך) לכוון את כל מאמצי למשרת שר החגיגות, וזה עשר שנים שאני ממתין לכך בסבלנות בלתי נלאית". אך ב-1589 או 1590 המשרה הייתה רחוקה ממנו כתמיד - למעשה, טילני החזיק במשרה במשך 31 שנה. בעתירה השנייה לילי כתב: "13 שנה שאני משרתה הנאמן של הוד מלכותך ועדיין כלום. [...] אלף תקוות, אבל כולן לשווא. אלף הבטחות - וכלום". לא ברור מה היה גורלו של לילי בחצר לאחר מכן. בלאנט אומר במעורפל שאליזבת "תגמלה" אותו, אבל אין לכך כל ראיה אחרת. אחרי 1590 פחתה בהדרגה ההשפעה של יצירותיו והמוניטין שלהן; הוא מת עני וזנוח בשנים המוקדמות של מלוכתו של ג'יימס הראשון. הוא נקבר בלונדון ב-20 בנובמבר 1606. הוא היה נשוי והיו לו שני בנים ובת. לילי השפיע רבות על מחזותיו של ויליאם שייקספיר, במיוחד על הקומדיות הרומנטיות שלו. השפעתה של "המטאמורפוזה של האהבה" של לילי ניכרת מאוד במחזה השייקספירי "עמל אהבה לשווא" (Love's Labour's Lost), וגלתיאה (Gallathea) היא מקור עיקרי עבור "חלום ליל קיץ" (A Midsummer Night's Dream). ג'ון לילי – מתוך 'אופואס' (מאנגלית: אביעד שטיר), בתוך 'דחק', כרך יג', 2021. מדיה וקבצים בנושא ג'ון לילי בוויקישיתוף ג'ון לילי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ון לילי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ון לילי, באתר Discogs (באנגלית)
פסטאווי

פסטאווי (בבלארוסית: Паставы; בפולנית: Postawy, פוסטאווי; ביידיש: פּאָסטאָוו) היא עיר בבלארוס, כ-180 ק"מ מצפון למינסק, על גבול ליטא, ועל קו מסילת הרכבת ויטבסק-וילנה. בעיר מוזיאון אורניתולוגי וגלריה לאמנות. העיר מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים משנת 1409 כיישוב בשם Posadnik. במאה ה-16 היה זה יישוב פרטי בשם אשמיאני (כיום זהו שמו של יישוב אחר, המצוי כ-120 ק"מ מדרום מערב לפסטאווי). בשנת 1522 נבנתה בפסטאווי כנסיית עץ על שם מרים הבתולה. (הכנסייה חרבה, נבנתה שוב ב-1760 אך חרבה שוב ולא שוקמה.) במלחמת ליבוניה במאה ה-16 הייתה פסטאווי בסיס ממנו שלח הנסיך סטפאן באטורי תגבורות לחזית. בתקופה זו התפרנסו תושבי העיר ממסחר וממלאכה. בסמוך לעיר היו אחוזת אצילים מקומית וכן כנסייה ומנזר פרנציסקנים, שלא קיימים כיום. במלחמת רוסיה-פולין במאה ה-17 נפגעה העיר ושיקומה נמשך עשרות שנים. הבעלות על העיר עברה בין אצילים שונים, והתעשייה בה התפתחה. תעשייה זו כללה תוצרת נייר, בדים, חגורות, טחנות קמח, מפעל בורסקאות וחנויות שונות. בעת חלוקת פולין השנייה, ב-1793, נכללה פסטאווי בשטח האימפריה הרוסית ומעמד העיר נשלל ממנה. עם זאת, בסוף המאה ה-19 הואץ קצב התפתחותה של העיר, נבנו בה תעשיות נוספות, מספר תושביה עלה והיא חוברה לרשת מסילות הרכבת. לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הקמת פולין העצמאית, נכללה פסטאווי בשטחה, בתור עיר במחוז וילנה. משנת 1939 השתייכה העיר לבלארוס הסובייטית. לפני מלחמת העולם השנייה היו בפסטאווי כ-850 יהודים. לאחר כיבוש מערב פולין על ידי הוורמכט בספטמבר 1939 הגיעו לעיר כאלפיים פליטים מהאזורים שנכבשו על ידי גרמניה. ביוני 1941 כבשו הגרמנים את פסטאווי עם פלישתם לברית המועצות ובאוגוסט הוקם בעיר גטו. חלק מהצעירים בגטו הצליחו לארגן מחתרת ולברוח ליערות, ואף שבו לגטו כדי לגייס יהודים נוספים מהגטו, אך נכשלו בנסיונותיהם אלה. בדצמבר 1942 נרצחו יהודי הגטו בירי, חלקם בכיכר העיר וחלקם בבורות מחוץ לעיירה. מדיה וקבצים בנושא פסטאווי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פסטאווי פוסטווי (Postawy), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "פוסטאווי", באתר השטעטל הווירטואלי "פסטאווי", באתר JewishGen (באנגלית) דניאל שמידט, פוסטאווי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1262–1264), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) פסטאווי (בלארוס), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סן קריסטובל (הרפובליקה הדומיניקנית)

סן קריסטובל (בספרדית: San Cristóbal) היא בירת מחוז סן קריסטובל ברפובליקה הדומיניקנית. העיר נמצאת במרחק של 26 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו. העיר נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-16, כאשר הספרדים חיפשו זהב באזור. עם הכרזת העצמאות של הרפובליקה הדומיניקנית ב-1844 נחתמה בסן קריסטובל החוקה הראשונה של המדינה. בעת תקופת הדיקטטורה של רפאל טרוחיו, יליד העיר, נבנו בעיר מספר בניינים מרשימים, בהם כנסיות, מוזיאונים, מלונות ומבני צבא ושלטון. בעיר עצמה אין הרבה מקומות עבודה, אך עקב הקרבה לעיר סנטו דומינגו, רבים מתושבי סן קריסטובל הולכים לעבוד שם. מקורות ההכנסה של העיר עצמה כוללים תעשייה, חקלאות ואת נמל העיר. מדיה וקבצים בנושא סן קריסטובל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סן קריסטובל סן קריסטובל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בקריביים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עמית לובן

עמית לובן (נולד ב-22 באוקטובר 1946) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל במשחה ל-100 מטר חופשי (1963) ושיאן ישראל בשחייה במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי. בעל מדליית כסף מהמכביה השביעית (1965). לובן גדל בקיבוץ שער העמקים והתאמן בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי. בתחרות שנערכה ביוני 1962 קבע לובן במשחה ל-100 מטר חופשי שיא אישי חדש של 59.9 שניות ובכך היה לשחיין הישראלי השני ששחה משחה זה מתחת לדקה. בתחרות שנערכה בכפר המכבי בספטמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 26.6 שניות, שיפור לשיא של עוזי בק ממכבי חיפה (26.9 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 59.2 שניות. באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.8 שניות, אחרי רפאל לדנר מהפועל תל אביב שקבע שיא ישראלי חדש של 59.5 שניות. בתחרות שנערכה בכפר המכבי ביוני 1963, קבע לובן במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 59.0 שניות, שיפור לשיאו בן השבוע (59.1 שניות). בתחרות שנערכה בכפר המכבי באוגוסט אותה שנה קבע לובן במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 58.1 שניות. שיא זה נשבר באוקטובר 1964 על ידי חברו לקבוצה משה גרטל (57.8 שניות). באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה בשתי מדליות אישיות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.6 שניות, לפני רפאל לדנר (59.7 שניות) וחברו לאגודה דניאל פרוכטר (1:00.7 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר חחופשי בתוצאה של 4:56.6 דקות, אחרי משה גרטל (4:44.9 דקות) וגרשון שפע מהפועל גבעת חיים (4:51.9 דקות). באליפות ישראל שנערכה בקריית טבעון בסוף ספטמבר 1964 זכה לובן ב-3 מדליות אישיות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.7 דקות, אחרי משה גרטל (59.5 שניות) ולפני אורי רדליך (1:01.9 דקות), חבריו לאגודה ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:59.1 דקות, אחרי משה גרטל (4:39.3 דקות) ואורי רדליך (5:00.4 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:45.7 דקות, אחרי יורם שניידר מהפועל קריית טבעון (2:31.6 דקות) וחברו לאגודה יהושע בר ניב (2:40.9 דקות). בתחרויות השחייה של המכביה השביעית שנערכו בבריכת גלית ביד אליהו בתל אביב באוגוסט 1965 זכה לובן במדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם אורי רדליך, גרשון שפע ומשה גרטל בשיא ישראלי חדש של 3:58.7 דקות, אחרי ארצות הברית (3:48.3 דקות) ולפני אוסטרליה (4:00.3 דקות). מדיה וקבצים בנושא עמית לובן בוויקישיתוף לובן ירד מהדקה במאה מטרים חתירה, חרות, 24 ביוני 1962 לובן 100 מ': 59.2, מעריב, 2 בספטמבר 1962 לובן חתר 100 מטר ב-59.0 ש', דבר, 2 ביוני 1963 לובן: 100 חתירה - 58.1, מעריב, 11 באוגוסט 1963 י. גורן, גרטל שחה 100 מ' ב-57.8 שנ'!, מעריב, 18 באוקטובר 1964 יהודה גורן, השחייניות "ניצחו" השחיינים בשבירת שיאים, מעריב, 6 באוקטובר 1963 גרטל וזלץ - גיבורי אליפות השחייה, על המשמר, 29 בספטמבר 1964 ספיץ חתר 1500 מטר ב-17:50.3 ד', ישראל הציבה שיא ב- 3:58.7 ד', דבר, 29 באוגוסט 1965
בית שנה

בית שנה (בערבית: بيت شنّة) היה כפר ערבי בנפת רמלה. תושבי הכפר עזבו או גורשו ב-15 ביולי 1948 במלחמת העצמאות, במהלך מבצע דני. הכפר שכן כ-11.5 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר רמלה, סמוך לכפר סלבית. יש המזהים את בית שנה עם "השן" המוזכרת בספר שמואל כמקום הסמוך למקום התרחשות קרב אבן העזר השני. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ-210 תושבים. בשנת 1951 הוקם קיבוץ שעלבים דרומית לשרידי הכפר. שתי ח'ירבות עתיקות שוכנות ממערב ומצפון-מזרח לכפר, ונמצאים בהן יסודות כנסייה ובניינים אחרים. מדיה וקבצים בנושא בית שנה בוויקישיתוף נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com. ספר שמואל א', פרק ז', פסוק י"ב
נטליה אישצ'נקו

נטליה אישצ'נקו (ברוסית: Ната́лья Серге́евна И́щенко; ‏נולדה ב-6 באפריל 1986) היא שחיינית צורנית רוסייה בעבר. היא אלופה אולימפית בעלת 5 מדליות זהב ואלופת עולם בעלת 19 מדליות זהב. נטליה אישצ'נקו נולדה בסמולנסק וגדלה בקלינינגרד. היא החלה להתאמן בהתעמלות אומנותית ושחייה צורנית. לאחר מספר שנים הילדה החליטה להתרכז בשחייה צורנית. בגיל 14 היא עברה למוסקבה והצטרפה לצוות שהיה מתאמן במרכז לספורט מים. בשנת 2004 אישצ'נקו לראשונה נשלחה לאליפות אירופה ובשנת 2005 לאליפות עולם בו זכתה במדליית כסף בתחרות אישית ומדליות זהב בתחרויות קבוצתיות וזוגות. בתחרויות זוגות היא השתתפה לצד סבטלנה רומשינה. באולימפיאדת 2008 אישצ'נקו השתתפה בתחרות קבוצתית בו זכתה במדליית זהב. אישצ'קנו לא השתתפה התחרויות במהלך שנת 2013 ובסוף השנה ילדה בן. באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול שבקנדה בשנת 2005, זכתה אישצ'נקו במדליית זהב בתחרות הקבוצתית וזוגות. מאז ועד לשנת 2016 היא זכתה ב-19 מדליות זהב באליפויות העולם, כולל 6 מדליות זהב בשנת 2011 נטליה אישצ'נקו השתתפה ב-2 אולימפיאדות ופעמיים זכתה במדליית זהב בתחרות קבוצתית ובשנת 2012 בתחרות זוגות. מדיה וקבצים בנושא נטליה אישצ'נקו בוויקישיתוף נטליה אישצ'נקו, באתר olympedia.org
מוסקט (רובה)

מוסקט (Musket) הוא רובה חלק קדח נטען־לוע בעל מצת פתיל ומאוחר יותר מצת חלמיש. המוסקט היה בשימוש נרחב מהמאה ה-17 עד למאה ה-19 והיה נפוץ במיוחד ביחידות חיל רגלים. לצד המוסקטים הכבדים והארוכים יחסית, נוצרו גם גרסאות מקוצרות שנקראו קרבין בעיקר לשימוש פרשים (בעיקר דרגונים וקרביניירים). לפי סברה אחת, מקור השם הוא במילה הצרפתית mousquette, סוג של נץ קטן. לפי סברה אחרת, מקור השם הוא במילה האיטלקית moschetto שמשמעותה זבוב קטן. המוסקט הוא פיתוח של הארקבוז - רובה בעל מצת פתיל, מסורבל ולא מדויק. ההבדל העיקרי בין הרובים היה במשקל. רובה מוסקט, ששקל כשמונה ק"ג היה כבד מהארקבוז, ששקל כחמישה ק"ג, ולכן חייב הסתייעות בחצובה. היסטוריון בן התקופה, מארטן דוּ-בּאלֵיי (Martin du-Ballay 1495-1559), ציין כי בשנת 1521 ירו לראשונה רובאים מספרד בארקבוז על קלשון (Fourchette), אשר שימש כחצובה. המוסקט היה מסורבל להפעלה בשל משקלו הכבד, ולכן במהלך המאה השבע-עשרה הופסק ייצורו של רובה זה. עם זאת, הכינוי "מוסקט" דבק בכל רובי הבריח-פתיל מאותה תקופה. מן המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-19, "המוסקט" היה נפוץ מאוד באירופה, המזרח התיכון ואמריקה, כנשק עיקרי של חיל הרגלים. בסוף המאה ה-17 הומצא בריח הצור, והיה מתקדם הרבה יותר מרובי בריח פתיל שהיו בשימוש לפניו. מהר מאוד התפתח רובה בעל מצת חלמיש - הוא היה יותר מדויק מקודמו המסורבל. עם הזמן הפך "המוסקט" לנשק עיקרי של חיל הרגלים בשדה הקרב. במאה ה-18 החל השימוש בכידון רובה מוצמד לקנה. הרובים נעשו קלים יותר, וקוטר הקנה שלהם ירד. מוסקטר מלחמות המוסקט בראון בס מדיה וקבצים בנושא מוסקט בוויקישיתוף מוסקט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Robert Held, the Age of Firearms: A Pictorial History, London: Cassell, 1957 Bert S. Hall, Weapons and Warfare in Renaissance Europe: Gunpowder, Technology, and Tactics, Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1997 ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוף (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סוף – סוג צמח במשפחת הסופיים סוף מצוי – מין מסוג "סוף" ים סוף – ים בין-יבשתי שקרוי גם הים האדום והוא שלוחה של האוקיינוס ההודי ים סוף (אתר מקראי) – אתר מקראי סוף. – סרט קומדיה אמריקאי שיצא בשנת 2013 סופיות – זרם מיסטי באסלאם סיום שוף
ג'נקוי

ג'נקוי (באוקראינית וברוסית: Джанкóй, בטטרית של קרים: Canköy) היא עיר בצפון חצי האי קרים שברוסיה. בג'נקוי מפעלים רבים, בהם מפעלי רכב, בטון, טקסטיל, בשר, ועוד. בעיר קיים בית ספר מקצועי טכני. העיר משמשת כמרכז המנהלי של ראיון ג'נקוי. בשנת 1926 היא הוגדרה כעיר. היא ממוקמת כ-93 קילומטרים מבירת החבל, סימפרופול. ג'נקוי משמשת כמרכז תחבורתי חשוב, מתחנת הרכבת בעיר יוצאות רכבות לחרקוב, לסבסטופול, ולארמיאנסק. יהודים התיישבו בעיר לראשונה במהלך המאה ה-19. בשנת 1897 התגוררו בעיר 109 יהודים אשר היוו 11.4% מכלל האוכלוסייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמו בעיר סניפים של מכבי, החלוץ וצעירי ציון. בשנות העשרים של המאה ה-20 הוקמו קולחוזים יהודיים באזור, בסיוע ארגון הג'וינט. תחנת הרכבת בג'נקוי היא מושא השיר היידי "הי ג'נקויה". בשנת 1939 התגוררו בעיר 1,397 יהודים, חלקם באוכלוסייה היה 7.1%. הגרמנים כבשו את ג'נקוי ב-31 באוקטובר 1941, מרבית היהודים הצליחו להימלט טרם הכיבוש. בתחילת חודש נובמבר 1941, נורו חמישה עשר גברים יהודים שהואשמו במרד. בדצמבר הקימו הגרמנים גטו בג'נקוי, בגטו נכלאו כשבע מאות מיהודי העיר והסביבה, וכן לא-יהודים שהואשמו בסיוע ליהודים, ושבויי מלחמה סובייטים. הגטו שימש כמחנה עבודה, האסירים הועסקו בעבודות פרך כבניית כביש קרץ'-ארמיאנסק, טטרים מקומיים שמרו על המתחם. ב-30 בדצמבר 1941 (לפי מקורות אחרים בינואר 1941) נרצחו 443 מאסירי הגטו, מספר יהודים שהצליחו לברוח, יחד עם יהודים שהובאו לג'נקוי ממקומות אחרים נרצחו אף הם, ובכך עלה מספר הנספים עד סוף פברואר 1942 ל-450. בחודש מרץ 1942, נרצחו 241 היהודים שנותרו, ובכך חוסל הגטו. הצבא האדום שחרר את העיר ב-11 באפריל 1944. האקלים חם מתון, עם חורף מתון בינוני. החורף מתון עם מעט שלג, עם הפשרה תכופה. הקיץ חם ויבש, ארוך. הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא -1.5 מעלות צלזיוס, ביולי +23.8 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית היא 400 מ"מ. מדיה וקבצים בנושא ג'נקוי בוויקישיתוף על ההתיישבות היהודית: "ג'נקוי", באתר JewishGen (באנגלית) גלגולו של ניגון: בדרך לאילת עוצרים בדְזַ'נְקוֹיֶה (ב) מתוך הבלוג עונ"ש (עונג שבת) מאת דוד אסף מילות השיר "הי דז'אנקויה" והאזנה לו, באתר זמרשת ג'נקוי במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית) ז'נקוי (Dzhankoy), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), ג'נקוי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1765–1766), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) Чисельність населення на 1 січня 2014 року באתר משרד הסטטיסטיקה האוקראיני (באוקראינית) Current Video: Bershad Ghetto באתר indiana.edu (באנגלית) ג'נקוי במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית)
מוסקט

האם התכוונתם ל... מסקט – בירת עומאן. מוסקט (רובה) – רובה שנכנס לשימוש במאה ה-17 ונותר בשימוש (עם שינויים רבים) עד המחצית השנייה של המאה ה-19. אגוז מוסקט – עץ אשר מזרעיו הטחונים מופק תבלין ומקליפתו החיצונית של הזרע מופק תבלין נוסף. מוסקט (זן ענבים) – קבוצת זנים של ענבים, וסוגי יינות המופקים מקבוצת זנים זו. מוסקט (אלבום) – אלבומם המשותף של אריק איינשטיין ושלום חנוך. מלחמות המוסקט – הכינוי שניתן לסדרה של עימותים בין שבטים מאוריים שהתחוללו בתחילת המאה ה-19 בצפון האי הצפוני של ניו זילנד. סולטנות מוסקט – אימפריה במאה ה-18 מוסקט ועומאן – אימפריה שנוצרה מאיחוד סולטנות מוסקט וסוטלנות עומאן אישים ג'וזף מוסקט – פוליטיקאי מלטזי קווין מוסקט – כדורגלן ומאמן כדורגל אוסטרלי תמיר מוסקט – מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי יהודה מוסקטו – רב, משורר ופילוסוף איטלקי בן המאה ה-16. מושקט מוסקטר (פירושונים)
לה רומנה

לה רומנה (בספרדית: La Romana) היא העיר השלישית בגודלה ברפובליקה הדומיניקנית ובירת מחוז לה רומנה. העיר שוכנת על חוף הים הקריבי מול האי קטלינה במרחק של 210 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו. העיר הוקמה ב-1897 כאשר ניתן זיכיון לחברה קובנית להקים בית זיקוק באזור. ב-1917 הוקמה טחנה גדולה לייצור סוכר מקני סוכר מהמטעים בסביבת לה רומנה. עם זאת התעשייה קרסה עם עליית מחירי הסוכר בעולם בעשורים הבאים. העיר התאוששה בתחילת שנות השישים כאשר תאגיד אמריקני קנה את הטחנה והתחיל להשקיע בתעשיית הבטון, וכמו כן השקיע סכום של כ-20 מיליון דולר בשיקום לה רומנה ובניית בתי ספר, מרפאות, בתים ותשתיות אחרות לעובדים הדומיניקנים שלהם. בניגוד לערים אחרות ברפובליקה הדומיניקנית, מרבית העסקים בעיר נשלטים על ידי חברה אחת – "תאגיד מרכז רומנה".[דרושה הבהרה] בעיר קרוב ל-100% תעסוקה, כשהרוב עובדים בתיירות או אצל התאגיד. לה רומנה היא אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר במדינה, הודות לחופיה ולתשתית התיירות הנרחבת בה. בין האטרקציות בעיר ניתן למנות את אלטוס דה צ'בון, העתק של כפר אירופאי מסוף ימי הביניים, וקסה דה קמפו, אחד ממקומות הנופש הגדולים ביותר ברפובליקה הדומיניקנית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי לה רומנה, המציע טיסות לארצות הברית, קנדה, אירופה, איים קריביים אחרים באזור כמו קובה וגם טיסות ליעדי פנים כמו סנטו דומינגו. מדיה וקבצים בנושא לה רומנה בוויקישיתוף לה רומנה באתר הרפובליקה הדומיניקנית לה רומנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ברוקנר

ברוקנר (בגרמנית: Bruckner או Brückner) הוא שם משפחה ממקור גרמני, שפירושו "בונה גשרים". האם התכוונתם ל... אנטון ברוקנר – מלחין אוסטרי אניטה ברוקנר – סופרת יהודיה-אנגליה פרדיננד ברוקנר – סופר ומחזאי אוסטרי-גרמני שאול ברוקנר – שמו המקורי של סילביו ברוקאן, פוליטיקאי, יהודי-רומני דוד ברוקנר – שחקן ובדרן ישראלי חרדי, שהורשע בעבירות מין.
מנגנון פאראקריני

מנגנון פאראקריני או תקשורת פאראקרינית הוא סוג של הפרשת חומרים בגופם של יצורים רב-תאיים, כאשר התא המפריש נמצא בסמיכות לתא שמקבל את האיתות. בדרך-כלל מדובר בהפרשה של מולקולות איתות שונות, כגון הורמונים וציטוקינים. מדיה וקבצים בנושא מנגנון פאראקריני בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Roman Candle

Roman Candle הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר אליוט סמית'. האלבום הוקלט בשנת 1993 ויצא בשנת 1994. סמית' הקליט את האלבום כשעוד היה חבר בלהקת Heatmiser. האלבום הוקלט במרתף של J.J. Gonson, חברתו דאז של סמית' ומפיקת הלהקה והיא זו שדחפה אל סמית' לפרסם את האלבום. גונסון אף צילמה את תמונת העטיפה שבה מופיע חבר להקה אחר. האלבום מתאפיין בצליל גולמי בסגנון לו-פיי. כמעט כל השירים מורכבים משירה וגיטרה וסמית' עצמו הוא שמנגן כמעט בכל הכלים. האלבום הוקלט על טייפ 4 ערוצים. השיר החמישי באלבום, 'No Name #3', הופיע בפסקול הסרט סיפורו של ויל האנטינג יחד עם שירים נוספים מאלבומו השלישי של סמית', Either/Or. חרף העובדה שחלק מהמאזינים ראו בו חיקוי של סיימון וגרפונקל האלבום התקבל באהדה על ידי המבקרים. בשנת 2010 יצא האלבום בגרסה מחודשת. בהוצאה המחודשת נעשה שימוש במיקסים המקוריים אולם במאסטרינג מחודש נוקו חלק מחריקות הגיטרה והצליל הפך למעט פחות גולמי ויותר נגיש. כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אליוט סמית' למעט 'no name #1' שנכתב על ידי סמית', J.J. Gonson. (3:37) Roman Candle (3:34) Condor Avenue (3:03) No Name #1 (3:34) No Name #2 (3:13) No Name #3 (2:36) Drive all over Town (2:30) No Name #4 (4:38) Last Call (3:40) Kiwi Maddog 20/20 מידע על האלבום Roman Candle באתר MusicBrainz מידע על האלבום Roman Candle באתר AllMusic האלבום Roman Candle באתר Discogs האלבום Roman Candle באתר ספוטיפיי ביקורת על האלבום באתר 'השרת העיוור' Elliott Smith - Introduction
מלחמת המינים (תורת המשחקים)

מלחמת המינים היא בעיה בתורת המשחקים. הבעיה היא מסוג בעיות הקואורדינציה, בהן החלטתו של משתתף אחד במשחק תלויה תמיד בהחלטתו של השני, ואין למשתתף אפשרות מועדפת לא-תלויה (כמו שקיימת בדילמת האסיר). גרסה נפוצה לבעיה זו: זוג נשוי, דן ודנה, הולכים לבלות. דן מעדיף ללכת למשחק כדורגל, דנה מעדיפה ללכת לאופרה. שניהם מעדיפים ללכת לאותו מקום מאשר ללכת למקומות שונים. דן ודנה לא יכולים לתקשר ביניהם. ניתן לסכם סיטואציה זו בטבלה הבאה (בכל משבצת מצוין הרווח של דן מימין ואחריו הרווח של דנה): בגרסה נוספת של המשחק (נקראת גם מלחמת המינים 2) אם הם הולכים בנפרד למקום שהם פחות מעדיפים (דן לאופרה ודנה לכדורגל) נגרם להם "נזק" יותר גדול מאשר אם הם הולכים בנפרד למקום שהם יותר מעדיפים (דן לכדורגל ודנה לאופרה). ניתן לסכם סיטואציה זו בטבלה הבאה (בכל משבצת מצוין הרווח של דן מימין ואחריו הרווח של דנה): דילמת האסיר מונחים בתורת המשחקים ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.