laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דגל דרום סודאן

דגל דרום סודאן אומץ בעקבות חתימת הסכם השלום המקיף (Comprehensive Peace Agreement, CPA) בסודאן, שסיים את מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה. הדגל שימש בעבר את לוחמי תנועת החופש של העם הסודאני והוא דומה לדגל קניה בתוספת משולש תכלת וכוכב מוזהב בחלק הקרוב לתורן. הפס השחור מייצג את העם הסודאני, הפס האדום את שפיכות הדמים במאבק לחופש והפס הירוק את האדמה. המשולש התכלת נוסף לייצוג מימי הנילוס וכוכב הזהב הוא כוכב בית לחם שמייצג את האחדות של מדינות דרום סודאן. עם הכרזת עצמאותה של דרום סודאן ב-9 ביולי 2011 היא אימצה את הדגל. סמל דרום סודאן המנון דרום סודאן מדיה וקבצים בנושא דגל דרום סודאן בוויקישיתוף דגל דרום סודאן, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל דרום סודאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The Government of Southern Sudan Sudan - parties and political groups State Symbols
אלחובו

אלחובו (בבולגרית: Елхово) היא עיר בדרום מזרחה של בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז ימבול וממוקמת כ-339 ק"מ מהבירה סופיה, 38 ק"מ מבירת המחוז ימבול ושוכנת על גדות הנהר טונדז'ה. ראשית התיישבות אנושית פזורה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה. התיישבות מאורגנת מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. ב-72 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הרפובליקה הרומית ובסמוך למיקומה המודרני של העיר הוקם יישוב בשם אוֹרוּדִיקָה אָד בּוּרְגוּם. לאחר הפיצול באימפריה הרומית עבר היישוב לשליטת האימפריה הביזנטית ובמהלך המאה ה-7 התיישבו באזור שבטים סלאבים אשר הקימו כפר במקום והעניקו לו את השם יאניצה. בתקופת שלטונו של החאן קרום עבר היישוב לשליטת האימפריה הבולגרית הראשונה. ב-1373 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית והוא נותר באחיזתה עד ה-21 בינואר 1878, עת נכבש בידי צבא האימפריה הרוסית, באחד מקרבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). לאחר המלחמה ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין צורף היישוב למחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 אוחד עם נסיכות בולגריה. העיר ממוקמת בסמיכות למרבץ הליגניט השני בגודלו בבולגריה אשר עתודותיו מוערכים בכ-600 מיליון טונות וחלק מבני העיר מועסקים בכרייתו. באלחובו מספר מחלבות אשר מוצרי החלב המיוצרים בהן נודעים ברחבי המדינה. לאחר פתיחת מעבר גבול נוסף למעבר סחורות בין בולגריה לטורקיה ליד הכפר לסובו הסמוך, חוברה העיר לכביש המהיר "חוצה תראקיה". באלחובו תחנת רכבת אחת המשמשת לתעבורת סחורות לעיר ימבול. מ-2002 הופסקה תעבורת הנוסעים ברכבות והיא מתבצעת בתחבורה ציבורית, בעיקר בקווי אוטובוס. באלחובו שורר אקלים ממוזג מתון. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0oc בינואר ועד 23oc ביולי. כמות המשקעים השנתית נעה בין 500 – 750 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא יוני. מדיה וקבצים בנושא העיר אלחובו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלחובו אלחובו-סקירה היסטורית, באתר הרשות המקומית אלחובו (בבולגרית). אלחובו- תשתית תחבורתית, באתר bulgaria.domino.bg (באנגלית). האקלים באלחובו, באתר bulgaria.domino.bg (באנגלית).
אלי האג'י-שיק

אלי האג'י-שיק, (באנגלית: Ali Haji-Sheikh; נולד ב-11 בינואר 1961 באן ארבור, מישיגן) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL. את קריירת הפוטבול החל האג'י-שיק כבועט באוניברסיטת מישיגן. לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1983 על ידי ניו יורק ג'איינטס. כבר בעונתו הראשונה הבקיע 35 שערי שדה ושבר את שיא שערי השדה בעונה אחת. ב-1984 נבחר האג'י-שיק למשחק הפרובול. ב-1986 עבר לשחק באטלנטה פלקונס וב-1987 עבר לוושינגטון רדסקינס. עם הרדסקינס זכה בסופרבול XXII ובסוף העונה פרש. ערך זה הוא קצרמר בנושא פוטבול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלחמדוללה

אלחמדוללה (מערבית: ٱلْحَمْدُ لِلَّٰهِ) הוא ביטוי בערבית שמשמעותו "השבח לאללה", "שבחו את אללה" או "כל השבחים לאללה". בדיבור היומיומי משמעות הביטוי "תודה לאל!" והוא נפוץ בקרב כל דוברי השפה הערבית (וגם באיראן) בלי קשר לדת, אך בפרט בקרב אלו המוסלמים בשל מרכזיותו של הביטוי בקוראן ובדברי נביאם מוחמד. גם ערבים נוצרים ויהודי ארצות האסלאם נוהגים להשתמש בביטוי זה. להלכה יש לומר את הביטוי מתוך תחושה עמוקה של הערצה והכרה בגדולת האל, אך בפועל השימוש בו יומיומי ואינו בעל קונוטציה דתית או אמונתית כלשהי. אמירת "אלחמדוללה" נקראת בערבית "תחמיד" (ראו גם "תכביר"). לפי האסלאם יש להשתמש בביטוי במצבים הבאים: כברכה לאחר התעטשות עם התעוררות משינה בתשובה לדרישת שלום ("מה שלומך?") בכל פעם שמוסלמי מעוניין לשבח את אללה השורש ח.מ.ד (ح م د) המופיע במילה הוא גם שורשם של השמות המוסלמים הנפוצים מוחמד, מחמוד ואחמד. משאללה אינשאללה מדיה וקבצים בנושא אלחמדוללה בוויקישיתוף
דונלד גלייזר

דונלד ארתור גְלֶיְיזֶר (באנגלית: Donald Arthur Glaser; ‏21 בספטמבר 1926 - 28 בפברואר 2013 בקליבלנד שבאוהיו) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1960. גלייזר נולד בקליבלנד וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטה באוהיו בשנת 1946. בשנת 1949 קיבל תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה. שימש מרצה באוניברסיטת מישיגן, ובה בנה ב-1952 את "תא הבועות", גלאי חלקיקים טעונים המשמש בניסויים של פיזיקת חלקיקים. הגלאי הוא מכל שקוף המלא בנוזל שקוף במצב של חימום יתר, בדרך כלל מימן נוזלי. הגלאי החליף את "תא הערפל", שבאמצעותו יכלו לעקוב עד אז אחרי מסלולי החלקיקים הגרעיניים בתאוצתם. המצאתו של גלייזר פתחה בפני חוקרי הגרעין אופק חדש ואפשרה את הגילויים שבאו לאחר מכן בחקר החלקיקים. על המצאה זו קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1960, כזוכה יחיד. בשנת 1959 עבר להרצות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1960 פנה גלייזר לתחום חדש, והחל לערוך מחקרים בביולוגיה מולקולרית. גלייזר התחתן בתחילת 1961. Donald A. Glaser (1952). "Some Effects of Ionizing Radiation on the Formation of Bubbles in Liquids" Physical Review, 87 (4): 665–665. מדיה וקבצים בנושא דונלד גלייזר בוויקישיתוף דונלד גלייזר, באתר פרס נובל (באנגלית) דונלד גלייזר, באתר dblp דונלד גלזר, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. Physics Nobelist and biotech pioneer Donald Glaser dies at 86 באתר אוניברסיטת ברקלי דונלד גלייזר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דונלד גלייזר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אחד מבעלי פרס נובל - יהודי, שערים, 7 בנובמבר 1960 מיצעד המדע, על המשמר, 20 בנובמבר 1960 חתני פרס נובל, דבר, 23 בדצמבר 1960 "המשמרת הצעירה" של המנהיגות האמריקנית, על המשמר, 22 באוקטובר 1962 ומי נבחר, דבר, 30 בדצמבר 1960 בתי־התבודדות לגאונים, על המשמר, 24 בפברואר 1961 ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוליוס נפוס

יוליוס נפוס (לטינית: Julius Nepos; סביבות 430–480) היה האדם הלפני-אחרון שכיהן בתפקיד הקיסר הרומי, וכמו כן היה הטוען לכתר הלגיטימי האחרון (אך לא מונה לתפקיד שנית). תקופת כהונתו הייתה 474–480 להלכה ו-474–475 למעשה. נפוס, בנו של נפוטיאנוס ובעלה של אחייניתו של הקיסר הביזנטי לאון הראשון. הוא מונה לתפקידו על–ידי ליאו המזדקן בשנת 474, אחרי היסוסים כבדים, נוכח הניסיון הכאוב של ליאו עם אנתמיוס ואוליבריוס, הקיסרים הקודמים במערב. ליאו ביקש במעשהו זה לשים קץ לשלטון הטוען לכתר גליקריוס, שעלה לשלטון בכוח מגיסטר מיליטום (ראש לחיילים) גרמאני בבירה המערבית רוונה. רשמית, היה ליאו הקיסר היחידי והייתה לו זכות לבחור אוגוסטוס. נפוס, שהיה מושל הפרובינקיה דלמטיה, מונה ככל הנראה לתפקיד קיסר כבר ברוונה ואחרי שהגיע לנמל אוסטיה ולרומי נאלץ גליקריוס לנטוש את המשרה ומונה לתפקיד בישוף העיר סלונה בדלמאטיה. ב-19 ביוני או ב-24 ביוני זכה נפוס גם לתואר הנוסף של אוגוסטוס. נפוס ניסה להציל את שארית הפליטה שנותרה מהאימפריה: איטליה ודריסת רגל מסוימת בצפון ובדרום גאליה. הוא נשא ונתן באמצעות בישופים שליחים על הסכם שלום עם הוויזיגותים ומלכם אאוּריק, והסכים עמו על קבלת אזור פרובאנס בגאליה בו שלטו הוויזיגותים בשנים 473–474 בתמורה לכמה שטחים עליהם לא היה נפוס מסוגל לשלוט ממילא. הצלחתו הייתה פחותה במשא ומתן עם גָאיְזֶרִיק, מלך הוונדלים ששב להשתעשע במתקפות פירטיות על איטליה. גאיזריק חתם זה עתה על הסכם שלום עם האימפריה המזרחית ולא ראה כל צורך בויתורים לנפוס. לנפוס עצמו לא הייתה ברירה מלבד להכיר בכיבושי הוונדלים בסרדיניה, קורסיקה האיים הבלאריים, סיקיליה ואפריקה. נפוס היה לפי הדיווחים אחד הקיסרים המערביים המוכשרים יותר, אך הוא לא זכה לפופולריות בסנאט הרומי בגלל קשריו ההדוקים עם המזרח. נפוס מינה לתפקיד הפטריקיוס (patricius) וראש החיילים שלו את אקדיקיוס, בנו של אחד הקיסרים הקודמים אוויטוס. בנסיבות לא ברורות לחלוטין, שייתכן והן קשורות להתערבות של הסנאט, מונה לתפקיד אחר כך פלביוס אורסטס המפוקפק, שעיקר תהילתו הייתה על כהונתו כמזכירו (נוֹטריוס) של אטילה ההוני. הלה לא המתין זמן ממושך עד שב-28 באוגוסט 475 השתלט על הממשלה ברוונה וכפה על נפוס להימלט באוניה לדלמאטיה. מאחר שלא יכול היה לכהן כקיסר בעצמו משום שהיה ממוצא גרמאני הוא מינה את בנו רומולוס, בנו מאישה רומאית, כקיסר החדש. נפוס המשיך לשלוט בדלמאטיה כקיסר "האמיתי" והוכר ככזה על ידי החצר בקונסטנטינופול. כאשר כבש אודואקר את רוונה, הרג את אורסטס והדיח את רומולוס ב-4 בספטמבר 476, הוא הכריז על עצמו כמלך איטליה וביקש מזנון, קיסר האימפריה הביזנטית להפוך את שלטונו לחוקי. זנון נעתר לבקשה והפך אותו לפטריקיוס של נפוס, תואר נומינלי, שכן אודואקר היה השליט בפועל ואי הכרה בו מצד זנון היה צעד שיוביל למלחמה, עניין שזנון לא היה מוכן לו בשלב זה. אודואקר הסכים להסדר זה ורשמית אף התיר לנפוס לטבוע מטבעות ואפילו הוציא מטבעות משלו בשמו של נפוס כקיסר. נפוס, שעדיין קיווה להשיב לעצמו את השליטה באיטליה, קשר ב-479 להדיח את אודואקר, אך נרצח על-ידי חייליו הוא ב-25 באפריל, ב-9 במאי או ב-22 ביוני 480. התאריך הראשון הוא כנראה הנכון. ייתכן שידו של גליקריוס, שהיה עדיין בישוף סלונה, בחשה מאחורי הקלעים. אחרי רציחתו פלש אודואקר לדלמאטיה, הביס כוח של הגנרל הרומי אובידה והרג את הגנרל ואחרי כן השתלט על דלמאטיה כולה. אחרי הכיבוש מינה אודואקר את גליקריוס לבישוף העיר הגדולה מדיולאנום (מילאנו של היום), מה שחיזק את החשד לברית בין השניים להביא למותו של נפוס. מדיה וקבצים בנושא יוליוס נפוס בוויקישיתוף יוליוס נפוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אל הרינגטון

אלברט "אל" הרינגטון (באנגלית: Albert "Al" Harrington; נולד ב-17 בפברואר 1980 באורנג', ניו ג'רזי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הפורוורד. הרינגטון, המתנשא לגובה 2.06 מטר, שיחק בליגת ה-NBA במשך כ-16 עונות. הרינגטון נולד באורנג' שבניו ג'רזי, ועבר עם משפחתו לרוסל, אשר בניו ג'רזי אף היא, שם שיחק במסגרת קבוצת הכדורסל של תיכון סיינט פטריק. הרינגטון נבחר לשחקן הכדורסל הטוב ביותר לשנת 1998 על ידי העיתון USA Today, וזכה בפרס שחקן השנה של נייסמית'. בשנת 1998, בהיותו בן 18, נבחר הרינגטון בדראפט ה-NBA במקום ה-25 על ידי קבוצת אינדיאנה פייסרס. בעונת הרוקי שלו בפייסרס לא היה דומיננטי, וקלע 2.1 נקודות בממוצע למשחק. עונתו השנייה הייתה טובה יותר מהקודמת, וממוצע הנקודות שלו משחק עלה ל-6.6. בעונתו השלישית הוא המשיך במגמת השיפור. בעונת 2001-2002, עונתו הרביעית של הרינגטון באינדיאנה, הפך הרינגטון לשחקן משמעותי בקבוצה, כשקלע 13.1 נקודות והוסיף 6.3 ריבאונדים בממוצע למשחק, אך לאחר כחצי עונה, נפצע בברך במשחק מול בוסטון סלטיקס, והחמיץ את שארית העונה. בעונתו החמישית בפייסרס שיחק הרינגטון בכל משחקי הקבוצה, ושמר על יכולתו הטובה מהעונה הקודמת. בעונתו השישית באינדיאנה, נבחר הרינגטון במקום השני לתואר השחקן השישי של העונה. ב-15 ביולי 2004 הרינגטון נשלח בטרייד לאטלנטה הוקס תמורה לסטיבן ג'קסון. באטלנטה הפך הרינגטון לראשונה לשחקן חמישייה קבוע, והשיג את ממוצע הנקודות הגבוה ביותר בקריירה שלו עד אז, 17.5 בממוצע, ואת שיא ממוצע הריבאונדים עד כה (7 בממוצע). בעונתו השנייה באטלנטה המשיך במגמת השיפור, וקלע 18.6 נקודות (שיא קריירה שנשבר רק 4 שנים מאוחר יותר) עם 6.9 ריבאונדים בממוצע. אחרי עונת 2005-2006 הפך הרינגטון לשחקן חופשי. הרינגטון חתם בהוקס, ומיד הועבר בטרייד לאינדיאנה פייסרס תמורה לבחירת דראפט בסיבוב הראשון. בקדנציה השנייה שלו באינדיאנה קלע הרינגטון 15.9 נקודות ושבר את שיא הקריירה שלו באחוזים לשלוש. ב-17 בינואר 2007 הרינגטון עבר לגולדן סטייט ווריורס בטרייד יחד עם סטיבן ג'קסון, שארונאס יאסיקביצ'יוס וג'וש פאוול בתמורה לטרוי מרפי, מייק דאנליבי, אייק דיאוגו וקית' מקלוד שעשו את הדרך ההפוכה. עונתו הטובה ביותר בווריורס הייתה הראשונה, בה הוא קלע 17 נקודות בממוצע. בעונתו השנייה יכולתו ירדה, וגם ממוצעיו. בעונה השלישית הוא שיחק חמישה משחקים בלבד, בהם השיג את ממוצע השיא שלו בחטיפות למשחק, 1.4 במשחק. ב-21 בנובמבר 2008 נשלח הרינגטון בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה לג'מאל קרופורד. המעבר הטיב עם הרינגטון, אשר קלע בעונתו הראשונה בקבוצה את ממוצע הנקודות הגבוה בקריירה שלו (20.7), ובנוסף השיג אחוזי שיא מהעונשין, 80.4% בממוצע. בעונתו השנייה ממוצעיו ירדו מעט, אך הוא שמר על יכולת טובה. ב-15 ביולי 2010 חתם הרינגטון על חוזה בדנוור נאגטס. בשל שביתת שחקנים ב-NBA התקיימו בעונת 1998/1999 50 משחקים בלבד בשל שביתת שחקנים ב-NBA התקיימו בעונת 2011/2012 66 משחקים בלבד אל הרינגטון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר ליגת ה-NBA דף השחקן באתר ה-NBA דף השחקן באתר ESPN
בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'

בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' או בקיצור בית הקברות פוניבז' הוא בית קברות יהודי לשומרי שבת, השוכן בדרום בני ברק, סמוך לבית הקברות שומרי שבת הוותיק. עם הקמתו תכנן הרב יוסף שלמה כהנמן, ראש ישיבת פוניבז' ומייסדה, להעלות לקבורה בו את עצמותיהם של הגאון מווילנה והחפץ חיים, אך הרעיון לא התממש. בית הקברות הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי מייסד ישיבת פוניבז', הרב יוסף שלמה כהנמן. נקברו בו נדבנים שתרמו לאחזקת מוסדות פוניבז' וכונו "נציבים". בחלקו הדרום-מזרחי הוקצה מתחם מיוחד לרבני ישיבת פוניבז' ובראשם הרב כהנמן עצמו. הקבר הראשון שנכרה בבית הקברות הוא של הרבנית גוטל שך, רעייתו של ראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך, שהובאה למנוחות בי"ח בשבט תשכ"ט. קברו של הרב שך עצמו הוא היחיד מבין קברי רבני הישיבה הממוקם במתחם עצמאי. הקבר חריג גם במראהו ובגודלו והוא משמש מוקד עלייה לרגל במיוחד בערבי ראש חודש. בין הקבורים בבית הקברות: ראשי ורבני ישיבת פוניבז' לדורותיהם ובכללם הרב יחזקאל לוינשטיין, הרב שמואל רוזובסקי, הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, וכן הרב רפאל ברוך טולדנו, הרב משה שמואל שפירא, והרב גדליה נדל. במתחם בית הקברות מצוי האוהל ובו קבריהם של אדמו"רי חסידות אלכסנדר. בין אישי הציבור הקבורים בבית הקברות, ראשי עיריית בני ברק בעבר משה בגנו ושמואל וינברג. מדיה וקבצים בנושא בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בוויקישיתוף ראש ישיבת פוניביז' יקים בית־עלמין פרטי, דבר, 24 במרץ 1961 נח זבולוני, ארון הגאון מווילנה יובא לארץ, חרות, 24 במאי 1960. ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טיצ'ינו (נהר)

נהר טיצ'ינו (באיטלקית: Ticino; בגרמנית: Tessin; בלטינית: Ticinus) הוא יובל של הנהר פו. מקור הנהר במסיב סנקט גוטהרד בשווייץ והוא זורם דרך אגם מאג'ורה. הטיצ'ינו מצטרף לפו מספר קילומטרים אחרי פאביה. אורכו הוא כ־248 קילומטרים. בשווייץ בנו סכר הידרואלקטרי כדי להפיק ממנו חשמל, בעוד שבאיטליה משמש הנהר בעיקר להשקיה. סמוך לנהר התרחש קרב טיקינוס בו ניצח חניבעל את הצבא הרומי. ערים לאורך הנהר הן: בשווייץ: אירולו, בלינצונה ולוקרנו (על אגם מג'ורה). באיטליה: סטרזה (על אגם מג'ורה), ויג'באנו ופאביה. על שם הנהר קרוי קנטון טיצ'ינו השווייצרי. מדיה וקבצים בנושא טיצ'ינו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיצ'ינו טיצ'ינו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של אירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרשל האץ'

דוקטור מרשל דוידסון האץ' (אנגלית: Marshall Davidson Hatch‏, נולד ב-24 בדצמבר 1932) הוא ביוכימאי אוסטרלי, פיזיולוג צמחים ומדען המחקר הראשי במחלקת תעשיית הצמחים בארגון המחקר המדעי והתעשייתי של חבר העמים הבריטי בקנברה. הוא גם זכה בפרס קלארק, היה חבר באקדמיה האוסטרלית למדעים וחבר בחברה המלכותית. האץ' למד במכללת ניואנגטון (1947-1950) ולמד ביוכימיה באוניברסיטת סידני עם פרדריק רוברט ווטלי. הוא השלים את התואר הראשון שלו במדעים בהצטיינות ב-1954. מ-1955 עד 1959 הוא חקר צמחים בארגון המחקר מדעי והתעשייתי של חבר העמים הבריטי בסידני. הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1959 מאוניברסיטת סידני וקיבל חברות בתוכנית פולברייט ב-1961 ובעזרתה הוא עבד עם פול קארל סטאמפ במחלקת הביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. מ-1961 עד 1966 האץ' עבד כקצין מחקר במרכז מחקר הצמחים ע"ש דייוויד נורת' בחברה לזיקוק סוכר בע"מ בבריסבן עם ק. ט. גלאסזיו. הוא למד בוטניקה באוניברסיטת קווינסלנד ב-1967 וחזר לחברה לזיקוק סוכר בע"מ מ-1968 עד 1969 והיה המנהל של מרכז מחקר הצמחים ע"ש דייוויד נורת'. מ-1970 הוא היה מדען המחקר הראשי במחלקת תעשיית הצמחים בארגון המחקר המדעי והתעשייתי של חבר העמים הבריטי בקנברה. האץ' גילה את נתיב קיבוע פחמן במסלול C4 עם צ'ארלס רוג'ר סלאק והנתיב נקרא גם נתיב האץ'-סלאק של פוטוסינתזה. הוא פרסם יותר מ-200 מאמרים בכתבי עת מדעיים וספרים בתחום הפוטוסינתזה ותחומים אחרים של ביוכימיה בצמחים. לכבוד תרומותיו למדעי הצמחים הוא קיבל את הפרס הבינלאומי לביולוגיה ב-1991 ונהיה חבר במסדר אוסטרליה. מרשל האץ', באתר ResearchGate
אלגארבה

האַלְגָארְבֶה (בפורטוגזית: Algarve) הוא חבל ארץ בדרום פורטוגל, ובו הנקודה הדרום-מערבית ביותר של יבשת אירופה. שמו מגיע מערבית, ופירושו - "המערב". שטחו של האלגארבה 5,412 קמ"ר ולאורכו פזורות 16 רשויות מקומיות שבהן חיים כ-426,400 תושבי קבע. עיר הבירה היא העיר פארו, והחבל חופף למעשה את מחוז פארו. אזור זה הוא בעל חשיבות תיירותית עליונה, חופיו נחשבים מהטובים בעולם וחלק הארי של כלכלתו הוא בקיץ, כשבשיא העונה אוכלוסייתו יותר ממוכפלת. בתי מלון רבים שמים דגש על תיירות גולף ומפתחים מגרשים איכותיים לענף ספורט זה. בנוסף על תיירות, האזור הוא בעל ערך חקלאי ומימיו מספקים דגים ופירות ים, וכמו כן מגדלים בו עצי פרי כחרובים, תאנים ושקדים. פני השטח של האלגארבה מחורצים בגבעות רמות, שאותן חוצים עמקים עשירים. הנקודה הגבוהה ביותר היא ההר פוֹיָה, 902 מ'. אורך החוף הדרומי כ-155 ק"מ, אורכו של החוף המערבי הוא 50 ק"מ, ובין שניהם, בנקודה הדרום-מערבית, נמתח כף סאו ויסנטה שצוקיו האנכיים מתנשאים 75 מטרים מעל מי האוקיינוס האטלנטי. לאורך החופים מצויים כמה איים ואיונים. לגונת רִיָה פוּרְמוֹזָה מהווה שמורת טבע ומוקד עצירה של מאות ציפורים ממינים שונים. קו החוף מנוקד במערות גיר ציוריות, שנגישוֹת בעיקר בסירות. האקלים בחבל מצטיין בטמפרטורות מקסימום שנעות בין 15 מעלות צלזיוס בחורף ו-31 בקיץ, וכמעט לעולם אינן צונחות אל מתחת לאפס בחורפים. מלבד הבירה פארו, נמנות כמה עיירות ובהן הגדולות הן לולה, פורטימאו, אולְיָאו, סילווש, אלבופיירה ולאגוש. שדה התעופה של החבל נמצא במרחק של 4 ק"מ ממערב לעיר פארו. הפיניקים ייסדו נמל מסחר לחוף האלגארבה בערך בשנת 1000 לפני הספירה. אנשי קרתגו הקימו את נמל חניבעל (היום העיירה פורטימאו) כ-450 שנה מאוחר יותר. הרומאים התפשטו בחצי האי האיברי במאה השנייה לפנה"ס, ואתרים ארכאולוגיים רבים מתקופה זו עדיין נמצאים באזור. במאה החמישית לספירה היו אלה הוויזיגותים שתפסו את האזור, והחזיקו בו עד לראשית הפלישה המורית בשנת 711. המורים קראו ללאגוש זָאווַאיה, ולעיר סנטה מריה פַארַאון, היום פארו. העיירה סילְווֶש שימשה בירה תחת שלטון המורים. הכיבוש המורי של איבריה הביא לכך שהאזור נקרא "אל-גארב אל-אנדלוס" (המערב האנדלוסי - כש"אנדלוס" הוא השם הערבי לאיבריה שתחת האסלאם). באמצע המאה ה-12, הודות לשורת מבצעים צבאיים מוצלחים של ממלכת פורטוגל, הסתיימה האחיזה הערבית בחבל. תחת שלטון נוצרי היה "אל-גארב" לממלכת-אלגארבה. אפונסו השלישי, מלך פורטוגל קרא לעצמו "מלך פורטוגל ואלגארבה". המלך אפונסו החמישי בתורו, בעקבות כיבוש שטחים בצפון אפריקה שנתפסו כ"אלגארבה שבחוץ", לאחר 1471, נתכנה "מלך פורטוגל והאלגארבש (צורת הרבים של אלגארבה) כאן ובחוץ", ותואר זה נותר על כנו עד להכרזת הרפובליקה הפורטוגלית הראשונה ב-1910. כמה מהמסעות הימיים שכוננו את האימפריה הפורטוגזית יצאו במאה ה-15 מאזור העיר לאגוש. משלחות התגלית הביאו לעיר תהילה ושפע. המסחר שגשג ולאגוש הייתה ב-1577 לעיר הבירה של פרובינציית אלגארבה, תואר בו החזיקה עד שנה לאחר שנהרסה ברעידת האדמה של 1755. הרעידה, שמרכזה היה בליסבון, גרמה לצונאמי שהחריב בתים ופגע בחלקים ניכרים באלגארבה. הנזק הקיף כמעט את כל העיירות והכפרים שלאורך החוף, מלבד פארו - ששוניות המחסום של לגונת ריה פורמוזה הגנו עליה. ב-1807 נכבש האלגארבה בידי כוחות ספרדיים, אולם שנה אחר כך הפך לחלק הראשון של פורטוגל הכבושה שהשתחרר מהפולש הספרדי, במרד אוליאו. סגרש קרב כף סנט וינסנט טבירה אתר האינטרנט הרשמי של אלגארבה אלגארבה(הקישור אינו פעיל) במגזין "מגלים" יובל ג'וב הרגיל, ‏המקום אליו הדיסקו הולך כדי למות, באתר ‏מאקו‏, 16 ביולי 2014 אלגארבה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סקיפיו

האם התכוונתם ל... פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס – קונסול בשנת 205 לפנה"ס. מנצח המלחמה הפונית השנייה. פובליוס קורנליוס סקיפיו אימיליאנוס – קונסול בשנת 147 לפנה"ס וְ134 לפנה"ס, מחריב קרתגו במלחמה הפונית השלישית. לוקיוס קורנליוס סקיפיו – קונסול בשנת 259 לפנה"ס, קנסור בשנת 258 לפנה"ס; מפקד רומאי במלחמה הפונית הראשונה. לוקיוס קורנליוס סקיפיו אסייתיקוס – קונסול ומפקד הצבא הרומי שכבש את אסיה הקטנה, אחיו של פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס. פובליוס קורנליוס סקיפיו – קונסול בשנת 218 לפנה"ס, מפקד רומאי במלחמה הפונית השנייה. גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה – פוליטיקאי רומאי שפעל בעת המלחמה הפונית הראשונה. גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס – בנו של לוקיוס קורנליוס סקיפיו
איסט לונדון

איסט לונדון (באפריקנס: Oos-Londen; באנגלית: East London; בקוסה: eMonti) היא העיר השישית בגודלה בדרום אפריקה. העיר, שבה כ-480 אלף תושבים, שוכנת בפרובינציית הכף המזרחי, לחופו של האוקיינוס ההודי בדרום-מזרחה של דרום אפריקה, ויחד עם שתי עיירות שכנות שצורפו אליה מוניציפלית בשנת 2000 היא מהווה רשות מקומית בשם באפלו סיטי (Buffalo City), שבה כ-880 אלף נפש. העיר יושבת בין שני נהרות: הבאפלו (Buffalo River) והנָהוּן (Nahoon River), ומהווה את נמל-הנהר היחידי בדרום אפריקה, כמו גם את המרכז העירוני השני בגודלו בפרובינציית הכף המזרחי, לאחר פורט אליזבת. באזור שפך הנהון התגלו עקבות האדם המאובנות העתיקות בעולם, עקבות ילד שהוערכו כבנות 200,000 שנה. בהיסטוריה החדשה יותר היה זה מקום ישיבתם של הקויסאנים (בני שבטי הבושמנים והקויקוי), קרוביהם של הקוסה - כיום אוכלוסיית הרוב בכף המזרחי. אזור איסט לונדון היה מקום המפגש הראשון של הלבנים (שבאו מזרחה) עם השחורים ילידי המקום, מפגש שהמשכו במלחמה טריטוריאלית. מאחז צבאי בריטי, מצודת גְלָמוֹרגן, הוקם על הבאפלו ב-1847, כשתפקידו להבטיח את האספקה לחיילים ולמתיישבים, וסביבו צמחה העיר של ימינו - ראשית בשנת 1873 כשהייתה למועצה מקומית, וב-1914 לעיר. גרעין התיישבות הקבע הראשון שבא לעיר בעקבות התפתחותה היה של גרמנים, ושמות משפחה גרמניים באיסט לונדון, כמו גם שמות עיירות בסביבתה, עודם שכיחים. ב-1935 הושלם מעל הנהר גשר דו-קומתי, היחיד בדרום אפריקה עד היום. ב-1961 נוצרו משני עבריה של העיר בנטוסטנים גדולים - סיסקאי ממערב וטרנסקאי ממזרח. איסט לונדון הלבנה הייתה לאורך שנות האפרטהייד דלילה וכמעט מבודדת. בשנת 2000 אוחדו יחד הערים קינג ויליאמז טאון, בישו ואיסט לונדון, לכדי מועצה מנהלית משותפת תחת השם באפלו סיטי - העיר על נהר הבאפלו. בישו (Bhisho) היא מאז 1994 בירת הכף המזרחי. איסט לונדון שוכנת לחופי האוקיינוס ההודי באקלים סובטרופי שמדורג בין עשרת המתונים ביותר על כדור הארץ. החודש הגשום ביותר הוא נובמבר, עם 110 מ"מ בממוצע. ינואר ופברואר הם החודשים החמים, עם 26 מעלות צלזיוס בממוצע, ויולי הוא החודש הקר, עם 10 מעלות. העיר ממוקמת באותו קו אורך עם יוהנסבורג, במרחק אווירי של 760 ק"מ דרומה. קייפטאון מרוחקת כ-890 ק"מ ממערב, ודרבן 460 ק"מ מצפון-מזרח. פורט אליזבת' נמצאת 240 ק"מ ממערב. תעשיית הרכב היא משענת מהותית ביותר לכלכלת איסט לונדון. חברת דיימלר-קרייזלר, יצרנית מרצדס, מייצאת מכאן מכוניות יוקרה לשוקי העולם. הנמל של העיר טיפל בשנת המסחר 2008/09 ב-333 אוניות במשקל סחורות כולל של קרוב ל-9 מיליון טון. אזור הסְפר הסובב את העיר הוא מהעניים בדרום אפריקה. 83 אחוז מאוכלוסיית באפלו סיטי הם שחורים. 10 אחוז בקירוב הם לבנים, צבעונים מונים כ-6 אחוזים, וההודים פחות מאחוז. שונית הנהון (Nahoon Reef) היא מאתרי הגלישה הפופולריים והטובים בדרום אפריקה, הודות לגליה. מוזיאון איסט לונדון מציג את דג הקולאקנת הפרהיסטורי, שהוגדר בעבר כזן נכחד עד שנתגלה שוחה מול חופי אפריקה במאה העשרים. מדיה וקבצים בנושא איסט לונדון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איסט לונדון תיירות בבאפלו סיטי נמל איסט לונדון איסט לונדון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איסט לונדון במבט מקומי. נתונים מהרשות הסטטיסטית המוניציפלית של דרום אפריקה.
גירוד

גירוד או גֶרֶד (לטינית: Pruritus) הוא פעילות בתאי העצב התחושתיים הגורמת חישה בלתי-נעימה שמעוררת את הדחף לשרוט או לשפשף את העור. גירוד הוא, גם, פעולת שריטת-העור בתגובה לגירוי הנ"ל. הגירוד הוא חוויה גופנית חושית שהמדע מתקשה לסווג. הגם שמובחנות נקודות דמיון רבות בינו לבין כאב, בהיות שניהם חוויות לא-נעימות המועברות במערכת תחושות הגוף, הרי שהם שונים זה מזה בדפוסי התגובה ההתנהגותיים. בעוד שכאב יוצר רפלקס-נסיגה, גירוד, בהיותו פעילות של תאי-עצב שנקודות החיבור שלהם ממוקמות על-פני הגוף, מוביל להחזר בדמות הפעלתו של איבר סמוך (אצל האדם זו לרוב היד) לשם שפשוף האזור המגורה והעלמת העיקצוץ. החזר הגירוד נחקר זה לא כבר בצורה מקיפה במטרה להבין את תפקודן של רשתות עצביות בבעלי חוליות. בשנים האחרונות נוטים החוקרים לראות בגירוד חוש בפני עצמו המועבר בתאי עצב נפרדים מאלו המעבירים כאב. זוהו קולטנים ספציפיים המתמירים חומרים שונים וגורמים לתחושת הגירוד. אחד מהם הוא היסטמין, שמופרש אל הדם על-פי רוב כתגובה אלרגית או דלקתית. חומרים אחרים הגורמים לגירוד מפעילים קולטנים אחרים. אחד הבולטים בקבוצה הוא הכינין, תרופה נגד מלריה, המוכר כגורם לגירוד קשה אופייני ונקשר לקולטנים ממשפחת ה Mrgpr. תאי העצב המבטאים את הקולטנים השונים המופעלים בעת גירוד הם סיבי עצב לא-מבודדים, בדומה לסיבי הכאב. תאי עצב תחושתיים אלה מופעלים על ידי תהליכים שונים המפרישים בעור את החומרים גורמי הגרד. אלו יכולים להיות עקיצות, הפרשות של כינים, או תגובה אלרגית הגורמת להפרשת היסטמין. מגרדי גב הם כלי עזר לגירוד אזורי גוף שהגישה אליהם קשה, בפרט הגב. באירופה של המאות ה-16 עד ה-18 השילוב בין ההגיינה הלקויה המקובלת באותה עת, ההידבקות המתמדת בכינים ואופנת הפאות הגבוהות, המסורבלות והמפודרות הפכו את מגרד הגב והקרקפת לפריט נחוץ ואופנתי. בישראל בתקופת הפלמ"ח ההגיינה הלקויה של מגורי החיילים ומגוון החרקים שאפפו אותם הפכה את הגירוד לאחת מחוויות חיי הצבא, שאף הונצחה בשיר "מגרד לי פה". גרדת דגדוג עקיצה גרבוץ שפשפת עיינה לי, למה מגרד לנו?, באתר ynet, 14 במאי 2014 סטפני סת'רלנד, ‏גירוד: התחושה שמטריפה את הדעת, במדור סיינטיפיק אמריקן של מכון דוידסון, 21 ביולי 2016 נטע סופר צור, למה מגרד לנו ואיך מפסיקים את זה?, באתר הארץ, 16 באפריל 2019 גירוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Stein, P. (2005). Neuronal control of turtle hindlimb motor rhythms. Journal of Comparative Physiology, A Neuroethology Sensory Neural Behavioral Physiology 191: 213-229. Liang Han, Xinzhong Dong, Itch Mechanisms and Circuits, Annual review of biophysics 43, 2014-05-06, עמ' 331–355 doi: 10.1146/annurev-biophys-051013-022826 "מגרד לי פה" מתוך "משפחת הפלמ"ח, ילקוט עלילות וזמר" מאת חיים חפר וחיים גורי. עמ' 60. מילות השיר "מגרד לי פה" והאזנה לו, באתר זמרשת