laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גיבון לבן-לחיים דרומי

גיבון לבן-לחיים דרומי (שם מדעי: Nomascus siki) הוא מין בסוג גיבון מצויץ, השייך למשפחת הגיבונים. משקלו נע בין 5–8 ק"ג אורך הגוף כולל הראש 45–64 ס"מ. צבע פרוות הזכרים שחורה עם לחיים לבנות, בעוד שלנקבות פרווה צהובה/זהובה עם כתמים כהים באברי המין ובפטמות ובקצות כפות הגפיים. המין נולד כשצבע פרוותו לבן/צהבהב אך עד גיל שנה מתכהת ונעשית שחורה. פרוות הזכרים נשארת שחורה ואילו הנקבות חוזרות לפרווה זהובה עם הבגרות המינית. לעיתים הנקבה גדולה במעט מהזכר. השיער צפוף על העור, 2000 שערות בסמ"ר, כדי למנוע חדירת מים ולחות שתקרר את גוף הגיבון ביערות הגשם. הזכרים של מין זה מזכירים את הזכרים במין גיבון לבן-לחיים צפוני. למין שק גרון חיצוני קטן (לא כמו הסיאמנג) המשמש כתיבת תהודה להגברת קולו. המין מונוגמי. הזוג וצאצאיו שומרים על הטריטוריה. המין מגיע לבגרות מינית בגיל 8 שנים. תקופת הייחום אורכת כ-28 יום בדומה לאדם, אין שינויי צורה אך איבר המין משנה צבעו. אין קשר עונתי לבחירת העיתוי לילודה. הזכרים יוזמים את ההזדווגות יותר מהנקבות, אך ההזדווגות מותנית בהסכמת הנקבה, ובסמנה לזכר על ידי "השתחוות" לעברו שהיא מוכנה. צאצא יחיד נולד כל 2–3 שנים, לאחר תקופת הריון של 7–8 חודשים. הנקבה מינקת את הצאצא הנולד במשך שנתיים, שהזכר וצאצא בוגר מסייעים בהגנה עליו ובחינוכו. עיקר תנועתו של הגיבון, 90% מהיממה, היא ברכיאלית - התקדמות על ידי התנדנדות בין ענפי העצים. בנדנוד אחד הוא עובר מרחק של 3 מטרים וכ-850 מטרים ביום אחד. בשעת הליכתם על הקרקע, הם מרימים את ידיהם מעל הראש, כדי לאזן את הגוף, אולם הליכתם על הקרקע נעשית לעיתים רחוקות ולמרחקים קצרים. בשעת האכילה, המין נצפה מטפס. המין אינו שוחה ונמנע מהתקרבות למקווי מים. הגיבונים מגנים על נחלתם בחריפות מפני פולשים, על ידי השמעת קולות עזים וכן ברדיפה אחר פולשים. קולותיהם משמשים אף לתקשורת בין בני הזוג ולמטרת חיזוק הקשר, ונעשים על ידי הזכר והנקבה גם יחד. לעיתים נאספות משפחות יחדיו כדי ללקט מזון יחדיו, לנוח בצוותא ולהשתתף במלאכת ניקוי הגוף. תוחלת החיים היא כ-28 שנים. עיקר התזונה של המין היא פירות הנמצאים בצמרות העצים הטרופיים, בעיקר פירות עשירים בסוכר כתאנים. המין נצפה אוכל גם עלים ופרחים. תזונה המתבססת כמעט רק על פירות היא בעייתית, בשל עונתיות הפירות וכן תפוצתם הנמוכה בתוך היער. על כן צורת התניידות הגיבונים, עוזרת לו לנוע בין אזורי המזון במהירות. גיבון לבן-לחיים דרומי שוכן ביערות הטרופיים וביערות העד בצפון וייטנאם ובדרום האי היינן שבסין, וכן מס' פרטים בלאוס. למין ערך חינוכי ותרבותי עבור האדם, גם בשל דמיונו הגנטי לאדם וגם בשל אצילות תנועותיו, ההופכות אותו למיצג מבוקש בגני חיות. לעיתים ניצוד המין או נתפסים גוריו ומוחזקים כחיות שעשועים - בעיקר בארצות המוצא. בסין נחשב בשר הגיבון למעדן, ועצמותיו נחשבים כתרופה עממית לראומטיזם. במדינות המקור, מתקיימות תוכניות לשימור המין שנוכחתו הדלדלה בעקבות בירוא היערות והמלחמות שעבר האזור. כיום נמצא המין בסכנת הכחדה מיידית. עד לשנת 2000 היה נחשב גיבון לבן-לחיים דרומי כתת-מין של גיבון לבן-לחיים צפוני, אך כעת מוגדר כמין נפרד. בעבר השתייכו שניהם בטעות למין גיבון צהוב-לחיים (N. gabriellae) עד שמחקרים הראו שמדובר במינים שונים בהופעתם החיצונית וכן בהתנהגותם ובקולם. מדיה וקבצים בנושא גיבון לבן-לחיים דרומי בוויקישיתוף גיבון לבן-לחיים דרומי, באתר ITIS (באנגלית) גיבון לבן-לחיים דרומי, באתר NCBI (באנגלית) גיבון לבן-לחיים דרומי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גיבון לבן-לחיים דרומי, באתר GBIF (באנגלית) גיבון לבן-לחיים דרומי באתר IUCN (באנגלית) גיבון לבן-לחיים דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN
דוב ברגמן

דוב ברגמן (שם מדעי: Ursus arctos piscator) ככל הנראה תת-מין נכחד של המין דוב חום שהתקיים באזור קמצ'טקה. הדוב התגלה על ידי הזואולוג השוודי סטן ברגמן (Sten Bergman) בשנת 1920. ברגמאן הבדיל בין תת-מין של דוב זה לשאר הדובים החומים המקומיים שחיו בקמצ'טקה לאחר שגילה שפרוותו של דוב ברגמן וטביעת רגלו שונה מן פרוותם של דובים אלו. דוב זה היה דוב גדול ממדים ביחס לשאר הדובים המקומיים. הדיווח האחרון על הימצאותו של דוב זה היה בשנת 1936 על ידי סטן ברגמן. חרף מיעוט הדיווחים אודות התקיימותו של תת-מין זה, תרים במהלך השנים קריפטוזאולוגים רבים אחר דוב זה במטרה לגלותו מחדש. הקריפטוזואולוג אנדרו גייבל הציע כי היעדר התצפיות אחר הדוב במחצית השנייה של המאה העשרים נבע בין היתר מסגירת אזורים בקמצ'טקה לציבור במסגרת המלחמה הקרה, מהלך שעשוי היה לשפר את סיכויי ההישרדות של הדוב. http://www.cryptozoology.com/cryptids/godbear.php
דיוקן האפיפיור יוליוס השני

דיוקן האפיפיור יוליוס השני (באנגלית: Portrait of Pope Julius II) הוא שמם של שלושה ציורי דיוקן של האפיפיור יוליוס השני. הידוע שבהם, וככל הנראה המקור של השלושה, הוא הדיוקן המוצג בגלריה הלאומית בלונדון שבממלכה המאוחדת. ציור זה הוא ככל הנראה מעשה ידי הצייר רפאל. דיוקן נוסף נמצא בגלריה אופיצי, והשלישי בפאלאצו פיטי, שניהם בפירנצה שבאיטליה. ככל הנראה, היצירה המוצגת בגלריה אופיצי היא מעשה ידי אמנים שעבדו תחת רפאל, ואילו היצירה בפאלאצו פיטי היא מעשה ידי טיציאן. האפיפיור יוליוס השני הזמין את היצירה, והעניק אותה לכנסיית סנטה מריה דל פופולו שברומא, בה הוצגה היצירה לאחר מותו. בשנת 1591 לקח אותה הקרדינל פאולו אמיליו ספונדראטי, אחיינו של יוליוס השני, ומכר אותה לקרדינל שפיונה בורגזה. היצירה הייתה חלק מאוסף בורגזה, ובשנת 1823 עברה לאוסף אנגרשטיין. בשנת 1824 נרכשה היצירה על ידי הגלריה הלאומית של הממלכה המאוחדת. ביצירה מתואר האפיפיור כשהוא יושב, לבוש לבן, ועל כתפיו גלימת קטיפה אדומה. פרוות החולד בבטנת הקטיפה האדומה מעידה על עושר רב. עושר זה בא לידי ביטוי גם באמצעות תכשיטיו הייחודיים, המשובצים באבני יהלומים ואמרלד. לטבעות יש תפקיד רוחני בהקשר זה, שכן המאמינים כורעים ברך ונושקים לטבעת האפיפיור בעת טקסים, כגון טקס המיסה. צבעי האבנים סימבוליים. הצבע הירוק מסמל תקווה, הצבע הלבן מסמל טוהר, והצבע האדום מסמל חסד. ככל הנראה, האפיפיור ביקש להיקבר עם טבעותיו טרם מותו. מאחורי האפיפיור וילון ירוק המעניק ניגוד ליתר צבעי התמונה. על אף גילו המתקדם של האפיפיור ניתן לראות שהוא במלוא כוחו. בהתאם לזקנו של האפיפיור ניתן לתארך את היצירה - ככל הנראה התמונה צוירה לאחר שנת 1511, מאחר שבשנה זו החל האפיפיור לגדל זקן לאות אבל על כך שהעיר בולוניה נכבשה ממנו. האפיפיור גילח את הזקן במרץ 1512 והתמונה צוירה זמן קצר קודם לכן. האפיפיור ישוב על כיסא עשוי עץ, שבמשענתו שני בלוטים מגולפים, המסמלים את שלט הגבורים של האפיפיור. הבלוטים הם פירותיו של עץ האלון. המילה Rovera באיטלקית משמעה "אלון". לפיכך, הבלוטים מסמלים את השתייכותו של יוליוס השני למשפחת דה לה רוברה. האפיפיור אוחז במטפחת בידו. ככל הנראה, הפרט מתקשר למטפחת שאוחז הכומר בידו בעת כיסוי הלחם ובעת טקסים אחרים. בנוסף, המטפחת היוותה סמל סטטוס. קיסרים רבים תוארו בדיוקנם כאשר הם אוחזים במטפחת בידם הימנית. עד ציור זה נהוג היה לצייר את דיוקנאות האפיפיור כשהם יישובים כשחזיתם אל הצייר, או כשהם כורעים על ברכיהם והצייר נמצא לימינם (מבט צדי על האפיפיור). ציור זה היה חדשני בכך שהאפיפיור יושב בזווית אלכסונית אל הצייר ונראה שקוע במחשבות. ציור זה השפיע על ציירים רבים, וניתן לראות את השפעתו על יצירותיהם של סבסטיאנו דל פיומבו ודייגו ולאסקס. מדיה וקבצים בנושא דיוקן האפיפיור יוליוס השני בוויקישיתוף תיאור היצירה
פגוש את העיתונות

פגוש את העיתונות (באנגלית: Meet the Press) היא תוכנית חדשות וראיונות המופקת על ידי רשת הטלוויזיה האמריקאית NBC. התוכנית החלה את שידוריה ב-1945 כתוכנית רדיו בהפקת מרתה ראונטרי ולורנס ספיבאק ונקראה "אמריקן מרקורי מציגים: פגוש את העיתונות" (באנגלית: American Mercury Presents: Meet the Press). לאחר כשנתיים עשתה התוכנית הסבה למדיום הטלוויזיה, ושודרה לראשונה ב-6 בנובמבר 1947, מה שהופך אותה לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית הוותיקה ביותר שעדיין משודרת. בכל תוכנית מתארח אורח שעוסק בנושא שעל סדר היום הציבורי, לרוב מתחום הפוליטיקה, הכלכלה, או מדיניות חוץ, אך לעיתים גם מתחומי הבידור והדת. התוכנית משודרת בכל יום ראשון בבוקר. המנחה הראשונה של 'פגוש את העיתונות' הייתה מרתה ראונטרי. השינוי הגדול ביותר שעברה התוכנית נעשה בעידן טים ראסרט, שהגיש אותה לפרק הזמן הארוך בתולדותיה - 17 שנים. תחת הגשתו, הוארכה התוכנית לשעה במקום 30 דקות, והפורמט השתנה גם הוא - מתוכנית המורכבת מפאנל של מראיינים, היא הפכה לתוכנית עם מראיין אחד קבוע, והדיונים הקבוצתיים הפכו לראיונות אישיים ונוקבים. הנשיא הראשון שהופיע בתוכנית היה ג'ון פיצג'רלד קנדי, ומאז הופיע בה כל אחד מנשיאי ארצות הברית. הנתון תקף גם לגבי סגני הנשיא, שהתארחו כולם בתוכנית מאז עשה זאת אלבן בארקלי ב-1952. התוכנית ידועה גם בראיונותיה עם מדינאים זרים מפורסמים, כפידל קסטרו, מיכאיל גורבצ'וב וטוני בלייר. גם ארבעה ראשי ממשלה ישראלים הופיעו בה: דוד בן-גוריון, גולדה מאיר, יצחק רבין, ובנימין נתניהו. האורח הראשון שהופיע בתוכנית היה ג'יימס פארלי, שהיה מנהל שירות הדואר של ארצות הברית, ואילו האורחת הראשונה, המרגלת אליזבת' בנטלי, הופיעה רק כעבור שנה ב-12 בספטמבר 1948. מדיה וקבצים בנושא פגוש את העיתונות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פגוש את העיתונות פגוש את העיתונות, ברשת החברתית פייסבוק פגוש את העיתונות, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "פגוש את העיתונות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פגוש את העיתונות", באתר Hulu סדרות (באנגלית) אודות "פגוש את העיתונות", מתוך אתר msnbc (אנגלית) עובדות טריוויה על התוכנית, מתוך אתר msnbc (אנגלית) תשדיר פרסומת ארוך לתוכנית הכולל הרבה קטעי ראיונות קצרים מעברה, כולל זה עם גולדה מאיר. מנחה התשדיר הוא טים ראסרט, במלוא 60 שנה לשידורי התוכנית. מתוך אתר msnbc (אנגלית) "אמריקן מרקורי" (ראו הערך באנגלית) היה מגזין אותו רכש ספיבאק ב-1944 = ריאיון עם בנימין נתניהו בתוכנית "פגוש את העיתונות" במהלך מבצע "צוק איתן", ‏27.07.14
ALOHA

האם התכוונתם ל... פרוטוקול ALOHA אלוהה – ברכת שלום בהוואי
יוסף בן-פורת (ניצב)

יוסף בן-פורת (מידז'ירלצקי; 24 בינואר 1906‏ – 10 במרץ 1993) היה ממייסדי משטרת ישראל וחבר מטה המשטרה בדרגת ניצב, ומנכ"ל משרד המשטרה. ממייסדי קיבוץ עין שמר. בן-פורת נולד בלודז' שבפולין בשם יוסף מידז'ירלצקי, בן למשפחה מרובת ילדים. אביו היה בעל דוכן לעיתונות וכרטיסי לוטו. בנעוריו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" והיה מראשי התנועה בעירו לודז'. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל. היה בין מייסדי קיבוץ עין שמר וחבר הקיבוץ. באותן שנים הוא הצטרף לארגון "ההגנה". כחבר "ההגנה" מילא בן-פורת תפקידים שונים, בהן מפקד גוש הרצליה (1938–1940) ומפקד מחוז חיפה (1947). בשנים 1938–1940 שירת בן-פורת גם כנוטר במסגרת משטרת המנדט. עם קום המדינה ביקש יעקב דורי מבן-פורת להצטרף למטה הארצי של משטרת ישראל ולסייע בהקמתה. שימש ראש אגף מנהלה. ב-1950 השתחרר ומונה למנכ"ל שחם. בהמשך חזר לשירות במשטרה, שימש עוזר למפכ"ל המשטרה, משנת 1959 בדרגת ניצב, והיה אב בית הדין המשמעתי. בשנת 1968 הושאל למשרד המשטרה, ושימש מנכ"ל המשרד עד 1975. היה נשוי לרחל (ספירו), שעלתה יחד עמו ארצה בשנת 1925, ואב לשלושה: עמוס בן-פורת (שהיה הילד השלישי למניין ילדי קיבוץ עין-שמר, שירת בפלמ"ח ונהרג בקרב על צפת בתש"ח, מלחמת השחרור), גיורא בן-פורת (ארכיטקט) וורדה בן-פורת. מחסום לתוהו: שנים מכריעות בתולדות משטרת ישראל, תל אביב: משרד הביטחון, תשמ"ח 1988. כברת דרך, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ם 1980. דוד תדהר (עורך), "יוסף בן-פורת", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5194 'Ben-Porat, Joseph,' in: The Near and Middle East who's who, vol 2, 1949, p. 40. יוסף בן-פורת (ניצב) באתר חברה קדישא ת"א–יפו. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בנימין גלעד

בנימין גלעד (17 בספטמבר 1924 – 12 באפריל 2003, י' בניסן ה'תשס"ג) היה ניצב במשטרת ישראל. גלעד נולד בפולין ועבר בה את מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה הוא עלה ב-1946 לארץ ישראל במסגרת ההעפלה, אך נעצר והועבר למחנות המעצר בקפריסין. בשנת 1947 התאפשרה עלייתו ועם פרוץ מלחמת העצמאות הוא התנדב לשורות הפלמ"ח ולחם באזור ירושלים. בספטמבר 1949 התגייס גלעד למשטרת ישראל. במהלך 32 שנות שירותו במשטרה מילא גלעד תפקידי פיקוד ומטה רבים. תפקידו הראשון היה כמפקד תחנת המשטרה במגידו. בין השנים 1951–1973 הוא היה בין מייסדי משמר הגבול ושירת בו כמפקד פלוגה וכקצין יישובים ומתקנים ארצי. לאחר מכן הוא הועבר חזרה למשטרה ומונה למפקד הראשון של מרחב השרון שהוקם באותה שנה (1973). בשנת 1975 הועבר גלעד לשמש סגן מפקד מחוז דרום ובשנת 1978 הוענקה לו דרגת ניצב, עם מינויו לראש אגף המנהלה. בשנים 1980–1981 כיהן גלעד כראש היחידה לתפקידים מיוחדים במשרד הפנים. לאחר מכן הוא פרש מהמשטרה ובשנותיו בגמלאות היה בין מייסדי מועדון רבי הניצבים והניצבים ומונה למנכ"ל חברת קרנות השוטרים. אתר "Billiongraves"
בול תמים

בבולאות, בול תמים (באנגלית: Mint stamp) הוא בול דואר שמעולם לא נעשה בו שימוש לשליחת דואר ולכן מעולם לא בוטל. המשמעות היא שבול כזה יכול להילקח מאוסף הבולים הישר לשימוש בדואר בהנחה שרשות הדואר אשר הנפיקה את הבול עדיין קיימת ועדיין מאשרת את תקפותו של הבול. לרוב אין זה צעד הגיוני מבחינה כלכלית שכן המחירים שהיו תקפים לפני חצי מאה כבר אינם תקפים היום. אספנים וסוחרים אחדים משתמשים במונח "תמים" עבור בולים שמעולם לא ניתלו באמצעות מדבק או כאלה שמעולם לא השתמשו בשכבת הדבק בצד האחורי שלהם. המונח תמים מחמיר יותר מהמונח "לא היה בשימוש" שמתייחס לבולים אשר להם סימני מדבק בחלקם האחורי או ששכבת הדבק האחורית חסרה. רק בולי תמים שמעולם לא נתלו באלבום באמצעות מדבק
לנדשטול

לנדשטול (בגרמנית: Landstuhl, נהגה לָנדשְטוּל) היא רשות מקומית קטנה במחוז קייזרסלאוטרן במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה אשר מונה כ-9,000 נפש. בסמוך ללנדשטול נמצאים בית החולים הצבאי האמריקאי לנדשטול ובסיס חיל האוויר האמריקאי רמשטיין. מדיה וקבצים בנושא לנדשטול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לנדשטול (בגרמנית) לנדשטוהל (גרמניה), דף שער בספרייה הלאומית תצלומים מלנדשטול, PBASE ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'וק

האם התכוונתם ל... תיקן (נקרא בעגה "ג'וק") - חרק מסדרת התיקנאים שבב מחשב – התקן אלקטרוני מורכב ג'וק - כינוי סלנג למטבע של שקל חדש אחד ניסאן ג'וק – דגם מכונית מיני-SUV של חברת ניסאן מוטורס
סיטוס אינברסוס

סיטוס אינברסוס (בלטינית: Situs inversus, לפי מילון מונחי האקדמיה ללשון העברית: חִלְּפוּת אֵיבָרִים) היא הפרעה מולדת שבה האיברים הפנימיים בגוף נמצאים בסדר הפוך מהמיקום הרגיל שלהם. הסדר הרגיל של האיברים שאיתו נולדים רוב בני האדם נקרא בשפה מדעית "Situs solitus". שכיחות התופעה היא פחות מאדם אחד ל-10,000. ההפרעה אינה גורמת בדרך כלל לסיבוכים רפואיים כלשהם. ההפרעה משפיעה על כל האיברים בתוך בית החזה והבטן. ברוב המקרים האיברים ממוקמים באופן הפוך במישור הסגיטלי (החיצי) של גוף האדם (מישור דמיוני החוצה את גוף האדם לשניים). הלב ממוקם בצד ימין של בית החזה, הקיבה והטחול נמצאים בצד ימין של הבטן, ובעוד שהכבד וכיס המרה נמצאים בצד שמאל. הריאה השמאלית מחולקת לשלוש אונות והריאה הימנית מחולקת לשתי אונות (בניגוד למצב הרגיל). כלי הדם, העצבים, נימי הלימפה והמעיים הפוכים אף הם. סיטוס אינברסוס היא לרוב הפרעה תורשתית רצסיבית, אולם היא יכולה לעבור באופן רצסיבי בתאחיזה לכרומוזום X או להיווצר אצל תאומי ראי. לרוב אנשים בעלי סיטוס אינברסוס יכולים לחיות חיים שגרתיים ובריאים, ללא סיבוכים רפואיים עקב מצבם הייחודי. אולם, אצל 5 עד 10 אחוזים מבעלי ההפרעה, מתלווה אל סיטוס אינברסוס גם מום לב מולד. מדיה וקבצים בנושא סיטוס אינברסוס בוויקישיתוף סיטוס אינוורסוס: ב"איכילוב" ביצעו ניתוח במטופל עם היפוך איברים, באתר DoctorsOnly‏, 19 באוגוסט 2024 הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אלברטופוליס

אלברטופוליס (באנגלית: Albertopolis) הוא כינויו של אזור בדרום קנזינגטון בלונדון בירת הממלכה המאוחדת. אזור זה משתרע בין דרך קרומוול ואזור "קנזינגטון גור" (Kensington Gore). האזור כולל מספר רב של מוזיאונים ומרכזי תרבות, ובהם: המוזיאון להיסטוריה של הטבע הכולל כיום גם את המוזיאון לגאולוגיה; האלברט הול; הקולג' המלכותי לאמנות; הקולג' המלכותי למוזיקה; החברה הגאוגרפית המלכותית; אימפריאל קולג'; מוזיאון המדע; מוזיאון ויקטוריה ואלברט; אנדרטת אלברט. בעבר פעלו באזור גם המוסדות הבאים: בית הספר המלכותי לאדריכלות ימית (בין השנים 1864–1873; בית הספר המלכותי לתפירה (בין השנים 1903–1987); בית הספר המלכותי לעוגבנים (בין השנים 1904–1991). אזור אלברטופוליס נרכש על ידי הועדה המלכותית לתערוכה של 1851 באמצעות רווחים שנותרו מהפעלת התערוכה הגדולה של 1851 שנערכה בהייד פארק הסמוך. הוועדה תכננה את הבנייה ואזור וקראה לכביש הראשי החוצה את האזור מצפון לדרום, על שמה של התערוכה - דרך התערוכות. בראש הוועדה פעל הנסיך אלברט בעלה של המלכה ויקטוריה - והאזור החל להיות מכונה "אלברטופוליס" - "עירו של אלברט" - הן כסטירה על פעילותו של הנסיך ולחלופין כאות הוקרה על פעילותו. לאחר מותו של הנסיך פסק השימוש בכינוי והוא נקרא "מרכז דרום קנזינגטון". בשנות ה-60 של המאה ה-20 שבו להשתמש בשם זה - בעיקר בדיונים בדבר שימור אופיו של האזור והבנייה הוויקטוריאנית בו. דרך התערוכות היא הציר המרכזי החוצה את האזור מצפון לדרום. מצפון לדרך ממוקמת אנדרטת אלברט בגני קנזינגטון ולמולה האלברט הול - אולם האירועים המנציח אף הוא את זכרו של הנסיך. לאורכו של ציר זה ממוקמים המוזיאונים של האזור. פ. שפרד (עורך), סקר של אזור לונדון: אזור דרום קנזינגטון, 1975. תיאור אזור אלברטופוליס באתר מוזיאון ויקטוריה ואלברט הוועדה המלכותית לתערוכה של 1851
טומאש הובוצ'ן

טומאש הובוצ'ן (בסלובקית: Tomáš Hubočan; נולד ב-17 בספטמבר 1985) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת בלם בנבחרת סלובקיה ובקבוצת הכדורגל קרמיוטיסה. טומאש הובוצ'ן, המכונה "הובו", התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קבוצת הצמרת של הליגה הסלובקית מ.ש.ק. ז'ילינה. בשנת 2004 הוא עבר לשחק בקבוצת הבוגרים של המועדון, עמה זכה באליפות הליגה בעונת 2006/07. ב-11 בפברואר 2008 הועבר הובוצ'ן לקבוצה הרוסית זניט סנקט פטרבורג תמורת סכום של 3.8 מיליון אירו, הסכום הגבוה ביותר ששולם אי פעם למועדון סלובקי תמורת שחקן. בקיץ 2014 עבר לדינמו מוסקבה. ב-8 ביולי 2016 חתם לשלוש שנים במרסיי הצרפתית. ב-7 בספטמבר 2018 הושאל לטרבזונספור הטורקית לעונה אחת. ב-4 בספטמבר 2019 חתם באומוניה ניקוסיה הקפריסאית. מדיה וקבצים בנושא טומאש הובוצ'ן בוויקישיתוף טומאש הובוצ'ן, באתר Transfermarkt טומאש הובוצ'ן, באתר Soccerway טומאש הובוצ'ן, באתר WorldFootball.net טומאש הובוצ'ן, באתר National Football Teams טומאש הובוצ'ן, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גיבורי הדגל

גיבורי הדגל (באנגלית: Flags of Our Fathers) הוא סרט קולנוע מ-שנת 2006 אשר בוים על ידי קלינט איסטווד ועוסק בחיילים שהניפו את דגל ארצות הברית על פסגת הר סוריבאצ'י לאחר כיבושו בקרב איוו ג'ימה. הסרט מבוסס על ספרם של ג'יימס בראדלי ורון פאוורס הנושא את אותו השם, ואחד משני הסרטים שביים והפיק איסטווד המתארים את קרב איוו ג'ימה משתי נקודות המבט של הצדדים שלחמו בו. "גיבורי הדגל" עוסק בצד האמריקאי של הקרב ואילו "מכתבים מאיוו ג'ימה" עוסק בנקודת המבט היפנית. הסרט מספר את סיפורם של שישה חיילים שהניפו את הדגל באיוו ג'ימה וצולמו בתצלום מפורסם על ידי ג'ו רוזנטל. שלושה מהחיילים נהרגים במהלך הקרבות, אך שלושה מהם שורדים - ג'ון בראדלי, רני גאגנון ואיירה הייז (מגולמים על ידי ראיין פיליפה, ג'סי ברדפורד ואדם ביץ' בהתאמה). השלושה מוחזרים לארצות הברית כדי לשמש כ'סמלים' של מסע תרומות, שמטרתו העלאת המורל של הציבור ושכנועו לקנות איגרות חוב כדי לממן את הוצאות המלחמה. הסרט עוסק בשאלה "מיהו גיבור?", כששלושת החיילים הניצולים מתויגים כגיבורים על אף שהם אינם חשים כך, ושבמציאות הם סובלים מהזיכרונות הקשים מהקרב. בסרט סצנות מלחמה רבות, בהן משולבים אפקטים מיוחדים רבים של פיצוצים ויריות. מלבד הקטעים שמתרחשים בעבר, הסרט גם כולל קטעים מההווה, בהם נראים יחסיהם של ג'יימס בראדלי (מגולם על ידי תומאס מקארתי) ואביו, ג'ון בראדלי, שהיה אחד ממניפי הדגל ששרדו. בסרט גם נראים קטעי ראיונות שערך ג'יימס בראדלי עם חבריו של אביו בעת התהליך שעבר כדי לכתוב את ספרו. באופן כללי, הסרט נע בשלושה מישורי עלילה מקבילים: הראשון הוא סיפור הקרב, השני הוא סיפור מסע התרומות והשלישי הוא ראיונותיו של ג'יימס בראדלי עם חבריו של אביו. הסרט מתאר מאורעות שקרו במציאות, כמו הנפת הדגל ומסע התרומות. שמות החיילים, תווי פניהם ולעיתים גם אופיים (כמו במקרה של איירה הייז) מציאותיים גם כן. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-20 באוקטובר 2006, ואילו לישראל הוא הגיע ב-8 בפברואר 2007. הוא הופק בתקציב של 55 מיליון דולר, והכנסותיו ברוטו הגיעו לכ-65 מיליון דולר. איסטווד היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על בימוי הסרט, שזכה גם בשתי מועמדויות לפרס אוסקר, לקול הטוב ביותר ולעריכת הקול. אולם בכל אספקט, "גיבורי הדגל" זכה להצלחה פחותה מזו של "מכתבים מאיוו ג'ימה", שהכניס יותר בקופות, וכן זכה ביותר פרסים. אתר האינטרנט הרשמי של גיבורי הדגל (באנגלית) "גיבורי הדגל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "גיבורי הדגל", באתר נטפליקס "גיבורי הדגל", באתר AllMovie (באנגלית) "גיבורי הדגל", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "גיבורי הדגל", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "גיבורי הדגל", באתר Metacritic (באנגלית) "גיבורי הדגל", באתר אידיבי "גיבורי הדגל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "גיבורי הדגל", ביקורת על הסרט באתר "עין הדג" רותם דנון‏, בלתי מונף, באתר וואלה, 9 בפברואר 2007 אורי קליין, קינה על האובדן, באתר הארץ, 12 בפברואר 2007
קואיצ'י טוהיי

קוֹאִיצִ'י טוׂהֵיי (藤平光一, Tōhei Kōichi;‏ 20 בינואר 1920 – 19 במאי 2011) היה אייקידוקא בעל דרגת דאן עשר, הדרגה הגבוהה ביותר באייקידו. בשל שליטתו בשפה האנגלית הוא נחשב לאדם שיבא את האייקידו לעולם המערבי. טוהיי הוא גם המקים של חברת הקי וסגנון האייקידו שין שין אייקידו (מילולית אייקידו עם גוף ונפש מאוחדים). טוהיי נולד בטוקיו בשנת 1920, הוא היה ילד חולני וחלש, ולכן אביו שלח אותו כנער ללמוד ג'ודו. אמנם אימוני הג'ודו חיזקו את גופו, אך כשהחל ללמוד לקראת הקולג' הוא חלה בדלקת קרום הריאה והחל לסבול מכאבי חזה קשים ונאלץ לקחת חופשה של שנה. כדי לא להחזיר את גופו למצב החלוש בו היה קודם לכן, טוהיי החל לעסוק במדיטציה ובתרגילי מיסוגי. במקביל הוא הצטיין בפן הרוחני של הג'ודו, ולמד את התאוריה של הנפש והמח בהקשר של אמנויות לחימה. לאחר שהוא התאושש ממחלתו לחלוטין, הוא הסיק שאימוני התודעה שלו הם שריפאו אותו, והוא החל לעסוק בקיאצו, שיטה שבה לוחצים על נקודות בגוף של המטופל ובכך מאריכים את הקי שלו. טוהיי מגדיר את השיטה כדרך לתת למטופל לרפא את עצמו. לאחר המאבק בדלקת קרום הריאה, טוהיי שב לאימוני הג'ודו, אך אלה לא סיפקו אותו. הוא רצה אימונים שאינם רק פיזיים, והוא חש שבג'ודו הוא לא יוכל לקבל את זה, עם זאת הוא המשיך להתאמן. בשנת 1940 כשהיה בן 19, המליץ לו המאמן שלו ללכת לפגוש את מוריהי אואשיבה, מייסד האייקידו. בתקופה הזו למרות שאואשיבה עוד לא הכריז על האייקידו כאמנות חדשה, היה ברור שהוא עוסק בדבר שונה מכל שאר אמני הלחימה. על פי עדותו של טוהיי, כשרק הגיע לדוג'ו והחל ללמוד אצל המורים שהיו תלמידיו של אואשיבה הוא לא השתכנע שאייקידו היא האמנות בשבילו. אך כשאואשיבה עלה למזרן והחל להדגים את הטכניקות על המורים הוא החל להשתכנע. לטענתו הוא הבין את הכח של האייקידו רק לאחר שאואשיבה ביקש ממנו לנסות ללפות אותו וטוהיי לא הצליח אפילו לתפוס את המורה. מאותו רגע החל טוהיי ללמוד אייקידו, לצד כך שהמשיך לעסוק בדיטציה ומיסוגי. לאחר חצי שנה שבה למד עם אואשיבה, הוא נשלח ללמד אייקידו באקדמיה המשטרתית. זה היה לפני שקיבל כל דירוג שהוא באייקידו, לבסוף בזמן שירותו הצבאי אואשיבה העניק לו דאן חמש. בשנת 1942 טוהיי גויס לצבא היפני והוצב בסין כמפקד יחידה. טוהיי התייחס לחייליו יפה, וכן (יחסית לקציני אחרים בכוח הכיבוש) לאסירים הסינים. בשנת 1953 טוהיי נשלח להוואי ללמד שם אייקידו. כעבור זמן מה הוואי הפכה למרכז האמריקאי של אייקידו, ובכלל מרכז עולמי גדול מאוד. שם טוהיי ייסד את השיטה שלו. הוא קיבל מאואשיבה דרגת דאן עשר, הדרגה הגבוהה ביותר באייקידו בשנת 1969, לאחר שסירב לאותה ההצעה כמה שנים קודם לכן. במשך השנים טוהיי פיתח שיטה ייחודית לאייקידו ששמה דגש גדול יותר על עבודה עם הקי ופחות על טכניקות. טוהיי גם כתב הגות רבה בנושאים של הפילוסופיה של האייקידו וארבעת העקרונות שלו, שהם: נקודת המרכז, הזרמת הקי, רגיעה בשליטה ושמירה על משקל כלפי מטה, משמשים זרמים שונים של האייקידו דוגמת הסיידוקאן. Kōichi Tōhei
מרכוס בראון

מרכוס ג'יימס בראון (באנגלית: Marcus James Brown; נולד ב-3 באפריל 1974 בווסט ממפיס, ארקנסו) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הקלע. לאחר 4 עונות בהן שיחק עבור נבחרת הכדורסל של אוניברסיטת מוריי סטייט מקנטקי, נבחר בראון בסיבוב השני של דראפט 1996 על ידי הפורטלנד טרייל בלייזרס מה-NBA. בראון שותף בעונתו הראשונה ב-21 משחקים בלבד, בהם קלע בממוצע 3.9 נקודות בפחות מ-9 דקות למשחק. בעונתו השנייה חתם בונקובר גריזליס אך לא שותף באף משחק ושוחרר במהלך העונה. לקראת עונת 1999–2000 הוחתם על ידי דטרויט פיסטונס, אך שוחרר לאחר ששותף בשישה משחקים בלבד בהם לא בלט. לאחר ששוחרר מהגריזליס חתם בראון ב-1998 בקבוצת פו אורטז מליגת העל הצרפתית, הוא הוליך אותה לזכייה באליפות ואף נבחר ל-MVP של הליגה. פציעה בברך, שספג במשחק האחרון של סדרת הגמר, הביאה להשבתתו מכדורסל למשך כל עונת 1999. לאחר הניסיון הכושל השני שלו בליגת ה-NBA, שב בראון לליגה הצרפתית וחתם בקבוצת הכדורסל לימוז' עימה זכה בשלושה תארים קבוצתיים: אליפות הליגה, הגביע הצרפתי וגביע קוראץ', גם בעונה זו נבחר בראון ל-MVP של הליגה הצרפתית ובנוסף נבחר ל-MVP של הפלייאוף. בשנת 2000 חתם בבנטון טרוויזו מליגת העל האיטלקית ששיחקה באותה עונה גם ביורוליג. בראון קלע בממוצע 17.2 נקודות למשחק בליגה האיטלקית ו-19.9 ביורוליג. לאחר עונה זו חתם בראון באפס פילזן מליגת העל הטורקית בה שיחק במשך שנתיים וזכה עימה בשני גביעים ושתי אליפויות. ב-38 משחקיו ביורוליג עם פילזן קלע בראון 18.6 נקודות בממוצע למשחק. ב-2003 עבר בראון לצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית, ברוסיה שיחק במשך שתי עונות בהן זכה עם צסק"א בשתי אליפויות, גביע אחד והגיע עימה פעמיים לפיינל פור של היורוליג. בשתי עונותיו במועדון נבחר בראון ל-MVP של הליגה הרוסית ופעם אחת לחמישיית העונה של היורוליג, הוא קלע בממוצע 16.6 נקודות למשחק בליגה המקומית, ו-17.2 ביורוליג. ב-2005 הצטרף לאוניקאחה מאלגה מליגת העל הספרדית, יחד עם מלאגה זכה באליפות ספרד לעונת 2005–2006, אך בעונתו שנייה במועדון נפצע ושיחק ב-13 משחקים בלבד בליגה. ב-2007 חתם בז'לגיריס קובנה מליטא וסייע לה לזכות באליפות, הוא עזב את הקבוצה בעקבות קשיים כלכליים שחוותה והצטרף באוקטובר 2008 לשורות מכבי תל אביב. לאחר עונה אחת במדי מכבי חזר בראון לקבוצת ז'לגיריס קובנה, הוא זכה עימה באליפות וגביע הליגה הבלטית, ובמאי 2010 מונה למאמנה לאחר שדריוש מסקוליונאס פוטר במהלך סדרת הגמר נגד ריטאס וילנה. באוקטובר 2011 פרש מכדורסל מקצועני. פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל, באתר היורוליג פרופיל, באתר ליגת העל הספרדית בכדורסל (בספרדית) פרופיל שחקן באתר היורוליג סטטיסטיקות ב-NBA ובקולג' באתר BasketballReference.com אוהד גרינוולד‏, מרכוס בראון חתם במכבי תל אביב, באתר וואלה, 20 באוקטובר 2008. מרכוס בראון מונה למאמן ז'לגיריס קובנה, באתר וואלה, 21 במאי 2010.