laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נטורליזם (תיאטרון)

הנטורליזם הוא זרם בתיאטרון האירופאי, ששלט בתיאטרון בין השנים 1880 עד 1920. תת-זרם של הריאליזם, ששם דגש על הצד החברתי, הדמויות לקוחות בדרך כלל ממעמד הפועלים, זרים, מיעוטים אתניים, מוגבלים וכו'. בישראל "נציג" הנטרוליזם הוא הלל מיטלפונקט (בעיקר "בובה", "מי תהום", "מכולת" ועוד). הממשות האמיתית נמצאת בטבע ובכל עולם הדברים החומריים שבו, כל תופעות הרוח והחברה אינן אלא תולדה של הטבע שחוקיו קובעים את העולם. הדמויות מוצגות בהקשר החברתי שלהן. העתקה של המציאות וצמצום העיבוד האומנותי עד למינימום. אין דמויות ותופעות על-טבעיות, אין גיבורים אציליים הדמויות והסביבה החברתית, בדרך כלל, שייכות לתחתית הסולם החברתי. יש נטייה לדטרמיניזם ועיסוק בתורשה. הוא מתנגד ל״המחזה העשוי היטב״, כי המציאות אינה "עשויה היטב". השפה המדוברת על הבמה רדודה וקטועה. העלילה לא חשובה ולעיתים חסרה. גרהרט האופטמן מקסים גורקי אמיל זולה אנרי בק יוג'ין או'ניל
קוסאי חוסיין

קוסאי סדאם חוסיין א-תכריתי (בערבית: قصي صدام حسين التكريتي; 17 באפריל[דרושה הבהרה] 1966 בגדאד – 22 ביולי 2003, מוסול) היה בנו השני של סדאם חוסיין מאשתו הראשונה סאג'דה טלפאח והאיש החזק ביותר בעיראק, לאחר אביו. בנו בכורו של סדאם, עודאי חוסיין, הרג בהתקף זעם את שומר ראשו של אביו, כאמל חנא, בשנת 1988. אחרי אירוע זה הפך בנו השני קוסאי למועדף על סדאם, וקיבל את האחריות על שירות הביטחון של עיראק. במיוחד אחרי מלחמת המפרץ, הוא ניהל את המרדף אחר מתקוממים שיעים מבצרה וכרבלא. במאי 2001 מונה בפועל לסגן נשיא, והיה אמור לרשת את אביו בשנת 2002, אך עקב המלחמה המתקרבת עם ארצות הברית נדחתה העברת השלטון. הוא היה נשוי ואב לשני בנים ובת. במהלך מלחמת עיראק פיקד קוסאי על הגנת אזור מרכז-מזרח של עיר הבירה. עם נפילת בגדאד ניסה למצוא מקלט, יחד עם עודאי, בסוריה, אך נאלץ לחזור לעיראק ולהסתתר. כוחות הכיבוש האמריקאים הציעו 15 מיליון דולר אמריקאי תמורת כל מידע שיימסר על מקום הימצאו. ב-22 ביולי 2003 הוא נהרג במוסול במהלך קרב יריות, יחד עם אחיו עודאי. בקרב זה מצא גם בנו של קוסאי בן ה-14 את מותו. תושבים רבים חגגו את מותם של שני האחים, וכדי להפיג את הספקות בדבר מותם, פורסמו תמונותיהן של הגוויות. הבית במוסול שבו שהו עודאי וקוסאי בעת שנהרגו במתקפת טילים צבא ארצות הברית מכתר את הבית שבו התבצרו עודאי וקוסאי מדיה וקבצים בנושא קוסאי חוסיין בוויקישיתוף ynet, קוסאי חוסיין משך מיליארד דולר - ונעלם, באתר ynet, 6 במאי 2003 על שני הבנים(הקישור אינו פעיל) קוסאי חוסיין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
תעודת זונדר

תעודת זונדר היא מסמך אנטישמי מזויף שהתפרסם בשנת 1919 בעיתון בשפה הרוסית. התעודה, הכתובה עברית, נמצאה, כביכול, בכליו של קצין יהודי-בולשביקי בשם זונדר, והיא מתארת, בדומה לפרוטוקולים של זקני ציון, קנוניה יהודית שמטרתה שליטה כלל עולמית. על פי תעודת זונדר, המהפכה הבולשביקית תוכננה ובוצעה בידי יהודים, או בידי גויים העוזרים להם. פרוטוקול משנת 1919 (תעודת זונדר) פורסם לראשונה בעיתון "פוסטימאאס" (Postimees) ((באסטונית) "דוור") האסטוני (מהדורת הבוקר) ב-31 בדצמבר 1919. "פוסטימאאס" פירטו כיצד נמצא הטקסט העברי המקורי מכיסו של שונדרב, מפקד הגדוד הבולשביקי היהודי בגדוד 11 של רובה, שנהרג בפעולה בלילה שלפני ה -9 בדצמבר. באותה עת היה "פוסטימאאס" בבעלותו של יאאן טוניסון, פוליטיקאי לאומני אסטוני. הטקסט הופיע ב-5 בפברואר 1920 בעיתון הרוסי "פריזיב" (Призыв) ((ברוסית) "קריאה לדגל") שהופץ בברלין בין הגולים מרוסיה הסובייטית ותיאר אותו כ"מסמך מעניין". מאוחר יותר הוא שוכן בנספח של מהדורה מורחבת בשפה האנגלית של "הפרוטוקולים של זקני ציון", שפורסמה ב -1934 על ידי הוצאת הספרים הפטריוטית, שפועלת מתוך תיבת דואר בשיקגו, אילינוי. נורמן כהן, הכשר לרצח עם, הוצאת עם עובד 1972, עמ' 99-101. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. Anti-Semitic "Protocols of Zion" Endure, Despite Debunking, news.nationalgeographic.com Walter Ze'ev Laqueur, Russia and Germany, Transaction Publishers, 1965. (באנגלית)
עליה (אוניית מעפילים)

עליה (גם פטר ג) הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". "פיאטרו" (Pietro) ואחר כך "אלברטה" (Alberta), נבנתה בשנת 1945, כאוניית משא בעלת תורן אחד עשויה עץ, עם שתי קבינות משני צדי הסיפון, צבועה ירוק לבן, מספר 2921 על הדופן. בעלת מנוע פיאט איטלקי של 150 כוח סוס, ו-300 סיבובים לדקה. אנריקו לוי רכש את האונייה מבעליה איטלקי בשם אריצ'ה, שאהד את המפעל הציוני, בריביירה האיטלקית בין לה ספציה לג'נובה. האונייה הפליגה מספר פעמים במסגרת תנועת ההעפלה, בתחילה תחת השם "פטר" (פטר א' ופטר ב'). לקראת הפלגתה כ"עליה", היו בה מיטות עץ על עמודים ו-170 מיטות נוספות במחסן, וכן מטבח, מבני שירותים ומרפאה. לרשות המלווים עמד מכשיר קשר גדול תוצרת בית ומכשיר מדגם קרוסלי ( Crosley) קטן, המתאים לקשר קרוב. רב החובל ולצדו צוות ימאים היו כולם איטלקים. מפקד האונייה היה איש הפלי"ם יאיר ברקר והגדעונים היו בתיה ומאיר ריינס. המעפילים, חלקם היו חברי תנועות נוער – בגילים 25–27, וכן 7 ילדים בגילים 4–12, וקשיש אחד. בטרם הפלגה, הם נאספו במחנות בבנדול ובסן ז'רום (St. Jerome). אל האונייה הגיעו ברגל, תוך עקיפות וסיבובים; שכן אנשי המוסד לעלייה ב' רצו להסתיר מהמעפילים את העובדה שהאונייה עוגנת סמוך למחנה. עם ההפלגה הם חולקו למחלקות בנות 30 איש כל אחת. היו מחלקות נפרדות של חברי תנועות הנוער. המעפילים, רובם ניצולי השואה, באו מפולין, ליטא, לטביה, רומניה, הונגריה, גרמניה וצפון אפריקה. לפני העלאת המעפילים עגנה האונייה במפרץ במרחק 6 ק"מ מערבית לבנדול, צרפת. לקראת העמסת המעפילים התקרבה האונייה למרחק כ-200 מטר מהחוף הסלעי. רב החובל חשש להתקרב יותר. המעפילים הועלו בסירות גומי שנגררו בעזרת חבל שנמתח מהספינה לחוף, 30 בני אדם בכל סירה. נשבה רוח ערה והים היה רוגש, ההעמסה נמשכה כ-3.5 שעות. האונייה הפליגה ב-5 בנובמבר 1947 בשעה 04:00 לפנות בוקר, מבנדול בצרפת כשעל סיפונה כ-180 (על פי גרסה אחרת 172) מעפילים. נתיב ההפלגה מבנדול כלל את מיצר בוניפציו, האי פונצה (Ponza), לאורך החוף למצר מסינה, כף מטפן, צפונית לכרתים, חוף טורקיה עד אלכסנדרטה, חוף ביירות ונהריה. בדרכה התחוללו סופות שהכבידו. בדרך התקבלה הוראה ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל, לחבור עם האונייה "קדימה", להעביר אליה את העולים, ולחזור לאירופה. ההוראה בוטלה משום ש"קדימה" נתפסה. רוב זמן ההפלגה מכשיר הקשר היה מקולקל, והתאפשרה תקשורת חד-צדדית עד יומיים לפני ההגעה. גילוי בריטי ראשון אירע בשבת בשעה 07:00, במרחק 30 מייל צפונית לביירות, חג מטוס "ליברטור" בריטי כמה פעמים. המעפילים הסתתרו מתחת לסיפון, הונף דגל טורקי והמטוס התרחק; כנראה סברו הבריטים שהיא ספינת דיג. ב-15:00 הגיעה משחתת בריטית שהמשיכה בדרכה. ב-15:30 בהיות הספינה 5 מייל מבירות, שוב חג מטוס בריטי מעליה. ב-16 בנובמבר הצליחה האנייה להגיע לחוף נהריה מבלי להתגלות ועלתה על שרטון, מיד החלו בהורדת המעפילים ופיזורם בקיבוצים בגליל המערבי. המלווים אנשי הפלי"ם חמקו גם הם וכאשר הגיעו הבריטים מצאו אונייה נטושה. ראובן אהרֹני, מֻטּוֹת תֹּרֶן: ספינות ההעפלה והרכש לאחר מלחמת העולם השנייה, המרכז לתולדות כוח המגן ה'הגנה' ע"ש ישראל גלילי, תשנ"ח 1997. יהודה ואלך (עורך ראשי), אטלס כרטא לתולדות ה'הגנה', ירושלים: הוצאת כרטא, המרכז לתולדות כֹּח המגן ה'הגנה' ע"ש ישראל גלילי, 1991, עמ' 49, 72, 83. "עליה", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים "עליה" פרצה את ההסגר והעלתה את נוסעיה בחוף נהריה, דבר, 17 בנובמבר 1947 סיפור הפלגת 'פטר א', באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש סיפור הפלגת 'פטר ב', באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש
נסיך אדום, נסיכה כחולה

נסיך אדום, נסיכה כחולה הוא ספר ילדים מאת עפרה גלברט-אבני. הספר אויר על ידי מושיק לין. הספר יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1992. יוסי הוא ילד שנהנה לצייר ובדרך-קבע נושא את צבעי-היסוד בכיסו. הוא אינו אוהב להיות ילד טוב והוא מחליף כל דבר חשוב שעליו לעשות בציור. שיגעון-הציור שלו אינו מוצא-חן בעיני איש מלבדו, עד כי לבסוף לא הייתה מסוגלת עוד מורתו לסבול את חיבתו העזה לציור ופקדה עליו לכתוב חיבור מעורר-עניין בחדר המורים. הוא החל, כהרגלו, להוציא את הצבעים מן הכיס אולם לדרישתה של מורתו נמנע משימוש בצבעים. למרות דרישה זו, ולמרות שמטרתו הייתה לכתוב חיבור, הוא צייר רצף של ציורים שיוצר סיפור במרכזו נסיך ונסיכה המאוהבים זה בזו. כל אחד מהם גר באזור מונוכרומטי (אצל הנסיך אדום ואצל הנסיכה כחול). מלכי הממלכות מסוכסכים זה עם זה. על תושבי האזורים המונוכרומטים חל איסור לדבר עם תושבי האזור המונוכרומטי האחר ועקב כך נאלצים הנסיך והנסיכה לנופף זה לזה במטפחת. הנסיך והנסיכה מגלים כי הנשיקות שהם מפריחים זה לזה הופכות לפרחים שצבעם תואם לצבעו של מפריח הנשיקה ואף כי ביכולתם ליצור פרחים סגולים כאשר שתי הנשיקות נפגשות. בהמשך מתווספים צבעים נוספים לשדה עקב נוכחותה של שמש צהובה שזרחה בשמיים. הפרחים מוצאים חן בעיניה והיא מחממת אותם. כל אחד מהמלכים נדהם מן השדה הצבעוני ושולח את אנשיו לפני שהמלך השני יבחין בשדה הצבעוני. למעשה שניהם הבחינו בשדה יחדיו וכך האנשים הכחולים והאנשים האדומים נפגשים לראשונה. גם בעקבות האירועים מתאחדים הנסיך והנסיכה, האיסור על הקשר בין האנשים האדומים לאנשים הכחולים מתבטל. השמש שולחת את קרניה כדי לנשק את הנסיך והנסיכה שמקבלים בעקבות כך צבעים נוספים. הם זוכים בבגדים צבעוניים, שיער צהוב לנסיכה ושיער שחור לנסיך. המלכים, שנשארו כל אחד בממלכתו, אינם יודעים מה מקור הצבעים הללו. בסיום שב יוסי לכיתה. המורה בוחנת את ציוריו ואת הצבעים שיש לו בכיס ואומרת ליוסי כי "כל העולם בכיסו". זהר שביט, ביקורת על הספר באתר tau.ac.il
היהודי זיס: סרט ללא מצפון

היהודי זיס: סרט ללא מצפון (בגרמנית: Jud Süss - Film ohne Gewissen) הוא סרט דרמה-היסטורי גרמני משנת 2010, שמספר על הפקת סרט התעמולה האנטישמי, היהודי זיס, שיצא בגרמניה הנאצית. הסרט מספר את תולדות ההפקה של הסרט ואת עלייתו ונפילתו של השחקן הראשי פרדיננד מריאן אשר נטל סיכון בגלמו את "היהודי זיס". הסרט בוים על ידי הבמאי הגרמני רוהלר אוסקר אשר בחר לבחון את הסיפור מאחורי אחד הסרטים הידועים ביותר לשמצה בתולדות הרייך השלישי. הסרט היה מועמד לפרס הדב המוזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-60 של ברלין, וזכה לביקורות מעורבות בגרמניה עצמה בשל חוסר התאמות למקרים אמיתיים והסתמכות על קלישאות וסטריאופטיפיים. ב-2011 הצלם קארל-פרידריך קושניק קיבל את פרס רומי האוסטרי על מלאכת הצילום בסרט. שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס (שגולם על ידי מוריץ בלייבטראו), היה מאמין גדול בכוחם של סרטי הקולנוע להשפיע על הציבור, וב-1939 ביקש ליצור סרט שיסייע לעצב את דעת הקהל כנגד היהודים לקראת גיבוש "הפתרון הסופי". גבלס היה להוט ליצור סרט המבוסס על סיפורו של יוזף זיסקינד אופנהיימר (1698-1738), הבנקאי היהודי הנודע שעלה לגדולה כיועצו הפיננסי של הדוכס מוירטמברג עד אשר הסתבך בשערורייה מידי אויביו והוצא להורג. על מנת להוציא לפועל את הסרט גבלס רותם את השחקן האוסטרי פרדיננד מריאן, בעל החזות הלא-ארית, לגלם את היהודי זיס, בעל כורחו. טוביאס מורטי - פרדיננד מריאן מוריץ בלייבטרוי - יוזף גבלס מרטינה גדק - אנה מריאן יוסטוס פון דוהנאני - פייט הרלן הריברט סאזה - גרמני מרטין פייפל - קנאוף מילאן פשל - ורנר קראוס ארמין רוהדה - היינריך גיאורג אנה אונטרברגר - בריטה פאולה קאלנברג - כריסטינה סודרבאום אריקה מארוז'אן - ולאסטה ראלף באור - פריץ היפלר רוברט סטאדלובר - לוץ מרטין בוזקה - מאלטה יאגר רולף זאכר - אריך אנגל התעמולה הנאצית "היהודי זיס (1940)" "היהודי זיס: סרט ללא מצפון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "היהודי זיס: סרט ללא מצפון", באתר נטפליקס "היהודי זיס: סרט ללא מצפון", באתר AllMovie (באנגלית) "היהודי זיס: סרט ללא מצפון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) תוכנית 2010 של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין (בגרמנית) במאים גרמנים מתמודדים עם הסרט האנטישמי "היהודי זיס", באתר הארץ, 12 באפריל 2010 ביקורת גרמנית: טוביאס מורטי נפלא בתפקיד פרדיננד מריאן (בגרמנית)
שיבת ציון (אוניית מעפילים)

שיבת ציון הייתה אוניית מעפילים שארגנה "ההגנה". נקראה על שם צמד המילים בפסוק בספר תהילים: "בשוב ה' את שיבת ציון היינו כחולמים". האונייה הייתה אוניית משא עשויה עץ, באורך 121 רגל, ברוחב 28 רגל, בעומק 13 רגל, ובתפוסה של 287 טון. היא הייתה בעלת מפרש אחד, מנוע דיזל איטלקי אנסלדו, ומהירותה הייתה 7 קשר. נבנתה בשנת 1946 ושמה היה "Luciana". נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' באיטליה, ומשם שטה לצרפת. כוחות מודיעין בריטיים ידעו על הכנתה להפלגת מעפילים. צוות ההכנה להפלגה כלל עובדים מקומיים ואנשי המוסד לעלייה ב' ובראשם גדעון שוחט. רב החובל היה איטלקי וצוות הימאים כלל 7 אזרחים איטלקים: קצין ראשון, שני מלחים וארבעה מכונאים. המלווים אנשי "ההגנה" היו מפקד האונייה דוד מימון איש הפלי"ם, והאלחוטאי מייק הררי. ההכנות להפלגה כללו בניית קונסטרוקציה על הסיפון ובה דרגשים ללינה. בהמשך, גרם המתקן לאי יציבות ולחוסר אפשרות להסוות את סוג הספינה ואת מטרת הפלגתה. הוכנו שתי סירות הצלה ל-20 איש כל אחת, וכן 20 טון מי שתייה ל-20 יום, מזון ל-23 יום ודלק ל-18 יום. היא צוידה במכשיר קשר מסוג אלחוט מורס. ב-14 ביולי 1947, הגיעה האונייה אל מול חוף אלג'יר, לאחר שבמשך אותו יום הסתובבה. ב-15 ביולי בלילה נראה נצנוץ חלש מהחוף. הסירה שהייתה אמורה להמתין לא הגיעה. במקום זה אותתו לספינה מבית החרושת ללבנים, שהיה באזור ההעמסה, 19 ק"מ ממפרץ קטן מערבית לעיר אלג'יר. 411 המעפילים היו ילידי צפון אפריקה, מתוכם 120 ילדים ותינוקות. רוב המעפילים היו ללא שיוך תנועתי או מפלגתי, חלקם חברי תנועת "דרור". הם נאספו בתיאום בעיירה ברקי, ואל אתר ההפלגה הגיעו במכוניות פרטיות של יהודי הקהילה. ההעמסה התבצעה באמצעות סירות שנשכרו מדייגים ערבים. היה אי סדר בהעמסה, מפני שרק שתי סירות משוטים קטנות פעלו. ההעמסה של המעפילים החלה בשעה 23:00 ונמשכה עד שעה 02:00. האנשים לא היו מאורגנים וממושמעים, מפני שלא הודרכו לקראת הצפוי להם. אחר כך חולקו תפקידי ארגון בין המעפילים. האונייה הפליגה ב-16 ביולי לפנות בוקר. יצאה בחשאי ללא בעיות, השלטונות הצרפתיים שיתפו פעולה, ובליל ההעמסה לא היו מאוישות נקודות המשמר לאורך החוף. הנתיב מתוכנן היה כף בון, כף מטפן, דרום כרתים, חיפה. מפגש מתוכנן עם אוניית המעפילים "י"ד חללי גשר הזיו" לא צלח בגלל תקשורת לקויה וחוסר מכשירי ניווט, והאונייה המשיכה בדרכה. הבריטים ידעו על ההכנות בנמל מרסיי, לכן הציבו משחתת במצר מסינה כדי לעקוב אחר כיוון הפלגתה, וכן הפעילו סיור אווירי בין סיציליה לכף בון. יום לפני הגיעם לכף בון חג מעליהם מטוס בריטי. המעפילים ירדו מתחת לסיפון, אך המבנה על הסיפון משך תשומת לב. למחרת הגיעה משחתת, אך לא ענו לקריאותיה, והיא המשיכה ללוות את "שיבת ציון". שלוש משחתות נוספות הצטרפו ללוות את הספינה. אז החלו הכנות לעימות ומתן הוראות; המעפילים החלו לבנות מכשולים מלוחות עץ, והכינו בקבוקים, קופסאות שימורים וחפצים שונים, כדי להשליך על הבריטים. על הסיפון נמרחה מרגרינה. האנשים חולקו לקבוצות ונקבעה תוכנית הגנה. נעשו גם פעולות הסברה, מפני שחלק מהמעפילים חששו מעימות אלים והעדיפו לשוט לקפריסין. במרחק חמישה מייל מנמל חיפה נגחה אחת המשחתות את הספינה, והגיעה הוראה מפורשת מהארץ לא להתנגד בגלל התינוקות שבספינה. ב-22 ביולי עלו הבריטים לספינה, ובאמצעות מקלות ונשק השתלטו עליה. המנוע חובל כדי לעכב את ההשתלטות, ולמנוע הפלגה לקפריסין. ב-03:00 נותק הקשר. האונייה נגררה לנמל חיפה, והמעפילים הורדו מהאונייה ונשלחו למחנות המעצר בקפריסין. "שיבת ציון", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים ספר תהילים, פרק קכ"ו, פסוק א'.
פסבנדר

פסבנדר (בגרמנית: Fassbender) הוא שם משפחה ממקור גרמני. השם הוא גרסה שונה לשם או המילה פאסבינדר שמשמעותם היא חבתן או יצרן חביות, דליים, גיגיות, מכלים, אבוסים ומכלים אחרים העשויים מלוחות או קורות עץ המאוגדות בדרך כלל ברצועות מתכת. האם התכוונתם ל... בריגיטה פסבנדר – זמרת אופרה גרמנייה, בתו של וילי דומגראף-פסבנדר. וילי דומגראף-פסבנדר – זמר אופרה גרמני. מיכאל פסבנדר – שחקן קולנוע גרמני-אירי.
רציתי שתדע

"רציתי שתדע" הוא שיר ישראלי שכתב, הלחין וביצע עוזי חיטמן. השיר נכתב בסוף שנת 1977 ונכלל באלבומו השני של חיטמן "נולדתי לשלום", אלבום אשר הוקדש לבנו הבכור שנולד באותה העת. השיר מיצב את חיטמן ככותב שירים ילדים. חיטמן הופיע עם השיר בפסטיבל שירי הילדים של 1977 ובהמשך הגיע השיר למקום ה-5 במצעד הפזמונים העברי השנתי של שנת תשל"ח. את הביצוע עיבד יאיר רוזנבלום. השיר עוסק בפנייתו של ילד לאלוהים תחת הכותרת "אלוהים שלי רציתי שתדע". הילד הדובר בשיר מספר לאלוהיו על שני חלומות שחלם, באחד מהם חל מפגש עם מלאך ובשני עם מלח שמספרים לו שהגיעו כדי לברך בשלום את ילדי העולם. בסיום השיר מתגלה לילד כי עדיין לא שורר שלום בעולם, אך הוא אינו פונה לאלוהים בבקשה ומסתפק בסיפור. בכך מתבטאת בשיר תמימותו של הילד לצד שאיפתו הנאיבית לשלום. בשנת 2004 השיר נבחר כשיר האהוב ביותר מפסטיבלי הילדים במצעד פסטיבלי הילדים שערך האתר ynet‏. בשנת 2011 נבחר לשיר הילדים האהוב במצעד שערכו עיתון ישראל היום וזכיינית ערוץ 2 קשת. במסגרת הזכייה ביצעו את השיר משתתפי התוכנית "בית ספר למוסיקה". השיר זכה לעשרות גרסאות כיסוי, ובהן של עופר לוי ולאה לופטין באלבומם המשותף הארץ המובטחת, נתי לוי באלבומו נוסע ויהודה סעדו במסגרת המופע שיר נולד. בשנת 2004 הרכב ההיפ הופ הישראלי הדג נחש הקליט גרסה מחודשת לשיר, עם מילים נוספות שכתבו חברי הלהקה. גרסה זו נכללה באלבומה של הלהקה "חומר מקומי". הלהקה הוציאה במקור קליפ (שיצרו בגרסאות אודיו וגם וידאו) בהם השתתף באותה שנה (2004) עוזי חיטמן, בערך חצי שנה בלבד- טרם מותו הלא צפוי של חיטמן כשהיה רק בן 52 . "רציתי שתדע" באתר בית לזמר העברי "רציתי שתדע" באתר של אקו"ם מילות השיר "רציתי שתדע" באתר שירונט רציתי שתדע, סרטון באתר יוטיוב דויד פרץ, ניתוח השיח 'רציתי שתדע', באתר "תרבות•il" מרב יודילוביץ', עוזי חיטמן הלך לעולמו, באתר ynet, 17 באוקטובר 2004 מרכז לחקר המוזיקה היהודית פסטיבל שירי ילדים 8 (הפסטיבל הישראלי לשירי ילדים) (1977) באתר סטריאו ומונו נעם שגב, ובמקום הראשון: "רציתי שתדע", באתר ynet, 17 בדצמבר 2004 עדי גבאי, ‏שיר הילדים האהוב של כל הזמנים: "רציתי שתדע", באתר ‏מאקו‏, 30 בדצמבר 2011 רציתי שתדע באתר אקו"ם
מהדי מהדווי-כיא

מהדי מהדווי-כיא (בפרסית: مهدی مهدوی‌کیا, נולד ב-24 ביולי 1977) הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הקשר הימני. מהדווי-כיא החל את הקריירה בפרספוליס ומשם עבר בהשאלה לבוכום מגרמניה. בשנת 2000 הצטרף לשורות קבוצת המבורג. בשנת 2007, עבר לאיינטרכט פרנקפורט. בשנים 2010 - 2013 שיחק ב 3 קבוצות כדורגל אירניות. מהדווי-כיא משחק בעמדת הכנף הימנית ולפעמים משחק כחלוץ. בשנת 2003 זכה בתואר כדורגלן השנה באסיה. בשנים 2003 ו-2004 זכה בתואר כדורגלן השנה של המבורג. במונדיאל 1998 היה השחקן הטוב ביותר בנבחרת איראן ואחד המועמדים לנבחרת הטורניר. בשנת 2009 פרש מהנבחרת, ולפי גרסאות שונות אולץ לפרוש לאחר שענד עד ידו, יחד עם שחקנים אחרים, צמיד ירוק במשחק האחרון של איראן במוקדמות מונדיאל 2010 מול קוריאה הדרומית, כביטוי הזדהות עם "המחאה הירוקה". מדיה וקבצים בנושא מהדי מהדווי-כיא בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מהדי מהדווי-כיא מהדי מהדווי-כיא, באתר Transfermarkt מהדי מהדווי-כיא, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) מהדי מהדווי-כיא, באתר Soccerway מהדי מהדווי-כיא, באתר WorldFootball.net מהדי מהדווי-כיא, באתר National Football Teams מהדי מהדווי-כיא, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt הופעות מהדווי-כיא בנבחרת איראן ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'ראומי

אקווריום צ'רואומי (יפנית:沖縄美ら海水族館) ממוקם בפארק האוקיינוס שמנוהל על ידי ממשלת יפן באוקינאווה. באתר מבקרים כ-20 מיליון תיירים מדי שנה והוא חבר ב"ארגון גני החיות והאקווריומים היפני" (גאז"א). ב-1975 ה"תערוכה העולמית" התארחה באוקינאווה, יפן בפארק האוקיינוס. לאחר שמספר המבקרים החל לרדת הוחלט שהקמת אקווריום חדש תביא לתחיית הפארק ותפיץ את המסורת הימית של אוקינאווה. האקווריום עוצב על ידי יוקיפוסה קוקובה ונפתח לקהל בראשון בנובמבר, 2002. השם "צ'וראומי" נבחר כשם לאקווריום החדש על ידי סקר דעת קהל."צ'ורא" בניב היפני המקומי פירושו "יופי" ו"מלאה חסד", ו"אומי" פירושו אוקיינוס. האקווריום בנוי מארבע קומות, שבהן מכלים אשר מכילים דגי מעמקים, כרישים, אלמוגים ודגים טרופיים. שטחו של האקווריום הוא כ-19 אלף מטרים רבועי, עם יותר מ-77 מכלים אשר מכילים נפח מים עצום של 10 מיליון ליטרים. המים המלוחים של אקווריום מוזרמים באופן קבוע מהאוקיינוס הסמוך במרחק של 350 מטרים. המכל הראשי, מכונה "קורושיו סי" (ימת קורושיו), מכיל כ-7.5 מיליון ליטרים של מים מלוחים. גודלו של המכל 35 מטר אורך, ברוחב של 27 מטר ועומק של 10 מטר. גודל פאנל הזכוכית של המיכל הוא 22.5 מטר לאורך ולרוחב כ-8.2 מטרים, עובייה של הזכוכית כ-60 סנטימטרים, הזכוכית העבה ביותר שנעשה בה שימוש לאקווריום. המכל מאכלס בתוכו כרישים לווייתניים, מנטות ועוד מינים רבים של דגים. באקווריום ניתן למצוא כ-80 זנים שונים של אלמוגים. "צ'וראומי" הוא אחד מהאקווריומים המעטים שמחזיקים בכרישי לוויתן, ומנסים להרבותם בהסגר. מדיה וקבצים בנושא צ'ראומי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'ראומי (ביפנית, באנגלית, בסינית מפושטת, בקוריאנית ובסינית מסורתית) צ'ראומי, ברשת החברתית פייסבוק צ'ראומי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) צ'ראומי, ברשת החברתית אינסטגרם צ'ראומי, סרטונים בערוץ היוטיוב צ'ראומי, הבלוג הרשמי
ק"ק כנסת ישראל

ק"ק (קהילה קדושה) כנסת ישראל (באנגלית: United Synagogue - איחוד בתי הכנסת), ובשמו העברי, הוא ארגון יהודי-בריטי שנוסד בשנת 1870, באישור הפרלמנט הבריטי. נכון לראשית המאה ה-21 חברות בארגון זה 62 קהילות יהודיות אורתודוקסיות. זהו הארגון הדתי היהודי הגדול ביותר בממלכה המאוחדת ולמעשה בכל אירופה. בראש הארגון עומד הרב הראשי של אנגליה, ובית דינו שמשמשים כסמכות הרבנית, לצד הנשיא וחבר הנאמנים הנבחרים בבחירות מדי שלוש שנים. הארגון עוסק ותומך במפעלי צדקה וחינוך, בנוסף לענייני הדת. ערכי הארגון נובעים מעקרונות התורה וההלכה. לפני גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290, התפקיד הדומה ביותר לרב ראשי היה "Presbyter Judaeorum", ממונה מטעם הממשל על היהודים. היסטוריונים חלוקים בדעותיהם באשר לתפקידו וייתכן שתפקידו היה דומה לזה של רב ראשי. תפקיד הרב הראשי של בריטניה במתכונתו הנוכחית חודש בשנת 1704. הרב שלמה הירשל, ששימש בתפקיד זה בשנים 1802 - 1842, נכשל בנִסיונו לבלום את התפשטות התנועה הרפורמית באנגליה. על רקע זה, בשנת 1866, החל הרב הראשי הבא של בריטניה- הרב נתן מרקוס אדלר, במגעים לאיחודם של שלושת בתי הכנסת האשכנזים של הסיטי של לונדון: הגדול, החדש והמברו, בנוסף לבתי כנסת המסונפים להם ברובע בייזווטר שבלונדון. האיחוד הוכרז באופן רשמי בשנת 1870, עם הכרה רשמית של הפרלמנט. ההשפעה הישירה של הארגון הייתה בעיקר על אומות הבית של בריטניה, ובאופן עקיף, גם על כל יהודי האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי. הארגון מנוהל על ידי מועצה נבחרת המייצגת את הקהילות המרכיבות אותו. נשיא בית הכנסת בשנת 1910 היה נתן רוטשילד (הלורד רוטשילד הראשון). 1690 - הוקם בית הכנסת הגדול 1707 - הוקם בית הכנסת המברו 1761 - הוקם בית הכנסת החדש 1837 - בית הכנסת החדש עבר לסנט הלנה הגדולה 1845 - הרב נתן מרקוס אדלר נבחר לרב הראשי של בריטניה 1855 - הוקם בית הכנסת המרכזי 1863 - הוקם בית הכנסת בייזווטר 1870 - חמשת בתי הכנסת האשכנזיים מתאחדים ומקימים את ק"ק כנסת ישראל 1891 - הרב הרמן מרקוס אדלר מחליף את אביו כרב ראשי ההנהגה הרבנית של ק"ק כנסת ישראל, היא בסמכות הרב הראשי ובית דינו. המנהיגות הקהילתית כוללת את הנשיא והנאמנים (שבעת טובי העיר). בין פעילויות הארגון נמנות פעולות איסוף וחלוקת כספי צדקה למטרות שונות. למעשה הארגון החל לפעול בשנת 1870, אך באופן רשמי, הארגון נרשם כארגון צדקה רק ב-2 ביוני 1965. תקנות הארגון מעת יסודו בשנת 1870, היו בעבר המסמך החוקתי העיקרי של ארגון הצדקה. בהמשך, למסמך זה נוסף תקנון ק"ק כנסת ישראל, שעבר במועצת הקהילה באפריל 1999, והסדיר את יעדי וחשיבות הצדקה, לצד סמכויות הנאמנים והמועצה. התקנון הסדיר את מערכת התפקידים בבתי הכנסת החברים בארגון, וכן קבע את תקנות הבחירות, שקבעו כי חבר הנאמנים ייבחר כל שלוש שנים. היחס בין ק"ק כנסת ישראל לקהילות החברות בארגון הוסדר על ידי תוכנית שותפים ("Affiliate Scheme"). מועצת הנאמנים, בראשות הנשיא, מעבירה את הוראותיה למנהל העסקים הראשי, שאחראי על אנשי הצוות המקצועי. ג'רמי ג'ייקובס, מנהל עסקים ראשי. דוד קפלן, מנהל שירותים קהילתי - אחראי על אגף הקהילה. אתר האינטרנט הרשמי של ק"ק כנסת ישראל (באנגלית) Minhag Anglia: The Transition of Modern Orthodox Judaism in Britain קהילה קדושה כנסת ישראל (לונדון), דף שער בספרייה הלאומית Synagogue, United, ערך באנציקלופדיה בריטניקה מהדורת 1911 נתן מרקוס אדלר, הרב הראשי, באתר עוז תורה (OzTorah)
חצר גליציה

חצר גליציה היא מתחם של מספר בתים וישיבה הנמצא על גגות השוק ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, סמוך לרובע היהודי מעל הרחוב בית הבד ומערבית לחצר רייסין. החצר היא חלק קטן ממתחם גדול יותר שכלל עשרות דירות ושני בתי כנסת שהיו מאוכלסים עד 1936 ביהודים. המתחם היה שייך בחלקו לרב יעקב מרדכי הירשנזון (אביו של הרב חיים הירשנזון), ובחלקו לכולל גליציה. כיום בשולי המתחם מתגוררות ארבע משפחות יהודיות וממוקמת בו "ישיבת אדרת אליהו" בבית הכנסת ציון המצוינת. חצר גליציה נרכשה בשותפות על ידי הרב מרדכי יפה והרב יעקב מרדכי הירשנזון. לאחר פטירת הרב יפה, מכר הירשנזון את חלקו ליורשי הרב יפה שהגיעו להסכמה עם הרב הירשנזון, שיאפשר כניסה לחצרם דרך חצר הירשנזון שתחת אפוטרופסותו. לאחר מכן מכרו היורשים את החצר לר' שמואל משה מבלזוב, ואז התעוררו חילוקי דעות סביב זכות המעבר. רוכשי החצר היו משה שמואל ואשתו צפורה מבלזוב, שעלו מגליציה. הבלזובים הקדישו את החצר לכולל חסידי הקיר"ה (נתיני הקיסרות האוסטרו-הונגרית - שנקראו על שם ראשי תיבות: הקיסר ירום הודו) - שהוא "כולל גליציה". קרוב לשנת ה'תרמ"ו 1886 הוקם בחצר גליציה בית כנסת "ציון המצוינת" על ידי יהודים שעלו מגליציה. הבניה בוצעה בתרומתם של שמואל משה וצפורה מבאלזוב מפולין. בית הכנסת נחרב בידי פורעים ערבים, בשנת ה'תרצ"ו 1936. בשנת 1869 הקימה שרה ביילה הירשנזון (אשתו של ר' יעקב מרדכי) מאחורי "חצר גליציה" את אחד מגני המשחקים הראשונים בירושלים, שם שיחקו רבים מילדי העיר העתיקה. בשנת ה'תשל"ט 1979 נוסדה אגודת "עטרה ליושנה". בשנת ה'תשמ"א 1981 קיבלה האגודה את החזקה מהמדינה על שיקום החצר, ובשנת ה'תשמ"ב שוקם בית הכנסת על ידי אהרן ביר ואפרים כספי. בשנת ה'תשמ"ח קיבלו הרב יצחק שלמה זילברמן ובניו את החזקה על החצר מאת האגודה, והמשפחה החלה לשקם את החצר כולה. לאחר השיקום, העבירו לחצר את ישיבת אדרת אליהו. בין המשפחות שמתגוררות כיום בחצר, משפחת זילברמן. כיום החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי יוזמת "טיילת גגות" שתכלול את חצר גליציה. צידה המערבי של חצר גליציה. חצר בחצר גליציה. לימוד בכולל שלט בכניסה לכולל א. ר. מלאכי, שנה בשנה הוצאת היכל שלמה ה'תשל"ט 1979 רחוב חברון והסביבה בירושלים. מדיה וקבצים בנושא חצר גליציה בוויקישיתוף שבתי זכריה, חצר כולל גליציה וחצר הירשנזון בירושלים שבין החומות, חשון ה'תש"ס נובמבר 1999, באתר אוצר החכמה יעקב מרדכי הירשנזון, מחאה גלויה, הצבי, תיאור מפורט של רכישת החצר, 9 ביולי 1886 "בעקבות הזמן האבוד" - ד"ר גיא בכור נפטר לפני שנת תרמ"ו ואינו רבי מרדכי גימפל יפה. ככל הנראה נפטר בשנת תרמ"א ושם אביו ר' ישראל. ייתכן שאביו הוא רבי ישראל יפה מקופוסט יעקב מרדכי הירשנזון, מחאה גלויה, הצבי, 9 ביולי 1886 "רחובות העיר ימלאו" - נדב שרגאי נדב שרגאי, "טיילת גגות" בעיר העתיקה תחבר בין הרובע היהודי לבין המוסלמי, באתר הארץ, 5 בפברואר 2007