laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דאלאס (כדורגל)

מועדון הכדורגל דאלאס (באנגלית: FC Dallas) הוא מועדון כדורגל מדאלאס שבטקסס. קבוצת הכדורגל משחקת בליגת ה-MLS. בשנים 1995–2004 נקראה הקבוצה דאלאס ברן (באנגלית: Dallas Burn). מאז אוגוסט 2005 משחקת הקבוצה באצטדיון אצטדיון טויוטה הנמצא בצפון העיר פריסקו. לפני כן, הקבוצה שיחקה באצטדיון Cotton Bowl אליו הגיעה בשנת 2003 לאחר שעברה מאצטדיון דרגון שנמצא בסאות'לייק. מרק דוד (1996 - 1999) אדי ג'ונסון (2001 - 2006) ג'ייסון קרייס (1996 - 2004) חורחה רודריגס (1997 - 2002) אוסקר פארג'ה (1998 - 2005) קרלוס רואיז (2005 - 2008) גביע ארצות הברית הפתוח (2): 1997, 2016 מדיה וקבצים בנושא דאלאס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דאלאס דאלאס, ברשת החברתית פייסבוק דאלאס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דאלאס, ברשת החברתית אינסטגרם דאלאס, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
בואבישטה

מועדון הכדורגל בואבישטה (בפורטוגזית: Boavista Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל מהעיר פורטו. המועדון נוסד בשנת 1903 ומאחד מהמועדונים הוותיקים ביותר בפורטוגל. נכון לעונת 2020/2021 הקבוצה משחקת בליגת העל הפורטוגלית. לאורך כל שנות קיומו נחשב למועדון השני בגודלו בעיר אחרי מועדון הכדורגל פורטו. המועדון רשם את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בעונת 1999/2000 בו סיים במקום האחרון שלב הבתים. בשנת 2001 המועדון זכה לראשונה באליפות פורטוגל, הישג שהקנה למועדון כרטיס לליגת האלופות בעונה שלאחר מכן. בליגת האלופות הודח המועדון בשלב הבתים השני של המפעל. הישג השיא של המועדון באירופה היה בשנת 2002/2003 כאשר העפיל בגביע אופ"א עד לשלב חצי הגמר שם הודח של ידי קבוצת סלטיק. בסיום עונת 2008/2009 ירד המועדון לליגה הפורטוגזית השלישית ישירות מהליגה הראשונה בגלל חובות כספיים, אף על פי שסיים במקום ה-15, שמוביל לפלייאוף העלייה. זאת הייתה הפעם הראשונה בה שיחק המועדון בליגה השלישית בפורטוגל מזה 41 שנים. באפריל 2014, לאחר מאבק משפטי ארוך, הוחלט בפדרציית הכדורגל הפורטוגלית כי בעונת 2014/2015 יחזור המועדון ישירות לליגה הראשונה. הליגה הפורטוגלית: (1) אלופה: 2000/2001 הגביע הפורטוגלי: (5) מחזיקת הגביע: 1974/75, 1975/76, 1978/79, 1991/92, 1996/97 הסופר קאפ הפורטוגלי: (3) מחזיקת הגביע: 1979, 1992, 1997 אליפות פורטוגל לשעבר: (1) זוכה: 1913/14 מעודכן ל-9 בפברואר 2024 פורטוגל נונו גומש פורטוגל ז'וזה בוסינגווה פורטוגל ראול מיירלש הולנד ג'ימי פלויד האסלביינק בוליביה ארווין סאנצ'ס מדיה וקבצים בנושא בואבישטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בואבישטה בואבישטה, ברשת החברתית פייסבוק בואבישטה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בואבישטה, ברשת החברתית אינסטגרם בואבישטה, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu FUTEBOL | BOAVISTA Futebol Clube, boavistafc.pt
תסמונת התבקעות התעלה העליונה

תסמונת התבקעות התעלה העליונה היא מחלת אוזניים נדירה וקשה לאבחון, המתבטאת בהפרעות בשמיעה ובשיווי משקל, ומאופיינת בסחרחורת המושרית על ידי קול או לחץ. המחלה נגרמת מדלדול או חוסר של החלק של עצם הרקה אשר מעל לתעלה העליונה, שהיא חלק ממערכת שיווי המשקל שבאוזן הפנימית. המחלה תוארה לראשונה בשנת 1995 על ידי ד"ר לויד ב. מיינור. ב-1998 פרסמו ד"ר מיינור ועמיתיו את המאמר "ורטיגו המושרה על ידי קול או לחץ עקב התבקעות עצם של התעלה העליונה". ד"ר מיינור פיתח גם הליך כירורגי לסתימת החסר בעצם כפתרון לתסמונת. למחלה מספר תסמינים עיקריים: שמיעה מוגברת של צלילי הגוף (קולו של החולה עצמו, פעימות הלב, תנועות העיניים, לעיסה וכדומה) סחרחורת המושפעת מחשיפה לקולות וצלילים או מוחמרת בעקבותיהם אובדן שמיעה בתדרים נמוכים היפראקוזיס, רגישות יתר לרעשים תחושת אטימות באוזן הפגועה טינטון ניסטגמוס קושי בשינה ואכילה אצל חלק מהחולים מופיעים תסמינים מסוימים בלבד, ואילו אחרים מתמודדים עם מרביתם. התסמינים עשויים להופיע באוזן אחת או בשתיהן. חלק מהתסמינים שמאפיינים את תסמונת התבקעות התעלה העליונה משותפים גם לחולים במחלות נוספות של האוזן, בהן מחלת מנייר, כולסטאתומה, גידול באונה הרקתית ועוד. תהליך האבחון מתבסס על זיהוי שינויים ודילול של העצם, ומתבצע כיום על ידי בדיקת CT. כלי אבחון נוספים שמיועדים להשלים את האבחנה כוללים בין היתר בדיקת שמיעה, בדיקת VEMP ובדיקת VNG. במקרים מסוימים חולים עשויים להתמודד עם מספר מצבים רפואיים במקביל, ולכן זיהוי מדויק נדרש לצורך התאמת הטיפול הרלוונטי. כדי לטפל במחלה יש לסגור את התעלה בעזרת רקמה ודבק איחוי עצמות. את התעלה מכסים בשתל קליפת העצם ואוטמים בדבק פיברין, אך הטיפול לא תמיד מצליח. Dr Craig Semple, Superior Semicircular Canal Dehiscence Syndrome (מצגת) Innovative Surgery on the Ear Bone Relieves Rare Form of Severe Dizziness and Hearing Loss, באתר המכון הלאומי לחירשות והפרעות תקשורת אחרות, במכונים הלאומיים לבריאות Minor LB, Solomon D, Zinreich JS, Zee DS.,Sound- and/or pressure-induced vertigo due to bone dehiscence of the superior semicircular canal, PubMed באתר Surgical Plugs In Ear's Bone Stops Strange Form Of Severe Dizziness, Medical News Today באתר ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
סווקופ

נהר הסווקופ (בשפת הקוהקוה: Tsoaxaub) הוא נהר מרכזי בחלקה המערבי של נמיביה, הנשפך אל האוקיינוס האטלנטי בקצה הדרומי של העיר סווקופמונד (פירוש שמה בגרמנית הוא "הפה של הסווקופ"). אורכו 460 ק"מ ושטח אזור האגירה שלו הוא 30,100 קמ"ר. שמו של הנהר מגיע משפת הקוהקוה, שפתם של שבטי הדמארה והנאמה - Tsoa-xaub; כאשר Tsoa - "פתח הצואה" או "פי הטבעת", ו-xaub מסמל את "תוכן הצואה". הכוונה לכמויות הגדולות של רפש ולכלוך הנפלטות מנהר הסווקופ לאוקיינוס האטלנטי. האזור שסביב מוצא הסווקופ והדיונות הסובבות אותו ידוע בשל מספר המינים העשיר של ציפורים החיים בו, וכן בגלל מספר זני צמחים לא רגילים הצומחים שם (כמו הולויטשיה). הסווקופ יוצר אגן ניקוז ששטחו הכולל הוא 30,100 קמ"ר, המשתרע מנקודת השפך שלו לאוקיינוס האטלנטי בסווקופמונד ועד לאוטג'ימבינגווה, במזרח כ-50 ק"מ מאוקהנג'ה ובדרום עד למחוז קהומס. הנקודה הגבוהה ביותר של קו פרשת המים שלו נמצאת בגובה של 2480 מטרים. סכר פון בק (Von Bach) ליד אוקהנדג'ה וסכר סווקופפורט (Swakoppoort) מערבית לגרוס ברמן במקורות העיליים של הסווקופ, הם בעלי חשיבות עליונה לאספקת המים למרכז נמיביה. לרוב מי התהום באזור הנהר הם מלוחים. עולם החי בסווקופ מוגבל רק למקורות התחתיים שלו, המיושבים בדלילות. וגם שם, מגוון בעלי החיים שניתן למצוא מוגבל לאנטילופות, טורפים קטנים יותר וציפורים. פילים, קרנפים, אריות וחתולים גדולים לא ניתן למצוא יותר באזורים אלו. שלא כמו הנהרות האחרים במערב נמיביה, ישנם מספר גדול של מקומות יישוב בקרבת הנהר סווקופ, למשל יואקוס, קריביב, אוטג'ימבינגווה, אוקהנדג'ה, ובירת נמיביה - וינדהוק, כך שהאוכלוסייה באגן הניקוז שלו מגיעה ללמעלה מ-200,000 איש. בשעה שבמקורות העליונים של הסווקופ החוות הן לרוב מרוחקות מהנהר עצמו והשטח הנרחב משמש למרעה, הנה הסכרים ומפלס המים הגבוה שבתוך עמק נהר הסווקופ עצמו מאפשרים חקלאות אינטנסיבית במקום ואפילו גננות, למשל גידול האספרגוס בחוות גואניקונטס (Goanikontes). השימוש הנרחב במי הנהר להשקיית חקלאות וכן הצריכה הגבוהה של מים על ידי תושבי הערים שבאזור אגן הניקוז, הביאו לדלדול מי התהום. הדבר הוביל, בייחוד במקורות התחתיים של הנהר, להתייבשותם של מעיינות רבים כמו גם מוות לצמחייה מגוונת באזור. מכרות האורניום, כמו מכרה לנגר היינריך במקורות התחתיים של הסווקופ, או מכרה רוזינג בקהאן, לא רק שלתפעולם נצרכים כמויות גדולות מאוד של מים, דבר הגורם לדלדול מי התהום; אלא שבנוסף לכך, הושמעו טענות שנשורת גרעינית מגיעה לסווקופ, וכתוצאה מכך הירקות שמגדלים באזור מנוגעים בפסולת רדיואקטיבית. מדיה וקבצים בנושא סווקופ בוויקישיתוף
חמש-חתרית

חמש-חתרית הוא השם העברי המודרני של ספינת מלחמה מונעת במשוטים מן העת העתיקה, שנקראה ביוונית πεντήρης (פֶּנְטֶרֵס) ובלטינית quinqueremis (קְוִוינְקְוֶורֶמִיס). אונייה זו ירשה את מקומה של התלת-חתרית, ויחד עם הארבע-חתרית הצעירה ממנה שימשה ספינת המלחמה הסטנדרטית בציי הים התיכון מסוף המאה ה-4 ועד סוף המאה ה-1 לפנה"ס. החידוש בחמש-חתרית, זה שהבדיל בינה לבין התלת-חתרית (טריארה) ממנה צמחה, היה הקצאת שני חותרים למשוט במקום חותר יחיד. המספר "חמש" (פֶּנְטֶה-, קְוִוינְקְוֶוה-) בשמה של האונייה מתייחס למספר החותרים ב"יחידת חתירה" או למספר שורות החותרים שלאורכה. האונייה הייתה בעלת 90 משוטים בכל צד, המסודרים בשלושה טורים, זה מעל זה. בכל אחד ממשוטי הטור העליון והטור האמצעי אחזו שני חותרים, ובכל אחד ממשוטי המפלס התחתון אחז חותר יחיד. יחידת החתירה מנתה אפוא חמישה חותרים, וסך כל החותרים בספינה היה 300 לעומת 170 בתלת-חתריות שקדמו לה. נשקה של החמש-חתרית היה איל ניגוח, שבלט מקצה השדרית בגובה קו המים לערך. באמצעותו ניגחה והטביעה את יריבותיה או שברה את משוטיהן ושיתקה את תנועתן. כמו כן הוצבו על סיפונה חיילי צי, קשתים ואף מכונות קלע, להכרעת האויב בלוחמת סיפונים. מאז המאה ה-4 לפנה"ס, עם הופעתה של החמש-חתרית ואחר כך של הרב-חתריות הגדולות והכבדות ממנה, הלכה ודחקה לוחמת הסיפונים את תמרוני הניגוח. לאחר קרב אקטיום (31 לפנה"ס), כשהים התיכון הפך ל"אגם רומאי" ולא נותרו עוד ציים יריבים להתמודד עימם בקרבות סדורים, פינו החמש-חתריות והרב-חתריות האחרות את מקומן לספינות מלחמה קלות ומהירות יותר, המתאימות למשימות שיטור ולחימה בפירטים. מדיה וקבצים בנושא חמש-חתרית בוויקישיתוף המונח העברי אינו מבחין בין "פנטרס" ל"קווינקוורמיס", והמבקשים לדייק משתמשים בשמות הלועזיים בלבושם העברי: "פֶּנְטֶרָה" ו"קְווינְקוֶורֶמָה". את המונח "חַתְרִית", מלשון "חֶתֶר", חידש ההיסטוריון הימי מאיר שָׂשׂ. ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מינה איתן

מינה איתן (נולדה ב-13 ביולי 1947) היא סופרת ישראלית. איתן נולדה לנעמי וליעקב שליטא במחנה מעצר שהוקם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בקפריסין. לאחר עלייתה לישראל התגוררה בקיבוץ בית השיטה. בשנת 1952 יצאה משפחת שליטא מבית השיטה ועברה להתגורר בקריית שלום. ב-1959 עברה המשפחה לחולון, שם בילתה הסופרת את תקופת נעוריה שבמרכזם עמדה הפעילות בתנועת הנוער העובד והלומד. בתקופת הצבא שרתה בנח"ל. מינה איתן נישאה לאמנון איתן ב-1967 והייתה חברת קיבוץ חמדיה עד שנת 1987. במהלך תקופה זו יצאה עם בעלה ושני ילדיה אורי ואופיר לארצות הברית, ניו יורק, שם שימש בעלה אמנון איתן שליח מטעם הסוכנות היהודית בתנועת הבונים. תקופה זו היא המקור לספרה "עיניים קטנות בארץ גדולה". במהלך כל שנותיה בקיבוץ חמדיה הייתה מינה איתן מורה ומחנכת בבית החינוך המשותף בקיבוץ נווה איתן שם לימדה ספרות ומקרא ועסקה בבימוי הצגות בבית החינוך ובקיבוץ. מינה איתן עזבה את קיבוץ חמדיה בשנת 1987 ועברה עם משפחתה לכפר הנוער הדסים. במהלך השנים 1987 -2010 בהן התגוררה משפחת איתן בהדסים עבדה מינה איתן בבית הספר השש שנתי שם שמשה רכזת מגמה ומורה לתיאטרון ורכזת ומורה במגמת הקולנוע וכן למדה ספרות בחטיבת הביניים. ב-2010 עם פרישתם ממערכת החינוך עזבו מינה ואמנון את כפר הנוער הדסים והם מתגוררים בכפר סבא. עם המעבר לכפר סבא הצטרפה איתן לעמותת "ידיד לחינוך" ומקיימת בהתנדבות פעילויות של עידוד קריאה וכתיבה יוצרת בבתי ספר יסודיים ובקרב סניפי העמותה. איתן פרסמה סיפורי ילדים בעיתוני הילדים "פילון" ו"הארץ שלנו" החל משנת 1977. איתן למדה באוניברסיטת תל אביב ספרות ומקרא, ולה תואר שני בתיאטרון. בשנת 2018 זכתה בפרס דבורה עומר על ספרה "שלום ותקוה חברים". עיניים קטנות בארץ גדולה, הוצאת מודן, 1981 – זכה בפרס ברנשטין. חלומו של מולה, ספריית פועלים, 1984 – עובד לתוכנית בטלוויזיה החינוכית הישראלית. אורה מפינת החי, הוצאת מסדה, 1987 למה רק לנו אין שלג?, הוצאת מסדה, 1994 זהירות, קיץ, הוצאת מסדה, 1995 נעשה ממך גבר, הוצאת מודן, 1995 שלום ותקוה חברים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017 – זכה בפרס דבורה עומר. להחזיר את זאב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018 משה גרנות, לקסיקון היסטורי של הסופרים העבריים מאז תש"ח (1948), אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל, דני ספרים הוצאה לאור, 2002 מדיה וקבצים בנושא מינה איתן בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של מינה איתן, בקטלוג הספרייה הלאומית מינה איתן, דף שער בספרייה הלאומית מינה איתן, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
משפחת כולאני

משפחת כולאני (באנגלית: Family Affairs) הוא סרט דוקומנטרי ישראלי בבימויו של גיל גולן, אשר יצא לאקרנים בשנת 2013. נתמך על ידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי. הסרט מתאר את סיפורו של גיל, גבר בוגדני אשר הגיע ממשפחה שבגידה תמיד הייתה חלק בלתי נפרד מהזוגיות. גיל יוצא למסע תיעודי במעמקי ההיסטוריה המשפחתית בשאלה האם אפשר לשבור את הדפוס שחוזר מדור לדור. הסרט מורכב מאירועי מפתח. התחלת מערכת היחסים בין גיל ובת זוגו גילה. הגירושים של הוריו והחתונה של סבו אבנר עם המאהבת שלו. ההתרחשויות מועברות מנקודת מבטו של גיל ומלאות בצחוק, קושי ועצב. במהלך הסרט מתגלות שכבות רבות במשפחה. זה מתחיל משמחה ומסתיים בהרבה מאוד כאב המסתתר מתחת לנושא של גבריות ומאצ'ואיזם. הסרט הוקרן בפסטיבל קולנוע דרום של שנת 2013 כסרט בוגרים, וזכה בפרס חביב הקהל. בנוסף, הסרט זכה בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים לשנת 2013. "משפחת כולאני", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "משפחת כולאני", באתר AllMovie (באנגלית) משפחת כולאני, סרטון באתר יוטיוב עמוד הסרט באתר של פסטיבל קולנוע דרום
שירות משלוח הגופות של העורבני השחור

שירות משלוח הגופות של העורבני השחור (ביפנית: 黒鷺死体宅配便 - ‏Kurosagi Shitai Takuhaibin; באנגלית: The Kurosagi Corpse Delivery Service) היא סדרת מאנגה שנוצרה על ידי איז'י אוטסוקה. עלילת הסדרה עוקבת אחרי חמישה תלמידי מכללה לבודהיזם אשר מנסים למצוא פרנסה, כאשר לכל אחד מהם יכולת ההופכת אותו לשונה מן הנורמה. הסדרה מתמקדת סביב קורו קארטסו, אשר יכול לתקשר עם רוחות המתים ואף להחזיר להן את השליטה על גופן למשך זמן מה. ערך זה הוא קצרמר בנושא קומיקס ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הורטוס בוטניקוס

הורטוס בוטניקוס (הולנדית: Hortus Botanicus) הוא גן בוטני בעיר אמסטרדם שבהולנד, מן העתיקים בעולם. הגן נוסד על ידי עיריית אמסטרדם בשנת 1638 על מנת שיספק עשבי מרפא לרוקחים ולרופאים. אוסף הצמחים בגן הורחב במהלך המאה ה-17 על ידי צמחים שהביאו עמם סוחרים מחברת הודו המזרחית ההולנדית. כיום הוא מהווה אחד מאתרי התיירות הידועים של העיר. עם המדענים שעבדו בגן נמנה פרדריק ראוש באמצע המאה ה-18, שערך מחקרים בוטניים בצמחייה מקומית. הגן משתרע על פני שטח של 12 דונמים. יש בו למעלה מששת אלפים עצים וצמחים אחרים, שמקצתם מצויים בסכנת הכחדה. "בית הדקל" שבגן, שנבנה בשנת 1912, ידוע בשל אוסף הציקסאים המוצג בו. ב-1993 נוספה לגן חממה שבה מוצגים שלושה טיפוסים שונים של תנאי אקלים טרופיים. בשנת 1987 עמד הגן על סף פשיטת רגל לאחר שאוניברסיטת אמסטרדם הפסיקה לממן אותו, אך הוא ניצל מסגירה בזכות תרומות פרטיות. כיום משתתפת העירייה באחזקתו. כמו כן הוא משכיר כיום שני אולמות בתחומיו לכנסים ואירועים. מדיה וקבצים בנושא הורטוס בוטניקוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הורטוס בוטניקוס
אשור-אתיל-אילני

אשור-אתיל-אילני (באשורית: Aššur-etil-ilāni – 'אשור (הוא) אדון האלים') היה אחד ממלכי אשור האחרונים. הוא מלך בין השנים 627-631 לפנה"ס בתקופת האימפריה האשורית החדשה. אשור-אתיל-אילני היה בנו של אשורבניפל המלך האשורי החזק האחרון, לאחר מותו של אשורבניפל בשנת 631 (או שנת 627) נכנסה אשור לתקופה של מרידות ומאבקי שלטון. החלה תקופה של מאבקי ירושה שהביאה להתפוררותה של האימפריה. עיקר המידע עליו מגיע מתעודות בבליות, אין מקורות מידע אשוריים. בתעודות הבבליות לא מופיע כ"מלך בבל". בתעודה מתקופתו של נבונאיד הוא מצוין כמלך ששלט בין אשורבניפל לבין נבופלאסר. תיארוך תקופת מלכותו נע בין 631–627 לבין 627–623. התיארוך מבוסס על שני מקורות, בכתובת מחרן נכתב כי מלך שלוש שנים, בתעודה שנמצאה בניפור נכתב שמלך ארבע שנים. מותו של אשור-אתיל-אילני מציין את נקודת אל חזור בתהליך קריסתה של האימפריה האשורית. בתקופת מלכותו שימש סין-שום-לישיר שלאחר מותו מרד ביורשו, כרב-סריס. לאחר מותו עלה אחיו סין-שר-אישכון לשלטון, אבל בשנת 626 לפנה"ס מרד בו סין-שום-לישיר שמלך שלושה חודשים בבבל, עד שהובס על ידי צבאו של סין-שר-אישכון. בחלק מהמחקרים מצוין שסין-שום-לישיר היה יורשו. Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 1, Eisenbrauns, 2018 Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 2, Eisenbrauns, 2023 Jamie Novotny, Joshua Jeffers, Grant Frame, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 3, Eisenbrauns, 2023
בית נבולסי (יפו)

בית נבולסי עמד ביפו, הדרומי מבין שלושה בניינים בבעלות משפחת נבולסי. על המפות הבריטיות הייתה כתובתו רחוב התחנה. הערבים קראו לרחוב דרך מנשייה, ובפי היהודים הוא נקרא רחוב נווה שלום. המרד 2 פינת רחוב אילת בראשית ימי המדינה וכיום פינת הרחובות המרד - קויפמן בתל אביב-יפו ולמעשה תחם את שדרות ירושלים (יפו) על ידי כיכר. בתחילה הבית היה בבעלות משפחת נבולסי משכם שהייתה בעלת נכסים רבים בשטחי ארץ ישראל (הידועים בהם בית נבולסי בכפר יונה ובית נבלוסי בטבריה). בבית זה שכנו משרדי "הועד הפועל" של חובבי ציון – שנפתחו על ידי זאב טיומקין בחודש נובמבר 1890, וממנו נוהלו ענייני המושבות היהודיות בארץ ישראל ורכישת הקרקעות. ההחלטות שנתקבלו בין כותלי הבניין הטביעו את חותמן על התפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל. בבניין זה שכן ביתה הראשון של ספריית שער ציון שנוסדה ב-1886. הספרייה שירתה בנאמנות את תושביה היהודים של יפו, את איכרי המושבות כמו גם את תלמידיה הראשונים של הגימנסיה העברית "הרצליה" ששכנה בקרבת מקום, ונוהלה במשך השנים על ידי אז"ר. בבניין זה שכן מועדון "ישורון" שהיה בית הקהילה היהודית ביפו ומרכז לפעילים היהודים של הארץ המתפתחת. במועדון זה נתקבלה החלטה להקים את העיר העברית הראשונה. בקית שנת 1906, התאספו כ-120 איש מיהודי יפו. לאותה התכנסות הגיע עקיבא אריה ויס שעלה בחוף יפו באותו הבוקר. ויס נשא דברים בעברית בהם פירט את רעיונו ותוכניתו לבניית עיר עברית עם חשמל, מים ביוב וגנים (חידוש בערי ארץ ישראל של דאז) עיר שבה יחיו חיים עבריים. אחרי שאלות וויכוחים באותה פגישה התקבלה הצעתו ובאותו יום נוסדה האגודה שלימים תקים את "אחוזת בית" אותה שכונה שלימים תשנה את שמה ל'תל אביב' ותתפתח לעיר העברית הגדולה. בתי נבלוסי נהרסו ב-1983/4 על מנת להרחיב את נתיב התנועה של שדרות ירושלים לכיוון תל אביב (בקטע בו שדרות ירושלים מתחברות לרחוב פרופ' יחזקאל קויפמן), ולהוסיף מסלולי נסיעה שיהפכו את הרחוב לציר תנועה מרכזי מדרום לצפון העיר. בית נבולסי ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 35-34. דני רכט, בתי נבולסי, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
פיטר פומגרנט

פִּיטֶר פּוֹמֶגְרָנֶט (באנגלית: Peter Pomegranate) הייתה אוניית מפרשים מלחמתית אנגלית מן המאה ה-16, שבנייתה הושלמה והיא הוכנסה לשירות בצי ב-1510, בתקופת מלכותו של הנרי השמיני. היא נקראה קרוב לוודאי על שמם של פטרוס הקדוש, מייסד הכנסייה הנוצרית, והרימון, שהיה סמלה של המלכה קתרין מאראגון. תפוסתה הייתה 450 טונות, אך ב-1536 היא נבנתה מחדש וממדיה הוגדלו לתפוסה של 600 טונות; באותה שנה, לאחר שסר חינה של המלכה קתרין ועם מותה, קוצר שם האונייה ל"פיטר". גורלה של האונייה אינו ידוע. היא מוזכרת בפעם האחרונה בתעודה היסטורית ב-1558. "פיטר פומגרנט" הייתה בת-זמנה של "מרי רוז", שטבעה במהלך קרב סולנט ב-1545. ב-1547 הייתה "פומגרנט" חלק מצי הפלישה שיצא נגד סקוטלנד בפיקודו של אדוארד קלינטון, והיא מופיעה ברשימת האוניות בשמה המלא. באינוונטר של הנרי השמיני מלך אנגליה מ-1547 (אנ') כתוב כי "פומגרנט" נבנתה מחדש ולה 185 מלחים, 185 חיילים ו-30 תותחנים. חימושה כלל: 2 חצי-קנונים מפליז, 2 קוּלְבֶרִינִים מפליז, 4 חצי-קולברינים מפליז, 4 סייקרים מפליז, קולברין אחד מברזל, 3 סייקרים מברזל, 9 תותחי אשנבים מברזל, 37 בָּסִים מברזל ו-11 ארקבוסים. כמו כן צוידה ב-259 קשתות, 160 האלברדים ו-160 רומחים מוריים. Childs, David. The Warship Mary Rose: The Life and Times of King Henry VIII's Flagship. Chatham Publishing, London. 2007. Marsden, Peter (editor).Your Noblest Shippe: Anatomy of a Tudor Warship. The Archaeology of the Mary Rose, Volume 2. The Mary Rose Trust, Portsmouth. 2009. pp. 5, 379. Rodger, N. A. M. (2004). The Safeguard of the Sea. London: Penguin Books. Starkey, David. (editor). Inventory of Henry VIII, vol. 1, Society of Antiquaries (1998). Childs (2007), p. 17. Marsden (2009), pp. 5, 379. Rodger (2004), pp. 476-477. Calendar of State Papers Scotland, vol. 1 (1898), 12, no. 29. Starkey (1998), nos. 7165, 7252-7273.
שולמית איתן

שולמית (שולה) איתן (2 באוקטובר 1927 – 30 ביולי 2014) הייתה מחנכת, סופרת ומשוררת ילדים ומבוגרים ישראלית. איתן נולדה בשנת 1927 בארץ ישראל, נכדתו של העיתונאי העברי והרב הארץ-ישראלי יעקב גולדמן. היא למדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, מאוחר יותר במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין ובמחלקה לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. לאיתן תואר שני בספרות, בתיאטרון ובאמנות. לימדה בבתי ספר ובמכללות והדריכה חוגים דרמטיים. פרסמה מאמרים בנושאי חינוך, מחזות וסיפורים לילדים ולמבוגרים בעיתוני ילדים, בעיתונות פדגוגית ובכתבי עת ספרותיים, ועיבדה תסכיתים לילדים ב"קול ישראל". עיבדה חומר ספרותי עבור ילדים, פעוטות וילדי חינוך מיוחד עבור משרד החינוך והטלוויזיה הלימודית. פרסמה ספרים רבים לילדים, שירה וסיפורים למבוגרים. דני רוצה להיות סופר: כ"ב סִפורים לארבע עונות השנה; ציורים: בינה גבירץ, תל אביב: מ' ניומן ('נורית'), תשט"ז. יון-יונים: 27 שירים, סִפורים ואגדות לחול ולמועד, תל אביב: יסוד, תש"ך. רביטל: סִפורים לילדים; הציורים: לאה פלד, תל אביב: מסדה, 1964. נטע מרחוב הוורדים; ציורים: חוה עמית, ירושלים: כתר ('ראשית הקריאה'), 1985. לכל אחד לילו: שירים, תל אביב: י’ גולן, תשנ"א 1991. מאחורי השפופרת: סיפורים, תל אביב: רשפים, תשנ"ח 1998. גופי-לי; אירו: חנה וגרשון פליישר, תל אביב: גוונים, תשס"ב 2002. שולמית איתן ורבקה רייכנברג, לקט פרקי קריאה לחינוך המיוחד: בליווי הערות דידקטיות, פתח תקווה: אגודת ידידי בית המדרש למורים ולגננות ע"ש אליעזר שיין ('קונטרסים לחינוך ולהוראה', ג), תשמ"א 1981. חרוזים: קובץ שירים וסיפורים לפעוטות; ליקטה, קישרה וערכה: שולה איתן; עיצבה ואיירה: פפי מרזל, קריית גת: דני ספרים, 1996. שולה איתן (עורכת), איזה יום שמח; איור: יונת קציר-גולן, תל אביב: עם עובד, תש"ס 2000. (שירים לילדים) שולה איתן באתר WorldCat משה גרנות, לקסיקון היסטורי של הסופרים העבריים מאז תש"ח (1948), אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל, דני ספרים הוצאה לאור, 2002 רשימת הפרסומים של שולמית איתן, בקטלוג הספרייה הלאומית שולמית איתן, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" שולמית איתן, דף שער בספרייה הלאומית שולמית איתן, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ג. קרסל, ספריו האחרונים של תדהר, דבר, 23 ביוני 1961 (פסקה אחרונה). שולמית איתן ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה". ביקורת: יהודה בורלא, ספר נעים לילדים, דבר, 27 באפריל 1956. ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מונגוליה הפנימית

מונגוליה הפנימית (במונגולית: תעתיק: öbür mongol, בסינית מפושטת: 内蒙古; בפין-יין: Nèi Měnggŭ) היא אזור אוטונומי מונגולי בצפון סין. שטחה כ-1,183,000 קמ"ר (כ-12% משטחה של סין), אוכלוסייתה מונה כ-24 מיליון נפש ובירתה העיר חוֹחחוֹט (בסינית:呼和浩特; בפין-יין:Húhéhuàté). המונח "מונגוליה הפנימית" הוא מונח סיני במקורו, ומנוגד למונגוליה החיצונית המתייחס למונגוליה של ימינו ביחד עם רפובליקת טוּבָה שברוסיה. כיום מהווים המונגולים רק 17% מתושבי האזור והם יושבים בעיקר בערבות, בעוד שהסינים בני ההאן יושבים בעיקר לאורך הנהרות. קבוצות אתניות נוספות במחוז הם דַאוּר, אֶבֶנְק, אוֹרוֹצִ'ין, חווי, מנצ'ורים, מעט אסודים וקוריאנים. השטחים המהווים היום את מונגוליה הפנימית החליפו ידיים פעמים רבות בין חקלאים סינים מהדרום ובין נוודים בני שבטים שונים מן הצפון. בתקופת שושלת צ'ינג (1644-1911) המנצ'ורית היה מזרחה של מונגוליה הפנימית חלק ממנצ'וריה. החל בסוף המאה ה-19 החל הממשל לעודד חקלאים סינים ליישב בהמוניהם את מונגוליה. עם נפילת הקיסרות הסינית ב־1911, יצאה מונגוליה החיצונה, ביוזמתה של רוסיה, מתחת ידיה של סין, בעוד שמונגוליה הפנימית חולקה על ידי הרפובליקה העממית של סין בין מחוזות שונים. מזרחה של מונגוליה הפנימית הפך לחלק ממנצ'וקוו (תחת ממשלת בובות בשליטה יפנית). ב-1937, כשפרצה מלחמה בין סין ליפן, מיהר הנסיך המונגולי דָה ווָאנג להכריז על עצמאות מונגוליה הפנימית (למעט מזרחה, שהיה חלק ממנצ'וריה) ולחתום על הסכמי שיתוף פעולה עם היפנים. כך הפכה מונגוליה הפנימית למדינה הנשלטת על ידי ממשלת בובות של היפנים עד לתום מלחמת העולם השנייה. עם תום המלחמה השתלטו הסינים, בתמיכתם של הסובייטים, על מונגוליה הפנימית, וב-1947 הקימו את האזור האוטונומי מונגוליה הפנימית תוך שהם מספחים אליו את אותם חלקים שהיו בעבר חלק ממנצ'וריה. בהדרגה סופחו גם נתחים ממחוזות נוספים שבהם אוכלוסייה מונגולית משמעותית. המחוז הוא בעיקרו רמה הררית עם מספר מדבריות (הגדול שבהם הוא בדאין חרן). בשטח המחוז נמצא אגם חולון שהוא ה-5 בגודלו בסין. במרכז המחוז עובר הנהר הצהוב המגיח צפונה מנִינְגְשְׂיָה וזורם לאורך מספר מאות קילומטרים עד שהוא פונה חזרה דרומה. הנהרות אמוּר ולְיָאו ויובליהם זורמים במזרחו. יתר המחוז נטול כל גופי מים משמעותיים. באגני הנהרות תחום החקלאות העיקרי הוא גידולים כמו חיטה, בעוד שהערבות מאופיינות ברעיית צאן. ברכס חינגאן הגדול שבמזרח עוסקים גם ביערנות ובציד. מדיה וקבצים בנושא מונגוליה הפנימית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מונגוליה הפנימית (בסינית) אתר האינטרנט הרשמי של מונגוליה הפנימית (במונגולית) אילן יגר, מסע אל הארץ התיכונה, באתר ynet, 10 בדצמבר 2015 מונגוליה הפנימית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ונגר

האם התכוונתם ל... ארסן ונגר (Arsène Wenger) - מאמן כדורגל צרפתי ברוך ונגר – ממייסדי כרמיאל דברה וינגר (Debra Winger) - שחקנית קולנוע יהודיה אמריקאית יוסף ונגר – שחיין פאראלימפי ישראלי סקוט ויינגר (Scott Weinger) - שחקן יהודי אמריקאי וגנר (פירושונים)