laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מטבעון מדבר

מַטְבְּעוֹן מִדְבָּר או מטבעון מדברי (שם מדעי: "Spalerosophis diadema") הוא נחש השייך למשפחת הזעמניים. הוא נפוץ בעיקר באזורי מערב אפריקה ועד למרכז אסיה. השם העברי ניתן לו על שום הכתמים דמויי המטבע המצויים על גבו. פירוש השם הלטיני הוא ה"נחש הבוגדני" (spaleros בלטינית פירושו "לרמות" או "לבגוד", ו-ophis בלטינית פירושו "נחש"). שם המין (diadema) מציין עטרה או כתר, כלומר פירוש שמו המלא הוא ה"נחש הבוגדני המעוטר". לתת-המין המצוי בישראל קוראים "S.d.cliffordi", לכבודו של הקונסול ההולנדי בלוב בראשית המאה ה-19, שאסף בלוב את הפרט הראשון מתת-המין הזה שתואר למדע. מטבעון מדבר נפוץ בעיקר בשטחי מערב אפריקה ועד למרכז אסיה. תפוצתו בישראל היא באזור הנגב, מדבר יהודה ושטחי החולות שבמישור החוף הדרומי אולם העלמות שטחי החולות באזורים אלו מסכנים מאוד את קיומו בתפוצה זו . בכל השטח הזה ניתן להבחין ב-5 תת-מינים (חלק מהחוקרים מאמינים כי אלו 5 מינים שונים). תת-המין הנפוץ בארץ הוא גם תת-המין הנפוץ ביותר בכל אזור התפוצה. שטחי המחיה שלו הם בפני הקרקע, בשטחים פתוחים של מישורי לס, מדרונות מסולעים של ואדיות וחולות. מטבעון מדבר אינו ארסי. יש לו גוף גדול (מגיע לאורך של 1.5 מטרים ולמשקל של חצי קילו) שדומה, באופן כללי, לגופם של בני הסוג זעמן. צבעו היסודי חום בהיר עד צהוב. ראשו רחב מהצוואר, ועובר עליו פס חום המחבר את שתי עיניו (ככל הנראה כדי להסוות אותן). לאורך גבו ישנה שורת כתמים חומים דמויי מטבע וביניהם רווחים בהירים. השוליים של הכתמים הם לבנים בהירים. מטבעון מדבר הוא שוכן קרקע זריז מאוד, אשר פעיל בקיץ בשעות הקרירות של היום, כלומר בשעות אחר הצהריים המאוחרות ובשעות הדמדומים. בחורף הוא פעיל גם בשעות הצהריים. בדרך כלל פעילותו היומית די מוגבלת. ראייתו טובה יותר מזו של שאר הנחשים השייכים למשפחתו. המטבעון עלול להיות גם תוקפני בעת פחד מאויב, ולכן הוא מרבה לתקוף בנשיכות (שאינן מסוכנות מאחר שהוא אינו נחש ארסי, אך הן כן יכולות להכאיב מעט, כנעיצת מחטים קטנות). ניזון בעיקר ממכרסמים, אך אם יזדמן לו יטרוף גם ציפורים. פעילותו בשעות הערב מקבילה לשעות הפעילות של המכרסמים, ובכך הוא מגדיל את סיכוייו לתפוס את הטרף. ההזדווגויות של מטבעון מדבר מתרחשות בחודש יוני. אין נאמנות בין בני הזוג, מכיוון שדרכיהם נפרדות לחלוטין מיד עם תום ההזדווגות. המטבעונה מטילה ביצים כ-40 עד 50 ימים לאחר ההזדווגות. בכל הטלה מוטלות 3–16 ביצים. רוב ההטלות מתרחשות בחודשי הקיץ (יולי ואוגוסט). בדרך כלל, הנקבות מטילות ביצים פעם בשנתיים, אך נצפו גם מקרים של מספר הטלות בעונה אחת. אורך הגוף הממוצע של הצעירים הוא כ-40 ס"מ, והם עצמאיים לחלוטין מיד עם הבקיעה. בגרותם המינית של המטבעונים המדבריים מגיעה בגיל 4 שנים. אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 171-173 מדיה וקבצים בנושא מטבעון מדבר בוויקישיתוף מטבעון מדבר, באתר ITIS (באנגלית) מטבעון מדבר, באתר NCBI (באנגלית) מטבעון מדבר, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) מטבעון מדבר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מטבעון מדבר, באתר GBIF (באנגלית) מטבעון מדבר באתר עמותת מן השדה תמונות מטבעון מדבר באתר טבע חברה חינוך ! מטבעון מדבר באתר הרשימה האדומה של IUCN פנחס אמתי., ועמוס בוסקילה. מדריך לזוחלים ודוחיים בישראל. ירושלים: כתר הוצאה לאור (2006). עמ' 244 עזריה אלון, "החי והצומח של ארץ-ישראל: אנציקלופדיה שימושית מאוירת", כרך 5 - זוחלים ודו-חיים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור
ג'ובאני גראנצ'ינו

ג'ובאני גראנצ'ינו (באיטלקית: Giovanni Grancino;‏ 12 במרץ 1637 - 3 ביוני 1709), בנו של אנדראה גראנצ'ינו, היה אחד מבוני הכינורות המוקדמים במילאנו, וייתכן שעבד עם אחיו, פרנצ'סקו. ג'ובאני הוא הידוע ביותר במשפחת בוני כלי הקשת האיטלקית גראנצ'ינו. בני המשפחה האחרים היו אנדראה גראנצ'ינו, פרנצ'סקו גראנצ'ינו, ג'אנבטיסטה גראנצ'ינו (או ג'ובאני ג'אנבטיסטה) ופאולו גראנצ'ינו. בכלים שבנו ניגנו יהודי מנוחין (כינור), זיגפריד פאלם (צ'לו) ואדריאן ברס (קונטרבס, בין השאר. הכנר הישראלי-קנדי דניאל ברד מנגן בכינור "ג'ובאני גראנצ'ינו", שקיבל בהשאלה מיהודה זיסאפל. הסדנאות של גראנצ'ינו נמצאו כולן ב"קונטראדה לארגה", כיום "ויה לארגה" במילאנו. כלי הנגינה שלו נושאים את ה"'segno della corona" (סימן הכתר) האופייני. אף כי בוני כלי הקשת של מילאנו יצרו כלים באיכות משתנה, הכינורות, הוויולות, הצ'לי והקונטרבסים של גראנצ'ינו נחשבים מעולים בטיבם. גראנצ'ינו השתמש תחיל בלכה סמיכה, אדומה כהה, אך בהמשך עבר לשימוש בלכה במרקם עדין, בצבעי צהוב צלול עד חום בהיר. התבניות ועיצובי כלים המוקדמים של גראנצ'ינו הושפעו מניקולו אמאטי מקרמונה, שיצירותיו המרשימות השפיעו על בוני כלים רבים באיטליה באותה תקופה. עם זאת, הכלים שהפיק בשנים הבאות מגלים קימור שטוח יותר וצורה צרה יותר בהשפעת סטרדיווריוס. הצ'לי של גראנצ'ינו נוטים להיות גדולים יותר מאחרים, אך צלילם הזך אופייני לבוני כלי הקשת האיטלקים. ממשיכיהם של יצרני הכלים גראנצ'ינו היו בני משפחת טסטורה. המבוגר שבהם, קארלו ג'וזפה טסטורה, בנה כינור לגראנצ'ינו השמור כיום במוזיאון המוזיקה הלאומי בקמפוס של אוניברסיטת דרום דקוטה. בין תלמידיו של גראנצ'ינו היה בונה כלי הקשת המילאנזי ג'ובאני ואסאלו. לכינורות של גראנצ'ינו שמור מקום מעניין בסיפורת. הסופרת הקנדית אמילי-ג'יין הילס אורפורד (ילידת טורונטו, 1957) הכניסה לרומן שלה כינור גראנצ'ינו שכרוכה בו תעלומה לפיענוח. הרומן של האמריקאי הרולד דקר, בהוצאה עצמית, "אני, ג'וליה: מראה מבעד לפתחי-F" מתאר את חייו של כינור הגראנצ'ינו האהוב שלו. שחקנית הילדים הקנדית, פגי הילס (ילידת טורונטו 1950) מזכירה גם היא כינור גראנצ'ינו בקלטת שלה לילדים, "הכינור של פגי", שהייתה מועמדת לפרס יוני ב-2007. Kulik, A. 'Reise ins Jahr 1710. Ein Grancino-Cello gibt sein Geheimnis preis', Toshiba Visions, German Edition Nr.5, 2001, p. 48-51. Vannes, Rene (1985) [1951]. Dictionnaire Universel del Luthiers (vol.3). Bruxelles: Les Amis de la musique. OCLC 53749830. William, Henley (1969). Universal Dictionary of Violin & Bow Makers. Brighton; England: Amati. ISBN 0-901424-00-5. Walter Hamma, Meister Italienischer Geigenbaukunst, Wilhelmshaven 1993, ISBN 3-7959-0537-0 Willibald Leo Freiherr von Lütgendorff, Die Geigen und Lautenmacher von Mittelalter bis zur Gegenwart (2 vols) (Frankfurt 1922). מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני גראנצ'ינו בוויקישיתוף Examples of Grancino violin labels, Lütgendorff II pp.616 Fig 288 and 617 Fig 299. צ'ארלס בר וקארלו קייזה, "ג'ובאני גראנצ'ינו" ב[[מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים]] אונליין ביוגרפיות של חברי הפרויקט הקאמרי הישראלי גרוב גרוב
טירת דינס בראן

טירת דינס בראן (בוולשית: Castell Dinas Brân) הייתה מצודה בתקופת הברזל ומאוחר יותר גם טירת אבן אשר הגנה על הגבול המזרחי של ממלכת גוויניד'. הטירה הוקמה בסביבות שנת 1260, נפלה לידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה בשנת 1276, וככל הנראה נהרסה בחידוש הקרבות בשנת 1282 ומאז לא שוקמה. באתר בו ניצבות כיום הריסות הטירה, נבנה תחילה מבצר גבעה בסביבות 600 לפנה"ס. המצודה כללה סוללת אדמה שבראשה נבנו חומות עץ, בנוסף נחפר חפיר בדופן הדרומית של המבצר, היכן שהמדרון פחות תלול. בין כותלי החומות הוקמו מספר בתים ומבני עץ, השם דינאס ככל הנראה שימש גם את תושבי המקום הקדומים. ישנן עדויות לכך שהאתר שימש כמבצר מעץ אשר שירת מלכים שונים בממלכת פוויס בהם; אליסד' אפ גווילוג במאה ה-8 ומאוחר יותר מאדוג אפ גריפיד' מיילור שהיה המלך הראשון של פוויס פאדוג (הצפונית). ייתכן שדינס בראן אף שימשה כמושב כסאו של המלך (אשר מלך בין 1197-1236), ככל הנראה בתקופה זו הטירה נבנתה מעץ וישנם עדויות לכך שהיא הושמדה בשריפה. בשנות ה-60 של המאה ה-13, ככל הנראה לקראת 1270, הוקמה טירת האבן במקום על ידי מלך ממלכת פוויס פאדוג גריפיד' השני, בנו של מאדוג. בתקופה זו גריפיד' השני היה בעל ברית של ל'ואלין אפ גריפיד' ("מלך ויילס") שמלך בממלכת גוויניד'. תפקידו של גריפיד' השני בתקופה זו היה לשמש אזור חיץ הניצב בין אנגליה וממלכות צפון ויילס, ככל הנראה מתוך תפיסה זו שוקמו ביצורי הטירה והיא נבנתה מאבן. עם זאת, מספר שנים לאחר מכן ב-1276, צבא אנגלי-ולשי של המלך אדוארד הראשון פלש לוויילס וכבש את הטירה יחד עם ממלכת פוויס פאדוג. לאחר הכיבוש הושאר חיל מצב אנגלי בטירה עד ששנה מאוחר יותר נחתם הסכם שלום בין אנגליה לוויילס, הסכם שהחזיק מעמד רק עד הכיבוש של ויילס בשנת 1282. ככל הנראה חיל המצב הוולשי העלה את הטירה באש לפני כיבושה בשנת 1276, אך היא המשיכה להתקיים מספר שנים לאחר מכן. לא ברור לגמרי מתי נהרסה הטירה והפסיקה להיות בשימוש כל שהוא, ככל הנראה עם הכיבוש הסופי של ויילס ב-1282 הטירה הושמדה והוצאה מפעילות. לאחר שנה זו בכל מקרה אין עדויות לשימוש צבאי או פוליטי בטירה. הטירה נבנתה בצורה מלבנית והתפרסה על שטח של בסביבות 90 על 40 מטרים, כאשר סביבה נחפר חפיר אשר הקיף את חומותיה. חלק מהחפיר שניתן לראות היום מיוחס למצודת תקופת הברזל העתיקה יותר, אך זה הורחב בבניית הטירה החדשה וכיום חלק מהחפיר אשר נחצב באבן (בעומק של כ-6 מטרים) השתמר באופן ברור. בצד המזרחי של המתחם נבנה מגדל העוז של הטירה, אשר הריסותיו קיימות גם כיום. הכניסה לחומות הטירה הייתה על ידי בית שער שנבנה בפינה הצפון-מזרחית של המתחם, שער זה הוא פחות אופייני לבנייה הוולשית והורכב משני צריחים בעיצוב אופייני יותר לטירות אנגליות של התקופה. בחומה החיצונית הדרומית ישנן הריסות של צריח בצורת האות 'D' (חצי עיגול). סך הכל הטירה הייתה חזקה ובמיקום אסטרטגי טוב, אך הגודל הקטן שלה ביחס לטירות אחרות בתקופה הפך אותה יותר למבנה של יוקרה וסמל שלטון עם חשיבות צבאית פחותה. כיום הריסות דינס בראן הן יעד תיירותי בעל ערך רב באזור, הן שוכנות מעל לעיירה ל'אנגול'ן שגם היא בעלת ערך תיירותי רב. במהלך שנות ה-50 פעלה אף חנות בין ההריסות אשר שירתה את המטיילים, כאשר האספקה הייתה מגיעה כל בוקר על גבי חמור במעלה הגבעה, אך זו הפסיקה במהלך השנים לפעול. ממעלה הגבעה מטיילים יכולים לתצפת לאורך עמק הדי, 'רכס הפנורמה' מצפון-מזרח, אזור העיירה ל'אנגול'ן מתחת ואף אמת פונטקיסילטה הנמצאת כ-5 קילומטרים ממזרח במורד העמק. קר דרווין - מבצר גבעה סמוך ממערב טירת דינס Roger Thomas, Castles in Wales, Wales Tourist Board & Automobile Association, 1988. Thomas, 1988, עמ' 71.
3D Realms

3D Realms (שם חוקי: Apogee Software, Ltd) היא חברת הוצאה לאור של משחקי וידאו ששוכנת באולבורג, דנמרק (לאחר ששכנה בעברה בגרלנד, טקסס, שבארצות הברית). החברה נוסדה ב-1987 ובעבר התעסקה גם בפיתוח משחקים, ולא רק בהוצאה לאור. ידועה רבות בשל שימושה במודל ההפצה של תוכנה שיתופית, וכיוצרת הזיכיונות של משחקי מחשב פופולריים כמו דיוק ניוקם 3D קומנדר קין, ו-Wolfenstein 3D. בעוד החברה ידועה בשמה "3D Realms" שמה החוקי הוא Apogee Software, Ltd. השם "3D Realms" נוצר בהתחלה על ידי החברה ב-1994, כשם מותג המיועד רק למשחקים תלת־ממדיים, אך לאחר זמן, כשמשחקי התלת מימד הפכו לדומיננטיים, ו-Apogee החליטה להתמקד בסוגת משחקים זו, נטשה החברה את הסימן המסחרי של Apogee ב-1996. למרות סיום השימוש בשם, בשנת 2008 הודיעה החברה על חידוש השימוש בשם במשחקים חדשים, אך תחת רישיון חברה חיצונית בשם "Apogee Software, LLC"‏. Apogee החלה בשנת 1987 עם הפצת משחק המחשב ממלכת קרוז של סקוט מילר, שהשתמש בתוי ASCII מורחבים וגסים, כגרפיקה. המשחק הצליח במידה מספקת, ו-Apogee התבססה. ב-1991 ג'ורג' ברוסרד הצטרף לחברה כבעלים בשותפות, והביא יחד איתו מספר משחקים, שלפני כן הופצו תחת השם Micro F/X. Apogee הפיצה גם משחקים שפותחו על ידי מפתחים חיצוניים, בנוסף לאלו שהיא עצמה פיתחה. אחד ממפתחים אלו הייתה חברת id Software שתרמה רבות להצלחתה של Apogee עם המשחקים קומנדר קין, ו-Wolfenstein 3D, הקשרים בין החברות נותקו עם הפצת המשחק DOOM ב-1993. בשנת 1996 החברה שינתה את שמה לשמה הנוכחי כשהכריזה על מעבר להפצת משחקים בתלת מימד. ב-2 במרץ 2014 הודיעה חברת SDN Invest, הידועה כחברת בת של סליפגייט איירונוורקס, כי היא רוכשת את החברה בסכום בלתי מוגדר. מייק נילסן, מייסד וראש SDN התמנה למנכ״ל החברה בעקבות הרכישה. בעקבות כך, החברה עברה לדנמרק בדצמבר באותה שנה. מדיה וקבצים בנושא 3D Realms בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של 3D Realms (באנגלית) הקטלוג הרשמי של Apogee רשימת משחקים ש-3D\Realms היו מעורבים בהם הפרופיל של 3D Realms באתר MobyGames תאריכי ההפצה של החברה על ציר הזמן דף השאלות הנפוצות של Apogee 3D Realms, ברשת החברתית אקס (טוויטר) 3D Realms, סרטונים בערוץ היוטיוב 3D Realms, ערוץ באתר Twitch.tv באותם ימים התעסקה החברה עם סוגי משחקים שונים אתר 3D Realms:פרופיל משותף "Apogee Return To Feast On The Living (And Duke Nukem)" Kingdom of Kroz Wesley Yin-Poole, Interceptor buys 3D Realms amid Gearbox lawsuit, Eurogamer, ‏2014-03-03 (באנגלית) Interceptor Entertainment acquires 3D Realms, GamesIndustry.biz (באנגלית) 3D Realms, www.facebook.com ערך זה הוא קצרמר בנושא משחקים ובנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליימן הול

ליימן הול (באנגלית: Lyman Hall;‏ 12 באפריל 1724 – 19 באוקטובר 1790) היה רופא, כומר, ומדינאי, היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג של ג'ורג'יה. מחוז הול נקרא על שמו. ליימן הול נולד לג'ון ומרי הול, בוולינגפורד שבמושבת קונטיקט. הול סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל בשנת 1747, מסורת שאחיו הצעירים המשיכו. בשנת 1749, הוא קיבל משרת כמורה בקהילת סטארטפילד (כיום ברידג'פורט). כניסתו לתפקיד לוותה בסערה, ב-1751, הוא פוטר לאחר שהוטל דופי באופיו המוסרי, אשר, על פי אחת מהביוגרפיות, "נתמכה על ידי הוכחה וגם על ידי הודאתו שלו". הוא המשיך להטיף שנתיים נוספות, בתור ממלא מקום, ובמקביל למד רפואה ולימד בבית ספר. ב-1752 נשא לאישה את אביגיל בור מפירפילד, קונטיקט, אך היא נפטרה בשנה שלאחר מכן. ב-1757 הוא נישא בשנית למרי אוסבורן. הול התחיל לעבוד בתור רופא לאחר שעברו לדורצ'סטר שבדרום קרוליינה, על יד צ'ארלסטון, עיירה שנוסדה כמה שנים לפני כן על ידי מהגרים תומכי הקונגרס, שהיגרו מדורצ'סטר שבמסצ'וסטס עשרות שנים קודם לכן. כאשר המתיישבים עברו למחוז מידוויי (כיום מחוז ליברטי) שבג'ורג'יה, הול עבר יחד איתם. הוא הפך במהרה לאחד מהאזרחים המובילים בעיירה החדשה שהוקמה שם, סונברי. סונברי בערב המהפכה האמריקנית, הייתה לחממה של רגשות קיצונים שהתהוו בעיקר סביב הלויאליסטים (תומכי הבריטים). אף על פי שלג'ורג'יה לא היה בתחילה ייצוג בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, בזכות השפעתו של הול, הקהילה שוכנעה לשלוח נציג- הול עצמו - לפילדלפיה שבפנסילבניה, לקונגרס הקונטיננטלי השני. הוא קיבל מושב בקונגרס ב-1775, והיה אחד משלושת הנציגים של ג'ורג'יה שחתמו על מגילת העצמאות. בינואר 1779, סונברי נשרפה על ידי הבריטים. משפחתו של הול הצלחה להימלט לצפון, שם נשארו עד לפינוי הבריטי ב-1782. הול חזר לג'ורג'יה, והתיישב בסוואנה. בינואר 1783, הוא נבחר למושלה של המדינה, תפקיד שבו החזיק למשך שנה אחת. בזמן כהונתו, הול תמך בסיבסוד הלימודים באוניברסיטה של המדינה, מתוך אמונה כי החינוך, חינוך דתי במיוחד, יביא לאוכלוסייה מהוגנת יותר. מאמציו הובילו לסיבסוד אוניברסיטת ג'ורג'יה ב-1785. בתום כהונתו כמושל, הוא חזר לעיסוקו ברפואה. ב-1790, עבר הול לחווה במחוז בורק, בג'ורג'יה, על גבול קרוליינה, שם הוא נפטר ב-19 באוקטובר בגיל 66. אלמנתו של הול, מרי אוסבורן, נפטרה אחריו בנובמבר 1793. ליימן הול הונצח בג'ורג'יה, שם אחד המחוזות על שמו, ובקונטיקט, מדינת המקור שלו, העיירה וולינגפורד כיבדה אותו במתן שמו לבית הספר התיכון שלה. בתי ספר יסודיים במחוזות ליברטי והול, שבג'ורג'יה, נקראים גם כן על שמו. אנדרטת החותמים, אובליסק גרניט מול בית המשפט באוגוסטה, ג'ורג'יה, מנציחה את הול ואת שני החותמים האחרים מג'ורג'יה שחתמו על מגילת העצמאות. עצמותיו נקברו שם לאחר שהועברו מהקבר המקורי בחווה שלו במחוז בורק. Franklin B. Dexter. 1896. "Lyman Hall." In BIOGRAPHICAL SKETCHES OF THE GRADUATES OF YALE COLLEGE, 1745-1763. New York: Henry Holt & Company. Charles S. Hall. 1896. HALL ANCESTRY. New York: G.P. Putnam's Sons. Walter A. Clark. Dr. Lyman Street Hall: Connecticut's Contribution to Colonial Georgia. Correspondence, The Hartford Courant, Mar. 16, 1910, p. 16. מדיה וקבצים בנושא ליימן הול בוויקישיתוף ליימן הול, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
רקפת

רַקֶפֶת (שם מדעי: Cyclamen) היא סוג גאופיט ממשפחת הרקפתיים, הנפוץ בעיקר באזורים הקרים והממוזגים של כדור הארץ מאירופה ועד איראן עם מין אחד בסומליה. בארץ אפשר למצוא אותה בגולן, בגליל, בשומרון וביהודה ובסדקי סלעים במדבר יהודה ובצפון הנגב. גבעול הרקפת הוא פקעת רב-שנתית, שנפחה הולך וגדל משנה לשנה והיא מצמיחה שורשים כלפי מטה, ועלים ופרחים כלפי מעלה. פריחת הרקפת מתמשכת על פני תקופה ארוכה. לאחר ההאבקה נובל הפרח והשחלה המופרית מתפתחת להלקט. האבקת הרקפת נעשית בצורה ייחודית. לרקפת ישנם מספר מאביקים אך העיקרי מביניהם הוא עש מסוג Micropterix berytella אשר מאביק את הרקפת על ידי "האבקת זמזום". כלומר, העש משמיע זמזום בתדר גבוה שגורם לאבקנים לזוז ולפזר את האבקה. הזרעים מופצים בעיקר על ידי נמלים. לאחר הנביטה מפתח הנבט פקעת קטנה, המצמיחה בשנה הראשונה רק עלה אחד ובשנה השנייה מספר עלים. הפריחה אינה מתחילה אלא בשנה השלישית או הרביעית לחיי הצמח. לרקפת יש חמישה עלי כותרת, המופנים כלפי מעלה. הפקעת מכילה רעל הנקרא ציקלאמינין, המשמש דייגים לסימום דגים, אך לאחר שקולים את הפקעות הן ראויות למאכל, בנוסף שימשו חלקים שונים של הרקפת כתרופות עממיות שונות. בישראל נפוצים שני מיני רקפת – רקפת יוונית ורקפת מצויה. הגננים פיתחו זנים תרבותיים מפוארים, המצטיינים בפרחיהם הגדולים וההדורים. הרקפת היא צמח מוגן בישראל ואסור לקטוף אותה. רקפת מצויה ביער אשתאול רקפת יוונית Cyclamen cilicium רקפת קיסוסית רקפת מצויה קבוצת רקפות Cyclamen purpurascens רקפת גלונית (צרפת) רקפת מתורבתת רקפת מצויה רקפת במבט מקרוב רקפת מצויה ביער אשתאול שתי רקפות בכרמל פרח רקפת רקפת, באתר ITIS (באנגלית) רקפת, באתר NCBI (באנגלית) רקפת, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רקפת, באתר Tropicos (באנגלית) רקפת, באתר GBIF (באנגלית) רקפת, באתר IPNI (באנגלית) רקפת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רקפת מצויה, באתר למטייל רקפת מצויה, באתר למטייל בישראל (טיולי)
יצחק נוניש בילמונטי

הרב יצחק בן משה נוניש או נוניס בילמונטי (Nunes Belmonte) (1710 – י"ח בניסן תקל"ד, 1774) היה רב באיזמיר, מחבר הספר שער המלך. גדל והתגורר באיזמיר. ככל הנראה רבו היה הרב חיים אבולעפיה, שאותו הוא מזכיר רבות בספרו ושנתן הסכמה לספרו. כמו כן למד אצל הרב ברזילי יעבץ מחבר הספרים "לשון לימודים" ו"לשון ערומים", וכן ואצל הרב יצחק הכהן רפפורט מחבר הספר "בתי כהונה". עמד בראשות ישיבה באיזמיר. היה עני וחולה, ואת הוצאת ספרו תרם קרוב משפחתו ברוך גאגין. בשנת תקל"ב, פרצה שרפה גדולה באיזמיר, אשר כילתה את כל בתי הכנסת בעיר. הרב נוניש נסע לליוורנו שבאיטליה לאסוף כסף לשיקום בתי הכנסת, יחד עם ר' אברהם ליאון. בהיותו בליוורנו הדפיס את הספר שיטה מקובצת על מסכת בבא בתרא, ולפני שיצא הספר מבית הדפוס, בי"ח ניסן ה'תקל"ד, נפטר. על מצבתו נחקק: ונחך ה' תמיד והשביע בצחצחות נפשך ועצמתיך יחליץ והיית כגן רוה וכמוצא מים אשר לא יכזבו מימיו מצבת קבורת היקר נעבד נשא ונעלה החכם השלם הדיין המצוין הרב הכולל מרביץ תורה בישראל הישיש כמוהר"ר יצחק נוניס ביל מונטי נל"ע ביום רביעי ח"י לחדש ניסן שנת והתענ"ג על ה' לפ"ק ת' נ' צ' ב' ה' בנוסף ל"שער המלך", חיבר ספר דרשות בשם "דרך השער", שנדפס בספר "דרך הים" של תלמידו, הרב רפאל יצחק מאיו. כמו כן, הרב נוניש מזכיר בספרו את חידושיו על מסכת ביצה, אשר אינם קיימים כיום. ספרו שער המלך, חובר על סדר הרמב"ם, אך הוא מרחיב בעיסוק בסוגיות התלמוד, הראשונים ושאר מפרשי התלמוד. הוא בולט הן בעיונו בסגנון חכמי טורקיה, והן בבקיאות הנרחבת אף בספרי האחרונים. בעיקרו אינו ספר הלכה, אך לעיתים הוא פוסק הלכות. ספרו זכה לתהודה רבה, ורבים מגדולי דורו שבחו את ספרו, כמו רבי עקיבא איגר והחיד"א. הרב יעקב שור הנחה את הרב צבי יחזקאל מיכלסון:..."ולא ימוש מפיך ספר שער המלך על הרמב"ם אשר על ידו תתחנך לבקיאות הרצויה והמועילה...". בספרו מוזכרים מספר ספרים אשר אינם קיימים כיום כמו שיטה מקובצת על מסכת קידושין ועל מסכת יבמות, ספר לקדמון מהראשונים בזמן הרשב"א ושיטות וחידושים לרבי אהרן לפפה. סלוניקי תקל"א עם הסכמות רבי חיים אבולעפיה ורבי חיים אלבעלי. ברונא תקס"א עם הערות וחידושים בשם "טעם המלך" מרבי ברוך בן יונה ייטלס, בהסכמת רבי מרדכי בנט, רבי אלעזר פלקלס ורבי אלעזר קאליר (אב"ד רכניץ, מחבר ספר "אור חדש"). לבוב תרי"ט עם הגהות והסכמה מרבי יוסף שאול נתנזון. לבוב תרנ"ו, עם הסכמת הרב יצחק שמלקיש והרב אריה לייב הורוויץ (בנו של הרב ישראל מסלנט). לבוב תר"ע עם חידושי "אפריון שלמה" מאת הרב שלמה קלוגר וחידושי "מעשה חושב" מהרב חיים שמואל בירנבוים (חתנו של הרב עקיבא איגר) והוספות למעשה חושב מנכדו הרב עקיבא סופר. ירושלים תשנ"ד, הוצאת "אור המזרח" שעל ידי מכון ירושלים. מהדורה מוגהת ומורחבת. במהדורה זו נדפסו בנוסף לכל החידושים וההגהות ממהדורות קודמות, גם הגהות רבי עקיבא איגר, הגהות ברוך טעם, הגהות הרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ', (מחבר הספר "סדר משנה"), הגהות הרב שמואל לנדא (בנו של הרב יחזקאל לנדא בעל הנודע ביהודה) והגהות הרב בצלאל רנשבורג. מביו תלמידיו נמנים: ר' חיים יהודה אליעזר, מחבר ספר "שמחת יאודה". ר' חיים אברהם ב"ר יצחק ארדיט, בעל החידושים שנדפסו בסוף הספר "מטה אפרים". ר' רפאל יוסף חזן, מחבר ספר "חקרי לב". ר' רפאל יצחק מאיו, מחבר ספר שרשי הים. חידושי שער המלך על מסכת קידושין, ירושלים תש"ס, עמ' תר"ו-תרט"ו. יצחק נוניש בילמונטי, באתר "החכם היומי" יצחק בן משה נוניס (נפטר 1774), דף שער בספרייה הלאומית על פי פרויקט השו"ת נולד ב-ת"ע (1710) ויש סוברים בסביבות תע"ה (1715) [שמעון סנדרוסי, ישורון כ (2008)] מן הגנזים, ספר חמשה עשר, עמ' קד הקדמת הרב מיכלסון לספרו של הרב שור, "משנת יעקב".
ריינהרד קמרר

ריינהרד קמרר (בגרמנית: Reinhard Kammerer; נולד ב-2 בדצמבר 1951) הוא גנרל גרמני. ב-1970 התגייס לבונדסוור. סיים קורס קצינים והיה עד 1976 מפקד מחלקה בגדוד התותחנים 12 וכן תצפיתן וקצין מודיעין. ב-1982 קיבל תואר בפיזיקה במינכן ובהמבורג. ב-1980 קודם לדרגת סרן ומ-1983 שימש כקצין תותחנים בבית הספר לתותחנות של הבונדסוור. ב-1985 סיים את לימודיו בקורס מטכ"ל במכללת צוות בהמבורג. עד ינואר 1989 שימש כיועץ בצוות הניהול של הכוחות המזוינים בבון. בין ינואר לאוגוסט סיים אימון צוות כללי בווירג'יניה. מ-1992 פיקד על החטיבה המשורינת ה-32 בקובלנץ. קיבל קידום לדרגת סגן-אלוף והועסק שוב במשרד הביטחון כמרצה במטה לכוח אדם. מ-2002 עד 2005 שרת קמרר בקלן כראש צבא בפיתוח מקומי. קיבל דרגת גנרל ב-2011. ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה ובנושא אנשי צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרדריק ג'יימסון

פרדריק ג'יימסון (באנגלית: Fredric Jameson;‏ 14 באפריל 1934 – 22 בספטמבר 2024) היה מרקסיסט, מבקר ספרות ותאורטיקן של ספרות. עבודותיו הידועות ביותר של ג'יימסון כוללות את "הלא-מודע הפוליטי", "פוסטמודרניזם: ההגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר" ו"Marxism and Form". הוא פרסם עשרות ספרים על פוליטיקה, תרבות וספרות. הנאו-מרקסיזם של ג'יימסון, עם הדגש שהוא שם על טוטאליות חברתית והיסטורית, מושפע רבות מהפילוסופיה של הגל, דרך עבודתו של ג'רג' לוקאץ' בהגות פוליטית מרקסיסטית וספרותית. היה ידוע גם כתאורטיקן של פוסטמודרניזם, כתיאור של המצב ההיסטורי הנוכחי בסוף המאה העשרים, אם כי ג'יימסון עצמו לא היה "פוסטמודרניסט". ג'יימסון היה זוכה פרס הולברג לשנת 2008. הלא-מודע הפוליטי, רסלינג, 2004. פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר, רסלינג, 2008. המפנה התרבותי, רסלינג, 2009. מדיה וקבצים בנושא פרדריק ג'יימסון בוויקישיתוף Johns Hopkins Guide to Literary Theory שמעון גלבץ, פוסטמודרניזם או ההגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר (בעברית), האייל הקורא חלק א' חלק ב' פרדריק ג'יימסון (1934-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרכז כנסים

מרכז כנסים הוא מבנה גדול ממדים שתוכנן עבור קיום כנסים, בהם אנשים פרטיים וקבוצות מעלים, משתפים ומקדמים אינטרסים משותפים. מרכזי כנסים מציעים בדרך כלל שטח ציבורי גדול המעניק מרחב לאלפי משתתפים ואף נקראים לעיתים מרכז תערוכות כאשר הם מספקים מקום לעוסקים במלאכת האמנות. מרכזי כנסים מתאפיינים באודיטוריום אחד לפחות ויכולים להימצא בהם אף אולמות קונצרטים ואולמות להרצאות. ישנם בתי מלון גדולים המכילים בתוכם מרכז כנסים. 1850 בינגלי הול (נשרף כליל ב־1984), ברמינגהאם, אנגליה. 1851 ארמון הבדולח (נשרף כליל ב־1936), לונדון, אנגליה. 1855 ארמון התעשייה (Palais de l'Industrie) של התערוכה העולמית של פריז (1855) (פורק ב־1897), פריז, צרפת. 1873 אלכסנדרה פאלאס, לונדון, אנגליה. 1876 היכל הזיכרון, פילדלפיה, ארצות הברית. 1878 Exhibition Place, טורונטו, קנדה. 1878 La Rural, בואנוס איירס, ארגנטינה. 1878 Music Hall, סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית. 1879 גרדן פאלאס (נשרף כליל ב־1882), סידני, אוסטרליה. 1880 בניין התערוכה המלכותי, מלבורן, אוסטרליה. 1898 Aberdeen Pavilion, אוטווה, קנדה. 1898-1903 Beurs van Berlage, אמסטרדם, הולנד. 1900 מוזיאון הגרנד פלה, פריז, צרפת. 1909 פסטהלה פרנקפורט, פרנקפורט, גרמניה. 1955 מק'ורמיק פלייס, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית. 1958 המרכז לתעשיות וטכנולוגיות חדשות, פריז, צרפת. 1959 מרכז הכנסים של לאס וגאס, לאס וגאס, נבאדה, ארצות הברית. 1974 מרכז הכנסים הבינלאומי קניאטה, ניירובי, קניה. 1975 מרכז הירידים בהלסינקי, הלסינקי, פינלנד. 1976 מרכז הקונגרסים העולמי בג'ורג'יה, אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית. 1979 מרכז הקונגרסים הבינלאומי בברלין, ברלין, גרמניה. 1981 מרכז מוסקונה, סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית. 1983 מרכז הכנסים והתערוכות בהונג קונג, הונג קונג, הרפובליקה העממית של סין. 1985 מרכז הירידים בטמפרה, טמפרה, פינלנד. 1988 מרכז הכנסים של מדינת וושינגטון, סיאטל, וושינגטון, ארצות הברית. 1990 מרכז הכנסים בקולורדו, דנבר, קולורדו, ארצות הברית. 1993 מרכז הכנסים של פנסילבניה, פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית. 1997 טוקיו אינטרנשיונל פורום, טוקיו, יפן. 2001 ארמון הכנסים של בית לחם, בית לחם, הרשות הפלסטינית. 2008 מרכז הכנסים בליברפול, ליברפול אנגליה. 2008 מרכז הכנסים בראלי, ראלי, צפון קרוליינה, ארצות הברית. 2012 מרכז הכנסים רונאלדו קונהא לימה, ז'ואאו פסואה, ברזיל. 2017 מרכז הכנסים AU, ויסאקפאטנאם, הודו. מרכז הירידים והקונגרסים בישראל, נוסד ב־1932 בנייני האומה בירושלים, נחנכו ב־1956 היכל התרבות בתל אביב, נחנך ב־1957 מרכז קונגרסים בינלאומי חיפה, הוקם ב־1996 מרכז כנסים וואהל סנטר, תוכנן ועוצב על ידי דניאל ליבסקינד, מהאדריכלים המוערכים ביותר בעולם ויוצרו של הגראונד זירו בניו יורק. אצטדיון מדיה וקבצים בנושא מרכז כנסים בוויקישיתוף