laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עשרת הימים

האם התכוונתם ל... קרבות עשרת הימים – סדרת מבצעים שנערכו במהלך מלחמת העצמאות, 1948 מלחמת עשרת הימים – מלחמת העצמאות של סלובניה, 1991 עשרת הימים שזעזעו את העולם – ספר מאת העיתונאי ג'ון ריד אודות מהפכת אוקטובר עשרת ימי תשובה – בין ראש השנה ליום כיפור
ואלרי לנדסברג

ואלרי לנדסברג (באנגלית: Valerie Landsburg; נולדה ב-12 באוגוסט 1958) היא שחקנית, תסריטאית, במאית וזמרת-יוצרת יהודייה-אמריקאית. מוכרת בעיקר בשל גילום דמותה של דוריס שוורץ בסדרת הטלוויזיה תהילה ששודרה בשנות ה-80 של המאה ה-20. לנדסברג נולדה בניו יורק למשפחה יהודית אמריקאית וגדלה בקליפורניה. ב-1978 השתתפה לראשונה בסרט קולנוע, Thank God It's Friday ("תודה לאל שזהו יום שישי"). בשנת 1982 לוהקה לתפקיד דוריס שוורץ בסדרת הטלוויזיה "תהילה", לאחר שבמבחן הבמה הועדפה על פני מדונה. לנדסברג גם כתבה וביימה את אחד מפרקי הסדרה. לאחר שעזבה את הסדרה, ב-1987, השתתפה בשתי סדרות קומיות, "?You Again" ו-"All Is Forgiven", שירדה מהמרקעים לאחר מספר פרקים. בהמשך, השתתפה רק בסרטי טלוויזיה, וכן גילמה תפקידי אורח שונים בסדרות טלוויזיה שונות, בהן בוורלי הילס 90210, תמשיך לחלום, ניפ/טאק והיחידה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 ביימה פרקים בכמה סדרות טלוויזיה, ובהן "Women: Stories of Passion" ו-"The Best Sex Ever ". בשנת 2001 הקליטה לנדסברג אלבום, Grownup, ובו שירים שכתבה. לנדסברג היא בתו של המפיק אלן לנדסברג. ב-1984 נישאה למוזיקאי ג'יימס מקוויי. לזוג שני ילדים. ואלרי לנדסברג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ואלרי לנדסברג, באתר AllMovie (באנגלית) ואלרי לנדסברג, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ואלרי לנדסברג, באתר MusicBrainz (באנגלית) האתר הרשמי של ואלרי לנדסברג(הקישור אינו פעיל)
עיצור מכתשי, חוכך צידי, מסודק

עיצור מכתשי, חוכך צידי, מסודק הוא צליל עיצורי הקיים במספר שפות מדוברות. סימן ה־IPA לעיצור הוא /'ɬ/. עיצור זה קיים ברוב השפות הקווקזיות הצפון-מערביות (כמו צ'רקסית). לדעת חלק מהחוקרים עיצור זה היה קיים בפרוטו-שמית והיה אחד הצלילים של האות צ – ניתן היה לשמוע אותו במילים עֵץ, צֹאן, הֵצִיק, צָב, צָבַט, צָבוֹעַ, צָחַק, צָר, צָרָה, צָפוּף, צְפַרְדֵּעַ, צֵלָע ואֶרֶץ. באופן דומה, בלשנים מסוימים סבורים שזהו צלילה הקדום של האות הערבית ض בתקופה עתיקה ביותר, זמן רב לפני הערבית הקלאסית (ערבית של הקוראן). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. מדיה וקבצים בנושא עיצור מכתשי, חוכך צידי, מסודק בוויקישיתוף
מעלית סקי

מעלית סקי היא כלי תחבורה מונע באמצעות כבל, בדומה לרכבל או פוניקולר. כלי זה מיועד להעלות נופשים וספורטאים במעלה מדרון המשמש לסקי באתרי סקי. ההסעה היא לרוב בכיוון אחד - במעלה המדרון, כאשר במורדו מבוצעת הגלישה. בשונה מרכבל, המעלית אינה כוללת תא, ולרוב פתוחה (מאחר שהנוסעים לרוב כבר מצוידים במגלשיים). השם "מעלית סקי" מתייחס לסוגים שונים של מתקנים. כך למשל ברכבל מושבים (chairlift), הנוסעים יושבים על מושב המוסע בגובה של מטרים בודדים מעל המדרון באמצעות כבל בין שתי התחנות. קיימים גם אמצעים המושכים גולשים על גבי המדרון (surface lift). לעיתים רחוקות מדובר באמצעי נייד כגון מסוק או חתול שלג. מערך מעליות הסקי משתנה מאתר סקי אחד למשנהו, בהתאם לטופוגרפיה של האתר ולמדרונות ההחלקה שבו. לעיתים המעלית מובילה את הגולשים לנקודה אחת בפסגת ההר, ולעיתים מספר מעליות יוצאות מנקודה אחת לאתרים שונים בפסגה, או מעלית אחת מביאה את הגולשים לנקודה ממנה הם נדרשים לעלות על מעליות אחרות על מנת להגיע למדרון ההחלקה. בישראל מספר מעליות סקי באתר הגלישה בחרמון. רכבל פוניקולר אתר סקי סוגי מעליות סקי תמונות רבות של מעליות סקי
אליהו גולומב (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אליהו גולומב – מנהיג ביישוב היהודי וראש ארגון "ההגנה" אליהו גולומב – אביו של פרופסור יעקב גולומב אליהו גולומב (אוניית מעפילים) בית אליהו גולומב – מוזיאון וארכיון לתולדות "ההגנה" בשדרות רוטשילד בתל אביב
אורסקוטן

אורסקוטן (בשוודית: Åreskutan) הוא הר בגובה 1,420 מטרים באורה שביאמלנד שבמרכז שוודיה. ההר הוא אחד ההרים הידועים בשוודיה, והמהווה אתר הסקי הגדול והפופולרי בשוודיה. בין ה-3 ל-18 בפברואר 2007 נערכה באתר אליפות פדרציית הסקי האלפיני העולמית. מדיה וקבצים בנושא אורסקוטן בוויקישיתוף תמונה פנורמית של האתר ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של שוודיה ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'זארה בורלי-פורטי

צֶ'זָארֶה בּוּרָלִי-פוֹרְטִי (באיטלקית: Cesare Burali-Forti;‏ 23 באוגוסט 1861, ארצו, איטליה - 21 בינואר 1931, טורינו, איטליה) היה מתמטיקאי איטלקי. בורלי-פורטי נולד בעיר ארצו ולמד באוניברסיטת פיזה עד 1884. מייד לאחר מכן לימד בבית ספר. בשנת 1887 עבר לטורינו, שם התמנה למורה באקדמיה צבאית. בורלי-פורטי לימד שם גאומטריה פרויקטיבית עד סוף ימי חייו. בעקבות תמיכתו הנלהבת בשימוש בוקטורים לא הוצעה לו משרת הוראה באוניברסיטה. באותם הימים השימוש בווקטורים עורר התנגדות רבה. לרוע מזלו, דעות אלו היו מקובלות ביותר אצל ועדת הדוקטורט שלו והוא נכשל בקבלת התואר ולא ניסה להשיג אותו שוב. בין השנים 1893 ועד ל 1894 הוא נתן הרצאות בלתי רשמיות בלוגיקה מתמטית באוניברסיטת טורינו. לאחר הקורס הרצאותיו נאספו לספר ובורלי-פורטי הציג עותק שלו לאקדמיה למדע של טורינו ביוני 1894. בורלי-פורטי היה לעוזרו של המתמטיקאי ג'וזפה פאנו בטורינו מ-1894 ועד ל-1896. בזמן הזה הוא ניסח את הפרדוקס של בורלי-פורטי אותו הציג בשנת 1897. הכנס המתמטי הראשון התקיים בציריך מה-9 באוגוסט ועד ל-11 באוגוסט 1897. בורלי-פורטי השתתף בכנס והציג את המאמר The postulates for the geometry of Euclid and of Lobachevsky. בורלי-פורטי היה מתמטיקאי פורה ופרסם למעלה מ-200 מאמרים, ומלבד זאת התעניין מאוד בהוראת מתמטיקה. הוא הצטרף לאגודת מת'סיס בין השנים 1897–1898. מדיה וקבצים בנושא צ'זארה בורלי-פורטי בוויקישיתוף צ'זארה בורלי-פורטי, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה צ'זארה בורלי-פורטי, באתר MacTutor (באנגלית)
לאונרד יוג'ין דיקסון

לאונרד יוג'ין דיקסון (באנגלית: Leonard Eugene Dickson;‏ 22 בינואר 1874, אינדיאנפוליס - 17 בינואר 1954, טקסס, ארצות הברית) היה מתמטיקאי אמריקני. דיקסון היה מהמתמטיקאים האמריקאים הראשונים שעסקו באלגברה מופשטת. בפרט, דיקסון חקר שדות סופיים וחבורות לי קלאסיות. דיקסון החשיב את עצמו כטקסני מאחר שגדל בעיר קלבורן, שם אביו עבד כבנקאי, סוחר והשקיע בנדל"ן. הוא למד באוניברסיטת טקסס באוסטין שם עודד אותו ג'ורג' ברוס הלסטד ללמוד מתמטיקה. תחת הנחייתו של הלסטד, קיבל דיקסון תואר ראשון בשנת 1893 ותואר שני בשנת 1894 והתמחה בגאומטריה. אוניברסיטת שיקגו וגם אוניברסיטת הרווארד חיזרו אחר דיקסון להשלים דוקטורט. בתחילה קיבל דיקסון את הצעת הרווארד אך בחר לבסוף בשיקגו. בשנת 1896 כשהיה בן 22 בלבד, היה לדוקטורט הראשון של שיקגו. התזה שלו הייתה: "The Analytic Representation of Substitutions on a Power of a Prime Number of Letters with a Discussion of the Linear Group". המנחה השלו היה אליקים הייסטינגס מור. דיקסון נישא לסוזאן מקלאוד דייוויס בשנת 1902 ולשניים נולדו שני ילדים: קמפבל ואלינור. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. דיקסון הוכיח תוצאות מעניינות רבות בתורת המספרים, כאשר השתמש בתוצאתו של איוואן וינוגרדוב כדי להסיק מסקנות על בעיית וארינג בעבודתו על תורת המספרים האדיטיבית. במהלך חייו פרסם 250 מאמרים וכ-18 ספרים, שהנודע ביניהם הוא ספר אנציקלופדי בשלושה חלקים על ההיסטוריה של תורת המספרים, אותו כתב בין השנים 1919–1923. דיקסון פיתח את בניית קיילי-דיקסון על-פי השיטה שבה השתמש ארתור קיילי בשנת 1845 כדי לבנות את אלגברת האוקטוניונים. אלגברות קיילי-דיקסון בניית קיילי-דיקסון לאונרד יוג'ין דיקסון, ברשת החברתית Goodreads לאונרד יוג'ין דיקסון, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה לאונרד יוג'ין דיקסון, באתר MacTutor (באנגלית) ליאו קורי, איך הפך משפט פרמה לכזה חשוב?, באתר ynet, 22 בדצמבר 2004 לאונרד יוג'ין דיקסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לאונרד יוג'ין דיקסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי לאונרד יוג'ין דיקסון בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
רייכסבאנר שחור-אדום-זהב

רייכסבאנר שחור-אדום-זהב (בגרמנית: Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold, מילולית דגל הרייך) הייתה מיליציה ותנועת נוער צבאית-למחצה שהוקמה ב-1924 על ידי הכוחות הדמוקרטיים ברפובליקת ויימאר (הסוציאל-דמוקרטים, מפלגת המרכז, המפלגה הדמוקרטית הגרמנית והאיגודים המקצועיים) במטרה להגן על הדמוקרטיה הפרלמנטרית ולא להפקיר את הרחוב למיליציות של הכוחות האנטי-דמוקרטיים ואנטי-רפובליקאיים כגון פלוגות הפועלים הקומוניסטים (החזית האדומה, Rotfrontkämpferbund, RFB), חיילי "קסדת הפלדה" הלאומנים ובריוני האס אה של המפלגה הנאצית. סמל הארגון היה דגל הרפובליקה ומהפכת 1848, וזאת בניגוד לדגל האדום של הקומוניסטים ולצבעי האדום-לבן-שחור של הימנים והמלוכנים (לפי צבעי דגל הקיסרות הגרמנית). אל מול תלונות של הסוציאל-דמוקרטים נגד הנאצים, והוצאת ה-SS אל מחוץ לחוק, העלה הנשיא הינדנבורג תלונות נגד הרייכסבאר ודרש משר הפנים, וילהלם גרנר, לאחוז בצעדים נגדם. לאחר עליית הנאצים לשלטון הפך הארגון לבלתי חוקי. בתקופת גרמניה הנאצית נטל הארגון חלק בפעילות מחתרתית אנטי-נאצית. בהודעה לעיתונות שהוציא מפקד משטרת מינכן, היינריך הימלר ב-21 במרץ 1933 בנוגע לפתיחת מחנה הריכוז דכאו אמר שבמחנה ירוכזו "כל הקומוניסטים, אנשי הרייכסבאנר ומרקסיסטים המסכנים את ביטחון המדינה ירוכזו שם... אי אפשר לשחררם בשל מעורבותם הבלתי פוסקת להתסיס ולארגן מהומות כאשר הם אינם כלואים". הרייכסבאנר ורפובליקת ויימאר 1924-1926 מפלגת המרכז הגרמנית והרייכסבאנר: מקרה מבחן של התנגדות אזרחית ברפובליקת ויימאר מדיה וקבצים בנושא רייכסבאנר שחור-אדום-זהב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רייכסבאנר שחור-אדום-זהב rb, באתר דגלי העולם (באנגלית) חתול שחור בין הינדנבורג וברינינג, דבר, 24 באפריל 1932 ההודעה של הימלר לרגל פתיחת דכאו
אטלנטיק (אוניית מעפילים)

אטלנטיק (Atlantic) הייתה אוניית מעפילים אשר הפליגה במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי של ברטולד שטורפר, אוסטרי ממוצא יהודי, שפעל להצלתם של יהודי ארצו בשיתוף פעולה עם השלטונות הנאציים. שטורפר היה מעורב גם בהפלגתן של האוניות: "מילוס" ו"פאסיפיק". "אטלנטיק" הייתה אונייה מונעת קיטור, נרכשה כמו "מילוס" ו"פסיפיק" מחברת הספנות היוונית "אבגרינוס" (ביוונית: "Αυγερινός") על ידי ברטולד שטורפר. "אטלנטיק" הפליגה בסוף ספטמבר 1940 מנמל טולצ'אה שברומניה ועליה כ-1,880 מעפילים, שהגיעו על גבי ספינות הנהר הליוס ושנברון מברטיסלאבה. על פי דו"ח שמסר שטורפר 329 נוסעים היו חברי קבוצת "מכבי" מפראג ומפרסבורג, 761 נפש מאוסטריה, 25 נפש מהעיר ברלין ו-525 נפש מדנציג. ב-11 באוקטובר 1940 הגיעה האטלנטיק לאיסטנבול, בה קיבלו לחם מיהודי העיר. האונייה המשיכה לכרתים ובה הם הצליחו לרכוש פחם להמשך המסע. אולם הצוות היווני של האונייה שלא רצה להמשיך במסע השחית חלק מהפחם ולבסוף סירב להמשיך במסע. בעקבות זאת השתלטו המעפילים על האונייה ויצאו לדרך ב-8 בנובמבר 1940. באמצע המסע נותרה האונייה ללא פחם והצוות הפעיל את המנועים בשריפת כל דבר מעץ על האונייה שלא היה הכרחי. האונייה נאלצה לפנות לקפריסין שהייתה קרובה יותר מארץ ישראל, אך גם אליה לא הגיעה. לבסוף היא נגררה לקפריסין בידי ספינות בריטיות. "מילוס" ו"פאסיפיק" שהפליגו במקביל אליה, הגיעו ראשונות ונתפסו על ידי כוחות צבא בריטיים. הבריטים ריכזו את מעפילי האוניות באוניית הגירוש "פאטריה", מתוך כוונה להובילם לאי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי. ב-24 בנובמבר הגיעה ה"אטלנטיק" לנמל חיפה. הבריטים העבירו חלק מהמעפילים אל "פאטריה", והתכוונו להעביר את יתרתם למחרת. מפקדת "ההגנה" החליטה לסכל את הגירוש, באמצעות גרימת נזק לדופן האונייה. מטעני הנפץ שהובאו על ידי אנשי "ההגנה" והוצמדו לדופנהּ על ידי המעפילים אנשי החלוץ, גרמו לקריסתה, והיא טבעה. כמאתיים מהמעפילים וחמישים ימאים בריטיים שהיו על הסיפון נהרגו בטביעה. ניצולי "פאטריה" הועברו למחנה המעצר בעתלית, ושאר מעפילי ה"אטלנטיק" נשלחו ב-9 בדצמבר 1940 לאי מאוריציוס, וישבו בו כחמש שנים. גולי מאוריציוס יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים: הוצאת כרטא, 1991, עמ' 72. רות זריז, ברטולד שטורפר וחלקו בהצלת יהודים מגרמניה, בתוך: אניטה שפירא (עורכת), העפלה, מאסף לתולדות ההצלה, הבריחה, ההעפלה ושארית הפליטה, תל אביב: העמותה לחקר מערכות ההעפלה ע"ש שאול אביגור, אוניברסיטת תל אביב, הוצאת עם עובד, תש"ן-1990, עמ' 124–142. דליה עופר, המסע למאוריציוס ופרשת האוניות "מילוס", "פסיפיק" ו"אטלנטיק" בראי הספרות והמחקר ההיסטורי, בתוך: רעיה כהן ויוסי מאלי (עורכים), ספרות והיסטוריה, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ט-1999, עמ' 207–227. על "אטלנטיק", באתר הפלי"ם (פרקי זיכרונות מ"אטלנטיק"), באתר של פינהולץ ראו: רות זריז, ברטולד שטורפר וחלקו בהצלת יהודים מגרמניה, בתוך: אניטה שפירא (עורכת), העפלה, עמ' 130. אהרן צברגבאום, פרשת מאוריציוס, קובץ מחקרים, יד ושם תש"ך (1959), עמ' 194-200
החזית האדומה (גרמניה)

החזית האדומה (בגרמנית: Roter Frontkämpferbund, מילולית: איגוד לוחמי החזית האדומה, בקיצור: RFB) הייתה מיליציה של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר. באופן רשמי הייתה איגוד מפלגתי רשום. הקבוצות המקומיות הראשונות של ההחזית האדומה הוקמו ביולי 1924. במהלך הפגישה הארצית הראשונה בפברואר 1925 בברלין ארנסט תלמאן נבחר למנהיג הראשון של הוועדה הפדרלית. הצדעת הארגון הייתה אגרוף קפוץ והקריאה: !Rot front ("חזית אדומה!"), קריאה שהפכה לשמו השגור של הארגון. בנוסף, החזיקה החזית האדומה עיתון שנקרא די רוט פרונט. הארגון, שנוסד כארגון הגנה פרולטרי למעמד הפועלים, פעל במשך השנים במאבקי רחוב אלימים עם המשטרה, בשטורמאבטיילונג (SA) של המפלגה הנאצית, וכן יריבים פוליטיים אחרים. לאחר השתתפותם במחאות העקובות מדם בעקבות האיסור לחגוג את יום הפועלים הבינלאומי בברלין 1929, במהלכו נורו ונרצחו למעלה מ-30 בני אדם על ידי המשטרה, הארגון הוצא מחוץ לחוק ב-1929 וכל רכושו הוחרם על ידי הממשלה. בזמן האיסור היה לארגון כ-130,000 חברים, אשר חלק גדול מהם המשיך בפעילות באופן בלתי חוקי או בארגונים דומים, ואילו אחרים פרשו מהפעילות הפוליטית. למרות שבעבר הייתה סברה כי הייתה עריקה מהארגון אל ה-SA, בפועל עריקה מסוג זה הייתה נדירה. החזית הייתה איגוד-על של פלוגות פועלים מקומיות. הפלוגה הראשונה הוקמה ב-1924 על בסיס קבוצה של שומרים שתפקידם היה לאבטח את וועידות המפלגה הקומוניסטית והפגנותיה, בראשה עמד ארנסט תלמאן. ב-1925 נבחר תלמאן לראש הוועידה הפדרלית בכינוס הכלל-גרמני הראשון שנערך בברלין. הפלוגות שנועדו להגנה-עצמית של פועלים הפכו מעורבות יותר ויותר בתגרות רחוב אלימות מול מיליציות הימין, "קסדת הפלדה" והאס אה והמיליציה הדמוקרטית הממשלתית רייכסבאנר שחור-אדום-זהב. לאחר תגרה גדולה באחד במאי 1929 בברלין, בה נורו 30 מחברי הארגון על ידי המשטרה, נאסרה פעילותה של החזית ונכסיה הוחרמו. למרות איסור הפעילות הרשמי המשיכו 130,000 חברי החזית (רק כ-30% מהם חברי המפלגה הקומוניסטית) בפעילות מחתרתית. לחזית, כמו לכל המיליציות האחרות, הייתה תנועת נוער צבאית-למחצה בשם Roter Jungsturm ("נוער-סער אדום") או Rote Jungfront (חזית נוער אדומה). בערי הנמל נקראו פלוגות פועלי-הנמל והמלחים Rote Marine ("הצי האדום"). ב-1925 יסדה קלרה צטקין את חזית-הנשים ונערות (Roter Frauen und Mädchen Bund). בתקופת גרמניה הנאצית נטל הארגון נטל בפעילות מחתרתית אנטי-נאצית. בהודעה לעיתונות שהוציא מפקד משטרת מינכן, היינריך הימלר ב-21 במרץ 1933 בנוגע לפתיחת מחנה הריכוז דכאו אמר שבמחנה ירוכזו "כל הקומוניסטים, אנשי הרייכסבאנר ומרקסיסטים המסכנים את ביטחון המדינה ירוכזו שם... אי אפשר לשחררם בשל מעורבותם הבלתי פוסקת להתסיס ולארגן מהומות כאשר הם אינם כלואים". מדיה וקבצים בנושא החזית האדומה בוויקישיתוף ערך בלקסיקון ההיסטורי (בגרמנית) ההודעה של הימלר לרגל פתיחת דכאו
הביוספירה של מונטריאול

הביוספירה של מונטריאול (בצרפתית: Biosphère de Montréal) היא מוזיאון הממוקם בעיר מונטריאול ומוקדש להיסטוריה של הטבע ולאיכות הסביבה. המוזיאון ממוקם בפארק ז'אן-דרפו שעל האי סנט הלנה בעיר מונטריאול, בפרובינציית קוויבק שבקנדה. המבנה הוקם כמבנה של ארצות הברית ביריד העולמי אקספו 67. כיפת המבנה, הבנויה ככיפה גאודזית, תוכננה על ידי האדריכל בקמינסטר פולר. קוטרה של הכיפה 76 מטרים, וגובהה 62 מטרים. המבנה נבנה על מנת לשמש כמבנה המייצג את ארצות הברית בתערוכה העולמית. המבקרים במבנה נכנסו לארבעה אזורים תמתיים שחולקו לשבעה מפלסים. המבנה כלל גרם מדרגות נעות שאורכו 37 מטרים - באותה עת גרם המדרגות הארוך ביותר בעולם. כמו כן המינירייל (המונורייל של התערוכה) עבר דרך המבנה. ב-20 במאי 1976, במהלך שיפוצים שנערכו במבנה פרצה שרפה אשר שרפה את ציפוי המבנה (שהיה עשוי אקריליק שקוף). שלד הפלדה של המבנה לא נפגע, אולם המבנה נותר ללא שימוש עד שנת 1990. באוגוסט 1990 רכש תאגיד איכות הסביבה של קנדה (Environment Canada) את המבנה בעלות של 17.5 מיליון דולרים, במטרה להפוך אותו למוזיאון לאיכות הסביבה השם דגש על הסביבה האקולוגית של הימות הגדולות ונהר סנט לונרס. המוזיאון נפתח בשנת 1995 במבנים שתוכננו על ידי האדריכל אריק גותייה בתוך שלד הפלדה המקורי של פולר. בעת שנפתח נקרא המוזיאון בשם "מוזיאון המים". שמו שונה לשמו הנוכחי ("הביוספירה") בשנת 2007 כאשר המוזיאון הרחיב את מיקודו והפך למוזיאון לאיכות הסביבה. במוזיאון מוצגים אינטראקטיביים ופעילות המציגה נושאי שימור, שינויי אקלים, זיהום אוויר, מערכת אקולוגיות ופיתוח בר קיימה. צידו של המבנה המבנה בשלג אוקטובר 2005 מבט מהנהר פנים המבנה יולי 2011 מרץ 2012 הביודום של מונטריאול מדיה וקבצים בנושא הביוספירה של מונטריאול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הביוספירה של מונטריאול (בצרפתית)
שלמה יעקבי

שלמה יעקבי (סלומון ינקלביץ; 1897 - ה' בכסלו ת"ש 17 בנובמבר 1939) היה מהנדס במקצועו, מנהיג ציוני בתנועה הרוויזיוניסטית, מבכירי התנועה בשנות ה-30 של המאה ה-20 ושימש מזכיר כללי של המפלגה הרוויזיוניסטית בהסתדרות הציונית. נולד באודסה. בשנים 1918–1919 פיקד על "ההגנה העצמית" היהודית - התארגנות חמושה של יהודים כנגד כנופיות פורעים שהתפרעו ברחבי רוסיה בשנות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים שלאחר מהפכת נובמבר, בעיר אודסה. עלה לארץ ישראל באנייה "רוסלאן" ב-1919. בראשית שנות העשרים, נסע ללמוד הנדסה בבריטניה. עם סיום לימודיו ב-1925, הזמינו זאב ז'בוטינסקי לכהן בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הרוויזיוניסטית בקונגרס הציוני. יעקבי ליווה את ז'בוטינסקי בכל הקונגרסים הציונים והיה יד ימינו בעניינים רבים; הוא נעשה ידידו הקרוב של ז'בוטינסקי, שכינה אותו "סיומה". כמו כן, יעקבי השתתף בהקמת "מפלגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים" (הצה"ר). בשנת 1928, יצא יעקבי בשליחות "אורט" ו"אוז"ה" לאוסטרליה ושם הכיר את עדנה לה נישא ב-1929 בירושלים. העד בחתונתם היה ז'בוטינסקי. הוא ניסה לגשר בין תנועתו לבין אנשי תנועת העבודה. בארגונו ובדירתו בלונדון נערך ב-10 באוקטובר 1934, מפגש בין המנהיגים הציונים המובילים: זאב ז'בוטינסקי, ראש בית"ר ויושב ראש הצה"ר, לבין דוד בן-גוריון, מנהיג מפא"י חבר הנהלת ההסתדרות הציונית (ולשעבר מזכיר ההסתדרות הכללית); מפגש ראשון מבין שישה עשר מפגשים של שני המנהיגים, שנערכו ביוזמתו של פנחס רוטנברג. בשנות השלושים הועמד יעקבי בראש מפעל ההעפלה של התנועה הרוויזיוניסטית. בשלהי העשור, כאשר התגברו רדיפות היהודים בגרמניה הנאצית ובמדינות המושפעות ממנה, מונה יעקבי, עם מרדכי כ"ץ מבית"ר ויצחק רוזן מהאצ"ל, לתגבר את תנועת ההעפלה לארץ ישראל. לאחר פרוץ המלחמה, פעל יעקבי עם חבריו יוסף כצנלסון, אברהם סטבסקי, הלל קוק, אליהו גלעזר, נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, ויצחק ז'רז'בסקי, נציג האצ"ל, למצוא דרכים להצלתם של פליטים יהודים ברחבי אירופה. בין השאר, הם ארגנו את אוניית המעפילים סקריה, הגדולה באניות המעפילים של עליית אף על פי; על סיפונה הפליגו כ-2,400 יהודים ממדינות פולין, אוסטריה, גרמניה, צ'כוסלובקיה ורומניה. יעקבי נפטר בפריז ב-17 בנובמבר 1939. Rodney Benjamin & David Cebon, The Forgotten Zionist: The Life of Solomon (Sioma) Yankelevitch Jacobi, Jerusalem and Tel Aviv, Gefen Publishing and Jabotinski Institute, 2012. ח. בן-ירוחם, ספר בית"ר, קורות ומקורות, ב, ירושלים ותל אביב: הוועד להוצאת ספר בית"ר, תשל"ו-1976. ראו: זאב ז'בוטינסקי, איגרות 1922 – 1925, איגרת 291. בארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב שמורה תכתובת ענפה שלהם, אשר קוונה ב אתר מכון ז'בוטינסקי בישראל. יעקבי ורוטנברג הכירו זה את זה, ויעקבי אף עבד זמן מה כמהנדס ראשי בחברת החשמל לארץ ישראל בניהולו של רוטנברג. ראו: ח. בן-ירוחם, ספר בית"ר, ב', עמ' 799.
האלבומים

האלבומים היא סדרת טלוויזיה תיעודית, אשר שודרה בערוץ 8 במשך שתי עונות, החל מינואר 2012. הסדרה עוסקת בסיפור עשייתם של אלבומי מוזיקה ישראליים, כאשר כל פרק עוסק באלבום אחד. לרוב הסדרה עוסקת באלבומי בכורה, וסיפור תחילת דרכם של האמנים (יוצא דופן הוא הפרק על ברי סחרוף, שעוסק למעשה באלבומו השני). כל פרק מכיל ראיונות עם האמנים שיצרו את האלבום ואחרים המעורבים בו (מפיקים, מעבדים ועוד), קטעי ארכיון, וביצועים חיים עכשוויים של שירים מהאלבום על ידי האמנים. את רוב הראיונות קיים יואב קוטנר, הנמנה עם יוצרי הסדרה. הסדרה זכתה לאהדת הביקורות והצופים, וב-1 בדצמבר 2012 עלתה עונתה השנייה. מפיק - אסף אמיר במאי - אבידע ליבני עורך תוכן - יואב קוטנר עורכי משנה - דרור נחום, יונתן אברהמי מפיקה בפועל - תמי כהן צלם - דוד זריף עורכי וידאו - יוני כהן, טל שפי, אורון אדר אילה בלופולסקי, סדרת "האלבומים": שיר אהבה לרוק הישראלי, באתר הארץ, 6 בינואר 2012 אסף נבו, ‏קול של אלוהים משנות השמונים והתשעים, באתר ‏מאקו‏, 25 בנובמבר 2012
פורד קונו

פורד הירושי קונו (באנגלית: Ford Hiroshi Konno; ‏נולד ב-1 בינואר 1933) הוא שחיין אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות, מהן 2 זהב ושיאן עולם במשחים ל-200 מטר, ל-400 מטר ול-800 מטר חופשי. קונו נולד וגדל בהונולולו, הוואי. הוא למד והתחרה באוניברסיטת המדינה של אוהיו. בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו ב-7 ביולי 1951 קבע קונו במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 9:30.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של הירונושין פורוהאשי מיפן (9:35.5 דקות) שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי בן ארצו ג'ורג' ברין (9:15.7 דקות). באולימפיאדת הלסינקי (1952) היה קונו השחיין המצטיין בתחרות לאחר שזכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 18:30.3 דקות, לפני שירו השיזומה מיפן (18:41.4 דקות) וטצו אוקמוטו מברזיל (18:51.3 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 8:31.1 דקות, לפני יפן (8:33.5 דקות) וצרפת (8:45.9 דקות) כשחיין שלישי הוא שחה "בזינוק שליחים" תוצאה של 2:06.9 דקות. מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:31.3 דקות, אחרי ז'אן בואטו מצרפת שקבע שיא אולימפי חדש של 4:30.7 דקות ולפני פר-אולוף אסטרנד משוודיה (4:35.2 דקות). בתחרות שחייה שנערכה בקולומבוס, אוהיו ב-27 בפברואר 1954 קבע קונו במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:03.9 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-4 שנים של ג'ון מרשל מאוסטרליה (2:04.6 דקות) שיא זה החזיק מעמד ונשבר על ידי ג'ק וורדרופ מבריטניה (2:03.4 דקות). בתחרות שנערכה בניו הייבן, קונטיקט ב-3 באפריל אותה שנה הוא קבע גם במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:26.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של ג'ון מרשל (4:26.9 דקות). שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי מוריי רוז מאוסטרליה (4:25.9 דקות). באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה קונו רק במדליית כסף אחת במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:31.5 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 8:23.6 דקות ולפני ברית המועצות (8:34.7 דקות). כשחיין אחרון הוא שחה "בזינוק שליחים" תוצאה של 2:08.8 דקות. בסיום לימודיו באוניברסיטה עבד קונו כמורה בתיכון וכמאמן שחייה. הוא התחתן עם אוולין קאוואמוטו בעלת שתי מדליות ארד אולימפיות באולימפיאדת הלסינקי. קונו זכה ב-18 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה וב-6 תוארי NCAA. בשנת 1972 זכה קונו להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה. התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חופשי התפתחות שיא העולם במשחה ל-400 מטר חופשי התפתחות שיא העולם במשחה ל-800 מטר חופשי מדיה וקבצים בנושא פורד קונו בוויקישיתוף פורד קונו, באתר olympedia.org ISHOF - Ford Konno (USA) - 1972 Honor Swimmer, web.archive.org, ‏2010-11-24
אחוזת פאוורסקורט

אחוזת פאוורסקורט (אנגלית: Powerscourt Estate; אירית: Eastát Chúirt an Phaoraigh) היא אחוזה המשתרעת על שטח של 3.4 קילומטר רבוע באנישקרי במחוז ויקלו, במזרח אירלנד. היא כוללת מבנה בסגנון פלאדיאני וגנים מטופחים שמאחוריהם נשקף הר הסוכר של ויקלו. בסמוך לבית ממוקם מגרש גולף. כיום האחוזה פתוחה לקהל הרחב והמבנה שבה משמש כמרכז קניות יוקרתי. הבית נבנה במאה ה-13 כטירה. המקום נקרא על שם בעליו הראשון, אדם בשם לה פואר, שאינגלז את שמו לפאוור. למיקום הטירה הייתה חשיבות אסטרטגית מכיוון שהוא חולש על הגישה לנהרות חשובים. לבית שלוש קומות ובו לפחות 68 חדרים, חדרי הכניסה מוקמו בקומה הראשונה ולא בקומת הקרקע כפי שהיה מקובל. אל הבית הובילה שדרת עצי אשור ארוכה. במאה ה-18 שונה הבית לחלוטין על ידי הארכיטקט הגרמני ריצ'רד קאסלס, העבודה נמשכה בין השנים 1731 ועד 1741. מרווין ווינגפילד שהיה הויקונט השביעי של פאוורסקורט, ירש בשנת 1844, בגיל 8 את התואר ואת האחוזה שכללה שטח של 200 קילומטר מרובע. בהגיעו לגיל 21 החל מרווין לשפץ את הבית ולהקים גנים. הקמת הגנים נמשכה 20 שנה והסתיימה ב-1880. בשנת 1974 נהרס הבית בשריפה, הוא שוחזר בשנת 1996. שני חדרים בלבד מהאחוזה נשתמרו כפי ששימשו את בעלי הבית והם פתוחים לציבור. בשאר הבית ממוקמות חנויות שונות. בשנת 2011 הועבר אל הבית מוזיאון ארמון טרה של הילדות. המוזיאון מציג בובות, מינאטורות, צעצועים היסטוריים ובתי בובות שהבולט בהם הוא ארמון טרה, אחד מבתי הבובות הגדולים בעולם, המשתווה ברמתו עם טירת הפיות במוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו ובית הבובות של המלכה מרי בטירת וינדזור. הגנים כוללים: גנים יפניים, גן איטלקי, גן מוקף חומה (Walled Garden), פסלי סוסים עם כנפיים, אגם עם פסל טריטון במרכז, בריכה עם מזרקת דולפין, שער איטלקי, שער במברג, בית קברות לחיות ומגדל פלפליה - זהו מבנה שטות, העתק של הפלפליה שהייתה במטבח של בעלי האחוזה, ניתן לטפס על המגדל ולהשקיף ממנו על הפארק. ליד המגדל ממוקמים תותחים. הגנים תוכננו בהשראתם של גני ורסאי, גני ארמון שנברון וטירת שיכצינגן ליד היידלברג, לאחר שביקר בהם פאוורסקורט. . מפלי פאוורסקורט וסביבתם שייכים גם הם לאחוזה, אף על פי שהם לא מחוברים אליה ישירות. גובהם 121 מטרים והם המפלים הגבוהים באירלנד. ב-1858 יסד הוויקונט השביעי של פווארסקורט פארק איילים מסביב למפלים. לפארק הובאו איילי סיקה שנפוצו מאז באירלנד. המפלים מרוחקים מאנישקרי כשבעה קילומטרים. האחוזה שימשה נוף רקע לצילומי סרטים וקליפים. מספר דוגמאות: הסרט בארי לינדון של הבמאי סטנלי קובריק צולם בבית האחוזה בשנת 1974 לפני השריפה בבית. גרסת 2002 של הרוזן ממונטה כריסטו צולמה במקום. גרסת 2000 של דייוויד קופרפילד צולמה באחוזה. קליפים של להקת Celtic Woman צולמו בגנים. סדרת הטלוויזיה שושלת טיודור. מדיה וקבצים בנושא אחוזת פאוורסקורט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אחוזת פאוורסקורט