laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יעקב משה ספיר

הרב יעקב משה ספיר (ה'תרכ"ד, 1864 – כ' באייר ה'תרצ"ד, 1934) היה רבה של העיר סאראטוב שברוסיה ובסוף ימיו מרבני פתח תקווה. נולד לרב יצחק ספיר, חסיד חב"ד. לפני הגיעו לגיל בר מצווה לקחו אביו לרבו בעל הצמח צדק מליובאוויטש. נישא ללאה, בת הרב אברהם יצחק שלוסברג (נפטרה: ד' בסיוון תש"א). התמנה לרבה של העיר סאראטוב, וכיהן בתפקידו במשך כשלושים וחמש שנה. בתקופת מלחמת רוסיה–יפן פעל לספק מזון כשר לחיילים היהודים ששירתו בצבא הרוסי באזור עירו סאראטוב, ובעקבות זאת התבטא עליו מחותנו החפץ חיים: "מחלקך יהא חלקי". באמצע שנות ה-20 עלה לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה. בנו, הרב ישראל אריה ספיר, פינה לכבודו את משרתו הרבנית בעיר והוא מילא את התפקיד עד פטירתו בשנת תרצ"ד. בתקופת רבנותו ייסד את מניין הוותיקין בבית הכנסת הגדול "בית יעקב" בעיר. נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. על מצבתו נכתב המשפט שאמר עליו החפץ חיים: "מחלקך יהא חלקי". הרב ישראל אריה ספיר חבר הרבנות הראשית לפתח תקווה והמחוז ואב"ד הרבני האזורי פתח תקווה ר' זלמן נחום ספיר פרומה ליבה, אשת הרב יהושע לוינסון - נכדו של החפץ חיים. כיהן כר"מ ומשגיח בישיבת ראדין וניהל אותה בשנותיה האחרונות. פרומה ליבה לוינסון ושמונה ילדיהם נספו בתחילת מלחמת העולם השנייה והרב יהושע לוינסון נספה במחנה הריכוז דכאו בשנת 1943. אסתר, אשת הרב אברהם חיים טרופ - בנו הבכור של הרב נפתלי טרופ. כיהן כר"מ בישיבת ראדין עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא היגר לארצות הברית, שם מונה לראש ישיבת חפץ חיים. לאחר מכן שימש ראש ישיבת קרלין-סטולין. עלה לישראל בשנת תשל"ח (1978), וכעבור שנה נפטר. חתניו הם: הרב אלתר חנוך הניך ליבוביץ, ראש ישיבת חפץ חיים בארצות הברית, והרב חיים פורטנוי מברוקלין. פעשא חיה, אשת הרב אליעזר פופקו (אנ') אב"ד וועליזש ברוסיה ולאחר מכן רב בפילדלפיה. בנם הרב ברוך אהרן פופקו, היה רב בפיטסבורג, פנסילבניה, ונשיא המזרחי בארצות הברית. בנו הרב חיים יצחק פופקו, שימש רב בברוקלין וסגן נשיא אגודת הרבנים. חתנו הוא הרב מרדכי סאוויצקי, "העילוי מלידא", שהיה אב"ד בבוסטון. מרים, אשת הרב יוסף סגל שהיה רבה הראשי של נס ציונה. בנם, הרב זאב סגל, מרבני ניו יורק. נכדם הוא העיתונאי ויועץ התקשורת שעיה סגל.
LK (חללית)

ה־LK‏ – Lunny Korabl (ברוסית: Лунный Корабль – ספינת ירח) הייתה נחתת ירחית מאוישת שתוכננה על ידי ברית המועצות על מנת לשמש את תוכניתה להנחתת בני אדם על הירח. הנחתת היא מקבילתה של "רכב הנחיתה הירחי" של החללית אפולו אשר הנחיתה את האסטרונאוטים האמריקאים על הירח. הנחתת יועדה לשאת עד לשני קוסמונאוטים אל הירח. פיתוחה של הנחתת הושלמה והיא אף עברה מבחנים במסלול סביב כדור הארץ אך מעולם לא שוגרה אל הירח מפני שהרקטה שיועדה לשאת אותה לשם, ה־N-1, נתקלה בקשיי פיתוח. תוכניתו הסופית של סרגיי קורוליוב להנחתת אדם על הירח הייתה זהה לרכב הנחיתה הירחי ששימש את תוכנית אפולו. חללית ה־L3 שתכנן כללה תא פיקוד מסוג Soyuz 7K-LOK (נגזרת של הסויוז) ונחתת LK. החללית תוכננה לשאת 2 קוסמונאוטים על גבי משגר N-1 תלת שלבי עם משגר נוסף בשם Blok D. שלב ה־Blok D תוכנן לשמש גם להאטת החללית כך שתיכנס למסלול סביב הירח. על פי התכנון עם הכניסה למסלול סביב הירח, אחד הקוסמונאוטים יצא מחללית הסויוז להליכת חלל ויכנס אל ה־LK. בתוך ה־LK הקוסמונאוט יפעיל שוב את מנועי ה־Blok D וינחת על הירח. אחרי ששלב ה־Blok D יסיים את הדלק שלו הוא יופרד מה־LK והיא תמשיך לבדה אל הירח בעזרת מנועיה שלה. לפי התכנון, נחתת בלתי מאוישת מתוכנית לונה הייתה משמשת כנקודת ציון עבור הנחתת ומסייעת לה לבצע נחיתה מדויקת. הקוסמונאוט היה יורד אל פני הירח, מציב את דגל ברית המועצות ואוסף דוגמאות קרקע. אחרי יום על פני הירח, תוכננו מנועי ה־LK לפעול שוב כך שהנחתת תתרומם חזרה למסלול סביב הירח, ושם תתחבר חזרה אל חללית הסויוז. הקוסמונאוט יעבור, שוב באמצעות ביצוע הליכת חלל, אל חללית הסויוז יחד עם דוגמאות הקרקע שאסף, וה־LK תושלך. אחר כך יופעלו מנועי הסויוז והחללית תחזור אל כדור הארץ. נקודת החיבור של ה־LK עם הסויוז הייתה בצורת משושה ומספר נקודות חיבור כאלו הורכבו על ה־LK כדי שהחיבור יתבצע עם כמות מזערית ביותר של דלק. ה־LK נוסתה שלוש פעמים כשהיא לא מאוישת במסלול סביב כדור הארץ, תחת השמות קוסמוס 379, קוסמוס 398 וקוסמוס 434. הניסוי הראשון בוצע ב־24 בנובמבר 1970, השני ב־26 בפברואר 1971 והשלישי ב־12 באוגוסט 1971. בניסיונות אלו שוגרו החלליות על גבי משגר סויוז־L. כל שלוש הבדיקות הושלמו בהצלחה וה־LK הוכרז ככשיר למשימה לירח. הצלחתה של תוכנית אפולו האמריקאית שהביאה את האדם הראשון אל הירח ב־1969 ביטאה את ניצחון ארצות הברית במרוץ להנחתת אדם על הירח, בעוד 4 שיגורים של ה־N-1 נכשלו כולם למרות שיפורים שהוכנסו למשגר אחרי כל כישלון. ניסיון השיגור השני, שבוצע רק 13 יום לפני שיגור אפולו 11, ב־3 ביולי 1969 היה קטסטרופלי והשמיד לא רק את המשגר אל גם את אתר השיגור. בסופו של דבר נטשה ברית המועצות את התוכנית והתמקדה בבניית תחנות חלל בה השיגה מספר ניצחונות על פני האמריקאים. מתאר נחיתה שונה ה־LK שקל רק כשליש ממשקלו של ה־LM ה־LK תוכנן במקור לשאת אדם אחד וה־LM תוכנן כך שיישא שניים לא הייתה ל־LK תעלת עגינה שאפשרה מעבר ישיר בין תא הפיקוד לרכב הנחיתה אלא היה צורך בביצוע הליכת חלל ה־LK השתמש באותו מנוע בנחיתה ובהמראה מהירח בעוד לרכב הנחיתה של החללית אפולו היו שני מנועים שונים. קיימות 5 חלליות LK הנמצאות בשלבי שלמות שונים. הן ממוקמות במכון האווירונאוטיקה של מוסקבה, במתקן המחקר של אוניברסיטת באומן במוסקבה, במתקני תאגיד החלל הממשלתי "אנרגיה" בקורולב, במחסן הנשק טאמבוב ובלשכת התכנון יוז'נויי. ה־LK שמוצג במכון לאווירונאוטיקה של מוסקבה הוצג לזמן קצר גם באתר הנופש דיסנילנד פריז. אפולו (חללית) N-1 תוכנית אפולו תוכנית לונה תוכנית לונוחוד
ישראל אריה ספיר

הרב ישראל אריה ספיר (ה'תר"נ, 1890 - ל' באב ה'תשכ"א, 12 באוגוסט 1961) היה מרבני פתח תקווה ואב"ד בבית הדין הרבני האזורי בעיר. נולד ברוסיה לרב יעקב משה ספיר, שכיהן כרבה של סראטוב, ולאמו לאה. למד בישיבת וולוז'ין, וכונה בפי חבריו "לייב'ל מתמיד". הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הרב רפאל שפירא. במשך מספר שנים שהה בראדין, במחיצת החפץ חיים והיה ממקורביו. כיהן כרב בעיר ליבוי שבלטביה. בשנת תרע"ז (1917) עלה לבדו לארץ ישראל. במשך שנה למד בישיבת מאה שערים. ראש הישיבה המליץ לרב זרח ברוורמן ולרבה של פתח תקווה הרב ישראל אבא ציטרון להציע לרב ספיר לכהן כרב בפתח תקווה. הוא נעתר להצעה, ואז גם העלה לארץ את רעייתו וארבעת ילדיהם. באמצע שנות ה-20 העלה בסיועו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק את הוריו לארץ ישראל. הוא פינה את משרתו הרבנית בפ"ת לטובת אביו, שכיהן בה עד פטירתו, בשנת תרצ"ד (1934). באותן שנים שאביו כיהן ברבנות בפ"ת נסע הרב ספיר לארצות הברית כשד"ר של ישיבת ראדין. לאחר פטירת אביו שב לכהן כחבר הרבנות הראשית לפתח תקווה והמחוז, עד פטירתו בשנת תשכ"א. עם הקמת בית הדין הרבני האזורי בעיר החל לכהן גם כדיין ולאחר מכן כאב"ד, כשלצידו כיהנו כדיינים הרבנים יצחק מאיר בן מנחם, עובדיה הדאיה, עובדיה יוסף, צבי ברוידא שמעון יוז'וק וישעיהו משורר. נפטר בירושלים בליל שבת ל' באב (ראש חודש אלול) תשכ"א, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. ארבעה ימים לאחר מכן נפטרה רעייתו חנה, ונקברה לצדו. בשנת תשנ"ז (1997) הנציחה עיריית פתח תקווה את זכרו בקריאת הסימטה הסמוכה לביתו "משעול הרב ספיר". בסמוך למקום מושבו בכותל המזרח בבית הכנסת הגדול "בית יעקב" בפתח תקווה הוצבה מצבת זיכרון ובה נכתבו תולדותיו בקצרה. בתו צפורה, אשת הרב דוד סלומון - רבו של כפר אברהם נכדו הרב ברוך שמעון סלומון רבה הראשי של פתח תקווה. בנו יצחק ספיר - מנהל מחלקת העלייה בסוכנות היהודית בתו רחל ריסא, אשת הרב דוד חנזין - חבר בית הדין הרבני בפתח תקווה, וראש בית דין רבני חב"ד בנו יהושע ספיר - מנהל בית הספר הממלכתי-דתי "אבן עזרא" ביפו וממפקדי האצ"ל בפתח תקווה ובירושלים (כינויו המחתרתי: המפקד "עקיבא") בתו זהבה, אשת הרב יוסף אהרן ז'ולטי - רב בארגנטינה (אחיו של הרב בצלאל ז'ולטי) בנו הרב שלמה ראובן ספיר -רבה של רמת אביב וראש ישיבת בני עקיבא ברעננה בתו רות רבקה, אשת הרב חיים מנחם בקשט - סגן הרב הראשי לצה"ל לשעבר בנו יעקב משה ספיר - התגורר בלונדון ובסוף ימיו בצפת. נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. עדות הרב יעקב אדלשטיין, ששמע מאביו הרב צבי יהודה אדלשטיין, תלמיד ישיבת וולוז'ין. רבנות ראשית כרך א', באתר ארכיון המדינה, עמ' 53 הרב אריה ספיר ז"ל - למנוחות, הצופה, 14 באוגוסט 1961, עמ' 4; הרב א. ספיר ז"ל הובא למנוחות, חרות, 14 באוגוסט 1961, עמ' 4; הרב אריה ספיר, דבר, 14 באוגוסט 1961, עמ' 4 נפטרה הרבנית חנה ספיר, חרות, 17 באוגוסט 1961, עמ' 4; נפטרה הרבנית ספיר, על המשמר, 17 באוגוסט 1961, עמ' 3; נפטרה הרבנית ספיר, למרחב, 17 באוגוסט 1961, עמ' 3
שמיניות באוויר

שמיניות באוויר הייתה תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ הראשון בין 11 בנובמבר 1981 ל-1988. היא שודרה אחת לשבוע בשעות אחר הצהריים בימי רביעי, כתוכנית מגזין לבני נוער, בהנחייתו של דליק ווליניץ, והיו בה גם פינות בהנחייתם של שירה גרא, אייל גפן וצמד הקוסמים צ'יקו ודיקו. אחד מסמליה היה כלבו של ווליניץ, טוליפ, כלב מעורב מסוג רועה גרמני-קולי ששהה לצדו באולפן במהלך השידורים. ב-1986 הוחלף טוליפ עקב גילו המתקדם בכלב אחר, טנגו, שהוצג כ"בנו". ווליניץ העיד כי נוכחותו של הכלב לצדו הרגיעה את בני הנוער והילדים שהתארחו באולפן, וסייעה להם להיפתח בפניו בראיונות. לאחר ירידתה של התוכנית ב-1988, הוחל בשידור מגזין הנוער "תוססס". ביולי 2016 פורסם, כי התוכנית תחזור לשידור למספר תוכניות ספיישל בערוץ הראשון במהלך 2016, במסגרת אירועי הפרידה מרשות השידור. "שמיניות באוויר", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית בילי פרנקל, הכלב הראשון של הטלוויזיה הישראלית, באתר nrg‏, 20 במרץ 2007 רז שכניק, הנוסטלגיה באוויר: דליק וטוליפ חוזרים למסך, באתר ynet, 18 ביולי 2016
ליאור אלמליח

ליאור אלמליח (נולד ב-26 באפריל 1974) הוא זמר ופייטן ישראלי. אלמליח נולד לשושנה וראובן, וגדל במשפחה מסורתית בקריית שמונה. מאז ילדותו נמשך ללמוד את השירה האנדלוסית בכלל ושירת הבקשות בפרט, ובגיל 13 החל להתחנך אצל גדולי הפייטנים, בהם הפייטן נסים שושן. בד בבד למד מוזיקה ונגינה על פסנתר בקונסרבטוריון ברמת גן, וכבר בילדותו החל להופיע ולרכוש מוניטין בישראל ומאוחר יותר גם בקהילות יהודיות בעולם. התגייס לצה"ל בשנת 1992 ושירת כסולן במקהלת הרבנות הצבאית, בשירה בסגנון ים תיכוני. לאחר שחרורו הצטרף אלמליח לתזמורת האנדלוסית הישראלית ובה שימש במשך מספר שנים כסולן הבית. אלמליח הוא בוגר תקשורת ומדעי החברה של מכללת רמת גן. בשנת 2004 ערך מופע יחד עם אהוד מנור לאחר שהשניים שיתפו פעולה באלבום של אלמליח "נשימה" (2002), המשלב בין שירת מזרח ומערב. לכבוד המופע הוציאו השניים חידוש ללהיט "אני אשתגע", במקור שיר דרום-אמריקאי. בשנת 2006 היה נבחר הקרן למצוינות בתרבות. בשנת 2008 השתתף בפרויקט "ידידי השכחת" יחד עם המלחין חנן סורלו לוי. הפרויקט עסק בחשיפה של הפיוט היהודי לאלפי סטודנטים באוניברסיטאות השונות ולעשרות אמנים מובילים במוזיקה ישראלית. כהמשך של שיתוף פעולה עם חנן סורלו לוי ביצע ליאור אלמליח את השיר "יונה לבנה" של חנן סורלו לוי באוסף "גוונים" של משרד החוץ בהוצאת התו השמיני, אשר ייצג את ישראל[דרושה הבהרה]. בשנת 2009 ראה אור האלבום "אלמליח-לרוז-שטרית", פרויקט משותף של אלמליח עם הזמר מיכה שטרית ועם המעבד המוזיקלי חיים לרוז. האלבום הורכב משירי משוררים כדוגמת יהודה הלוי, ישראל נג'ארה ושלמה אבן גבירול, וכלל ברובו לחנים לא מקוריים. כסינגלים יצאו השירים "לבי במזרח" ו"ילדי זמן גפן". כמו כן הוציא מספר אלבומים של מוזיקת עולם, מוזיקה אנדלוסית ואלג'יראית וכן מוזיקה ישראלית שזכו להצלחה. שני אלבומים שלו, "נשימה" ו"צור שהחיינו", יצאו גם לשוק הבינלאומי. בשנת 2014 הופיע יחד עם האנסמבל האנדלוסי ישראלי ועם חנן סורלו לוי באונסק"ו בקונצרט מיוחד המוקדש למוזיקה אנדלוסית. אלמליח נחשב היום לאחד הפייטנים המוערכים בתחום החזנות הספרדית והמרוקאית, ומשתף פעולה באופן תדיר עם אמנים בינלאומיים מובילים במוזיקת עולם כגון ג'ורדי סאוול ומוריס אלמדיוני. בנוסף הוא מעלה מופע אישי המשלב חומרים אותנטיים וחדשנים, תוך שילוב ביניהם באופן ייחודי. אלמליח השתתף בהפקה המוזיקלית של הסרט "בית"ר פרובנס" זוכה פרס המוזיקה, וכן בסרט "טהרה". בשנים 2018-2020 גילם את מיכאל עמר בסדרה הקומית "שנות ה-80". בשנת 2022 שב לגלם את דמותו של מיכאל עמר בסדרה "שנות ה-90" (שיחק רק בפרק 13). אלמליח מתגורר בהוד השרון, נשוי לזמרת נעמה טוב-אלמליח (בתו של מפקד תזמורת צה"ל בעבר יוסי טוב) ואב לשלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא ליאור אלמליח בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ליאור אלמליח ליאור אלמליח, באתר ספוטיפיי ליאור אלמליח, באתר AllMusic (באנגלית) ליאור אלמליח, באתר MusicBrainz (באנגלית) ליאור אלמליח, באתר Discogs (באנגלית) ליאור אלמליח באתר הקרן למצוינות בתרבות נויה כוכבי, ליאור אלמליח הפייטן וטעם החיים של מיכה שטרית, באתר הארץ, 3 באפריל 2009 אסף נבו, ‏ליאור אלמליח: אני מקיא את הים תיכונית החוצה, באתר ‏מאקו‏, 14 בדצמבר 2010 דודו כהן, "ליאור אלמליח: לא רק פיוטים". באתר "הידברות", 13 באוקטובר 2013 דודו כהן, אבן גבירול וגיטרה חשמלית, באתר ערוץ 7, 20 ביוני 2019 אבן גבירול פינת ברי סחרוף: הפייטן שמשלב מזרח ומערב, סרטון בערוץ "כאן | חדשות - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 13:19) גידי אביבי, קצת פחות זה קצת יותר - ליאור אלמליח ואהוד מנור, באתר הארץ, 29 ביוני 2004
ז'אק לאנג

ז'אק מתייה אמיל לאנג (בצרפתית: Jack Lang; נולד ב-2 בספטמבר 1939) הוא פוליטיקאי צרפתי, ממוצא יהודי. כיהן כשר התרבות והחינוך. על שמו קרוי חוק לאנג. לאנג נולד למשפחה אמידה במירקור, לורן, לאם קתולית ולאב יהודי שהיה מעורב בתנועת ההתנגדות הצרפתית בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאנג למד מדע המדינה ומשפט ציבורי בסיאנס פו בפריז וקיבל תואר דוקטור בשני התחומים. בעודו סטודנט הקים פסטיבל בינלאומי חשוב לתיאטרון חדש, פסטיבל ננסי, אותו ניהל בשנים 1963–1977. כמו כן ניהל את תיאטרון שאיו הלאומי שבארמון שאיו בפריז בשנים 1972–1974. בשנים 1971–1981 כיהן כפרופסור למשפט בינלאומי באוניברסיטת ננסי. בשנים 1986–1988, וכן ב-1993–1997, היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת נאנטר בפריז. הדעות הליברליות שהביע בדבר שוויון זכויות להומוסקסואלים, עידוד ההגירה לצרפת כדי להעשיר את תרבותה, סובלנות כלפי משתמשים במריחואנה לצד פיקוח ובדיקה של איכות הסמים במועדונים, סחפו אחריו תומכים אך גם עוררו עליו מתנגדים. מדיה וקבצים בנושא ז'אק לאנג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ז'אק לאנג (בצרפתית) ז'אק לאנג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Jack Lang. Une vie entre culture et politique
איוואן יאסטרבוב

איוואן סטפאנוביץ' יאסטרבוב (ברוסית: Иван Степанович Ястребов;‏ 8 בפברואר 1839 - 8 בינואר 1894) היה דיפלומט ופובליציסט רוסי. שרת כדיפלומט בקונסטנטינופול, בפריזרן, בשקודרה, בסלוניקי, בין השנים 1870 – 1886. הצטיין במחקריו על העמים הסלביים בחצי האי הבלקני ונכנס להיסטוריה של העם הסרבי והעמים הסלבים בבלקן כיוון שהזדהה עם שאיפותיהם הלאומיות. היה כומר בהכשרתו. יאסטרבוב נולד בשנת 1839 כבן של כומר, בכפר גרומושקה, בנפה קוזלובסק (כיום הראיון מיצ'ורין באזור טמבוב). הוא הצטיין מילדותו בלימודים וגם בחוסנו הפיזי. למד בסמינר לכמרים, ואחר כך באקדמיה התאולוגית בעיר קאזאן, בה למד גם שפות מזרחיות – טורקית, טטרית וערבית. בנוסף הגיע לשליטה מצוינת בשפות יוונית, בולגרית וסרבית. בניגוד לרצון אביו יאסטרבוב החליט בשנת 1864 לעזוב את קריירת הכמורה לטובת עבודה דיפלומטית. הוא הועסק במחלקה לענייני אסיה של משרד החוץ הרוסי ואחרי השתלמות נשלח לשליחויות דיפלומטיות בחצי האי הבלקני באזורים שהיו עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית. בין השאר כיהן כמזכיר הקונסוליה בשקודר, אחר כך בשנים 1870 – 1876 ובשנים 1879 - 1886 כקונסול בפריזרן, ולאחר מכן כקונסול כללי בסלוניקי. הוא הגן פעמים רבות על משפחות ועל מוסדות סרביים וסלביים, לפעמים תוך סיכון חייו, בגופו ובנשקו, מפני תקיפות על ידי פורעים מוסלמים קיצונים. התערב לטובת נערות שנחטפו, הגן על הבישוף האורתודוקסי של פריזרן, על המדרשה התאולוגית הנוצרית בפריזרן ועל ספרייתה. בשם הצאר הרוסי הוא אסר על הפורעים להיכנס, ומשום כך הפך לגיבור של בלדות ושירי ערש סרביים. פעילותו הפרו-סרבית והפרו-סלבית בסכסוכים הבין-אתניים והבין-דתיים בבלקן משכה בדיעבד ביקורת מצד חוקרים והיסטוריונים שעסקו בהיסטוריה של האלבנים בסרביה ומקדוניה. כך למשל נמתחה בקורת על בקשתו מהשלטונות העות'מאנים שלא להרשות חזרה של אלפי פליטים אלבנים לשטחים שנטשו שהסתפחו לממלכת סרביה. את מכתביו, מאמריו, ומסותיו פרסם ב"פרבוסלבנויה אובוזרנייה" (Православноe обозрениe - "כתב העת הפרבוסלאב"י) ב"איזווסטיה סרבסקי-סלביאנסקובו בלאגוטבוריטלנובו אובשצ'סטבה" (Известия сербско-славянского благотворительного общества - "חדשות של החברה הפילנתרופית הסרבית-סלבית") וב"גלאסניק סרבסקובו אוצ'ונובו אובשצ'סטבה" (Гласник Сербского ученого дружества - "מבשר החברה הסרבית למדע"). על סמך הידע הרחב שרכש על עמי הבלקן כתב ספר חשוב על האתנוגרפיה והספרות של העמים הסלביים: "מנהגים ושירים של הסרבים הטורקים בפריזרן, איפקה, מוראבה ודאגרה" (1886). כעבור 3 שנים, ב-1889 פרסם מהדורה חדשה עם השלמות. מחקריו וסקריו באזורים ששימש כדיפלומט נחשבים עד היום למקור מידע חשוב. נפטר בסלוניקי ב-8 בינואר 1894. בשנת 1986 הסופר והפוליטיקאי ווק דרשקוביץ' כתב את הרומן "הקונסול הרוסי" על חייו של איוואן יאסטרבוב. עיטור סטניסלב הקדוש, דרגה 2 עיטור אנה הקדושה, דרגה 2 עיטור ולדימיר הקדוש דרגות 3 ו-4 אתר הקונסוליה הכללית הרוסית בסלוניקי ניקולאי סוחורוקוב - הקונסול הרוסי בשירה הסרבית - בעיתון "הנשמנה הסלבית", 2 (4) 2005 ביוגרפיה באתר "היסטוריה רוסית בדיוקנאות" נתונים ביוגרפיים ביוגרפיה Noel Malcolm -Kosovo, a short history, Harper Perennial New York,1999 p 229.
ענבל שגב

ענבל שגב היא צ'לנית ישראלית-אמריקאית. שגב החלה את לימודיה בגיל 5. בהמלצתו של אייזק שטרן נסעה בגיל 16 לארצות הברית להמשיך שם בלימודיה. הופעת הבכורה שלה הייתה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם הפילהרמונית של ברלין בניצוח זובין מהטה. הופעתה הראשונה בקרנגי הול בניו יורק הייתה ב-7 בדצמבר 1997, בנגינת Trois strophes sur le nom de Sacher של אנרי דיטייה, בביצוע ראשון ליצירה זו בקרנגי הול. ענבל שגב היא בעלת תואר ראשון מבית הספר ג'וליארד ותואר שני מבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל. בין מוריה שם היה אלדו פאריזוט. כמו כן למדה אצל ברנרד גרינהאוס, שהיה תלמיד של פאבלו קזאלס. בתחילת דרכה ניגנה שגב בצ'לו שבנה גטאנו רוסי במילאנו, בשנת 1845, וכיום היא מנגנת בצ'לו שנבנה על ידי פרנצ'סקו רוג'רי, בן זמנו של סטרדיוואריוס, בשנת 1673 בקרמונה. ענבל שגב חיה בניו יורק עם בעלה ושלושת ילדיהם. 2000 - התחרות הבינלאומית ע"ש פאבלו קזאלס בקרונברג, גרמניה 1998 - פרס הקונצ'רטו של ג'וליארד 1996 - התחרות הבינלאומית ע"ש פאבלו קזאלס בהלסינקי, פינלנד 1995 - התחרות הבינלאומית של וושינגטון אתר האינטרנט הרשמי של ענבל שגב ענבל שגב, ברשת החברתית פייסבוק ענבל שגב, סרטונים בערוץ היוטיוב ענבל שגב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ענבל שגב, באתר AllMusic (באנגלית) ענבל שגב, באתר MusicBrainz (באנגלית) ביוגרפיה ווידאו של ענבל שגב באתר המועדון "לה פואסון רוז'" Inbal Segev – A Love Story with the Cello, GetClassical, ‏2011-01-12 (באנגלית)
סוטור מונטגרנרו

סוטור באסקט מונטגרנרו (באיטלקית: Sutor Basket Montegranaro) היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר מונטגרנרו. המתמודדת בליגה השישית האיטלקית. הקבוצה הוקמה בשנת 1947, ושיחקה בליגה הראשונה עד לשנת 1961. מאז שיחקה הקבוצה בליגות הנמוכות. בעונת 2004/05 הגיעה הקבוצה לגמר הפלייאוף של הליגה השנייה, אך הפסידה לקבוצת וירטוס בולוניה. בעונה שלאחר מכן שוב הגיעה לגמר הפלייאוף וניצחה קבוצות מרימיני ורייטי והעפילה בחזרה לליגה הראשונה. ההישג הגדול ביותר של הקבוצה הוא ההגעה לחצי גמר הגביע האיטלקי בעונת 2010/11, בו הפסידה לקבוצת מונטפסקי סיינה 80-67. בעונת 2011/12 החל לאמן את הקבוצה הישראלי שרון דרוקר, שהוחלף בהמשך על ידי ג'ורג'יו ואלי. לקבוצה אין היכל ספורט בעיר האם. ולכן היא מארחת את משחקי בית שלה בהיכל הספורט פלאסאבלי (ארמון סאבלי), הממוקם בעיר פורטו סן ג'ורג'יו, במרחק 22 קילומטרים ממונטגרנרו, המכיל 3,800 מקומות ישיבה. הגביע האיטלקי: חצי גמר: 2011 ארצות הברית ברנדון האנטר ארצות הברית שאמונד ויליאמס ארצות הברית מארדי קולינס ארצות הברית ג'יימי סקין יוון קוסטס וסיליאדיס מדיה וקבצים בנושא סוטור מונטגרנרו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סוטור מונטגרנרו ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טבעות (התעמלות)

מתקן הטבעות הוא אחד המתקנים בהם מתחרים מתעמלי מכשירים. המתקן מורכב משתי טבעות המשתלשלות מקורה גבוהה באמצעות כבלים, והמתעמל מבצע את התרגיל עליהן באמצעות זרועותיו. בדומה למקבילים, למתח (מתקן) ולסוס הסמוכות, על הטבעות כיום מתחרים גברים בלבד, וזאת לכאורה משום שמדובר במתקן הדורש כוח פיזי רב בפלג הגוף העליון. המתעמלים מבצעים תרגילים המבוססים על שלושה אלמנטים - תנופה, כוח והחזקה - בחלוקה שווה ביניהם. המעבר בין התנוחות השונות צריך להיעשות כשהמתעמל נתלה על הטבעות, עומד עליהן בעמידת ידיים או נשען עליהן בתנוחת סמיכה, וכאשר ידיו ישרות. גם על הכבלים להישאר ישרים ככל הניתן, ועל המתעמל להימנע מלהצליב אותם. כחלק מהתחרות הקבוצתית, התחרו נשים (פעם אחת בלבד) בטבעות, באולימפיאדת לונדון (1948). בתחרות זו כל אחת מהמתעמלות עשתה תרגיל חובה בלבד. ההתאחדות הבינלאומית להתעמלות קבעה תקן למידות הטבעות, כמפורט להלן: הטבעות נכללו לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896) והאלוף האולימפי הראשון היה יואניס מיטרופולוס מיוון. הפעם הבאה בה נערכו תחרויות אלו הייתה באולימפיאדת סנט לואיס (1904), ומאז אולימפיאדת פריז (1924) הן נערכו בכל המשחקים. שני מתעמלים זכו בתואר האולימפי פעמיים ברציפות: אלברט אזריאן מברית המועצות (מלבורן 1956 ורומא 1960), ואקינורי נקיאמה מיפן (מקסיקו סיטי 1968 ומינכן 1972). מדיה וקבצים בנושא טבעות בוויקישיתוף חוקת ההתעמלות באתר איגוד ההתעמלות בישראל טבעות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) By Dvora Meyers, Female Gymnasts Used to Compete on the Rings, But the Game Changed It Used to be Gymnastics: Women’s Rings
מספרים (משחק)

מספרים או אווירונים הוא משחק ילדים קבוצתי המשלב תנועה וטקטיקה. במשחק משתתפות שתי קבוצות ילדים שוות בגודלן של 10–15 שחקנים. לכל קבוצה ניתנים בתחילת המשחק 31 פתקים (לפי גרסה אחרת 25) כשעל כל פתק יש מספר מ-1 עד 31 (או 25). כל שחקן מקבל פתק אחד מראש הקבוצה, שאינו לוקח חלק פעיל במשחק ונמצא ב"בסיס" של הקבוצה ותפקידו לחלק את המספרים ולנהל את המשחק מבחינה טקטית ואסטרטגית. במהלך המשחק השחקנים מנסים לתפוס שחקני יריב על ידי קריאה "עצור מספר", או לפי גרסה אחרת על ידי נגיעה זה בזה. כאשר מתרחשת התקלות כזו בין שחקנים מקבוצות יריבות, השחקן בעל המספר הגבוה יותר ביניהם "מנצח" ולוקח את הפתק של יריבו. לדוגמה, אם שני שחקנים נפגשו ולאחד יש מספר 19 ולאחר יש מספר 17, הראשון מנצח. השחקן שנלקח ממנו הפתק חוזר לבסיס קבוצתו, מקבל פתק חדש וממשיך במשחק. את המספר הגבוה ביותר - 31 (או 25), יכול לנצח רק השחקן בעל פתק מספר 1 בקבוצה היריבה. בדרך כלל השימוש בשני המספרים הללו נשמר לשלבים המתקדמים של המשחק. לכל קבוצה יש שחקן בעל מספר מסוים שהוא "מרגל". תפקידו הוא לעצור את שחקני היריבה ולבדוק את מספרם, ולמסור את המידע החיוני לחברי קבוצתו כדי שיידעו את מי כדאי לעצור ובמי לא כדאי להתקל. המרגל הוא "בלתי פגיע" - אי אפשר לקחת את מספרו והוא גם לא יכול לקחת מספרים מהקבוצה היריבה, והוא אינו יכול להחליף את תפקידו לאורך כל המשחק. השחקנים משתדלים להימנע מהתקלות עם המרגל של הקבוצה היריבה כדי לא להסגיר את מספרם. במהלך המשחק השחקנים משתדלים לגלות את מספרי השחקנים של הקבוצה היריבה ואת מיקומם, ולתכנן מהלכים טקטיים כדי לקחת פתקים של שחקנים בעלי מספרים נמוכים, ולהימנע ממפגש בלתי רצוי עם שחקנים בעלי מספרים גבוהים. לקבוצות אסור להשתמש בפתקים אותם לקחו משחקני היריבה, ופתק שנלקח יוצא מן המשחק. על מנת להבדיל ביניהם הפתקים של כל קבוצה הם בצבע שונה. לשחקנים אסור להחליף את פתקיהם במהלך המשחק, אלא רק אם וכאשר הפתק שלהם נלקח על ידי שחקן יריב. המשחק נערך בשטח עם גבולות מוגדרים שמהם אסור לחרוג, והוא משוחק בדרך כלל בשטח מיושב שבו יש מבנים וצמחייה שבהם ניתן להסתתר מעיני שחקני היריב, בשעות הערב ונמשך זמן קבוע מראש, לרוב 2–3 שעות. עקב המורכבות הרבה של המשחק וההכנות הנדרשות הוא אינו נערך לעיתים קרובות ונחשב לאירוע יוצא דופן. המנצחת היא הקבוצה שלקחה את כל הפתקים של יריבתה, או הקבוצה בעלת שלל הפתקים הגבוה ביותר בתום זמן המשחק.
ריצ'רד המילטון (אמן)

ריצ'רד המילטון (באנגלית: Richard Hamilton;‏ 24 בפברואר 1922 – 13 בספטמבר 2011) היה צייר ואמן קולאז' בריטי, הנחשב לאחד ממייסדי זרם הפופ ארט. המילטון מוכר בעיקר בשל הקולאז' שלו - "מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?". פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נולד וגדל בלונדון. אף על פי שעזב את בית ספר ללא כל הכשרה רשמית, הצליח להשיג עבודה כשולייה בחברת רכיבים חשמליים, שם פיתח את יכולת הרישום שלו. הוא החל ללמוד רישום בבית הספר סנט מרטין לאמנות, ומאוחר יותר החל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות. לאחר המלחמה, בה שירת כשרטט טכני, נרשם מחדש ללימודי האקדמיה, אך גורש מהלימודים בעקבות "אי ציות להוראות". לאחר שנתיים של לימודים בבית הספר "סלייד" לאומנות, בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, המילטון החל להציג את עבודותיו במכון לאמנות עכשווית, שם גם לימד. מדיה וקבצים בנושא ריצ'רד המילטון בוויקישיתוף Richard Hamilton's Ulysses Illustrations – יצירות של ריצ'רד המילטון המתארות דמויות וסצנות מהרומן יוליסס, באתר הגארדיאן המילטון, ריצ'רד, באתר עמלנט ריצ'רד המילטון, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים דוד ליבוביץ

הרב חיים דוד הכהן ליבוביץ (תר"נ, 1887 – ט"ו בכסלו תש"ב, 5 בדצמבר 1941) היה מייסד וראש ישיבת חפץ חיים בארצות הברית. הרב דוד ליבוביץ הוא בנו של אריה זאב הכהן, שהיה בנו של הרב אהרן הכהן, אחיו הגדול של החפץ חיים. למד בישיבת סלובודקה, ונודע בכינוי דוד וורשווער. בשנת תרע"ח (1918) נישא לבת הרב חנוך העניך שרשבסקי, רבה של העיירה סילצניק (שהיה נשוי בנישואיו השניים לבתו של הרב אהרן הכהן, סבו של הרב ליבוביץ). לאחר פטירת הרב שרשבסקי מילא חתנו הרב ליבוביץ את מקומו ברבנות העיירה סילצניק. כעבור כמה שנים עזב את הרבנות, ועזב לקובנה שם הצטרף ל"כולל אברכים" הנודע 'כולל קובנה', מיסודו של הרב ישראל מסלנט. בשנת תרפ"ד (1924) היגר לארצות הברית. במשך כמה שנים כיהן כר"מ בישיבת תורה ודעת. לאחר מכן ייסד בקווינס, ניו יורק, את "ישיבת חפץ חיים", על שם דוד-אביו, ועמד בראשה עד פטירתו. נפטר בשנת 1941, בהיותו בן 54. בנו היחיד, הרב אלתר חנוך העניך ליבוביץ, כיהן תחתיו בראשות ישיבת חפץ חיים. אשר זלקא ראנד (עורך), "הרב ר' דוד הכהן לייבאוויץ זצ"ל", תולדות אנשי שם ח"א, ניו יורק, תש"י, עמ' 74, באתר היברובוקס חיים דוד בן אריה זאב לייבאוויטש (1890-1941), דף שער בספרייה הלאומית