laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גביע אירופה

האם התכוונתם ל... כדורגל: ליגת האלופות – טורניר כדורגל לקבוצות הבכיר ביותר באירופה. הליגה האירופית – טורניר כדורגל לקבוצות השני בחשיבותו באירופה. כדורסל: יורוליג – טורניר כדורסל לקבוצות הבכיר ביותר באירופה. יורוקאפ – טורניר כדורסל לקבוצות השני בחשיבותו באירופה. יורוצ'לנג' – טורניר כדורסל לקבוצות השלישי בחשיבותו באירופה. אליפות אירופה
המנון צ'ילה

ההמנון הלאומי של צ'ילה (בספרדית: Himno Nacional De Chile) נכתב על ידי אאוסביו ליו והולחן על ידי רמון קרניסר. לשיר שלוש גרסאות שונות. על אף שצ'ילה הוכרזה כמדינה עצמאית ב-1810, הגרסה הנוכחית אומצה בשנת 1828. כיום שרים את הבית החמישי מהשיר המלא כהמנון. פזמון: Dulce Patria, recibe los votos con que Chile en tus aras juró que o la tumba serás de los libres o el asilo contra la opresión. בתקופת הדיקטטורה הצבאית, נהוג היה לשיר את הבית השלישי אחרי החמישי כחלק מההמנון. דגל צ'ילה סמל צ'ילה מדיה וקבצים בנושא המנון צ'ילה בוויקישיתוף מידע על היצירה "המנון צ'ילה" באתר מיוזיק בריינז Ortiz de Rozas, Marilú (19 בספטמבר 2008). "Puro Chile... tiene una larga historia" (ASP). EMOL. נבדק ב-3 בינואר 2017. {{cite web}}: (עזרה)
גילה כליפי-אמיר

גילה כליפי-אמיר (נולדה ב-7 בדצמבר 1963) היא תת-אלוף במילואים, לשעבר יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים. כלפי-אמיר היא האישה הראשונה במגוון נרחב של תפקידים בצה"ל בהם חניכה בקורס מגדים, סגנית מפקד מגל, מפקדת בית הספר לפיקוד, מפקדת מגל וראשת מחלקת תשתית ופריסה - תחום אותו הקימה יחד עם מנהל להגנת הסביבה בצה"ל. למדה בתיכון "הולץ". בשנת 1981 התגייסה לצה"ל. היא הקצינה הראשונה שסיימה קורס מפקדי גדודים והיא בוגרת המכללה לביטחון לאומי. שירתה בתפקידי פיקוד במערך הכשרת הטירונים. בשנת 2003 מונתה למפקדת מערך גיבוי הלחימה (מג"ל) בזרוע היבשה, בדרגת אלוף-משנה, והיא האישה הראשונה בתפקיד זה. בשנים 2006 - 2009 שימשה ראש מחלקת התשתית והפריסה באגף התכנון. היא האישה הראשונה גם בתפקיד זה. מדובר בתחום אותו יזמה והקימה לצד המנהל להגנת הסביבה בצה"ל. ביולי 2009 מונתה ליועצת הרמטכ"ל לענייני נשים והועלתה לדרגת תת-אלוף. כלפי-אמיר פרשה מצה"ל בדצמבר 2011, וכיום עוסקת בתחום היזמות וייעוץ לחברות בתחום התשתית והאנרגיה. נשואה לאלוף במיל' מאיר כליפי, שבתפקידו האחרון בצה"ל היה המזכיר הצבאי של ראש הממשלה. לזוג שלושה ילדים. היא בעלת תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן. גילה כליפי-אמיר, ‏הטמעת הראייה המגדרית - אסטרטגיה חדשה בצה"ל לקידום שוויון הזדמנויות, מערכות 436, אפריל 2011 חגית רון־רבינוביץ’, "מקווה שבעוד כמה שנים התפקיד שלי כבר לא יהיה רלוונטי", באתר ישראל היום, 11 במרץ 2011 טלי חרותי-סובר, "בלי העדפה מתקנת ובלי לבוא בטענות - יש סיכוי שנראה כאן רמטכ"לית", באתר TheMarker‏, 2 באפריל 2012 ביטאון ארגון גמלאי צה"ל, גיליון 108, מרץ 2014
המסעדה שבסוף היקום

המסעדה שבסוף היקום הוא ספר המשך ישיר למדריך הטרמפיסט לגלקסיה מאת דאגלס אדמס, ומתרחש זמן קצר לאחר תום הספר הראשון, כאשר הוא ממשיך מאותה נקודה בעלילה. עלילת הסיפור נכתבה על פי סיום עלילת תסכיתי הרדיו, בעוד ששלושת הספרים הבאים בסדרה נכתבו ללא הסתמכות על מקור אחר כלשהו. עלילת הספר מתחילה בנקודה שבה הסתיים הספר הראשון. ארתור דנט, פורד פרפקט, טריליאן וזאפוד ביבלברוקס עוזבים את כוכב הלכת מגרתיאה בחלליתם "ליבת הזהב" ומיד מותקפים על ידי ספינה של חייזרים המכונים "ווגונים". לחבורה מתברר שהם לא מסוגלים להימלט באמצעות "ההינע האי הסתברותי", מנוע השובר את חוקי ההסתברות המניע את חלליתם, משום שהמחשב המרכזי של החללית עסוק בהכנת תה לארתור. למזלם, הם מצליחים לזמן את אחד מאבותיו של זאפוד, זאפוד ביבלברוקס הרביעי, והוא מצליח להציל אותם. זאפוד הרביעי משגר את זאפוד, יחד עם רובוט העונה לשם "מרווין", לכוכב בטא מינור, שבו ממוקמים המשרדים הראשיים של הוצאת "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה". זאפוד ומרווין חודרים למשרדים על מנת למצוא את "זרניוופ", שנמצא במסע בין-גלקטי בעולם וירטואלי. במהלך חיפושיהם הבניינים "מוטסים" לפלאנטה השנייה של מערכת פרוגסטאר על ידי מפציצי פרוגסטאר, הרודפים אחר זאפוד בשל פשעיו. זאפוד ומרווין פוגשים את "רוסטה", העוזר להם להגיע למשרדו של זרניוופ ומנחה אותם בהמשך דרכם. במהלך בריחתם מלוחמי הפרוגסטאר דמות בשם גארגאוואר מתגלה בפניהם של זאפוד ומרווין, ומודיעה לזאפוד שהוא צפוי להוצאה להורג (או למעשה השמדה טוטלית) ב"מערבולת הפרספקטיבה הטוטאלית" - מערבולת המציגה את גודל היקום בהשוואה לגודלו של האדם, על מנת להציג את נחיתותו וחוסר חשיבותו. אך כאשר זאפוד נכנס לאותה מערבולת, המערבולת מראה לו שהוא היצור הכי חשוב בכל היקום. זאפוד נמלט, ומוצא את זרניוופ שמסביר לו שהמערבולת נבנתה עבור זאפוד עצמו, ושהוא אכן היצור החשוב ביותר ביקום. מתברר שזאפוד החזיק כל הזמן הזה בגרסה מיניאטורית של ליבת הזהב בכיס המקטורן שלו. ליבת הזהב משוחזרת, וזאפוד חוזר אל ארתור, פורד וטריליאן שמשוגרים למסעדה הקרובה ביותר. החבורה מגיעה אל המסעדה שבסוף היקום, הנמצאת בנקודת הזמן שבה נהרס היקום. שם, בעת אכילת חיות מהונדסות גנטית אשר רוצות להיאכל, הם צופים בהופעת הנביא זרקון ברגע האחרון וסוף היקום אשר חוזר על עצמו שוב ושוב באמצעות מסע חוזר ונשנה בזמן. כמו כן, הם מוצאים שם את מרווין, אותו הם נאלצו לנטוש בהווה, שעבד במשך מיליוני השנים בהחניית חלליות במסעדה. לאחר שהחבורה חוטפת חללית, הם חוזרים בזמן להווה, אך ארתור ופורד ניתקים מיתר החבורה, ומוצאים את עצמם בחללית של מהגרים. ארתור ופורד מגלים כי זו חללית של בעלי-מקצועות-חסרי-טעם אשר רומו והוטסו על ידי יתר כוכבם אל עבר כוכב מרוחק, אשר בסיום הסיפור מתגלה ככדור הארץ הפרהיסטורי. לארתור ופורד מתברר כי הם תקועים בכדור הארץ הזה יחד עם המהגרים שבספינה (אשר התבררו כאבותיהם הקדמונים של בני האדם). בכדור הארץ הפרהיסטורי ארתור מנסה לגלות את השאלה שתשובתה היא התשובה לחיים, היקום וכל השאר, באמצעות הוצאת אותיות באקראיות מתוך שק. השאלה שיוצאת היא "מה תקבל אם תכפיל שש בתשע?". בסיום הספר זאפוד, טריליאן וזרניוופ חוזרים לליבת הזהב כדי למצוא את האיש ששולט ביקום, מרווין נאלץ להישאר מאחור, ופורד וארתור נשארים תקועים בכדור הארץ הפרהיסטורי. שני אוירבך, "ערב טוב, אני המנה העיקרית להיום", באתר סטארבייס972, 4 בספטמבר 2017 המסעדה שבסוף היקום, באתר OCLC (באנגלית)
אגודת הזמר הווינאית

אגודת הזמר הווינאית (בגרמנית: Wiener Singverein) היא מקהלה המונה כ-230 זמרות וזמרים המופיעה על פי רוב באולם ה"מוזיקפראיין" שבווינה, אוסטריה. בשנת 1812 יזם אנטוניו סליירי את ביצוען של יצירות מקהלתיות רבות משתתפים בווינה, כגון האורטוריות של גאורג פרידריך הנדל. יוזמה זו הובילה לייסודה של "אגודת ידידי המוזיקה" הווינאית ("Gesellschaft der Musikfreunde"). בשנת 1858 הוקמה אגודת הזמר הווינאית על ידי יוהאן פון הרבק ועמיתים נוספים. אגודה זו, הקיימת ופעילה גם כיום, הופיעה עם מספר רב של תזמורות מפורסמות, כגון הפילהרמונית של וינה והתזמורת הסימפונית של וינה, ושרה תחת שרביטם של חשובי המנצחים. בין מנצחי המקהלה במאה התשע-עשרה היה יוהנס ברהמס. בין השנים 1947 ועד-1989 עבדה המקהלה באופן הדוק עם המנצח הרברט פון קאראיין, עמו הופיעה גם במסגרת מסעות קונצרטים ברחבי העולם. החל מ-1991 מנהלה האומנותי של אגודת הזמר הווינאית הוא יוהנס פרינץ. המקהלה הופיעה עם שורה של מנצחים מישראל, כגון יוזף קריפס, אישטוון קרטס, יורי אהרונוביץ', אליהו ענבל ודניאל בארנבוים, והופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית תחת שרביטו של זובין מהטה במרץ 1993 בווינה. ביוני 1993 התארחה המקהלה בירושלים, שם השתתפה בקונצרט של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון עם הסימפוניה השנייה ("התחייה") מאת גוסטב מאהלר בניצוחו של גילברט קפלן. המקהלה השתתפה בביצוע יצירות מפרי עטם של מלחינים כפרנץ שוברט, אנטון ברוקנר, יוהנס ברהמס וגוסטב מאהלר, יצירות שהן מעמודי התווך של הרפרטואר המקהלתי. עם זאת, המקהלה נטלה חלק גם בביצוען של היצירות "הספר בעל שבע החותמות" (1938) ו"תחייה גרמנית" (1940) מאת פרנץ שמידט, מלחין השנוי במחלוקת בשל קשריו עם המשטר הנאצי. רפרטואר המקהלה כולל מספר נכבד של יצירות מאת מלחינים יהודים, בין היתר ג'אקומו מאיירבר, פליקס מנדלסון-ברתולדי, ארנולד שנברג ("שירי גורה" ו"ניצול מגטו ורשה"), אריק צייסל (רקוויאם עברי) וליאונרד ברנשטיין (מזמורי צ'יצ'יסטר). August Böhm, Geschichte des Singvereines der Gesellschaft der Musikfreunde in Wien. Wien 1908. Joachim Reiber, Wiener Singverein – Menschen Stimmen Götterfunken (2007) מדיה וקבצים בנושא אגודת הזמר הווינאית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אגודת הזמר הווינאית (בגרמנית) אגודת הזמר הווינאית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אגודת הזמר הווינאית, באתר AllMusic (באנגלית) אגודת הזמר הווינאית, באתר MusicBrainz (באנגלית) אגודת הזמר הווינאית, באתר Discogs (באנגלית) האגודה באתר residenzverlag (בגרמנית) L. v. Beethoven: Neunte Sinfonie, Finale: Freude schöner Götterfunken, Wiener Philharmoniker, Christian Thielemann. DVD – April 2010.
ג'יימס סילק בקינגהאם

ג'יימס סילק בקינגהאם (באנגלית: James Silk Buckingham ,‏ 25 באוגוסט 1786 – 30 ביוני 1855) היה סופר אנגלי ותייר שכתב ספרי מסעות על סיוריו במזרח התיכון. בקינגהאם נולד בפלשינג שבמחוז קורנוול בדרום מערב אנגליה. הוא היה בנו של חקלאי שלא זכה להשכלה רבה. בצעירותו הוא עבד כספן בים, בשנת 1797 הוא נלכד על ידי הצרפתים והוחזק כשבוי בגליסיה שבצפון ספרד. בסוף שנת 1815 יצא למסע למזרח התיכון. הוא תיעד את מסעו בפרטי פרטים ביומן מסע יומיומי, בו תיאר בכל יום מקומות אותם עבר ופגישותיו עם אנשים. במסעו זה נסע ממצרים ללבנון, עבר בצור, עכו, נצרת, הר תבור, הכרמל, דור, קיסריה, יפו, רמלה, ירושלים, בית לחם, בריכות שלמה, יריחו, נהר הירדן, הבשן, ג'רש, טבריה, שומרון ועוד. את יומן המסע פרסם בספרו "Travels in Palestine" שיצא לאור בשנת 1821. בשנת 1825 פרסם ספר נוסף בשם "Travels Among the Arab Tribes" המתחיל במסעו מנצרת לעמק הירדן, ורובו עוסק במסעותיו בעבר הירדן ובסוריה. לאחר שנות נדודים רבות התיישב בהודו שם ייסד בשנת 1818 כתב עת בשם "Calcutta Journal". בתחילה כתב העת הצליח, אבל לאחר שפרסם בשנת 1823 ביקורת בוטה על חברת הודו המזרחית הבריטית הוא גורש מהודו וסולק מהעיתון על ידי המושל בפועל של הודו. המקרה שלו הובא לבוררות בשנת 1834 בפני ועדה של הבית התחתון, והוא זכה לגימלה של 500 ליש"ט לשנה מהחברה. בשנת 1824 לאחר שחזר לאנגליה, הוא ייסד את כתב העת "Oriental Herald and Colonial Review" שיצא לאור עד שנת 1829. בשנת 1828 ייסד כתב עת נוסף בשם "Athenaeum", אותו מכר לאחר שבועות ספורים לסופר ג'ון סטרלינג. בין השנים 1832–1837 ייצג את מחוז שפילד בפרלמנט, שם פעל בנושא רפורמות סוציאליות, כגון הפסקת הלקאה בצבא, ביטול חוקי הדגן ועוד. הוא הרבה לטייל באירופה, אמריקה ובמזרח וכתב ספרי מסעות רבים. בשנת 1851 הוכרה עבודתו על ידי הממשלה הבריטית והוא זכה לגמלה של 200 ליש"ט לשנה. בעת שנפטר בשנת 1855 הוא היה באמצעה של כתיבת האוטוביוגרפיה שלו, הוא הספיק להשלים שני כרכים מתוך ארבעה מתוכננים. כרכים אלה פורסמו בשנת 1855. Travels in Palestine Through the Countries of Bashan and Gilead, East of the River Jordan, Including a Visit to the Cities of Geraza and Gamala in the Decapolis, 1821, בגוגל ספרים Travels among the Arab Tribes Inhabiting the Countries East of Syria and Palestine. טקסט מלא באתר גוגל ספרים, 1825 National Evils and Practical Remedies. With the Plan of a Model Town. Jackson, Fisher, Son, London, 1849. מדיה וקבצים בנושא ג'יימס סילק בקינגהאם בוויקישיתוף דיוקנאות של ג'יימס סילק בקינגהאם באתר גלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון עבודותיו של ג'יימס סילק בקינגהאם בקטלוג הספרייה הלאומית ג'מס סילק בקינגהם (1786-1855), דף שער בספרייה הלאומית
סנדאי

המונח "סנדיי" מפנה לכאן. לערך העוסק בסוג של גלידה, ראו גלידת סנדיי. סנדאי (ביפנית: 仙台; תעתיק לטיני: Sendai) היא עיר נמל ביפן הנמצאת באי הונשו, לחוף האוקיינוס השקט ומשתרעת עד להרי הו. היא העיר הגדולה ביותר בחבל טוהוקו ועיר הבירה של מחוז מיאגי. אוכלוסייתה מונה מעל מיליון בני אדם. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. העיר נוסדה בשנת 1600 על ידי הדאימיו דטה מסמונה (1567–1636). ערך מורחב – רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) ב-11 במרץ 2011 התרחשה רעידת אדמה בסנדאי בשעה 14:46 (שעון יפן) מול חופי צפון-מזרח האי הונשו. רעידת האדמה הכתה בעוצמה 9.0 בסולם ריכטר, ונחשבת לרעידה החזקה ביותר שפקדה את יפן ב-140 השנים האחרונות והשביעית בעוצמתה בעולם מאז החלו המדידות. שדה התעופה סנדאי נמצא בנטורי, פרבר הסמוך לסנדאי. מערכת הרכבות היא אמצעי תחבורה ראשי בסנדאי. בתחנת סנדאי של חברת הרכבות מזרח יפן (החברה הגדולה בעולם בהסעת נוסעים) עוברים קווי רכבת לאורכה של יפן: קן טוהוקו שינקנסן - המחבר בין טוקיו לשין-אאומורי שבצפון יפן. קו טוהוקו הראשי - המחבר בין טוקיו למוריאוקה שבצפון יפן. קו ג'ובאן קו סנזאן קו סנסקי מערכת הרכבת התחתית של סנדאי, קו נאנבוקו (צפון-דרום), בעלת 17 תחנות לאורך 14.8 ק"מ. העיר סנדאי זכתה לכינוי "עיר אקדמית", בשל מספר האוניברסיטאות הגדול שבה, יחסית לגודל האוכלוסייה: אוניברסיטת טוהוקו - נוסדה בשנת 1907, לומדים בה כ-18,000 סטודנטים ב-10 פקולטאות. דורגה במקום חמישי ביפן, במקום 20 בעולם בתחום ההנדסה והטכנולוגיה ובמקום 39 בעולם במדעי הטבע. אוניברסיטת טוהוקו גקווין אוניברסיטת מיאגי אוניברסיטת מיאגי גקווין לנשים אוניברסיטת מיאגי לחינוך אוניברסיטת טוהוקו פוקושי בקיץ, נערך בסנדאי פסטיבל טנבטה, פסטיבל הטנבטה הגדול ביפן עם יותר מ-2 מיליון מבקרים. בחורף, העצים ברחובות מקושטים באלפי נורות ותיירים רבים נוהרים לצפות באירוע המכונה חזיון אור כוכבים. סנדאי ידועה כאחת הערים ה"ירוקות" ביפן, בשל מספר העצים והצמחים הרב בשטחה. כינויה, עיר העצים, היה נכון לפחות בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. השלטון בסנדאי עודד את בעלי האחוזות לגדל עצים בשטחם וכך בתים, מקדשים ומקומות קדושים במרכז סנדאי היוו מעין יערות פרטיים אשר שימשו כמקור לעץ ולחומרים אחרים. במלחמת העולם השנייה מרביתם של העצים נכרת לצורכי המלחמה וגם בתהליך שיקום העיר שלאחר המלחמה. למרות כל זאת עדיין העיר נחשבת כעיר העצים בעיקר בשל מאמץ השימור. שיזוקה אראקאווה ויוזורו האניו אלופים אולימפיים בהחלקה אמנותית (טורינו 2006 וסוצ'י 2014 בהתאמה) גדלו והתאמנו בסנדאי. במסגרת אליפות העולם בכדורסל שנערכה ביפן בשנת 2006 אירחה סנדאי את המשחקים המוקדמים של בית א'. לסנדאי יש ברית ערים תאומות עם הערים: ארצות הברית ריוורסייד, ארצות הברית צרפת רן, צרפת מקסיקו אקפולקו, מקסיקו בלארוס מינסק, בלארוס קוריאה הדרומית קוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ארצות הברית דאלאס, ארצות הברית הרפובליקה העממית של סין צ'נגצ'ון, הרפובליקה העממית של סין פינלנד אואולו, פינלנד טאיוון טיינן, טאיוון תחנת הרכבת של סנדאי מרכז סנדאי בית העירייה של סנדאי מוזיאון מיאגי לאמנות פסטיבל טנבטה פסטיבל האורות בסנדאי בניין המדיאטק בסנדאי אתר האינטרנט הרשמי של סנדאי (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של סנדאי (בשפות מרובות) סנדאי, ברשת החברתית פייסבוק סנדאי, סרטונים בערוץ היוטיוב
ג'רון לנייר

ג'רון (ירון) צפל לנייר (בשם מלא באנגלית: Jaron Zepel Lanier; נולד ב-3 במאי 1960) הוא מדען מחשבים יהודי-אמריקני, הידוע במיוחד בשל כך שהפך לפופולרי את המונח מציאות מדומה. כחלוצים בשדה המציאות המדומה, לנייר ותומס צימרמן עזבו את אטארי ב-1985 וייסדו את VPL Research, Inc., החברה הראשונה ששיווקה משקפיים וכפפות של מציאות מדומה. בשלהי שנות ה-90, עבד לנייר על פיתוח יישומים של אינטרנט2 ובשנות האלפיים, הוא שימש כמרצה אורח בחברת סיליקון גרפיקס ובאוניברסיטאות שונות. לאחרונה, הוא פעיל כיועץ ל-Linden Lab בעולם הווירטואלי שלהם, Second Life, וכמעצב שותף במשחק Kinect של מיקרוסופט עבור קונסולת Xbox 360. לנייר ידוע גם כמלחין של מוזיקה קלאסית ואספן של כלים נדירים; האלבום הכלי שלו Instruments of Change‏ (1994) מציג כלי מיתר כמו אורגן הפה khene, חליל suling אינדונזי, ו-esraj הודי הדומה לגיטרה. לנייר ומריו גריגורוב הלחינו את הפסקול של הסרט התיעודי "The Third Wave" משנת 2007. לנייר כותב טור בכתב העת Discover; ספרו You Are Not a Gadget‏ (2010), מבקר את אתרי הווב 2.0. במאמריו מבקר לנייר גם את התאוריות בדבר חוכמת ההמונים, מתוך התמקדות ספציפית ביישום ויקיפדיה, עליו הוא מדבר תוך שימוש ספציפי במושג "טפשות ההמונים". עיקר הביקורת כנגד האנציקלופדיה החופשית היא בהיעדר קישור לדמותו של מחבר מוסמך ידע. לנייר נבחר בידי טיים מגזין כאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם בשנת 2010. בשנת 2020 התראיין לסרט התיעודי "מסכי עשן: המלכודת הדיגיטלית" של נטפליקס. 2001 - פרס ווטסון מאוניברסיטת קרנגי מלון 2005 - הגיע לגמר תחרות המחשוב Edge of Computation הראשונה. 2006 - תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון לטכנולוגיה של ניו ג'רזי. 2009 - פרס על מפעל חיים בתחום המציאות המדומה מאת Institute of Electrical and Electronics Engineers 2010 - טיים מגזין בחר בו כאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר על העולם בשנת 2010. 2014: פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית Information Is an Alienated Experience, Basic Books, 2006. ISBN 0-465-03282-6 You Are Not a Gadget: A Manifesto, New York : Alfred A. Knopf, 2010, ISBN 978-1846143410 Who Owns the Future?, Allen Lane, 2013. ISBN 9781846145223 Dawn of the New Everything: Encounters with Reality and Virtual Reality, New York: Henry Holt and Co., 2017, ISBN 9781627794091 Ten Arguments for Deleting Your Social Media Accounts Right Now, New York: Henry Holt and Co., 2018, ISBN 978-1-250-19668-2 מדיה וקבצים בנושא ג'רון לנייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'רון לנייר (באנגלית) ג'רון לנייר, ברשת החברתית Goodreads ג'רון לנייר, באתר dblp דיוקן של ג'רון לנייר באתר MobyGame (באנגלית) ג'רון לנייר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דיון וידאו עם ג'רון לנייר על אינטליגנטציה ואינטליגנציה מלאכותית עם אליעזר יודקאוסקי באתר Bloggingheads (באנגלית) אורי פסובסקי, "גן העדן של האינטרנט לא עובד עבור הרבה מאוד אנשים", באתר כלכליסט, 10 במרץ 2011 רועי שלומי, מציאות מדומה: רק עוד עשור, באתר ynet, 12 בדצמבר 2004 איילת רוזן, ‏שתף, אכלת אותה, באתר ‏מאקו‏, 25 ביולי 2013 אשר שכטר, "האינטרנט הרס את מעמד הביניים", באתר TheMarker‏, 4 בספטמבר 2013 דן בורנשטיין, "איך להיות אאוטסיידר בצעד אחד פשוט", מאמר על טיעוניו של לנייר נגד השימוש ברשתות חברתיות רוני דורי, "הבינה המלאכותית צריכה להיות יותר כמו התלמוד", באתר כלכליסט, 8 ביוני 2023 מאה האנשים המשפיעים ביותר על העולם, טיים מגזין (באנגלית)
טוטוספורט

טוטוספורט (באיטלקית: Tuttosport) הוא עיתון ספורט איטלקי שנוסד ב-30 ביולי 1945. העיתון נוסד על ידי רנאטו קסלבורה כדו-שבועון. ב-1946 הוא החל לצאת שלוש פעמים בשבוע, ומ-12 במרץ 1951 הוא מפורסם במהדורה יומית. לעיתון 4 מהדורות ראשיות, לערים טורינו, מילאנו, רומא וג'נובה ולכל מהדורה בין 28 ל-32 עמודים. בשנת 2008 עמדה תפוצת העיתון על 115,533 עותקים. בשנת 2003 החל העיתון לחלק את "פרס נער הזהב (Golden Boy)", לכדורגלן הצעיר (מתחת לגיל 21) הטוב ביותר שמשחק באירופה. בשנת 2020 החל העיתון לחלק גם את פרס "כדורגלן הזהב (Golden Player Man Award)" ושנה לאחר מכן את פרס "כדורגלנית הזהב (Golden Player Woman Award)" לכדורגלן והכדורגלנית הטובים ביותר שמשחקים באירופה. בשנת 2022 החל העיתון לחלק גם את "פרס נערת הזהב (Golden Girl)", לכדורגלנית הצעירה (מתחת לגיל 21) הטובה ביותר שמשחקת באירופה. ערך מורחב – פרס נער הזהב פרס "נער הזהב" מוענק לכדורגלן המבטיח ביותר שגילו נמוך מ-21 ומשחק באירופה. להלן טבלת זוכי הפרס: פרס "כדורגלן הזהב" מוענק לכדורגלן הטוב ביותר שגילו מעל 21 ומשחק באירופה. הפרס הוענק לראשונה ב-2020 והזוכה הראשון היה רוברט לבנדובסקי. להלן טבלת זוכי הפרס: פרס "כדורגלנית הזהב" מוענק לכדורגלנית הטובה ביותר שמשחקת באירופה. הפרס הוענק לראשונה ב-2021 והזוכה הראשונה הייתה ליקה מרטנס. להלן טבלת זוכות הפרס: פרס "נערת הזהב" מוענק לכדורגלנית המבטיחה ביותר שגילה נמוך מ-21 ומשחקת באירופה. הפרס הוענק לראשונה ב-2022 והזוכה הראשונה הייתה ג'ול בראנד. להלן טבלת זוכות הפרס: מדיה וקבצים בנושא טוטוספורט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טוטוספורט טוטוספורט, ברשת החברתית פייסבוק טוטוספורט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) טוטוספורט, ברשת החברתית אינסטגרם
אנדורה במשחקים האולימפיים

אנדורה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976) ובמשחקי החורף מאז אולימפיאדת אינסברוק (1976). השתתפותה במשחקים עד כה סמלית בעיקרה. איש מהספורטאים שייצגו את אנדורה לא זכה במדליה אולימפית, והישגיהם היו נמוכים למדי. אנדורה במשחקים הפאראלימפיים אנדורה במשחקים האולימפיים לנוער אתר הוועד האולימפי של אנדורה (בקטלאנית)
ויקטור מרעי

ויקטור מרעי (בערבית: فيكتور مرعي; נולד ב-31 במאי 1989) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ באיחוד בני בקה מליגה ב' צפון ב'. מרעי נולד בערערה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. והחל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר טוברוק, שם התגלה כישרונו והוא עורר עניין מצד קבוצות באירופה, ביניהן בירסחוט מבלגיה ואף אינטר האיטלקית, אך מרעי נשאר בקבוצת הנוער עד שעבר במהלך עונת 2008/2009 להפועל תל אביב. ב-16 במרץ 2009 הופיע מרעי לראשונה בקבוצת הבוגרים בהפסד הקבוצה 1–2 לבית"ר ירושלים באצטדיון טדי. מרעי נכנס כמחליף ולאחר 8 דקות כבש את שערו הראשון בקריירה בליגת העל. בעונת 2009/2010 היה מרעי שותף לזכייתה של קבוצתו בדאבל (גביע המדינה ואליפות המדינה). בשנת 2011 מרעי כבר עמד לעזוב את הפועל תל אביב בשל מיעוט בדקות משחק, ואף הגיע לסיכום עם בני יהודה, אולם פציעתו של חלוץ הפועל תל אביב, איתי שכטר, השאירה אותו לבסוף בקבוצה עד סוף עונת 2010/2011. באותה עונה היה שותף לזכייה שנייה ברציפות בגביע המדינה. בעונת 2011/2012 היה מרעי מבוקש בהפועל חיפה, אך על אף רצונו של השחקן לעבור לשורותיה, חתם לבסוף בקבוצת מכבי פתח תקווה לעונה אחת, במסגרת העסקה שהעבירה את חלוץ מכבי פתח תקווה, עומר דמארי, להפועל תל אביב. בפתח תקווה הפך מרעי לראשונה לשחקן הרכב קבוע ושם שיתף פעולה עם טל בן-חיים בחוד ההתקפה. במהלך העונה הבקיע מרעי 9 שערים ובסיומה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. לקראת עונת 2012/2013 חזר מרעי לסגל הפועל תל אביב, אך שוב לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה, ובחלון ההעברות של חודש ינואר 2013 שוחרר מהקבוצה, וחזר למכבי פתח תקווה בליגה הלאומית. בסך הכל הופיע מרעי ב-95 משחקים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, מתוכם ב-20 פתח בהרכב, כבש 10 שערים והוסיף 6 בישולים. לאחר שעלה עם מכבי פתח תקווה בחזרה לליגת העל, בעונת 2013/2014 כבש שער אחד בליגה ושני שערים בגביע המדינה. ב-2 באוקטובר 2014 חתם מרעי בקבוצת עירוני טבריה מהליגה הלאומית. ארבעה ימים מאוחר יותר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, ובדקה האחרונה של המשחק כבש את שער הניצחון (1–2) מול עירוני קריית גת. בסך הכל כבש בעונה זו שישה שערים ב-18 הופעות בליגה הלאומית, אך במרץ 2015 נפצע בברכו, וסיים את העונה, בסופה ירד עם קבוצתו לליגה א'. ב-2016 לאחר שהתאושש מהפציעה, מרעי חתם במדי שאבאב דורה מליגת העל הפלסטינית.[דרוש מקור] ב-8 באוקטובר 2016 חתם מרעי בהכח עמידר רמת גן מליגה א' דרום. עד תום העונה כבש מרעי 11 שערים ב-23 הופעות בליגה א' דרום. בקיץ 2017 חתם בקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית, ובעונת 2017/2018 כבש שישה שערים ב-30 הופעות ליגה. בעונת 2018/2019 כבש חמישה שערים מתוך 30 הופעותיו בליגה הלאומית. הפועל תל אביב אליפות: 2009/2010 גביע המדינה: 2009/2010, 2010/2011 מדיה וקבצים בנושא ויקטור מרעי בוויקישיתוף ויקטור מרעי, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל ויקטור מרעי, באתר Transfermarkt ויקטור מרעי, באתר Soccerway רועי גלדסטון, ‏ויקטור מרעי - כל הדרך מטוברוק לשער בטדי, באתר ONE‏, 21 במרץ 2009 משה בוקר, "אם נישאר בליגה ההישג ישתווה לדאבל", באתר הארץ, 8 במאי 2012 תומר גנור, חלוץ נבחרת הנערים ייבחן באינטר, באתר ynet, 8 בנובמבר 2005 דורון בן דור, ‏מרעי: רוצה לשחק רק בהפועל חיפה ולא במכ' פ"ת, באתר ONE‏, 15 ביולי 2011 מוטי פשכצקי ושירלי בר דיין, ‏ויקטור מרעי ומריו צ'רביץ' חתמו במכבי פ"ת, באתר ערוץ הספורט, 25 ביולי 2011 שירי אלג'ם, ‏אם תמוז יימכר, לביטון עדיפות על פני ארבייטמן, באתר ONE‏, 9 בינואר 2013
לוקסמבורג במשחקים האולימפיים

לוקסמבורג השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באופן רשמי באולימפיאדת סטוקהולם (1912), אם כי ספורטאי לוקסמבורגי השתתף גם באולימפיאדת פריז (1900). היא נעדרה מהמשחקים רק עוד פעם אחת, מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), ומאז אולימפיאדת ברלין (1936) היא משתתפת במשחקים ברציפות. בדומה למדינות מערביות רבות, השתתפה באופן חלקי בחרם על אולימפיאדת מוסקבה (1980), בכך שספורטאיה התחרו בה תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגלהּ היא. מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1928) השתתפה לוקסמבורג, לסירוגין, גם בשמונה אולימפיאדות חורף. באולימפיאדת פריז (1900) השתתף ספורטאי לוקסמבורגי אחד, האתלט מישל תאטו, שזכה במדליית הזהב בריצת המרתון. עם זאת, ברישומי הוועד האולימפי הבינלאומי נרשם תאטו כצרפתי, ולאומו האמיתי נחשף רק בשלהי המאה ה-20. באופן רשמי, נחשב הישג זה גם כיום להישג של המשלחת הצרפתית. הופעתה הרשמית הראשונה של לוקסמבורג במשחקים הייתה באולימפיאדת סטוקהולם (1912), בה אף אחד מהספורטאים הלוקסמבורגים לא רשם הישגים גבוהים. באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה מרים המשקולות ז'וזף אלזין במדליית כסף, והיה ללוקסמבורגי הראשון שזוכה במדליה אולימפית באופן רשמי. באותם המשחקים סיימה נבחרת השליחים ל-100X4 מטרים במקום השישי. הפעם הבאה, והאחרונה עד כה, בה זכה ספורטאי לוקסמבורגי במדליה אולימפית הייתה באולימפיאדת הלסינקי (1952). האתלט ז'וזי ברטל זכה במדליית הזהב בריצת 1500 מטר, תוך שהוא קובע שיא אולימפי חדש: 3:45.2 דקות. מאז 1952, אף ספורטאי לוקסמבורגי לא זכה לעמוד על הפודיום במשחקי הקיץ, אך כמה מהם רשמו הישגים נאים. באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה דניאל קבר במקום השביעי בריצת המרתון, באולימפיאדת סידני (2000) סיימה הטריאתלטית ננסי קמפ-ארנדט במקום העשירי, באולימפיאדת אתונה (2004) סיים רוכב האופניים קים קירשן במקום השישי במרוץ אופני הכביש, באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים אנדי שלק במקום החמישי באותו המרוץ ובאולימפיאדת לונדון (2012) סיימה הג'ודוקא מארי מילר במקום החמישי. לוקסמבורג השתתפה בשמונה אולימפיאדות חורף מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1928). הספורטאי הבולט ביותר בשורותיה היה גולש הסקי האלפיני יליד אוסטריה מארק ז'יררדלי. באולימפיאדת קלגרי (1988) סיים ז'יררדלי במקום התשיעי במקצה הגלישה במורד, ובאולימפיאדת אלברוויל (1992) זכה בשתי מדליות כסף, במקצי הסלאלום הענק והסופר G. מדליות אלה הן היחידות בהן זכה ספורטאי לוקסמבורגי במשחקי החורף. באולימפיאדת לילהאמר (1994) לא הצליח ז'יררדלי לשחזר את הישגיו, אך רשם תוצאות נאות כשסיים במקום הרביעי במקצה הסופר G, במקום החמישי בגלישה במורד ובמקום התשיעי במסלול המשולב. לוקסמבורג במשחקים הפאראלימפיים לוקסמבורג במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא לוקסמבורג במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר הוועד הלוקסמבורגי האולימפי ולספורט (בצרפתית) "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-27 באפריל 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link) "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-27 באפריל 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)