laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרייזי בון

אנתוני הנדרסון (באנגלית: Anthony Henderson; נולד ב-17 ביוני 1973), ידוע גם כקרייזי בון (Krayzie Bone), כקרייזי ג'קסון (Krayzie Jackson), כKrayJack Ya Boss, או כLeathaFace, הוא ראפר, מפיק מוזיקלי ויזם אמריקאי. הוא חבר בלהקת הראפ Bone Thugs-n-Harmony. הוא גם ידוע כבעל חברת התקליטים The Life Entertainment. ב-1998 קרייזי בון התחיל להקליט את אלבומו הראשון, Thug Mentality 1999. האלבום יצא לאור ב-6 באפריל 1999 כאלבום כפול, שבו קרייזי בון מארח מספר רחב של אומנים: קורופט, סנופ דוג, פאט ג'ו, ביג פן, האחים מרלי, מריה קארי, Thugline, Naughty By Nature, 8 Ball & MJG, Gangsta Boo, Cuban Link וMo Thugs. האלבום הוכתר כאלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA). ב-2001 קרייזי בון הוציא את אלבומו השני, Thug on da Line. האלבום לא זכה להצלחה של האלבום הקודם שלו ובוקר על ידי מעריצי הארדקור, בכך שהוא כלל בעיקר אירוחים של חברי ההרכב Thugline. אולם הוא זכה לביקורות טובות מצד המבקרים והוכתר כאלבום זהב. אמזון הכתירה את האלבום כאלבום הכי הטוב של שנת 2001. ב-2006 קרייזי בון התארח בשיר "'Ridin" של הראפר קמיליונר. "'Ridin" זכה בתואר "ביצוע הראפ הטוב ביותר על ידי צמד או הרכב" בטקס פרסי גראמי השנתי. השיר הועמד לתואר שיר הראפ הכי הטוב. השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 והגיע למקום ה2 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר הגיע למקום ה3 במצעד "100 השירים הכי הטובים של 2006" של המגזין רולינג סטון ולמקום ה91 במצעד "100 שירי ההיפ הופ הכי הגדולים" של VH1. השיר זכה בתואר הרינגטון הכי נמכר ב-2006, כאשר נמכרו יותר מ-3.2 מיליון רינגטונים של השיר. הקליפ של השיר זכה בתואר "קליפ הכי הטוב" של MTV. 1999: Thug Mentality 1999 2001: Thug on da Line 2004: (LeathaFace: The Legends Underground (Part I 2005: Gemini: Good vs. Evil מדיה וקבצים בנושא קרייזי בון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרייזי בון קרייזי בון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קרייזי בון, באתר ספוטיפיי קרייזי בון, באתר AllMusic (באנגלית) קרייזי בון, באתר MusicBrainz (באנגלית) קרייזי בון, באתר דיזר קרייזי בון, באתר Discogs (באנגלית) קרייזי בון, באתר Songkick (באנגלית) קרייזי בון, באתר Genius קרייזי בון, באתר בילבורד (באנגלית)
צ'ייס

האם התכוונתם ל... אישים: אדוארד מקס צ'ייס – סוחר ונדבן יהודי-אמריקאי דייוויד צ'ייס – תסריטאי, מפיק ובמאי סדרות טלוויזיה אמריקאי מריאן צ'ייס – רקדנית אמריקאית סטיוארט צ'ייס – כלכלן אמריקאי צ'בי צ'ייס – קומיקאי אמריקאי אחר: ג'יי פי מורגן צ'ייס – תאגיד בנקאי אמריקאי רב-לאומי ניסוי הרשי-צ'ייס – סדרת ניסויים שאישרו שה-DNA הוא חומר תורשתי צ'ייס מנהטן פלאזה 1 – גורד שחקים במנהטן
מרק ביברשטיין

מרק ביברשטיין (בפולנית: Marek Bieberstein;‏  ? - 14 במאי 1944) היה ראש היודנראט הראשון בקרקוב. עוד בטרם מלחמת העולם השנייה היה מורה ואיש ציבור בולט בקהילה היהודית בעיר קרקוב. יומיים לאחר כיבוש העיר, ב-8 בספטמבר 1939, התפרצו לביתו אנשי אס אס ובידם כתב מינוי לראשות היודנראט. הוא הצטווה למנות תוך יומיים 12 חברי יודנראט ולהציגם לאישור משטרת הביטחון הגרמנית. במסגרת תפקידו כפוי הטובה, ביברשטיין עשה רבות כדי להקל על היהודים. עזר לנזקקים והתערב בשחרור בני הקהילה שנתפסו על ידי הגרמנים. ביברשטיין סולק מתפקידו במאי 1940, עם פקודת הגירוש הראשונה של הנס פרנק והוחזק בכלא בטרנוב עד סוף יולי 1942. הוא נכלא לאחר שהואשם בעבירה של קבלת שוחד. הסיבה האמיתית למאסרו הייתה אי עמידה במכסת היהודים שאותם נדרש לגרש מקרקוב, לרוב לכפרים ועיירות מהסביבה. בעוד הנאצים אישרו רק ל-15,000 יהודים להישאר בעיר, ביברשטיין אישר ל-21,000 יהודים להישאר. עם שחרורו מהכלא חזר לגטו במצב בריאותי ירוד ולאחר מספר שבועות הועבר עם משפחתו למחנה פלאשוב שם נרצח על ידי הנאצים. אחיו היה ד"ר אלכסנדר ביברשטיין, מנהל בית החולים בגטו קרקוב. גטו קרקוב ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרסי ג'קסון וים המפלצות (סרט)

פֶּרְסִי ג'קסון וים המפלצות (באנגלית: Percy Jackson: Sea of Monsters) הוא הסרט השני בסאגת "פרסי ג'קסון והאולמפיים". זהו סרט ההמשך של פרסי ג'קסון וגנב הברק. הסרט ממשיך את הרפתקאותיו של פרסי ג'קסון במסע אחר גיזת הזהב. הסרט יצא לאקרנים ב-16 באוגוסט 2013, ובישראל, הוא יצא ב-25 באוגוסט 2013. הסרט הכניס מעל ל-199,850,315 דולר בעולם. לוק מרעיל את העץ של תאליה. העץ שומר על גבולות המחנה מפני המפלצות (שתוקפות חצויים), והרעלתו חושפת את המחנה למתקפה. פרסי ג'קסון, בנו של פוסידון, יוצא למסע עם אנבת' גרובר וטייסון כדי למצוא את גיזת הזהב הקסומה. הכוח של גיזה יכול להציל את המחנה. את הגיזה מחזיק פולימפוס הקיקלופ, שגם לוכד את גרובר. הקבוצה נאלצת להיכנס לתוך ים המפלצות (שידוע לבני אדם כמשולש ברמודה) ולהילחם ביצורים מפחידים, צבא זומבים ארור וברוע האולטימטיבי. פרסי לומד על הנבואה בעניינו, ונלחם בלוק וקרונוס, שליט הזמן. הוא מצליח להחזיר את קרונוס למצב של תרדמה, והוא וחבריו מצליחים להחזיר את הגיזה למחנה החצויים. הגיזה מרפאת את העץ, ואת הגבולות של המחנה, אך היא גם מרפאת את תאליה, שחוזרת לחיים. פרסי מבין כי הנבואה עלולה להיות על תאליה, ולא עליו. הצילומים לסרט החלו ב-16 באפריל 2012. הסרט היה צריך במקור להשתחרר ב-15 במרץ 2013, אך הוחלט לדחות את תאריך השחרור ל-16 באוגוסט 2013. רוב הסרט צולם בוונקובר וחלק מסצנות הספינה צולמו בניו אורלינס. חמש תמונות סטילס רשמיות הופצו ב-21 במרץ ב-2013. הטריילר הראשון יצא ב-29 במרץ. ב-2 באפריל 2013, הטריילר הרשמי לסרט הועלה ל-YouTube. הפוסטר התפרסם ב-6 באפריל 2013. הסרט קיבל ביקורות מעורבות. מבקרים ציינו שיש הרבה אקשן, וקרבות יפים, אך העלילה לוקה בחסר. מבקרים ציינו את הדמיון בין העלילה של סדרת פרסי ג'קסון לעלילה של סדרת הארי פוטר, אך ציינו כי הסרטים שהופקו בסדרת הארי פוטר עולים בהרבה על הסרטים שהופקו בסדרת פרסי ג'קסון. "פרסי ג'קסון וים המפלצות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פרסי ג'קסון וים המפלצות", באתר נטפליקס "פרסי ג'קסון וים המפלצות", באתר AllMovie (באנגלית) "פרסי ג'קסון וים המפלצות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פרסי ג'קסון וים המפלצות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "פרסי ג'קסון וים המפלצות", באתר Metacritic (באנגלית) "פרסי ג'קסון וים המפלצות", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "פרסי ג'קסון וים המפלצות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הטריילר הרשמי, סרטון באתר יוטיוב ארז דבורה, 'פרסי ג'קסון וים המפלצות': הארי פוטר זה לא, באתר ynet, 2 בספטמבר 2013 דורון פישלר‏, "פרסי ג'קסון וים המפלצות": עוד מיחזור של נוסחת הארי פוטר, באתר וואלה, 3 בספטמבר 2013 Percy Jackson: Sea of Monsters (2013) (באנגלית), נבדק ב-2020-06-02 Percy Jackson: Sea of Monsters, נבדק ב-2020-06-02 The second-rate franchise that is 'Percy Jackson' - Las Vegas Weekly, lasvegasweekly.com
מחנה הריכוז אוהרדרוף

מחנה הריכוז אוהרדרוף (בגרמנית: Zwangsarbeitslager Ohrdruf) היה מחנה ריכוז ומחנה עבודה נאצי ששכן ליד העיר ויימאר בגרמניה. הוא היה חלק מרשת מחנות הריכוז שסבבו את מחנה הריכוז בוכנוואלד. אוהרדרוף היה מחנה הריכוז הראשון ששוחרר על ידי כוחות צבא ארצות הברית. המחנה הוקם בנובמבר 1944 בסמוך לעיר גותה במדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה. האסירים במחנה היו עובדי הכפייה ששימשו ככוח עבודה להקמת מסילת ברזל שהובילה למרכז תקשורת תת-קרקעי שהקמתו מעולם לא הושלמה, וזאת בשל ההתקדמות המהירה של הכוחות האמריקאים. בסוף מרץ 1945 מנתה אוכלוסיית המחנה כ-11,700 אסירים, אך בתחילת אפריל, יחידות גולגולת המת של האס אס פינתה כמעט את כל האסירים לצעדות המוות למחנה בוכנוואלד. אנשי האס אס הרגו רבים מהאסירים שנותרו במחנה מכיוון שהיו חולים מדי לצאת לצעדה. המחנה שוחרר ב-4 באפריל על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-4 (4th Armored Division) ודיוויזיית הרגלים ה-89 (89th Infantry Division) של צבא ארצות הברית. כשחיילי הדיוויזיה המשוריינת נכנסו למחנה הם גילו ערימות של גופות, חלקן מכוסות בסיד, וחלק אחר של הגופות כשהן שרופות באופן חלקי. הגילוי המחריד של הגופות הביא את גנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד עליון של כוחות בעלות הברית באירופה, לבקר במחנה ב-12 באפריל. נלוו אליו גם הגנרלים ג'ורג' פטון ועומר בראדלי. לאחר ביקורו, שלח אייזנהאואר מברק לגנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטות המשולבים בוושינגטון, בו תיאר את מה שראה בביקורו במחנה. הוא כתב שהאכזריות והבהמיות היו כל כך חזקים שהותירו אותו חולה. לדבריו, גנרל פטון לא רצה להיכנס לראות, אך הוא שכנע אותו לבקר במחנה כדי שהוא והגנרלים האחרים שביקרו במחנה יוכלו להעיד בעתיד מיד ראשונה על הזוועות שביצעו הנאצים ביהודים, וכדי למנוע מאנשים לכנות את מה שהתחולל כתעמולה יהודית. השפעת המראות במחנה הייתה כה חזקה עד שב-19 באפריל 1945 שלח אייזנהאואר בקשה למרשל שישלח משלחת של חברי קונגרס ועיתונאים שיבואו לראות ולהביא את מעשי הזוועה של הנאצים לידיעת הציבור האמריקאי. המשלחת אושרה באותו יום על ידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן. מדיה וקבצים בנושא מחנה הריכוז אוהרדרוף בוויקישיתוף מחנה הריכוז אוהרדרוף באתר מוזיאון השואה האמריקני Georgia Tech Library and Information Center - Witness to the Holocaust - Ohrdruf Camp Description (אורכב 17.06.2013 בארכיון Wayback Machine) Simmins, Chuck - The Ohrdruf Photos THE 89TH INFANTRY DIVISION באתר מוזיאון השואה האמריקני Third Reich Ruins
אדוארד פישר (מוזיקאי)

אדוארד פישר (באנגלית: Edward Fisher;‏ 11 בינואר 1848 - 31 במאי 1913) היה מנצח, מורה ונגן עוגב קנדי, המייסד והמנהל המוזיקלי הראשון של הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה. פישר נולד בורמונט ולמד בקונסרבטוריון של בוסטון בשנת 1867. מוריו היו יוליוס אייכברג, ג'וזף בנט שארלנד וויטני יוג'ין תאייר. הוא המשיך את לימודיו בברלין אצל קרל אוגוסט האופט וקרל אלברט לשהורן. בשנת 1875 עבר לאוטווה והיה למנהל המוזיקלי של הקולג' לבנות של אוטווה. במקביל ניצח על החברה הכוראלית של אוטווה. בהמשך עבר לטורונטו והיה שם לנגן העוגב של כנסיית סנט אנדרו הפרסביטריאנית משנת 1879 עד 1899. כמו כן היה המנהל המוזיקלי של הקולג' לבנות של אונטריו בוויטבי. בשנת 1886 פתח את הקוטנסרבטוריון למוזיקה של טורונטו ומונה למנהלו המוזיקלי. פישר מת בשנת 1913. את מקומו תפס אוגוסטוס סטפן פוגט. אדוארד פישר, באתר MusicBrainz (באנגלית) אדוארד פישר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
דקלה ברקאי

דקלה ברקאי (נולדה ב-6 באוקטובר 1970) היא מפיקת טלוויזיה וקולנוע ישראלית. נולדה וגדלה בפתח תקווה, בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. ברקאי החלה את דרכה בתחום הקולנוע והטלוויזיה כמפיקה במשרד ההפקה טליסמה. במסגרת זו הפיקה בפועל בין השנים 1998-1995 את שלוש העונות של הסדרה המצליחה "הפוך" בבימויו של שמואל חיימוביץ' ובהפקתו של יונתן ארוך. מאוחר יותר הקימה את חברת ההפקות אבוט-ברקאי בשותפות עם מפיק הטלוויזיה איתן אבוט וכיום היא מנהלת את מחלקת הדרמה בחברת אבוט המאירי מקבוצת Fremantle העולמית. ברקאי ידועה כמעורבת יצירתית בסרטים ובסדרות אותם היא מפיקה. בין סדרות הטלוויזיה הבולטות שהפיקה נמצאת "שטיסל" שלוש עונות מאת אורי אלון ויהונתן אינדורסקי ובבימויו של אלון זינגמן. הסדרה הופקה עבור yes ובדצמבר 2015 עלתה לשידור בNETFLIX, שם זכתה להכרה והצלחה בינלאומית רבה. הסדרה זכתה ב-11 פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2013, ביניהם פרס סדרת הדרמה הטובה ביותר ו-6 פרסי אקדמיה נוספים לשנת 2015. ברקאי הפיקה והיא יוצרת שותפה של סדרת הטלוויזיה - "המנצח" מאת אורי אלון, בבימויו של אלון זינגמן ובכיכובו של ליאור אשכנזי, הסדרה הופקה עבור yes בשנת 2018. כמו כן הפיקה גם את סדרת הטלוויזיה "סרוגים", שלוש עונות של הסדרה המצליחה בבימויו של לייזי שפירא, שהופקה עבור yes ושודרה גם בערוץ 2 ובערוץ 10. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לקולונוע ולטלוויזיה לסדרה הטובה ביותר לשנת 2009 ובפרסי אקדמיה נוספים. ברקאי הפיקה גם את סדרת הטלוויזיה "הנספח" שיצר וביים אלי בן דוד, עבור הוט ואת הסדרה "מתי נתנשק" שיצרה דלית קהן ושנמכרה לרימייק ולשידור בארצות שונות בעולם. בתחום סרטי הקולנוע הפיקה את סרט הקולנוע "סיפור קיץ" שביים שמואל חיימוביץ', את סרט הקולנוע "היו לילות" בבימוי רוני ניניו ובכיכובם של משה ודאנה איבגי, ואת הסרטים התיעודיים "רעות" בבימוי סיגל עמנואל, זוכה פרס הביכורים בפסטיבל דוקאביב 2011, ו"הביטחוניים" בבימוי שמעון דותן שהופק בשיתוף עם ARTE צרפת וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל סאנדנס. דקלה ברקאי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית דקלה ברקאי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דקלה ברקאי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי דקלה ברקאי, באתר ספר הקולנוע הישראלי
בית יעקב הישן

בית יעקב הישן הוא בית ספר ותיכון חרדי בירושלים, המשתייך לחוגי העדה החרדית. בית ספר זה הוא בית הספר החרדי לבנות הראשון שנפתח בירושלים ושמו היה "בית יעקב". לאחר כניסתה של רשת בית יעקב לחינוך העצמאי, נוסף לשם בית הספר הכינוי "הישן". אין לבלבל עם הסמינר הישן, המשתייך לרשת "בית יעקב" של אגודת ישראל. בעבר ביהדות האורתודוקסית והחרדית לא היה נהוג לשלוח את הבנות למוסד לימודי, ואת ידיעותיהן והשכלתן רכשו בביתן. בשנת תרס"ג בצל מאבקי החינוך ביישוב הישן בירושלים, החליטו "אגודת בני תורה בירושלים", לייסד גן ילדים לבני היישוב הישן, כאלטרנטיבה למוסדות החינוך שנפתחו על ידי הציונים והמשכילים. החלטה זו לא יצאה לפועל למעשה. בשנת תרע"ח, החל הרב בן ציון ידלר שהיה מחברי האגודה, לפעול שוב בנושא, כשהפעם התגייס לעזרתו הרב יוסף חיים זוננפלד, ופתח בית חינוך לבנות בשם "חדר לבנות ישראל". בתחילתו עורר המוסד חשש בקרב יהודי היישוב הישן, שפחדו מחדשנות זו, והמוסד נפתח עם 10-15 בנות בלבד. המחנכת הראשונה הייתה נערה שהייתה בעלת גישה חינוכית. בראשיתו שכן ברחוב סלנט שבפאתי שכונת מאה שערים. בהמשך החלו חרדי ירושלים לשלוח יותר ויותר את בנותיהם למוסד והוא מנה מאות בנות. תוכני הלימוד היו תפילה, תורה, מוסר ודרך ארץ, דינים, כתיבה וחשבון. שפת הלימוד הייתה יידיש, והייתה הקפדה לא לומר אפילו "שלום" או "מורה" בעברית. כמו כן נפתח בית מלאכה ללימוד ריקמה ותפירה. באותן השנים כונה בית הספר על שם מייסדו "ר' בן ציון יאדלער'ס חיידר". המוסד התנהל בהשגחת הרב זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין ובתקנות בית הספר נכתב שבכל חצי שנה מנהלי בית הספר יערכו ישיבה יחד עם חברי הבד"צ לדון על ענייני בית הספר וחיזוקו. בתקנון בית הספר נקבע שאין לקרוא למוסד "בית ספר" או "שוהלע" (בית ספר ביידיש), אלא "חיידר", כשם המוסדות המקבילים לבנים. בית הספר והתיכון נמצאים כיום בפאתי שכונת בית ישראל, בסמוך לקריית שומרי אמונים. בית הספר נחשב לבין האדוקים שבמוסדות המשתייכים לעדה החרדית, למעט בנות ירושלים. בבית הספר לומדים בעיקר לימודי קודש הכוללים דינים, פירושי תהילים, פרקי אבות, חומש, ספרי מוסר ועוד וכן לימודי חול אשר נלמדים ברמה נמוכה יחסית לבית יעקב. בבנין בית הספר יש אולם שמחות, המשמש בדרך כלל לאירועים קטנים, ולעיתים אף לעריכת חתונות. בביתר עילית ובבית שמש נפתחו מוסדות בשם זהה. הרב בן ציון ידלר, בטוב ירושלים, פרק 4. בית יעקב הישן ב"אידישע ליכט", אתר היברובוקס. (ביידיש) בספרו כותב הרב ידלר על מטרת לימוד מקצועות החול: "כדי שתוכלנה לנהל את משק ביתן מתוך צניעות וחסכון".
החתונה

החתונה (בגרמנית: Die Hochzeit) היא האופרה הראשונה של המלחין הגרמני ריכרד וגנר. האופרה מעולם לא הושלמה. וגנר החל בהלחנה לאחר שסיים את כתיבת הליברית בשנת 1832 כשהוא בן 19 בלבד. הוא נטש את העבודה על האופרה והשמיד את הליברית לאחר שאחותו הביעה בפניו את שאט נפשה מסיפור העלילה. רק שלושה קטעים שרדו מן העבודה המקורית. מן הקטעים ששרדו מתברר כי סיפור העלילה נסוב סביב ההכנות לחתונתם של אדה וארינדל (שתי דמויות שיופיעו שוב כדמויות הראשיות באופרה השנייה שכתב והושלמה במלואה-הפיות). החתונה היא "חתונת נוחות" פוליטית ואינה מונעת מאהבתם של בני הזוג. בערב החתונה מופיע קדולט, אהובה האמיתי של אדה לפגישה עימה, אך היא דוחה אותו, ובניסיון לשמור על כבודה דוחפת אותו מעבר למעקה המרפסת אל מותו. בהלוויתו של קדולט מתמוטטת אדה שעדיין מאוהבת בו ומתה משברון הלב. אף על פי שמן הבחינה המוזיקלית העבודה על האופרה רק החלה בטרם ננטשה, הרי שמבחינה טקסטואלית ניתן למצוא חלקים משותפים עם האופרה הפיות. מכאן ניתן להניח כי חלקים משמעותיים ומהותיים מתוך הלחן האפשרי מצאו גם הם את דרכם לתוך האופרה השנייה של המלחין.
העיר באפור

"העיר באפור" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר ובוצע על ידי שלישיית גשר הירקון בשנת 1966 כחלק מתקליטה השני "התוכנית החדשה" . את השיר כתבה שמר בתקופה שבה התגוררה בפריז, הושפעה מהמוזיקה הצרפתית של אותה תקופה, ואף תרגמה מספר שירים. מלכתחילה נכתב השיר כגרסה עברית של השיר Elle était si jolie (היא הייתה כה יפה) של אלן ברייר (Alain Barrière), שייצג את צרפת באירוויזיון 1963 , אך בדיעבד נעמי שמר נמלכה בדעתה, הלחינה את השיר בעצמה, ושלחה אותו לבני אמדורסקי עבור שלישיית גשר הירקון. העיר באפור היא פריז, והשיר מתאר את הסתיו הפריזאי כפי שהוא הצטייר בעיניה, בדומה לשיר ״לכבודך״ שאף אותו כתבה עבור שלישיית גשר הירקון. "העיר באפור" מתכתב עם "עיר לבנה", שיר שכתבה נעמי שמר על תל אביב כמה שנים קודם לכן, ב-1958; בכל אחד מהם היא "צובעת" עיר בצבע משלה. הקשר ניכר גם בשורות הסיום של "העיר באפור": אֲשִׁיבֵךְ עַל כְּנַף נֶשֶׁר וְעַל גַּב עֲנָנִים אֶל עִירֵךְ שֶׁחִכְּתָה לָךְ בְּבָתִּים לְבָנִים. — העיר באפור - נעמי שמר השיר המקורי של אלן ברייר זכה לגרסה עברית משלו – "בנתיב מעורפל" (מילים: אברהם לוי) בביצועו של דקלון – ואפשר ללא כל קושי להחליף בין הלחנים והמילים של השירים השונים . "העיר באפור" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "העיר באפור" באתר שירונט מילות השיר "בנתיב מעורפל" משירונט העיר באפור Elle était si jolie בנתיב מעורפל
מוכרת הגפרורים הקטנה

מוכרת הגפרורים הקטנה (בדנית: Den Lille Pige med Svovlstikkerne) הוא סיפור קצר מאת הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן. הסיפור הוא דרמה על חלומות, תקווה ומוות של ילדה קטנה. הוא פורסם לראשונה בשנת 1845 ועובד למחזות וסרטים רבים. בלילה קר ומושלג, בערב חג המולד, מנסה ילדה ענייה למכור גפרורים ברחוב. הילדה ענייה מאוד, היא צועדת יחפה בקור ובשלג, רועדת כולה, ואף אין לה מעיל לכסות את עצמה. בידיה הקפואות והרועדות היא מחזיקה את הגפרורים ומציעה אותם למכירה, אך לשווא. האנשים ברחוב חולפים על פניה ואינם מבחינים בה. כל אחד מהם ממהר לשוב אל ביתו החמים, שם מחכה לו משפחתו סביב שולחן החג. לילדה היה קר מאוד, אבל היא חוששת לחזור הביתה, שכן אביה מכה אותה כשהיא לא מצליחה למכור גפרורים. כשאיננה יכולה לסבול עוד את הקור, מצאה הילדה מסתור בפינת הרחוב, והחליטה להדליק גפרור אחד על מנת לחמם את עצמה. רק גפרור אחד, לא יותר. אלא שהעולם הנגלה לנגד עיניה כה יפה וקסום, שהיא מדליקה עוד גפרור, ועוד גפרור. לאור הגפרורים היא ראתה מספר חזיונות יפים, הכוללים בין היתר עץ חג המולד וארוחת חג המולד הנחגגת מסביב לשולחן בביתה של משפחה אוהבת ומאושרת. וכן חזיון של סבתה האהובה, המנוחה. היא הדליקה את שאר הגפרורים, זה אחר זה, על מנת להמשיך ולחוות את רגעי הפנטזיה היפים, עד שהסתיימו כולם. כשעלה הבוקר, עוברים ושבים מצאו את הילדה מתה, קפואה בפינת הרחוב, כשלידה פזורים הגפרורים השרופים. כסיפורים אחרים של הנס כריסטיאן אנדרסן, גם סיפורה של מוכרת הגפרורים הקטנה מסתיים ללא "סוף טוב". הסיפור מתאר עוני קיצוני, בו לילדה קטנה אין נעליים והיא מסתובבת בשלג יחפה. בנוסף, מתואר בו ליבם הקפוא של העוברים ושבים, שאינם מבחינים במצוקתה של הילדה ומתעלמים ממנה בשרירות לב, עד למותה הטרגי. כאשר עובד הסיפור לסרט של דיסני שונה סופו לסוף חיובי יותר ומלא תקווה. בסרט של דיסני, כשהדליקה מוכרת הגפרורים את הגפרורים, היא ראתה חיזיון של סבתה, שהייתה האדם היחיד שהתייחס אליה באהבה ובטוב לב. היא הדליקה את שאר הגפרורים, זה אחר זה, על מנת לשמר את החיזיון של סבתה זמן ארוך ככל האפשר. בסרט של דיסני, לבסוף, כשנגמרו לה הגפרורים, מתה הילדה וסבתה לקחה את נשמתה לגן עדן, בו תמשיך לחוות את אותם חזיונות נפלאים. סיפור "מוכרת הגפרורים הקטנה" של אנדרסן הפך לקלסיקה וזכה לתרגומים ועיבודים רבים בכל העולם. גרסאות מודרניות שינו את סיומו של הסיפור, כך שסופו הפך לאופטימי. בשינוי המודרני הוכנסה לסיפור משפחה טובה שמצאה את הילדה ברחוב, כשהיא מחוסרת הכרה, ולקחה אותה לביתה. הילדה קיבלה אוכל, בגדים ומיטה חמה, וניצלה מהמצוקה והעוני. ב-1999 עלה בישראל המחזמר "מוכרת הגפרורים הקטנה" בו שיחקו קרן שמש, גבי שושן, וזאב שמשוני. המחזה והשירים נכתבו בידי איילה קורקוס, בוים על ידי אבי מלכה, ועובד מוזיקלית בידי חזי גרוס. הסיפור זכה לכמה עיבודים לקולנוע, ביניהם בסרט מצויר של וולט דיסני, שקיבל בשנת 2006 את פרס סרט האנימציה הטוב ביותר בפסטיבל סרטי האנימציה ה 17 בזאגרב. בנוסף, הסיפור עובד לאופרה, וכן ליצירות תזמורתיות. בשנת 2008 קיבל המוזיקאי דייוויד לאנג (אנ') את פרס פוליצר למוזיקה על יצירתו "מוכרת הגפרורים הקטנה". מדיה וקבצים בנושא מוכרת הגפרורים הקטנה בוויקישיתוף טקסט הסיפור באנגלית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פצעי בגרות (ספר)

פצעי בגרות הוא רומן אוטוביוגרפי מאת חנוך ברטוב המתאר את שלושת החודשים בהם שוהה הגיבור, אלישע קרוק, בן דמותו של המחבר, באירופה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה במסגרת שירותו הצבאי בבריגדה היהודית. הספר, שהוא הראשון שנכתב מבין ארבעה ספרים המתארים את תהליך התבגרותו של נער יליד ארץ ישראל (אך לא הראשון כרונולוגית) ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1965, פעם נוספת בהוצאת ספרית מעריב בשנת 1988, ושוב בהוצאת הספריה החדשה בשנת 2011 עם אחרית דבר מאת אבנר הולצמן, וזיכה את ברטוב בפרס שלונסקי. קרוק, בן מושבה בארץ ישראל של ימי המנדט הבריטי מתגייס לבריגדה בשלהי מלחמת העולם השנייה, נשלח עם פלוגתו לאיטליה, ומשם ממשיך לגרמניה הכבושה כחלק מארגון "הבריחה". הספר נפתח ביום הניצחון באירופה במאי 1945 ועיקרו תיאורים חיצוניים ונפשיים של מאורעות דרמטיים אשר, לדברי המחבר, שינו את חייו והפכוהו לאדם אחר. בלב החוויות המסעירות נמצא המפגש של החיילים עם שארית הפליטה, משוחררי מחנות הריכוז המעוררים בחייל הצעיר תערובת רגשות מסחררת של גועל וחמלה, זעם איום, תחושת שליחות ומשמעות לצד חידלון הקורעת אותו בין זהותו כיהודי (אח לאותן דמויות גלותיות ואומללות) לזהותו כ"צבר" (אדם חזק וחדש). ציר אחר הוא הרצון והתכנונים המפורטים לנקם בנאצים ובגרמנים בכלל. שיאו של ציר זה, שהוא האנטי-קליימקס בו מסתיים הספר הוא ההכרה שאין אפשרות ותוחלת בנקם. המחבר וחבריו מבינים שכבני אנוש וכיהודים אינם מסוגלים ואינם חפצים בהרג, שעם בואו של רגע הנקם "בן רגע נמחו כל המנוני השנאה ושבתי להיות בנו של אבא. שורץ בטוהר. אדם. אדם מחורבן. עכשיו אני יודע, אלה אנחנו, נידונים להתהלך עם צלם ה' על מצחנו כמו אות קין". בנוסף ובמקביל לחוויות המטלטלות פוקדות את המחבר ואת חבריו חוויות ההתבגרות המינית וההתמודדויות של כל חברת נערים בני 18, הממשיכות להסעירם גם בלב אירופה ההרוסה. לדברי אלי אשד, היה זה הספר הראשון בו הוצגה באופן ישיר ההתמודדות החזיתית של הצבר הארץ ישראלי עם היהודים ניצולי השואה. הספר תורגם לאנגלית בשם "The Brigade". ניצה בן דב, "נקמה או הצלה - הדילמה הטרגית ב"פצעי בגרות" של חנוך ברטוב", הנאמן (קובץ בעריכת זיוה שמיר ומנחם פרי), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016, עמ' 401-382. (הספר בקטלוג ULI) דף הספר באתר הספריה החדשה קטע מתוך התחלת ספר אלי אשד, "הסטלג" האולטימטיבי של חנוך ברטוב איריס מילנר, השואה בספרות הישראלית, באנציקלופדיה זמן יהודי חדש : תרבות יהודית בעידן חילוני - מבט אנציקלופדי, הוצאת כתר, 2007, כרך ג', עמ' 211‏ פצעי בגרות, באתר OCLC (באנגלית) פצעי בגרות, בני-ברק, 2011, מתוך מאגר הספרים הסרוקים של הספריה הלאומית – ישראל שלושת הספרים הנוספים הם של מי אתה ילד (1970) - ילדות, רגל אחת בחוץ (1994) - נעורים ומתום עד תום (2003) - על חייו הבוגרים
ספר יזכור (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ספר יזכור (1916) – קובץ חיבורים בהוצאת חברי מפלגת פועלי ציון והשומר. ספר יזכור (משרד הביטחון) – סדרת ספרים לזכרם של הנופלים אנשי כוח המגן בתקופת היישוב ובמלחמות ישראל בהוצאת משרד הביטחון. ספרי יזכור – ספרים על תולדות קהילות ואישים אשר נספו בשואה. פנקס הקהילות – אנציקלופדיה להנצחת הקהילות היהודיות שחרבו בשואה. ראו גם יזכור
יוני פרס

יהונתן (יוני) פרס (נולד בשנת 1952) הוא וטרינר ישראלי, מייסד בית החולים הווטרינרי בכפר הירוק, ובעבר מנהל בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי בבית דגן. יהונתן פרס הוא האמצעי מבין שלושת ילדיהם של סוניה ושמעון פרס, אח לצביה ולדן ולחמי פרס. נולד וגדל בתל אביב. ב-20 ביוני 1971, במהלך קורס מ"כים, נפלט מנשקו האישי צרור ממנו נהרג חיים אשטבקר, חייל ביחידה. פרס נשפט וריצה שלושה חודשי מאסר. בשנת 1989 סיים פרס את לימודיו בבית הספר לרפואה וטרינרית של האוניברסיטה העברית. את שנת ההשתלמות עשה ברפואה וכירורגיה של חיות מחמד באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית. היה שותף להקמת מרכז לכלבי נחייה בישראל שהוקם בשנת 1991. לאחר ששב לישראל, היה רופא ומרצה בבית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי בבית דגן. בשנת 1994 הקים את מחלקת חירום וטיפול נמרץ של בית חולים זה וניהל אותה במשך שלוש שנים. הוא הוסמך כווטרינר מומחה ברפואה קלינית של חיות מחמד, וכווטרינר מומחה בחירום וטיפול נמרץ וטרינרי, הראשון בעל תואר זה בישראל. בין השנים 1997–1999 כיהן כמנהל בית החולים הווטרינרי בבית דגן. לאחר שפרש מניהול בית החולים הווטרינרי התמקד בטיפול וטרינרי בכלבי נחייה לעיוורים. בשנת 2004 ייסד את בית החולים הווטרינרי בכפר הירוק, והוא עומד בראשו. פרסם מאמרים רבים בספרות המקצועית. בין השאר כתב פרק בספר "Ettinger's Textbook of veterinary Internal medicine". נשוי לסיגל שלו, ואב לשתי בנות. לפני כן היה נשוי לעיתונאית האוכל והבישול פיליס גלזר. מתגורר בכפר הירוק. מדיה וקבצים בנושא יוני פרס בוויקישיתוף תחקיר: שמעון פרס טייח שבנו, יוני, הרג בשוגג חייל, באתר nana 10 - חדשות