laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חינקלי

חינקַלי (בגאורגית: ხინკალი; באזרית: Xəngəl) הוא כיסון שמקורו במטבח הגאורגי ומוגש במגוון מליות, בדרך כלל בשר בקר או בשר חזיר בתוספת ציר, אך לעיתים גם עם גבינה או שמנת חמוצה, המליות לרוב מתובלות בתבלינים שונים (לדוגמה פלפל, שום, בצל ולעיתים גם כוסברה, פטרוזיליה או קימל). המאכל מוגש חם לאחר שהורתח במים חמים. ישנן וריאציות שונות לפי אזורים שונים בגאורגיה. ההבדלים הם בגודל, במילוי, ובאופן הקיפול. הערים פסנורי ומצחתה מפורסמות בחינקלי שלהן. חינקלי חינקלי גבינה חינקלי חינקלי חינקלי הכנת חינקלי הכנת חינקלי מדיה וקבצים בנושא חינקלי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוריס שבלייה

מוריס שבלייה (בצרפתית: Maurice-Edouard Saint-Léon Chevalier‏; 12 בספטמבר 1888 – 1 בינואר 1972) היה שחקן, זמר שנסונים וחקיין צרפתי. מוריס שבלייה נולד בפריז כבנם של סייד צרפתי ואם ממוצא בלגי. כבר מגיל צעיר נכנס לעסקי הבידור כזמר וכרקדן ובגיל 13 הופיע באחד מבתי הקפה הפריזאים. במלחמת העולם הראשונה שבלייה גויס וכעבור זמן קצר נפצע ונפל בשבי הגרמני שבו הוחזק כשנתיים. במהלך שביו למד אנגלית והשיג בכך יתרון משמעותי על יתר השחקנים והזמרים הצרפתים. משנת 1917 הוא היה לכוכב ב"קזינו" הפריזאי והופיע בפני חיילים בריטים ואמריקאים. במהלך סיור הופעות שערך בארצות הברית נחשף לג'אז ולרגטיים וצירף אותם לרפרטואר שלו. הוא יצא להוליווד והופיע בכמה סרטים ללא הצלחה יתרה. לאחר חזרתו לצרפת ניסה להתאבד. בהמשך התאושש, שוב נסע להוליווד והפעם ההצלחה האירה לו פנים. שבלייה היה מעריץ של המרשל אנרי פיליפ פטן ובמלחמת העולם השנייה המשיך להופיע בצרפת של וישי עד 1942, גם בפני חיילים גרמנים. הוא עבר לקאן יחד עם אשתו היהודיה, ניטה ריה, שהוסתרה יחד עם משפחתה בביתו, והמשיך בהופעותיו. אחרי המלחמה הואשם בשיתוף פעולה עם הגרמנים, אך נוקה מכל חשד כבר ב-1945. בשנת 1946 התגרש מרעייתו והתחיל לכתוב את זכרונותיו. בשנת 1949 הופיע בסטוקהולם בהפגנה פרו קומוניסטית גדולה נגד הנשק הגרעיני. שלטונות ארצות הברית (בתקופת ג'וזף מקארתי) סגרו בפניו את שערי ארצות הברית. הוא פיתח יחסים חדשים עם גרושה צעירה, אם לשלושה ילדים. לאחר נפילת מקארתי, שב לארצות הברית וזכה להצלחה גדולה בהופעותיו בסרטים ובמיוחד בסרט "ז'יז'י". עם חזרתו לצרפת הוצג בפני הנשיא, שארל דה גול. ב-1960 הופיע בסרטים המוזיקליים "קאן-קאן", "ניחוח של סקנדל" ו"פפה". ב-1961 הופיע בסרט פאני לצידם של לסלי קארון, הורסט בוכהולץ ושארל בואייה. ב-1962 הופיע בסרט "ילדי רב החובל גרנט" לצידה של היילי מילס. ב-1963 הופיע בסרט "סוג חדש של אהבה" לצידה של ג'ואן וודוורד. ב-1964 הופיע בקומדיה הרומנטית "הכלה העשירה ביותר בעולם, לצידה של סנדרה די. הופעתו האחרונה בסרטים הייתה בקומדיה "הקופים באים, האמריקאים באים!" (1967). בשנת 1968 הודיע על פרישה מהופעות. עבודתו האחרונה בקולנוע, בשנת 1970, הייתה ביצוע שיר הנושא בסרט האנימציה "חתולים בצמרת" של חברת וולט דיסני. בשנת 1972 נפטר בפריז. לומייר הפמוט מהסרט המצויר "היפה והחיה" של דיסני הוא חיקוי של מבטאו והתנהגותו של שבלייה. מדיה וקבצים בנושא מוריס שבלייה בוויקישיתוף מוריס שבלייה, סרטונים בערוץ היוטיוב מוריס שבלייה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מוריס שבלייה, באתר AllMovie (באנגלית) מוריס שבלייה, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מוריס שבלייה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מוריס שבלייה, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) מוריס שבלייה, באתר ספוטיפיי מוריס שבלייה, באתר AllMusic (באנגלית) מוריס שבלייה, באתר MusicBrainz (באנגלית) מוריס שבלייה, באתר Discogs (באנגלית) מוריס שבלייה, באתר Genius מוריס שבלייה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מוריס שבלייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גטים

הגטים (בלטינית: Getae, ביוונית עתיקה: Γέται), עם קדום ששכן בטריטוריות שמהוות היום את צפון בולגריה, מונטניה ודוברוג'ה. זהו עם ממוצא תראקי המקורב מאוד לדאקים והם דיברו אותה שפה. למעשה ההבדלה בין הגטים ובין הדאקים נעשתה רק על פי מקום מושבם, הדאקים חיו בהרים והגטים במישורים. הגטים מוזכרים לראשונה על ידי הרודוטוס המשבח אותם כהגונים והאמיצים שבין התראקים. בשנת 339 לפני הספירה הגטים חיו על שתי גדותיה של הדנובה התחתונה, ממפלי הדנובה ומטה. בתקופת מלחמתו של דריווש הראשון נגד הסקיתים, בשנת 513 לפני הספירה, הגטים התנגדו לכובש הפרסי, אך הוכנעו יחד עם יתר העמים התראקים שבגדה הימנית של הדנובה. לאחר הסרת הכיבוש הפרסי היו הגטים שמדרום לדנובה חלק מממלכת אודריסה עד שהוכנעו על ידי פיליפוס השני, מלך מקדוניה. על סמך שליטתם בגטים שמדרום לדנובה, תבעו ממשיכי פיליפוס את השלטון על הגטים שמצפון לדנובה, אך ניסיונותיו של ליסימכוס להכניעם לא השיגו תוצאות. הגטים שנשארו חופשיים ניהלו קרבות ממושכים עם הבסטרנים, עם ממוצא גרמנו-קלטי שתפס את המורדות הצפון מזרחיים של הרי הקרפטים. הדאקים, תושבי ההרים, ניצחו את הבסטרנים והתפשטו עד הדניסטר. הגטים והדאקים התמזגו ביניהם כשבצפון משתמר יותר שם הדאקים ובדרום שם הגטים. למרות האמור לעיל, עם בוא הכיבוש הרומאי, עדיין היו בדוברוג'ה שלושה מלכים גטים קטנים, "רולס", "דאפיקס" ו"זיראקסס". לאחר הכיבוש הרומי, המחוזות המיושבים גטים ותראקים כונו מואסיה והגטים כונו מואסים. הירונימוס בכתביו מתאר את הגטים כאדומים ובעלי שער צהוב. במהלך ההיסטוריה היו מרושמי דברי הימים שבלבלו בין הגטים ובין הגותים. הקיסר הפילוסוף יוליאנוס היה כנראה הראשון ששגה בכך, אחריו טעו בכך גם ההיסטוריון הלטיני קלאודיאנוס (Claudianus) בתחילת המאה ה-5 שייחס את הויזיגותים אל הגטים, אורוסיוס, קסיודורוס ויורדנס שביצירתו "גטיקה" (Getica) העוסקת בגותים החשיבם כזהים לגטים. גם ביצירה החשובה, "ספר גיבורי האומה הגרמנית" שנכתבה על ידי היינריך פנטלאון (Heinrich Pantaleon) מוצגים המלכים הדאקים, כגותים. דרומיכטס הקבר התראקי בסוושטארי מדיה וקבצים בנושא גטים בוויקישיתוף גטים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סטראבון, גאוגרפיקה, ספר VII פרק 3. הרודוטוס, תרגום: ד"ר אלכסנדר שור, 4, היסטוריות, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה, עמ' 252-253 מכתבי הירונימוס, מכתב CVII
בליך (מלך)

בליך מכיש היה המלך השומרי ה-14 בשושלת הראשונה של כיש (בערך אחרי 2900 לפנה"ס) והוא שלט בתחילת האלף ה-3 לפנה"ס. לפי רשימת המלכים השומרית, בליך היה בנו של המלך אתאנה. רשימת המלכים השומרית Thorkild Jacobsen, The Sumerian King List (Chicago: University of Chicago Press, 1939), pp. 80f ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סלמה

האם התכוונתם ל... סלמה – יישוב ערבי שנחרב במלחמת העצמאות סלמה (סרט) –סרט העוסק במאבקו של מרטין לותר קינג למען זכויות האזרח בארצות הברית סלמה (סדרה) – סדרה העוסקת בשויון חברתי בחברה הבדואית בישראל אישים: דוד סלמה – איש צבא ישראלי מני סלמה – אמן ישראלי סלאמה אישים ששמם הפרטי הוא סלמה
נושא העגל

נושא העגל (ביוונית: μοσχοφόρος; בתעתיק: מוֹסְכֿוֹפֿוֹרוֹס, moschophóros) הוא פסל שיש יווני, מן התקופה הארכאית, המתוארך לשנים 570–560 לפנה"ס. הפסל נמצא בחפירה ארכאולוגית באקרופוליס באתונה והוא מוצג כיום במוזיאון האקרופוליס באתונה. הפסל, בגובה של 165 ס"מ, מציג גבר צעיר לבוש מעיל דק ארוך ופתוח, עטור זקן קצר, הנושא על כתפיו עגל. הדמות נמצאת בצעידה וידיה מצטלבות עם רגלי העגל על החזה. שרידי צבע מגלים כי העגל היה צבוע בגוון כחול-ירקרק. יש להניח כי חלקים נוספים של הפסל (כמו הזקן או המעיל) היו משוחים בצבע. פניו של הפסל מתוארים בהתאם לסגנון הארכאי - עיניו מודגשות וגדולות מעט והיו כנראה משובצות באבן צבעונית, שיער ראשו מעוצב בתסרוקת תלתלים דקורטיבית ועל פניו "חיוך ארכאי". גם תיאור הגוף משלב סממנים ארכאיים בשימוש בקווים גרפיים. עם זאת מורגשת בתיאור "ספונטניות" וחיות בהבעה ובתיאור השרירים אשר היו חסרים בפיסול של תחילת התקופה הארכאית. אתונאי בשם '[ר]ומבוס', הזמין את הפסל וייתכן כי זה הוא דיוקנו. ייתכן כי הפסל מסמל את הקורבן אשר מביא הגבר למקדש ואולם ייתכן כי הוא זכה בעגל במשחקים הפאן-הלניים. מוטיב של אדם הנושא עגל או כבש ידוע באמנות היוונית בגרסאות ברונזה פשוטות אשר נמצאו במקדש הרמס בויאנוס (Viannos) אשר כרתים, וגם בפסל גדול שאינו גמור באי טסאוס (Thasos) אשר בים האגאי. דוגמאות אלו מקושרות בדרך כלל לחגיגות ואירועים דתיים אחרים. קורוס האקרופוליס באתונה ראו: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 65 (האות ר' היא השלמה). Spivey, Nigel, Understanding Greek Sculpture, Thames and Hudson, London, 1996, p.93-94.
אנשים אוהבים לשיר

"אנשים אוהבים לשיר" הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 1977. אלבום זה הוא הראשון מבין שני אלבומי ההופעה החיה שהוציא איינשטיין במהלך הקריירה שלו. ההקלטות נערכו מתוך שתי הופעות, שהתקיימו בחודש מרץ 1977; הראשונה בהיכל התרבות בתל אביב והשנייה בקיבוץ גבעת חיים. האלבום, שעיבד והפיק מוזיקלית יוני רכטר, נפתח בנעימה אינסטרומנטלית בשם "הנקניק מצייטלין" (כינוי שהדביק איינשטיין לרכטר, שהתגורר ברחוב צייטלין בתל אביב) ומכיל בהמשכו שירים מתקופות שונות ובעיבודים חדשים. את השיר "הימים חולפים" שר רכטר. שנתיים לאחר צאת האלבום, יצא אלבום ההופעה השני של איינשטיין, במשותף עם שלום חנוך. בשנת 2014, שנה אחרי מותו של איינשטיין, יצא אותו האלבום במהדורה מחודשת בשם "אריק איינשטיין בהופעה חיה" עם עטיפה שונה, בעריכה דיגיטלית מחודשת על גבי CD. בתקליט המקורי שירים 1–5 היו בצד א', שירים 5–10 בצד ב'. אריק איינשטיין: שירה יוני רכטר: עיבודים, שירה, קולות רקע, פסנתר אפרים שמיר: גיטרות, קולות רקע אסתר שמיר: קולות רקע שלמה יידוב: גיטרות, קולות רקע מוטי דיכנה: גיטרה בס, קולות רקע אוהד אינגר: גיטרה בס אלון הלל: תופים מורטון קם: סקסופון, קלרינט תזמורת נתניה בניצוחו של סם לואיס יוסי אורבך - ציור העטיפה ז'ראר אלון: צילום העטיפה מידע על האלבום אנשים אוהבים לשיר באתר MusicBrainz
מסכת אגממנון

מסכת אגממנון היא כינוי למסכת קבורה עשויה זהב אשר התגלתה בקבר המסומן כסימן "V" במיקנה בשנת 1876. מגלה הקבר, היינריך שלימן, סבר כי הוא מצא את קברו של אגממנון אולם חוקרים מודרניים סוברים כי מקורה של המסכה הוא בין השנים 1550–1500 לפנה"ס, תאריך המוקדם מתקופת חייו המשוערת של אגממנון. המסכה מוצגת כיום במוזיאון הארכאולוגי באתונה. בעת פתיחת הקבר הכריז שלימן ”ראיתי את פניו של אגממנון”. באתר הארכאולוגי שבו נתגלתה "מסכת אגממנון" התגלו למעשה חמש מסכות. שלוש מתוכן התגלו במערת קבורה "IV" ועוד שתיים במערת קבורה "V". בנוסף לכך התגלו בקבר "III" שרידיהם של שני ילדים אשר פניהם וידיהם מכוסים בעלי זהב. באחד משני שרידי הגופות נקבעו חורים בציפוי הזהב במיקומן של העיניים. יש לציין כי לא על כל הגופות באתר הקבורה נמצאו מסיכות ועיטורי זהב. לצד כמה מן הגופות בקברים אלו, הנחשבים בעיני החוקרים לקברי אצולה, נתגלו גם כלי נשק המעידים, לדעתם, כי הללו היו לוחמים. במאה ה-20 הועלו ספקות לגבי האותנטיות של המסכה. כתב העת "ארכאולוגיה" (Archaeology) פרסם בשנת 1999 סדרה של מאמרים תומכים ומתנגדים לאותנטיות של המסכה. מדיה וקבצים בנושא מסכת אגממנון בוויקישיתוף "מאחורי מסכת אגממנון", כתב העת "ארכאולוגיה" (באנגלית). ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבשלום עוקשי

אבשלום עוקשי (1916, ראשון לציון– 13 בספטמבר 1980, עכו) היה צייר ישראלי ממוצא תימני, מהבולטים בציור הישראלי במחצית השנייה של המאה העשרים. אבשלום עוקשי נולד בשנת 1916 בראשון לציון להורים שעלו מתימן. התחנך בכפר הנוער מאיר שפיה. החל לצייר בהדרכת אריה אלואיל. לאחר כשלוש שנים בהן גר בתל אביב, הצטרף כחבר לקיבוץ איילת השחר, שם חי בשנים 1937–1942. בשנים אלו צייר ועבד כרועה צאן. בעקבות סכסוך שפרץ בינו לבין חברי הקיבוץ חזר עם רעייתו, שולמית, למאיר שפיה שם שימש כמדריך נוער. בשנת 1944 עברו בני הזוג להתגורר בזכרון יעקב. בשנת 1948 גויס עוקשי ליחידת סיירים. דירתו בזכרון יעקב הופצצה על ידי חיל האוויר המצרי. בעקבות כך עקר עם משפחתו לעכו, שם הקים לו סטודיו בעיר העתיקה, על שרידיו של מבנה צלבני. עוקשי נמנה עם מייסדי קבוצת האמנים "אופקים חדשים" שקמה בשנת 1948 ודגלה באמנות ישראלית שהושפעה מאמנות ההפשטה האירופית ובפרט זו הצרפתית. היה בין הבודדים שהציגו בכל התערוכות שערכה הקבוצה. כן נמנה עם מייסדי מכון אבני, היום מכללה לציור בתל אביב, ושימש כמורה במכון במשך מספר שנים. בתחילת דרכו היה סגנונו פיגורטיבי עם השפעה של אסכולת פריז היהודית. עם המעבר לעכו החלו נופיה של העיר להעסיקו, ואלה שכיחים ביצירתו לאורך שלהי שנות הארבעים ומרבית שנות החמישים. "ביצירתו של עוקשי, העיר לובשת ופושטת סגנונות אמנותיים: בגלויה המוקדמים ביצירתו היא בהירה ורבגונית, עשירה במרקמים מזרחיים ודמויות כבדות. לקראת שנות השישים היא נעשית בהדרגה מסתורית ונחבאת בין משטחי צבע גדולים, המכסים ומוחקים פרטים אנושיים או אדריכליים" כדברי מרדכי עומר. באמצע שנות החמישים עסק עוקשי גם במיתוסים תנ"כיים, כחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל, שעניינם תחייה ותקומה. לקראת סוף שנות החמישים החל עוקשי נע לכיוון המופשט הטהור. פלטת הצבעים שלו הצטמצמה לשחור עם נגיעות של צבעים אחרים ובפרט אדום, צהוב ולבן, המבצבצים בינות שכבות הצבע השחור. בשלהי שנות החמישים ובמחצית הראשונה של שנות השישים מתעבות שכבות הצבע, צבעי השמן מפנים את מקומם לצבעי אקריליק או פוליוויניל, אשר עורבבו לעיתים בחול או אבקת בזלת במטרה ליצור טקסטורה עבה, עשירה וסמיכה. כך גם המכחול הומר במרית (שפכטל). ביצירות אלו, טעונות החומריות, מגיעה יצירתו של עוקשי לשיאה. עוקשי נפטר בספטמבר 1980 ממחלה. הסדנה של עוקשי, בה צייר במשך שנים רבות, הפכה לאחר מותו למוזיאון עוקשי, הקרוי על שמו. כמו כן, נקרא על שמו רחוב בעכו. וכן נקרא על שמו אחד המבנים במכון אבני. 1937 פרס ע"ש ון פריזלנד. 1976 פרס הרמן שטרוק, עיריית חיפה. 1978 יקיר עכו. ספורי סבא ספר לילדים, מאת משה סמילנסקי, צייר אבשלום עוקשי, עם עובד, 1946. מוזיאון ישראל, ירושלים. מוזיאון תל אביב לאמנות. המשכן לאמנות עין חרוד. מוזיאון חיפה לאמנות. מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם. מוזיאון עוקשי, עכו. המוזיאון היהודי של ניו יורק. אבשלום עוקשי, 1916-1980, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, חיפה, 1982. מרדכי עומר, אבשלום עוקשי: מבעד לפרוכת השחורה, נדפס בתוך אמנות ישראלית בת-זמננו, 2006, עמ' 151–171. מדיה וקבצים בנושא אבשלום עוקשי בוויקישיתוף אבשלום עוקשי, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל על אבשלום עוקשי ועל מוזיאון עוקשי בעכו, ברשת עכונט מידע לאספנים אודות אבשלום עוקשי, באתר עסקי אמנות מרדכי עומר, לעיל, עמ' 161. מת הצייר אבשלום עוקשי, מעריב, 14 בספטמבר 1980
באדן (אוסטריה)

באדן (בגרמנית: Baden, או בשמה המלא: Baden bei Wien שפירושו באדן שליד וינה) היא עיר קיט וספא במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה, ובירת מחוז באדן, 26 ק"מ דרומית לווינה. העיר משתרעת על 26.89 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 25,692 נכון ל-2016. קלטים התיישבו בגבעות סביב העיר כבר מהתקופה הנאוליתית, כיוון שהמישור עצמו בו נמצאת העיר היה מלא ביצות. בזמן שלטונו של הקיסר קלאודיוס, בין השנים 41 ו-54 לפנה"ס, אזור באדן צורף לפרובינציה הרומית פאנוניה. הרומאים כפו על הקלטים לעזוב את כפריהם על הגבעות ולעבור לעיר החדשה שהקימו במישור, ואירוע זה מציין למעשה את הקמתה של באדן. שם העיר החדשה היה "אקואה", שפירושו "מים", בזכות מעיינות המרפא שנמצאים באזור העיר. העיר שמשה בעיקר כמקום ספא לחיילים רומים מקארנטום ווינה. האורחים שבאו לנפוש בעיר בנו בה מזבחות רבים לאלים שונים על מנת להכיר טובה למקום. שינויים אקלימיים עוינים באסיה ומזרח אירופה גרמו לאנשים רבים לצאת ולחפש מקום מגורים חדש, וכך מרקומנים, גותים והונים חדרו לגבול האימפריה הרומית וכבשו שוב את העיר. באותו זמן החלה נדידת העמים הגדולה, ובסופו של דבר הרומאים ויתרו ונסוגו אל תוך איטליה, וכך הלנגוברדים, האווארים ועוד שבטים סלאבים רבים פלשו לאזור והקימו בין השאר את השכונה לזדורף שבעיר. ב 796 החל קרל הגדול בכיבוש האזור שכיום הוא מזרח אוסטריה, ובו באדן, וצירף אותו לאימפריה הפרנקית. נינו, קרלומן, שהיה לימים הקיסר, הקים בעיר רוזנות בשם "פאודן". במאה ה-10 באדן נכבשה יחד עם שאר מזרח אוסטריה בידי ההונגרים, והייתה תחת כיבושם עד 971. ב-1477 באדן נהרסה כליל בעקבות מלחמה נגד המלך ההונגרי מתיאס קורבינוס. על מנת למנוע הרס דומה בעתיד, ב-1488 הקיסר פרידריך השלישי נתן לבאדן זכויות של עיר. כעיר באדן הייתה זכאית לבנות לעצמה חומות ולהגן על עצמה. השנים 1796–1835 נחשבות לתור הזהב של העיר כשהעיר שימשה כמקום מגורי הקיסר מכיוון שהקיסר פרנץ השני ביקר במעיינות העיר, כל שנה למשך 2–3 חודשים (למעט שנתיים שבהן האימפריה הייתה במלחמה) עד מותו. בסוף המאה ה-19 העיר הגיעה לשגשוג גדול, הודות לתיעוש שהתחולל במרכז אירופה. העיר הפכה להיות מרכז חשוב של נופש ובילוי עבור אנשים משכבות האוכלוסייה החשובות ביותר, וכונתה "וינה הקטנה". אך כל זה פסק עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, כשאוסטריה נכנסה למלחמה הגדולה שהתחוללה באירופה. בתקופה שבין שתי המלחמות העיר גם פרחה כמרכז בינלאומי לנופש. במלחמת העולם השנייה העיר שימשה כמרכז רפואי לחיילים, ועל כן הופצצה קשות על ידי בעלות הברית ב-2 באפריל 1945, עם סיום המלחמה, ונגרם לה נזק רב. יום לאחר מכן העיר נכבשה על ידי הצבא האדום של רוסיה, והייתה המפקדה של הרוסים על השטחים שכבשו באוסטריה. לאחר עשר שנים, עם סיום הכיבוש, העיר החלה להתפתח שוב בהדרגה: נבנו בה מוסדות חינוך, בית חולים, בניינים שונים והתפתחו התיירות והעסקים. ב-2021 הוכרזה העיר באדן יחד עם ערי ספא אחרות בשש מדינות נוספות באירופה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "ערי הספא הגדולות של אירופה". החלוקה הדתית של תושבי באדן היא: 62.7% נוצרים קתולים, 3.6% נוצרים אוונגליסטים, 4% מוסלמים ו 16.8% אחרים. ערך מורחב – הקהילה היהודית בבאדן (אוסטריה) בבאדן יש כיום מעט מאוד יהודים (המהווים כ-0.1% מהאוכלוסייה) ולהם בית כנסת, "בית כנסת באדן", שנהרס בשואה ושוחזר. מדיה וקבצים בנושא באדן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של באדן (בגרמנית) באדן, ברשת החברתית פייסבוק באדן, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר העיר (בגרמנית, רוסית, איטלקית ואנגלית) תמונות של באדן (אורכב 01.08.2007 בארכיון Wayback Machine) בדן (אוסטריה), דף שער בספרייה הלאומית
ארמיסטד מופין

ארמיסטד מופין (באנגלית: Armistead Maupin; נולד ב-13 במאי 1944) הוא עיתונאי וסופר אמריקני. מופין נולד בוושינגטון, ארצות הברית, גדל בקרוליינה הצפונית בארצות הברית ולמד עיתונאות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. לאחר סיום לימודי התואר הראשון החל ללמוד משפטים, אך נשר בתחילת הלימודים. בהמשך שירת בצי האמריקני (גם בזמן מלחמת וייטנאם) ועבד כעיתונאי בעיתונות הכתובה ובטלוויזיה. בשנת 1971 עבר להתגורר בקליפורניה, וחמש שנים מאוחר יותר החל לפרסם בעיתון היומי San Francisco Chronicles טור של סיפורים שלימים היה לספר הראשון בסדרת ספריו "סיפורי סן פרנסיסקו". סדרת ספרים זו עוקבת אחרי קורותיהם של דיירי בניין מגורים ובעלת הבית הססגונית שלהם. הבניין הוא ברחוב (הדמיוני) סמטת ברברי מספר 28, בסן פרנסיסקו. הסדרה מתפרשת על למעלה מעשור המתחיל באמצע שנות השבעים ומסתיים לקראת סוף שנות השמונים. שלושת הספרים הראשונים בסדרה עובדו למיני סדרות שהופקו על ידי ערוץ 4 הבריטי וערוץ PBS האמריקאי ובהן כיכבו לורה ליני ואולימפיה דוקאקיס. מיני סדרות אלו שודרו בישראל בשם "סיפורי סן פרנסיסקו". עד כה בסדרת הספרים יצאו כ-9 ספרים, שהאחרון בהם פורסם ב-2014. בנוסף לששת ספרי הסדרה כתב מופין את הספרים Maybe the Moon והמאזין הלילי, שיצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2004 בתרגום מיכל אלפון. באוגוסט 2006 יצא לאקרנים עיבוד של רומן זה, בכיכובם של רובין ויליאמס, טוני קולט ורורי קאלקין. מופין השתתף בכתיבת התסריט לסרט זה. מלבד כתיבת ספרים השתתף מופין בחיבור יצירה מוזיקלית בשם "אנה מדריגל זוכרת", המבוססת על דמות בעלת הבית המופיעה בסדרת Tales of the City. היצירה בוצעה לראשונה ב-6 באוגוסט 1999. מופין ממשיך להתגורר בסן פרנסיסקו עם בן זוגו, כריס טרנר. השניים נישאו בקנדה בפברואר 2007. (1978) Tales of the City (1980) More Tales of the City (1982) Further Tales of the City (1984) Babycakes (1987) Significant Others (1989) Sure of You (1992) Maybe the Moon (2000) The Night Listener (המאזין הלילי, הוצאת עם עובד, 2004) (2007) Michael Tolliver Lives מדיה וקבצים בנושא ארמיסטד מופין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמיסטד מופין ארמיסטד מופין, ברשת החברתית Goodreads ארמיסטד מופין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סוכנויות הידיעות, הומופוביה שווה גזענות, באתר ynet, 12 ביוני 2007 - כתבה על ארמיסטד מופין
באדן

השם Baden, מילה מיושנת בגרמנית למֶרְחֲצָאוֹת, ניתן לאזור בַּאדֶן בגרמניה על שום מעיינותיו החמים. האם התכוונתם ל... מקומות בשם בַּאדֶן (Baden) בגרמניה באדן (מדינה) – אזור ומדינה היסטורית (1112–1945) בדרום מערב גרמניה מרקיזות באדן (1112–1803) נסיכות הבוחר מבאדן (1803–1806) הדוכסות הגדולה של באדן (1806–1918) רפובליקת באדן (1918–1945) לאחר מלחמת העולם השנייה (מ-1945 תחת כיבוש אמריקאי ומ-1949 במסגרת גרמניה המערבית): וירטמברג-באדן – מדינה לשעבר בגרמניה המערבית (1945–1952), התמזגה לבאטן-וירטמברג דרום באדן – מדינה לשעבר בגרמניה המערבית (1945–1952), התמזגה לבאטן-וירטמברג באדן-וירטמברג – אחת ממדינות גרמניה (מ-1952 תחת גרמניה המערבית ומ-1990 תחת גרמניה) באדן-באדן – עיירה באזור באדן (קיימת מהמאה הראשונה לפנה"ס), כיום במדינת באדן-וירטמברג (שמה הנוכחי פירושו "באדן שבבאדן", כלומר היישוב באדן שבאזור/מדינת באדן) מקומות בשם בַּאדֶן/בֵּיידֶן (Baden) במדינות אחרות באדן (אוסטריה) ("באדן שליד וינה") – עיר מרחצאות מדרום לווינה באדן (שווייץ) (אנ') – עיירה בשווייץ בֵּיידֶן (אונטריו) (אנ') – עיר בפרובינציית אונטריו שבקנדה. קרויה על שם באדן-באדן ומאויתת כמוה Baden, אך נהגית כמקובל באנגלית
אנדרה לבוף

אנדרה מישל לבוף (בצרפתית: André Michel Lwoff; ‏8 במאי 1902 – 30 בספטמבר 1994) היה מיקרוביולוג יהודי צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1965 על גילוי המנגנון שבאמצעותו וירוסים מסוימים (הקרויים פרו-וירוסים) מדביקים חיידקים. לבוף, שמוצאו יהודי, נולד בצרפת. הוא הצטרף למכון פסטר בגיל 19, ולמד בבית ספר לרפואה. החל משנת 1921 ובמשך 17 שנה, עבד יחד עם המיקרוביולוג הנודע אדואר שטון. בשנת 1927 סיים את לימודי הרפואה ובשנת 1932 קיבל תואר דוקטור במדעים. בשנים 1932–1933 חקר במעבדתו של אוטו מאירהוף בהיידלברג, זאת בעזרת מלגה מקרן רוקפלר. בשנת 1936 חקר באוניברסיטת קיימברידג' בתחום גורמי גדילה. בשנת 1936 התמנה למנהל מחלקה במכון פסטר ובשנת 1959 קיבל תואר פרופסור למיקרוביולוגיה בפקולטה למדעים של פריז. בשנת 1954 החל לחקור בתחום נגיף הפוליו והגורמים המונעים את התפתחות הווירוס. לבוף כובד על הישגיו המחקריים בתארים ועיטורים רבים, ביניהם: חבר האקדמיה הצרפתית למדעים וחבר האקדמיה המלכותית ההולנדית למדעים. הוא היה נשיא ההתאחדות הבינלאומית למיקרוביולוגיה, חבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר (שאינו בריטי) בחברה המלכותית בלונדון. מדיה וקבצים בנושא אנדרה לבוף בוויקישיתוף אנדרה לבוף, באתר פרס נובל (באנגלית) אנדרה לבוף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תחבורה בקוריאה הצפונית

חופש התנועה בקוריאה הצפונית מוגבל; אזרחים אינם יכולים לנוע בחופשיות מחוץ למדינה ובתוכה. המגבלות מקורן באילוצים כלכליים וכן בהגבלות ממשלתיות. ניתן להגיע אל קוריאה הצפונית ולצאת ממנה בטיסה או ברכבת דרך בייג'ינג, סין. נסיעה ישירה מקוריאה הצפונית אל קוריאה הדרומית ובחזרה התאפשרה בצורה מוגבלת בין השנים 2003–2008 לאוטובוסים תיירותיים אך לא לרכבים פרטיים. אילוצי דלק והיעדר מכוניות פרטיות הפכו את מערכת הכבישים במדינה למשנית לעומת מערכת הרכבות. בקוריאה הצפונית ישנם שלושה כבישים מהירים מרכזיים המגיעים לעיר הבירה, פיונגיאנג: הכביש המהיר פיונגיאנג-וונסאן, כביש מהיר באורך 200 ק"מ (120 מייל) המחבר בין פיונגיאנג לוונסאן בחוף המזרחי; הכביש המהיר פיונגיאנג-נמפו, כביש מהיר באורך 43 ק"מ (27 מייל) המחבר את פיונגיאנג לעיר הנמל שלה, נמפו; והכביש המהיר פיונגיאנג-קאסונג, כביש מהיר באורך 100 קילומטרים (62 מייל) בן ארבעה נתיבים המחבר בין פיונגיאנג לקייסונג. הכבישים משמשים בעיקר כלי רכב של הצבא, אוטובוסים כפריים המחברים בין הכפרים ומשאיות שמובילות מוצרי תעשייה וחקלאות. בכל הערים הגדולות יש שירותי אוטובוס וחשמלית. ערך מורחב – רכבות בקוריאה הצפונית רשת הרכבות בקוריאה הצפונית מנוהלת על ידי רכבת קוריאה (בקוריאנית: 조선 민주주의 인민 공화국 철도성), הסוכנות הממשלתית המחזיקה בהיתר בלעדי להפעלת רכבות בקוריאה הצפונית, כמקובל במדינה הדוגלת בכלכלה מתוכננת. נכון לשנת 2018, בקוריאה הצפונית פרוסה רשת מסילות ברזל באורך של למעלה מ-6,000 ק״מ, כאשר רובה המכריע היא מסילה ברוחב סטנדרטי. עם זאת, כ-400 ק״מ מרשת המסילות מורכבת ממסילה צרה (762 מילימטר), הפרוסה במקומות שונים ברחבי המדינה. הרכבת היא אמצעי התחבורה החשוב ביותר בקוריאה הצפונית. 80% מתנועת האנשים ו-86% מתנועת התוצרת התעשייתית במדינה מתבצעות באמצעות מערכת הרכבות במדינה. בנוסף, החל משנת 1973 פועלת בבירה פיונגיאנג רכבת תחתית קטנה, המורכבת משני קווים שעברו מספר הרחבות. כמו כן פועלת בבירה רשת חשמליות (טראמים). בקוריאה הצפונית ישנם כ-80 שדות תעופה שמישים, בכמחציתם מסלול נחיתה סלול. שדות התעופה מופעלים על ידי חברת התעופה הלאומית (בבעלות ממשלתית מלאה), אייר קוריו. ישנם נמלי תעופה הנשלטים על ידי צבא קוריאה הצפונית. עם סיום מלחמת קוריאה שוקמו ונבנו שדות תעופה רבים. צי המטוסים מורכב ממטוסים תוצרת רוסיה. נמל התעופה הראשי במדינה הוא נמל התעופה סונאן שבפיונגיאנג. הנמלים בקוריאה הצפונית משמשת בעיקר לסחר חוץ ודיג. נמלי ים המשמשים לסחר חוץ (ייצוא וייבוא), ונתיבי שיט פנימיים המשמשים בעיקר להובלה פנימית של מוצרים וכוח עבודה. נמלי הים במדינה לא קופאים במשך כל השנה. הנמלים העיקריים הם- בחוף המזרחי: צ'ונגג'ין, המהונג (הונגנאם), קימצ'אק, רג'ין, סונבונג (אונג'י לשעבר) קוסונג וונסן. בחוף המערבי: נאמפו והאג'ו. בצי הסוחר כ-200 ספינות מסוגים שונים עם נפח כולל של כמיליון טון. הנמלים העיקריים הם- בחוף המזרחי: צ'ונגג'ין, המהונג (הונגנאם), קימצ'אק, רג'ין, סונבונג (אונג'י לשעבר) קוסונג וונסן. בחוף המערבי: נאמפו והאג'ו. בצי הסוחר כ-200 ספינות מסוגים שונים עם נפח כולל של כמיליון טון. מדיה וקבצים בנושא תחבורה בקוריאה הצפונית בוויקישיתוף Hayato, Kokubu, 将軍様の鉄道 (Shōgun-sama no Tetsudō),