חוק השבות

חוק השבות, תש"י–1950 מעניק לכל יהודי שהביע את רצונו להשתקע בישראל את הזכות לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה, אלא "אם נוכח שר הפנים שהמבקש – (1) פועל נגד העם היהודי; או (2) עלול לסכן בריאות הציבור או ביטחון המדינה; או (3) בעל עבר פלילי העלול לסכן את שלום הציבור". בהתאם לחוק האזרחות הישראלי תעודת עולה מזכה מיידית באזרחות ישראלית. החוק התקבל בכנסת ב-5 ביולי 1950 (כ' בתמוז ה'תש"י), בעקבות יוזמה של חבר הכנסת זרח ורהפטיג ממפלגת הפועל המזרחי, והיה במשך שנים רבות הביטוי החוקי המרכזי להיותה של מדינת ישראל מדינת הלאום של העם היהודי. בשנת 2018 קיבל רעיון השבות מעמד חוקתי בסעיף 5 של חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי. העיקרון העומד בבסיס חוק השבות - מתן אזרחות אוטומטית לכל יהודי העולה לארץ ישראל, הוטמע כבר בסעיף 7 לכתב המנדט - סעיף חוק ההתאזרחות, שניתן לממלכה המאוחדת בשנת 1922 על ידי חבר הלאומים, וקבע כי ממשלת ארץ ישראל תהיה אחראית על קביעת חוק ההתאזרחות ובחוק זה יבואו סעיפים המכוונים להקל על היהודים המתיישבים ישיבת קבע בארץ את רכישת האזרחות הארץ-ישראלית. חוק השבות הונח על שולחן הכנסת ביוני 1950. אישור החוק נקבע לישיבה חגיגית של הכנסת בכ' בתמוז, יום פטירתו של הרצל והחוק אושר בישיבה פה אחד. רוב ההסתייגויות לחוק נדחו, אולם הכנסת קיבלה הסתייגות שקבעה את הזכות לשלול עלייה רק ממי שפועל נגד העם היהודי או נגד מדינת ישראל ולא, כפי הצעת הוועדה, שיהיה ניתן לשלול עלייה גם ממי שפעל בעבר נגד העם היהודי או מדינת ישראל. לאחר שבית המשפט העליון קבע בבג"ץ שליט שבן של אב יהודי ואם שאינה יהודייה נחשב ליהודי, דרשה המפד"ל לתקן את חוק השבות ולמנוע הכרה במי שאינו יהודי על פי ההלכה כיהודי. במענה לכך הציע שר המשפטים, יעקב שמשון שפירא פשרה על פיה רק בן לאם יהודיה או מי שנתגייר ייחשב ליהודי, אך חוק השבות יוחל גם על בת זוגו וילדיו של יהודי. בעקבות הצעה של משה קול, נוספה להצעה של שפירא גם הכרה במי שאחד מסביו היה יהודי, או מי שבן זוגו הוא נכדו של יהודי. החוק שעבר סופית בכנסת ב-10 במרץ 1970 גם החריג את מי שהיה יהודי והמיר דתו מרצון. המפד"ל הסכימה למתן זכות עליה לנכד של יהודי, למרות שמלכתחילה התנגדה לכך, בגלל שצפתה שרק מעטים יבקשו לעלות על סמך היותם "נכד של יהודי". החוק מגדיר מי זכאי לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה. בשנת 2014 היו בעולם כ-23 מיליון זכאי חוק השבות, מתוכם כ-9 מיליון שאינם יהודים על פי ההלכה האורתודוקסית. על פי נתוני משרד הקליטה, נכון ל-2008 חיו בישראל כ-320,000 עולים אשר הגיעו לארץ מכוח חוק השבות אך אינם יהודים על-פי ההלכה. ערך מורחב – מיהו יהודי מושג מרכזי בחוק השבות הוא המושג "יהודי", וסביב משמעותו התעוררה מחלוקת קשה. בגרסתו המקורית של החוק הופיע המושג "יהודי" ללא הגדרה, כלומר משמעותו המדויקת הושארה לפרשנותו של בית המשפט. בתגובה לפסיקות בג"ץ בפרשת "שמואל אוסוואלד רופאייזן (האח דניאל)" 1962, ובפרשת "שליט" 1969, שעוררה סערה בקרב הציבור היהודי בישראל, תוקן החוק בשנת 1970, ונוספה לו ההגדרה: "יהודי – מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת". ההגדרה שהוספה במרץ 1970 השאירה את המחלוקת סביב השאלה למי נתונה סמכות הגיור פתוחה. המפלגות הדתיות דרשו שההגדרה תזכה לפרשנות מצמצמת שלפיה הסמכות בנושאי גיור תיקבע לפי ההלכה ו/או על ידי הרבנות הראשית לישראל, ואילו זרמים אחרים ביהדות, כגון היהדות הקונסרבטיבית והיהדות הרפורמית, דרשו שגם להם תינתן הסמכות לגייר. לאחר הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977, העלו המפלגות הדתיות בראש תביעותיהן במשא ומתן הקואליציוני עם הליכוד את דרישתן לתיקון חוק השבות, כך שרק גיור כהלכה יוכר במסגרת החוק. ציפייתן הייתה שמנחם בגין יסייע בידן לגייס רוב בכנסת להצעת חוק פרטית לתיקון החוק כאמור. ואולם בגין לא היה מוכן לכלול בהסכם הקואליציוני התחייבות חד-משמעית לתיקון חוק השבות, זאת משום שלא יכול היה לכפות עמדה זו בנושא על כל חברי הקואליציה שהרכיב. באותה עת, המפלגות הדתיות נחלו כישלון במאבקן לתיקון חוק השבות. בפסק הדין בבג"ץ "אליאן (חוה) פסרו גולדשטיין" 1995 (בג"ץ 1031/93), הפריד למעשה בית המשפט העליון בין הקביעה ההלכתית האורתודוקסית בנושא "מיהו יהודי", לבין הקביעה המנהלית. במרץ 2021 פסק בג"ץ שיש להכיר במי שעברו גיור בקהילה הרפורמית או הקונסרבטיבית בישראל כיהודים לעניין חוק השבות. זאת לאחר שהמחוקק לא הכריע בסוגיה במשך 15 שנים שעברו מאז הגשת העתירה. לפני כן, הוכרו גיורים אלה מחו"ל וגיורים אורתודוקסיים, פרטיים ושאינם פרטיים, בישראל ובחו"ל. בין הגיורים היהודים-אורתודוקסים שהוכרו היו גיורים פרטיים-חרדיים, וכן גיורים של הציונות הדתית במסלול "גיור כהלכה" באמצעות עמותת עתים. חוק השבות קובע שלא תינתן זכות עלייה לאדם שהוא בן דת אחרת – כגון, הדת השומרונית, נצרות, סיינטולוגיה, אסלאם, הדת הדרוזית, הדת הבהאית; לרבות "דתות מעורבבות" (ראו: יהודים-נוצרים#תולדות_האמונה_היהודית-נוצרית) – כמו של העבריים מדימונה, היהדות המשיחית, יהודים למען ישוע, ועדי יהווה.. עם זאת, שופטי בית המשפט העליון קבעו שקביעה זאת לעיל של החוק, מאפשרת לאדם לשוב ליהדותו - בתנאי שזנח לגמרי את הדת האחרת. סעיף 4א המכונה סעיף הנכד נוסף לחוק השבות בשנת 1970. סעיף זה מעניק את הזכויות לבן/בת זוג, בן, ולנכד של יהודי, ללא קשר לשאלה האם היהודי עדיין בחיים ואם הוא עולה יחד עם קרוביו לישראל, אם לאו. השופטת עדנה ארבל סיכמה חמש תכליות לסעיף זה: עידוד בעלי זיקה משפחתית ליהודים לעלות לישראל ולהצטרף לעם היושב בציון כאמצעי למניעת התבוללות עידוד יהודים הנשואים בנישואי תערובת לעלות לישראל ומציאת פתרון למשפחות מעורבות עשיית צדק על ידי השוואת המעמד של בני משפחה מעורבת שעולים לישראל, בלי שחלק מבני המשפחה יידרשו לעמוד במבחני חוק האזרחות בעוד האחרים יקבלו מעמד אוטומטי איזון בין ההגדרה המסורתית לבין ההגדרה הלאומית של המונח "יהודי" בחוק השבות איחוד משפחות והגשמת הזכות לחיי משפחה משותפים בהתאם לתכליות אלו קבע בית המשפט שאלמנה של יהודי שנישאה לאיש אחר אינה זכאית יותר לעלייה לפי חוק השבות. במשך שנים הייתה מדיניות משרד הפנים שלא-יהודי שהתחתן עם יהודי אזרח ישראל הוא זכאי חוק השבות על פי סעיף 4א. בשנת 1995 שינה משרד הפנים את מדיניותו והפסיק להכיר בבני זוג לא-יהודים של יהודים אזרחי ישראל כזכאי חוק השבות. בשנת 1999 פסק בית המשפט העליון בהרכב בראשות השופט מישאל חשין ובהסכמת דליה דורנר ודורית ביניש כי בן זוג לא-יהודי של יהודי אזרח ישראל אינו זכאי שבות. באוגוסט 2021 נפסק בדעת רוב של השופטים יצחק עמית וענת ברון כי אלמנות של נכדים ליהודים או אף ילדים ליהודים יהיו זכאים למעמד "זכאי שבות", ולפיכך יהיו זכאות לעלות לארץ מכח חוק השבות. השופט דוד מינץ סבר בדעת מיעוט כי לשון החוק מכירה הזכאות של אלמנת יהודי, אך לא בזכאותה של אלמנת זכאי שבות שאיני יהודי. בעקבות פסק הדין ביקשה שרת הפנים איילת שקד שיתקיים דיון נוסף. בפסק הדין הנוסף ב-13 בנובמבר 2023 נפסק שוב כי יש להכיר בזכאות של אלמנת זכאי שבות שאינו יהודי, הפעם ברוב של ארבעה נגד שלושה שופטים. על פי פסיקת בית המשפט העליון, קטין אינו זכאי חוק השבות בפני עצמו, ואינו יכול לעלות לישראל אלא יחד עם הוריו או אפוטרופסו הזכאים על פי חוק השבות. בשנת 1954 תוקן חוק השבות לבקשת שר הפנים מראשית 1953 והוסף הסעיף המתיר לשר הפנים שלא להעניק אזרחות ישראלית ליהודי "בעל עבר פלילי ועלול לסכן את שלום הציבור". החוק עבר למרות התנגדות של חלק מחברי הכנסת, בהם אליהו-משה גנחובסקי אשר טען – "אם יש פושע, הוא יהיה בתוכנו" ובנימין מינץ שטען כי "אין לשום יהודי זכות למנוע מיהודי אחר את עלייתו לארץ". בסעיף זה נעשה שימוש במקרים ספורים בלבד, בהם מקרהו של יוסף יואנוביצ'י שנמלט מצרפת לישראל ומקרהו של מאיר לנסקי אשר ביקש לעלות לישראל בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר נפתחה נגדו חקירה על ידי רשויות החוק בארצות הברית. ביקורת ציבורית על השימוש המועט בסעיף זה כדי לסרב עליית גורמים בעלי עבר פלילי נשמעה לאחר מעצרם של יעקב טייטל ודמיאן קרליק אשר הואשם ברצח משפחה שלמה. חבר הכנסת מאיר שטרית אמר שיש לתקן את חוק השבות כדי למנוע הבאת אנשים לא רצויים לישראל. מנגד טען יעקב קדמי שמספרם של הגורמים העבריינים מברית המועצות לשעבר שניצלו את חוק השבות להגיע לישראל בטל בשישים. בית המשפט העליון קבע שלצורך הוכחת עבר פלילי אין צורך בהרשעה בבית משפט או הודאה של המבקש לעלות, אלא די בראיות מנהליות. לעומת זאת, נקבע שכתב אישום שטרם נדון אינו מספיק לביסוס "עבר פלילי". כן נקבע שבמקרים מסוימים, גם בריחה ממעצר בית ושימוש בדרכון מזויף מהווים עבירות המאפשרות לדחות בקשה לעלות לישראל. תנאי בסיסי לקבלת מעמד בישראל היא הבעת רצונו של האדם המגיע לישראל להשתקע בה. בעקבות זאת קבע בית המשפט העליון שאדם שאינו מביע רצונו להשתקע בישראל לא מוכר כזכאי חוק השבות. משנת 1949 נהגה מדינת ישראל בשומרונים כביהודים; בני הקהילה שהתגוררו בתוך גבולות ישראל דאז נהנו משוויון זכויות וחובות, ובני הקהילה שהתגוררו בשכם וביקשו להתיישב בתוך גבולות המדינה הוכרו ככל עולה יהודי ממדינות ערב. מעמדם לא הוסדר מלכתחילה בחוק השבות, אלא כעבור שנים ספורות, בעקבות שאילתא של חבר הכנסת יצחק בן-צבי ובעקבות תכתובת בין היועצים המשפטיים של משרדי הממשלה. ב-1992 חדל משרד הפנים להעניק לשומרונים העוברים משכם לגבולות 1948 זכויות עולה בטענה שחוק השבות איננו חל עליהם. השומרונים עתרו לבג"ץ וזה החליט להפוך את ההחלטה. חוק השבות מעניק יתרון מיוחד ליהודים, ולכאורה פוגע בעקרון השוויון בין אזרחי המדינה. בפסק הדין של בג"ץ קעדאן נתן נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק את דעתו על כך: מדינת ישראל היא מדינה יהודית אשר בתוכה חיים מיעוטים, ובהם המיעוט הערבי. כל אחד מבני המיעוטים החיים בישראל נהנה משוויון זכויות גמור. אמת, מפתח מיוחד לכניסה לבית ניתן לבני העם היהודי (ראו חוק השבות, התש"י-1950). אך משמצוי אדם בבית כאזרח כדין, הוא נהנה מזכויות שוות כמו כל בני הבית האחרים. ביטוי לכך ניתן בהכרזת העצמאות, אשר קראה "לבני העם הערבי, תושבי מדינת ישראל, לשמור על השלום וליטול חלקם בבנין המדינה על יסוד אזרחות מלאה ושווה". אין, איפוא, כל סתירה בין ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית לבין שוויון גמור בין כל אזרחיה. נהפוך הוא: שוויון הזכויות בין כל בני האדם בישראל, תהא דתם אשר תהא ותהא לאומיותם אשר תהא - נגזר מערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית — בג"ץ 6698/95 עאדל קעדאן ואח' נ' מינהל מקרקעי ישראל, פ"ד נד(1), 258, עמ' 280–281 זרח ורהפטיג מתנגד לטענה על פגיעה בשוויון בין אזרחי המדינה, בנימוק שהחוק אמור לגבי מי שאינם אזרחי המדינה, ולגביהם אין חובה לנהוג בשוויון. הטענה שיש בו משום הפליה פסולה בין אזרח לאזרח מופרכת היא. מדינה דמוקרטית מצווה לשמור על שויון מוחלט בזכויותיהם ובחובותיהם של אזרחיה, אבל אין עיקרון כזה קיים ביחס לאנשים הנמצאים בחו"ל והמדינה מעוניינת ברכישתם כאזרחים. מקובל הכלל כי כל מדינה חופשית היא בקביעת עקרונות ההגירה שלה, ועידוד הגירת אלמנטים מיוחדים הן מבחינת הקירבה הלשונית, הלאומית והן מבחינה מקצועית או רפואית, ביד המדינה היא. — זרח ורהפטיג, חוקה לישראל-דת ומדינה, עמ' 140, ירושלים מסילות תשמ"ח פרופסור שלמה אבינרי תומך בלגיטימיות של החוק, ומנמק זאת בכך שהוא עומד בנורמות המקובלות בדמוקרטיות המערביות. חוק ההגירה האמריקאי מפלה בין קבוצות שונות, לפעמים גם על בסיס אתני – במתן מכסות להגירת קבוצות מאזורים שונים, כמו למשל פליטים ממשטרי דיכוי או יהודים מברית המועצות לשעבר - אך עיקר ההפליה בארצות הברית היא על בסיס כלכלי. לרופא או למשקיע בעל חשבון בנק מוכח, קל יותר להגר לארצות הברית מאשר למבוטל ממקסיקו או מהאיטי. חוק ההגירה הקנדי מבוסס על הכישורים המקצועים והכלכלים, קרי, הוא מפלה לרעה על בסיס כלכלי, בנוסף לכללים מסוימים במחוז קוויבק המפלים לטובה דוברי צרפתית. למדינות לא מעטות לרבות שווייץ גרמניה יוון וארמניה, יש חוקים המאפשרים הגירה אוטומטית לצאצאי הפזורות האתניות שלהם. וצאצאיו של אזרח בריטי (בריטי ממש, לא סיני מהונג קונג שיש לו דרכון בריטי) זכאי תמיד לשוב ל"מולדתו" — פרופסור למדעי המדינה באוניברסיטה העברית שלמה אבינרי, הארץ, 20 באוקטובר 1995 המשפטן חיים כהן תומך בלגיטימיות של החוק, ומנמק זאת בכך שהוא יוצר "הבחנה" ולא הפליה. כשם שאין הפליה פסולה בדרישה שמועמד לכהונת רב או שוחט יהיה יהודי, כך אין פסול בהפליה בין יהודי לאינו יהודי, בחוק שרק יהודי באשר הוא יהודי כשיר להיות בעל הזכויות הטבעית-היסטורית לעלות ארצה ולהסתפח למדינה היהודית — המשפטן חיים כהן בספר "המשפט" ירושלים מוסד ביאליק 1991, עמוד 486 מעת לעת בית המשפט העליון דן בעתירות של אנשים המבקשים אזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות. בית המשפט קבע שבמקרים אלו נטל ההוכחה הראשוני שאדם זכאי חוק השבות מוטל על המבקש ורק אם המבקש עומד בנטל ההוכחה הראשוני מחויב משרד הפנים להביא ראיות לחשד מבוסס שהמבקש אינו זכאי חוק השבות. סף נטל ההוכחה שאדם זכאי חוק השבות לא נקבע באופן נוקשה, אולם בית המשפט הביע דעתו שהראיות צריכות להיות מסוג הראיות שמשרד הפנים, על-פי נהליו הרגילים, מקבלן בדרך-כלל כמספיקות להוכחת הזכאות למעמד עולה מתוקף חוק השבות. ראיות אלו כוללות תמצית רישום ממרשם האוכלוסין או העתק נאמן ממסמך מקורי. חוק השבות עורר התנגדות אצל גורמים שראו בו התגרות בערבים. הנרי ביירוד בנאום בשנת 1954 קרא לישראל לשנות את חוק השבות כדי "להפיג את פחד הערבים מפני עלייה המונית". סיבה נוספת להתנגדות לחוק השבות הייתה חשש מפגיעתה במעמדם של היהודים בארצות מושבותיהם. היו בין יהודי ארצות הברית שביקרו את החוק כפוגע בקשר בין היהודים אזרחי ארצות הברית לארצם. במהלך השנים היו שטענו ש"החוק היה מוצדק לשעתו, לשנים הראשונות אחרי הקמת המדינה, וכי עתה אין לו כבר מקום". חוק השבות במתכונתו מאז 1970 מאפשר לאנשים שאינם יהודים על-פי ההלכה לקבל תעודת עולה לישראל (ולפי חוק האזרחות אף לקבל אזרחות מיידית), זאת אם הוכיחו קיומו של אב, סב או סבתא יהודיים או בן/בת זוג שלו אב או סב יהודי (אפילו אם נפטר). עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה אך שימוש מועט בסעיף זה והוא לא עורר דיון ציבורי. אולם, עם בוא העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 עלו לישראל עולים שאינם יהודים על-פי ההלכה בהיותם "נכד של יהודי". עולים אלו עוררו דרישות לשנות את חוק השבות ולצמצם את עלייתם של גויים, שעל פי הנטען ראו בהגירה למדינת ישראל הזדמנות לשיפור מצבם הכלכלי לנוכח זכותם לקבלת סל קליטה, הקלות במיסוי ומענקי עידוד ברכישת דירה, ואין להם קשר מהותי לעם היהודי. בין ההצעות שהועלו לשינוי החוק נכללו: לדרוש שנכד של יהודי יוכל לעלות רק יחד עם סבו היהודי. ביטול הזכאות לעלייה לדור הנכדים. ביטול האפשרות לעליית צאצאי יהודים הוספת קריטריון של עניין בחיים יהודיים או זיקה לקהילה יהודית במשך תקופת זמן מוגדרת. הפרדה בין זכאות לעלייה על פי חוק השבות לבין קבלת אזרחות כשקבלת האזרחות מותנית במבחני השתלבות (כפי שקיים באוסטרליה, ארצות הברית ומדינות אחרות). כל ההצעות לשנות את חוק השבות נדחו. שוללי התיקון טענו שגם העולים לפי "סעיף הנכד" הם חלק מהקולקטיב היהודי, ויצאו נגד ההתייחסות אליהם כגויים. היו גם שטענו שלחלק ניכר מהעולים שאינם-יהודים על פי ההלכה יש תודעת השתייכות לקולקטיב היהודי וזיקה לעם היהודי, ושכל פתיחה של חוק השבות לשינויים עשויה להתגלגל לכיוונים בלתי רצויים. פרופסור רות גביזון הציגה את עמדת המבקשים לשנות את חוק השבות ולצמצם את תחולתה על לא יהודים: לא ברור מדוע הזכות לעלות צריכה לכלול גם בני משפחה רחוקים של יהודי שאין להם עצמם כל זיקה ליהדות. ... מחשבות על צמצום כזה של חוק השבות יכולות לנבוע איפה ממגוון מרכיבים של מטרת העל. ראשית, מן המחויבות לשוויון אזרחי במדינה - לא להעדיף מהגרים שאין להם זיקה ממשית ליהדות על מהגרים אחרים, בעיקר כאלה שיש להם שורשים בארץ. שנית, מן הרצון לקיים בישראל חברה מפותחת, מודרנית ומשגשגת. שלישית, וזה שולי - יש בין זכאי חוק השבות כאלה הפועלים בצורה בוטה נגד האינטרסים של המדינה. הרצון לקיים פה מדינה המגנה על הסדר הציבורי ועל זכויות האדם של הכול מחייב לא לאפשר ליסודות כאלה להיכנס ארצה מכוח זכות. רביעית, וחשוב, מגמה של צמצום זכאות העלייה על פי חוק השבות יכולה להתבסס גם על הרצון לחזק את המדינה כמקום בו מממש העם היהודי את זכותו להגדרה עצמית. מסגרת הזכאות צריכה להיות כזאת שתחול על כל אלה שרוצים להגר לישראל על מנת לחיות כאן חיים יהודיים שלמים - ואשר לא תחול על אחרים ... אבל אין מקום להעניק זכאות מכוח שבות למי שאין לו שום עניין בחיים יהודיים, והוא אף לעיתים חבר מאמין ומזוהה בקהילה דתית או לאומית אחרת. — רות גביזון, באין חזון יפרע עם: מטרת על לישראל ונגזרותיה, באתר מכון נאמן, 2006, עמ' 134–136 מיהו יהודי חוק האזרחות (ישראל) חוק האזרחות והכניסה לישראל זכות השיבה מיכאל קורינאלדי, חידת הזהות היהודית: חוק השבות - הלכה למעשה, נבו הוצאה לאור, 2001 נעמה כרמי, חוק השבות – זכויות הגירה וגבולותיהן, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2003 אלכסנדר יעקובסון ואמנון רובינשטיין, ישראל ומשפחת העמים, מדינת לאום יהודית וזכויות האדם, הוצאת שוקן 2003 חיים גנז, "חוק השבות והגירה לישראל", בספרו: מריכארד ואגנר עד זכות השיבה - ניתוח פילוסופי של בעיות ציבור ישראליות, עם עובד, 2006. אליעזר דון-יחיא, "'מיהו יהודי' ומיהו גר? הניסיונות לתיקון החקיקה בנושא וכישלונם", בתוך יחיעם ויץ וצבי צמרת (עורכים), העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2016. עמ' 90-69. חוק השבות, תש"י–1950, באתר ויקיטקסט מידע רשמי חוק השבות, באתר הכנסת היסטוריית החקיקה של חוק השבות, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת מחקרים וניירות עמדה רשימת מאמרים על חוק השבות באתר רמב"י רות גביזון, שישים שנה לחוק השבות: היסטוריה, אידאולוגיה, הצדקה, מרכז מציל"ה, 2009 שלמה אבינרי, ליאב אורגד, אמנון רובינשטיין, התמודדות עם הגירה גלובלית: מתווה למדיניות הגירה לישראל, נייר עמדה, עורכת: רות גביזון, מרכז מציל"ה למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית, ירושלים, תשס״ט־2009 טל רוזנר, ראוי לציון: מבט עכשווי על חוק השבות, מכון שלום הרטמן - המרכז ליהדות ומדינה, יולי 2022 מאמרים כלליים ומאמרי דעה אריאל פלדשטיין, "השאלה המוסרית בדבר חוק השבות", באתר הארץ, 9 בפברואר 2004 שלמה אבינרי, מגדלור ושמו חוק השבות, באתר הארץ, 25 בפברואר 2012 ניסים סופר, ישראל לא המציאה את עקרון השבות, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2018 כתב המנדט, באתר משרד החוץ הישראלי (באנגלית) חוק השבות שיוגש לכנסת, מעריב, 9 ביוני 1950 הצעת חוק השבות, חרות, 16 ביוני 1950 חוק השבות יוגש אור לכ' בתמוז, מעריב, 2 ביולי 1950 דיוויד סלע, "חוק השבות" מדאיג את קרובי העולים, באתר ישראל היום, 28 בפברואר 2020 חוק השבות נתקבל בכנסת ביום הרצל, על המשמר, 6 ביולי 1950 הממשלה תתכנס היום; מובטח רוב מכריע להצעת י. ש. שפירא, דבר, 29 בינואר 1970 הממשלה אישרה את התיקון לחוק השבות, דבר, 4 בפברואר 1970; המשך הכנסת אישרה סופית התיקון לחוק השבות, למרחב, 11 במרץ 1970 אריה בנדר, עם מספר קטן של לא יהודים אפשר לחיות, מעריב, 27 ביולי 1990 קובי נחשוני, 9 מיליון זכאי חוק השבות אינם מוכרים כיהודים, באתר ynet, 2 בנובמבר 2014 התבוללות בישראל ובתפוצות, באתר הכנסת אליעזר דון-יחיא, "'מיהו יהודי' ומיהו גר? הניסיונות לתיקון החקיקה בנושא וכישלונם", העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2016, עמ' 90-69 בג"ץ 11013/05 נטליה דהן ואחרים נ' שר הפנים – משרד הפנים, ניתן ב־1 במרץ 2021 יעל פרידסון, קובי נחשוני, בג"ץ הכריע: גם מי שלא עבר גיור הלכתי בארץ - יוכר כיהודי, באתר ynet, 1 במרץ 2021 קובי נחשוני, המדריך למתגייר: כך תוכר כיהודי, כך תקבל אזרחות, כך תתחתן ברבנות, באתר ynet, 6 באפריל 2016 חן מענית, ‏בג"ץ הגיור: מה משמעותו, האם יש בו חידוש משפטי ומה השלב הבא?, באתר גלובס, 1 במרץ 2021 ברוך קרא‏, הסלקטורים בשערי המדינה: כך מתכוונים מעוז וסמוטריץ' לשנות את הדמוגרפיה בישראל, באתר וואלה, 8 בדצמבר 2022 בג"ץ 10226/08 זבידובסקי נ' שר הפנים מהו סעיף הנכד בחוק השבות? המדריך המלא, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, ‏31 בינואר 2023 בג"ץ 6247/04 לריסה גורודצקי נ' שר הפנים, סעיף 33 בג"ץ 6247/04 לריסה גורודצקי נ' שר הפנים בג"ץ 3648/97 סטמקה ישראל נ' שר הפנים דנג"ץ 7335/21 שרת הפנים ואחרים נ' המרכז לסיוע משפטי לעולים ואחרים, ניתן ב־13 בנובמבר 2023 בג"ץ 1775/19 המרכז לסיוע משפטי לעולים ואחרים נ' שרת הפנים ואחרים, ניתן ב־29 באוגוסט 2021 בג"ץ 1292/12 ודים ליבשיץ נ' שר הפנים הכנסת דורשת חוק נגד הגבלות בהיתרי יציאה, דבר, 12 במרץ 1953 ליטל לוין, 3.2.1954 ויכוח על חוק השבות וחולי הנפש בישראל, באתר הארץ, 3 בפברואר 2010 חוק השבות נתקל בהתנגדות, חרות, 3 בפברואר 1954 נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", חוק השבות, כרך ראשון, בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), עמ' 208-209, באתר דעת. יואנוביצ'י יועמד לדין ויגורש, חרות, 19 בפברואר 1958 חוק השבות משרת גורמי פשע? "במקרים בודדים", באתר גלי צה"ל, 3 בנובמבר 2009 בג"ץ 1227/98 אנטון מלבסקי נ' שר הפנים, סעיף 26 בג"ץ 3819/13 טודרס גרינהאוס נ' שר הפנים נוהל הטיפול בבקשה לשינוי מעמד ל"מעמד עולה" לאזרח מדינה זרה זכאי שבות אשר שוהה בישראל, רשות האוכלוסין וההגירה, 10 בספטמבר 2024 נוהל חדש להסדרת מעמד עולים בישראל מקשה על קבלת אזרחות מכוח שבות, באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏23 בספטמבר 2024 תכתובת בין היועץ המשפטי של משרד הפנים ליועצים המשפטיים של הממשלה, משרד רה"מ ומשרד הדתות. בית־כנסת ראשון לעדה השומרונית נחנך בחולון, דבר, 11 בפברואר 1963 אתי בורשטיין ואריאל דרור, השומרונים: היבטים היסטוריים, סוציולוגיים ומשפטיים "הבחנה" פירושה: התייחסות שונה לקבוצה או לסקטור – כאשר השוני נוגע להתייחסות השונה, ואין הוא נקרא הפליה בג"ץ 2185/05 ליליה סורינה נ' משרד הפנים-מינהל האוכלוסין, פסקה כ"ב ביירוד דורש תיקון חוק השבות, הצופה, 2 במאי 1954 רוזנוואלד מקדים את ביירוד, הצופה, 3 במאי 1954 יהודים מבקשים עזרת דאלס נגד חוק השבות הישראלי, הצופה, 12 בנובמבר 1957 רות גביזון, באין חזון יפרע עם: מטרת על לישראל ונגזרותיה, באתר מכון נאמן, 2006, עמ' 134–136 אמנון מרנדה, פרשת הנאו-נאצים: חוק השבות על הכוונת, באתר ynet, 9 בספטמבר 2007 יצחק סילמן, כל האמת על חוק השבות, באתר הידברות, ‏25.01.23 לינוי בר גפן, ויכוח בועדת העלייה: האם לתקן את חוק השבות, באתר ynet, 11 בדצמבר 2001 חנוך ברטוב, שלח את עמי לאמריקה, מעריב, 27 ביולי 1990