laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המרכז לטניס בישראל - אופקים

המרכז לטניס בישראל - אופקים הוא אחד מ-14 המרכזים של המרכז לטניס בישראל השוכן באופקים. המרכז נמצא מדרום מערב לכיכר השחפים, המסמנת את קצהו הדרומי של הרחוב הראשי בעיר, שדרות הרצל. המרכז נפתח ב-1990 עם טקס פתיחה שכלל משחק ראווה של שחקנים מישראל ומחו"ל, כאשר מאות ילדים הגיעו בשבועות הראשונים למרכז הטניס הראשון בעיר. המטרה הייתה להקים מרכז טניס בפריפריה ולתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה, על מנת שהילדים יוכלו ליהנות ממשחק הטניס ששוחק ברובו במרכז הארץ. המרכז הוקם הודות לתרומות של יהדות בריטניה ודרום אפריקה יחד עם הסוכנות היהודית וקרן קנדי לי מאנגליה. במרכז שמונה מגרשי טניס, קיר אימונים מקורה, כיתת לימוד, ממ״דים וגישה לנכים. המרכז מקיים תוכניות מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית למצטיינים המשלבת אימוני כושר. לגילאי 18 ומעלה מתקיימים חוגי טניס למתחילים ומתקדמים. את מרכז הטניס מייצגות 5 קבוצות בליגה: שתיים בגילאי הנוער ושלוש קבוצות בוגרים. המרכז מארח שלוש תחרויות אזוריות במהלך השנה: בפורים, בסוכות ובחנוכה. המרכז באופקים מקיים תוכניות רבות למען הקהילה: תוכנית לנוער בסיכון בשיתוף עם עיריית אופקים, תוכנית לילדים בעלי צרכים מיוחדים, תוכנית לעולים חדשים ותוכנית חדשה ללימוד אנגלית. רוב התוכניות ממומנות על ידי תורמים מחו"ל. מנהל המרכז הראשון היה שעיה עזר ואחריו ניהלו משה חכמון, משה וקנין (בוגו), אילן ממן, בני שוורץ, חיים ציון, אלכס חנקין ועוזי שעיה. משנת 2021 מנהל את המרכז נדב אברהם. המרכז לטניס בישראל - אופקים, באתר המרכז לטניס בישראל
שמואל וילנסקי

הרב שמואל וילנסקי שנודע בכינויו ר' שמואל חרקובר (~ה'תר"ע, 1910 - י' בכסלו ה'תש"ך, 11 בדצמבר 1959) היה ראש ישיבת "בית התלמוד" בארצות הברית. נולד בחרקוב לרב נחום מאיר הלוי וילנסקי. למד בישיבת שער התורה אצל הרב שמעון שקופ. למד כמה שנים בישיבת ראדין והיה לתלמיד מובהק של הרב נפתלי טרופ. למד זמן קצר בישיבת סלובודקה וסמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה עבר ללמוד בישיבת מיר שבה התרכזו אז בחורים מבוגרים רבים ששמם התפרסם בעולם הישיבות בליטא. כמו כמה מחבריו היה מעביר שיעורים לבחורי הישיבה הצעירים. עם תחילת השואה, נמלט מווילנה יחד עם רבים מתלמידי הישיבה ברכבת הטרנס-סיבירית לאורכה של ברית המועצות לולדיווסטוק, ממנה לקובה שביפן ומשם לשאנגחאי באמצעות אשרות הכניסה שהנפיק הקונסול היפני בקובנה חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה. בהמשך הגיע לארצות הברית. הוא יסד יחד עם רבי אריה לייב מאלין, רבי לוי קרופני ורבי חיים ויסוקר, ידידיו מישיבת מיר, את ישיבת "בית התלמוד" בברוקלין, בראשה עמד עד פטירתו ביום י' בכסלו ה'תש"ך, 11 בדצמבר 1959. ארונו הועלה לקבורה בישראל ונקבר בהר המנוחות בירושלים. עשור לאחר פטירתו לוקטו כמה עשרות משיעוריו לספר נר שמואל דוד זריצקי, הניגון הערירי (דמעה על קברו), נדפס בשנית בתוך ספרו: זכרונם לברכה: גאוני הדורות ואישי סגולה, עמ' 140–145 ידיעה על פטירתו, "הנאמן", תל אביב, טבת תש"ך, עמ' 25, באתר היברובוקס מהדורה חדשה: ירושלים: מכון משנת רבי אהרן, תשס"א.
אנתוני דואר

אנתוני דוֹאֶר (באנגלית: Anthony Doerr; נולד ב-1973) הוא סופר אמריקני זוכה פרס פוליצר. דואר נולד בקליבלנד, אוהיו וגדל בעיירה נובלטי שבמדינה. הוא בוגר בודין קולג' שבמיין ואוניברסיטת בולינג גרין סטייט שבמדינת הולדתו. הוא סיים את לימודיו בתואר שני באמנויות יפות (MFA) מאוניברסיטת באולינג גרין. דואר חיבר שני קובצי סיפורים, ממואר, ושני רומנים. סיפורו הקצר הראשון שפורסם לראשונה הופיע במגזין אטלנטיק בשנת 2001. לדבריו, ההשפעות הגדולות ביותר שלו הן הסופרות אן קרסון וקורמאק מקארתי. אוסף הסיפורים הקצרים שפורסם לראשונה היה ספר בשם "אספן הקליפות" (2003), והרומן הראשון שלו, אודות חסד, ראה אור בשנת 2004. ספר הזיכרונות שלו, כשנה בילה ברומא עם משפחתו, ראה אור בשנת 2007. הרומן השני שלו, כל האור שאיננו רואים (All the Light We Cannot See) פורסם בשנת 2014 וזיכה אותו בפרס פוליצר ובמדליית קרנגי לשנת 2015. הספר תורגם לעברית על ידי שאול לוין ויצא לאור בהוצאת מודן. מלבד כתיבת ספרים והוצאתם לאור, דואר עבד כפרופסור בתוכנית MFA של אוניברסיטת המדינה של בויסי בכתיבה יוצרת, והוא כותב טור בספרי מדע עבור הבוסטון גלוב. הוא גם כותב לפרסום מקוון בשם "חדשות הבוקר". במרץ 2019 פורסם כי נטפליקס תפיק את סדרת הטלוויזיה כל האור שאיננו רואים המבוססת על ספרו זוכה פרס הפוליצר, בבימויו של שון לוי. דואר מתגורר עם אשתו ושני בניו התאומים בבויזי, איידהו. מדיה וקבצים בנושא אנתוני דואר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנתוני דואר (באנגלית) אנתוני דואר, ברשת החברתית Goodreads על "כל האור שאיננו רואים", אריק גלסנר, פורסם במקור במדור לספרות במוסף "7 לילות" של "ידיעות אחרונות" כל האור שלא נראה, עמיה ליבליך, באתר פסיכולוגיה עברית עמיחי שלו, 'כל האור שאיננו רואים': כישרון שהופך לכישלון, באתר ynet, 1 בנובמבר 2015 דוד רוזנטל‏, קיטש זו לא מילה גסה: "כל האור שאיננו רואים" סוחף ומהנה, באתר וואלה, 3 בנובמבר 2015 אריק גלסנר, על "כל האור שאיננו רואים", המדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 9 באוקטובר 2015 הודעת הזכייה של דואר בפרס, אתר פרסי פוליצר הרשמי הודעת הזכייה של דואר במדליית קרנגי, אתר האל-איי טיימס Biography of Anthony Doerr, GrAdeSaver Denise Petski, Deadline, Deadline, ‏2 בפברואר 2019 ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חייקל מילצקי

הרב חיים חייקל זאב מילצקי (ה'תר"ס, 1900 - ליל שבת כ"ה בשבט ה'תשכ"ד, 7 בפברואר 1964) היה רב ומחנך, דמות בולטת בפלג הנובהרדוקאי של תנועת המוסר. ראש ישיבת חיי עולם. נולד בסלובודקה פרבר קובנה שבליטא בסביבות שנת 1900. למד בצעירותו בישיבת סלובודקה, וכשהתבגר נשלח בידי הסבא מסלובודקה ללמוד אצל הרב אלתר שמואלביץ, חתנו של הסבא מנובהרדוק בישיבת סטוצ'ין, בה התקרב למשגיח הרב לייב חסמן. בראשית מלחמת העולם הראשונה נסגרה הישיבה, והוא נשאר ללמוד במקום. לאחר המלחמה, במהלך המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים ברוסיה נותר ברוסיה כשליח נובהרדוק ופעל במחתרת להפצת תורה לבחורים שהתפזרו מישיבות רבות שנסגרו. הוא הקים ישיבה בקרמנצ'וג ובלובני, בעקבות פעילותו זו נידון למוות אך שוחרר. סיפורי מופת אודות פעילותו בשנים אלו נפוצו בישיבות ליטא בין מלחמות העולם והקנו לו הילה של גיבור תרבות-תורנית. בשנת 1923 עלה לארץ ישראל והתגורר לצד אישים אחרים מתנועת המוסר בחצר שטרויס הירושלמית. זמן מה כיהן כר"מ בישיבת תפארת ישראל בחיפה, ובהמשך כר"מ וראש ישיבה בישיבת חיי עולם בירושלים במשך עשרים שנה. בעשרות שנותיו האחרונות היה אדם חולני, ונחשב כ"בעל ייסורים", עובדה שבצירוף סיפורי מסירות הנפש שלו בפעילותו ברוסיה הסובייטית, פרסמה אותו מאד. הוא נפטר בליל שבת כ"ה בשבט ה'תשכ"ד, 7 בפברואר 1964 ונקבר בהר המנוחות. הכיתוב על גבי מצבת קברו נוסח על ידו בצוואתו, אינו כולל תארים רבניים ונחשב חריג בפשטותו וענוותנותו: ”פ"נ חיים חייקיל זאב מילצקי ב"ר ראובן ז"ל שסבל רוב ימיו יסורים ובעוונותיו הרבים לא הגיע להמדריגה שהי' יכול להגיע”. הותיר אחריו ארבעה בנים ובת. אחד מבניו היה הדיין הירושלמי הרב משה יוסף מילצקי (נפטר ה'תש"ע), ונכדו הקרוי על שמו הוא הרב חייקל מילצקי, מחנך לנוער בסיכון וראש ישיבת רש"י בירושלים. דוד זריצקי, בעל הייסורים, נדפס בשנית בתוך ספרו: זכרונם לברכה: גאוני הדורות ואישי סגולה, עמ' 185–188 ר' ח. ז. מילצקי ז"ל, מעריב, 16 בפברואר 1964 ידיעה על פטירתו, "הנאמן", שנה טז גיליון כט, ירושלים תשכ"ד, עמ' 38, באתר היברובוקס סיפור עם הרב חיים חייקל מילצקי זצ"ל ר"י חיי עולם הרב חייקל מילצקי ז"ל, הצופה, 9 בפברואר 1964. חייקל מילצקי באתר GRAVEZ לשכת השר יעקב משה טולידאנו - מינויים לדיינים, באתר ארכיון המדינה, עמ' 29 (קורות חייו על פי עצמו); אלי שלזינגר, אב"ד ירושלים רבי משה יוסף מילצקי זצ"ל, באתר בחדרי חרדים
האייל הקורא

האייל הקורא הוא כתב עת מקוון אשר עלה לרשת ב-12 בספטמבר 1999 (ערב ראש השנה תש"ס). כתב העת דן בענייני תרבות ואקטואליה (כגון פוליטיקה, ספרים, מוזיקה ומדע). ב"האייל הקורא" מתפרסמים מאמרים, עדכוני חדשות וסקרים, והגולשים דנים ביניהם בנושאי המאמרים במערכת הדומה לפורום. כותבי המאמרים באתר אינם זוכים לתשלום, ומאמריהם נערכים על ידי צוות העורכים – העושים, גם הם, את מלאכתם בהתנדבות – קודם לפרסומם. בעבר היה לאתר עורך ראשי, דובי קננגיסר, אולם בהמשך העבודה התחלקה בין מספר עורכים. כל מאמר באתר משמש במה לדיונים ממושכים בהם מתפרסמות מאות ואלפי תגובות. לעיתים הדיונים זוכים לחיים משל עצמם והם הולכים ומתפתחים גם כאשר הנושא בו הם עוסקים הולך ומתרחק מנושא המאמר המקורי. באפריל 2010, בטור מאת דובי קננגיסר, נמסר ש"מנגנון התגובות החדשות יושבת, והאייל יהפוך לאתר סטאטי", כלומר – אתר שבו ניתן יהיה לעיין בתכנים ישנים אך לא להוסיף תוכן חדש. בעקבות הודעה זו התארגנה קבוצת משתמשים לפתוח מחדש את האתר, והודעה על פתיחתו מחדש פורסמה ב-9 באוגוסט 2010. אתר האינטרנט הרשמי של האייל הקורא דובי קננגיסר, אודות האייל הקורא דובי קננגיסר, פרידה מ"האייל הקורא" / טור אישי, באתר ynet, 23 באפריל 2010 אלי אשד, האייל ששאג, מאמר על האייל הקורא, במקור באתר "רשימות" דובי קננגיסר, זמן סגירה, 22 באפריל 2010, אתר האייל הקורא מערכת האייל, פרוטוקול ישיבת מערכת האייל, 9/8/10. הנדון: האייל החדש, אתר האייל הקורא
הבחירות הכלליות במיאנמר 2015

ב-8 בנובמבר נערכו בחירות כלליות במיאנמר (לשעבר בורמה). הצבעות נערכו עבור הגופים הפרלמנטריים, להוציא מושבים שמורים לאנשי צבא, כדי למנות חברים לבית העליון, "בית הלאומים", לבית התחתון של אספת האיגוד ("בית הנבחרים"), וכן למוסדות המחוזיים. הבחירות היו הבחירות החופשיות הראשונות מזה 25 שנה. כ-91 מפלגות התמודדו בבחירות אלו. במיאנמר היו כ-30 מיליון בעלי זכות הצבעה. כאשר חלק מהתושבים בני הרוהינגיה המוסלמיים, נחשבים כזרים ולכן אינם מורשים להצביע. המועמדים המובילים היו תיין סיין, נשיא מיאנמר החל ממרץ 2011, ראש ה-USDP (אנ') ומנהיגת האופוזיציה אונג סן סו צ'י שהובילה את הליגה הלאומית לדמוקרטיה לניצחון מוחץ במערכת הבחירות. למרות הניצחון הסוחף, אונג סן סו צ'י הייתה חסומה מהמינוי לנשיאות, בגלל שבעלה מחזיק באזרחות זרה. תיין סיין הכריז כי הוא מכבד את התוצאות ומוכן להעברת השלטון בשלום. מיאנמר: בבחירות לפרלמנט לראשונה מזה 25 שנה, באתר ערוץ 7, נובמבר 2015 56 מושבים שמורים בבית העליון ו 110 בבית התחתון שהם 25% (בכל אחד) ערך זה הוא קצרמר בנושא בחירות ובנושא אסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'רלדין צ'פלין

ג'רלדין צ'פלין (באנגלית: Geraldine Chaplin; נולדה ב-31 ביולי 1944) היא שחקנית אמריקאית, בתו של השחקן והבמאי צ'ארלי צ'פלין. היא הייתה מועמדת לשלושה פרסי גלובוס הזהב על משחקה בסרטים "דוקטור ז'יוואגו" (1965), "נאשוויל" (1975) ו"צ'פלין" (1992), שם גילמה את סבתה, אימו של אביה; האנה צ'פלין. ג'רלדין צ'פלין נולדה בסנטה מוניקה שבארצות הברית; היא בתו הראשונה של צ'ארלי צ'פלין מאשתו הרביעית אונה אוניל (בתו של המחזאי יוג'ין או'ניל). בתה של ג'רלדין מנישואיה לצלם הקולנוע הצ'יליאני פטריסיו קסטייה, היא השחקנית אונה צ'פלין. כבר בגיל שמונה השתתפה צ'פלין השתתפה בסרטו של אביה, "אורות הבמה"; באותה התקופה משפחתה עברה לשווייץ; היא קיבלה שם חינוך בפנימיה ובין השאר למדה צרפתית וספרדית. אחרי שחלומה להפוך לרקדנית בלט לא התגשם, עברה לקריירת משחק. הבמאי דייוויד לין בחר בה כשחקנית שתגלם את דמותה של טוניה (אשתו של יורי ז'יוואגו) בסרט "דוקטור ז'יוואגו" (1965). בשנת 1992 שיחקה בסרט הביוגרפי "צ'פלין", אודות אביה והיא שיחקה בו בתפקיד סבתה, ואימו של אביה, צ'ארלי. בשנת 2008 גילמה את הסבתא בסרט הדרמה הספרדי "וידוייה של נימפומנית" מאת הבמאי כריסטיאן מולינה. בשנת 2014 שיחקה בסרט הדרמה והפנטזיה "Amapola", סרטו הראשון כבמאי של מעצב ההפקה הארגנטינאי אאוחניו זאנטי (אנ'). שיחקה ב-2018 בסרט "עולם היורה: נפילת הממלכה" כאיריס, המשגיחה של בנג'מין לוקווד (ג'יימס קרומוול). צ'פלין גם השתתפה בתשעה סרטים של הבמאי הספרדי קרלוס סאורה, שאיתו ניהלה רומן מתמשך ולהם שני ילדים. אורות הבמה – 1952 דוקטור ז'יוואגו – 1965 נשוויל – 1975 קריאת העורב – 1975 סדק במראה – 1980 אלה והאחרים – 1981 בית השמחה – 1981 צ'פלין – 1992 עידן התמימות – 1993 ג'יין אייר – 1996 מסעות גוליבר (סדרת טלוויזיה) – 1996 הדודנית בת – 1998 דבר אליה – 2002 בעיר ללא גבולות – 2002 מזמור חג המולד – 2004 / סרט טלוויזיה של NBC בית היתומים – 2007 קופסאות – 2007 Teresa, el cuerpo de Cristo‏ – 2007 וידוייה של נימפומנית (2008) בלתי נתפס (2008) Imago Mortis‏ – 2009 איש הזאב – 2010 הדרקונים האחרונים בספרד – 2011 ¿Para qué sirve un oso?‏ – 2011 הבלתי אפשרי – 2012 Amapola‏ (2014) 7 דקות אחרי חצות – 2016 העוגן והתקווה – 2017 עולם היורה: נפילת הממלכה – 2018 Los Rodríguez y el más allá‏ – 2019 Seneca – On the Creation of Earthquakes‏ (TBA) מדיה וקבצים בנושא ג'רלדין צ'פלין בוויקישיתוף ג'רלדין צ'פלין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'רלדין צ'פלין, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ג'רלדין צ'פלין, באתר AllMovie (באנגלית) ג'רלדין צ'פלין, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'רלדין צ'פלין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Oona Chaplin, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
הליגה הלאומית לדמוקרטיה

הליגה הלאומית לדמוקרטיה (בבורמזית: အမျိုးသား ဒီမိုကရေစီ အဖွဲ့ချုပ်) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית במיאנמר, ובתקופות בהן מתקיימות בחירות במדינה, היא המפלגה הגדולה ביותר במדינה. המזכירה הכללית של המפלגה מאז הקמתה, היא זוכת פרס נובל לשלום אונג סן סו צ'י. את המפלגה ייסדה בספטמבר 1988 אונג סן סו צ'י (בתו של אחד ממייסדי בורמה בשנות ה-40, אונג סן), לאחר שהמדינה עברה הפיכה צבאית בידי החונטה הצבאית ששולטת בצבא. בבחירות שנערכו בשנת 1990, זכתה המפלגה ברוב של כ-59%, אולם החונטה הצבאית השלטת סירבה להכיר בתוצאות הבחירות. סו צ'י נעצרה במעצר בית למשך 16 שנים לא רצופות עד שחרורה בשנת 2010. בשנת 2001 אפשרה הממשלה למפלגה לפתוח מחדש סניפים ושחררה כמה מפעיליה. סו צ'י שוחררה ממעצרה והחלה מסעות ברחבי הארץ. המפלגה החלה לזכות בתמיכה ציבורי רחבה, דבר שעורר את זעם השלטון. במאי 2003 נרצחו עשרות מחברי המפלגה, ובכיריה (כולל סו צ'י) נעצרו. בשנת 2004 הוצאה המפלגה אל מחוץ לחוק ובשנת 2006 רבים מחבריה עזבו לאחר שטענו על התנכלות מהצבא. ה-NLD החרימה את הבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר 2010, משום שרבים ממועמדיה הוגבלו בבחירות. בשנת 2011, לאחר תהליך של משא ומתן עם הממשלה, שוחררו 10% מהאסירים הפוליטיים במדינה וחלק מהאיגודים המקצועיים הוחזרו לחוק. בנובמבר של אותה השנה החליטה המפלגה להתמודד בבחירות. ה-NLD זכתה ברוב מוחץ בבחירות התקדימיות שנערכו בנובמבר 2015. במסגרת הבחירות הכלליות במיאנמר 2020 (אנ') שנערכו ב-8 בנובמבר 2020, זכתה המפלגה ב-396 מתוך 476 המושבים בפרלמנט. הצבא טען שהייתה הונאת בחירות, וביצע ההפיכה הצבאית במיאנמר 2021 במהלכה עצר את בכירי המפלגה, והכריז על מצב חירום למשך שנה, ושייערכו בחירות נוספות – מצב חירום שהוארך בשנתיים שלאחר מכן פעם אחר פעם. לאחר שהמפלגה מהשלטון הודחה משלטון, רבים מאנשים ירדו למחתרת והקימו ממשלת צללים בשם ממשלת האחדות הלאומית (אנ'), שאיגדה תחתיה מיליציות שונות המתנגדות לשלטון, והיוותה את כוח ההתנגדות העיקרי לחונטה הצבאית במלחמת האזרחים שהחלה. נכון לפברואר 2023 שולטת החונטה הצבאית על מוקדי הכוח המרכזיים של המדינה, בעוד צבא ההתנגדות שולט על כ־50-40% משטחי הפריפריה, והמלחמה נמצאת במצב של קיפאון. מדיה וקבצים בנושא הליגה הלאומית לדמוקרטיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הליגה הלאומית לדמוקרטיה אתר האינטרנט הרשמי של הליגה הלאומית לדמוקרטיה Yun Sun, The civil war in Myanmar: No end in sight, מכון ברוקינגס, ‏February 13, 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא מפלגות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויקטור בודסון

ויקטור ניקולס בודסון (בצרפתית: Victor Bodson,‏ 24 במרץ 1902 – 29 ביוני 1984) היה פוליטיקאי לוקסמבורגי ועורך דין ששימש כשר המשפטים של לוקסמבורג. הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם על פעולותיו להצלת יהודים בלוקסמבורג הכבושה מידי גרמניה הנאצית במהלך השואה. בודסון היה עורך דין בלוקסמבורג, אלוף לוקסמבורג ברכיבה על אופנועים בשנת 1926 ושחיין. לתקופה קצרה היה יושב ראש ארגון המתאגרפים של מדינתו. בשנת 1930 הפך לחבר מפלגת הפועלים הסוציאליסטית של לוקסמבורג (LSAP) (אנ'). בשנת 1934 נבחר לבית הנבחרים של לוקסמבורג (Chamber of Deputies) ובשנת 1935 הפך לחבר במועצת העיר לוקסמבורג. הוא פעל למען זכויותיהם של תושבי לוקסמבורג שהתנדבו לשרת בשורות הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד ופעל נגד חוק משנת 1937 לשמירה על הסדר החברתי, שכינויו בפי מתנגדיו היה Maulkuerfgesetz (חוק סתימת הפיות) (אנ'). בודסון התגורר ביישוב על גבול גרמניה-לוקסמבורג, לחופי הנהר סורה (אנ'), יובל של הנהר מוזל. החל משנת 1933 הוא הציע מחסה בביתו ליהודים גרמנים שנמלטו מגרמניה. הוא הציל באופן אישי, לעיתים על ידי הסעה במכוניתו, כמאה יהודים שביקשו לברוח מגרמניה. ב-6 באפריל 1940 מונה בודסון לשר המשפטים, העבודות הציבוריות והתחבורה בממשלת לוקסמבורג. עם פלישת גרמניה הנאצית ללוקסמבורג ב-10 במאי 1940 נמלט בודסון ממדינתו לצרפת. לאחר שחרור לוקסמבורג שב בודסון ללוקסמבורג. הוא שב לתפקידיו הקודמים בממשלת לוקסמבורג והיה אחראי באופן חלקי לתהליך הדה-נאציפיקציה במדינתו. בשנים 1948 ו-1951 נבחר שוב לבית הנבחרים של לוקסמבורג. הוא נבחר פעם נוספת ב-1964 ומונה לנשיא בית הנבחרים. בשנת 1967 מונה בודסון לחבר הנציבות האירופית מטעם מדינתו. חברת עורכי הדין שייסד בשנת 1923 קיימת עד היום, בשם "Wildgen". גשר ויקטור בודסון, בדרום לוקסמבורג, קרוי על שמו. בשנת 1966 הוענק לבודסון אות חסידי אומות העולם על ידי יד ושם. הצלת יהודים במהלך השואה מדיה וקבצים בנושא ויקטור בודסון בוויקישיתוף סיפורו של בודסון באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה ובנושא לוקסמבורג. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טרוילוס וקרסידה

טרוֹיְלוֹס וקרֵסידָה (באנגלית: Troilus and Cressida) הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר, המתרחש במהלך מלחמת טרויה. הכותב התבסס בעיקר על הפואמה באותו השם מאת ג'פרי צ'וסר ועל חיבורים אחרים ששאבו השראה מהומרוס. "טרוילוס וקרסידה" חובר כנראה ב-1602, והועלה לבמה בראשית 1603 על ידי אנשי הלורד צ'מברלין. יחד עם "סוף טוב הכול טוב" ו"מידה כנגד מידה" זהו אחד מ"המחזות הבעייתיים" המובהקים של שייקספיר, שחוקרי יצירתו התקשו למיין לפי סוגה: העלילה נעה בין טרגדיה קדורנית, דרמה וקומדיה בוטה. ֹ היוונים צרים על טרויה מזה שבע שנים. הנסיך טרוילוס, בנו הצעיר של המלך פריאמוס, מתאהב בכהנת קרסידה, בת החוזה קלכס, שעבר אל מחנה האויב לאחר שחזה שהעיר תיחרב. הוא מתוודה בפני דודה פנדרוס, והלה מנסה לשכנע אותה להיעתר לו. בינתיים, בצד השני, מתייעץ המלך אגממנון עם נסטור ואוליסס כיצד להשיב את חמת אכילס, שמסרב להשתתף בלחימה. הגיבור הרטנוני מסתגר באהלו ומתמרמר על שליטו. הנסיך הקטור קורא ליוונים לבחור אלוף לדו-קרב מולו, ואיאס נענה לאתגר. טרוילוס וקרסידה נפגשים והיא מצהירה על אהבתה לו. קלכס משכנע את אגממנון לדרוש את בתו בתמורה לשחרור המצביא השבוי אנטנור, והיא נשלחת אל היוונים כשהיא נשבעת לטרוילוס כי תיוותר נאמנה לו. אוליסס הערמומי אומר ליתר המלכים שהיא אישה בלתי-מוסרית, ומורה לכולם לשק לה. הקטור ואיאס נלחמים, אך מתקשים להרוג איש את רעהו בגלל היותם קרובי משפחה ומסיימים ללא הכרעה. טרוילוס משחד את אוליסס והלה, בהנאה רבה, מובילו למחנה היווני. שם הוא רואה את קרסידה אומרת לדיומדס כי תאהב אותו תמיד. רק מלך איתקה המשועשע מרסן אותו מלהתפרץ ולגלות את הימצאו. בבוקר למחרת מתכונן הקטור לקרב, כשאשתו אנדרומכה ואחותו קסנדרה מזהירות אותו כי היו להן חלומות מבשרי רעה. פטרוקלוס יוצא לצד היוונים ונקטל בידי הנסיך, והדבר משכנע את אכילס לבסוף לחזור. הוא נכשל בקרב מול הקטור בעצמו, אך המירמידונים שלו נופלים עליו מן המארב והם חוטפים את גופתו כשלל. הלחימה מסתיימת ללא הכרעה כשהטרויאנים מצליחים להדוף שוב את היוונים ולמנוע את כיבוש עירם. טרוילוס שוכב גוסס בשדה הקרב ומקלל את פנדרוס במותו. מדיה וקבצים בנושא טרוילוס וקרסידה בוויקישיתוף Troilus and Cressida בוויקיטקסט טרואילוס וקרסידה, באתר "שקספיר – מימין לשמאל" - אוסף דן אלמגור טרוילוס וקרסידה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ישראל מובשוביץ

הרב ישראל מובשוביץ (נפטר ה' באב ה'תשכ"ו, 22 ביולי 1966) היה איש תנועת המוסר, משגיח הסניף המרכזי של ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק ולאחר מלחמת העולם השנייה ממייסדי וראשי הישיבה בארצות הברית. נולד בסלונים, הגיע ללמוד בישיבת נובהרדוק ודבק בסבא מנובהרדוק שהיה למורהו הרוחני. עם רבו זה נדד בכל נדודי הישיבה, ולאחר נישואיו התמנה כמשגיח בסניף המרכזי של רשת ישיבות נובהרדוק שעבר אז מהומל לביאליסטוק ובראשו עמד חתנו של "הסבא", הרב אברהם יפה'ן. בזכרונות תלמידיו התבלט הרב מובשוביץ בשלוותו. בראשית מלחמת העולם השנייה ארגן את מילוט בחורי הישיבה לווילנה והגיע עם הקבוצה האחרונה לעיר, ולאחר מכן לבירז'. הוא נקלע לשטח שנכבש בידי הסובייטים בראשית המלחמה והוגלה לסיביר. במחנות העבודה בסיביר המשיך לנהל באופן מחתרתי ישיבות בסגנון נובהרדוק ולאחר שחרורו הגיע לצרפת למחנה עקורים בפרבר הפריזאי באיי. בהמשך היגר לארצות הברית, בה הקים עם הרב יפה'ן שניצל דרך שאנגחאי, את ישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בניו יורק. הרב מובשוביץ נפטר בה' באב ה'תשכ"ו, 22 ביולי 1966. דוד זריצקי, האדם השלו, נדפס בשנית בתוך ספרו: זכרונם לברכה: גאוני הדורות ואישי סגולה, עמ' 222–225 אזכור שלו בהיותו במרקה, ברשימת מקבלי חבילות, הצופה, 2 ביולי 1945.
פרידריך קרל, נסיך פרוסיה

פרידריך קרל ניקולאוס, נסיך פרוסיה (בגרמנית: Friedrich Karl Nikolaus von Preußen; ‏20 במרץ 1828 – 15 ביוני 1885) היה נסיך גרמני מבית הוהנצולרן וגנרל-פלדמרשל פרוסי. פרידריך קרל נולד בברלין ב-20 במרץ 1828 לקרל, נסיך פרוסיה שהיה אחיהם של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה, ולמריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, בתם של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. בשנת 1846 התגייס פרידריך קרל לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במלחמת שלזוויג הראשונה. בשנת 1852 הועלה פרידריך קרל לדרגת אוברסט, ובשנת 1854 הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1856 הועלה פרידריך קרל לדרגת גנרל לוטננט, בשנת 1857 פיקד לזמן קצר על דיוויזיית המשמר ה-1, ובשנת 1860 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. במלחמת שלזוויג השנייה פיקד על חיל המשלוח הפרוסי, וזכה בניצחון מוחץ כנגד הכוחות הדניים. במלחמת אוסטריה–פרוסיה פיקד פרידריך קרל על הארמייה הראשונה, והוביל אותה לניצחון בקרב קניגרץ. במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 פיקד פרידריך קרל על הארמייה השנייה, ונטל חלק בקרב גרבלוט ובמצור על מץ. ב-28 באוקטובר הועלה פרידריך קרל לדרגת גנרל-פלדמרשל, כהוקרה על ניצחונותיו בקרבות. לאחר נפילת האימפריה הצרפתית השנייה נטל פרידריך קרל חלק בקרבות אורליאן ולה מאן, ומנע מהצרפתים לשחרר את פריז. על פעולותיו בקרבות קיבל פרידריך קרל את עיטור הפור לה מריט, ואת הצלב הגדול של צלב הברזל. לאחר כניעת צרפת מונה פרידריך קרל למפקח הכללי של צבא האימפריה הגרמנית, וקיבל מאלכסנדר השני, קיסר רוסיה דרגת כבוד של גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הרוסית. ב-15 ביוני 1885 מת פרידריך קרל בפוטסדאם. פרידריך קרל נישא למריה אנה, נסיכת אנהלט, בתו של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט, ונולדו לו חמישה ילדים: מריה, נסיכת פרוסיה (1855 – 1888), התחתנה עם הנדריק, נסיך הולנד, ולאחריו התחתנה עם אלברט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה (1857 – 1895), התחתנה עם פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג אנה ויקטוריה, נסיכת פרוסיה (1858) לואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה (1860 – 1917), התחתנה עם הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן פרידריך לאופולד, נסיך פרוסיה (1865–1931) מדיה וקבצים בנושא פרידריך קרל, נסיך פרוסיה בוויקישיתוף פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אלברכט גוסטב פון מאנשטיין

אלברכט גוסטב פון מאנשטיין (בגרמנית: Albrecht Gustav von Manstein;‏ 24 באוגוסט 1805 – 11 במאי 1877) היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת שלזוויג השנייה, במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובמלחמת צרפת–פרוסיה, והיה סבו המאמץ של גנרל-פלדמרשל אריך פון מאנשטיין. פון מנשטיין נולד בקויקרן ב-24 באוגוסט 1805 לאביו אלברכט ארנסט פון מאנשטיין ואשתו קרולינה ארנסטינה פון ציצילסקי. בשנת 1822 התגייס פון מאנשטיין לצבא הפרוסי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1864 הועלה פון מאנשטיין לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-6, עימה לחם במלחמת שלזוויג השנייה. במלחמת אוסטריה–פרוסיה פיקד פון מאנשטיין על יחידות המילואים של הארמייה הראשונה, וקיבל על פעולותיו את עיטור הפור לה מריט, ובשנת 1867 מונה למפקד הקורפוס ה-9. במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 פיקד פון מאנשטיין על הקורפוס ה-9, ונטל חלק בקרבות גרבלוט ובמצור על מץ. לאחר נפילת האימפריה הצרפתית השנייה נטל פון מאנשטיין חלק בקרבות אורליאן ולה מאן. בשנת 1873 פרש פון מאנשטיין לביתו, וב-11 במאי 1877 מת פון מאנשטיין בפלנסבורג. מדיה וקבצים בנושא אלברכט גוסטב פון מנשטיין בוויקישיתוף
עיר קיסרית חופשית

עיר קיסרית חופשית (בגרמנית: Freie Reichsstadt או Freie und Reichsstädte; בלטינית: urbs imperialis libera) הייתה עיר במעמד מיוחד בקיסרות הרומית הקדושה, שפירושו כפיפות ישירה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה (ולא למעמד-ביניים שלטוני במסגרת פיאודלית כגון נסיכות), אוטונומיה ונציגות בדיאט (האספה הפרלמנטרית) של הקיסרות. ערים קיסריות או ערים אימפריאליות (Reichsstädte; Urbes imperiales) הן ערים שנוסדו על ידי קיסרי האימפריה בין המאה ה-10 עד המאה ה-13 בשל סיבות כלכליות ופוליטיות והוכפפו, במנותק ממיקומן הגאוגרפי, ישירות לשלטון המרכזי, תוך מתן פריווילגיות ושלטון עצמי. המעמד הוסדר במהלך המאה ה-14. דוגמאות לערים כאלו הן ערי הדקאפול של אלזס (אגנו, קולמר, קייזרסברג, מונסטר, אוברנה, רוֹסַיְם, סֵלֵסְטַה, טורקהיים, ויסמבור, מילוז, סלץ ולנדאו). ערים חופשיות (Freie Städte; Urbes liberae) היו ערים שהיו כפופות לנסיכות-בישופות וצברו כוח ומעמד שאיפשר להן לזכות בזכויות יתר של שלטון עצמי ולזכות בהגנת הכתר תוך ניצול מאזני כוחות פנימיים. דוגמאות לערים אלה הן בזל, שטרסבורג, אאוגסבורג וקלן וכן ערי הברית השוואבית. במהלך המאה ה-15 הטשטש מקור ה"חופשיות" של העיר וההבדל בין "עיר קיסרית" ל"עיר חופשית", תוך יצירת המונח "עיר קיסרית וחופשית" (Freie und Reichsstädte). במהלך ימי הקיסרות זכו ערים במעמד זה ולעיתים איבדו אותו לטובת הכללת העיר בנסיכות. בשנת 1489 הותר לערים החופשיות לשלוח נציגות לדיאט, אך הצבעתן נחשבה למייעצת בלבד (votum consultativum). לאחר שלום וסטפאליה (1648) זכו נציגי הערים במעמד מלא בדיאט (votum decisivum), אף שלא פעלו בעצה אחת, אלא בקואליציות עם נציגים אחרים של מעמדות האצולה בעלת האדמות והכמורה. מדיה וקבצים בנושא עיר קיסרית חופשית בוויקישיתוף ערך, אנציקלופדיה בריטניקה
אמיר הספרי

אמיר הספרי (נולד ב-24 במאי 1970) הוא פרסומאי, תסריטאי ובמאי ישראלי. הספרי נולד ברמת גן למשפחה ציונית דתית. למד בישיבה התיכונית מדרשית נעם בפרדס חנה. הוא בוגר החוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2004 כתב וביים את הסרט העלילתי שושלת שוורץ (בימוי משותף עם שמואל הספרי) בשנת 2005 ביים את הסרט התיעודי "סדקים" בהפקת un development עבור ערוץ 8 בשנת 2009 ביים את קמפיין הליכוד לבחירות לכנסת השמונה עשרה בשנת 2015 ניהל את קמפיין הבחירות של מרצ לבחירות לכנסת העשרים דודו הוא המחזאי והבמאי שמואל הספרי, ודודתו היא חנה אזולאי הספרי. הספרי נשוי לעיתונאית "הארץ" שני ליטמן ואב לשתי בנות. אמיר הספרי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אמיר הספרי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.