laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עטלף פרחים כהה

עטלף פרחים כהה (שם מדעי: Melonycteris או Nesonycteris) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שאנדמיים למלנזיה. הסוג הוקם בשנת 1877 על ידי הזואולוג האירי ג’ורג׳ אדוארד דובסון והוא קרוב לסוגים עטלף פרחים ועטלף פרחים זנוב. המינים בסוג התחלקו בעבר לטקסון מונוטיפי עצמאי ושני מינים ששויכו לסוג Nesonycteris. עם זאת, בהמשך התברר שהשניים אינם כה שונים מהטקסון המונוטיפי שהתגלה לפניהם, והשלושה אוחדו לסוג יחיד עם שני תת-סוגים. עם זאת, בטקסונומיות מסוימות עדיין ניתן לראות את החלוקה הישנה. עטלף הפרחים הכהה חולק קווי דמיון עם סוגים אחרים בתת-משפחת עטלפי הצוף: ראשו גדול וחרוטי, גופו גוצי וחרטומו צר ומחודד. עיניו גדולות, אוזניו צרות ואליפסיות ואפו קטן. לשונו ארוכה ועטויה בגבשושיות בקצה. השוקיים שעירות והזרועות כמעט עירומות לחלוטין. אורך הראש והגוף של עטלפי הפרחים הכהים 77–106 מ״מ ואורך הזרוע 55–65 מ״מ; משקלם עד 63 גרם. הסוג נטול זנב, וקרום התעופה האחורי שלו גדול ומפותח. למין אחד בסוג יש טופר על האצבע המורה בעוד שאצל שני המינים האחרים היא נעדרת. הסוג מאופיין על בסיס נוסחת השיניים שלו שכוללת 32–34 שיניים; יש לו זוג חותכות בלבד בלסת העליונה בעוד שבלסת התחתונה מספרם נע בין 2 ל-4; יש לו גם 6 מלתעות ו-6 טוחנות. לעטלף הפרחים פרווה קצרה וצפופה. צבעה הכללי כהה למדי ונע בין חום ערמוני לאוכרה או זהוב עמוק. אצל אחד המינים בסוג הבטן כהה בהרבה מהגב והצלעות, בעוד שאצל שני המינים האחרים היא חיוורת. הכנפיים בצבע שחור מבריק והזרועות והרגליים בצבע בורדו. עטלפי הפרחים הזנובים אנדמיים למלנזיה, בה הם מצויים רק בארכיפלג ביסמרק והארכיפלג של איי שלמה. שני הארכיפלגים שייכים למדינות איי שלמה ופפואה. בארכיפלג ביסמרק יש נוכחות של מין אחד באיים הגדולים בריטניה החדשה ואירלנד החדשה. התפוצה של שני המינים האחרים היא באיי שלמה, ומתחלקת בין המזרח למערב: החלק המזרחי כולל את גוודלקנל, קולומבנגרה, מלייטה, ג’ורג'יה החדשה, איי ראסל, סן קריסטובל, ואנגונו, גטוקאה, ראנונגה, וולה לוולה וטטפארה, והחלק המערבי כולל את בוגנוויל, אובלירי, אלו, צ’ויסול, פאורו, מונו, סנטה איזבל ואיי נגלה. בית הגידול על עטלפי הפרחים כולל יער גשם טרופי, יער עננים ובתה חופית. הם מצוים בשפלות, בחופים וברכסים הרריים עד רום 1,600 מטר מעל פני הים. המינים בסוג פעילים בשעות הלילה ומבלים את שעות היום תחת דקל, קוקוס ובננה. הם ניזונים בעיקר מצוף, אבקנים, מיץ פירות ופרחים של העצים הללו, ובשל כך מבלים רק 36% מזמן הפעילות בטיסה. הן הזכרים והן הנקבות של עטלפי הפרחים טריטוריאליים במיוחד, והם מגנים בקנאות על שטח עשיר במזון מפני עטלפים מאותו הזוויג. הרבייה ככל הנראה מונוגמית ויש שתי המלטות בשנה. מעבר לכך, אין מידע נוסף על האקולוגיה של הסוג וסביר להניח שהוא דומה בפרטים רבים לעטלפי פרחים אחרים. המינים בסוג נמצאים במצב שפיר לעת עתה. המרת יערות למטעי קקאו ובננה פחות משפיעה עליהם מעטלפים אחרים, שכן גם המטעים מספקים להם את המזון הדרוש. העובדה שהסוג אינו שוכן במערות ואינו חי במושבות גדולות, מפחיתה את איום הציד. בסוג זה 3 מינים: עטלף פרחים שחור-בטן (Melonycteris melanops) - אנדמי לארכיפלג ביסמרק. עטלף פרחים פרדוליס (Melonycteris fardoulisi) - מצוי במזרח איי שלמה. עטלף פרחים וודפורד (Melonycteris woodfordi) - מצוי במערב איי שלמה. מדיה וקבצים בנושא עטלף פרחים כהה בוויקישיתוף עטלף פרחים כהה, באתר ITIS (באנגלית) עטלף פרחים כהה, באתר NCBI (באנגלית) עטלף פרחים כהה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עטלף פרחים כהה, באתר GBIF (באנגלית)
עטלף צינורי מדומה

עטלף צינורי מדומה (שם מדעי: Paranyctimene) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שאנדמיים לגינאה החדשה. הסוג הוקם בשנת 1942 על ידי הזואולוג האמריקני ג׳ורג׳ הנרי המילטון טייט והוא קרוב חיצונית וגנטית לסוג עטלף צינורי הססגוני והגדול יותר. הסוג נחשב במקור לטקסון מונוטיפי עד לגילויו של מין נוסף בשנת 2001. לעטלף הצינור המדומה גולגולת רחבה, מוצקה ומעוגלת, גוף קטן וכנפיים קצרות ורחבות. העיניים גדולות, האוזניים קצרות ועגולות והלוע רחב ועגול. הנחיריים ארוכים במיוחד ודומים לצינור. הזנב קצר יחסית וכנף הזנב בלתי מפותחת. הלסתות שלו חזקות עם שיניים מפותחות וניבים חזקים וארוכים במיוחד. החותכות התחתונות נעדרות. במראהו הכללי הוא דומה מאוד לסוג עטלף צינור, אך המורפולוגיה של השיניים שונה במקצת והחך ארוך יותר. עטלף הצינור המדומה קטן יותר מעמיתו: אורך ראשו וגופו 63–93 מ״מ, אורך הזרוע 54–58 מ״מ ואורך זנבו 12–21 מ״מ; משקלו 21–33 גרם. הפרווה של עטלף הצינור המדומה קצרה ועבה. צבעה הכללי כהה יותר מהסוג השני, ונע בין חום אפרורי לחום כהה. הגחון והחזה חיוורים יותר וצבועים בצהבהב חיוור, זהוב או אוכרה. הראש בולט בצבעו הכהה (שוקולד שחור או חום כהה), הפס הגבי שמאפיין את הסוג השני נעדר אצלו. הכנפיים צבועות בירקרק, אדמדם או חום כהה והן מנומרות בדלילות בכתמים צהבהבים או לבנים. האוזניים חומות עם קצוות לבנים והן אינן מנומרות בצהוב כמו אצל הסוג השני. הנחיריים שחורים או ירקרקים - תלוי במין. עטלפי הצינור מצויים בעיקר באי גינאה החדשה - הן בצד הפפואני והן בצד האינדונזי. בנוסף הם מצויים באיים הסמוכים ואיאגו וסוולאווטי. טווח התפוצה הספציפי של המינים אינו ידוע, אך ייתכן שמין אחד מאכלס את החלק הצפוני של האי ומין אחד את החלק הדרומי. בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים, יער גדותיים ויער מנגרובים בשפלות עד רכסים הרריים ברום 1,350 מטר מעל פני הים. אין מידע אודות האקולוגיה של הסוג, וסביר להניח שהוא דומה באורח חייו לקרובו. המינים בסוג בודדים, פעילים בלילה ומבלים את שעות היום בעלווה הצפופה. הם ניזונים בעיקר ממיץ של תאנים ופירות שונים וסוחטים חתיכות פרי עד תום ולאחר מכן יורקים אותם. הם אינם תלויים בנוכחות גופי מים. הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה. ההיריון נמשך מספר חודשים ולאחר מכן הנקבה ממליטה גור יחיד. המינים בסוג מוגדרים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), ובשל אורח חייהם הבודד הם לא מאוימים מציד כמו עטלפים החיים במושבות גדולות. בסוג זה 2 מינים: עטלף צינורי ירוק (Paranyctimene raptor) עטלף צינורי איתן (Paranyctimene tenax) מדיה וקבצים בנושא עטלף צינורי מדומה בוויקישיתוף עטלף צינורי מדומה, באתר ITIS (באנגלית) עטלף צינורי מדומה, באתר NCBI (באנגלית) עטלף צינורי מדומה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עטלף צינורי מדומה, באתר GBIF (באנגלית)
עטלף שחור-ראש

עטלף שחור-ראש (שם מדעי: Chironax melanocephalus) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות שמצוי בדרום-מזרח אסיה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1825 על ידי הזואולוג הגרמני קונרד יאקוב טמינק ובתחילה נחשב כמין בסוג כלב-מעופף. לעטלף שחור הראש 2–3 תת-מינים שתופסים אזורים גאוגרפיים נפרדים. העטלף שחור הראש בעל גוף קטן וגוצי, ראש גדול וכלבי וחרטום קצר במיוחד. האוזניים עגולות, קטנות וחסרות שיער. העיניים גדולות והנחיריים צינוריים ופונים לצדדים. השוקיים שעירים וקרום התעופה האחורי קצר ורצועתי. אורך הראש והגוף של העטלף שחור הראש 60–78 מ״מ, אורך הזרוע 41–47 מ״מ ואורך האוזן 9–11 מ״מ; משקלו עד 20 גרם והוא נטול זנב. המין קרוב חיצונית וגנטית לעטלף נקוד-כנף, אך קטן יותר, חסר נקודות ובעל נוסחת שיניים שונה. הפרווה של העטלף שחור הראש קצרה, צפופה ורכה. צבעה הכללי חום אפרורי, אפור כהה או חום כהה כשהגחון נוטה להיות אפרפר חיוור, בז׳ או צהבהב. הראש בולט בצבעו השחור מבריק שמאפשר לזהותו בנקל ממינים אחרים. לזכרים יש ציציות שיער כתומות או צהובות סביב הכתפיים והצוואר. הכנפיים בצבע שחור מבריק או שחור-כחלחל, והשוקיים והזרועות ורודים. העטלף שחור הראש מצוי בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה אינו רציף, וכולל את חצי האי המלאי (מלזיה ודרום תאילנד), לצד האיים סומטרה, ניאס, בורנאו, ג'אווה, סולאווסי ואולי גם באלי. בית הגידול מורכב בעיקר מיער עננים נמוך ויער שפלה טרופי. העטלף שחור הראש פעיל בלילה. בשעות היום הוא שוכן בקבוצות קטנות של 2–8 פרטים על שרכים ומערות רדודות. הוא ניזון מפירות (בפרט מיני פיקוס) ואינו זקוק לשתיית מים. נקבות בהיריון נצפו בין ינואר לאפריל בחצי האי המלאי, ובין מרץ לאפריל באי סולאווסי. הנקבה ממליטה בכל פעם גור יחיד שנגמל לאחר מספר חודשים. העטלף שחור הראש מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שהוא עדיין נפוץ דיו בבתי גידול הרריים וסביר להניח שהירידה במספריו אינה עדיין ברמה המצדיקה סיווג בקטגוריה מאוימת יותר. בהערכה האחרונה שפורסמה בשנת 2020, הארגון ציין שיש אינדיקציות לכך שהמין נראה בתדירות נמוכה יותר מבעבר, ולאור האיומים עליו הוא צפוי להיות מסווג בעתיד כמין קרוב לסיכון. האיום העיקרי על העטלף הוא אובדן בית גידול באמצעות בירוא יערות למטרות מגוונות כמו גם הפרעה אנושית. העטלפים נוטים יותר ויותר לחיות באזורים הרריים בשל ההפרעות הרבות ביערות השפלה. המין מצוי במספר אזורים מוגנים. מדיה וקבצים בנושא עטלף שחור-ראש בוויקישיתוף עטלף שחור-ראש, באתר ITIS (באנגלית) עטלף שחור-ראש, באתר NCBI (באנגלית) עטלף שחור-ראש, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) עטלף שחור-ראש, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עטלף שחור-ראש, באתר GBIF (באנגלית) עטלף שחור-ראש באתר הרשימה האדומה של IUCN
תן-מעופף

תן-מעופף או עטלף התן (שם מדעי: Thoopterus), הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 2 או 3 מינים החיים במספר קבוצות איים סביב ים מולוקה בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1890 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי על בסיס נוסחת שיניים שונה, ומשמעות שמו המדעי היא ״תן עם כנפיים״. במקור, התן המעופף נחשב לטקסון מונוטיפי עד פיצולו בשנת 2012 לשני מינים; הסיווג החדש מוכר על ידי הרשימה האדומה של IUCN, אך בטקסונומיות מסוימות הוא עדיין מופיע כמין יחיד בסוגו. לתן המעופף גוף קטן, ראש כלבי חרוטי ועיניים גדולות. האוזניים קצרות ומעוגלות. הלוע מחודד וקצר יחסית עם אף ריבועי. הזנב קצר במיוחד וניתן להרגיש בו רק באמצעות מגע. קרומי הכנף מחוברים לבוהן של האצבע השנייה. קרום הכנף האחורי קצר ודק ומשתרע לאורך החלק הפנימי של הרגליים. אורך הראש והגוף של מיני התן המעופף 8–10 ס״מ, אורך הזרוע 7–8 ס״מ, אורך האוזן כ-2 ס״מ ואורך הזנב 0.6 ס״מ. משקלם 52–117 גרם. הזכרים גדולים במקצת מן הנקבות. הפרווה החלקה של התן המעופף ארוכה יותר משל הכלב המעופף, ומשתרעת לאורך הקרסוליים עד לעצמות המסרק. צבעה הכללי חדגוני וכהה ונע בין חום אפרורי לחום שוקולד כהה, אפור כהה או שחור-כסוף מבריק. הראש והחזה אפלוליים, בעוד שהגחון וצדדי הגוף נוטים להיות חיוורים יותר בצבעם. סביב הסנטר והגרון יש צווארון חיוור. הכנפיים שחורות, והזרועות, הרגליים וחלק מהחרטום בצבע בורדו כהה. בין המינים יש הבדלים קלים בצבע. מיני התן המעופף אנדמיים לאזור ים מולוקה באינדונזיה, ושניהם מצויים באי סולאווסי, באי וואווני ובאיי טלאוד. מלבד האיים הללו, כל אחד מהמינים מאכלס איים נוספים סביב סולאווסי שבהם המין השני אינו נמצא: איי סולה, איי סנג׳יה ובוטון. הסוג נעדר מאיי בנגאי, הלמהרה ומונה למרות נוכחות באיים הסמוכים להם. התנים המעופפים חיים בעיקר ביער גשם טרופי ויער עננים; הם מגלים העדפה ליער ראשוני ללא הפרעה אנושית, אך עשויים להימצא מדי פעם גם ביערות משניים ומטעי קפה וקקאו. הם חיים בשפלות עד רכסים הרריים גבוהים ברום 2,400 מטר מעל פני הים. למרות ששני המינים חיים באותם איים, הם מאכלסים לרוב מפלסי גובה שונים (בדומה למיני האנואה). התנים המעופפים פעילים בלילה, ומבלים את שעות היום בשינה בקבוצות קטנות במקלטים קבועים. הם ניזונים בעיקר ממיני תאנים. התנה המעופפת ממליטה גור יחיד לאחר היריון של מספר חודשים. מעבר לכך, אין מידע נוסף על האקולוגיה והביולוגיה של הסוג. שני המינים בסוג מסווגים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש, לאור טווח התפוצה הרחב יחסית, אוכלוסייה גדולה, וחוסר אינדיקציות לירידה משמעותית. התנים המעופפים ניצודים על ידי תושבי האיים עבור בשרם, אך לא ברמות גבוהות שעשויות להשפיע על מספרם. בסוג זה 2 מינים מוכרים: תן-מעופף זריז (Thoopterus nigrescens) - תואר ב-1870 כמין בסוג כלב-מעופף. מצוי בסולאווסי, בוטון, מורוטאי, וואוואני, איי טלאוד ואיי סנג׳יה. תן-מעופף סוהניה (Thoopterus suhaniahae) - תואר ב-2012. מצוי בסולאווסי, וואוואני ואיי טלאוד. על פי הרשימה האדומה של IUCN, האוכלוסייה של התן המעופף באיי סולה (באי מנגול לפחות) מייצגת מין שלישי עצמאי שטרם תואר מדעית. מדיה וקבצים בנושא תן-מעופף בוויקישיתוף תן-מעופף, באתר ITIS (באנגלית) תן-מעופף, באתר NCBI (באנגלית) תן-מעופף, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) תן-מעופף, באתר GBIF (באנגלית)
אוזנן אפריקני

אוזנן אפריקני (שם מדעי: Laephotis) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הנשפוניים ובו 5 מינים שחיים באפריקה שמדרום לסהרה. הסוג הוקם בשנת 1901 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס והוא קרוב מבחינה חיצונית וגנטית לסוג אוזנן מפרשי מדרום-אמריקה. לאוזנן האפריקני גוף גוצי שעיר, ראש חרוטי וכנפיים קצרות ורחבות. החרטום שטוח ורחב ובצידי הלוע יש רפידות בשרניות נפוחות וכהות. העיניים קטנות, האף גדול ורחב והשיניים דקיקות וחדות. האוזניים גדולות ומחודדות עם צפירים עבים ומעוגלים ויכולות להתקפל בצורת סהר; האוזניים אינן מתחברות בבסיס והאפרכסות שלהן קצרות ביחס לאלו של האוזננים האמיתיים. הזנב דקיק וארוך ועטוף בכנף הזנב הרחבה. אורך הראש והגוף של מיני האוזנן האפריקני 46–65 מ״מ, אורך הזרוע 30–38 מ״מ, אורך האוזן 19–25 מ״מ ואורך הזנב 36–50 מ״מ; משקלו 5–11 גרם ומוטת כנפיו כ-30 ס״מ. הפרווה של האוזנן האפריקני, ארוכה, רכה ומקומטת מעט על הגב. צבעה הכללי בהיר יחסית ונע בין כתמתם לאוכרה, זהוב, נחושת, חום זית או חאקי. הגחון, החזה והסנטר חיוורים יותר ונעים בין צהבהב לשנהב, קרם או לבנבן ואילו הגרון שחור. הפנים דלילות בשיער ובצבע ורוד או בורדו, והמצח, האף והלוע כהים. האוזניים חומות כהות או שחרחרות עם חלקים פנימיים ורודים. הכנפיים שחרחרות-אפורות, כנף הזנב חיוורת ושקופה למחצה והזרועות והרגליים ורודים. מיני האוזנן האפריקני מצויים בדרום, מרכז ומזרח אפריקה; טווח התפוצה של הסוג כולל את נמיביה, אנגולה, בוצוואנה, דרום אפריקה, דרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגוֿ, לסוטו, זמביה, זימבבואה, מלאווי, טנזניה, קניה, אוגנדה ואתיופיה, וסביר להניח שגם את סווזילנד ומוזמביק. בית הגידול משתנה בהתאם למין, וכולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, יער הררי עד רום 2,650 מטר, חורש ים-תיכוני, סוואנה מיוערת, טרופית או צחיחה למחצה, ביצות, בתה סבוכה ודוקרנית מנוקדת בשיטה, ומדבריות צחיחים דוגמת מדבר נמיב. מעט מאוד ידוע על אורח החיים של המינים בסוג; האוזננים האפריקנים חיים בדרך כלל בבדידות, בזוגות או בקבוצות קטנות. הם מבלים את שעות היום מתחת לקליפות עצים, נקיקי סלעים ועלווה צפופה ויוצאים לפעילות לקראת ערב למשך כשלוש שעות. בטמפרטורות קרירות הם עשויים להיכנס למצב נמנום כדי לחסוך באנרגיה. האוזננים אוכלי-חרקים מובהקים, וניזונים בעיקר מפרפראים, שעירי כנף וחיפושיות שאותם הם צדים באוויר בגובה 1–3 מטר מהקרקע. הם מאתרים את טרפם באמצעות איכון-הד בתדר נמוך של 22 קילוהרץ או בהאזנה פסיבית, ומסוגלים לבצע תמרונים חדים באוויר במרדף אחרי טרף. הרבייה מתרחשת אחת לשנה והאוזננית ממליטה גור יחיד שמגיע לבגרות עד גיל שנתיים. בסוג זה 5 מינים: אוזנן אנגולי (Laephotis angolensis) אוזנן בוטסוואני (Laephotis botswanae) אוזנן נמיבי (Laephotis namibensis) אוזנן דה-וינטון (Laephotis wintoni) אוזנן קיריניאגה (Laephotis kirinyaga) - התגלה בשנת 2020 בהר קניה. מדיה וקבצים בנושא אוזנן אפריקני בוויקישיתוף אוזנן אפריקני, באתר ITIS (באנגלית) אוזנן אפריקני, באתר NCBI (באנגלית) אוזנן אפריקני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אוזנן אפריקני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אוזנן אפריקני, באתר GBIF (באנגלית)
אוזנן ואן-גלדר

אוזנן ואן-גלדר (שם מדעי: Bauerus dubiaquercus) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הנשפוניים שחי בעיקר באמריקה המרכזית. הוא מדעית לראשונה בשנת 1959 על ידי אוצר המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, ריצ׳רד ואן-גלדר, ונקרא על שמו. שמו המדעי מורכב משמות של חברי המשלחת שאספו את הדגימה של המין בשנת 1957 בארכיפלג איסלאס מריאס ושל מממן המסע. אוזנן ואן-גלדר קרוב מבחינה פילוגנטית לאוזנן חיוור מצפון אמריקה, ובמקור השניים אף נכללו תחת סוג אחד. כיום, שניהם מוגדרים כטקסונים מונוטיפים ומסווגים יחדיו בתת-משפחה עצמאית Antrozoini לצד מספר מאובנים נכחדים. לאוזנן ואן-גלדר גוף גוצי שמנמן, ראש קצר ומעוגל, עיניים קטנות וכנפיים בינוניות רחבות. החרטום והלוע קצרים ורחבים והשפתיים גדולות; השפה התחתונה גדולה ועבה במיוחד עם תלם עדין במרכזה. אפו של האוזנן קטום כאף החזיר ולו נחיריים עגולים וחזיתיים; בשל כך, הוא מזכיר מאוד בפנים את זיזף הפרחים החי בקריביים. מאחורי האף, יש לאוזנן ואן-גלדר צמד בלוטות נפוחות גדולות במיוחד. האוזניים המשולשות של המין גדולות ורחבות למדי עם צפירים ארוכים ומחודדים, אך עם זאת האפרכסות קצרות בצורה ניכרת משל האוזננים האמיתיים והמדומים. הזנב ארוך ודקיק ומוקף בקרום תעופה רחב. אוזנן ואן-גלדר הוא עטלף קטן; אורך ראשו וגופו 63–68 מ"מ, אורך הזרוע 50–57 מ"מ, אורך האוזן כ-26 מ"מ ואורך הזנב 55–57 מ"מ; משקלו 13–20 גרם. הפרווה של אוזנן ואן-גלדר ארוכה, צפופה וצמרירית. צבעה הכללי נע בין זהוב לאוכרה, נחושת, חום בהיר, חום אפרורי או חום קפה, כשהשיער בכתפיים, בעורף ובמצח מתכהה לערמוני. הצד התחתון חיוור יותר ונע בין צהבהב לקרם-שמנת או לבנבן. הכנפיים והחצי העליון של האוזניים בצבע שחרחר דהוי והזרועות והשוקיים בצבע בורדו או ורוד מלוכלך. הפנים, הצפירים ובסיס האוזניים בצבע ורוד, בורדו או כתמתם, והנפיחויות מאחורי האף כתמתמות או כהות. אוזנן ואן-גלדר מצוי בעיקר באמריקה המרכזית ומעט צפונה. טווח התפוצה שלו כולל את בליז, ניקרגואה, גואטמלה, קוסטה ריקה, הונדורס ואל-סלבדור והוא מצוי גם בדרום ודרום-מערב מקסיקו ובארכיפלג איסלאס מריאס ששייך מנהלית למדינה המקסיקנית נאיאריט. בית הגידול מורכב מיער נשיר לח, יערות אורן ואלון ויער עננים עד רום 2,300 מטר מעל פני הים. אוזנן ואן-גלדר נתפס לעיתים רחוקות ברשתות ערפל של חוקרי טבע, ובשל כך מעט מאוד ידוע על אורח חייו. לא ברור האם נדירותו נובעת מפיזור דליל של האוכלוסייה, או מיכולות משופרות של איכון-הד שמסייעות לו להבחין ברשתות מבעוד מועד. האוזנן יוצא לפעילות כשעה לפני השקיעה עד אמצע הלילה ומבלה את שאר הזמן בשינה בחללי עצים, מערות ומבנים נטושים. הוא חי בגפו, בזוגות או בקבוצות קטנות. התזונה שלו מורכבת מחרקים גדולים כתיקנאים וחרגוליים והוא צד את טרפו סמוך לקרקע או לצמחייה נמוכה. האוזננית ממליטה גור יחיד מדי שנה. אוזנן ואן-גלדר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון שהוא נדיר למדי, נפוץ בדלילות על פני טווח התפוצה שלו, וחווה ירידה משמעותית בשיעור של 30% בין 2001 ל-2018. האיום העיקרי על המין הוא אובדן בית גידול בדמות בירוא יערות, להוציא את מקסיקו. על בסיס טווח התפוצה של האוזנן, סביר להניח שהוא נוכח באזורים מוגנים רבים במקסיקו ואמריקה המרכזית וגם בשמורות פרטיות בבליז וניקרגואה. בשל הקושי ללכוד את המין בטבע, IUCN ממליץ לבצע ניטור אקוסטי לקריאות הד של עטלפים בטווח התפוצה המשוער, וכך לקבוע האם הוא נפוץ באזורים נוספים. מדיה וקבצים בנושא אוזנן ואן-גלדר בוויקישיתוף אוזנן ואן-גלדר, באתר ITIS (באנגלית) אוזנן ואן-גלדר, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אוזנן ואן-גלדר, באתר GBIF (באנגלית) אוזנן ואן-גלדר באתר הרשימה האדומה של IUCN
אריאלון

אריאלון (שם מדעי: Arielulus) הוא סוג של עטלף קטנטן וכהה במשפחת הנשפוניים ובו 5 מינים שחיים במזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1987 על ידי הזואולוגים הבריטים ג׳ון אדוארד היל ודייוויד לקין הריסון, והוא קרוי על שם הדמות ״אריאל״ ממחזה הסערה של ויליאם שייקספיר. הסוג נכלל בעבר לסירוגין תחת הסוגים עטלפון ואפלול. האריאלון מתאפיין בגוף קומפקטי, כנפיים קצרות ורחבות, ראש מעוגל כיפתי ופנים חרוטיות שמזכירות במקצת את האשמן. האוזניים רחבות, קעורות וגדולות למדי עם צפירים עבים. העיניים בולטות, החרטום קצר ורחב עם נפיחויות בצדדים והאף קטום ועגול. הלוע רחב והשיניים קטנות וחדות. הזנב ארוך וצר וכנף הזנב גדולה ורחבה כמפרש. אורך הראש והגוף של האריאלונים בסוג 41–58 מ״מ, אורך הזרוע 34–51 מ״מ ואורך הזנב 33–58 מ״מ; משקלם 17-4.3 גרם לכל היותר. לאריאלון פרווה ארוכה ושעירה. צבעה הכללי כהה למדי ונע בין שחור מבריק לחום שוקולד כהה או חום ביסטר שנוטה להתבהר מעט בגחון. למרות צבע הבסיס הכהה, האריאלונים נראים ססגונים ונאים בשל העובדה שקצה השיער שלהם צבוע בגוונים מבריקים שמשתנים ממין למין: זהב, נחושת, ברונז׳ה, אדמדם, כתמתם או צהוב, לצד גוון כסוף ואפור. אצל מינים אחדים יש צווארון או קולר בולט בצבע מוזהב סביב הצוואר שמעצים את הססגוניות שלהם, בעוד שמינים אחרים עשויים להראות חדגוניים יותר. האוזניים שחורות ושולי האוזניים והצפירים עשויים להיות מסומנים בצהוב או בלבן. הפנים, הכנפיים וכנף הזנב שחרחרים או חומים והזרועות והרגליים בצבע בורדו. האריאלונים חיים במזרח אסיה; הם מצויים באזורים מוגבלים בתת-היבשת ההודית, בדרום סין העממית, מדינות הודו-סין (תאילנד, וייטנאם, קמבודיה, לאוס ובורמה), בחצי האי המלאי, בטאיוואן, ג'אווה ובורנאו. בית הגידול שלהם מורכב בעיקר מיער גשם ממוזג או יער עננים עד רום 2,100 מטר מעל פני בים, והם נוטים לשהות בסמוך למקורות מים. בהתחשב בנדירות המינים ובטווח התפוצה המצומצם שלהם, מעט מאוד ידוע על אורח החיים של הסוג. כיתר הנשפוניים, מיני האריאלון פעילים בלילה; התזונה שלהם מורכבת מחרקים (בפרט חיפושיות) והם מאתרים את מזונם באמצעות איכון-הד. להוציא מין אחד, רוב המינים חיים בדרך כלל בבדידות. הם מתרבים אחת לשנה והנקבה ממליטה גור יחיד. בסוג זה 5 מינים: אריאלון הצווארון (Arielulus aureocollaris) אריאלון השרשרת (Arielulus torquatus) אריאלון נחושתי (Arielulus cuprosus) אריאלון ברונז׳ה (Arielulus circumdatus) אריאלון חברותי (Arielulus societatis) מדיה וקבצים בנושא אריאלון בוויקישיתוף אריאלון, באתר ITIS (באנגלית) אריאלון, באתר NCBI (באנגלית) אריאלון, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אריאלון, באתר GBIF (באנגלית)
אנבפטיזם

אַנַבָּפְּטִיזְם (ביוונית: ἀναβαπτισμός. בלטינית מודרנית: anabaptista, "טבילה מחודשת") היא תנועה נוצרית קיצונית הטוענת כי אין כל משמעות לטבילה בילדות כאשר הוא אינו מסוגל לעמוד על דעתו, ושהטבילה האמיתית היא טבילת מבוגרים המסוגלים לקבל על עצמם סקרמנט זה. מקורם ברפורמציה (הפרוטסטנטית) שעברה רדיקליזם (אנ'). הנוצרים-האנבפטיסטים פעלו בעיקר בגרמניה החל מהמאה ה-16. פירוש השם ana ביוונית הוא "מחדש" ו-baptist הוא "טובל" כלומר טבילה מחודשת. רעיונות התנועה הושפעו מהלהט הדתי של אותה תקופה, אשר חתר לחזרה לפשטות ולדבקות בכתבי הקודש כמקור יחיד להוראות הדת הנוצרית. מתוך הכנסייה האנבפטיסטית צמחו הקווייקרים והבפטיזם באנגליה; האמיש, המנוניטים וההוטרים שמרוכזים היום בעיקר בארצות הברית, ועוד מספר כנסיות קטנות. כיום התנועה קיימת בעיקר בארצות הברית. התנועה התפתחה בציריך שבשווייץ כאשר קונראד גרבל, פליקס מנץ וגאורג בלאורוק שהיו אנשי דת פרוטסטנטים, הגיעו למסקנה שאין טעם לטבול תינוקות, היות שהם עדיין לא מודעים למעשיהם ולכן אין בטקס משום קבלה מודעת של הנצרות. הכנסייה הקתולית והרשויות התנגדו לאנבפטיסטים. הם נרדפו, נאסרו ורבים מהם אף הוצאו להורג. בציריך, למשל, רשויות הכנסייה הטביעו את האנבפטיסטים תושבי המקום, באישורו המלא של אולריך צווינגלי. השלטונות נקטו נגד האנבפטיסטים בחוק שנחקק נגד הדונאטיזם, קבוצה דתית שדגלה בגישה שנוצרים שהתכחשו לאמונתם צריכים לטבול מחדש, שכן טבילתם הראשונה בטלה, ובכך נמצא דמיון בין שתי הקבוצות. רובם הגדול של האנבפטסטים היו פסיביים, ולרוב לא התנגדו אקטיבית לרדיפות הקשות מצד השלטונות, אולם לאחר שנים של רדיפות קבוצות מסוימות מביניהם פנו לדרך אלימה. מרטין לותר ומלנכתון, שהובילו באותה עת את הרפורמציה הפרוטסטנטית, תמכו ברדיפת האנבפטיסטים. לשיטתו של מלנכתון, גם את האנבפטיסטים ה"שקטים" היה צריך להשמיד משום שהתנגדו לסמכות המדינה. הרעיון הצליח לרכוש לו מאמינים נוספים, ביניהם תומאס מונצר (אנ') בגרמניה, בניקולסברג שבבוהמיה (כיום מיקולוב) הגרמני בלתזר הובמאייר (אנ') ובהולנד היו אלו יוהאן מליידן (אנ') ומלכיור הופמן (אנ'). האנבפטיזם נחשבת כאחת מן הכתות המשיחיות שביקשו לכפור בסמכותה המקובלת של הכנסייה, אף שבשל נטיותיה המשיחיות היא לא הצליחה לצבור תאוצה כפי שעשתה בהצלחה הנצרות הפרוטסטנטית. שלטון האנבפטיסטים במינסטר מדיה וקבצים בנושא אנבפטיזם בוויקישיתוף אנבפטיזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנבפטיסטים, דף שער בספרייה הלאומית
נשפון שעיר-זנב

נשפון שעיר-זנב (שם מדעי: Lasiurus) הוא סוג או סוג לשעבר של עטלף קטן-גדול בשבט נשפונים שעירי-זנב (Lasiurini) שבמשפחת הנשפוניים, ובו 18–20 מינים שחיים ביבשת אמריקה. הסוג הוקם בשנת 1831 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי וכולל בתוכו 3 תת-סוגים; מאז המאה ה-19 הוא נתון במחלוקת טסונומית האם יש לפצלו ל-3 סוגים נפרדים. משמעות שמו המדעי של הסוג היא "שעיר-זנב". תת הסוגים של הנשפון שעיר הזנב חולקים מספר קווי דמיון בולטים: גוף שעיר, ראש נפוח, גולגולת גדולה וכנפיים ארוכות. האוזניים קצרות ורחבות, העיניים קטנות והחרטום קצר. האף גדול ורחב. כנף הזנב גדולה במיוחד ומקיפה את רוב הזנב או כולו. מידות הגוף של תת-סוגי הנשפון שעיר הזנב משתנים בחדות בין המינים הרבים: אורך הראש והגוף 50–145 מ״מ, אורך הזרוע 37–62 מ״מ, אורך הזנב 46–62 מ״מ והמשקל נע בין 6 ל-30 גרם. הנקבות גדולות וכבדות מן הזכרים. הפרווה של נשפון שעיר הזנב ארוכה, צפופה וצמרירית ומאפשרת לו לחיות באזורים קרים מהרגיל. סוג זה מתאפיין גם בכנפיים וכנף זנב שעירים יחסית. הפרווה מגוונת בצבעיה ומשתנה בין המינים, אך באופן כללי קיימים שלושה צבעים עיקריים: אפור-כסוף, אדום-כתום וצהוב-אוכרה. הבטן והחזה חיוורים יותר אצל כל המינים. הכנפיים שחורות או שחורות חלקית. הנשפונים שעירי הזנב מצויים באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית. טווח התפוצה של הסוג משתרע מקנדה וארצות הברית עד לארגנטינה וצ'ילה, והם נוכחים גם באיי הוואי, איי גלאפגוס, אחדים מאיי הקריבים וברמודה. מינים אחדים עשויים להזדמן לאיים מבודדים בקצה הצפון-מערבי של אירופה. בהתאם לטווח התפוצה, בית הגידול של הנשפונים מגוון במיוחד: מטונדרה אלפינית וטייגה, עד יער גשם טרופי, חורש, סוואנה, בתה ומדבריות. הנשפונים שעירי הזנב פעילים בלילה וניזונים מחרקים. הם נוטים לחיות בבדידות או בקבוצות קטנות, ומבלים את זמנם במקומות מסתור מגוונים: חללי עצים, אפיפיטים, ענפים, מערות ועלווה צפופה. פרוותם העבה והמחממת, מאפשרת לתת הסוגים של הנשפון לאכלס אזורים קרים יחסית, אולם בחורף הם אינם מסוגלים לעמוד בטמפרטורות נמוכות לאורך זמן, ונודדים דרומה או נכנסים לתרדמת חורף. הרבייה מתרחשת בסתיו והנקבות מאחסנות את הזרע עד בוא האביב; תת-הסוגים של הנשפון שעיר הזנב ידועים במספר הוולדות הגבוה שלהם (5-1 צאצאים) שחריג במיוחד בקרב העטלפים, ולנקבות יש 4 פטמות במקום 2. במהלך ההיריון וההנקה, הנקבות עשויות להקים מושבות משותפות גדולות יחסית לעטלפים מתבודדים (עד כ-50 פרטים). הגורים גדלים במהירות ומגיעים לבגרות בגיל שנה. בסוג זה 3 תת-סוגים, שעל פי מחקרים גנטים עדכניים נחשבים לסוגים עצמאיים: נשפון הכפור (Aeorestes) - 4 מינים. נשפון אדום (Lasiurus) - 12 מינים. נשפון צהוב (Dasypterus) - 4 מינים. נשפון שעיר-זנב, באתר ITIS (באנגלית)