דייוויד היל

דייוויד בנט היל (באנגלית: David Bennett Hill‏; 29 באוגוסט 1843 – 20 באוקטובר 1910) היה פוליטיקאי אמריקאי מניו יורק שהיה המושל ה-29 של ניו יורק בין השנים 1885 ל-1891 וייצג את ניו יורק בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1892 ל-1897. בשנת 1892, הוא הגיש הצעה לא מוצלחת לנשיאות במצע של בי-מטאליזם, אך הפסיד את המועמדות לגרובר קליבלנד, יריבו הפוליטי משכבר הימים והחבר לשעבר למועמדותו. דייוויד ב. היל נולד ב-29 באוגוסט 1843 בהוואנה, ניו יורק. הוא התחנך במקום, למד משפטים והחל לעסוק בכך באלמירה ב-1864. היל ייצג את מחוז צ'מונג באספת מדינת ניו יורק בשנים 1871 ו-1872. היל נבחר לראש מועצת אלמירה ב-1880, לראש עיריית אלמירה ב-1882, והיה נשיא לשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק בין השנים 1886 ל-1887. היל נבחר לסגן מושל ניו יורק בשנת 1882, עם יותר קולות מהמועמד הדמוקרטי למושל, גרובר קליבלנד. היל הפך למושל בשנת 1885, כאשר קליבלנד התפטר כדי להיכנס לתפקידו כנשיא ארצות הברית. היל זכה בבחירות לתפקיד המושל בזכות עצמו בשנים 1885 ו-1888 למרות שקליבלנד הפסיד את המדינה בבחירות במקביל לנשיאות. בעוד שקליבלנד דגל בפומבי ברפורמה בשירות המדינה, היל אימץ את תפקיד הפטרונות בפוליטיקה ובנה קהל עוקבים חזק. במהלך כהונתו של היל כמושל, ארגון המפלגה הדמוקרטית בניו יורק קוטב בין הנאמנים להיל לבין אלו שהעדיפו את קליבלנד. כמושל, היל התנגד לניסיונות לחוקק רפורמה בשירות המדינה ולהטיל מס על אלכוהול. הוא תמך ברגולציה של דיור בשכירות ורפורמות בעבודה כגון שעות עבודה מקסימליות. ב-15 במאי 1885, היל חתם על "הצעת חוק להקמת 'שמורת יער' של 715,000 דונם שאמור היה להישאר לצמיתות 'כאדמות יער פראי'." שטח זה הפך במהרה לפארק אדירונדק. במהלך כהונתו כמושל, ויליאם קמלר הוצא להורג בכיסא החשמלי, האסיר הראשון במדינה שהומת אי פעם בצורה זו. ב-23 באפריל 1889, הטיל היל וטו על הצעת חוק מבית המחוקקים של המדינה שתחסום את בניית הרחוב במגרשי פולו. הוא גם הטיל וטו על שני ניסיונות לרפורמה בקלפי על ידי בית המחוקקים הרפובליקני. לאחר הבחירות של 1888, בהן הובס קליבלנד ובחירתו מחדש של היל, כונן היל שליטה אפקטיבית על המפלגה הדמוקרטית של המדינה. ההישגים הדמוקרטיים בבחירות 1890 העניקו למפלגה הדמוקרטית רוב בבית המחוקקים. בית המחוקקים בחר בהיל לסנאט האמריקאי. היל היה אמור להיכנס לתפקידו בסנאט האמריקני ב-4 במרץ 1891, אך סירב להתפטר מתפקיד המושל כדי שרוזוול פ. פלאוור, חבר בסיעה הפוליטית שלו, יוכל לקחת את תפקיד המושל. בשנת 1892, ביקש היל את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, ורץ כתומך בבי-מטאליזם. בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1892, קליבלנד ניצח את היל ואת מושל איווה הוראס בויס בהצבעה הראשונה. קליבלנד המשיך והביס את הנשיא בנג'מין הריסון בבחירות הכלליות. כסנאטור, היל חסם את שני המינויים של הנשיא קליבלנד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם ב. הורנבלואר ווילר ה. פקהאם, שניהם שופטים בניו יורק שהתנגדו לקבלנות הקולות הפוליטית של היל. בשנת 1894, היל הובס על ידי הרפובליקני לוי פ. מורטון כאשר, כסנאטור אמריקאי מכהן, הוא התמודד שוב על תפקיד המושל. בשנת 1896, היל התנגד תחילה למינויו של ויליאם ג'נינגס ברייאן לנשיאות, אך תמך בבריאן בבחירות הכלליות נגד דמוקרטים הזהב של קליבלנד. בשנת 1897, היל הובס בניסיונו להיבחר מחדש על ידי הרפובליקני תומאס ק. פלאט. היל קיבל תמיכה משמעותית במועמדות לסגן הנשיא בוועידה הלאומית הדמוקרטית של שנת 1900, אך המפלגה מינתה את סגן הנשיא לשעבר עדלי סטיבנסון הראשון. היל שימש כמנהל הקמפיין של המועמד הדמוקרטי לנשיאות אלטון פארקר בבחירות לנשיאות ב-1904. היל מת בוולפרטס רוסט, ביתו הכפרי ליד אולבני ב-20 באוקטובר 1910, מההשפעות של מחלת ברייט ומחלות לב. הוא נקבר בבית הקברות מונטור במאונטור פולס. מדיה וקבצים בנושא דייוויד היל בוויקישיתוף דייוויד היל, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)