אמיל ורהארן

אמיל אדולפוס גוסטבוס ורהארן (בפלמית: Emile Adolphus Gustavus Verhaeren;‏ 21 במאי 1855 – 27 בנובמבר 1916) היה משורר ומסאי בלגי בשפה הצרפתית, פלמי במוצאו. נחשב אחד מנציגיו הבולטים של הסימבוליזם בשירה האירופית, מושפע בתחילת דרכו גם על ידי הנטורליזם. הליריקה שלו, בעלת מוזיקליות מיוחדת, מוקדשת, בין היתר, לפלנדריה, לעיר המודרנית על גלגוליה, לשאיפות ההרואיות של האדם לשינוי וכמו כן לאהבתו לאשתו, מארת. לדברי המבקר רמי דה גורמון: "הכל בשיריו לובש מראה חדש, מוזר ופנטסטי. הפרחים דומים לשמש, העשבים הופכים לעצים, העצים צומחים מעבר למידה עד השמיים (...). האדם הנורא הזה כתב גם דברים עדינים, מפני ששוכנת בתוכו גם נשמה תמימה, רגישה לאהבה בין בני אנוש ולחלומות החברתיים היפים. נוכל על כן לטעון כי לפחות במה שנוגע לאחדות ממעלותיו, הוא המשורר היחיד שיכול להתחרות עם ויקטור הוגו. אם ורלן מייצג בחו"ל את השירה הצרפתית, אז הוא, ורהארן, מסמל שירה זו בכל משיש בה יותר טהור ומסורתי. אמיל ורהארן נולד ב-21 במאי 1855 בכפר סינט-אמנדס (Sint Amands) על גדות נהר סכלדה, במחוז אנטוורפן, לא רחוק מדנדרמונדה, במשפחה פלמית מבוססת שבביתה שפת הדיבור העיקרית הייתה הצרפתית. אביו, גוסטב, איש בריסל במקורו, היה בעבר סוחר בדים והתגייס אחרי פרישתו מעסקים לעסקנות פוליטית קתולית, ואמו, אדלאיד, בת המקום, ניהלה חנות גלנטריה. הפטריוטים המקומיים הפלמים מציינים כי הסופר קיבל בלידתו גם שמות פלמים (גוסטבוס אדולפוס) וכי את השם הראשי, ממקור צרפתי, "אמיל" (Emile) כתבו כדרך הפלמים ללא סימן ההטעמה הראשית הצרפתי מעל האות E. מכל מקום בכפר (שאוכלוסייתו מנתה 3,400 תושבים), ובבית הספר תיקשר הילד בניב הברבנטי של השפה הפלמית השגור בפי המקומיים. לעומת זאת משסיים את בית הספר היסודי, בשנת 1866, הילד, שגדל בבית הוריו על ברכי הדת הקתולית, נשלח למכללת "לואי הקדוש" בבריסל (Institut Saint Louis), ומשם, כעבור שנתיים עבר בשנת 1868 לפנימיה הישועית "סנט ברב" (Sainte-Barbe) בעיר גנט בה קיבל חינוך צרפתי גרידא. בבית ספר זה הכיר את הסופר לעתיד, ז'ורז' רודנבך, איתו ישב אף על אותו ספסל. כתב באותן השנים את שיריו הראשונים כשהדוגמאות לחיקוי היו לו יצירות המשוררים הצרפתים למרטין, אלפרד דה מיסה ובמיוחד ויקטור הוגו. בסיום התיכון, אביו ודודו שהיה בעל בית חרושת לשמן לחצו אל אמיל שיעבור חניכות במלאכת דודו כדי שבעתיד יוכל לרשת את ניהול המפעל. אחרי שנה שלמה של חניכות הצליח הצעיר לשכנע את דודו ואת הוריו לשחרר אותו מטרחה זו ולתת לו להירשם ללימודי משפטים. בהמשך, החל משנת 1875 למד משפטים באוניברסיטה הקתולית של לוון, היוקרתית, בה עשה היכרות עם אנשי ספרות שהצטרפו בשנת 1881 לחוג שמסביב כתב העת "לה ז'ן בלז'יק" (La Jeune Belgique) שהוקם על ידי מקס ואלר. בשנת 1879 ורהארן פרסם את מאמרו הראשון בחוברות של סטודנטים. כתב בהתחלה שירים בעלי תוכן דתי והחליט בלבו להיעשות למשורר גדול - "ורגיליוס או לא כלום". מאוחר יותר תוכני שיריו התגוונו וכתב גם סאטירות תחת שמות עט כמו "פנטגרואל" או "רודולף". בתום לימודיו בשנים 1881–1884 עבד (בדומה לרודנבך) כמשפטן מתמחה במשרדו של עורך הדין לענייני פלילים והסופר הסוציאליסטי אדמון פיקאר (Edmond Picard), איש רחב אופקים (אם כי נגוע בנטיות אנטישמיות) שהיה גם מייסד כתב העת לאמנות "אר מודרן" (Art moderne, "אמנות מודרנית"). אך כעבור זמן קצר עבר ורהארן הצעיר לעסוק בספרות ובבקורת אמנות בלבד. את ההחלטה לנטוש את המשפטים ולהיות סופר החליט ורהארן תוך כדי השתתפות במפגשים השבועיים שפיקאר ארח בסלון הספרותי שלו בבריסל ושבו פגש סופרים ואומנים רבים מחוגי האוונגרד. ורהארן פרסם באותם ימים שירים ומאמרי בקורת אמנות בכתבי עת בלגים וזרים, ביניהם ה"אר מודרן" של פיקאר ו"לה ז'ן בלז'יק" ("בלגיה הצעירה") שמסביבו התגבשה קבוצת אקדמאים כמו מוריס מטרלינק וש. דה לרברג שדגלו בטיפוח המורשת הלאומית הפלמית. כמבקר אמנות תמך אמיל ורהארן באמנים צעירים כמו חברי קבוצת "העשרים" Le( Groupe des XX), בהם ג'יימס אנסור והצייר הנאו-אימפרסיוניסטי תיאו ון ריסלברגה (Théo van Rysselberghe). עם האחרון קשר קשר ידידות ארוך שנים שהתלווה גם בהתכתבות עשירה. אשת הצייר מתארת את ורהארן באחד ממכתביה כ"אישיות ייחודית, עם מזג כמו סערה שלא ניתן לעצרה, שאינה מוטרדת מהמוסכמות הבורגניות ושמתגרה או מציפה את כל אחד על ידי הישירות הבוטה שלו". ורהארן חקר באותן השנים בהתלהבות את יצירות האומנים מהרנסאנס הפלמי. הרעיונות שמשכו אותו באותה תקופה באו לידי ביטוי בקובץ השירים הראשון "הפלמיות" (Les Flamandes) שהוציא לאור בשנת 1883. אלו היו שירים ראיליסטים-נטורליסטים, לעיתים פרובוקטיביים שנכתבו על פלנדריה ותושביה בהשראת תמונות של יאקוב יורדנס, דוד טנירס הבן ויאן סטן. הייתה בהם גם השפעת המשוררים מאסכולת הפארנאס הצרפתית. הם התקבלו בהתלהבות בחוגי האוונגרד אבל עוררו שערורייה בסביבה השמרנית קתולית של חבל הולדתו. המשורר קמיל למונייה דחה בתוקף את בקורות המקטרגים. הוריו של אמיל ורהארן ניסו בעזרת כומר הכפר לקנות את רוב העותקים ולהשמיד אותם. מכל מקום המהומה מסביב גרמה במהרה לפרסום שם המשורר. הקבצים שבאו לאחר מכן היו שונים לחלוטין וכללו שירים סימבוליסטים, חלקם ברוח מיסטית כמו למשל "הנזירים" ("Les Moines")‏ 1886), קובץ שלא נחל הצלחה. באותה תקופה יצא המשורר הצעיר למסעות ארוכים בעריה של אנגליה וסקוטלנד. כשהחריפו אצלו כאבי קיבה ככל הנראה תוצאה של שתייה חריפה בלתי מרוסנת במסיבות הליליות של הסטודנטים בבריסל, שקע ורהארן בדיכאון ממושך שהשתקף בשירים קודרים, של יאוש. באותה תקופה בשנת 1888 הוכה גם על ידי מות שני הוריו. את תחושות המלנכוליה והמועקה שהציפו אותו, תיאר בטרילוגיה הקודרת "הערבים" ("Les Soirs" ‏ (1888), "Les Débâcles" (מפלות), ‏ (1888), "לפידים שחורים" (Les Flambeaux noirs) ‏(1891). בשירים אלה הצבעים שני ושחור החליפו את האדום והלבן שאפיינו את הליריקה שלו המוקדמת. ב"לפידים השחורים" התחיל ורהארן להשתמש לראשונה בחרוזים חופשיים (vers libres, "וור ליבר"), בעלי קצביות משתנה, שהפכו לאחד מסימני ההיכר של שירתו. המבקרים השמרנים כמו איוואן גילקין, אלבר ז'ירו תקפו בחריפות את חידושיו באמנות השירה. טענו שהשתמש במעין "ג'יבריש אפאשי" או שהצרפתית שבשיריו דומה ללטינית המשובשת שבפי הברברים. ב-24 באוגוסט 1891 נשא המשורר לאשה את מארת (מרתה) מאסן (Marthe Massin), ידידת אחותו, ציירת כשרונית מליאז' שנודעה על ידי אקווארלים שלה ושאותה הכיר שנתיים קודם לכן. בני הזוג התיישבו בבריסל. ורהארן ביטא את אושרו ואת אהבתו כלפיה בקובצי שירים כמו (שעות האור) ("Les Heures claires") 1896, (שעות אחרי הצהרים) "Les Heures d'après-midi (שעות הערב),"Les Heures du soir". בשנות ה-90 של המאה ה-19 התעניין ורהארן בבעיות החברה ובתאוריות האנרכיסטיות והסוציאליסטיות וניסה לשחזר בשיריו את אווירת העיר הגדולה וגם את ההפך ממנה, את החיים בכפר. תאר את השינויים האופייניים לעידן המודרני כמו נהירת האיכרים אל העיר ותהליך תיעוש, וכו' בקובצי שירים כמו "Les Campagnes hallucinées (הכפרים ההזויים), Les Villes tentaculaires (ערי - התמנון), "כפרי האשליות" (Les villages illusoires), ובמחזה שלו "השחר" (Les Aubes). לפואמות שלו הייתה תהודה רבה ויצירותיו תורגמו לעשרים שפות וזכו לפרשנויות בכל העולם. הרבה אמנים ואנשי רוח כמו ז'ורז' סרה, פול סיניאק, אוגוסט רודן, אדגר דגא, אוגוסט ורמילן, אנרי ון דה ולדה, מוריס מטרלינק, סטפאן מלארמה, אנדרה ז'יד, ריכרד דהמל, ריינר מריה רילקה, גוסטן זריאן ושטפן צווייג הפכו למעריציו, התכתבו איתו, בקשו את קרבתו ותרגמו אותו. עם אחד מעמיתיו ב"ז'ן בלז'יק" ,הסופר ז'ורז' אקהאוד, הקים כתב עת חדש לספרות בעל אוריינטציה רדיקלית - "לה קוק רוז'" (Le Coq Rouge - התרנגול האדום). גישתו בנושאי אמנות השפיעה באותה תקופה על הרבה אמנים פוטוריסטים. פרסם בהמשך קובצי שירה נוספים כמו (1899) Les Visages de la See (פניו של החיים), (Les Petites Legendes (1900 (האגדות הקטנות), הקבצים (Les Forces tumultueuses (19o1) ו-(La multiple splendeur (1906 חדורי האמונה בניצחון האדם, בתועלת תגליות הטכניקה והמדע, וגם (Les Tendresses premieres (1904 (אהבות ראשונות) -שירים שהוקדשו לשנות הילדות המאושרות בכפר הולדתו. השירים שנאספו בספר "פלנדריה כולה" (Toute la Flandre) הם מנחה ספרותית למולדת הפלמית ולבניה. ורהארן הפך עם השנים לסמל התרבות הבלגית. היה לבן בית של ארמון המלוכה - ידיד אישי של המלך אלברט הראשון ושל המלכה אליזבטה מבית בוואריה. יצר קשר טוב גם עם מנהיג הסוציאל-דמוקרטים הבלגים, אמיל ונדרוולדה, והתלהב מהקמת "בית העם" והאוניברסיטה העממית שקמו בבריסל כדי להפיץ ידע בקרב מחוסרי האמצעים. הוא עצמו התנדב להרצות במוסדות אלה. החל משנת 1898 התיישב המשורר בצרפת, ביישוב סן-קלו (Saint Cloud) הנמצא בשערי פריז, נהג לבלות בו כששה חדשים בשנה מן הסתיו עד האביב. בשאר השנה נסוג היה אל ביתו הקטן עם גן בכפר הבלגי, המבודד יחסית, הקרוי קאיו-קי ביק (Le Caillou-qui-bique), על יד רואזן במחוז "אנו" (Hainaut). ורהארן הגיע לשם לראשונה בשנת 1899 בביקור אצל אלמנתו של רודנבך. מאז חזר לשם מדי שנה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. אמנם המשורר עשה גם סיורים רבים ברחבי אירופה, להרצאות וערבי שירה. נלהב כפי שהיה מרעיונות פציפיסטים ואופטימי לגבי המאה החדשה שהתחילה, הוכה בתדהמה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 וכשבלגיה, למרות הנייטרליות שלה, נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים. באותם ימים, הסופר, שנמצא אז בשיא תהילתו, שהה דווקא בגרמניה. נאלץ לחפש מקלט באנגליה ובגלות כתב שירים פציפיסטים והוקיע את טירוף המלחמה בקבצים: "בלגיה המדממת" (La Belgique sanglante), "בין אפר לאפר" (Parmi les cendres) ו"הכנפיים האדומות של המלחמה" (Les Ailes rouges de la guerre). הסכסוך והכיבוש דיכאו את תקוותיו בעתיד טוב יותר. ורהארן נזעם נוכח ההפצצות הגרמניות על ארצו וכפר הולדתו ונוכח הצתת אוניברסיטת לוון והתאכזב במיוחד מתמיכת הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים במלחמה ומההצהרה שנחתמה על ידי 93 אקדמאי צמרת גרמנים, ביניהם אנשים שהכיר מקרוב, כמו ריכרד דהמל ומקס ריינהרט, שהזדהו עם הקייזר ועם צבאו. לא נמנע אז לכתוב תעמולה אנטי-גרמנית (כתב על "גרמניה האסייתית" ועל "גרמניה הבלתי ניתנת לתירבות") וערבב בפולמוסיו אף טענות נגד השפעת "היהודים הגרמנים" וה"גרמנים-אמריקאים" על מדיניות ההתפשטות של גרמניה. פריצת המלחמה גרמה לניתוק בין ורהארן ומעריציו בגרמניה ואוסטריה, כולל עם שטפן צווייג. צווייג לא שמר לו טינה על התבטאויותיו האנטישמיות והמשיך לטפח את מורשתו של ורהארן בספרים, מאמרים וזכרונות גם אחרי המלחמה. ב-27 בנובמבר 1916 אחרי אחת ההרצאות בעיר רואן, שבה חנך תערוכת אמנות במטרת התרמה לטובת נכי המלחמה הבלגים, נהרג פתאום ורהארן בתחנת הרכבת כשנפל (אומרים שנדחף על ידי המונים שהצטופפו) מתחת לגלגלי רכבת שיצאה לדרך. מאיאקובסקי רשם אז ביומנו:"השמיים נפלו על ורהארן". חברו של ורהארן, הצייר תיאו ון ריסלברגה והסופר הצרפתי אנדרה ז'יד הביאו לאשתו, מארת, את הבשורה המרה. בין אנשי הרוח שהעריצו את ורהארן והתיידדו איתו היה הסופר האוסטרי יהודי שטפן צווייג שכתב עליו, בין השאר: ..."ורהארן, הראשון מכל משוררי צרפת, ניסה לתת לאירופה מה שנתן וולט ויטמן לאמריקה: התוועדות לזמן, התוועדות לעתיד. הוא התחיל לאהוב את העולם המודרני ורצה לכבוש אותו למען השירה... כל האופטימיות של דורנו - אופטימיות שאינה מובנת עוד בתקופת השפל המחרידה של ימינו - זכתה מידו לביטויה הפיוטי הראשון, ואחדים מטובי שיריו עוד יעידו ימים רבים על אירופה והאנושות כפי שחלמנו עליהם אז." שמו של ורהארן הוזכר בין המועמדים לפרס נובל. בשנת 1911 חברו, הסופר הבלגי מוריס מטרלינק זכה לבסוף בכבוד זה. הפסל האמריקאי ממוצא בלגי קרולוס ורהארן (1908-1956) היה אחיין של המשורר. ממשלת צרפת התכוונה להביא את ורהארן לקבורה בפנתיאון בפריז, אבל המשפחה סרבה והעדיפה שייטמן במולדת, בבלגיה, בבית העלמין הצבאי באדינקרקה (Adinkerke). מפני שהמלחמה לא הסתיימה עדיין, על מנת לחסוך סיכונים הקשורים למצב המלחמתי, גופתו הועברה לוולברינחם Wulveringem עד שבשנת 1927 נטמנה בכפר הולדתו, סינט ארמנדס. שם הוקם המוזיאון המחוזי ורהארן לזכרו. פסל דיוקן מברונזה מאת אנרי לאגריפול (1907-1981) מוצב החל משנת 1948 ב"גן בית העירייה" הישן שליד המנזר סנט אואן ברואן, העיר בה נהרג בתאונה. מוזיאון ביישוב רואזן Roisin במוזיאון פלנטין-מורטוס בעיר אנטוורפן ישנו חדר המוקדש לאמיל ורהארן. 1989 - אסטרואיד כונה לזכרו 12697 Verhaeren א. מעל 30 קובצי השירים. העיקריים בהם: Les Flamandes, 1883 - הפלמיות Les Moines, 1886 - הנזירים Les Soirs, 1887 - הערבים Les Débâcles, 1888 Les Flambeaux noirs, 1891 - הלפידים השחורים 1891 Au Bord de la route (מאוחר יותר les Bords de la Route)- בשולי הדרך 1891 Les Apparus dans mes chemins Les Campagnes hallucinées, 1893 Les Villes tentaculaires, 1895 - ערי התמנון Les Villages illusoires, 1895 - כפרי האשליות Les Heures claires, 1896 - שעות האור Les Visages de la vie, 1899 - פני החיים Les Forces tumultueuses, 1902 - הכוחות הסוערים Toute la Flandre, 1904-1911 פלנדריה כולה - (פנטלוגיה מוקדשת לפלנדריה האהובה) Les Heures d'après-midi, 1905 - שעות אחר הצהרים La Multiple Splendeur , 1906 - הפאר רב-הפנים Les Rythmes souverains, 1910 - הקצבים השולטים Les Heures du soir, 1911 - שעות הערב Les Ailes rouges de la guerre, 1916 - הכנפיים האדומות של המלחמה Les Flammes hautes, 1917 במסות אמנות: James Ensor - (ג'יימס אנסור) Rembrandt (רמברנדט) Monet (מונה) ג. מחזות בשירה Les Aubes השחר - 1898 Le cloître - "המנזר" - דרמה בארבע מערכות - בכורה בבריסל בתיאטרון הפארק -1900 Philipe II - "פיליפ השני" טרגדיה ב־3 מערכות 1901 Hélène de Sparte - "הלנה אשת ספרטה" טרגדיה ב־4 מערכות - נכתבה ב–1908, בכורה במאי 1912 בפריז, מוזיקת במה מאת דאודא דה סבראק, תפאורה ותלבושות מאת ליאון באקסט, עם אידה רובנישטיין המחזות המיוחדים של ורהארן שערבבו שירה ופרוזה, תורגמו בזמנם לכמה שפות ועוררו עניין אצל כמה מהבמאים החשובים מאז - כולל מקס ריינהארדט, ווסבולוד מיירהולד, אורליאן לינייה-פו ואצל שחקנים כמו אידה רובינשטיין ואדואר דה מקס. פואמות / אמיל ורהארן, מרחביה: ספרית פועלים, 1959 בתרגום אליהו מייטוס בתוך דגל אדום, מקראה לילד מאת צ. זהר, ר.לב, הוצאת השומר הצעיר,1946 על מילות שיריו או בהשראת יצירותיו הלחינו מלחינים כמו: מוריס ראוול - !Si morne שיר בליווי פסנתר הנדריק אנדריסן (1892-1981) - ליד "À ces reines" נדיה בולאנז'ה - מחזור השירים "שעות האוד" Les heures claires ‏ (1912) - מוריס ווט Maurice Vaute (בלגיה): Cantique,Voici la maison douce, Les heures du soir - שירים ל-4 קולות מעורבים ופסנתר יאן ון לאנדחם (בלגיה): - Les heures claires "שעות הואר", מחזור שירים לבריטון ותזמורת, (1996) - מוזיקת גן - (Gartenmusik) לסופרן, טנור ותזמורת (2000) - הרביעייה "ורהארן" לכלי מיתר מישל מוריס לוי - מוזיקת במה למחזה "המנזר" Le cloitre‏ 1923 דאודא דה סבראק - מוזיקת במה למחזה "הלני אשת ספרטה" - 1912 אוסקר פריד - פואמה "המהגרים" Die Auswanderer לפי שיר מתורגם על ידי שטפאן צוויג - 1913 ז'אק דה לה פרל Jacques de la Presle (צרפת) - שירים ארנסט קרנק - 3 לידר לפי שירים של ורהארן op.30a ‏ 1924 פרויקט מוזיקלי ברשת - שטפן צווייג - אנשים וגורלות - הוצאת ספרים זמורה, 1986. חמוטל בר יוסף על הסימבוליזם מרדכי אבישי - יחיד ויחד בצבעי הזמן: סופרים וגיבוריהם, הוצאת ספרים ירון גולן, 1995 אדמונד ויליאם גוס - פרופילים צרפתיים - (באנגלית) - סקריבנר'ס סונס, ניו יורק, 1914 ע' 324-329 ורהארן ב"פרופילים צרפתים" מאת גוס Percy Mansell Jones:Emile Verhaeren,: A study in the development of his art and ideas H. Milford,1926 1935 Huberta Frets: l'Élément germanique dans l'oeuvre d'Emile Verhaeren, Slatkine Reprints, Geneve 1975 - J.Dereux - Verhaeren's crisis J Sci Med Lille. 1966 Dec;84(12):533-54. מדיה וקבצים בנושא אמיל ורהארן בוויקישיתוף אמיל ורהארן, באתר MusicBrainz (באנגלית) אמיל ורהארן, באתר Discogs (באנגלית) אתר על אמיל ורהארן החוזה - בצרפתית אנרי מריק על אודות ורהארן באתר בצרפתית "בוש דה פר" ז'אן דה גורמון על ורהארן בכתב העת "לה מארז'" מס. 47 מרץ 1914 הספד "על יד הקבר של ורהארן" מאת לאופולד רוזי בכתב העת "לה טירס" כרך XX, שנה 25, 1923, ע' 446-447 קטעי בקורת על ורהארן(בצרפתית) , Paul Gorceix - Fin de siècle et symbolisme en Belgique: oeuvres poétiques Editions Complexe, Bruxelles 1998 (פול גורסקס - סוף מאה וסימבוליזם בבלגיה:יצירות פואטיות, הוצאת קומפלקס, בריסל, 1998) (בצרפתית) שירים מאת ורהארן במקור הצרפתי שירי ורהארן 1899, בתרגום אנגלי ברשת אינדקס שיריו יצירות ורהארן ברשת בצרפתית ובאנגלית ילנה אברמובסקיך - מאה משוררים מהמאה ה-19-20, הוצאת הספרים "אורל", צ'ליאבינסק (ברוסית), ע' 38-39 שטפן צווייג - העולם של אתמול - הוצאת הספרים זמורה ביתן, 1982.(תרגום לעברית מאת צבי ארד) ז'ורז' דוטרפון ההתחלות הספרותיות של אמיל ורהארן בלוון -Doutrepont, Georges Les débuts littéraires d'Emile Verhaeren é Louvain Aux Cahiers de L'Amitié de France et de Flandre ,1919 שטפן צוויג - אמיל ורהארן -preview on line אנציקלופדיה בריטניקה 1911 ברשת תמונות מהכפר הקטן לה קאיו קי ביק שירי ורהארן במקור הצרפתי באתר לשירה צרפתית מאמר בניו יורק טיימס על ורהארן 1914 קול המחברים: אמיל ורהארן מדקלם 4 שירי אהבה מאת ורהארן, מדוקלמים בצרפתית אמיל ורהארן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אמיל ורהארן בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אמיל ורהארן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אמיל ורהארן (1855-1916), דף שער בספרייה הלאומית כתבי אמיל ורהארן בפרויקט בן-יהודה G.Doutremont ‏(1919) עמ' 15 p. 35 (1998) P.Gorceix פבריס ון דר קרקהווה - ידידותו עם ורהארן - בכתב העת הצרפתי "מגזן ליטרר" מס 351, פברואר 1997, גיליון המוקדש לשטפן צווייג. Fabrice Van Der Kerkhove - L'amitié avec Verhaeren Magazin litteraire" nr 351, fevrier 1997" בלגיה גוססת Belgium's agony" - on line" ע 89 -123 שטפן צווייג -העולם של אתמול - תרגום של צבי ארד (1982) ע'96.