laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ישיבת מערבא

ישיבת מערבא היא ישיבה תיכונית חרדית שנוסדה באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי הרב ברוך חייט. מקור שמה של הישיבה מהמילה הארמית "מערבא" (בעברית: מערב), כינויה של ארץ ישראל בתלמוד הבבלי. פתיחת הישיבה לוותה בפולמוס מצד רבנים חרדים, ובראשם הרב שך, שהתנגדו למודל של ישיבה חרדית שהלימודים בה כוללים, לצד לימודי הקודש, אף לימודי חול והשתתפות במבחני הבגרות, בדומה לישיבות התיכוניות בחינוך ממלכתי דתי. לדברי הרב חייט, בסופו של דבר הסכים הרב שך להקמת הישיבה, המיועדת לציבור חרדי מודרני ועולים מארצות המערב, אך העמיד תנאים שנועדו להרחיק ממנה תלמידים מהזרם המרכזי של הציבור החרדי. בין השאר דרש הרב שך שהישיבה לא תקום בירושלים או בבני ברק – ריכוזים חרדיים מובהקים, וכן שלא תיקרא באופן רשמי בתואר "ישיבה". הישיבה הועתקה למתתיהו, ובכל הפרסומים הרשמיים מוצג המוסד כ"מערבא מכון רובין" או "Ma'arava Rubin Academy". בהמשך קיבלה הישיבה את ברכתו של הרב שלמה זלמן אוירבאך. למעט ישיבת היישוב החדש הוותיקה, שהתנהלה לפי אותו מודל, סגנון ישיבות כזה לא היה קיים בציבור החרדי. מאז הקמת "מערבא" קמו עוד ישיבות דומות, בהן ישיבת נהורא (תשנ"ד), ישיבת נהרדעא וישיבת מאורות (שתיהן בתשס"ה) וישיבת מתיבתא בבית שמש (תשע"א). ראש הישיבה הוא הרב ברוך חיים חייט, מנהל התיכון הוא הרב שלמה פולק (שגם משמש כמנהל מכללה ירושלים). הר"מים הם הרבנים נתנאל לאער – חתנו של ראש הישיבה המשמש גם כמשגיח, צבי זריל, פינחס לובלינג והרב יוסף קרלינסקי. קודם לכן כיהנו בישיבה כר"מים הרבנים: צבי הריס גיסו של הרב חייט, יהושע הרטמן - עורך ספרי המהר"ל ורב קהילה בלונדון, הדר יהודה מרגולין מחבר ספרים הנודעים על שיעורי ומידות התורה, אבישי קורצטג המשמש כיום כר"מ בישיבת מתיבתא בבית שמש וכנו"נ בישיבת דרך אמונה, אליעזר שטיינברגר המשמש כיום כרה"י נשמת התורה בירושלים וכן הרב מיכאל שוהם רה"י נהרדעא בגני תקווה. הישיבה נותנת עדיפות לנושאי בין אדם לחברו ודרך ארץ קדמה לתורה, לצד לימוד התלמוד בשיטה הנהוגה בישיבות הליטאיות. הישיבה נותנת עדיפות לנושאים אלמנטים מוזיקליים, גם משום שהרב חייט עצמו הוא מוזיקאי, ומעודדת בעקבות כך לימוד נגינה ומספקת חדרי מוזיקה הכוללים פסנתר כנף, מערכת תופים ואולפן הקלטות. הדבר גם מתבטא בדברים בעיצוב הישיבה, כדוגמת ארון הקודש המעוצב בצורת כלי הנבל בו היו משוררים בבית הבחירה. הישיבה מחייבת את התלמידים להתעמל בחדר הכושר שבקמפוס פעמיים בשבוע. הישיבה מעצימה גם את חשיבות הניקיון והסדר, והתלמידים מחויבים להציע את מיטתם בכל בוקר. ככלל, בוגרי הישיבה זכאים לתעודת בגרות. רוב הבוגרים ממשיכים לישיבות גדולות חרדיות פתוחות באופן יחסי, כגון ישיבת איתרי, ישיבת חברון, וישיבת נתיבות חכמה. חלק מן הישיבות החרדיות מסרבות לקבל את בוגרי מערבא. מעטים מאוד ממשיכים לישיבות המשתייכות לזרם החרדי לאומי כמו כרם ביבנה. בקמפוס הישיבה מתגוררות מספר משפחות. בימי חמישי בלילה נאספים התלמידים בחדר האוכל ל"משמר", שבמהלכו עורכים מספר בחורים מדי שבוע סיומים על מסכתות וסדרי גמרא ועל סדרים של משניות. לאחר מכן מוסר הרב חייט שיחת מוסר והתלמידים שרים (לרוב, שירי נשמה) לאור נרות כשהרב חייט מלווה בגיטרה. לעיתים מגיע זמר או מלחין אורח. אתר האינטרנט הרשמי של ישיבת מערבא יאיר אטינגר, רק ארבע ישיבות מאפשרות לימודי תורה בשילוב תעודת בגרות, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2005 ישיבת מערבא (מתתיהו), דף שער בספרייה הלאומית ערוץ היוטיוב של מערבא שירו של ראש הישיבה עם בנו הרב אליהו חייט ראה בגמרא יבמות (דף סג:), וגמרא ברכות (דף ח, א) שם טוב מעטוף, שִׂמְחָה לְאַרְצֶךָ • הרב ברוך צ'ייט בראיון מתנגן, באתר קול הזמן, 29 בספטמבר 2015
שעון שמש 1980

שעון שמש 1980 הוא שמו של פסל סביבתי מעשה ידי הפסל הישראלי דני קרוון. הפסל ממוקם בירושלים, בחזית מבנה הג'וינט בגבעת רם שבירושלים. הפסל הוא שעון שמש מורכב משני מבנים המצופים אבנים מסותתות: מבנה כיפה אותו חוצה מסלול של מדרגות. הצופה בפסל מוזמן לטפס על המדרגות. משטח בצורת חצי עיגול, הבנוי בשיפוע. על המשטח מסומנות שנתות. הצופה בפסל, העולה על המדרגות עומד בנקודת המפגש בין שני המבנים ומשמש כ"מחוג" המטיל צל על השנתות ומסמן את השעה. קרוון ניסה ליצור שעון שמש באמצעות מבנה מדרגות, כניסיון לשחזר את שעוני השמש שהיו בירושלים בתקופת בית ראשון, כפי שמסופר בספר מלכים: וַיֹּאמֶר יְשַׁעְיָהוּ: זֶה לְּךָ הָאוֹת מֵאֵת ה' כִּי יַעֲשֶׂה ה' אֶת הַדָּבָר אֲשֶׁר דִּבֵּר - הָלַךְ הַצֵּל עֶשֶׂר מַעֲלוֹת, אִם יָשׁוּב עֶשֶׂר מַעֲלוֹת?! וַיֹּאמֶר, יְחִזְקִיָּהוּ, נָקֵל לַצֵּל לִנְטוֹת עֶשֶׂר מַעֲלוֹת, לֹא כִי יָשׁוּב הַצֵּל אֲחֹרַנִּית עֶשֶׂר מַעֲלוֹת. וַיִּקְרָא יְשַׁעְיָהוּ הַנָּבִיא אֶל ה', וַיָּשֶׁב אֶת הַצֵּל בַּמַּעֲלוֹת אֲשֶׁר יָרְדָה בְּמַעֲלוֹת אָחָז אֲחֹרַנִּית--עֶשֶׂר מַעֲלוֹת. — מלכים ב', פרק כ', פסוקים 9 - 11 קרוון משתמש באלמנטים אדריכליים האופייניים לאדריכלות הירושלמית ובהם הכיפה, תעלות השקיה וסיתות האבן. תעלת המים מסמלת גם את החיים ואת תלותה של ירושלים במים. כיווני מזרח-מערב שעל הפסל, מציינים גם כיוון הזריחה והשקיעה של השמש, וגם את כיוון הר הבית, אליו פונים יהודים בתפילה. אריאלה הירש ישראל, פיסול סביבתי - שעון השמש 1980
ויינה אלטונן

ויינה ואלדמר אלטונן (בפינית: Wäinö Valdemar Aaltonen; ‏ 8 במרץ 1894 – 30 במאי 1966) היה פסל פיני. נחשב לאחד מגדולי הפסלים של פינלנד במאה העשרים. אלטונן נולד בכפר קארינאיינן שבפינלנד והיה בנו של חייט. בילדותו הפך חירש ונשלח לבית ספר לציור של אגודת האמנות של טורקו בגיל 16. אלטונן למד בבית ספר זה בין השנים 1910–1915. בבית הספר למד ציור, אולם לימד את עצמו פיסול. בשנת 1923 נסע לאיטליה, שם הושפע מהקוביזם ומהפוטוריזם. עם הקמת רפובליקת פינלנד ולאחר מלחמת העולם הראשונה פיסל אלטונן אנדרטאות לנופלים במלחמות אלה, והיה לפסל הלאומי של פינלנד. יצירותיו הציגו פסלים מונומנטליים של תושבי פינלנד, ושל אישי תרבות וציבור פיניים. ב-1925 יצר פסל ברונזה של פאבו נורמי, שהוצב בחזית אצטדיון הלסינקי. ב-1927 הוצגה תערוכה מיצירותיו בסטוקהולם. פסל נודע נוסף שיצר אלטונן היה פסלו של ז'אן סיבליוס בשנת 1928, העשוי ברונזה. מרבית פסליו של אלטונן עשויים ברונזה, אך הוא פיסל גם באבן ובזכוכית. אלטונן נישא ארבע פעמים. יצירות רבות שלו מוצגות כיום בתצוגת קבע במוזיאון ויינה אלטונן לאמנות שבטורקו. Tytön pää, 1917 Graniittipoika, 1917-1920 Maria Jotuni, 1918-1920 Opettajani, 1919 Aaro Hellaakosken pronssipää, 1919 Savonlinnan sankaripatsas (קבר הגיבורים), 1919-1921 Punagraniittinen neito, 1923 Mustagraniittinen neito, 1924 פאבו נורמי, juoksijapatsas, 1924-1925 Seisova nainen, 1920-1924 Istuva nainen, 1920-1925 Uimaan lähtevä nainen, 1924 Turun Lilja, 1924-1926 Musica, 1926 אלכסיס קיווי, Aleksis Kiven patsas, 1926-1927 Tampereen Hämeensillan patsaat: Eränkävijä, Veronkantaja, Kauppias ja Suomen neito, 1927-1929 Myrsky (אנדרטה ל-53 הקורבנות של טביעת ספינת טרפדת פינית), 1930 Eduskuntatalon täysistuntosalin syvennyksien alastonfiguurit, 1930-1932 Aleksis Kiven patsas, 1930-1939 Marjatta, 1934 Delaware-muistomerkki, 1937-1938 Vapauden jumalatar seppelöi nuoruuden, 1939-1940 Tampereen Osuustoimintamuistomerkki, 1949-1950 Ystävyys solmitaan (אנדרטה לערים טורקו וגוטנברג), 1948-1955 Lahden sankaripatsas, 1952 Rautatienrakentajien muistomerkki, 1957, Hyvinkää Genius ohjaa nuoruutta (הפסל ניצב בחזית ספריית אוניברסיטת טורקו), 1958-1960 Presidenttien patsaat eduskuntatalon edessä: K. J. Ståhlberg, 1957-1958 ; P. E. Svinhufvud, 1957-1959 Genius Montanus (הפסל ניצב על קברו של אלטונן בטורקו), 1960 ויינה אלטונן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות

מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות (בפינית: Wäinö Aaltosen museo; המכונה בקיצור WAN) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הממוקם במרכז העיר טורקו שבפינלנד, על גדת נהר האורה. המוזיאון מציג את אוסף האמנות של העיר טורקו, הכולל אוסף נרחב של האמן הפיני ויינה אלטונן, וקרוי על שמו של האמן הנחשב לפסל הלאומי של פינלנד. כמו כן מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות בנושא אמנות פינית ואמנות מודרנית. במרץ 1964 החליטה מועצת העיר טורקו על הקמת מוזיאון המוקדש ליצירותיו של אלטונן, ואלטונן עצמו תרם למוזיאון את אוספיו. עבודות בניית המבנה החלו באוקטובר 1965. תוכניות מבנה המוזאון הוכנו על ידי מאטי אלטונן (בנו של האמן) ורעייתו, אירמה אלטונן, ואלטונן עצמו השתתף בתכנון המבנה. המוזיאון נפתח ב-17 בספטמבר 1967. מלבד אוספו של אלטונן, ויצירותיו, מציג המוזיאון את אוספי האמנות של העיר טורקו. כ-60 יצירות אמנות נרכשות למוזיאון מדי שנה, תוך התמקדות באמנים מקומיים. ויינה אלטונן מדיה וקבצים בנושא מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות בוויקישיתוף מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות, ברשת החברתית פייסבוק
אבו אל-חסן

האם התכוונתם ל... אבוּ אַל-חַסַן עַלי אִבְן מֻחַמַד אַל-הַאדי – האימאם השיעי העשירי אבו אל-חסן עלי אבן נאפע (זיריאב) - מוזיקאי איראני, זמר, נגן עוד, מלחין ומורה, שפעל בעיראק, בצפון אפריקה ובאל-אנדלוס והנחשב לאבי המוזיקה הערבית אנדלוסית אבו אל-חסן (צייר) – צייר מוגולי אבו אל-חסן עלי אבן עות'מאן – סולטאן מרוקו אבו אל-חסן באני סדר – נשיאה הנבחר הראשון של איראן עם כינון המהפכה האיראנית ב-1979 אבו אל-חסן מצור – פרשן ופוסק הלכה שומרוני בן המאה ה-11 כודא אבו אל-חסן לארי מומר לאסלאם מימי עבאס שאה הראשון אבו חסן – חומוסייה פופולרית ביפו
אבו אל-חסן (צייר)

אַבּוּ אלְ-חַסַן (1589 – 1630 לערך) היה צייר שפעל בדלהי שבהודו בתקופה המוגולית תחת שלטונו של הקיסר ג'האנגיר. אבו אל-חסן נולד בהראט שבמערב אפגניסטן. הוא הועסק על ידי ג'האנגיר, עוד בטרם עלייתו של זה לשלטון כקיסר האימפריה המוגולית. עד מהרה הפך לאמן הקיסרי הראשי וקיבל את התואר "נאדר א-זמאן" ("פלא הזמן") מהקיסר. תפקידו העיקרי היה תיעוד מאורעות החצר הקיסרית בציוריו. מרבית ציוריו אבדו עם השנים, אולם אחת מיצירותיו הידועות ששרדו היא הציור "סנאים על עץ", המצוי כיום בספרייה הבריטית. מדיה וקבצים בנושא אבו אל-חסן בוויקישיתוף אבו אל-חסן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ציירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נחל חברון

נַחַל חֶבְרוֹן הוא נחל אכזב אשר זורם בגבול בין הנגב ליהודה. מוצאו של הנחל הוא בעיר חברון שרובה בשטחי הרשות הפלסטינית. הנחל הוא חלק מאגן נחל הבשור. הוא עובר ליד דאהרייה, באר שבע וצפון הנגב, ומתנקז לנחל באר שבע מטרים ספורים מזרחית לכביש 40, בקרבת תל באר שבע. בשטח מדינת ישראל הנחל זורם בשטחי השיפוט של היישובים מיתר, אבו בסמה, עומר, תל שבע, ושטח גלילי שבאחריות משרד הפנים. בנחל זורמים שפכי הערים והתעשייה, וכן שפכי מנסרות ומחצבות שמקורם בערים הפלסטיניות, בהתיישבויות ובמחצבות הבנויות לאורכו. בבקעת באר שבע הביוב מהווה מפגע סביבתי משמעותי, משום שאלפי אנשים מתגוררים בקרבה לאפיק הנחל. מוקד הזיהום העיקרי הוא שפכי חברון וקריית ארבע המוערכים בכ-15,000 מ"ק ליום. הביוב מזהם גם את שמורת הבשור. זרימה זו שנתה את אופי הנחל, מנחל אכזב המזרים מי שיטפונות באיכות גבוהה, לנחל בו ישנה זרימת קבע של מי ביוב מזוהמים. בנחל זורמים שפכים בכל ימות השנה המזהמים את הנחל ואת מי התהום במורד, לכך ישנן תוספות של שפכים עירוניים ותעשייתיים. בשנת 2002, עתרו לבג"ץ תושבי הכפר הבדווי אום בטין שהנחל זורם במרכזו, יחד עם העמותות הפורום לדו קיום בנגב ואגודת הארבעים למען זכויות הבדווים בנגב, בדרישה ממשרדי הממשלה להקים מתקן לטיהור השפכים. בג"ץ קיבל את העתירה והמדינה התחייבה לקדם את הקמתו עד ינואר 2007.לשם הקמת מכון הטיהור אף הוחרמו 36 מיליוני שקלים מהרשות הפלסטינית אך המכון לא הוקם בפרק הזמן שאליו התחייבה המדינה, וביוב המשיך לזרום בנחל. המשרד להגנת הסביבה, החברה להגנת הטבע ורשות ניקוז ונחלים שקמה בשור מפעילים תוכנית חינוכית בנחל חברון הנקראת "געגועים לנחל". התוכנית התלת-שנתית פונה לאנשים הגרים בסביבת נחל חברון, כדי לפתח מודעות ואחריות לנחל ולסביבתו. התוכנית מתייחסת לדרך בה ניתן לייצר את בסיס הידע, החיבור והשייכות בין קבוצות אוכלוסייה שונות לבין הנחל בהשתתפות מערכת החינוך הפורמלית והבלתי פורמלית[דרוש מקור]. צפריר רינת, המינהל האזרחי אישר הכנסת חומר לטיהור שפכים מסרטנים בנחל חברון, באתר הארץ, 28 באפריל 2014 טיפול אקולוגי בשפכים באגן ניקוז נחל חברון, הפקולטה לניהול, אוניברסיטת בן-גוריון צפריר רינת, הזיהום בנחלי הגדה לא עוצר בקו הירוק: פוגע במי תהום בישראל, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2007 דליה טל, ‏עמותות בדרום: אם לא יוקם מתקן לטיהור שפכי חברון - נפנה לביהמ"ש, באתר גלובס, 9 בדצמבר 2001 גדי גולן, ‏מיתר: ניסיון לטיפול בנחל חברון, באתר גלובס, 2 בספטמבר 2001 צפריר רינת, עתירה לבג"ץ: הזיהום בנחל חברון מסכן תושבים, באתר הארץ, 26 באפריל 2002 צפריר רינת, במקום שלט "ברוכים הבאים", באתר הארץ, 15 במאי 2002 חיה נח, סאגת נחל חברון, באתר "העוקץ", 24 בנובמבר 2008 ניר חסון, החזון: פארק ירוק ומלבלב; המציאות: נחל מזוהם ועדר רעב, באתר הארץ, 23 בינואר 2006
עת הדעת

עת הדעת ישראל (שם מלא: עת הדעת מערכות חינוך בע"מ) היא חברת תוכנה המפתחת כלי ביג דאטה המותאמים לתחום החינוך ומציעה פלטפורמה לשילוב הטכנולוגיה, למידה וההערכה בבתי הספר. החברה הוקמה בשנת 2006, משרדיה ממוקמים ברמת גן ומועסקים בהם כ־50 עובדים. החברה מספקת לאנשי החינוך ציונים והערכה על התלמיד. ב-2018 השתמשו מעל 1,200 בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים בישראל ב"עת הדעת" לשם תרגול מקצועות הליבה: אנגלית, מתמטיקה, חינוך לשוני ומדעים. עת הדעת החלה את דרכה כמיזם חינוכי-חברתי ישראלי המציע פלטפורמה דיגיטלית להוראה וללימוד בעידן הדיגיטלי. התוכנית פותחה בתמיכת שמואל מיתר ומוריס קאהן, ממקימי חברת התוכנה אמדוקס, והיא כוללת תמיכה מלאה במקצועות הליבה (עברית, אנגלית, מתמטיקה ומדעים) בהתאמה לתוכנית הלימודים של משרד החינוך. החברה הוקמה בשנת 2006 בידי ד"ר דובי וייס, הפדגוג הראשי של "עת הדעת", ואריק יפעת. לחברה פעילות בישראל ומחוץ לה, ובין השאר ניהלו את הפעילות המנכ"לים : ד"ר יוסי בן-דב, משה אגרט, אריאלה אבני ואהובה פיינמסר. בשנת 2022 האתר התאחד עם האתר "גלים" של עמותת סנונית, ושניהם נקראים כיום "גלים פרו". עת הדעת מתמחה בפעילות בבתי ספר: למידה פעילה שבה הידע נבנה ומתורגל בהכוונת המורה, למידה שיתופית היוצרת אינטראקציות חברתיות ולמידה אדפטיבית המאפשרת לכל תלמיד למצות את פוטנציאל המצוינות האישי שלו תוך מתן מענה לשונוּת הטבעית הקיימת בכיתה. המודל הטכנו-פדגוגי של עת הדעת משלב בין שיח כיתתי בהנחיית המורה לבין למידת חקר ותרגול עצמאי של התלמיד או של קבוצת תלמידים. שיח כיתתי זה משמש גם הוא ככלי ללמידה דיפרנציאלית בהתאם לתפיסה של "הערכה לשם למידה" והלמידה הסוציו-קונסטרוקטיביסטית. על פי הפרדיגמה של עת הדעת, יש למורה תפקיד מכריע ומרכזי כמוביל (Facilitator) של תהליכי הבניית ידע וביסוסם תוך שימוש בתכנים דיגיטליים אינטראקטיביים ובכלים טכנולוגיים המאפשרים תקשורת, בקרה, דיון, מענה לדיפרנציאליות ומעקב. עת הדעת מכוונת להקנות למורה שיטה, תכנים וכלים כדי לאפשר לו להיות מורה טוב יותר ולא רק כדי לספק לו העשרה. למעשה, מערכת עת הדעת מסייעת למורה בכל ארבעת השלבים של מעגל התהיל"ה: תכנון השיעור, הוראת השיעור, למידת התלמידים וההערכה. עת הדעת K-12 מנוהלת כיום על ידי יהוידע מנדאל. לעת הדעת ישראל יש חברה-אחות, Time To Know, האחראית על פיתוח הטכנולוגיה שבה עובדים התלמידים ועל הפצת הטכנולוגיה מחוץ לישראל. בין השאר, חתמה חברת Time To Know על חוזה הפצה בלעדי עם ענקית ספרי הלימוד האמריקנית McGraw-Hill Education[2], ובצרפת נחתם הסכם הפצה עם ההוצאה לאור Editis. יאיר ברוש מכהן כמנכ"ל החברה. לאחר 12 שנים של הפעלת מערכת עת הדעת בבתי-ספר בארץ ומחוץ לה, הצטברו עדויות מחקריות לכך שסביבת עת הדעת יכולה לשמש כשיטה פדגוגית המקדמת את מגוון התלמידים ומביאה אותם להישגים לימודיים ולשיפור של עד 40% במקצועות הליבה בשנת לימודים אחת. יצוין כי התפיסה הפדגוגית של עת הדעת פותחה בידי ד"ר דובי וייס (המייסד הפדגוגי של החברה) וצוותו. תפיסה זו זכתה לציון לשבח מראש הממשלה[3]. סימפוניה פדגוגית לכלים טכנולוגיים, דובי וייס, הד החינוך, אפריל 2010. Digital Teching Platform, Edited by Chris Dede and John Richards, Teachers College, Columbia University, New York, 2012 עת הדעת ישראל עת הדעת העולמית המחשת התפיסה המערכתית של תוכנית "עת-הדעת" האתר גלים פרו
Mass Effect Galaxy

Mass Effect Galaxy הוא משחק מדע בדיוני, משחק תפקידים ממוחשב ומשחק פעולה שפותח על ידי BioWare והופץ על ידי Electronic Arts. המשחק יצא לפלטפורמת ה-iOS בלבד בתאריך ה-22 ביוני 2009. הסיפור מתחיל עם יעקב טיילור בחופשה על סיפונה של ספינת תענוגות. כפתאום "פירטים" עולים על הספינה, יעקב נלחם בפירטים. יעקב עובר למצודה שבה נמצא הקצין שלו לשעבר שמקצה לו לחקור את הפירטים. Mass Effect Mass Effect 2 מדיה וקבצים בנושא Mass Effect Galaxy בוויקישיתוף דף הבית של המשחק (באנגלית) ביקורת משחק: Mass Effect Galaxy, אתר משחקים ויגיימס (בעברית)
פאראפני

פאראפני (Farafenni) היא עיר בגמביה. העיר נמצאת כ-1 ק"מ מהגבול עם סנגל ומשמשת כעיר גבול. בגלל היותה עיר גבול, בעיר מתקיים שוק גדול הנקרא luma בו נמכרות סחורות שיובאו מסנגל וכן סחורה מקומית שנמכרת לסנגל. בגלל המיקום האסטרטגי של העיר במרכז גמביה, בעיר ממוקם בית חולים אזורי וכן בסיס צבאי גדול. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חנה ניר

חנה ניר היא משוררת ומתרגמת ישראלית. ניר נולדה וגדלה ברמת-גן. בוגרת התיכון תלמה ילין במגמת דרמה. למדה תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ציור בבית הספר לאמנות קלישר ומחול בבית הספר של להקת בת דור. בשנת 1979 החלה לפרסם שירים בעיתונות היומית, בעיתוני ילדים ובכתבי עת לספרות, ובמקביל שימשה כמגיהה וכמתקינה לדפוס בהוצאות ספרים ובעיתונים. במשך תקופה קצרה הייתה עורכת המקומון "קול חיפה" ב"ידיעות אחרונות", ובשנת 1986 מונתה לסגנית עורך בשבועון הילדים "כולנו". בתום שלוש שנים פרשה מתפקידה כדי להתמסר לכתיבה, ומאז פרסמה 14 ספרים. כיום מתגוררת בתל אביב עם בעלה, האדריכל דרור סדומי. הסיפורים והשירים פרי עטה מאופיינים בסגנון ייחודי המשלב חריזה, מקצב, שימוש יצירתי בשפה ובמקרים רבים – הומור. חלק מהם כתובים בגוף ראשון – טכניקה המשווה להם נופך של מונולוגים דרמטיים. מספריה הבולטים: "מר רון צחק אחרון" – סאטירה משעשעת על התנהלות מפעל צעצועים המוצגת דרך סיפורה האישי של מזכירת המפעל; "עלילות לילי לפידות" – פרודיה על נערת זוהר ובה הדמות הראשית מעידה על עיסתה; "פיל-פילון חובב חרסינה" – האנשה משעשעת של חיות מוכרות באמצעות שירי-סיפור; "סדנת אהבה" – ספר שירה המקבץ שירים שפורסמו בעיתונות בין השנים 1979–1998. מתרגמת מן הקלאסיקה האנגלית והאמריקנית. הציגה לראשונה בפני הקורא העברי מבחר משיריהם של אדגר אלן פו, וילפרד אואן וּויליאם בלייק. כמו כן תרגמה מבחר משירי רוברט פרוסט ואסופת שירים ארוטיים הומוריסטיים מן המאות ה-17 וה-18 הכוללת משוררים עלומי-שם בצד משוררים ידועים מאותה תקופה. השיר הראשון שתרגמה הוא "העורב" לאדגר אלן פו, ותרגומה נבדל מזה של זאב ז'בוטינסקי וההולכים בעקבותיו בבחירתה להיצמד לפשטות המקור ולתרגם את מילת המפתח NEVERMORE כ"שוב לא עוד". בכך נשמר מבנה החריזה המקורי, המתפתח מ"עוד" ל"לא עוד" ועד ל"שוב לא עוד". ככלל, מתאפיינים תרגומיה בנאמנות למקור, הן מבחינת התוכן והן מבחינת הצורה. מר רון צחק אחרון איורים: דני קרמן (מודן/תמוז 1992) עלילות לילי לפידות איורים: דני קרמן (מודן/תמוז 1992) שירים ממזריים ארוטיקה היתולית מהמסורת האנגלית (ספרית פועלים, 1995) ביישנית נורא איורים: יפתח אלון (ספרית פועלים, 1997) אדגר אלן פו העורב ושירים אחרים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, מפעל תרגומי מופת 1997) תפוח בדבש איורים: יערה עשת (ספרית פועלים, 2000) וילפרד אואן קרעי שני (הוצאת קשב לשירה, 2001) פיל-פילון חובב חרסינה איורים: ענת חנית (תמוז, 2003) רוברט פרוסט בתום קטיף התפוחים (הוצאת קשב לשירה, 2003) זוג משמיִם איורים: גד אולמן (דיוקן, 2005) סדנת אהבה רישומים: יצחק קרודו (דיוקן, 2008) ויליאם בלייק הֵלך מטורף (הוצאת כרמל, 2015) שירים לאלוהים (הוצאת סטימצקי, 2017) שפתון שירים לבלשן החובב (הוצאת סטימצקי, 2019) מדיה וקבצים בנושא חנה ניר בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של חנה ניר, בקטלוג הספרייה הלאומית השיר דקה דומייה באתר עדים במדים של צה"ל השיר ביעור חמץ באתר מושבה חופשית וילפרד אואן "קרעי שני" באתר הוצאת קשב לשירה קריאת תרגומים לשירי וילפרד אואן באתר "חיים של אחרים" של גלי צה"ל רוברט פרוסט "בתום קטיף התפוחים" באתר הוצאת קשב לשירה חנה ניר, באתר שירונט חנה ניר, דף שער בספרייה הלאומית
פומבוני

פומבוני היא עיר הבירה של האי ומחוז מוהלי באיי קומורו. העיר שוכנת על חוץ מצר מוזמביק והיא העיר השלישית בגודלה בקומורו עם 17,000 תושבים המהווים כמחצית מאוכלוסיית האי. מדיה וקבצים בנושא פומבוני בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוטסמודו

מוטסמודו היא עיר הבירה של האי ומחוז אנג'ואן באיי קומורו. העיר שוכנת על חוף מצר מוזמביק והיא העיר השנייה בגודלה בקומורו עם כ־30,000 תושבים המהווים כמחצית מאוכלוסיית האי. בעיר הזו קיים הנמל היחידי של מים עמוקים בקומורו ואליו מגיעות האוניות באירופה וסין. מזג האוויר בעיר הוא טרופי ימי, כך שהטמפרטורה הממוצעת נעה בין 27–32°C במשך כל השנה. מדיה וקבצים בנושא מוטסמודו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פריץ פון אוהדה

פריץ פון אוהדה (בגרמנית: Fritz von Uhde ;‏ 22 במאי 1848 – 25 בפברואר 1911) היה צייר גרמני שהתמחה בציורים בנושאי דת. סגנונו נע בין ריאליזם לאימפרסיוניזם. פון אוהדה נולד בווקנברג, בסקסוניה שבגרמניה, ונקרא בשם פרידריך הרמן קרל אוהדה (Friedrich Hermann Carl Uhde). בשנת 1866 התקבל ללימודים באקדמיה לאמנות יפה בדרזדן, אולם לא השתלב באקדמיה, ובאותה שנה עזב את לימודיו והצטרף לצבא. בין השנים 1867–1877 לימד רכיבה על סוסים בחיל הפרשים. בשנת 1877 עבר למינכן והחל ללמוד באקדמיה לאמנות יפה של מינכן. בתקופה זו הושפע בעיקר מיצירות אמנים פלמים. בשנת 1879 עבר לפריז בה למד תחת מיהאי מונקאצ'י. בשנת 1882 נסע להולנד, ובה נטש את סגנון הציור האפלולי אותו למד במינכן, והחל לצייר בצבעוניות הרבה האופיינית לאימפרסיוניזם הצרפתי. ציוריו זכו לרוב לביקורת שלילית בשל הריאליזם הרב שלהם (מבקריו אמרו כי הילדים בציוריו נראים מכוערים). בשנת 1890 החל פון אוהדה ללמד באקדמיה לאמנות יפה במינכן. יצירותיו של אוהדה תיארו לרוב נושאים דתיים, ואירועים מן התנ"ך, כשהם מצוירים בסגנון מודרני - כך לדוגמה ארוחתו של ישו בבית חקלאים צוירה כאילו היא נערכה בבית חווה גרמני (היצירה מוצגת בגלריה הלאומית הישנה בברלין), ודרשת ישו על ההר נערכת בפני איכרים בלבוש גרמני של שלהי המאה ה-19. יצירותיו מוצגות כיום במוזיאון ליפציג, גלריית דרזדן, הפינקוטק של מינכן, המוזיאון הלאומי של דנמרק ומוזיאון אורסיי. מדיה וקבצים בנושא פריץ פון אוהדה בוויקישיתוף
משה ליאון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... משה ליאון – ראש עיריית ירושלים, רואה חשבון שהיה מנכ"ל משרד ראש הממשלה משה (מוצי) ליאון – כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בקבוצת מכבי יפו ובנבחרת ישראל משה די לאון – מקובל ספרדי שיש המיחסים לו את כתיבת ספר הזוהר
קן סטוט

קנת קמפבל "קן" סטוט (באנגלית: Kenneth Campbell "Ken" Stott; נולד ב-23 במאי 1958) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי. מוכר בזכות תפקידיו ב"טרילוגיית ההוביט" ובסרטים "המתאגרף", "פלונקט ומקלין", "חברים לרצח" ו"יום אחד". סטוט נולד באדינבורו לאם ממוצא סיציליאני שהייתה במקצועה מרצה ולמחנך ממוצא סקוטי. גדל כנוצרי קתולי והתחנך בבית ספר לדרמה "אקדמיית מונטוייו לאומנויות התיאטרון" שבלונדון. בצעירותו הופיע כשחקן מתחיל עבור "הלהקה השייקספירית המלכותית" ועבד למחייתו כאיש מכירות. סטוט החל את דרכו כשחקן בהפקות טלוויזיה בריטיות לדוגמת "הבלש המזמר" שיצר דניס פוטר. סטוט התגלה לראשונה בסקוטלנד ובבריטניה בשנת 1994 בזכות תפקיד ראשי לצידו של דייוויד טננט במיני סדרת הדרמה "Takin' Over the Asylum" ובזכות הופעתו בדרמת הפשע של דני בויל "חברים לרצח" בתפקיד מפקח המשטרה מק'אל. בשנת 1995 זכה סטוט בפרס לורנס אוליביה לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו במחזה "כוס שבורה". ב-1997 התפרסם סטוט בדרמת האגרוף של ג'ים שרידן "המתאגרף" בתור אייק וויר מאמנו של המתאגרף דני פלין (דניאל דיי-לואיס) שהשתחרר מהכלא האירי, בנוסף הופיע לצידו של אלברט פיני בעיבוד האנגלי למחזה הצרתי המצליח "אמנות". ב-1999 שיחק בקומדיית האקשן התקופתית בהפקת גארי אולדמן "פלונקט ומקלין" בתפקיד גנרל צ'אנס. סטוט זכה להכרת האקדמיה הבריטית בזכות תפקידי טלוויזיה מוערכים שעשה בסדרות "The Vice" בתור המפקח פאט צ'אפל ו"הנקוק וג'ואן" בתפקיד גאוני בתור הקומיקאי טוני הנקוק ב-2005 השתתף בהפקת הטלוויזיה של דייוויד ייטס "הנערה בבית הקפה" בתפקיד שר האוצר של בריטניה אצלו עובד גיבור העלילה לורנס (ביל ניי). ב-2007 השתתף סטוט בדרמה הפוליטית של מייק ניקולס "מלחמתו של צ'ארלי וילסון" בתפקיד סוחר הנשק הישראלי צבי רפיח. ב-2008 דיבב בסרט "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" את דמותה של הגירית טרונפלהאנטר. ב-2010 שיחק סטוט בדרמה הקומית "טוסט" בתור אלן אביו של נייג'ל סלייטר (פרדי היימור). ב-2011 הופיע בדרמה "יום אחד" בתפקיד סטיבן אביו של דקסטר מאייו (ג'ים סטרג'ס) . ב-2012 זכה סטוט לתפקיד בסרטו המצליח של פיטר ג'קסון "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתור הגמד באלין נאמנו של ת'ורין. ג'קסון שהעריך במיוחד את עבודותיו של סטוט בחר בו לתפקיד ביחד עם אשתו תסריטאית הסרט פראן וולש. לסטוט ילד אחד מגרושתו אליזבת. למען המלכה והמדינה (1990) חברים לרצח (1994) להיות אנושי (1994) קדחת המגרש (1997) המתאגרף (1997) גובה החוב (1999) פלונקט ומקלין (1999) אשן כשאמות (2003) המלך ארתור (2004) הנערה בבית הקפה (2005) קזאנובה (2005) מלחמתו של צ'ארלי וילסון (2007) סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן (2008) יום אחד (2010) המטבח של סלייטר (2010) ההוביט: מסע בלתי צפוי (2012) ההוביט: ישימון סמאוג (2013) ההוביט: קרב חמשת הצבאות (2013) דייט בהפתעה (2015) קפה סוסייטי (2016) 100 רחובות (2016) האוקיינוס שבינינו (2018) החפירה (2021) הבלש המזמר (1986) משיח (2001) ריבוס (2007-2006) הנמלטת (2011) מלחמה ושלום (2016) רצח בדם קר (2017) מדיה וקבצים בנושא קן סטוט בוויקישיתוף קן סטוט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קן סטוט, באתר AllMovie (באנגלית) קן סטוט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קן סטוט, באתר Discogs (באנגלית) Ken Stott Biography, Filmreference.com (באנגלית)