laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דויד פופר

דויד פופר (בגרמנית: David Popper;‏ 18 ביוני 1843 – 7 באוגוסט 1913) היה צ'לן ומלחין יהודי-צ'כי. משנת 1886 ועד מותו שימש פופר כמורה לצ'לו המוביל של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, ממלכת הונגריה. באותה השנה שהתמנה לתפקיד ועבר לבודפשט נולד שם בנו לאו פופר. פופר נולד בפראג ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון המקומי. הוא למד נגינה בצ'לו אצל יוליוס גולטרמן ועד מהרה עורר עניין. את מסע הקונצרטים הראשון שלו ערך בשנת 1863; בגרמניה זכה לשבחים מפי הנס פון בילו, בין השאר. הוא נחל הצלחה גם בשווייץ, הולנד ואנגליה. הופעת הבכורה שלו בווינה הייתה בשנת 1867 והוא התמנה שם לצ'לן ראשי בהופאופר, אופרת החצר. כעבור שנים אחדות פרש מתפקיד זה כדי להרחיב את היקף מסעות הקונצרטים שלו לכל רחבי אירופה. בשנים 1868 עד 1870 היה חבר ברביעיית הלמסברגר. משנת 1896 לימד בקונסרבטוריון בבודפשט. הוא מת בבאדן. פופר היה מלחין פורה לצ'לו. הוא חיבר ארבעה קונצ'רטי, רקויאם לשלושה צ'לי ותזמורת (1891) ולא מעט יצירות קטנות יותר שעודן מנוגנות לעיתים, ביניהן קטע הסולו הפופולרי לצ'לו "טרנטלה". בנוסף כתב גם יצירות לימודיות. האטיודים המתקדמים של פופר ידועים לשימצה בקרב צ'לנים ברחבי העולם ונחשבים לקשים במידה שלא תיאמן, אבל מקובלים על צ'לנים ברמה גבוהה, כמעט בכל מקום בעולם, כתרגילים לשיפור הטכניקה. מהדורה ישנה של "מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים" תיארה אותו במילים אלה: "הצליל שלו רחב ומלא רגש; הביצוע שלו מלוטש להפליא, וסגנון נגינתו קלאסי." "אטיוד מאגאזין", 1909-1922. מדיה וקבצים בנושא דויד פופר בוויקישיתוף דויד פופר, באתר ספוטיפיי דויד פופר, באתר AllMusic (באנגלית) דויד פופר, באתר MusicBrainz (באנגלית) דויד פופר, באתר Discogs (באנגלית) דוד פופר (1843-1913), דף שער בספרייה הלאומית
קובל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קובל – עיר באוקראינה אישים: ארויד קובל – שחמטאי רוסי ליאוניד קובל – שחמטאי רוסי, אחיו של ארויד קובל צ'ארלי קובל – שחקנית ותסריטאית בריטית קובאל קובול
אלפאוס (אי)

האי אלפאוס (באנגלית: Alfeus Island; בבולגרית: остров Алфеус) הוא אי סלעי הממוקם בסמוך מצפון לאי סמית' באיי שטלנד הדרומיים, אנטארקטיקה. אורכו של האי 310 מטרים (בכיוון מערב - דרום-מערב); רוחבו של האי 120 מטרים. האי ממוקם 660 מטרים מערבית - צפון-מערבית מכף סמית'; 3.7 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית מנקודת דליאן; ו-1.06 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מהאי בארלו. האי מופה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009, ובשנת 2018. האי נקרא על שם ספינת הדיג אלפאוס, שהייתה בבעלות החברה הבולגרית "דיג האוקיינוסים - בורגס" (בבולגרית: Океански риболов – Бургас), שאוניותיה דגו בסמוך לאיי ג'ורג'יה הדרומית, איי קרגלן, איי אורקני הדרומיים, איי שטלנד הדרומיים וחצי האי האנטארקטי בין השנים 1970 וראשית שנת 1990. הדייגים הבולגרים, יחד עם דייגים מברית המועצות, פולין וגרמניה המזרחית היו חלוצי תעשיית הדיג המודרנית באנטארקטיקה. הגאזט האנטארקטי הבולגרי (בבולגרית) האי אלפאוס באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה האי אפלאוס באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה תצלום לוויין של אזור האי, תוך סימון אתרים נוספים באזור באתר copernix גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של בולגריה מידע גאוגרפי והיסטורי הגאזט האנטארקטי הבולגרי
מחלף ראשונים

מחלף ראשונים (הנקרא גם "צומת גן-הוורדים") הוא מפגשם של כביש 412 הנקרא באותו קטע שדרות הרצל, וכביש 431 (כביש ראשון לציון - מודיעין-מכבים-רעות). המחלף הוקם משנת 2006 עד 2008 והוא משמש כאחת היציאות הדרומיות מראשון לציון, וכאחת היציאות הצפוניות של נס-ציונה. לפני הקמת המחלף היה במקום צומת שנקרא על שם תחנת רכבת הראשונים הנמצאת בו, ואף נקרא צומת "גן הוורדים" על שם גן אירועים הנמצא במקום. דרומית לצומת נמצאת גבעת האירוסים, שמורת טבע של גבעת כורכר. ב-20 במאי 1990 רצח עמי פופר שבעה פועלים פלסטינים שהמתינו בצומת. 11 נוספים נפצעו. עד פתיחת תחנת הרכבת בשנת 2003 היה הצומת צומת רגיל בעל ארבעה מבואות, ואולם במהלך בניית התחנה שונו הסדרי התנועה במקום והצומת פוצל לשני צומתי T. בשנת 2006, כחלק מבניית מחלפי כביש 431, בוטל הצומת הדרומי ונבנה סביבו מעקף. בשנת 2008 הוקמו גשרי 431 מעל כביש 412 והם נפתחו חלקית לתנועה ב-12 בנובמבר 2008. עד שנת 2008 שימש המחלף בעיקר את התנועה בין הערים הסמוכות, אולם החל משנת 2009 משמש גם כחלק מדרך חלופית לכביש 1 לכיוון מודיעין-מכבים-רעות ולירושלים. בשנת 2017 נפתח בסמוך למחלף קניון ראשונים.
וילהלם שירמר

אוגסט וילהלם פרדיננד שירמר (בגרמנית: August Wilhelm Ferdinand Schirmer ‏6 במאי 1802 – 8 ביוני 1866) היה אמן נוף גרמני. שירמר נולד בברלין. כנער צייר שירמר פרחים במפעל החרסינה המלכותי. לאחר מכן הוא הפך לתלמידו של וילהלם פרידריך שדו באקדמיה בברלין, אך את לימוד האמנות שלו הוא חייב בעיקר לאיטליה. בשנת 1827 נסע לאיטליה, שם שהה שלוש שנים. הוא הפך לתלמידו של בן ארצו יוזף קוך, שצייר נוף היסטורי וקיבל השראה מוילהלם טרנר. בשנת 1831 התבסס שירמר באולפן ציור בברלין. לאחר שובו לברלין הפך הסטודיו שלו תוך זמן קצר למוקד של קבוצת סטודנטים גדולה. במהלך תקופה זו עבד עם הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו לצורך האיורים בהתייחסותו לעיצוב נוף. בין השנים 1839 עד 1865 היה פרופסור לנוף באקדמיה. בשובו הביתה מנסיעה לאיטליה, נפטר וילהלם שירמר בניון שעל אגם ז'נבה ביוני 1866 בגיל 64. הוא נקבר בבית העלמין העתיק בסנט מתיו בשונברג ליד ברלין. מקומו של שירמר בתולדות האמנות הוא ייחודי. הרישומים שלו באיטליה היו יותר מציורים. הוא למד התבוננות בטבע במטרה לחבר נופים היסטוריים ופואטיים. עם השלמת מוזיאון העתיקות בברלין הגיעה ההזדמנות שלו. על קירות המוזיאון הוא צייר אתרים ומקדשים קלאסיים, והבהיר את האוספים בנוף שאליו הם נקשרו היסטורית. מטרתו של שירמר הייתה להפוך את האמנות שלו לפרשנות הפואטית של הטבע והוא ראה את הטכניקה כמשנית לאידיאה. תמונותיו מושכות את הנפש על ידי הרעיונות שהם מגלמים, על ידי יופייה של הצורה, ההרמוניה של הקו, והמשמעות של אור וצבע. בנוף קונסטרוקטיבי זה מבקרים גרמנים מגלים, משמעות פנימית, סובייקטיבית, אידיאלית. מדיה וקבצים בנושא וילהלם שירמר בוויקישיתוף Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Schirmer, Friedrich Wilhelm". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press. Historische Commission bei der königl. Akademie der Wissenschaften, Allgemeine Deutsche Biographie, Bd. 54, 1., München/Leipzig: Duncker & Humblot, 1908, Allgemeine Deutsche Biographie, עמ' 28
ג'דסון הרמון

ג'דסון הרמון (באנגלית: Judson Harmon;‏ 3 בפברואר 1846 – 22 בפברואר 1927) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית מאוהיו, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד, ובהמשך כיהן כמושל אוהיו ה-45. ג'דסון הרמון נולד בניוטאון, אוהיו לבנג'מין פרנקלין הרמון וג'וליה ברנסון. הוא נקרא על שמו של המיסיונר הבפטיסטי אדונירם ג'דסון. שני הוריו הגיעו ממשפחות ממוצא אנגלי ועליהן נמנו אנשים ששירתו במלחמות הקולוניאליות ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית. הרמון היה קרוב משפחה מקרבה רחוקה של פרנסס פולסום, רעייתו של נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד, דרך אמה, אמה הרמון. ב-1866 סיים הרמון את לימודיו באוניברסיטת דניסון. הוא המשיך ללמוד בבית הספר למשפטים של סינסינטי (שהתמזגה לימים עם אוניברסיטת סינסינטי) וב-1869 התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1876 הוא נבחר כשופט בבית משפט השלום, אך חודשים ספורים לאחר מכן הוא התפטר כדי להתמודד, ללא הצלחה, על מושב בסנאט של ארצות הברית. ב-1878 הוא נבחר כשופט בבית המשפט העליון של סינסינטי וכיהן במשרה זו עד 1887, עת התפטר כדי לשוב לעריכת דין במגזר הפרטי. ב-8 ביוני 1895, עם מינויו של ריצ'רד אולני כמזכיר המדינה של ארצות הברית, מונה הרמון במקומו על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד תום תקופת נשיאותו השנייה של קליבלנד. לאחר מינויו, דחק הרמון בקונגרס לתקן את כמה מהחולשות של חוק ההגבלים העסקיים של שרמן. הוא גם פרסם את ההצהרה המפורשת ביותר של מה שנודע כ"דוקטרינת הרמון לריבונות מוחלטת" (Harmon Doctrine), שהייתה "הכללים, העקרונות והתקדימים של המשפט הבינלאומי הפומבי שלא הטילו כל אחריות או מחויבות על ארצות הברית" במקרה שבו מעורבים תביעות מצד מקסיקו על נזקים הנוגעים להסטת ערוץ הריו גראנדה. ב-1908 נבחר הרמון כמושל אוהיו. ב-1910 הוא נבחר לכהונה שנייה כמושל, והפעם הביס בבחירות את מי שלימים יהיה נשיא ארצות הברית, וורן הרדינג. ביוני 1912 הוביל הרמון את משלחת אוהיו לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, שהתקיימה בבולטימור, שם הוא היה מועמד לנשיאות. מועמדותו הייתה בעיקר בשל היותו "הבן המועדף" (Favorite son) של אוהיו והוא זכה לתמיכה גם ממדינות אחרות ובסבב ההצבעה הראשון של הוועידה הוא קיבל את קולותיהם של 148 נציגים. בשל העובדה שאף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב הנדרש של שני שלישים מהקולות, תהליך הבחירה המשיך. עד לקיום סבב ההצבעה ה-26 לא עלה בידו של אף אחד מהמועמדים לקבל את הרוב הנדרש ולהיבחר כמועמד לנשיאות והתמיכה בהרמון הצטמצמה ל-29 קולות בקושי, שכן הוועידה נטתה להתלכד סביב שני המועמדים המובילים, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, צ'אמפ קלארק, ומושל ניו ג'רזי, וודרו וילסון. ההצבעה המשיכה עד הסבב ה-39, בו זכה וילסון לתמיכתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן כדי להשיג את הרוב הדרוש ולהיבחר כמועמד המפלגה לנשיאות. לאחר הוועידה שב הרמון לאוהיו כדי להמשיך ולכהן כמושל. עם סיום כהונתו השנייה כמושל בינואר 1913 הוא סיים את כהונתו. ב-1870 נשא הרמון לאישה את אוליביה סקוביי, בתו של רופא מהמילטון, אוהיו. לזוג נולדו שלוש בנות. ג'דסון הרמון נפטר בסינסינטי ב-22 בפברואר 1927 ונטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר. על שמו נקרא מחוז באוקלהומה. מדיה וקבצים בנושא ג'דסון הרמון בוויקישיתוף ג'דסון הרמון באתר מחלקת המשפטים של ארצות הברית (באנגלית) ג'דסון הרמון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'דסון הרמון, באתר אגודת המושלים הלאומית Ohio Legislative History: 1909-1912, Volume 1, Princeton University Press, 1947, p 14.
פרדיננד כהן

פרדיננד יוליוס כהן (בגרמנית: Ferdinand Julius Cohn;‏ 24 בינואר 1828 – 25 ביוני 1898) היה ביולוג גרמני ממוצא יהודי. ממייסדי הבקטריולוגיה והמיקרוביולוגיה המודרניים. כהן נולד ברובע היהודי של ברסלאו בפרובינציית שלזיה בפרוסיה (כיום ורוצלב, פולין). אביו, אייזיק כהן, היה סוחר ויצרן מצליח. בגיל 10 פרדיננד סבל מירידה בשמיעה מסיבה לא ידועה. החל מגיל 16 למד בוטניקה אצל היינריך גופרט באוניברסיטת ברסלאו. בשל הרקע היהודי של כהן נמנע ממנו מלהיבחן בבחינות התואר האחרונות בברסלאו. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בגיל 19, בשנת 1847, קיבל תואר בבוטניקה בברלין. הוא המשיך ללמוד בוטניקה בברלין עוד שנתיים, שם בא במגע עם רבים מבכירי המדענים של זמנו. בשנת 1849 חזר לאוניברסיטת ברסלאו שם נשאר למשך שארית דרכו כמורה וחוקר. כאשר חזר לברסלאו בתחילת שנות העשרים לחייו, אביו קנה לו מיקרוסקופ גדול ויקר מתוצרת סיימון פלוסל. מיקרוסקופ זה, שלא היה קיים באוניברסיטת ברסלאו ובמרבית האוניברסיטאות, היה כלי המחקר העיקרי של פרדיננד כהן בשנות ה-50 של ה-19. בתקופה זו הוא חקר את הגדילה והחלוקה של תאי הצמח. בשנת 1855 הוא פרסם חיבורים בנושא המיניות של אצות ירוקות מסוג Sphaeroplea annulina ומאוחר יותר globator Volvox. בשנות ה-60 של המאה ה-19 הרחיב את השכלתו בפיזיולוגיה של צמחים. משנת 1870 ואילך הוא למד בעיקר על חיידקים. כהן ביסס את השימוש בתרביות סטריליות וגילה מחדש את הגן הבוטני של לורנץ שולץ פון רוזנאו בברסלאו. הוא פרסם למעלה מ-150 דוחות מחקר במהלך חייו. אוניברסיטת ברסלאו הפכה למרכז חדשני לפיזיולוגיה של צמחים ולמיקרוביולוגיה בזמן שהותו בה. כהן היה הראשון שסיווג אצות כצמחים, והגדיר מה מבדיל אותם מצמחים ירוקים. סיווג החיידקים שלו לארבע קבוצות על פי צורה (כדורים, מוטות קצרים, חוטים וספירלות) נמצא בשימוש עד היום. בין השאר כהן היה הראשון שהראה שבצילוס יכול לעבור למצב נבג כאשר הוא נתון לסביבה מזיקה. בשנת 1885 זכה במדליית לוונהוק. מדיה וקבצים בנושא פרדיננד כהן בוויקישיתוף הערך אודות פרדיננד כהן, באנציקלופדיה היהודית פרדיננד כהן, באנציקלופדיה לביוגרפיה עולמית, הוצאת קבוצת גייל (2010). פרדיננד כהן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרדיננד כהן (1828-1898), דף שער בספרייה הלאומית Chung, King-Thom. Ferdinand Julius Cohn (1828-1898): Pioneer of Bacteriology. Department of Microbiology and Molecular Cell Sciences, The University of Memphis. Drews, Gerhart (1999). "Ferdinand Cohn, a founder of modern microbiology" (PDF). ASM News. 65 (8): 547–552. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2017-07-13. Ferdinand Cohn Facts. Biography.yourdictionary.com (2014-06-20). Retrieved on 2014-06-29.
לאופולד שמוצלר

לאופולד שמוצלר (בגרמנית: Leopold Schmutzler;‏ 29 במרץ 1864 – 20 ביוני 1940) היה צייר גרמני, יליד בוהמיה. הוא התמחה בפורטרטים, דמויות נשיות וסצינות ז'אנריות בסגנון רוקוקו. בשנותיו המאוחרות יותר הוא נקשר למפלגה הנאצית. הוא נולד בסטריבו. הוא היה בנו של בעל פונדק, שגם העביר לו שיעורי רישום ראשונים. במקור, הוא תכנן ללמוד בבית הספר למוזיקה בפולה, אך נדחה בגלל ראייה ירודה. בין השנים 1880–1882 למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה אצל כריסטיאן גריפנקרל (האדם שדחה אחר כך את בקשתו של היטלר לאקדמיה). לאחר מכן עבר לאקדמיה לאמנות יפה במינכן. הוא התיישב שם לאחר סיום לימודיו בשנת 1885. הוא בילה גם תקופות לימוד קצרות ברומא ובפריז. בתחילת המאה הוא הפך לאחד מציירי הדיוקן העמוסים במינכן. הוא קיבל עבודות חשובות ממשפחת המלוכה הבווארית, אך גם הציג תמונות של רקדנים וושחקנים פופולריים אחרים. אחת הדיוקנאות הידועים ביותר שלו היה של השחקנית לילי מרברג (1876–1962) בתפקיד סלומה. הסגנון שלו היה בדרך כלל ריאליסטי עם אלמנטים של אר דקו. הוא תמיד הקדיש תשומת לב רבה לבגדי הנושא שלו. בו זמנית צייר הרבה דמויות בעירום. בשנות השלושים הוא הפך לתומך בנאצים ויצר סדרה של יצירות שמשקפות את האידאולוגיה של "דם ואדמה". בשנת 1940, זמן לא רב לפני מותו, הציור "נערות לאחר העבודה" זכה בפרס מרכזי ב"תערוכת האמנות הגרמנית הגדולה ונרכשה על ידי היטלר תמורת 7,000 רייכס מרקים. הקשר שלו עם המשטר הנאצי השמיד את הקריירה שלו מחוץ לגרמניה, ואת המוניטין שלאחר מותו, אם כי עדיין ניתן לראות את יצירותיו בכמה מוזיאונים, כולל במוזיאון פריי לאמנות בסיאטל שמייסדו, צ'ארלס פריי (1858–1940), היה מעריץ גדול של עבודתו לפני שהתחבר לנאצים. נערה ונבל חוזרות מהעבודה לילי מרברג כסלומה עירום רקדנית פלמנקו אקסטזה מדיה וקבצים בנושא לאופולד שמוצלר בוויקישיתוף Österreichisches Biographisches Lexikon und biographische Dokumentation, Schmutzler, Leopold, ISBN 978-3-7001-3213-4, ‏2003 (בגרמנית) Web Site Name, www.symbolismus.com Leopold Schmutzler, Halbakt | GermanArt, ‏2020-04-13 (באנגלית אמריקאית)
אירוויזיון 1987

תחרות האירוויזיון של 1987, התחרות השלושים ושתיים במספר, נערכה ב-9 במאי 1987 בבריסל, לאחר ניצחון בלגיה באירוויזיון 1986. מנחת האירוע הייתה הזמרת ויקטור לסלו (Viktor Lazlo). המדינה המנצחת הייתה אירלנד עם השיר "Hold me now". את השיר שר ג'וני לוגאן (שזכה גם באירוויזיון 1980 וכתב את השיר הזוכה של אירוויזיון 1992). במקום השני זכתה גרמניה עם השיר "Laß die Sonne in dein Herz" ("תן לשמש להיכנס ללבך") של להקת ווינד (רוח). זה היה ה'כמעט' השני של הלהקה: גם באירוויזיון 1985 הם זכו במקום השני. במקום השלישי זכו הצמד האיטלקי אומברטו טוצי וראף (Raf) עם השיר "Gente di mare" ("אנשי הים"). כמו הלהקה הגרמנית, גם הזמר האוסטרי גארי לוקס (Gary Lux), שב לאירוויזיון לאחר שנתיים עם השיר "Nur noch Gefühl". את ישראל ייצגו הצמד דטנר וקושניר (שהורכב מנתן דטנר ואבי קושניר) עם "שיר הבטלנים", שזכה במקום השמיני עם 73 נקודות. חייו של הצמד היו קצרים: הם הפיקו שיר נוסף ולאחר מכן התפרקו. השיר עצמו זכה להצלחה מסוימת באירופה, במיוחד בקרב ילדים, והוא תורגם והושר במספר שפות. ישראל ישראל – יצחק שמעוני אוסטריה אוסטריה – טיליה הרולד לוקסמבורג לוקסמבורג – פרדריק רייס קדם-אירוויזיון 1987 אתר האינטרנט הרשמי של אירוויזיון 1987 אירוויזיון 1987, באתר האירוויזיון הרשמי היסטוריית ההצבעות של אירוויזיון 1987 אירוויזיון 1987, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
מחלף גן-רווה

מחלף גן־רווה ("מחלף הפרח") הוא מפגשם של כביש 4, כביש 42 ושדרות ההסתדרות בראשון לציון, שבה נמצא המחלף. המחלף נקרא על שמה של המועצה האזורית גן רווה שלרוב יישוביה ניתן להגיע דרך כביש 42. במקום נבנתה התחנה המרכזית החדשה של ראשון לציון (קניון שער ראשון). המחלף נפתח לתנועה לראשונה ב-1 באפריל 1974 כחלק מפתיחת הכביש המהיר בין ראשון לציון לאשדוד וכלל אז את מפגשי כבישים 4 ו-42 בלבד. מאוחר יותר נבנתה הלולאה לתוך רחוב ההסתדרות בראשון לציון[דרוש מקור]. כיווני התנועה במחלף הם ירידה מהנתיבים בכיוון דרום של כביש 4 ועלייה לנתיבים הצפוניים של כביש 4 מכיוון מחלף עין הקורא. המחלף מאפשר נסיעה רציפה (ללא צמתים או רמזורים) בכביש 4 ובכביש 42 ובמעברים בין הדרכים. מבנה המחלף מגביל את תנועת האוטובוסים מהתחנה המרכזית החדשה של ראשון לציון, בעיקר בכיוון תל אביב. עקב כך, ועל אף היותה מודרנית ונוחה, אין היא מחליפה בהצלחה את התחנה הישנה במרכז העיר. המחלף מהווה את אחת הכניסות לכביש 431 (דרך מחלף עין הקורא) מכיוון כביש 4 דרומה. אחד ממאפייניו הבולטים של המחלף היא כיכר גדולה מרוצפת בדוגמה של פרח.
איליין לוריא

איליין לוריא (באנגלית: Elaine Luria; נולדה ב-15 באוגוסט 1975) היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית שכיהנה כנציגת המחוז השני של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית. לוריא נולד בברמינגהאם שבאלבמה בתם של מישל והרברט לוריא. ב-1997 סיימה תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית, ב-2004 סיימה תואר שני בניהול הנדסי מאוניברסיטת אולד דומיניון וב-2012 לימודי תעודה ממכללת המלחמה של הצי. היא שירתה עד 2017 בצי האמריקאי והשתחררה בדרגת קומנדר. הצבתה הראשונה הייתה במשחתת "USS O’Brien" שנשלחה למזרח התיכון במשימה לסייע באכיפת סנקציות הנפט על עיראק. בשנת 2000 הייתה לאישה הראשונה שמסיימת קורס הכשרה לספינות מונעות גרעין בצי והוצבה בנושאת המטוסים "הארי טרומן (CVN-75)". ב-2002 הוצבה כעוזרת מפקד הצי השישי של ארצות הברית כקצינה ב-"(USS Blue Ridge (LCC-19" שהוצבה ביפן. בשנים 2005 עד 2008 שירתה במשחתת "USS Mason" ובנושאת המטוסים אנטרפרייז (CVN-65) והשתתפה במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן. לאחר מכן הוצבה בנושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69). ב-2013 מונתה לסגנית מפקדת של סיירת הטילים המונחים "(USS Anzio (CG-68" וב-2014 מונתה למפקדת יחידת ACU-2 (אנ') בווירג'יניה. ב-2018 התמודדה מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנציגות המחוז השני של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית וגברה על חבר הקונגרס המכהן סקוט טיילור ברוב של 51%. בבחירות 2020 גברה על טיילור ברוב דומה. היא מכהנת כחברת ועדת בית הנבחרים לכוחות המזוינים ובוועדה לענייני חיילים משוחררים. בבחירות 2022 הפסידה לוריא לנציגת המפלגה הרפובליקנית ג'ן קיגאנס. לוריא נשואה מ-2005 לרוברט בלונדין ולהם בת אחת משותפת. הם חברי קהילת בית הכנסת "חוף שלום" בנורפוק. אתר האינטרנט הרשמי של איליין לוריא (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא איליין לוריא בוויקישיתוף איליין לוריא, באתר בית הנבחרים אתר רשמי איליין לוריא, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) איליין לוריא, ברשת החברתית פייסבוק איליין לוריא, ברשת החברתית אקס (טוויטר) For Elaine Luria, it’s ships to mermaids, ‏jewishnewsva.org, ‏28 באפריל 2017
ברוך בן שמואל מפינסק

ר׳ ברוך בן שמואל מפינסק (נרצח בשנת 1834) היה הרפתקן ורופא. מתלמידי ר׳ ישראל משקלוב (מנהיג עדת הפרושים תלמידי הגאון מווילנא בצפת). ברוך נולד בפינסק, עלה לארץ ישראל בשנת 1819 והתיישב בצפת. דיווחיו של השד״ר שיצא מצפת לתימן וחזרה בשנת 1825, נתנו דרור לאגדות פלאיות על יהודי משבט דן, שלכאורה הכיר השליח בתימן, וכן סיפורים על בני משה ועל עשרת השבטים. קהילת צפת החליטה לשלוח שד״ר ליהודים רחוקים אלו ולבקשם לבוא לעזרת אחיהם שבארץ ישראל. אנשי צפת בחרו את ר׳ ברוך, שלדעתם החזיק ביכולות הנדרשות עבור משימה קשה זו. הם נתנו בידו איגרת עבור עשרת השבטים והשביעו אותו להקדיש את כל כוחותיו לשליחות זו. ר׳ ברוך התחיל את מסעו ב-1831. במסעותיו עבר בדמשק, חלב, כורדיסטן, מסופוטמיה, בגדד, בצרה, בושהר, מסקט ועדן. לקראת סוף 1833, ר׳ ברוך הגיע לתימן. רבני צנעא קיבלוהו בלבביות (מארי יוסף קארה הנחה אותו כיצד להישמר מהתושבים המוסלמים, אך הוא לא שעה לעצותיו) ואחד מחברי הקהילה (מארי יחיא אל-אביץ' הדיין) ליווה אותו לחיידאן, בקצה הצפוני של תימן, היכן, שלפי השמועה, חי שבט דן. ר׳ ברוך ומלווהו עשו את דרכם למדבר, שם פגשו רועה צאן שנדמה בעיניהם לאחד מבני שבט דן. הם נתנו לו את האיגרת והוא הבטיח להחזיר להם תשובה בחיידאן. אחר כך, ר׳ ברוך ומלווהו מיהרו חזרה לצנעא לרגל חגי תשרי. יהודי חידאן הבטיחו להעביר את התשובה המיוחלת לצנעא, אך זאת לעולם לא הגיעה. כשר׳ ברוך חזר לצנעא, הציעו לו לרפא את האימאם החולה של תימן, אלמהדי. עקב כך, ר׳ ברוך קיווה לגייס את האימאם לעזרתו בהשלמת משימתו. לאחר החלמתו, מינה האימאם את ר׳ ברוך לרופא החצר. ר׳ ברוך החל להתנשא מעל המוסלמים ולפיכך עורר את איבתם וקנאתם. ב-1834, איברהים פאשה ממצרים, תקף את תימן וכבש את מוח׳א. ר׳ ברוך הבטיח לאימאם שאם הוא ייתן לו צבא הוא יסלק את הכובש בתנאי שאחר כך הוא ימונה למושל העיר. הצעה זו שימשה כעילה לאויבי ר׳ ברוך, על מנת להאשימו בריגול למען מצרים. האימאם האמין להאשמה שקרית זו ובפברואר 1834, בזמן הטיול היומי בגן עם ר׳ ברוך, האימאם ירה ברופאו. ר׳ ברוך הגוסס חזה שהאימאם ומשפחתו יאבדו את מלכותם. תחזיתו התממשה תוך פחות משנה. יעקב ספיר, אבן ספיר, כרך א׳ (1866), עמ׳ 83-86. אריך בראואר, Ethnologie der jemenitischen Juden (1934), עמ׳ 42-44. אברהם יערי, שלוחי ארץ ישראל, עמ׳ 147. אברהם יערי, אגרות ארץ ישראל, עמ’ 342–357. אברהם יערי, שליחים מארץ–ישראל לעשרת השבטים, סיני, שנה ג‘, חוב’ י“ב–י”ג. הערך ברוך בן שמואל מפינסק באנציקלופדיה יודאיקה, נכתב על ידי פרופ׳ יהודה רצהבי. יעקב ספיר, מסע תימן, פרק כח׳: מעשה ר' ברוך מצפת שליח לבני משה ועשרת השבטים, באתר פרויקט בן-יהודה.
קפה נח'לה אדום

קפה נח'לה או קפה נח'לה אדום (להבדיל מקפה אל נח'לה "הירוק") הוא מותג קפה ערבי ישראלי, שנוסד בשנות ה-70 בידי סובחי נח'לה, והוא חלק משינויי הרגלי שתיית הקפה בקרב ערביי ישראל והמעבר מקפה שקולים וטוחנים אותו בבית, ובהמשך - קפה לא ממותג שנטחן עבור הלקוח, לקפה מסחרי ממותג וארוז. הקפה נמכר גם בשוק היהודי, בתור קפה שחור עם הל או בלי הל, וכן קפה לאספרסו. מפעל החברה נמצא בשפרעם. אך בשל התרחבותו של המפעל ומצוקת אזורי התעשייה במגזר הערבי עבר המפעל לאזור התעשייה בר לב. ראשיתה של החברה בתחילת שנות ה-70 בעסק משפחתי מצליח של סובחי נח'לה לקליית וטחינת קפה, שכעבור 20 שנה הפך למפעל בהשקעה של למעלה משני מיליון דולר. בסמוך להקמת המפעל, רפיק נח'לה - אחיו של סובחי - הקים עסק מתחרה בשם קפה אל נח'לה, דבר שגלש לעימות משפטי ולקרע משפחתי. חרף התחרות הפנים משפחתית, קפה נח'לה אדום נחשב[דרוש מקור] למותג הקפה המוביל במגזר הערבי, בעיקר בצפון הארץ. בתחילת שנות ה-2000 דחה סובחי נח'לה הצעה מעלית לרכוש את הבעלות על החברה, על רקע ניסיונה לחדור לשוק הקפה הערבי. במקביל התקשתה חברת קפה נח'לה לחדור לשוק היהודי ולרשתות השיווק הגדולות (בטרם הצליחה בסוף שנות ה-2010). בשנת 2020 החליטה הנהלת החברה להעביר את המפעל לפארק תעשיות בר-לב שבמשגב. אתר האינטרנט הרשמי של קפה נח'לה אדום (בעברית) אתר האינטרנט הרשמי של קפה נח'לה אדום (בערבית) ורד לוי-ברזילי, מלחמה גרעינית, באתר הארץ, 3 במאי 2001 גילי מלניצקי, "במקום להילחם באמזון – אני נלחם שיפתחו לי את השער למפעל וינקו זבל", באתר TheMarker‏, 5 בנובמבר 2020
נח'לה

האם התכוונתם ל... קפה אל נח'לה – מותג קפה קפה נח'לה אדום – מותג קפה
ליסה מונקו

ליסה מונקו (באנגלית: Lisa Monaco; נולדה ב-25 בפברואר 1968) היא עורכת דין אמריקאית המכהנת כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה בממשלו של ג'ו ביידן. בעבר כיהנה כיועץ לביטחון המולדת בממשלו של הנשיא ברק אובמה. מונקו נולדה בבוסטון. היא סיימה ב-1990 תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות הברית וספרות מאוניברסיטת הרווארד ועבדה כחוקרת במכון וודרו וילסון וכעוזרת מחקר עבור ועדת המשפט של הסנאט בתקופה בה ג'ו ביידן עמד בראשה. ב-1997 סיימה תואר JD במשפטים מאוניברסיטת שיקגו. בתקופת לימודיה התמחתה בבית המשפט העליון, במחלקת המשפטים ובמשרד היועץ המשפטי של הבית הלבן. לאחר לימודי המשפטים עבדה כעוזרת לשופטת ג'יין רות' בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית וכעוזרת לתובעת הכללית של ארצות הברית ג'אנט רינו. לאחר מכן עבדה בפרקליטות המדינה ועסקה בתביעה נגד אנרון וכעוזרת של ראש ה-FBI רוברט מולר. ב-2009 מונתה לעוזרת המשנה לתובע הכללי של ארצות הברית. ב-2011 מונתה על ידי הנשיא ברק אובמה לעוזרת התובע הכללי לעניין ביטחון לאומי. ב-2013 מונתה ליועצת לביטחון המולדת במקומו של ג'ון ברנן שמונה לראש ה-CIA. היא כיהנה בתפקיד עד כניסתו של דונלד טראמפ לתפקיד הנשיא. לאחר מכן כיהנה כמרצה שלא מן המניין בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, כעמיתה בכירה בבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פ. קנדי באוניברסיטת הרווארד, כשותפה בפירמת עורכי דין "O’MELVENY" ובסגל מכון אספן. לאחר בחירתו של ביידן לנשיא ארצות הברית, מונתה על ידו לשמש כיועצת לענייני אבטחה ולוחמה בטרור לקראת השבעתו. כמו כן הכריז ביידן על כוונתו למנות את מונקו למשנה לתובע הכללי. ב-21 באפריל 2021 החלה את כהונתה כמשנה לתובע הכללי של ארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא ליסה מונקו בוויקישיתוף ליסה מונקו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ביוגרפיה, באתר אוניברסיטת ניו יורק Biden taps Lisa Monaco as homeland security adviser to inauguration amid rising threats, אתר CNN, ‏15 בינואר 2021 שרה לינץ', U.S. Senate confirms Lisa Monaco as deputy attorney general, באתר רויטרס, 21 באפריל 2021 (באנגלית)