תהליך גרם-שמידט

תהליך גרם-שמידט (Gram–Schmidt process) הוא תהליך המקבל בסיס סדור של מרחב מכפלה פנימית ומחזיר בסיס אורתונורמלי (אפשר לבצע את התהליך באופן חלקי לקבלת בסיס אורתוגונלי). את התהליך אפשר להפעיל על קבוצת וקטורים בלתי תלויה ליניארית כלשהי, כל עוד היא מעוצמה סופית או אלף אפס, והוא מחזיר קבוצה אורתוגונלית הפורשת את אותו תת-מרחב. יתרה מזו, התהליך עובר על הווקטורים בזה אחר זה, פעם אחת בלבד, ולכל k הוא אינו משנה את תת-המרחב ש-k הווקטורים הראשונים פורשים. שינוי קל בתהליך מאפשר להפעילו גם על קבוצה תלויה ליניארית. לתהליך שימושים בחקר מרחבי מכפלה פנימית, מטריצות סימטריות ומרחבי הילברט. האלגברה הליניארית עוסקת במבנים אלגבריים הקרויים מרחבים וקטוריים. לכל מרחב וקטורי יש בסיס, שהוא קבוצת וקטורים המאפשרת לתאר באופן תמציתי כל וקטור של המרחב. אם מוגדרת על המרחב מכפלה פנימית, מתקבלים ממנה מושגים של אורך וזווית בין וקטורים. במקרה כזה נוח להשתמש בבסיס שבו האורך (נורמה) של כל וקטור הוא 1, וכל שני וקטורים מאונכים זה לזה; בסיס כזה מכונה בסיס אורתונורמלי. לתהליך גרם-שמידט שני מרכיבים: נרמול והטלה. נרמול מחליף וקטור נתון בווקטור באותו כיוון, שאורכו 1. הטלה היא פירוק של וקטור נתון לשני מרכיבים: אחד נפרש על ידי הווקטורים הקודמים בבסיס, והשני ניצב להם. התהליך פועל כך: מנרמלים את הווקטור הראשון. אז מפרקים את הווקטור השני לרכיבים, כאשר הרכיב הראשון הוא בכיוון הווקטור הראשון, והרכיב השני בכיוון הניצב לו. מחליפים את הווקטור השני ברכיב הניצב לווקטור הראשון, ומנרמלים את התוצאה. התקבל וקטור שניצב לווקטור הראשון, אורכו הוא 1, והמרחב שהוא והווקטור הראשון פורשים שווה לזה שפרשו שני הווקטורים המקוריים. התהליך ממשיך כאשר בכל שלב מפרקים את הווקטור הבא לשני רכיבים – האחד במרחב שנפרש על ידי הווקטורים שכבר עברו את התהליך, והשני ניצב למרחב זה. מנרמלים את הווקטור הניצב ומוסיפים גם אותו לבסיס. גם כאשר קבוצת הווקטורים אינסופית אך בת מנייה ניתן להשתמש בתהליך, באינדוקציה, שכן מובטח כי כל וקטור בקבוצה יעבור אותו בשלב כלשהו. אפשר להפעיל את אותו אלגוריתם גם ללא שלב הנרמול, ולקבל קבוצה אורתוגונלית. נניח כי קבוצת הווקטורים שעליה אנו רוצים להפעיל את התהליך מסומנת בתור   { v 1 , v 2 , … } {\displaystyle \ \left\{v_{1},v_{2},\dots \right\}} . התוצאה של התהליך תהיה הקבוצה   { e 1 , e 2 , … } {\displaystyle \ \left\{e_{1},e_{2},\dots \right\}} שפורשת אותו מרחב ליניארי כמו הקבוצה המקורית, ומקיימת   ⟨ e i , e j ⟩ = δ i j {\displaystyle \ \langle e_{i},e_{j}\rangle =\delta _{ij}} (הדלתא של קרונקר). בהינתן וקטור   v i {\displaystyle \ v_{i}} כלשהו ווקטור מנורמל   e j {\displaystyle \ e_{j}} , הווקטור   ⟨ v i , e j ⟩ e j {\displaystyle \ \langle v_{i},e_{j}\rangle e_{j}} (הווקטור שמתקבל מהכפלת   e j {\displaystyle \ e_{j}} בסקלר שהוא המכפלה הפנימית שלו ושל   v i {\displaystyle \ v_{i}} ) מכונה "ההטלה" של   v i {\displaystyle \ v_{i}} על   e j {\displaystyle \ e_{j}} . זהו הרכיב של   v i {\displaystyle \ v_{i}} בכיוון של   e j {\displaystyle \ e_{j}} . על כן ניתן להוכיח על ידי בדיקה מיידית כי הווקטור   v i ′ = v i − ⟨ v i , e j ⟩ e j {\displaystyle \ v_{i}'=v_{i}-\langle v_{i},e_{j}\rangle e_{j}} הוא וקטור אורתוגונלי ל-   e j {\displaystyle \ e_{j}} . כמו כן   Span ⁡ { v i , e j } = Span ⁡ { v i ′ , e j } {\displaystyle \ \operatorname {Span} \left\{v_{i},e_{j}\right\}=\operatorname {Span} \left\{v_{i}',e_{j}\right\}} . מתוצאה זו ניתן לקבל כי באופן כללי, אם עד כה הפכנו את הווקטורים   { v 1 , … , v n } {\displaystyle \ \left\{v_{1},\dots ,v_{n}\right\}} לקבוצה אורתונורמלית   { e 1 , … , e n } {\displaystyle \ \left\{e_{1},\dots ,e_{n}\right\}} שפורשת אותו מרחב, נקבל את הווקטור הבא לקבוצה האורתונורמלית בצורה הבאה: נגדיר   v n + 1 ′ = v n + 1 − ∑ k = 1 n ⟨ v n + 1 , e k ⟩ e k {\displaystyle \ v_{n+1}'=v_{n+1}-\sum _{k=1}^{n}\langle v_{n+1},e_{k}\rangle e_{k}} בהגדרה זו הורדנו מ-   v n + 1 {\displaystyle \ v_{n+1}} את כל ההטלות שלו עם אברי הבסיס האורתונורמלי שבנינו עד כה ונותרנו עם רכיב אחד שאורתוגנלי לכולם. כעת נותר לנרמל את הווקטור הזה:   e n + 1 = v n + 1 ′ ‖ v n + 1 ′ ‖ {\displaystyle \ e_{n+1}={\frac {v_{n+1}'}{\|v_{n+1}'\|}}} וכך קיבלנו את האיבר הבא בסדרה. אם מעוניינים לקבל קבוצה אורתוגונלית בלבד אך לא בהכרח אורתונורמלית ניתן לותר על הצעד האחרון אולם אז יש לבצע שינוי קל באלגוריתם, שנובע מכך שההטלה שמתוארת בו יכולה להתבצע על וקטורים אורתונורמליים בלבד. אם   { v 1 , v 2 , … } {\displaystyle \ \left\{v_{1},v_{2},\dots \right\}} היא קבוצת הווקטורים שעליה הפעלנו את התהליך, ואילו   { v 1 ′ , v 2 ′ , … v n ′ } {\displaystyle \ \left\{v_{1}',v_{2}',\dots v_{n}'\right\}} היא קבוצת הווקטורים האורתוגונליים שהתקבלה עד כה, נגדיר את האיבר הבא על ידי:   v n + 1 ′ = v n + 1 − ∑ k = 1 n ⟨ v n + 1 , v k ′ ⟩ ‖ v k ′ ‖ 2 v k ′ {\displaystyle \ v_{n+1}'=v_{n+1}-\sum _{k=1}^{n}{\frac {\langle v_{n+1},v_{k}'\rangle }{\|v_{k}'\|^{2}}}v_{k}'} כלומר, ההבדל היחיד הוא שאנו מחלקים את המכפלה הפנימית בנורמה של   v k {\displaystyle \ v_{k}} בריבוע. כדי לראות את הסיבה לכך נשים לב כי על פי ההגדרה   e k = v k ′ ‖ v k ′ ‖ {\displaystyle \ e_{k}={\frac {v_{k}'}{\|v_{k}'\|}}} ולכן, אם נציב משוואות אלו בנוסחה שהראינו בסעיף הקודם, נקבל:   v n + 1 ′ = v n + 1 − ∑ k = 1 n ⟨ v n + 1 , e k ⟩ e k = v n + 1 ′ = v n + 1 − ∑ k = 1 n ⟨ v n + 1 , v k ′ ‖ v k ′ ‖ ⟩ v k ′ ‖ v k ′ ‖ = v n + 1 − ∑ k = 1 n ⟨ v n + 1 , v k ′ ⟩ ‖ v k ′ ‖ 2 v k ′ {\displaystyle \ v_{n+1}'=v_{n+1}-\sum _{k=1}^{n}\langle v_{n+1},e_{k}\rangle e_{k}=v_{n+1}'=v_{n+1}-\sum _{k=1}^{n}\langle v_{n+1},{\frac {v_{k}'}{\|v_{k}'\|}}\rangle {\frac {v_{k}'}{\|v_{k}'\|}}=v_{n+1}-\sum _{k=1}^{n}{\frac {\langle v_{n+1},v_{k}'\rangle }{\|v_{k}'\|^{2}}}v_{k}'} אם קבוצת הווקטורים ההתחלתית   { v 1 , v 2 , … } {\displaystyle \ \left\{v_{1},v_{2},\dots \right\}} תלויה ליניארית אז לעיתים נקבל v n + 1 ′ = 0 {\displaystyle v_{n+1}'=0} . במקרה כזה יש להתעלם מווקטור זה, ולהמשיך באלגוריתם. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. פסקה. תהליך גרם-שמידט מוכיח כי לכל מרחב מכפלה פנימית ממד סופי (או בן מנייה) יש בסיס אורתונורמלי. אפשר לנסח תוצאה זו, במונחים של מטריצות באופן הבא: כל מטריצה סימטרית חיובית לחלוטין S {\displaystyle S} חופפת למטריצת היחידה. זהו מקרה פרטי של משפט סילבסטר. יתר על כן, מהתהליך נובע שניתן לבצע חפיפה זו על ידי מטריצה משולשית. מכן אנו מקבלים את הפירוק הבא: S = B ⋅ B t {\displaystyle S=B\cdot B^{t}} כאשר B {\displaystyle B} היא מטריצה משולשית. פירוק זה בתורו גרר את הפירוק הבא: כל מטריצה הפיכה ניתן לפרק למכפלה של מטריצה אורתוגונלית ומטריצה משולשית. פירוק זה נקרא פירוק QR, שהוא מקרה פרטי של פירוק איווסווה(אנ'). בנוסף התהליך מוכיח את קיומו של בסיס אורתונורמלי בכל מרחב הילברט ספרבילי. עובדה זו שקולה לכך שכל מרחב הילברט ספרבילי איזומורפי למרחב הסדרות ℓ 2 {\displaystyle \ell _{2}} . עבור מרחב ליניארי כללי מממד סופי קל לזהות מיידית את הבסיס הסטנדרטי כבסיס אורתונורמלי אפשרי, כך שאין צורך בתהליך במקרה זה. לעומת זאת, התהליך אינו טריוויאלי מבחינה חישובית כאשר מנסים לאפיין תת-מרחב של מרחב וקטורי גדול יותר (כמו תת-המרחב המתואר על ידי פתרונות מערכת משוואות ליניאריות) על ידי מציאת בסיס אורתונורמלי לאותו תת-מרחב. תהליך גרם-שמידט אמנם נראה מובן אינטואיטיבית כאשר עוסקים במרחב הווקטורי R n {\displaystyle \mathbb {R} ^{n}} המצויד במכפלה הפנימית האוקלידית הסטנדרטית, אולם הצורך בו מתחוור ביתר בהירות בתחום האנליזה הפונקציונלית, העוסקת במרחבי פונקציות מממד אינסופי, שם מציאת בסיסים אורתוגונליים למרחב פונקציות כבר אינה משימה נגישה וישירה כמו באלגברה ליניארית. המוטיבציה והרקע הרעיוני לתהליך מומחשים באופן מיטבי בתחום זה, כמו גם היתרון שבעבודה עם בסיסים אורתוגונליים (ביחס למכפלה הפנימית המוגדרת); כיוון שההיטל של שני רכיבים אורתוגונליים אחד על השני הוא וקטור האפס, ההיטלים של וקטור כללי על איברי הבסיס האורתוגונלי הם בעצמם בעלי היטל אפס אחד ביחס לשני, מה שמפשט מאוד את החישובים הנלווים ומקל על גיבוש אינטואיציה בנוגע לטיב המרחב הפונקציונלי איתו עובדים. נביא כאן דוגמה מפורסמת וחשובה ליישום לא טריוויאלי של התהליך – מציאת בסיס אורתונורמלי ל"מרחב הפולינומים" R [ x ] {\displaystyle \mathbb {R} [x]} בקטע [ − 1 , 1 ] {\displaystyle [-1,1]} מתוך הבסיס "הסטנדרטי" של מרחב זה, סדרת המונומים { x n } n = 0 ∞ {\displaystyle \left\{x^{n}\right\}_{n=0}^{\infty }} , כאשר המכפלה הפנימית היא הגרסה הרציפה של המכפלה הפנימית האוקלידית, דהיינו: < f , g >= ∫ − 1 1 f ( x ) ⋅ g ( x ) d x {\displaystyle <f,g>=\int _{-1}^{1}f(x)\cdot g(x)dx} . נסמן ב- q k ( x ) , p k ( x ) {\displaystyle q_{k}(x),p_{k}(x)} את האיבר ה-k בבסיס האורתוגונלי שיתקבל, לפני הנרמול ולאחר הנרמול בהתאמה. לאחר נרמול האיבר הראשון בבסיס הסטנדרטי, נקבל p 0 = 1 2 {\displaystyle p_{0}={\frac {1}{\sqrt {2}}}} . כעת נחשב את ההטלה של האיבר השני על האיבר הראשון המנורמל, ונקבל: q 1 ( x ) = x − < x , p 0 > p 0 = x − ( ∫ − 1 1 x 1 2 d x ) 1 2 = x {\displaystyle q_{1}(x)=x-<x,p_{0}>p_{0}=x-(\int _{-1}^{1}x{\frac {1}{\sqrt {2}}}dx){\frac {1}{\sqrt {2}}}=x} ולאחר נרמול נקבל את האיבר השני: p 1 ( x ) = q 1 ( x ) | q 1 | = x ∫ − 1 1 x 2 d x = 3 2 x {\displaystyle p_{1}(x)={\frac {q_{1}(x)}{|q_{1}|}}={\frac {x}{\sqrt {\int _{-1}^{1}x^{2}dx}}}={\sqrt {\frac {3}{2}}}x} בדומה לכך, נחשב את q 2 {\displaystyle q_{2}} : q 2 ( x ) = x 2 − < x 2 , p 0 > p 0 − < x 2 , p 1 > p 1 = x 2 − ( ∫ − 1 1 x 2 1 2 d x ) 1 2 − 0 = x 2 − 1 3 {\displaystyle q_{2}(x)=x^{2}-<x^{2},p_{0}>p_{0}-<x^{2},p_{1}>p_{1}=x^{2}-(\int _{-1}^{1}x^{2}{\frac {1}{\sqrt {2}}}dx){\frac {1}{\sqrt {2}}}-0=x^{2}-{\frac {1}{3}}} . כאשר הנחנו ש- < x 2 , p 1 > p 1 = 0 {\displaystyle <x^{2},p_{1}>p_{1}=0} משום שזהו אינטגרל של פונקציה אי-זוגית על פני תחום סימטרי ביחס לראשית. לאחר נרמול נקבל את האיבר השלישי: p 2 ( x ) = q 2 ( x ) | q 2 | = x 2 − 1 3 ∫ − 1 1 ( x 2 − 1 3 ) 2 d x = 5 2 2 ( 3 x 2 − 1 ) {\displaystyle p_{2}(x)={\frac {q_{2}(x)}{|q_{2}|}}={\frac {x^{2}-{\frac {1}{3}}}{\sqrt {\int _{-1}^{1}(x^{2}-{\frac {1}{3}})^{2}dx}}}={\frac {\sqrt {5}}{2{\sqrt {2}}}}(3x^{2}-1)} ניתן להמשיך את התהליך ולקבל גם: p 3 ( x ) = 7 2 2 ( 5 x 3 − 3 x ) {\displaystyle p_{3}(x)={\frac {\sqrt {7}}{2{\sqrt {2}}}}(5x^{3}-3x)} וכך הלאה. הכפלת כל אחד מהפולינומים הללו בסקלר שונה מאפס אינה משנה את האורתוגונליות, ולכן ניתן להגיע מקבוצה זו אל הקבוצה האורתוגונלית: L 0 ( x ) = 1 , L 1 ( x ) = x , L 2 ( x ) = 1 2 ( 3 x 2 − 1 ) , L 3 ( x ) = 1 2 ( 5 x 3 − 3 x ) , . . . {\displaystyle L_{0}(x)=1,L_{1}(x)=x,L_{2}(x)={\frac {1}{2}}(3x^{2}-1),L_{3}(x)={\frac {1}{2}}(5x^{3}-3x),...} זוהי קבוצה מפורסמת של פולינומים המכונים "פולינומי לז'נדר", שהיא בעלת שפע של שימושים בתחומי פיזיקה שונים כמו אלקטרוסטטיקה, אסטרונומיה, מכניקת הקוונטים, ועוד. התהליך קרוי על שם מפתחיו – המתמטיקאי הדני יורגן פדרסן גרם (אנ') ועמיתו הגרמני ארהרד שמידט, שניהם מתמטיקאים בעלי שיעור קומה. על אף שהתהליך קרוי על שמם, אזכורים לו אנו מוצאים בעבודות קודמות של לפלס ושל אחרים. מערכת אורתונורמלית שלמה משפט סילבסטר פירוק איווסווה סרטונים המדגימים את התהליך: תהליך גרם-שמידט במישור, תהליך גרם-שמידט במרחב תהליך גרם-שמידט, באתר MathWorld (באנגלית) נודע בהקשר של פונקציית זטא של רימן. היה מתלמידיו של המתמטיקאי הנודע דויד הילברט, וגם לו כמו למורו, תרומה רבה בתחום האנליזה מתמטית.