laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שאטו מוסר

שאטו מוסר (בצרפתית: Château Musar) הוא יקב לבנוני בג'זיר, לבנון, 25 ק"מ צפונית לביירות. ענבי היקב גדלים בבקאע, עמק פורה ושטוף שמש ברום של כ-1,000 מטרים, הממוקם כ-40 ק"מ מזרחית לביירות. היקב נוסד בידי גסטון הוסאר ב-1930. הבעלים הנוכחיים הם בניו, רונלד וסרז' הוסאר, מנהלה הנוכחי של האחוזה החל משנת 1959, כשרונלד הוסאר ממונה על השיווק והכספים החל משנת 1962. ההכרה הבינלאומית באיכותו של מוסר אירעה בתערוכת היין של בריסטול ב-1979 כשהכרוז במכירה הפומבית, טועם היין מייקל ברודבנט, והעיתונאי רוג'ר ווס, בחרו את מוסר בציר 1967 כ"תגלית התערוכה". חרף מלחמת האזרחים בלבנון והמתח המתמיד, הרי שפרט לשנים 1976 ו-1984, השאטו הוציא לשוק יין מדי שנה, כשעובדיו עובדים לעיתים בתנאי מסוכנים מאוד. היין שהפיק שאטו מוסר בבציר 1992 לא קיבל את שמו של השאטו, מכיוון שהבציר היה חלש. למרות שמשווים אותו לפעמים עם יין בורדו, יין בורגונדי, או יין עמק הרון, הרי שהדעה המקובלת היא ששאטו מוסר הוא בעל אופי מיוחד. בגלל פילוסופיית עשיית היין של סרז' הוסאר, כל בציר שונה ממשנהו. סרז' הוסאר היה האדם הראשון בו בחר כתב העת הבריטי דקנטר לאיש השנה שלו, ב-1984. היין האדום, יינו הידוע יותר של היקב, נעשה מענבי קברנה סוביניון, סנסו, קריניאן, גרנאש ומורבדר ומיוצר בכמויות שונות כל שנה. היין הלבן מיוצר מענבי עובדיה, קרוב של שרדונה ומרווה (קרוב של סמיון). שני היינות מכילים ענבי בורדו קלאסיים, אולם הם שונים מאוד, מכיוון שהם נעשים בסגנון ביודינמי, כשכל חבית מבוקבקת בנפרד. היינות בדרך-כלל משתפרים עם הגיל, הן האדומים והן הלבנים. היקב גם מפיק יין שני בשם "הוסאר פרה אט פילס" (Hochar Père et Fils), שהוא דומה למוסר האדום אך אינו מיושן בחביות, וניתן לשתות אותו מוקדם יותר, וגם מייצרים את "קיווי מוסר" (Cuvée Musar); משתי הסדרות מופקים יין אדום, לבן ורוזה. "הוסאר פרה אט פילס" משווק מוקדם יותר ואם טועמים אותו ניתן לחזות כיצד יתפתח שאטו מוסר בעתיד. בדרך-כלל הוא עולה חצי מיין שאטו מוסר הרגיל. היקב התחיל בשיווק יין למסעדות, "מוסר מוזאיק" (Musar Mosaic) ויין מהענבים הצעירים יותר שלו, "מוסר ג'ון" (Musar Jeune). מדיה וקבצים בנושא שאטו מוסר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שאטו מוסר כריס קיזאק, "שאטו מוסר", The Wine Doctor שאטו מוסר, Berry Brothers and Rudd "הבחירות של ברודבנט", באתר של ברתולומאו ברודבנט ג'יימי גוד, "טעימה רוחבית של שאטו מוסר: יינות מעולים מלבנון", wineanorak.com ג'פורד אנדרו, "הקסם של מוסר", דקנטר, 16 בדצמבר 2003 ג'ייקוב גפני, "היקבים עושים את זה בבציר 2006", ויין ספקטייטור, 27 בספטמבר 2006 מייקל ברודבנט, "מקורי ובלתי נשכח", דקנטר, 16 בפברואר 2007 "צאצאיו של שאטו מוסר", sedimentblog.blogspot.com‏, 19 בינואר 2011 שגיא קופר, יום הולדת לשאטו מוסר, באתר ynet, 8 ביוני 2005
סולידוס

סולידוס (לטינית: Solidus) היה מטבע זהב באימפריה הרומית. שקל בדרך כלל, כ-4.5 גרם. במשך השנים הוטבעו מטבעות בשם זה על ידי מדינות באירופה, ואף הילכו בדרום אמריקה. מטבע סולידוס הוטבע לראשונה בשנת 301, על ידי דיוקלטיאנוס, והיה שווה 1000 דנאריוס. הנפקת מטבע בשם זה המשיכה אצל הקיסרים הרומאים, ולמעשה היה "המטבע הנפוץ ביותר באימפריה הרומית המאוחרת"; לאחר מכן הילך באימפריה הביזנטית, ובכלל זה בארץ ישראל; מטמון מטבעות סולידוס מזהב נמצא בחפירות ארכאולוגיות בסביבת שוהם. באירופה בימי הביניים, ואחר כך, בעת החדשה, טבעו מטבעות שונים בשם זה שליטי רומניה, איטליה וצרפת, וכן בממלכת ספרד ובמושבותיה בפרו, ובממלכת פורטוגל ובמושבותיה בברזיל. בממלכה המאוחדת טבעו מטבע בשם זה במאה ה-20. צבי שטאל, המטבעות בארץ ישראל בתקופה הרומאית, תל אביב : הוצאת לידרמן, תשמ"ז 1986. מדיה וקבצים בנושא סולידוס בוויקישיתוף מירה וינר וזאב ספראי, ‏מטמונים ומרידות: התפלגות מועדי ההטמנה של מטמוני הטבעות בארץ-ישראל בתקופה הרומית-ביזנטית, קתדרה 101, אוקטובר 2001, עמ' 90-71 solidus בלטינית, משמעו: שלם, סמיך, חזק, קבוע, ובהשאלה אמיתי, יציב, מלא. ראו: אורה לימור, יצחק חן, איריס שגריר, ראשיתה של אירופה: מערב אירופה בימי הביניים המוקדמים, כרך ב: ממלכת הפרנקים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2003, באתר dudkcuex. גבריאלה ביכובסקי, איסתרא בלגינא*: מטמונים של מטבעות זהב, באתר טבע הדברים ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה ובנושא רומא העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוביטר

אוֹבִּיטֶר (בלטינית: Obiter , דרך אגב), או בעברית, הערת אגב, הוא קיצור של המונח אוביטר דיקטום (בלטינית: Obiter Dictum = "נאמר דרך אגב") שנמצא בשימוש כדי לתאר הערה שנאמרה דרך אגב, בו משתמשים בעיקר במשפט המקובל בו קיימת שיטת התקדים המחייב. כאשר בית משפט דן במקרה העומד בפניו ומחליט בו, קורה שבית המשפט דן בשאלות אגביות, ומעיר הערות שאינן נחוצות לצורך עצם ההכרעה בסכסוך שבין הצדדים לפניו. אמרות אלה, אשר אינן מהוות חלק מהרציו דסידנדי של פסק הדין, אותו חלק אשר מהותי לשם ההגעה למסקנה האופרטיבית של בית-המשפט, מכונות "אוביטר דיקטום". בעברית, פירושן "הערות אגב", אשר אינן מחייבות בתי משפט אחרים. ההתייחסות להערות אגב משתנה משיטת משפט אחת למשנה. בשיטת המשפט באנגליה ובוויילס, בארצות הברית ובישראל הערות אגב אינן מהוות תקדים מחייב, הגם שבחלק משיטות אלו מקובל להסתמך עליהן במידה מסוימת, כהשראה לפסיקה. כאשר בית המשפט קובע כי אין לו סמכות לדון במקרה, אולם ממשיך לדון בו לגופו, הרי שהמשך הדיון מהווה למעשה אוביטר דיקטום, מאחר שבית המשפט לא היה חייב להמשיך ולדון במקרה כדי להגיע לתוצאה הסופית. דוגמה היסטורית מפורסמת לאוביטר דיקטום היא קביעתו של נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית - רוג'ר ב. טייני כי פשרת מיזורי מנוגדת לתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית היות שהיא פוגעת בזכות הקניין של בעלי העבדים. השופט בנג'מין ר. קרטיס, שישב בהרכב שדן בעתירתו של סקוט, טען כי קביעה זו היוותה אוביטר דיקטום היות שבית המשפט כבר הכריע בשלב מוקדם יותר של הדיון שאין סמכות לבית המשפט לדון בתביעתו של סקוט. רציו דסידנדי התקדים המחייב
ראדי

ראדי (ברוסית: Рады; באוקראינית: Града) היה כפר הולדתו של חיים נחמן ביאליק. הכפר שכן במרחק של 15 קילומטרים מן העיר ז'יטומיר בחבל ווהלין שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). כיום הכפר אינו קיים יותר ובמקום שוכנת רק תחנת עצירה של רכבת. בשנת 1873 נולד בכפר ראדי חיים נחמן בְּיאליק, מגדולי המשוררים העבריים בעת החדשה, שזכה לתואר "המשורר הלאומי" ואף נחשב אחד היוצרים הגדולים בספרות העולמית. בכפר זה עברו על ביאליק שש שנות חייו הראשונות. באיגרת ביוגרפית ששיגר ביאליק להיסטוריון יוסף קלאוזנר בשנת 1903 הוא מתאר את רשמיו כילד מן הכפר ראדי: מקום יערות ושדות ונוה שאנן מלא יופי צנוע של טבע פשוטה ובריאה, שמחה בחלקה ומסתפקת במועט. זהר רקיע, מרחבי שדה, דומיית חורש, האומרת "דרשני !... במקום זה ספגתי את הרשמים הראשונים של העולם והטבע. — הסופר וחוקר הספרות העברית אהרון בן אור (אורינובסקי) מתאר כך את הכפר ראדי: הכפר ראדי היה פינה שקטה וירוקה, היה מוקף גבעות, יערות ומקשאות, ושבילים התפתלו ממנו והוליכו לעמקים ולקמות מזהיבות. — ביאליק הביע את רשמי הילדות המוקדמת שלו בכפר ראדי בעיקר בשירי הטבע שלו וסיפורו "ספיח", בו הוא מספר כי רשמיו הראשוניים מן הכפר ליוו אותו כל ימיו וצפים ועולים בעיני רוחו מדי פעם: עין בעין אראה את משכנות בוקר חיי ונאות ילדותי הראשונה....מאשר הוא שם, מאחת הפינות הנשכחות בוואליניה, מסתתר קנה ובצה וממקום יערות שאין להם סוף, יעלה לפני כפר מולדתי על ימיו ולילותיו, על חגיו ושבתיו ועל כל מועדי שנתו יחד, ומראהו כאשר עשה אותו אלהים: קטן ושלו וצנוע. עומד לו שם עדיין....חציו במישור וחציו במדרון. חבוי בצל שיחיו ואילנותיו ומעוטר גגותיו ומקשותיו...דבר לא נשתנה בו וצרור לא נפל ממנו. הם הם בתי החמר וצריפי העץ נמוכי הקומה, הזרועים בבקעה ובהר כעדרי צאן מבוהלים; הוא הוא החורש האלם, הזומם לי מרחוק; היא היא הגבעה הירוקה הרובצת מולי, נכח בית אבי ממש. ככל שמילא הכפר ראדי מקום בעיני רוחו של ביאליק וביצירתו, כך אין הוא נזכר כיום במקורות ואינו מופיע במפות ובספרי הגאוגרפיה. בשנות התשעים, כאשר גבר באוקראינה העניין בשמו של ביאליק, יצאו שני חוקרים, ההיסטוריון ויקטור ליפינסקי (Виктор Липинский) והאתנולוג, שחקר תולדות העיר ז'יטומיר, גאיורגי מוקריצקי (Георгий Мокрицкий) לחפש בעיר ובסביבותיה את הבתים בהם ביאליק נולד וגר. הם ניסו לאתר את מקומו של הכפר ראדי, ולאחר חיפושים נתברר להם כי הכפר אינו קיים יותר, ובמקום בו עמד הכפר ישנה רק תחנת עצירה של הרכבת. תוצאות מחקרם התפרסמו באתר של הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג בשנת 2003 תחת הכותרת "האם שכחה ז'יטומיר את המשורר". מדיה וקבצים בנושא ראדי בוויקישיתוף "האם שכחה ז'יטומיר את המשורר"(הקישור אינו פעיל) באתר הקהילה היהודית בסנט פטרסבורג דוד אסף‏, 'מקום יערות ושדות': מסע לראדי, כפר הולדתו של ביאליק, בבלוג "עונג שבת", 27 בספטמבר 2019 תולדותיו של ביאליק כתובות בידי עצמו, דבר, 6 ביולי 1934 א. אורינובסקי, תולדות הספרות העברית החדשה, הוצאת יזרעאל, 1947, חלק שני עמ' 214
ולנטין פילאטוב

ולנטין ולדימירוביץ' פילאטוב (ברוסית: Валентин Владимирович Филатов; נולד ב-19 במרץ 1982) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת המגן השמאלי. הוריו נהרגו בתאונת דרכים בזמן ששיחק בזניט סנקט פטרבורג, דבר זה הוביל אותו לדיכאון ארוך ולירידה בביצועיו. באוגוסט 2011 חתם עם רוסטוב חוזה לשנתיים. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך ב-25 בספטמבר במשחק מול אמקאר. בקיץ 2012 עבר לחימקי. לאחר שנה עבר לפ.צ. טוסנו. בקיץ 2015 עבר לדינמו סנקט פטרבורג. מדיה וקבצים בנושא ולנטין פילאטוב בוויקישיתוף ולנטין פילאטוב, באתר Transfermarkt ולנטין פילאטוב, באתר Soccerway ולנטין פילאטוב, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt סטטיסטיקות ופרופיל באתר התאחדות הכדורגל הרוסית (ברוסית) דף השחקן באתר הרשמי של רוסטוב (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים רוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקרב על גבון

הקרב על גבון, שהתרחש בין 8 בנובמבר ל-12 בנובמבר 1940, היה אחד מהקרבות שנערכו ביבשת אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה. במהלך הקרב כבשו כוחות צבא צרפת החופשית בסיוע ימי ואווירי בריטי את העיר ליברוויל בירת גבון מידי אנשי צרפת של וישי. בכך הבטיח דה גול את תמיכתן של מושבות אפריקה המשוונית הצרפתית בצרפת החופשית. לאחר כניעת צרפת במהלך המערכה על צרפת, הוקם משטר משתפי הפעולה של צרפת של וישי. רבים בצרפת ובמושבותיה התנגדו למשטר החדש, והעדיפו לחבור לאנשי הגנרל שארל דה גול ולצבא צרפת החופשית. במושבות אפריקה המשוונית הצרפתית, הייתה הנטייה הכללית לחבור לדה גול. מושל צ'אד, פליקס אבואה, סחף אחריו את רוב המושבות הצרפתיות באזור. המושבה היחידה ששמרה על נאמנותה למשטר וישי הייתה גבון. בספטמבר 1940 ניסו אנשי צרפת החופשית לכבוש מן הים את דקר, במטרה להעביר לצידם גם את מושבות מערב אפריקה הצרפתית. ניסיון זה, המכונה הקרב על דקר, כשל, והעיר נותרה בשליטת תומכי וישי. חשיבות יתר נודעה עתה להשגת תמיכתן של מושבות אפריקה המשוונית, שיכלו לשמש כבסיס לתקיפת האיטלקים בלוב ובכך להשפיע על המערכה בצפון אפריקה. מכיוון שכך החליט דה גול לתקוף את ליברוויל בירת גבון, כדי להשלים את השתלטות כוחות צרפת החופשית על כל מושבות אפריקה המשוונית. ב-8 באוקטובר 1940 הגיע דה גול לדואלה שבקמרון, ושם, ב-12 באוקטובר נתן לאנשיו את הפקודות לפלישה לליברוויל. משם המשיך דה גול צפונה, על מנת לבחון את המצב בצ'אד. מזה מספר שבועות שאנשי דה גול ואנשי וישי היו מעורבים בקרב בשתי הערים למברנה ומיציק שבגבון. יחידות שנערכו להתקדם לליברוויל נתקלו בעיירות אלו בהתנגדות אנשי וישי. דה גול, שהגיע לליאופולדוויל בסוף אוקטובר, החליט להכריע את המערכה בהסתערות ישירה על ליברוויל. עד לתחילת נובמבר נכנעו למברנה ומיציק, אך אז כבר הוחלט כי ליברוויל תוכנע בדרך של פלישה מן הים. ב-8 בנובמבר 1940 הטביעה אוניית הקרב הבריטית "מילפורד" צוללת של אנשי וישי. סוכם בין צ'רצ'יל ודה גול כי הצי הבריטי לא יתערב ישירות, אלא רק ישמור מן הים על הכוח הפולש, על מנת למנוע התערבות ימית ממושבות וישי האחרות, ובמיוחד מדקר. הכוח הפולש מנה שני גדודים, גדוד של לגיון הזרים וגדוד של מתגייסים אפריקנים. מפקדו הכללי של המבצע היה הגנרל פיליפ לקלרק, ואילו מפקד כוחות היבשה היה הגנרל פייר קניג. הכוח המגן בפיקודו של הגנרל טאטי כלל ארבעה גדודים, וכן כוח אווירי וימי. הכוחות הפולשים הונחתו ב-8 בנובמבר בסמוך לליברוויל, והחלו בתקיפה באותו היום. ב-9 בספטמבר הפציצו אנשי צרפת החופשית את שדה התעופה של ליברוויל. לאחר מכן נתפס שדה התעופה על ידי אנשיו של קניג. כוחות ימיים של צרפת החופשית, בפיקודו של ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה, תקפו והטביעו את אוניית הקרב של וישי "בוגנוויל". לאחר כל אלו הסכים המפקד טאטי להיכנע. במבצע כולו נהרגו כ-20 אנשים משני הצדדים. לאחר כניעתה של ליברוויל הגיעו אנשי צרפת החופשית לעיר פור ז'נטי, עיר הנמל השנייה בגודלה בגבון, וזו נכנעה ללא קרב. ב-12 בנובמבר 1940 נכנעו אחרוני אנשי וישי בפור ז'נטי. מושל גבון מטעם וישי, מאסון, הסדיר את כניעת אנשי וישי לדה גול, ומנע לוחמה נוספת בפור ז'נטי, אך לאחר הכניעה נעצר, והתאבד. טאטי ואנשיו שנכנעו בליברוויל סירבו להצטרף אל אנשי דה גול, ולכן נכלאו במחנה שבויים. לאחר הצטרפות מושבות צפון אפריקה לדה גול, בשנת 1943, הצטרפו טאטי ואנשיו לצבא צרפת החופשית. הקרב על דקר
מיני-מעמיס

מיני-מעמיס (באנגלית: Skid-steer loader) הוא כלי ציוד מכני הנדסי המתפקד כיעה אופני קומפקטי. בישראל הוא נקרא לרוב "בובקאט" על שם חברת בובקאט שייצרה כלים אלו לראשונה, ומותג זה הפך לשם גנרי. המיני-מעמיס מורכב משלדה קשיחה, עם מנוע אחורי ועם זרועות הרמה בשני צידי תא המפעיל המחוברות למגוון התקנים, לרוב כף (bucket) לחפירת עפר, נשיאתו והעמסתו על משאיות. חלק מהמיני-מעמיסים מצוידים בזחלים, אבל רובם בעלי ארבעה גלגלים, כאשר זוג הגלגלים הימני מונע בנפרד מהשמאלי. תצורה זו מאפשרת למפעיל לשלוט בכיוון התנועה ולבצע פניות באמצעות חלוקת הכוח לזוגות הגלגלים. שיטת ניהוג זו מאפשרת גם סיבוב במקום, דבר שמקנה למיני-מעמיסים כושר תמרון מצוין במקומות צפופים, בפרט באתרי בנייה וברחובות צרים בתוך ערים. בניגוד למעמיס קדמי רגיל מותקנות זרועות ההרמה של המיני-מעמיס בשני צידי תא המפעיל, כאשר בסיסן מאחורי כתפי המפעיל. כתוצאה מקרבת המפעיל לזרועות ולבוכנות, המיני-מעמיסים הראשונים לא היו בטיחותיים כמו המעמיסים הרגילים, בפרט כשהמפעיל היה נכנס או יוצא מהתא. למיני-מעמיסים מודרניים יש תא מפעיל סגור לגמרי העטוף ברשת חזקה להגנה על המפעיל. תפקידיו של המיני-מעמיס הם תפקידיו של יעה אופני, אך במקומות בהם נדרשת יכולות תמרון גדולה במרחבים צפופים או צרים או בעבודות בקנה מידה קטן. המיני-מעמיס מאפשר חפירה, נשיאת עפר וחומרי בנייה, שינוע ממקום למקום ופריקת עפר לתוך משאיות. בחלק מהמיני-מעמיסים ניתן להתקין כלים שונים במקום הכף הקדמית, כגון מלגז, מפלסת שלג ועוד. המעמיס-הקדמי הראשון, בעל 3 גלגלים, הומצא על ידי האחים סיריל ולואיס קלר ברות'סיי, מינסוטה, ב-1957. הם בנו את המעמיס כדי לעזור לחקלאי לנקות זבל של תרנגולי הודו מהאסם. הכלי הקל והקומפקטי היה יכול לפנות ברדיוס השווה לאורכו ולבצע משימות של מעמיס-קדמי רגיל. האחים מלרו, מחברת Melroe Manufacturing Company בגווינר שבדקוטה הצפונית, רכשו ב-1958 את הזכויות על הפטנט של האחים קלר ושכרו אותם כדי להמשיך ולפתח את המצאתם. כתוצאה משיתוף פעולה זה פותח ב-1958 ה"מלרו M-200" - מעמיס-קדמי עצמונע. הוא הציג גלגלי הנעה קדמית בלתי-תלויים וגלגל אחורי, מנוע של 12.9 כוחות סוס ויכולת הרמה של 375 ק"ג. שנתיים אחר כך הוחלף הגלגל האחורי בציר ושני גלגלים, וכך נולד ה"מלרו M-400" שהיה המיני-מעמיס הראשון skid steer. דגם זה התפתח ל"מלרו בובקאט". השם "בובקאט" משמש לעיתים כשם גנרי לכל מיני-מעמיס, למרות ששימוש זה לא מדויק כי "בובקאט" הוא מותג של יצרן ציוד מכני הנדסי. ה-M-440 הונע על ידי מנוע של 15.5 כוחות סוס ויכל לפעול כאשר הוא מעמיס 550 ק"ג. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמשך פיתוח המיני-מעמיס ויצא הדגם M-600. כיום חברות צמ"ה רבות מייצרות מיני-מעמיסים, בהן: בובקאט, קטרפילר, קומטסו, JCB, גהל, ניו הולנד, וולוו, ג'ון דיר, קייס, יונדאי וליו-גונג. מיני-מעמיס 216B של קטרפילר מיני-מעמיס של "בובקאט" מיני-מעמיס של גהל מיני-מעמיס של "בובקאט" בשירות חיל האוויר הישראלי מדיה וקבצים בנושא מיני-מעמיס בוויקישיתוף כיצד מיני-מעמיס עובד, מאתר HowStuffWorks כיצד למנוע מוות ופציעות ממיני-מעמיסים, מ-National Institute for Occupational Safety and Health של ארצות הברית
מוזיאון גרוון

מוזיאון גרוון (בצרפתית: Musée Grévin) הוא מוזיאון שעווה ברובע התשיעי של פריז, בשדרות מונמרטר מספר 10. זהו אחד ממוזיאוני השעווה הפעילים הוותיקים באירופה. מבנה המוזיאון הוא בסגנון הבארוק וכולל חדר מראות ותיאטרון למופעי קסמים. המוזיאון הוקם ב-5 ביוני 1882 על ידי ארתור מאייר, עיתונאי היומון "הגאלי" ("Le Gaulois"), ונקרא על שם המנהל האמנותי הראשון שלו, הקריקטוריסט אלפרד גרוון. מאייר רצה שקהל קוראיו יוכלו לראות במו עיניהם את הדמויות עליהן כתב בעיתונו. בעוד שהצילום היה בחיתוליו, וטרם הפך לנורמה בעיתונות, בובות שעווה נתנו את המענה. וכך, כפי שמאדאם טוסו יצרה כמעט מאה קודם לכן (ב-1770) ומיסדה כמוזיאון קבוע בלונדון יובל קודם לכן, ב-1835, כך רצה גם מאייר לממש למען תושבי פריז. כיום המוזיאון מכיל כ-300 דמויות המסודרות על פי סצינות המעניקות מבט פנורמי על ההיסטוריה של צרפת והעולם: החל מקרל הגדול, דרך המהפכה הצרפתית ונפוליאון השלישי עד לשארל דה גול. המוזיאון מתעדכן וב-2006 למשל התווספה לתצוגה בובתו של ניקולא סרקוזי, נשיא צרפת החל מ-2007. כמו כן מוצגים במוזיאון גם כוכבי קולנוע כצ'ארלי צ'פלין ומרילין מונרו ודמויות רבות מהמאה ה-20 כגון אלברט איינשטיין, מהטמה גאנדי והאפיפיור יוחנן פאולוס השני. סצינות נוספות הן הצעד הראשון של האדם על הירח ונפילת חומת ברלין. סצנה ייחודית ראויה לציון היא הרצח של ז'אן-פול מארה באמבטיה על ידי שארלוט קורדה בשנת 1793 בשל השימוש בסכין ובאמבטיה המקוריים מזירת הרצח. מאז הקמתו ב-1882, מוזיאון גרוון יצר והציג למעלה מ-2,000 דמויות שעווה. הדמויות מוחלפות בהתאם לשיקולי אקטואליות, והבובות הוותיקות ביותר הן אלו של המהפכה הצרפתית המוצגות במוזיאון מאז 1889 ושל תקופת נפוליאון, מאז 1900. מוזיאון גרוון גם ייזכר לנצח בהיסטוריה של הקולנוע על כך שהיה לבית הקולנוע הראשון בעולם שהציג לציבור "פנטומימה קורנת" ("Pantomimes Lumineuses"), סדרת סרטים מצוירים קצרים ב-28 באוקטובר 1892, באמצעות מכשיר התיאטרון החזותי (théâtre optique) של הממציא אמיל ריינו. שלושת הסרטים היו "פיירו המסכן" ("Pauvre Pierrot", צויר ב-1891), "הליצן וכלביו" ("Clown et ses chiens", צויר ב-1890) ו"בירה טובה" ("Un bon bock", צויר ב-1888). בתאריך זה גם מציינים החל מ-2002 את יום ההנפשה הבינלאומי. החל מדצמבר 1894 עד למרץ 1900 הוקרן סרט נוסף, "Autour d'une cabine", גם הוא בבימויו של ריינו, שכלל 636 תמונות על פני סרט של 45 מטרים ונמשך כ-15 דקות. הוא הוקרן באופן סדיר. בסך הכול למעלה מחצי מיליון בני אדם צפו בסרטים המצוירים שהוקרנו באולם, וציינו את היוולדו של הסרט המצויר. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון גרוון בוויקישיתוף מוזיאון גרוון, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון גרוון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון גרוון, ברשת החברתית אינסטגרם מוזיאון גרוון, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון גרוון (בצרפתית) ההיסטוריה של האנימציה(הקישור אינו פעיל) (באנגלית) ביקורת על מוזיאון גרוון, Paris Digest (באנגלית) גלריית תמונות מהמוזיאון, Wireimage Autour d’une cabine ou Mésaventures d’un copurchic aux bains de mer - Émile Reynaud (בצרפתית)
איוואן בונצ'ב

איוואן בונצ'ב בונצ'ב (בבולגרית: Иван Бончев Бончев;‏ 20 ביוני 1866, טרגובישטה, האימפריה העות'מאנית –1958‏ , הרפובליקה העממית הבולגרית) היה גנרל-מיור בולגרי, מפקד אוגדת הרגלים ה-5 "דנובה" במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר לחמה בחזית המקדונית ובמסגרתה נחלה תבוסה בקרב סקרה. ב-1887 סיים בונצ'ב את האקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה וב-1908 סיים את האקדמיה הצבאית הרוסית בסנקט פטרבורג. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה פיקד בונצ'ב על רגימנט הרגלים ה-18 של הצבא הבולגרי. במהלך מלחמת העולם הראשונה ובעת המערכה על סרביה מונה בונצ'ב למפקד החטיבה ה-3 באוגדת הרגלים ה-9 "פלבן" ולחם עימה גם בחזית המקדונית. ב-1 בינואר 1918 הועלה בונצ'ב לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד אוגדת הרגלים ה-5 "דנובה" אשר במהלך אותה השנה הועברה מהארמייה הבולגרית השנייה לראשונה. בונצ'ב פיקד על אוגדתו במהלך קרב סקרה, אשר במהלכו הובסו הבולגרים ו-1,700 מהם נכנעו. רמת המוטיבציה הנמוכה שהפגינו הלוחמים לצד בעיות המשמעת החמורות בארמייה הראשונה הביאו להדחתו של מפקדה דימיטר גשוב. לאחר מלחמת העולם הראשונה צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה מתוקף סיכומי חוזה ניי ובונצ'ב שוחרר מהצבא. מנישואיו לבלאגה נולד לו בשנת 1905 בן בשם איוואן, מהנדס. איוואן בונצ'ב - תקציר ביוגרפי (בבולגרית). אתר גנאלוגי
משמר הגבול של ארצות הברית

משמר הגבול של ארצות הברית (באנגלית: The United States Border Patrol, בראשי תיבות: USBP) הוא סוכנות אכיפת חוק פדרלית במסגרת סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית הכפופה למחלקה לביטחון המולדת. זוהי סוכנות ממשלתית האחראית לאכיפת חוקי הלאום וההגירה ומונעת הגירה בלתי חוקית של מהגרים זרים, כשבשנים האחרונות מרבית משאביה מופנים למאבק בזרם המהגרים הזרים המגיעים ממקסיקו. הסוכנות הוקמה ב-28 במאי 1924 ומעסיקה 21,370 סוכנים. פיקוח גבולות בארצות הברית בוצע לאורך השנים על ידי פרשים ואנשי שירות האזרוח וההגירה של ארצות הברית. במרץ 1915 הוקמה יחידה של פקחים רכובים אך מרבית עבודת ההגנה על הגבולות הוטלה על צבא ארצות הברית. פיקוח הגבולות של ארצות הברית (The U.S. Border Patrol) הוקם ב-28 במאי 1924 כסוכנות של מחלקת העבודה של ארצות הברית שנועדה להיאבק בכניסת מהגרים לא חוקיים. ב-1932 משמר הגבול פוצל לשני משרדים: משרד אל פאסו שהיה אחראי לביקורת הגבול מול מקסיקו ומשרד דטרויט שעסק בניטור הגבול עם קנדה. ב-1933 פרנקלין דלאנו רוזוולט חתם על צו להקמת שירות האזרוח וההגירה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מצבת כוח האדם במשמר הגבול צמחה ל-1,500 בשנת 1940 והארגון עבר לאחריות מחלקת המשפטים של ארצות הברית. במרץ 2003 שירות האזרוח וההגירה פוצל לשני גופים: אכיפת מכס והגירה ומכס והגנת גבולות ומשמר הגבול הפך לחלק מהמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית. נכון לשנת 2012 משמר הגבול העסיק 21,394 סוכנים. בינואר 2017 נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ חתם על צו נשיאותי לבניית חומה בגבול ארצות הברית–מקסיקו וכתגובה לכך התפטר מארק מורגן, מפקד משמר הגבול האמריקני מתפקידו. תג היחידה עד 1940 תג היחידה בשנים 1992 - 2003 תג היחידה הנוכחי אנשי משמר הגבול האמריקאי חמושים באקדחי הקלר וקוך P2000 וקליבר 40. עד שנת 1994 שומרי הגבול צוידו באקדחי מגנום 357 לצד סמית' ווסון או דגם רוגר בעל שישה קליעים בקנה. ככלל, הם מצטיידים במגוון כלי נשק וכלי הנשק כוללים גם אקדחי גלוק 9 מ"מ, מגנום רבולבר 357 ואקדחי ברטה דגם 96D. כמרבית סוכנויות אכיפת החוק הפדרליות בארצות הברית, משמר הגבול מצטייד ברובה רמינגטון דגם 870 וברובי קולט ורובה קרבין M4A1 הפופולרי. מדיה וקבצים בנושא משמר הגבול של ארצות הברית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של משמר הגבול של ארצות הברית Detroit Station | U.S. Customs and Border Protection, www.cbp.gov A History of the United States Border Patrol, National Border Patrol Museum GOP House Approves CR Allowing Obama to Continue Paring Back Border Patrol. CNS News Who we are and what we do, U.S. Customs and Border Protection, CPB.gov אורלי אזולאי, בוטלה פגישת טראמפ ונשיא מכסיקו: "לא משלם? אל תבוא", באתר ynet, 26 בינואר 2017 Chiefs of the U.S. Border Patrol Trump Names Ronald Vitiello Leader of Border Patrol CBP Aircraft and Marine Vessels, cbp.gov
לה גולואה

לה גולואה (בצרפתית: Le Gaulois) היה יומון צרפתי שנוסד בשנת 1868 על ידי אדמונד טארבה והנרי דה פן. היומון עסק בספרות ובפוליטיקה. לאחר שנקלע לקשיים, העיתון נקנה ביולי 1879 על ידי איל העיתונות ארתור מאיר שהמשיך להוציאו לאור יחד עם שותפיו פול בורג'ה, אלפרד גרוון, אבל הרמן וארנסט דודה. גי דה מופאסאן היה בין כותביו המפורסמים. במהלך פרשת דרייפוס ב-1898 נקט העיתון קו ניצי כנגד דרייפוס והתאושש על חשבונו של קוראי לה פיגארו. מאייר גם פנה לקהל המלוכנים כדי להגדיל את מכירותיו. העיתון יצא לאור עד 30 במרץ 1929, אז התאחד עם היומון לה פיגארו לאחר למעלה מ-60 שנים. מדיה וקבצים בנושא לה גולואה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה גולואה אתר האינטרנט הרשמי של לה גולואה עותקים דיגיטליים של לה גולואה ("הגאלי") החל מ-5 ביולי 1868 ועד 30 במרץ 1929, הספרייה הדיגיטלית של הספרייה הלאומית של צרפת
מועדון הכדורסל פרדוביצה

ב.ק. פרדוביצה (בצ'כית: Basketbalový klub Pardubice) היא קבוצת כדורסל צ'כית מהעיר פרדוביצה, המתמודדת בליגה הצ'כית. המועדון נוסד בשנת 1956. בסיום עונת 1961/62 העפילה לליגה הבכירה הצ'כוסלובקית, בה הוא שיחק בסך הכל 39 עונות. בהמשך השתלבה בליגת העל הצ'כית. ההישג הגדול ביותר של הקבוצה הוא תואר האליפות בו זכתה בעונת 1983/84. בסיום עונת 2012/13 הגיעה הקבוצה לגמר הגביע הצ'כי והפסידה לקבוצת נימבורק 87-83. הקבוצה מארחת את משחקיה בČEZ ארנה המכיל 9,300 מקומות ישיבה. הליגה הצ'כית: אליפות (1): 1984 חצי גמר: 2008, 2010, 2011, 2013, 2014 הגביע הצ'כי: גמר: 2013 חצי גמר: 2014, 2015 מדיה וקבצים בנושא מועדון הכדורסל פרדוביצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מועדון הכדורסל פרדוביצה מועדון הכדורסל פרדוביצה, ברשת החברתית פייסבוק מועדון הכדורסל פרדוביצה, ברשת החברתית אינסטגרם
נורמנדי עילית

נורמנדי עילית היה אחד מ-27 חבלי צרפת עד סוף שנת 2015. החבל נוצר בשנת 1956 כאשר חבל נורמנדי חולק לנורמנדי עילית ונורמנדי תחתית. מאז חלוקת האזור לשניים היו ניסיונות לאיחוד מחדש, אשר בוצעו לבסוף ב-1 בינואר 2016. מדיה וקבצים בנושא נורמנדי עילית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נורמנדי עילית נורמנדי עילית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אייפון 3GS

אייפון 3GS (באנגלית: iPhone 3GS) הוא טלפון חכם בעל מסך מגע שנוצר על ידי חברת אפל והדור השלישי בסדרת האייפונים שלה. ההכרזה על המכשיר נעשתה ב-8 ביוני 2009 במהלך כנס ה-WWDC של שנת 2009 של החברה בסן פרנסיסקו. המכשיר תומך במערכת ההפעלה IOS מגרסה 3.0 ומעלה. הדור הקודם של מכשירי האייפון היה האייפון 1, כאשר בדור הזה נוספה האות S, שמסמלת את המהירות המשופרת של המכשיר. בין השינויים במכשיר שופרה המהירות, המצלמה ועוצמת הסוללה, נוספו מצפן, רמקול פנימי ושליטה קולית. אייפון 4 ירש את מקומו כמכשיר דגל ב-2010. ייצורו של ה-3GS נמשך עד להכרזת אייפון 5 בספטמבר 2012. מעבד ה-S5L8920 מצלמת תמונות 3.2 מגה פיקסל ומצלמת וידאו עם יכולת הקלטה ב-VGA עוצמת שמע גבוהה יותר זמן תגובה מהיר יותר סוללה המספיקה ל-10 שעות דיבור, עד 30 שעות השמעת מוזיקה ומעל 300 שעות המתנה רמקול פנימי שליטה קולית מצפן זיכרון RAM בנפח 256MB, הגדול פי שניים מהדור הקודם זיכרון לא נדיף בנפח של עד 32 גיגה מעבד בדגם S5PC100 תוצרת חברת סמסונג, בעל יכולת לפעול בקצב שעון של 833MHz, אך מופעל בתת-המהרה לקצב של 600MHz. מעבד גרפי מסוג PowerVR SGX535 אפשרות למכשיר בצבע לבן מדיה וקבצים בנושא אייפון 3GS בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אייפון 3GS מידע ומפרט טכני מלא באתר GSMInfo.co.il (ארכיון)