ברוך הוא וברוך שמו

ברוך הוא וברוך שמו הן מילות שבח שנהוג לומר כתגובה לשמיעת שם ה'. ישנם מנהגים שונים האם לומר שבח זה על כל הזכרת השם, רק כשהיא בתוך ברכה או רק בברכות מסוימות. בתלמוד הבבלי נאמר: תניא, רבי אומר (דברים, ל"ב, ג'): "כי שם ה' אקרא הבו גודל לאלהינו", אמר להם משה לישראל: בשעה שאני מזכיר שמו של הקב"ה - אתם הבו גודל. חנניה בן אחי ר' יהושע אומר: (משלי, י', ז') "זכר צדיק לברכה", אמר להם נביא לישראל: בשע' שאני מזכיר צדיק עולמים - אתם תנו ברכה — תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ל"ז, עמוד א' מדברים אלו מביא הרא"ש בתשובותיו סמך למנהגו של אביו רבי יחיאל, לומר "ברוך הוא וברוך שמו" אחרי ששמע הזכרת שם הנאמרת בכל ברכה: ”ושמעתי מאבא מארי ז"ל שהיה אומר על כל ברכה וברכה שהיה שומע בכל מקום ברוך הוא וברוך שמו, וזה הוא שאמר משה רבינו עליו השלום כי שם ה' אקרא הבו גודל לאלהינו, ועוד אפילו כשמזכיר לצדיק בשר ודם צריך לברכו שנאמר זכר צדיק לברכה” (שו"ת הרא"ש, כלל ד סימן יט) למעשה מדובר במנהג קדום יותר שהיה רווח בקרב חסידי אשכנז ומוזכר כמנהג נפוץ כבר בכתבי רבי אלעזר מגרמייזא (הרוקח). את דברי הרא"ש הביא בנו רבי יעקב בעל הטורים בספר ארבעה טורים, ובעקבותיו הם נפסקו בידי רבי יוסף קארו: ”על כל ברכה שאדם שומע בכל מקום אומר ברוך הוא וברוך שמו” (שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קכ"ד, סעיף ה'). מן האחרונים יש שהביאו מקור מפורש לאמירת המילים "ברוך הוא וברוך שמו" מדברי המדרש. הספר פרי חדש סבור כי אמירת "ברוך הוא וברוך שמו" היא מעיקר הדין. לעומתו רבי חיים בן עטר חלק על כך, משום שאין הוראה זו מפורשת בתלמוד, ולכן לדעתו המנהג הוא "מדת חסידות" ואינו מן הדין. על הגאון מווילנא נכתב שלא היה מקפיד לומר "ברוך הוא וברוך שמו", מפני ששליח הציבור אינו ממתין עד שהציבור יסיימו את אמירת "ברוך הוא וברוך שמו", אלא מסיים את הברכה בעוד שהציבור אומרים אותה, ובכך מפסיד את חזרת הש"ץ לדעתו. תלמידי הגר"א ויהודי תימן לא עונים בחזרת הש"ץ. בוידוי של רב ניסים גאון הנדפס במחזורים נאמר ”ברוך הוא וברוך שמו לא ענינו” וכן בספר חמדת ימים הוראה להתוודות על כך. הרב עובדיה יוסף הורה לדלג על קטע זה בווידוי, ובהשפעתו השמיטו חלק מהמדפיסים את הדברים. בספר "פרי חדש" הורה לומר "ברוך הוא וברוך שמו" אחרי שמיעת כל הזכרת שם, גם כשאינה נאמרת במסגרת ברכה. נימוקו הוא על פי דברי התלמוד המורה לשבח ולברך את ה' לאחר שמיעת שמו מבלי להתנות שהשם יאמר במסגרת ברכה. יש שנהגו שהמזמן אומר "ברוך הוא וברוך שמו" לאחר הזימון. בסידורים לפי מנהג מרוקו המזמן אומר כן יחד עם המסובים. הרא"ש ובעקבותיו רבי יוסף קארו הורו לענות "ברוך הוא וברוך שמו" ולא חילקו בין אם שמע הזכרת שם הנאמרת בברכות שאין יוצא בהן ידי חובה וכגון ששומע חזרת הש"ץ לאחר שהתפלל, לבין אלו שיוצא בהן, וכגון כששומע קידוש או הבדלה. וכלשון רבי יוסף קארו: ”על כל ברכה שאדם שומע בכל מקום”. למרות זאת התגלעו חילוקי דעות בין הפוסקים האם אכן ההוראה הייתה לענות על הזכרה הנאמרת בברכות שיוצא בהן ידי חובה. הראשון שהעלה את הנושא הוא רבי שמואל אבוהב בתשובותיו, הוא טען שמאחר ועל ידי שמיעת הברכה נחשב השומע כאילו אמרה, שדין השומע כעונה, נמצא שכאשר מוסיף לאחר שמיעת השם "ברוך הוא וברוך שמו", תוספת שאינה מנוסח הברכה, נחשב הדבר כאילו שינה ממטבע הברכה. כדבריו פסקו פוסקים נוספים והמשנה ברורה הורה לחשוש לדבריהם לכתחילה. לעומתם האריך רבי מסעוד חי רקח לקיים את המנהג, שלדבריו נהגו בו כל תפוצות ישראל, לאומרה גם כאשר יוצא ידי חובה. הוא דוחה את ההשוואה הגורפת לכאורה של השומע למברך, שאם כך תיקשה ההוראה המוסכמת לענות אמן על ברכות שיוצא בהן ידי חובה על אף שאין היא נחוצה כדי לצאת ידי חובת הברכה, כי הלוא לדברי רבי שמואל אבוהב המשווה את העונה והמברך יש להקשות, מדוע אין בכך משום עניית אמן על ברכת עצמו שהדבר מגונה. הוא מציין שאפילו בקהילתו של רבי שמואל אבוהב לא קיבלו את דבריו. כדבריו כתבו רבי חיים פלאג'י ופוסקים נוספים. כיום, רבים נוהגים שלא לענות ברוך הוא וברוך שמו בברכות שיוצאים בהם ידי חובה, וביניהם רוב יוצאי אשכנז וחלק מיוצאי המזרח. רוב יוצאי צפון אפריקה נוהגים לענות ברוך הוא וברוך שמו. אלעד פורטל, ברוך הוא וברוך שמו, אשקלון, תשע"ב. הערך "ברוך הוא וברוך שמו", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה ברוך הוא וברוך שמו, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" הרב זכריה הולצר, "מקור קדום לאמירת 'ברוך הוא וברוך שמו'", המעין נו [א] (תשרי ה'תשע"ו), עמ' 10–11. ארבעה טורים, אורח חיים, סימן קכ"ד. רבי אלעזר אזכרי, חרדים, פרק לח, אות יז. מטבע הברכה מוזכר במסכת היכלות כשבח שאומרים המלאכים ראו: יהודה דוד אייזנשטיין, אוצר מדרשים, חלק א, עמ' 111. פרי חדש, סימן קכד סעיף ה. ראשון לציון סוף מסכת ברכות. מעשה רב תפילה סימן מג; שער הציון קכד, כב. יום הכפורים פרק ג (סעיף עג). יחוה דעת חלק ב, סימן ט, הערה ב. ראו: משנה ברורה, סימן קצ"ב, סעיף קטן ד'. דבר שמואל, סימן רצה, ונציה, תס"ב, באתר היברובוקס. משנה ברורה, סימן קכ"ד, סעיף קטן כ"א, ועיין שם בשער הציון. ראו: שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רט"ו, סעיף א'. מעשה רקח ברכות א, יא באתר: hebrewbooks. המשנה ברורה שם מציין לדברי מגן גבורים שהביא את דבריו ועל פי למד ביסס את דעתו שבדיעבד יצא ידי חובה. ראו: אלעד פורטל, ברוך הוא וברוך שמו, אשקלון, תשע"ב; שם הביא שישים וחמישה פוסקים המורים לאומרה על כל ברכה. שו"ת שמש ומגן ח"ב סימן לד, ח"ג סימן לג, ח"ד סימן עא; קיצור שולחן ערוך (טולידאנו) סימן קיא סעיף כא; יחוה דעת (חזן) חלק ג סימן ט; מקוה המים ח"ו סימן יד; יפה שעה סימן יט; נתיבי עם סימן קכד. ופוסקים נוספים.