laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רכישת גדסדן

רכישת גדסדן (באנגלית: Gadsden Purchase) הייתה רכישה שנעשתה ב-1853, של אזור בשטח 76,770 קמ"ר הנמצא כיום בדרום אריזונה וניו מקסיקו, את האזור רכשה ארצות הברית ממקסיקו. ההסכם נחתם במקסיקו ב-1853 אך עסקה שונה מאוד אושרה על ידי הקונגרס ונחתמה לבסוף ב-24 ביוני 1854 על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס. לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1848, נותר סכסוך הגבולות בין ארצות הברית ומקסיקו בלתי מיושב. השטח שנמצא כיום בדרום אריזונה ובניו מקסיקו היה חלק מנתיב שהוצע לרכבת חוצת-יבשת ממזרח למערב. נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס שוכנע על ידי ג'פרסון דייוויס, אז שר המלחמה של ארצות הברית, לשלוח את ג'יימס גדסדן, לו היו אינטרסים בבניית רכבת, למשא ומתן עם מקסיקו על רכישת האזור. על פי ההסכם שנחתם, שילמה ארצות הברית למקסיקו עשרה מיליון דולר (שווים לכ-230 מיליון דולר ב-2004) בעד השטח. ההסכם כלל סעיף שאפשר לארצות הברית לבנות תעלת מים דרך מצר טהונטפק, אך אפשרות זו לא מומשה מעולם. רכישת גדסדן הייתה המהלך שחתם סופית את גבולותיה של ארצות הברית היבשתית. המטרה המקורית של רכישת גדסדן הייתה לאפשר בניית מסילת רכבת מהחוף המזרחי של ארצות הברית לחוף המערבי, ובנוסף, לתת פיצוי כספי למקסיקו על השטחים שנלקחו ממנה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. ב-1848, סיים הסכם גואדלופה אידלגו את הקונפליקט הצבאי בין שתי המדינות, אך קבע כי מקסיקו תקבל רק פיצוי סמלי כפיצוי על השטחים הנרחבים שסופחו לארצות הברית. ב-30 בדצמבר 1853, השר האמריקני לענייני מקסיקו, ג'יימס גדסדן, ונשיא מקסיקו אנטוניו לופס דה סנטה אנה הסכימו על סכום של 10 מיליון דולר תמורת השטח, כלומר, 130 דולר לקילומטר רבוע. על פי ההסכם המקורי, הקיפה הרכישה שטח גדול יותר, שהשתרע דרומית, וכלל את רוב שטחן של המדינות המקסיקניות קואווילה, צ'יוואווה, סונורה, נואבו לאון וטמאוליפס כמו גם את חצי האי קליפורניה. לגבולות האלו התנגדו לא רק המקסיקנים, אלא גם סנאטורים אמריקאים שהתנגדו לעבדות וראו ברכישה הוספת שטח נוסף בו קיימת עבדות לארצות הברית והחרפת הבעיה. גם חבל הארץ הקטן שלבסוף נרכש היה מספיק כדי להרגיז את העם המקסיקני, שראו במעשיו של סנטה אנה בגידה ונדהמו אף יותר כשבזבז את כספי הרכישה. כמשתמע מכל זאת, רכישת גדסדן זירזה את סיום הקריירה של סנטה אנה. השטחים שנרכשו סופחו בתחילה לטריטוריית ניו מקסיקו. כדי לבסס את השליטה בשטחים אלו, ב-17 בנובמבר 1856 הקים צבא ארצות הברית את מבצר ביוקנן בנחל סונואיטה, שנמצא כיום בדרום אריזונה. הקושי בשליטה בשטחים החדשים מבירת הטריטוריה סנטה פה גרמו כבר באותה שנה לניסיונות ליצירת טריטוריה חדשה דרומית לניו מקסיקו, שלבסוף לא צלחו. ב-1861, זמן מלחמת האזרחים האמריקנית, יצרה הקונפדרציה את טריטוריית אריזונה, שכללה גם שטחים שסופחו בעקבות רכישת גדסדן. ב-1863, תוך כדי העברת קו ישר מצפון לדרום, יצרה ארצות הברית את טריטוריית אריזונה שלה בחציה המערבי של טריטוריית ניו-מקסיקו. הטריטוריה החדשה כללה גם היא את רוב השטחים שסופחו ברכישה והפכה לבסוף ב-14 בפברואר 1912 למדינת אריזונה. אנטוניו לופס דה סנטה אנה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו היסטוריה של מקסיקו הסכם גואדלופה אידלגו מדיה וקבצים בנושא רכישת גדסדן בוויקישיתוף הטקסט המלא של הסכם הרכישה רכישת גדסדן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גדסדן

האם התכוונתם ל... רכישת גדסדן – שטח שרכשה ארצות הברית ממקסיקו. ג'יימס גדסדן – מדינאי אמריקאי, על שמו נקראת הרכישה. כריסטופר גדסדן – גנרל אמריקאי בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית וסגן מושל קרוליינה הדרומית. דגל גדסדן – דגל היסטורי של ארצות הברית. מחוז גדסדן – מחוז בפלורידה
התיקון השישי לחוקת ארצות הברית

התיקון השישי לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Sixth Amendment to the United States Constitution) הוא תיקון לחוקת ארצות הברית במסגרת מגילת הזכויות, המגן על זכות הנאשם למשפט הוגן בהליכים פליליים ובמיוחד מעניק את הזכות למשפט בפני חבר מושבעים של עמיתים ולא בפני שופט ממונה, איש השלטון. In all criminal prosecutions, the accused shall enjoy the right to a speedy and public trial, by an impartial jury of the State and district wherein the crime shall have been committed, which district shall have been previously ascertained by law, and to be informed of the nature and cause of the accusation; to be confronted with the witnesses against him; to have compulsory process for obtaining witnesses in his favor, and to have the Assistance of Counsel for his defense. "בכל תביעה פלילית, לנאשם תהיה הזכות למשפט מהיר ופומבי על ידי חבר מושבעים חסר פניות מהמדינה והמחוז בו נטען שנעברה העבירה, לאחר בירור על פי חוק, וכן את הזכות לקבל מידע על מהות וגורמי ההאשמה, להתעמת עם העדים נגדו, לחייב עדים להופיע בעדו ולהיעזר בעורך דין להגנתו." התיקון השישי מעניק לנאשם זכות למשפט מהיר. זכות זאת מחייבת להתחיל את המשפט במהירות ולנהלו ברציפות. ההלכה המשפטית לא קבעה פרק זמן אשר נחשב סביר, ושאלת הסבירות נידונה בהתאם לסיבות להמשכות ההליכים. בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע מבחן של ארבע נקודות לבדיקת הסבירות של התמשכות ההליכים. המבחן כולל את משך העיכוב, הגורם לעיכוב, יחס הנאשם כלפי זכותו למשפט מהיר וקיומו של נזק מהתמשכות ההליכים. בין גורמי העיכוב הנחשבים לגיטימיים נכלל דחיית משפט לצורך הבאת עד שנעדר. יש מדינות בארצות הברית, אשר קבעו בחוק פרק זמן מוגדר. ניו יורק, למשל, קבעה בחוק שעל כל עבירה למעט רצח על התביעה להיות מוכנה למשפט תוך שישה חודשים לכל היותר. במקרה של התמשכות ההליכים מעבר לסביר במסגרת הזכות למשפט מהיר, הנאשם זכאי למחיקת האישום נגדו. אולם, ברוב המקרים בתי המשפט לערעורים דוחים טענות על הפרת התיקון השישי לחוקה, בהיעדר ראיות לנזק לנאשם. בשנת 1974 חוקק חוק המסדיר את הזכות למשפט מהיר (פרק 208 של החוק הפלילי, כותר 18). בתיקון נוסף בשנת 1979 נקבע שמשפט לא יחל תוך פחות משלושים יום מהגשת האישום, כדי לאפשר לנאשם להתגונן. למרות קביעת התיקון השישי לחוקה, החוק מסדיר מקרים יוצאי דופן בהם לבקשת המדינה או הנאשם, המשפט לא יהיה פומבי. התנאי למניעת הפומביות היא שהפומביות תזיק לאחד הצדדים ואין דרך יותר טובה למנוע את הנזק. למרות התיקון השישי, במקרים של עבירות קלות שעונשם עד שישה חודשי מאסר, הנאשם אינו זכאי למשפט בפני חבר מושבעים. מדיה וקבצים בנושא התיקון השישי לחוקת ארצות הברית בוויקישיתוף על הזכות למשפט מהיר, באנגלית התיקון השישי לחוקת ארצות הברית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
משפחה (טקסונומיה)

לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה משפחה (בלטינית: familia) היא אחת הקבוצות הטקסונומיות הבסיסיות במיון עולם הטבע. לעיתים באות לידי שימוש גם קבוצות משנה: על־משפחה ותת־משפחה. בהיררכיה של מיון עולם הטבע, נמצאת המשפחה מתחת לסדרה, ומעל הסוג. בעברית נהוג ששמה של המשפחה תבוא בסיומת ־ִיִּים כגון במשפחות חתוליים, דוביים ושושניים. לתת־משפחות, נהוג השימוש בסיומת ־ִים כגון יעלים, ערפדים. לעיתים בוועדה למונחי זואולוגיה נוהגים לתת צירוף של 'משפחת + שם מיודע' ('משפחת אוזן־הים'). שמה המדעי הלטיני של המשפחה, נקבע בהתאם לכללים המקובלים בקהילות הזואולוגים והבוטניקאים. בזואולוגיה, נוצר שם המשפחה משם הסוג האופייני, בתוספת הסיומת idae. בבוטניקה, נוצר שם המשפחה משם הסוג האופייני בתוספת aceae. לדוגמה, בזואולוגיה, שם המשפחה Canidae (כלביים) נוצר על ידי תחילת שמו – Can מן הסוג Canis (כלב) והסיומת idae. בבוטניקה, שם המשפחה Liliaceae (שושניים) נוצר על ידי תחילת שמו – Lili מן הסוג Lilium (שושן) והסיומת aceae. השימוש בביטוי 'משפחה' לציון קבוצה טקסונומית הנמצאת בין סדרה לסוג, נקבע רק בתחילת המאה ה־20. לראשונה השתמש הבוטניקאי הצרפתי פייר מַניוֹל (אנ') במונח משפחה (famille בצרפתית) לציון קבוצה בשנת 1689. אחריו נעשה השימוש במילה לציון קבוצות שונות. קארולוס ליניאוס בחיבורו Philosophia botanica בשנת 1751 כינה קבוצות גדולות בשם 'משפחה', להן הוא שייך צמחים שונים כדי לדון ביתר נוחות במורפולוגיה שלהם, אך לא השתמש בשם זה לצורך המיון שלו. רק במחצית השנייה של המאה ה־18 החלו להשתמש בביטוי משפחה לציון קבוצה בוטנית מוגדרת. זה נעשה כתרגום למילה הלטינית Ordo (כיום סדרה). השימוש בשיטה זו נפסק עם כניסת המוסכמות הבינלאומיות למיון עולם הטבע בשנת 1906. בזואולוגיה, נעשה שימוש במונח במשמעותו העדכנית כבר על ידי פייר אנדרה לטרייל בשנת 1796, והוא נכנס לשימוש קבוע במהלך המאה ה־19. מילון בעלי חיים: רכיכות (תשס"ד), 2003, באתר האקדמיה ללשון העברית
ריבוץ

רִבּוּץ או שִׁקּוּעַ, או בלועזית: דֶּפּוֹזִיצְיָה (באנגלית: deposition), הוא תהליך פיזיקלי בו גז הופך ישירות למוצק ומדלג על השלב הנוזלי. תהליך זה מתרחש כאשר הטמפרטורה של הגז נמוכה מהטמפרטורה של הנקודה המשולשת, וכאשר לחץ האדים של הגז גבוה דיו. ריבוץ הוא התהליך ההפוך להמראה. כפור נוצר כאשר טמפרטורת האוויר יורדת מתחת לאפס ולחץ אדי המים נמוך מ-6.1 מיליבר. בתנאים אלו, חלק מאדי המים יעברו ריבוץ ויהפכו לקרח. היווצרות שלג בעננים היא דוגמה נוספת לריבוץ מטאורולוגי. ריבוץ מלאכותי משמש לציפוי משטח בשכבה דקה של מוצק. כך למשל, אחד השלבים בייצור מעגל משולב קרוי ריבוץ אדים פיזי (PVD). בתנאי ריק, מאיצים גז לעבר מטרה מתכתית. בהתנגשות משתחררים אטומי מתכת והם עוברים ריבוץ על-פני המצע של המעגל המשולב. המתכות שמשמשות בתהליך זה הן אלומיניום, נחושת או טיטניום. מצב צבירה הסבר על כפור
אוב (נהר ברוסיה)

אוֹבּ (מרוסית: Обь) הוא נהר ברוסיה. אורך הנהר אובּ-אירטיש 5,410 ק"מ והוא הנהר השביעי באורכו בעולם, והנהר הגדול של סיביר המערבית. ספיקתו כ-12,500 מ"ק לשנייה. הנהר מתחיל בהרי אלטאי בגבול רוסיה-מונגוליה על ידי התחברות של הנהרות קטון וביה. ליד העיר חנטי-מנסייסק בחבל טיומן ברוסיה הנהר אוב מתחבר עם יובלו המרכזי אירטיש משם ממשיך ונשפך לים קרה ויוצר את "שפת אוב" כ-800 ק"מ בערך לפני השפכו לים. באזור נובוסיבירסק בשנת 1956 בנו סכר על הנהר, שיוצר את אגם אוב, האגם המלאכותי הגדול ביותר בסיביר. כאשר נחפרה התשתית לרכבת התחתית של נובוסיבירסק, לא ניתן היה לחפור מתחת לנהר האוֹבּ, עקב רוחבו ועומקו. לכן חוצה הרכבת התחתית את הנהר תוך שימוש בגשר עילי. על הנהר נמצאות הערים: ברנאול נובוסיבירסק קולפשבו ניז'נברטובסק סורגוט סלחרד ניצול מי הנהר היה חלק של פרויקט הטיית מימי הנהרות הצפוניים שלא מומש. אוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רוסיה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דניאל אובר

דניאל פרנסואה אספרי אובר (בצרפתית: Daniel-François-Esprit Auber;‏ 29 בינואר 1782 – 12 במאי 1871) היה מלחין צרפתי. אובר נולד בעיר קאן בנורמנדיה. כבר בילדותו גילה נטייה למוזיקה ולמד נגינה במספר כלים, אך אביו ייעד אותו לעסוק במסחר בעסק המשפחתי. בשנת 1802, בגיל עשרים, נשלח ללונדון להשלים את לימודיו במסחר, אך עם ביטול הסכם אמיין וחידוש המלחמה בין צרפת לאנגליה, נאלץ לחזור לארצו. בעקבות התמוטטות העסק המשפחתי ופטירת אביו, עזב את המסחר ופנה למוזיקה. אובר חיבר רק אופרות, בעיקר קומיות וזכה להצלחה בזמנו. אחת האופרות ה"רציניות" שלו, האילמת מפורטיצ'י, השפיעה על מהלך ההיסטוריה באירופה. האופרה "האילמת מפורטיצ'י" הועלתה לראשונה בפריז ב-29 בפברואר 1828. זו אופרה סנטימנטלית ופטריוטית. הגיבור הראשי, הדייג מאסאניילו, מעורר את אנשיו למרוד בשלטון הספרדי בנאפולי. האריה מהמערכה השנייה, "Amour Sacre de la Patrie" (אהבה קדושה למולדת), נתקבלה בהתלהבות כמרסיליאזה שנייה. כאשר הוצגה האופרה בתאטר דה לה מונה(צר') בבריסל, ב-25 באוגוסט 1830, פרץ הקהל המשולהב לרחובות בריסל בתום ההופעה, כשהוא משמיע סיסמאות פטריוטיות בזכות עצמאות בלגיה הקתולית והינתקות משלטון הולנד הפרוטסטנטית במסגרת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. ההמון השתלט על בית העירייה וכך החלה ההתקוממות שהביאה להכרזת עצמאותה של בלגיה ב-4 באוקטובר 1830. אובר המשיך לחבר אופרות קומיות. הוא חיבר כ-40 אופרות. בשנת 1842 נתמנה למנהל הקונסרבטוריון בפריז וב-1857 מונה ל"מנהל המוזיקלי" על ידי נפוליון השלישי. בגיל 88 שרד את המצור הגרמני במלחמת צרפת–פרוסיה אך לא עמד בתלאות של מרד הקומונה הפריזאית. מכל האופרות של אובר נותרה רק האופרה "פרא דיאבולו" ברפרטואר של בתי האופרה, אולם פתיחות שלו, למספר אופרות, מושמעות לעיתים קרובות: "פרא דיאבולו" (1830) "סוס הברונזה" (1835) "הדומינו השחור" (1837) "יהלומי הכתר" (1841) מדיה וקבצים בנושא דניאל אובר בוויקישיתוף דניאל אובר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דניאל אובר, באתר AllMovie (באנגלית) דניאל אובר, באתר ספוטיפיי דניאל אובר, באתר AllMusic (באנגלית) דניאל אובר, באתר MusicBrainz (באנגלית) דניאל אובר, באתר Discogs (באנגלית) דניאל אובר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דניאל אובר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי דניאל אובר בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
יער גשם ממוזג

יער גשם ממוזג, הוא יער של עצים מחטנאים, או נשירים בעלי פרחים המתקיים בקווי רוחב בינוניים באזורים של כמות משקעים מרובה. רובם נמצאים באקלים בעלת לחות גבוהה המגיעה עקב קרבה לאוקיינוס וחלקם נמצאים באזורים בעלי אקלים תת-טרופי לח. יער גשם ממוזג נבדל מיער ממוזג במספר מאפיינים: משקעים: כמות גשם גבוהה (מינימום של 2000–3000 מ"מ/שנה בהתאם לקו הרוחב), בדרך כלל עקב לחות המגיעה מהים. קרבה לאוקיינוס: יערות גשם ממוזגים תלויים בקרבה לים כדי למתן את השינויים הנובעים מחילופי עונות השנה, מה שיוצר חורפים מתונים וקייצים קרירים יותר מאזורים ביבשת. ביערות גשם ממוזגים רבים קיימת תופעה של ערפל קיץ שעוזר לשמור על הקור והלחות גם בחודשי הקיץ. הרים בחופי היבשת: הלחות שעולה מן הים במעלה ההר מעלה את כמות המשקעים במורדות הקרובים לים. יערות הגשם הממוזגים מקיימים את הרמות הגבוהות ביותר של ביומסה מכל מערכת אקולוגית יבשתית ונודעים בעצים בעלי ממדים עצומים ישנם אנשים שעובדים בגינון יערות. היערות מכסים אחוז ניכר של כדור הארץ, אך מרוכזים במספר אזורים מרכזיים: צפון-מערב אמריקה (צפון-מערב קליפורניה עד דרום-מזרח אלסקה) צפון-מערב אירופה (איי בריטניה ונורווגיה) דרום צ'ילה דרום-מזרח אוסטרליה (טזמניה/ויקטוריה) החוף המערבי של האי הדרומי של ניו זילנד היערות ממזרח לים השחור בטורקיה וגאורגיה האי הצפוני של ניו זילנד דרך הגנים בדרום אפריקה דרום-מערב יפן היערות בהרי מרכז טאיוואן. מדיה וקבצים בנושא יער גשם ממוזג בוויקישיתוף
כריסיפוס

כריסיפוס (ביוונית עתיקה: Χρύσιππος) דמות מהמיתולוגיה היוונית, בן פלופס והנימפה אקסיוכה, אח למחצה של התאומים אטראוס ותיאסטס. קיימות כמה גרסאות לגבי חייו ומותו של כריספוס. על פי אחת הגרסאות אמם של אטראוס ותיאסטס, היפודאמיה, חששה שפלופס יוריש את ממלכתו לכריספוס, לכן הסיתה את שני בניה התאומים להרוג אותו. השניים הטילו את כריספיס אל מותו לתוך באר. האב הזועם גירש את השלישייה מארצו והם מצאו מקלט במיקנה, שם תלתה האם את עצמה. על פי גרסה אחרת, לאיוס, שמצא מקלט אצל פלופס בתקופה סוערת של תבאי, התאהב בנער בן ה-12, כריסיפוס ובאמתלה של שיעורי נהיגה על מרכבה, חטף אותו בעורמה אל תבאי, שם הפך אותו לפילגש ממין זכר ובסופו של דבר הרג אותו. לפי גרסה נוספת, כריסיפוס שלח יד בנפשו בגלל הבושה. בשתי הגרסאות האלה פלופס קילל את לאיוס וקללה זו התקיימה כשאדיפוס, הבן של לאיוס, הרג את אביו. אוריפידס כתב מחזה (שאבד בינתיים) בשם "כריסיפוס". מדיה וקבצים בנושא כריסיפוס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה ובנושא יוון העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ביכורי העתים

ביכורי העתים (בכתיב המקורי: בִּכּוּרֵי הָעִתִּים) היה כתב עת של תנועת ההשכלה היהודית בתקופת פעולתה באוסטריה ובגליציה, שיצא לאור בווינה בשנים תקפ"א-תקצ"ב (1820–1831). מייסד "ביכורי העתים" היה המשורר שלום הכהן. הוא ניסה בשנים 1809–1811 לחדש את הופעתו של הירחון המשכילי "המאסף", אך הניסיון לא האריך ימים. כשהחל לעבוד כעורך וכמגיה בבית הדפוס של אנטון שמיד בווינה, יזמו הוא ושמיד את הוצאתו לאור של שנתון ובו מאמרים, כתבות וחומר ספרותי בעברית ובגרמנית. בתחילה יצא "ביכורי העתים" כנספח ללוח שנה עברי, אך במהרה הפך לשנתון עצמאי. שלום הכהן ערך את כתב העת בשלוש השנים הראשונות, תקפ"א-תקפ"ג (1821–1823). בשנים תקפ"ד-תקפ"ה ערך אותו משה סג"ל לנדא, ממשכילי פראג ונכדו של "הנודע ביהודה", ר' יחזקאל לנדא. בשנים תקפ"ו-תקפ"ח היו העורכים שלמה פרגמנטר ויששכר דוב שלזינגר; בשנים תקפ"ט-תק"ץ יצחק שמואל רג'יו (יש"ר מגוריציה); ובשנתיים האחרונות, תקצ"א-תקצ"ב (1830–1831), היה העורך יהודה ייטלס. בכל השנים יצא לאור בבית הדפוס של אנטון שמיד. אופיו של כתב העת השתנה במשך השנים. בכרכים שבעריכת שלום הכהן יש חומר ספרותי ומשלים בעברית ושירים מתורגמים מגרמנית, וכן חלק גרמני רחב היקף ובו מאמרי מדע בגרמנית (באותיות עבריות). בנוסף צורף לכתב העת "מבחר המאסף" – הדפסות חוזרות של חומר מ"המאסף". במשך הזמן הלך ופחת היקפם של החלק הגרמני של השנתון ושל "מבחר המאסף", ובכרכים האחרונים הוקדש כתב העת בעיקר למאמרים בעברית בנושאים של חכמת ישראל. כתב העת הפך לבמה המרכזית של חשובי המשכילים באוסטריה, בגליציה ובאיטליה לפרסום חיבוריהם ויצירותיהם בעברית. המאמרים והכתבות עסקו בנושאי חינוך, השפה העברית, מקרא ותלמוד, היסטוריה של עם ישראל, ובמידה מועטה גם עיסוק באירועים חדשותיים בני הזמן. בין המשכילים ואנשי חכמת ישראל שפרסמו את מאמריהם ב"ביכורי העתים" היו שי"ר, שד"ל, יש"ר מגוריציה, יצחק ארטר, שניאור זק"ש, מאיר הלוי לטריס, יעקב שמואל ביק ואחרים. הוצאתו לאור של "ביכורי העתים" נפסקה ב-1831, כנראה בגלל קשיים כלכליים, אולם היו ניסיונות לחדש את הופעתו. ב-1844 הוציא לאור מנדל שטרן בווינה חוברת בשם "ביכורי העתים", אבל כשהמשיך להוציא אותה בשנים הבאות ככתב עת ספרותי קרא לו "כוכבי יצחק". ב-1845 הוציא יש"ר מגוריציה בווינה את "ביכורי העתים החדשים", אך הצליח להוציא רק כרך אחד, ובו שירים ומאמרים בעברית ובגרמנית. את מקומו של "ביכורי העתים" ככתב העת המרכזי של חכמת ישראל תפס כתב העת "כרם חמד". יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך ב, ירושלים: תשי"ב, עמ' 30–37. משה פלאי, בכורי העתים – ביכורי ההשכלה, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשס"ה. "ביכורי העתים", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) משה פלאי, כתבי-העת העבריים הראשונים של ההשכלה העברית: המעבר מהמאסף לבכורי העתים, קשר 34, 2006. גליונות בכורי העתים מאתר Internet Archive: גיליון 1; גיליון 2; גיליון 3; גיליון 4; גיליון 5; גיליון 6; גיליון 7; גיליון 8; גיליון 9-10; גיליון 11; גיליון 12.
קליפורד גירץ

קְלִיפוֹרְד ג'יימס גִירְץ (באנגלית: Clifford James Geertz;‏ 23 באוגוסט 1926 – 30 באוקטובר 2006) היה אנתרופולוג אמריקאי, מהאנתרופולוגים המשפיעים ביותר במחצית השנייה של המאה ה-20, ממייסדי ומובילי האנתרופולוגיה הסמלית. גירץ נולד בסן פרנסיסקו. לאחר שירות צבאי בצי האמריקני במלחמת העולם השנייה, פנה ללימודי תואר ראשון בפילוסופיה במכללת אנטיוק (Antioch College), וב-1956 קיבל את הדוקטורט באנתרופולוגיה חברתית מאוניברסיטת הרווארד. בין השנים 1970-1960 היה חבר בסגל האקדמי של אוניברסיטת שיקגו, והחל מ-1970 ועד מותו שימש כפרופסור במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, ניו ג'רזי. גירץ חקר בעיקר במזרח אסיה (באי ג'אווה ובבאלי) ובמרוקו. גירץ החל את דרכו המחקרית במחקר אנתרופולוגי קלאסי, שעניינו אנתרופולוגיה כלכלית. לאחר מכן החל להוביל (ובמידה רבה ייסד, יחד עם ויקטור טרנר) את גישת האנתרופולוגיה הסמלית (אנ'). בספרו המפורסם פרשנות של תרבויות (1973), הוא פרש את משנתו האנתרופולוגית, כשבמרכזה העולם הסמלי כמניע את הפרקטיקות האנושיות. לדידו של גירץ (על פי רעיון של מקס ובר), הוויות התרבות הן רשתות המשמעות שטווה האדם בעצמו והוא כעת אחוז בהן. במקום אחר כתב שהתרבות היא "מערכת סדורה של משמעות וסמלים, שעל פיה מתנהלת האינטראקציה החברתית", וכן שמושג התרבות "מציין דפוס משמעויות הנמסר בדרך היסטורית ומגולם בסמלים, מערכת של מושגים העוברת במורשת ומתבטאת בצורות סמליות, המשמשת אמצעי למסירה, לשמירת ההמשכיות ולפיתוח הדעת והעמדות של בני אדם ביחס לעולם". הסמלים נותנים לעולם משמעות והופכים אותו למובן יותר. תפקידה של האנתרופולוגיה עבור גירץ היא לפרש את הסמלים המנחים של כל תרבות ותרבות. תחילה על ידי תיאור גדוש (Thick description) של המציאות, ולאחר מכן פרשנות סמלית לאותה מציאות. גירץ חיבר את אחת הקלאסיקות האנתרופולוגיות: "משחק עמוק: הערות על קרב התרנגולים הבאלינזי". בחיבור זה הוא מדגים את תפיסתו בנוגע לתיאור גדוש ולתפיסתו הסמלית-פרשנית. הוא יוצא נגד הפונקציונליסטים, שהיו יכולים לטעון שבקרב התרנגולים יש חיזוק להבדלי הסטטוס בין אנשי באלי. גירץ טוען שאין בכך צורך מכיוון שכל פעולה בחברה הבאלינזית מכריזה על כך. לטענתו, קרב התרנגולים הוא סיפור שהם מספרים לעצמם על עצמם: "הבאלינזי לומד כיצד נראים האתוס של תרבותו והרגישויות הפרטיות שלו... הבאלינזי מעצב ומגלה, בעת ובעונה אחת, את מזגו שלו ואת מזגה של תרבותו". בשנים האחרונות לחייו עסק בשאלת משמעות והשלכות הגיוון האתני בעולם המודרני. גישתו הפרשנית-סמלית, השפיעה לא רק על הדיסציפלינה האנתרופולוגית, אלא גם על חקר הספרות וחקר ההיסטוריה. המפנה התרבותי מדיה וקבצים בנושא קליפורד גירץ בוויקישיתוף סמדר לביא, כאשר הפרא האציל פולש לתוך הבית, באתר הארץ, 15 במרץ 2006 HyperGeertz@WorldCatalogue תיעוד של כל העבודות מאת קליפורד גירץ בכל השפות ריאיון עם קליפורד גירץ, ‏האדם כהומו סימבוליקוס, מחשבות 48, דצמבר 1979, עמ' 18–29 אלכס וינגרוד, האתנוגרף המושלם: קליפורד גירץ ורוח האנתרופולוגיה, קתרסיס 12, סתיו תש"ע קליפורד גירץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קליפורד גירץ (1926-2006), דף שער בספרייה הלאומית קליפורד גירץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ג'ובאני בוטזיני

ג'ובאני בוטזיני (באיטלקית: Giovanni Bottesini;‏ 22 בדצמבר 1822 - 7 ביולי 1889), מלחין איטלקי, מנצח ונגן וירטואוז בקונטרבס. בוטזיני נולד בעיר קרמה במחוז לומברדיה. הוא החל ללמוד כינור בגיל צעיר והיה לבטח ממשיך בקריירה ככנר אלא שנסיבות הגורל שינו זאת. הוא רצה להמשיך בלימודיו בקונסרבטוריון אך כיוון שמשפחתו הייתה ענייה היה זקוק למלגה. בקונסרבטוריון של מילאנו היו רק שתי מלגות פנויות - ללימוד בסון ולימוד קונטרבס. תוך זמן קצר הכין עצמו לנגינה בקונטרבס והתקבל ללימודים. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות וזכה בפרס של 300 פרנקים, דבר שאיפשר לו לקנות קונטרבס מבית היוצרים של קרלו ג'וזפה טסטורה, בונה כלי קשת מפורסם ממילאנו, מן המאה ה-17-18. היה זה כלי בעל שלושה מיתרים, בניגוד לקונטרבסים הרגילים של ארבעה מיתרים. עם הכלי הזה יצא בוטזיני למסע קונצרטים עולמי. הוא חיבר יצירות רבות לקונטרבס בהרכבים שונים: יצירות סולו לקונטרבס, קונצ'רטי לקונטרבס ותזמורת, דואו לשני קונטרבסים ועוד. יצירות אלה קשות לביצוע מבחינה טכנית ולכן אינן מבוצעות לעיתים תכופות. בשנת 1846 ביחד עם לואיג'י ארדיטי הוא עבר להאוונה, העלה שם את אופרה הראשונה שלו ובהמשך היה מנהל בית האופרה מקומי. בוטזיני כונה "פאגאניני של הקונטרבס". הוא הלחין גם 13 אופרות שאינן מועלות כיום. הוא היה גם מנצח מבוקש בבתי אופרה רבים. בהפסקות היה מנגן לקהל קטעי סולו בקונטרבס שלו. נותר בזיכרון ניצוחו על בכורת האופרה "אאידה" של ורדי בקהיר ב-24 בדצמבר 1871. מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני בוטזיני בוויקישיתוף ג'ובאני בוטזיני, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ובאני בוטזיני, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ובאני בוטזיני, באתר Discogs (באנגלית) רשימת יצירותיו של בוטזיני ג'ובאני בוטזיני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ספר חמש הטבעות

ספר חמש הטבעות (ביפנית: 五輪書, תעתיק: גו רין נו שו) הוא חיבור העוסק בקנג'וצו (אמנות הלחימה בחרב יפנית) בפרט ובאמנות לחימה בכלל, שנכתב על ידי מיאמוטו מוסאשי ב-1645. הספר נחשב ליצירה קלאסית בתחום האסטרטגיה הצבאית, בדומה לספרו של סון דזה אמנות המלחמה. הספר זכה לתרגומים רבים לשפות שונות לאורך השנים, מעגל הקוראים של הספר הוא בנוסף לאמני לחימה, גם, לדוגמה, מנהלי עסקים שיכולים למצוא את דיוני הספר על עימותים כרלוונטיים עבורם. מוסאשי משתמש בתמה של גישה עניינית לאורך הספר. הוא מעיר פעמים רבות שטכניקות ממוקדות ומתמחות שונות הן מיותרות אל מול העיקרון שכל טכניקה היא בפשטות שיטה לבתר את היריב. מוסאשי עומד על הנקודה שהבנת העקרונות של ספר חמש הטבעות שימושיים לדו-קרב ולקרבות בקנה מידה גדול באותה מידה. הסבר הטכניקות בספר מלווה בדרישה חוזרת ונשנית לבחון, לחקור ולהתאמן בביצוען. ספר חמש הטבעות מחולק לחמישה פרקים ("ספרים"), לפי חמשת האלמנטים של הקרב על פי מוסאשי: ספר האדמה - הקדמה ודיון בבניית בית כמטפורה לאמנויות לחימה, מנהיגות ואימון. ספר המים - מתאר את סגנונו של מוסאשי על ידי תיאור מספר טכניקות ועקרונות מהותיים. ספר האש - מתייחס לעיצומו של הקרב ודן בנושאים כמו תזמונים שונים. ספר הרוח - דן בכשלים של אסכולות לוחמה בחרב בנות זמנו של מוסאשי. ספר האין - אפילוג קצר המתאר את מחשבותיו של מוסאשי על מודעות ומצבה הנכון של המחשבה, כנראה בהשפעת זן. לא תשיג את אורח האסטראטגיה רק על ידי קריאת ספר זה. עליך לספוג את הדברים הכתובים בספר זה. אל תסתפק בקריאה, בשינון או בחיקוי, אלא ספוג את הדברים הללו עמוק אל תוך לבך וגופך והבן את העיקרון מתוך עצמך. — מיאמוטו מוסאשי, ספר המים "ספר חמש הטבעות והדוקודו". מאת מיאמוטו מוסאשי. תרגם מהמקור היפני: גיא רנן, הוצאת כרמל, 2021. "ספר חמש הטבעות". מאת מיאמוטו מוסאשי. תרגם מאנגלית: אלישע בן מרדכי, הוצאות ידיעות ספרים ואסטרולוג, 2009. מדיה וקבצים בנושא ספר חמש הטבעות בוויקישיתוף מיאמוטו מוסאשי, A Book of Five Rings, תרגום לאנגלית: ויקטור האריס שהם סמיט, מתי לצעוק טוט-טוט, על כל ההבדל שבין שיסוף לביתור, באתר הארץ, 3 ביוני 2009
רקופוריים

רקופוריים (שם מדעי: Rhacophoridae) היא משפחה גדולה של דו-חיים בסדרת חסרי הזנב. משפחה זאת קרובה במוצאה למשפחת הצפרדעיים, ודומה לה במבנה הפנימי שלה. הרקופוריים דומים בצורתם החיצונית ובאורח חייהם למשפחת האילניתיים. בתי הגידול של הרקופוריים הם האזורים הטרופיים של אסיה ואפריקה, כולל יפן ומדגסקר (שם הם מהווים את קבוצת הצפרדעים הגדולה ביותר). מרבית המינים חיים בסביבה עצית, ואף מטילים את ביציהם בין העצים. במהלך חיבוק הכלולות הזכר והנקבה נתלים על ענף, ובעזרת רגליהם הם יוצרים סוג של מצע עליו מונחות הביצים. לאחר מכן, הזכר מכסה את הביצים בנוזל זרע. הנקבה עוטפת את הביצים בריר, שאותו היא מדביקה לעלי העץ, ומקציפה אותו ברגליה כך שהוא מתמלא בבועות של אוויר. מעטה הריר מתייבש והופך לקרום קשה, בעוד שהלחות נשמרת מבפנים, ושומרת על טריות הביצים. עם הגשם נשטפים הראשנים אל מקווי המים ומתפתחים שם. גודלם של המינים במשפחה זו משתנה, ונע בין 1.5 ל-12 ס"מ. קצות האצבעות מורחבים ומותאמים לחיים על עצים, וקרום האצבעות הרחב מאפשר קפיצות לטווח רחוק, מענף לענף. למשפחה זאת שייכים גם מינים שונים של צפרדעים מעופפות (Rhacophorus), שלהן רצועות עור מתוחות בין רגליהם הקדמיות והאחוריות (קרומי השחייה, שאינם משמשים לשחייה), המאפשרות להם לדאות באוויר. משפחה רקופוריים (Rhacophoridae) תת-משפחה Buergeriinae סוג Buergeria תת-משפחה Rhacophorinae סוג ומין יחיד Beddomixalus bijui סוג Chiromantis סוג Feihyla סוג ומין יחיד צפרדע העצים (Frankixalus jerdonii) סוג Ghatixalus סוג Gracixalus סוג Kurixalus סוג Liuixalus סוג ומין יחיד Mercurana myristicapalustris סוג ומין יחיד Nasutixalus medogensis סוג צפרדע הקינמון סוג Philautus סוג Polypedates סוג Pseudophilautus סוג Raorchestes סוג צפרדע מעופפת (Rhacophorus) סוג Taruga סוג Theloderma Pseudophilautus wynaadensis Rhacophorus schlegelii Kurixalus naso Raorchestes luteolus Polypedates leucomystax Chiromantis rufescens מדיה וקבצים בנושא רקופוריים בוויקישיתוף רקופוריים, באתר ITIS (באנגלית) רקופוריים, באתר NCBI (באנגלית) רקופוריים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) רקופוריים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רקופוריים, באתר GBIF (באנגלית)