laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ורג' ויליאם ג'וי

ג'ורג' ויליאם ג'וי (באנגלית: George William Joy‏; 7 ביולי 1844 – 28 באוקטובר 1925) היה צייר אירי בלונדון. ג'וי היה בנו של ויליאם ברוס ג'וי, רופא ואחיו של הפסל אלברט ברוס-ג'וי, צאצאי משפחת הוגנוטים ותיקה שהתיישבה באנטרים בשנת 1612. בתחילה הוא נועד לשרת בצבא והיה גם נגן כינור מוכשר. לאחר פציעה בכף הרגל בגיל צעיר, אביו אמר שהוא אינו כשיר לשירות צבאי. ג'וי הלך להתחנך בבית הספר הארו ובסופו של דבר המשיך בקריירה כאמן. הוא למד בבית הספר לאמנות בדרום קנזינגטון בלונדון ואחר כך באקדמיה המלכותית בהנהלת ג'ון אוורט מיילי, פרדריק לייטון וג'ורג 'פרדריק ווטס. בין חבריו לתלמידים היה הוברט פון הרקומר. בשנת 1868 ג'וי נסע לפריז, שם היה במשך שנתיים תלמידם של צ'ארלס-פרנסואה ג'ילברט ולאון בונה. שם פגש ציירים כמו ז'ול ברטן, ז'ול לפבר ופיליפ רוסו. כשחזר ללונדון, ג'וי ביסס את עצמו כצייר היסטוריה וז'אנר, והפך למציג קבוע באקדמיה המלכותית, בסלון לציור בצרפת, ובאקדמיה המלכותית של היברניאן באירלנד. הוא הפך לחבר במכון המלכותי לציירי שמן בשנת 1895. הוא בילה חורפים רבים ב Swanage משנת 1896 ולבסוף פרש לפרוברוק. שני בניו נהרגו בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה. רדיפתו אחר הצורה הנשית המושלמת בציורי עירום כמו לאודמיה (1878; מוזיאון העיר פורטסמות'), הדנאידים (1887) והאמת (1892-93) נועזים בצורה יוצאת דופן עבור אנגליה ומתייחסים למסורת הקלאסית הצרפתית. בהתנגדותו לשלטון עצמאי באירלנד, הוא דגל באחדות האיים הבריטים, ג'וי צייר כמה תמונות פטריוטיות עם אלגוריות כמו - "היוניון-ג'ק הראשון" 1892 וכן דוגמאות היסטוריות למרידות כמו "הפרידה של פלורה מקדונלד מהנסיך צ'ארלי" ו"תופי המלך לעולם לא יריעו למורדים", 1798 (1891; בורנמות', גלריית האמנות ומוזיאון ראסל-קוטס). הוא היה ידוע בעיקר בזכות תיאור הגבורה שלו בציור שכותרתו "מותו של הגנרל גורדון, בחרטום", 26 בינואר 1885 (1893; מוזיאון העיר לידס). בציור של רגע אחרון בהיסטוריה הבריטית המאוחרת במצור על חרטום. גורדון מתואר כניצב באומץ מול גורלו, עומד מול חסידי צבא המהדי הפולש רגע לפני שהוכה על ידי חנית. יצירה ידועה נוספת, אך שונה בתכלית של ג'וי, היא הסצנה "אומניבוס בייסווטר" (1895; מוזיאון לונדון). אחד מציוריו המעוררים ביותר הוא "ז'אן דארק, הנשמרת בשנתה על ידי מלאך" (1895; רואן, מוזיאון הבוז לאמנויות). פלורה נפרדת מהנסיך צ'ארלי גנרל גורדון בחרטום אומניבוס בביסווטר ז'אן דארק ישנה מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' ויליאם ג'וי בוויקישיתוף ג'ורג' ויליאם ג'וי, באתר Discogs (באנגלית) Who's Who in the World, 1912, International Who's Who Publishing Company, 1911. (באנגלית) Snoddy, Theo. Dictionary of Irish Artists: 20th Century, 2nd Edition. Merlin Publishing, Dublin, Ireland, 2002, pages 290–292. George William Joy, The work of George W. Joy : with an autobiographical sketch, thirty Rembrandt photogravures, sixteen reproductions in colours, and other illus, London : Cassell, 1904
קריסטינה דנקו

קריסטינה דנקו (בפולנית: Krystyna Dańko; ‏9 ביולי 1917 – 6 באוגוסט 2019) הייתה יתומה פולנית, שזכתה בתואר חסידת אומות עולם ביד ושם בשנת 1998, על הצלת חייהם של יהודים בפולין בתקופת השואה תוך סיכון חייה בזמן כיבוש גרמניה הנאצית בפולין. קריסטינה דנקו, בתו של קרול קלונד-פקיד בכיר בעירייה, חיה בעיירה אוֹטְבוֹצְק (בפולנית: Otwock). בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, קריסטינה קשרה קשרי ידידות קרובים עם בת כתתה בבית הספר התיכון הלנה, שכונתה לוסיה, בתם הבכורה של בני הזוג היהודיים יוגניה וד"ר מיכאל קוקושקו (בפולנית Kokoszko). כתוצאה מהקשר בין שתי הנערות, שהתה קריסטינה היתומה שעות רבות בבית משפחת קוקושקו, שם מצאה חום ותמיכה רגשית ובו הכירה את אחותה של לוסיה, מרינה- מריה . לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית ועם התגברות רדיפת היהודים במדינה, קריסטינה נחלצה לעזור לחברתה הקרובה ולבני משפחת תוך סיכון חייה. בני המשפחה, שנכלאו עם יתר היהודים בגטו בעיר ב־1940, הצליחו לברוח ממנו וקריסטינה מצאה עבור לוסיה והוריה מקום מסתור בכפר סמוך ודאגה לכל מחסורם – מזון, ביגוד וכסף. את הבת הצעירה מריה בת האחת עשרה, קריסטינה לקחה ברכבת לעיר הבירה וורשה ומצאה עבורה מקום בבית יתומים פולני שם נקלטה בזהות שאולה של ילדה ארית-נוצרייה. קריסטינה סייעה לשמור על קשר הדוק בין המשפחה שבכפר לבין מריה, כשהיא מעבירה מסרים והודעות בין ורשה לאוטבוצק. קריסטינה הצנועה, לא בקשה כל תמורה על מאמציה יוצאי הדופן וטענה כי זו חובה מוסרית אנושית. בני משפחת קוקושקו ניצלו מגורל יושבי העיר היהודיים שנספו ברובם לאחר חיסול גטו אוטבצק ב־19 באוגוסט 1942. בשנת 1951, קריסטינה נישאה עם מייצ'יסלב דנקו, פעיל חברתי מאוטבוצק, שנרדף על ידי המשטר הסטליניסטי. הוא נפטר בשנת 1982. זמן קצר לפני פטירתה בשנת 2019 בגיל 102, פורסמה על קריסטינה כתבה בעיתון הג'רוזלם פוסט שכותרתה "חסידת אומות העולם המבוגרת ביותר". קריסטינה הוכרה כחסידת אומות עולם ב־13.12.1998 וזכתה לקבל את התעודה והמדליה בירושלים ב־27.1.1999, על שסייעה בהצלת חייהם של יוגניה, הלנה, מריה וד"ר מיכאל קוקושקו שהתיישבו בוורשה לאחר המלחמה. העדות נמסרה על ידי מריה קוקושקו-ברטון. שני בני משפחה נוספים של קריסטינה, ידוויגה דנקו לבית וויצ'צ'ובסקה, (1904–1968) ובעלה מיצ'יסלב דנקו (1905–1982) שהצילו בנפרד את משפחת וצר באוטבוצק, זכו גם הם לאחר מותם בתואר חסידי אומות עולם ב־16 בדצמבר 2008. תיק קריסטינה דנקו, הוועדה לחסידי אומות העולם, יד ושם M.31.2/8287 דף חסיד אומות העולם קריסטינה דנקו, באתר יד ושם. כתבה על קריסטינה דנקו בת ה-102 בג'רוזלם פוסט
ג'ון לאברי

סר ג'ון לאברי (באנגלית:John Lavery‏; 20 במרץ 1856 - 10 בינואר 1941) היה צייר אירי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו ותיאוריו בזמן המלחמה. ג'ון לאברי נולד בצפון בלפסט, ועוד כשהיה ילד, עבר לסקוטלנד שם למד באקדמיית הלדאן בגלאזגו בשנות השבעים של המאה ה-19 ובאקדמיה ז'וליאן בפריז בתחילת שנות השמונים. הוא חזר לגלאזגו והיה קשור לבית הספר בגלאזגו. ויליאם ברל, בעל ספינות עשיר, היה פטרון נאמן של אמנים סקוטים כולל ג'וזף קרוהול השני, שאיתו למד לאברי. בשנת 1888 הוזמן לאברי לצייר את ביקורה הממלכתי של המלכה ויקטוריה בתערוכה הבינלאומית של גלאזגו. זה הגביר את הפרסום שלו כצייר והוא עבר ללונדון זמן קצר לאחר מכן. בשנת 1896, ויליאם ברל הזמין את לאברי לצייר דיוקן של אחותו מרי ברל. דיוקן זה הוצג באופן נרחב ונחשב לאחת היצירות המשובחות ביותר של לאברי. דיוקן אחר של גברת ברל השתנה והפך לדיוקן "הוורד האדום" של הייזל לאברי. בזכרונותיו הודה לאברי בחסותו של ברל. בלונדון הוא התיידד עם ג'יימס מקניל ויסלר והושפע ממנו. כמו ויליאם אורפן, גם לאברי מונה לאמן רשמי במלחמת העולם הראשונה. עם זאת, בריאות לקויה מנעה ממנו לנסוע לחזית המערבית. תאונת דרכים קשה במהלך פשיטת צ'פלין גם מנעה ממנו למלא תפקיד זה כאמן מלחמה. הוא נשאר בבריטניה ובעיקר צייר סירות, מטוסים וספינות אוויר. בשנות המלחמה הוא היה חבר קרוב של משפחת הרברט הנרי אסקווית' ראש ממשלת אנגליה, ובילה איתם בבית מגוריהם בצד התמזה בזמן המלחמה. הוא צייר את דיוקנותיהם ותמונותיהם כמו "קיץ על הנהר" (גלריה יו ליין). לאחר המלחמה הוא הוכתר לאביר וב־1921 נבחר לאקדמיה המלכותית. עבודתו הייתה גם חלק מתחרויות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1924, באולימפיאדת הקיץ 1928 ובאולימפיאדת הקיץ 1932. במהלך תקופה זו, הוא ואשתו, הייזל, היו מעורבים באופן פעיל במלחמת העצמאות האירית ובמלחמת האזרחים האירית. הם נתנו את ביתם בלונדון לשימוש למשא ומתן האירי- אנגלי שהוביל לחוזה השלום האנגלו-אירי. לאחר שנרצח מייקל קולינס, צייר לאברי את "מייקל קולינס, אהבת אירלנד", בגלריה העירונית יו ליין בדבלין. בשנת 1929 תרם לאברי את עבודתו למוזיאוני אולסטר ולגלריה העירונית יו ליין. בשנות השלושים חזר לאירלנד. הוא קיבל תארים של כבוד מאוניברסיטת דבלין ואוניברסיטת קווינס בלפסט. הוא גם הפך אזרח כבוד של דבלין ובלפסט. חבר ותיק במועדון האמנות של גלאזגו, לאברי הציג בתערוכות השנתיות של המועדון. לאברי היה יתום שגודל על ידי קרובי משפחה במוירה, קו דאון. אשתו הראשונה של לאברי, קתלין מקדרמוט, לה נישא בשנת 1889, נפטרה משחפת בשנת 1891, זמן קצר לאחר לידת בתם, איילין (לימים ליידי סמפיל, 1890–1935). בשנת 1909 לאברי התחתן בשנית, עם הייזל מרטין (1886–1935), אירית-אמריקאית הידועה ביופייה ובכושרה, שנולדה לה בת, אליס טרודו (גברת ג'ק מקנרי). הייזל לאברי תוארה ביותר מ-400 מציוריו של בעלה. הייזל לאברי ייצגה את דמותה האלגורית של אירלנד שצייר בהזמנת ממשלת אירלנד, והועתק על שטרות איריים משנת 1928 עד 1975 ולאחר מכן כסימן מים עד כניסת האירו בשנת 2002. נישואיהם של לאברי היו סוערים. סר ג'ון לאברי נפטר בקילמוגני, ב -10 בינואר 1941, בן 84, ונקבר בבית העלמין בפוטני וייל. מדיה וקבצים בנושא ג'ון לאברי בוויקישיתוף ג'ון לאברי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Art UK | Discover Artworks, artuk.org (באנגלית) Lavery, John (1940) "The Life of a Painter" Boston: Little Brown New Year Honours 1918 Olympedia – John Lavery, www.olympedia.org The Glasgow Herald - Google News Archive Search, news.google.com Collins didn't have affair with Lady Lavery: claim, independent (באנגלית)
ורצאטי

ורצאטי (ביוונית: Βραχάτι) היא עיירת חוף ברשות המוניצפלית ווחה שבקורינתיה בפלופונסוס שביוון. ב-2011 מנתה אוכלוסיית העיירה 3,338 אנשים. ורצאטי ממוקמת על חוף מפרץ קורינתוס, 12 קילומטר ממערב לקורינתוס, העיירה היא יעד פופולרי לטיולים מאתונה. חוף העיירה עוטר בדגל הכחול מה-FEE (אנ'). הכלכלה של העיירה מבוססת בעיקר על תיירות וגידול הדרים. מדיה וקבצים בנושא ורצאטי בוויקישיתוף GeoNames.org, www.geonames.org "Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. ΜΟΝΙΜΟΣ Πληθυσμός" (ביוונית). Hellenic Statistical Authority. אורכב מ-המקור ב-2013-12-25. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ביוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים מאיר הגר (שיכון ויז'ניץ)

הרב חיים מאיר הגר (נולד בכ"א בטבת ה'תשל"ג, 26 בדצמבר 1972) הוא רב קריית ויז'ניץ בבני ברק, המבוגר בין בניו של האדמו"ר מויז'ניץ הרב ישראל הגר והמיועד לרשת את מקומו. נולד בבני ברק, לרבי ישראל הגר רב קריית ויז'ניץ, ולשרה חנה חיה בת האדמו"ר מטשערנאביל. למד במוסדות החסידות. למד אצל רבי יוחנן סופר, בישיבת ערלוי. כאביו היה קשור לדודו-זקנו רבי מרדכי הגר מויז'ניץ מונסי. בשנת תשנ"א נישא לרייצא הענדל בת הרב אהרן טייטלבוים, אב"ד ניר-באטור. בשנת תש"ע בחיי סבו האדמו"ר בעל הישועות משה, הוכתר על ידי אביו לכהן כרבם של חסידי ויז'ניץ בבורו פארק. בכ' באדר תשפ"א, במעמד אלפי חסידים, הכתירו אביו לרב קריית ויז'ניץ בבני ברק ולאב בית הדין של החסידות. תקופה קצרה קודם לכן מינה אביו את שני אחיו של הרב חיים מאיר לרבני קהילות ויז'ניץ באשדוד ובאלעד. במסגרת תפקידו הוא מתקן תקנות בענייני הקריה והקהילה[דרושה הבהרה], וכן מנהל את הדיונים בבית הדין. לרב הגר תשעה ילדים: הרב חנניה יום טוב ליפא, נישא לעטל, בת רבי אברהם שמעון גרינפלד רב קהילת סמיהאלי בני ברק. הרב נחום אפרים, נישא לחיה, בת רבי שניאור זלמן דנציגר האדמו"ר מאלכסנדר בקליבלנד, אוהיו. הרב מנחם מנדל, נישא לרחל בריינדל, בת הרב אליהו בצלאל פרידמן. רעכיל דבורה, נישאה לנפתלי יחזקאל, בן רבי ישכר דוב טויב, בן רבי משה טויב מקאלוב, וחתן רבי יוסף פנט מדעעש. פיגא, נישאה לישראל אברהם טייטלבוים, בן הרב יואל טייטלבוים, נין רבי משה טויב מקאלוב ורבי שמואל יעקב קאהן מתולדות אברהם יצחק. יצחק פלדמן, "ממלא מקומו", עיתון בקהילה מס' 1202, פסח תשפ"א, עמ' 74–80 הממשיכים • פרופיל מרתק של מנהיגי העתיד בעולם החסידות, באתר בחדרי חרדים, 17 בספטמבר 2013 זאב בלוי, ‏תיעוד: שבת ראשונה במחיצת הרה"צ רבי חיים מאיר הגר אב"ד קרית ויז'ניץ, באתר JDN‏ יעקב מלמד, ‏היסטוריה בויז'ניץ: האדמו"ר מינה את בנו הגדול לשמש כרבה של קריית החסידות, באתר JDN‏ התרגשות בויז'ניץ: האב"ד התיישב על כס אבותיו, באתר בחדרי חרדים
אולגה אנישנקו

אולגה אנישנקו (באנגלית: Olga Anischenko‏; 1 בינואר 1892 – לא ידוע) הייתה מורה לשפה הרוסית מבלארוס, חסידת אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה יהודיה ממוות בידי הנאצים. אולגה אנישנקו התגוררה ברצ'יצה, מחוז משנה של מחוז הומל, בבלארוס, עם בעלה ובנה, אולג ז'לזינסקי. בשנת 1933 נשלח בעלה לגולאג הסובייטי, שם נספה. באוקטובר 1941, כמה חודשים לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, דפקה על דלת ביתה של אולגה, תלמידתה לשעבר מריה רייכלינה, שהייתה יתומה יהודיה בת 19. אולגה הזמינה את מריה לשהות בביתה, ובמשך שבעת החודשים שלאחר מכן טיפלה בה והעניקה לה מחסה. בעקבות מצבה הכלכלי הקשה של אולגה, היא נאלצה למכור את כל רכושה. על המצב הכלכלי הקשה התווסף הפחד מהלשנה של אחד משכניה, שחשד כי היא מחביאה מישהו בביתה. סיבות אלו הובילו להחלטתה של מריה רייכלינה לעזוב ולהצטרף לקבוצת פרטיזנים סובייטים, שהייתה קרויה על שמו של מיכאיל פרונזה והייתה חלק מיחידת פרטיזנים גדולה בשם חטיבת וורושילוב. עם סיום המלחמה, מריה רייכלינה חזרה אל רצ'יצה על מנת להביע את תודתה לאולגה, שהייתה עבורה כאמא שנייה. כעבור זמן עברה מריה לגור במוסקבה, אך שמרה על קשר מכתבים עם מצילתה במשך שנים רבות. ב-8 בספטמבר 1997, הוכרה אולגה אנישנקו כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם. שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. דף חסיד אומות עולם של אולגה אנישנקו באתר יד ושם, באתר The Righteous Among The Nations תיק חסידי אומות עולם, מספר M.31.2/7719, ארכיון יד ושם
חנה ואווה מלקובה

חנה מלקובה (בצ'כית: Hana Málková;‏ 11 ביולי 1976 – 11 בדצמבר 1892) ובתה אווה מלקובה (לימים אווה לוטובסקה; בצ'כית: Eva Lutovská;‏ 15 באפריל 1922 - ?) היו אזרחיות צ'כוסלובקיה, שהוכרו כחסידות אומות עולם על פעילותן להצלת יהודים בפראג במלחמת העולם השנייה. חנה מלקובה ובתה אווה, חיו יחדיו בפראג לאחר שבעלה של חנה נפטר. במהלך מלחמת העולם השנייה, חנה עבדה באגף הטלפונים של בית המשפט העליון הצ'כי ובתה אווה עבדה זמנית כתור מזכירה אצל אמיל האכה, שהיה נשיא הפרוטקטורט הצ'כי. בנוסף אווה עבדה כבתור מזכירה במשרד הביטוח הלאומי הראשי. לחנה הייתה חברה בשם צ'יצ'קובה(Čížková), שבעלה היה פעיל בתנועה האנטי פשיסטית הצ'כית pvvz (ערך בצ'כית) . בארגון זה היו גם פעילים יהודיים ובהם ד"ר ויקטור קאופמן, ואחותו, הדה קאופמן (ערך בצכ'ית), שסייעה בהעברת מסרים בין חברי הארגון. בספטמבר 1942 הדה, שנקראה להתייצב לגירוש לטרזינשטט, היא החליטה לא להתייצב ולהסתתר. לאחר מעצרו של אחיה ויקטור בתחילת יולי 1943, אירמה -אשתו של ויקטור, הצטרפה אל הדה בחיפוש אחר מקום מסתור. צ'יצ'קובה פנתה אל חנה מלקובה וביקשה שתסתיר את שתי הנשים. חנה ובתה אווה הסכימו והן החביאו את שתי הנשים בקומה השנייה של דירתן, שם שהו עד סוף המלחמה. מדי יום, בשעה שחנה ואווה מלקובה הלכו לעבודה, הדה ואירמה קאופמן נשארו בדירתן, הסתתרו, לא הגיבו לצלצול בדלת ולא הוציאו מילה, על מנת שלא לחשוף את שהותן בדירה. בשעה שקרובי משפחה של חנה ואווה הגיעו לבקרן, הדה ואירמה הסתתרו מתחת למיטותיהן במשך מספר שעות וכך לא נחשפו. ב-1945, חנה לקתה בהתקף לב בדרכה לעבודה, וצוותה על ידי רופאה לנוח מספר ימים בבית. חנה חוותה בעבודתה קשיים בעיקר מצד הממונה הגרמני האתני, שלחץ עליה להירשם במשרד האוכלוסין כגרמניה, בהתאם למוצא אמה, אף על פי שחנה הייתה נשואה לגבר צ'כי ומאז הייתה רשומה כצ'כית. לאחר התקף הלב בלו לקתה, האחראי דרש מחנה לקצר את חופשת המחלה ודרש ממנה להתייצב בפני הרופא במשרד בו היא עבדה. הוא המשיך להטריד את חנה והעביר אותה למשרד שהיה מרוחק ממקום מגוריה. שינוי זה הקשה על הדה ואירמה קאופמן, שנאלצו לשמור על שקט בדירה בה שהו כשחנה נעדרה שעות ממושכות יותר. במרץ 1945 חנה פרשה לגמלאות. לקראת סוף המלחמה, באפריל 1945, חנה ואווה מלקובה הסתירו בביתן גם את האחיות חנה ולוסי וייסברגר, שברחו מצעדת המוות שעברה בין קורצבך (תת מחנה של גרוס רוזן) לגרוס רוזן, ושהו שם עד השחרור ב-5 במאי 1945. עם סיום המלחמה נודע להדה ולאירמה כי ויקטור הוצא להורג בשנת 1945 עם פרטיזנים נוספים בברנדנבורג. חנה ואווה מלקובה שרדו את המלחמה ונשארו לחיות בצ'כיה. הדה קאופמן וחנה מלקובה נשארו חברות גם לאחר המלחמה, והמשיכו לגור קרוב אחת לשנייה. באוטוביוגרפיה של הדה קאופמן, שהתפרסמה בסוף שנות ה-80, היא הדגישה את אומץ לבן של חנה ואווה. מספר שנים לאחר המלחמה, אווה עברה לגור בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הכרה והנצחה: ב-11 בפברואר 1999, חנה ובתה אווה מלקובה הוכרו כחסידות אומות העולם על ידי יד ושם. הטקס התקיים בשגרירות ישראל בפראג. שמותיהן חקוקים בקיר הכבוד בגן חסידי אומות עולם. Paldiel, Mordecai, “Malkova, Hana and Eva” in The Righteous Among the Nations, Jerusalem: Yad Vashem, pages 239-242. מורדכי פלדיאל, The Righteous Among the Nations, ירושלים: יד ושם, עמ' 239-242 חנה ואווה מלקובה, באתר יד ושם (באנגלית) עדות של מאת מילוס הג'ק, 14 בספטמבר 1995, על פי תיק חסידי אומות עולם, יד ושם, מספר M.31.2/8225 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חנה ואווה מלקובה".
אדית האוור פריצ'מות'

אדית האוור פריצ'מות' (בגרמנית: Edith Hauer-Frischmuth; ‏17 בדצמבר 1913 – 29 ביוני 2004) הייתה חסידת אומות עולם אוסטרית, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה. אדית פריצ'מות', ילידת וינה, הצטרפה לאחר האנשלוס, למחתרת אוסטרית שפעלה לספק ליהודים מסמכים מזויפים שיאפשרו להם להימלט משטח הרייך הנאצי למדינות אחרות. אף על פי שסיוע מכל סוג שהוא ליהודים, נאסר והעוברים על האיסור צפויים לענישה כבדה ואף גזר דין מוות, אדית סייעה ליהודים בדרכים רבות. אדית סייעה ליהודים בהשגת מוצרי מזון והחביאה יהודים נרדפים לתקופות קצרות. היא השיגה חותמות רשמיות של הגסטפו, ששימשו לזיוף מסמכים. באחד מביקוריה במטה הגסטפו היא הצליחה לגנוב תיקים של יהודים, שהיו מיועדים למעצר באותו היום, ויחד עם המחתרת האנטי - נאצית הזהירה יהודים לפני מעצרם, כדי שיספיקו לברוח. בנוסף לפעילויות הכלליות הללו, אדית תרמה להצלת חברתה מוניקה טיילור. במהלך פעילותה במחתרת, הכירה אידית את מוניקה, בת לאם נוצרייה ולאב יהודי, שהוגדרה על פי חוקי נירנברג כיהודיה. במהלך ביקור של אדית בביתה של מוניקה, הגיעו חיילי אס.אס. לעצור את מוניקה. אדית עיכבה אותם בזמן שמוניקה חיפשה מקום מסתור, ושכנעה את החיילים שאין יהודים בבית. בעקבות האירוע, אדית דאגה למצוא למוניקה מקום מסתור בביתו של חבר משותף, וסיפקה לה את כל צרכיה. פעילותה של אדית במחתרת נודעה לשלטונות והיא הפכה מבוקשת. ב־1944 המצב נהיה מסוכן עד כדי כך שאידית נאלצה לעזוב את ווינה. היא עברה להתגורר בבית משפחת בעלה באלטאוסזה שבצפון אוסטריה, וגם שם הצטרפה למחתרת המקומית, שנתמכה על ידי בריטניה (the Aussee area Resistance Movement). גם במסגרת זו אדית הצליחה להשיג עותקים של כל החתימות של הגסטפו בערים לינץ ואלטאוסזה ובנוסף, השתתפה בחטיפת המושל הנאצי (גאולייטר) האזורי ושלושה סוכני גסטפו שסיפקו למחתרת מידע מסווג. אדית העבירה את מוניקה חברתה להתגורר עמה באלטוסי, שמרה עליה וטיפלה בה עד סוף המלחמה. אדית נישאה לאחר המלחמה והמשיכה להתגורר בווינה. אדית הוכרה כחסידת אומות עולם ב־14 ביוני 1998. שמה חקוק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות עולם ביד ושם בירושלים. Austrian Righteous Among the Nations, Edith Hauer-Frischmuth, People Pill Frischmuth Edith, באתר יד ושם (באנגלית) מתוך תיק מספר 8042, "אדית האוור פריצ'מות", ארכיון יד ושם
משפחת בראדלו

בני הזוג סזפן וקלרה בראדלו , בניהם אנתוני, יוג'יניוס ותדאוס, ובתם פראנצ'יסק (בפולנית: Bradlo Szczepan, Klara, Antoni, Eugeniusz,Tedeus &Franciszka), הוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר שהצילו יהודים בתקופת השואה. סזפן בראדלו היה חוואי פולני עני, שהתגורר עם אשתו קלרה, שלושת בניהם - אנתוני, יוג'יניוס ותדאוס והבת פרנצ'סקה, בעיר טרנוב. בני המשפחה היו קתולים אדוקים ופעלו ממניעים דתיים הומניטריים.משפחת בראדלו הצילה 13 יהודים, שהסתתרו אצלם במשך 26 חודשים ו-10 ימים, מדצמבר 1942 עד 17 בינואר 1945. בדצמבר 1942 פנו אל בראדלו שני יהודים מסלוטוואה בשם אברהם איינזפרוך ובנימין דרזביץ' וביקשו שיסתיר אותם ואת בני משפחותיהם מפני הגירוש הצפוי לגטו טרנוב. המשפחה המורחבת כללה 13 יהודים, 6 בני משפחת בוכנר, 3 בני משפחת רייך, וכן את ישראל חמל, אברהם אינספרוצ',ואת בני הזוג בוכנה ובנימין דרסזוויקס. סזפן, בסיוע היהודים, חפרו בונקר מסתור מתחת לערימת שחת שם הסתתרו וישנו על מיטות קומתיים שבנו מקרשים. על מנת לספק למשפחת בראדלו ולמשפחות היהודים שהסתירו די מזון מבלי להיתפס, המשפחה נהגה לרכוש דגני חיטה וילדיהם סייעו בטחינתם לקמח. במשך כל התקופה דאגה משפחת בראדלו לכל מחסורם וצרכיהם של היהודים שהסתתרו בביתם, כולל כביסה ומזון מבושל. לעיתים בלילות הצליחו היהודים להשיג בעצמם קצת מזון נוסף, כשיצאו מהבונקר ויצרו קשר עם חקלאי מהסביבה. על פי עדותה של בת משפחת בראדלו, פראנצ'יסקה, התקשורת בין בני המשפחה לבונקר המחבוא הייתה באמצעות תעלה, שדרכה הועבר מזון לבונקר והוצאה פסולת. במהלך התקופה לקתה אם המשפחה קלרה בבעיות נפשיות כתוצאה מהלחץ, שנגרם עקב הסתרת היהודים ובסופו של דבר נפטרה. לאחר מותה הופקד הטיפול במשק הבית בידי הבת פראנצ'יסקה. כחצי שנה לפני שחרור האזור על ידי הצבא האדום, נאלצו בני משפחת בראדלו לארח בביתם גם ארבעה אנשים זרים שנעקרו מבתיהם. הדבר הגביר את הסיכון להלשנה אולם המשפחה לא נרתעה מלהמשיך ולעזור. לאחר פרסום מעשה ההצלה של המשפחה ברבים, כנופיית לאומנים פולנים האשימה את המשפחה בבגידה. הם שדדו את המשפחה ודרשו כופר. רוב היהודים שניצלו בזכות המשפחה שמרו על קשר עם ילדיהם של סזפן וקלרה גם אחרי המלחמה. כל בני משפחת בראדלו זכו לקבל את תואר חסידי אומות העולם ב־6 בפברואר 1986. שמותיהם נחקקו בקיר הזיכרון בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. תיק חסידי אומות עולם מס' 3351, ארכיון יד ושם. sprawiedliwi אתר יד ושם, ערך משפחת בראדלו
צעצועי האן

צעצועי האן הייתה חנות צעצועים ירושלמית ולאחר מכן רשת צעצועים מהגדולות ומהמובילות בישראל עד לקריסתה בתחילת שנות ה-2000. בשנת 1950 פתחו יהודה ורחל (אגי) האן עסק למכירה סיטונאית ברחוב שמאי בירושלים. יהודה או בשמו הגרמני המקורי לוטהר, שעלה לארץ מגרמניה הנאצית בשנת 1933, עבד בין השאר אצל סיטונאי צעצועים גדול בשם קלרמן, שעם הזמן העניק לו את סוכנות ההפצה של מוצריו. העסק היה מאוד מוכר בירושלים. בשנת 1986 פתח בנו של יהודה, שמעון האן מחסן למכירה סיטונאית, והגיע למחזור מכירות של 2.5 מיליון שקל. על גב הצלחה זו החלו להיפתח חנויות נוספות. תחילה נפתחה חנות ברחוב יד חרוצים בשכונת תלפיות בירושלים, וכאשר נפתח שנה לאחר מכן הקניון הראשון בירושלים, קניון האחים ישראל בשכונת תלפיות, הוא פתח את החנות הקניונית הראשונה בשנת 1990. אחר כך נפתחו חנויות בקניון הזהב בראשון-לציון, בקניון מלחה, קניון הנגב, קניון עזריאלי וקניון רמת אביב. לעסק היו 100 עובדים, והוא ייבא בו זמנית 10% מהצעצועים בישראל. המותג פימו היה ביבוא בלעדי שלו. לאור משבר כלכלי שנבע מהאינתיפאדה השנייה, העסק לא עמד בהוצאות והחל לצבור חובות רבים, ובשנת 2002 הגיע האן להסדר עם הנושים וסגר את העסק המשפחתי. עוד חנויות ברמת אביב וקניון השלום הושכרו ב-75–80 דולר למ"ר לחודש באתר גלובס, 21 ביולי 1997 האן-צעצועים: "הקניונים הרגו לי את העסק" באתר ynet‏, 3 בדצמבר 2002 אושר הסדר הנושים של האן צעצועים באתר גלובס, 29 באפריל 2003
יקטרינה קורולקובה

יקטרינה אנטונובנה קורולקובה (באנגלית: Yekaterina Antonovna Korolkova; אוגוסט 1900–1950) הייתה אחות בבית חולים פסיכיאטרי, חסידת אומות העולם, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה. יקטרינה עבדה כאחות סניטרית בבית החולים הפסיכיאטרי שבשכונת קולמובו שבעיר נובגורוד. היו לה שני ילדים - בת בשם יקטרינה ווסיליבנה, ילידת 1922 ובן בשם וסילי וסיליביץ', יליד 1926. אחת מחברותיה לעבודה, מיליה רייזיק, שהייתה יהודייה סייעת לרופא שיניים, גרה בסמוך למתחם בית החולים יחד עם בתה פרידה רבינוביץ' וסבתה של פרידה. אביה של פרידה שעבד כרופא פסיכיאטרי, הוצא להורג ב-1938 . הנאצים הוציאו את החולים מן העיר והשמידו אותם ובאופן זה פינו את מבני בית החולים על מנת שהסגל הקיים יטפל בשבויי מלחמה ובפצועים נאצים. כשהסגל עבד בבית החולים, ילדי האחיות והרופאים שהו במתחם. בחורף 1941 כשירד השלג הראשון, הילדים יצאו לשחק בשלג ובמקום התפוצץ פגז. לילד אחד נערף ראשו, ילדים רבים נפצעו ובהם פרידה בת ה-8, שספגה רסיסים בשתי רגליה. באותו חורף, הנאצים ירו למוות בווסילי, בנה של יקטרינה, שכן חשדו שהוא פרטיזן. בשל חששה של מיליה מגורלה ומגורל סבתה של פרידה והחשש שיעצרו על ידי השלטון הנאצי, בקשה מחברתה יקטרינה לטפל בבתה אם ייתפסו. מיליה והסבתא שולחו על ידי הנאצים ויקטרינה אימצה את פרידה וטיפלה בה עם שחרורה מבית החולים, כאילו הייתה הבת שלה. יקטרינה הטבילה את פרידה לנצרות, דאגה לה למסמכי לידה חדשים וכן לשינוי שמה לליובה קורולקובה בסיועו של כומר. לכל אורך תקופת השלטון הנאצי בעיר, ורה ניקולאיבנה, אחייניתה של יקטרינה, שעבדה במטבח אצל הגרמנים, הביאה להן אוכל, שהיה חיוני להשרדותן. בסוף שנת 1943, פרידה, יקטרינה ואמה של יקטרינה, נטליה מטבייבנה, הופנו יחד עם הצוות הרפואי למחנה ריכוז בשיאולאי שבליטא. שם שיכנו אותן במגורי החיילים והן שהו שם למשך כשלושה חודשים. לאחר מכן, יחד עם הצוות הרפואי במקום, הן הועברו לכפר יוניטקי במרחק 17 ק"מ משיאולאי בו שכן בית חולים רוסי לנכים ושם שהו עד להגעת הצבא הסובייטי. ב-1944, לאחר שחרור ליטא בידי הצבא הסובייטי, השלוש חזרו לקולמובו. אחרי השחרור פרידה נשארה לגור עם אמה ואחותה של יקטרינה, נטליה מטבייבנה ואולגה אנטונובנה. יקטרינה נסעה לגרמניה והצליחה להשיב את בתה שנשלחה לעבודות כפייה בגרמניה. ב-1945 הגיע לביתה של יקטרינה דוד של פרידה. הוא ביקש לקחת עימו את פרידה ללנינגרד, אולם פרידה סירבה להיפרד ממשפחתה החדשה שטיפלה בה לאחר מות אמה. עם זאת, כאשר הדוד פריד הגיע בשנית, יקטרינה שכנעה את פרידה להצטרף אליו שכן היא שוכנעה שפריד יוכל לספק לה חיים וחינוך טובים יותר. פרידה שמרה על קשר עם יקטרינה עד שזו מתה ממחלת הסרטן. יקטרינה נקברה בנובגורוד בבית הקברות פיטרוב. בשנות ה-90 עלתה פרידה לישראל. ב-15 בנובמבר 1999, יד ושם הכיר ביקטרינה קורולקובה כחסידת אומות העולם. הטקס התקיים במוסקבה, בירת רוסיה. שמה של קורולקובה מונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. יקטרינה קורולקובה, באתר יד ושם (באנגלית) The Righteous Among the Nations Database , Korolkova Yekaterina, יד ושם עדויות ומסמכים בתיק מס' 8710 מארכיון יד ושם. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יקטרינה קורולקובה".