laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלפא ואומגה

אלפא ואומגה (האות הראשונה והאות האחרונה באלפבית היווני, בתרגום לעברית לעיתים "אלף ותיו") הוא סמל וביטוי נוצרי שמקורו במספר מקומות בספר חזון יוחנן בברית החדשה, המייצג את אלוהים, לדוגמה: אני האלף ואני התו ראש וסוף נאם יהוה אלהים ההוה והיה ויבוא אלהי צבאות — חזון יוחנן, פרק א', פסוק 8 ויאמר אלי היה נהייתה אני האלף והתו הראש והסוף — שם, פרק כ"א, פסוק 6 משמעות הביטוי היא 'הראשית והאחרית'. רוב הזרמים הנוצרים רואים באלפא ואומגה סמל לאל האב ולישו, בהיותם פנים שונות של האלוהות האחת. בהקשרו של ישו, נחשב הסמל כמבטא את רעיון הקדמוניות והאין-סוף שלו: "אשר נולד מן האב לפני כל הדורות... ושוב ישוב בהוד לשפוט את החיים ואת המתים ולא יהיה קץ למלכותו". אפשר שלביטוי מקור תרבותי-צורני-לשוני עוד בנבואות ישעיהו: כֹּה אָמַר יְהוָה מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל וְגֹאֲלוֹ יְהוָה צְבָאוֹת אֲנִי רִאשׁוֹן וַאֲנִי אַחֲרוֹן וּמִבַּלְעָדַי אֵין אֱלֹהִים — ספר ישעיהו, פרק מ"ד, פסוק ו' שְׁמַע אֵלַי יַעֲקֹב וְיִשְׂרָאֵל מְקֹרָאִי אֲנִי הוּא אֲנִי רִאשׁוֹן אַף אֲנִי אַחֲרוֹן — ספר ישעיהו, פרק מ"ח, פסוק י"ב הביטוי משולב בסמלים נוצריים רבים. התיעוד המוקדם ביותר לאות אומגה כסמל לסוף מצוי בכתובת הנצחה רומית משנת 295, אך לא ברור אם ניתן להתייחס לתיעוד זה כמייצג את המשמעות הנוכחית של הסמל. בשנת 364 הופיע הסמל במתכונתו ובמשמעותו הנוכחית, וצבר פופולריות רבה. הסמל הופיע בדרך כלל במשולב עם סמלים אחרים, פעמים רבות עם סמל הכי רו, והוא מקובל מאוד בסמלים דתיים וחילוניים נוצריים עד היום. הביטוי מופיע גם בשירים דתיים נוצריים, למשל: אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 362, מסת"ב 978-965-566-137-8 מדיה וקבצים בנושא אלפא ואומגה בוויקישיתוף אנציקלופדיה קתוליקה האנציקלופדיה היהודית אלפא ואומגה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תפילת קרדו אלפא ואומגה, באנציקלופדיה קתוליקה קנטטה BWV 1, יוהאן סבסטיאן באך
MBCT

MBCT (ראשי תיבות באנגלית: Mindfulness-based Cognitive Therapy – טיפול קוגניטיבי מבוסס קשיבות) הוא שיטת טיפול נפשי המיועדת לסייע במניעת הישנות דיכאון בקרב אנשים הסובלים מדיכאון חוזר ונשנה. השיטה משלבת טכניקות מדיטציה וקשיבות (Mindfulness) יחד עם מאפיינים של טיפול קוגניטיבי, והיא אחת ממספר שיטות טיפול המהוות את "הגל השלישי" בטיפול קוגניטיבי-התנהגותי, יחד עם שיטות פסיכותרפיה נוספות המשתמשות בקשיבות, כגון תרפיית קבלה ומחויבות (Acceptance and commitment therapy‏ - ACT) וטיפול דיאלקטי התנהגותי (DBT - Dialectical behavioral therapy). הרציונל הטיפולי מבוסס על החשיבות שבחידוד תשומת הלב והכרת תהליכי התודעה התורמים להישנות של הדיכאון, ולהידרדרות של מצבי רוח שליליים לכדי אפיזודות דיכאוניות חריפות. המטרה היא לשפר את היכולת להתבונן במחשבות וברגשות מבלי להיסחף לתוכם באופן אוטומטי, ועל ידי כך להרחיב את יכולת ההתמודדות עם הדיכאון ולהעשיר את חוויות החיים. בשונה מטכניקות טיפוליות רבות, אין בשיטה זו ניסיון לשנות את הדיכאון עצמו, כי אם את יחסו של האדם אל הדיכאון. תוכנית ה-MBCT מבוססת על שיטת הפחתת לחץ מבוססת קשיבות‏ (Mindfulness-Based Stress Reduction,‏ MBSR), שפותחה על ידי ג'ון קבט-זין ב-1979, אשר הותאמה לחולי דיכאון. תוכניות MBCT כוללות שמונה מפגשים קבוצתיים שבועיים הנמשכים שעתיים ומשימות לביצוע מחוץ לזמן המפגש. ממצאים מחקריים מצביעים על כך שבקרב אנשים שעברו שלוש אפיזודות דיכאוניות או יותר, ההשתתפות בתוכנית מפחיתה את הסיכויים להישנות הדיכאון באופן משמעותי.[דרוש מקור] קשיבות התערבות טיפולית Segal, Z., Teasdale, J., Williams, M. (2002). Mindfulness-Based Cognitive Therapy for Depression. New York: Guilford Press. יובל עודד (עורך), קשיבות וטיפול באתר פסיכולוגיה עברית רשימת מאמרים נוספים (אורכב 25.03.2010 בארכיון Wayback Machine), באתר mbct הישראלי קישורים לאתרים העוסקים ב-MBCT, באתר mbct.com (באנגלית) על MBCT, באתר mbct הבריטי (באנגלית) גלית לוי, במקום פרוזאק: השיטה היעילה לצאת מהדיכאון, באתר ynet, 12 ביוני 2009 לימודי Mindfulness (אורכב 23.08.2009 בארכיון Wayback Machine) (באנגלית) Sowing the seeds of mindfulness: Experiences from the Israeli Desert Mindfulness Clinic ניצנים של קשיבות במדבר: תוצאות ראשוניות ממחקר קליני, מרפאת המיינדפולנס, המרכז לבריאות הנפש באר שבע טיפול קוגניטיבי מבוסס קשיבות, דף שער בספרייה הלאומית Depression Treatment: Mindfulness-based Cognitive Therapy As Effective As Anti-depressant Medication, Study Suggests, ScienceDaily, Dec. 2, 2008 John D. Teasdale et al. (2000). Prevention of Relapse/Recurrence in Major Depression by Mindfulness-Based Cognitive Therapy. Journal of Consulting and Clinical Psychology, Vol. 68, No. 4, 615–623. S. Helen Ma and John D. Teasdale (2004). Mindfulness-Based Cognitive Therapy for Depression: Replication and Exploration of Differential Relapse Prevention Effects(הקישור אינו פעיל).Journal of Consulting and Clinical Psychology, Vol. 72, No. 1, 31–40. Mindfulness Day Research Collection (2017). John Wiley & Sons, Inc: Wiley ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יהויקים הקדוש

יהויקים אבי מרים (יוונית: Ιωακείμ) הוא קדוש נוצרי, בעלה של חנה הקדושה ואביה של מרים, אם ישו. רוב הפרטים הידועים עליו מגיעים מן הספר החיצוני הבשורה על-פי יעקב, שכן ארבע הבשורות הקנוניות אינן מספקות פרטים של ממש אודות הוריה של מרים, ואף אינן מציינות את שמותיהם. לפי הבשורה על-פי יעקב, יהויקים היה איש אמיד וירא אלוהים, אשר הרבה לחלק צדקה לעניים ולתרום כספים לבית הכנסת בציפורי. עם זאת, תרומותיו נדחו בהיותו חשוך ילדים, שכן הדבר פורש כאות רע. יהויקים פרש אל המדבר למשך ארבעים ימים, אותם העביר בתפילה ובצום. מלאכים נגלו לו ולחנה הקדושה בו-זמנית והבטיחו להם צאצא. יהויקים שב לירושלים וחיבק את חנה בשער העיר. סצנה זו הייתה פופולרית מאוד באמנות הדתית בימי הביניים, שכן סיפור המעשה נכלל במקראת הזהב (ראו בתמונה משמאל). ועידת טרנטו, שהתכנסה באמצע המאה ה-16, שמה קץ לכך כאשר אסרה על תיאור אירועים מהבשורות החיצוניות. רק בשנת 1584 הונהג במערב חג לכבודו של יהויקים הקדוש, אך מועדו שונה מספר פעמים במשך 400 השנים שלאחר מכן, ומאז 1969, יום חגו נחוג ביחד עם זה של חנה הקדושה ב-26 ביולי. בנצרות האורתודוקסית נחוג חגו של יהויקים הקדוש ב-9 בספטמבר. קיימת מסורת המצביעה על קבריהם של יהויקים וחנה בכנסיית קבר מרים בירושלים. קפלת סקרובני מדיה וקבצים בנושא יהויקים בוויקישיתוף L'apocrifo diGiacomo. Tra fede e tradizione
קרבין

קרבין הוא שם כללי לרובה מקוצר. הקרבין נועד להיות רובה שירות עבור חיילים שהזדקקו לכלי נשק קומפקטי בעת מלחמה, כגון כוחות קומנדו, חיל פרשים, לוחמי חיל שריון ומפעילי ארטילריה. מקור השם הוא ברובי הקרבין המקוצרים, שיוצרו עבור חיל הפרשים והיו קלים וקצרים באופן ניכר מרובי המוסקט הכבדים שהיו בשימוש חילות הרגלים. בתקופת מלחמת העולם השנייה רוב הרובים שהיו בידי הצבא היו רובים כבדים ומסורבלים (אם כי עדיפים פי עשרת מונים מרובי המאה ה-19). רובה ה-M1 גאראנד שהיה רובה חצי-אוטומטי, והלי אנפילד והמוסין נגאן שהיו רובים בריחיים, היו בעלי דיוק מעולה, הם היו אמינים ופשוטים לתפעול וטעינה. גם המאוזר K98, הרובה הבריחי ששימש את חיילי הורמאכט הגרמנים, נחשב לרובה מעולה, מדויק ואמין. חסרונם של רובים אלה היה משקלם הרב ואורכם הגדול, דבר שהכתיב את שימושם רק בידי חיילים המאומנים לכך. כוחות העורף ותומכי לחימה צוידו עד אז באקדח אישי, שהתגלה כלא מדויק וחסר את כוח האש הנדרש ללחימה בחיילי אויב. רובי הקרבין נועדו הן עבור תומכי לחימה והן עבור כוחות צנחנים וקומנדו שנזקקו לנשק קומפקטי. הקרבינים שימשו הן להגנה עצמית והן ללחימה התקפית. הם היו נוחים מאוד לשימוש ובעלי כוח אש גדול משמעותית מאקדחים. גם כיום מיוצרים קרבינים למגוון רובים בארצות ומדינות שונות. בישראל השם "קרבין" נהפך לשם נרדף לרובה ה-M1 קרבין האמריקני, רובה ממלחמת העולם השנייה ששימש כנשק האישי הארוך של שוטרי משטרת ישראל משנות ה-70 של המאה ה-20 עד ל-2010 (בנוסף לאקדח שירות ורובה M16 באזורי קו עימות) ומשמש גם את מתנדבי המשמר האזרחי ומלווי טיולים. הקרבין נחשב לנשק ישן אך אמין, מדויק וקל לתפעול. בצה"ל נהוג לקרוא לרובי קרבין בשם "מקוצר" (למשל: M-16 מקוצר) ולרובה קרבין קצר במיוחד בשם "מקוצרר". זהו שם גנרי שלא מבדיל בין CAR15, קולט קומנדו, רובה M4 ו-M16 מנוסר (M16 ארוך שקנהו נוסר בנשקייה או סדנת חימוש צה"לית) – כולם גרסאות מקוצרות לרובה הסער האמריקאי M-16. רובי קרבין מפורסמים: ארצות הברית הקרבין של שארפס (מראשוני הרובים בארצות הברית שנטענו מהבריח ולא מהלוע) האימפריה הגרמנית K98K - קרבין של K98 מאוזר, גרמניה ארצות הברית M1 קרבין, ארצות הברית, מלחמת העולם השנייה 1942, נפוץ בישראל כנשק אבטחה וכנשקם של מתנדבי המשמר האזרחי. הממלכה המאוחדת לי-אנפילד לי אנפילד מספר 5 "קרבין ג'ונגל" British No. 5 MKI Lee-Enfield "Jungle Carbine", הממלכה המאוחדת, 1944 ארצות הברית רוגר מיני-14, ארצות הברית (1967) ארצות הברית CAR15, ארצות הברית, שנות ה-70 של המאה ה-20, גרסה מקוצרת ל-M16A1 ישראל גלילון, ישראל, שנות ה-80 של המאה ה-20, גרסה מקוצרת לגליל (רובה) ארצות הברית M4 קרבין, ארצות הברית, שנות ה-90 של המאה ה-20, גרסה מקוצרת ל-M16A2 ארצות הברית בארט REC7 ובארט REC10, ארצות הברית, העשור השני של המאה ה-21 ישראל IWI ערד, ישראל, שנות ה-20 של המאה ה-21 ארצות הברית XM7 (רובה סער קרבין), שנות ה-20 של המאה ה-21 התפתחות כלי הירי בולפאפ קרבין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוז טרמיין

רוז טרמיין (באנגלית: Rose Tremain, נולדה ב-2 באוגוסט 1943) היא סופרת בריטית. טרמיין נולדה בלונדון, כרוזמרי ג'יין טומסון. מ-1954 עד 1961 למדה בבית הספר קרופטון גרנג'. למדה בסורבון בשנים 1961, 1962 וסיימה תואר באנגלית באוניברסיטה של מזרח אנגליה בשנת 1965. באוניברסיטה של מזרח אנגליה לימדה כתיבה יצירתית משנת 1988 עד שנת 1995. רוז נישאה לג'ון טרמיין ב-1971. בתם היחידה אלאנור נולדה שנה לאחר מכן בשנת 1972. התגרשה לאחר חמש שנות נישואים. נישאה בשנית לג'ונתן דדלי בשנת 1982, נישואים שארכו תשע שנים. בשנת 1992 נישאה בשלישית, לריצרד הולמס, אף הוא סופר בריטי והם גרים במזרח אנגליה. כסופרת, הושפעה טרמיין מכתיבתם של ויליאם גולדינג (בעל זבוב) וגבריאל גארסיה מארקס (מאה שנים של בדידות). כותבת גם מחזות לרדיו ולטלוויזיה. ספרה "חלומות פרטיים" (במקור: The Road Home), זיכה אותה בפרס אורנג'. הספר ראה אור בעברית בתרגום של ניצה פלד, בשנת 2009. בשנת 1989 זכתה עבור ספרה Restoration בפרס Sunday Express Book of the Year בשנת 1992 זכתה עבור ספרה Sacred Country בפרס James Tait Black Memorial Prize בשנת 1994 זכתה עבור ספרה Sacred Country בפרס פמינה. בשנת 1999 זכתה עבור ספרה Music and Silence בפרס הבריטי לספרות Whitbread Awards בשנת 2008 זכתה עבור ספרה הדרך הביתה (יצא בעברית בשם חלומות פרטיים), בפרס הבריטי היוקרתי לספרות - פרס אורנג'. את פרס אורנג' לספרה "הדרך הביתה" קיבלה על היותו הרומן הטוב ביותר באותה שנה שנכתב בידי אשה. הרומן מספר על מהגר ממזרח אירופה החי בבריטניה. בשנת 1988 ובשנת 2000 הייתה מועמדת לפרס בוקר. Sadler's Birthday ,1976 Letter to Sister Benedicta ,1978 The Cupboard ,1981 Journey to the Volcano ,1985 The Swimming Pool Season ,1985 Restoration ,1989 Sacred Country ,1992 The Way I Found Her ,1997 Music and Silence ,1999 The Colour ,2003 The Road Home ,2008 הספר תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בשם חלומות פרטיים בהוצאת סימנים Tresspass, 2010 תורגם לעברית ויצא בשם הסגת גבול בהוצאת סימנים, 2011 בתרגומו של יואב כ"ץ. The Colonel's Daughter and other stories 1983 The Garden of the Villa Mollini and other stories 1987 Evangelista's Fan and other stories 1994 The Darkness of Wallis Simpson 2006 Journey to the Volcano 1985 רוז טרמיין, לונדון לא מחכה לו, באתר ynet, 6 באוגוסט 2009 רוז טרמיין באתר הסופרים בני ימינו רוז טרמיין באתר fantasticfiction רוז טרמיין באתר litencyc.com רוז טרמיין באתר literaryfestivals רוז טרמיין זכתה בפרס אורנג` לספרה הדרך הביתה, הטיימס ברשת Anita Singh, Showbusiness Editor, ‏Author Rose Tremain wins the Orange Prize for Fiction, The Telegraph, 4 June 2008 רוז טרמיין זכתה בפרס אורנג`, ה- The Sydney Morning Herald יותם שווימר, בעל החלומות, nrg ‏, 8/9/2009 רוז טרמיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רוז טרמיין (1943-), דף שער בספרייה הלאומית רוז טרמיין, ברשת החברתית Goodreads
ז'ו דסאן

ז'וזף אירה דסאן (בלועזית: Joseph Ira Dassin;‏ 5 בנובמבר 1938, ניו יורק – 20 באוגוסט 1980, טהיטי), שנודע בשם ז'ו דסאן (Joe Dassin), היה זמר ושחקן יהודי-צרפתי-אמריקאי. ז'ו דסאן נולד לז'ול דאסן, במאי אמריקאי של סרטים אפלים ממוצא יהודי מזרח אירופי, וביאטריס לאונר, כנרת יהודייה ממוצא אוסטרי, בוגרת בית הספר היוקרתי למוזיקה ג'וליארד. דסאן התחיל את חייו בניו יורק ובלוס אנג'לס, אך לאחר שאביו היה קורבן למקארתיזם החלו הוא ומשפחתו לנדוד ממקום למקום באירופה. לאחר לימודיו בבית הספר הלאומי של ז'נבה ובפנימיית לה רוסי בשווייץ שב דסאן לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור. הוא סיים תואר ראשון ושני באנתרופולוגיה. אחרי הקולג' חזר דסאן לצרפת, הוא עבד בתחנת רדיו והחל להקליט את שיריו. בתחילת שנות ה-70 היו שיריו מפורסמים בכל צרפת, ודסאן הפך לדמות ידועה בצרפת. דסאן שלט בשפות רבות והקליט שירים בגרמנית, בספרדית, באיטלקית וביוונית, וכמובן גם בצרפתית ובאנגלית. כמעט רוב שיריו התאפיינו בסנטימנטליות רבה, וקולו היה בדרך כלל רגיש ונוגה. דסאן כתב את המילים לחלק משיריו. בין שיריו הבולטים: "קיץ אינדיאני", "ואילו לא היית קיימת", ""אילו קראו לך עצבות" ו"שאנז אליזה". הוא שיחק במספר סרטים ביניהם טופקאפי (1964) והמלחמה על השלום בבימויו של אביו. ב-18 בינואר 1966 נישא דסאן למריסה מסיירה בפריז. בנם היחיד נולד ב-12 בספטמבר 1972, ומת חמישה ימים לאחר מכן. בעקבות המקרה נפגעו יחסיהם של ז'ו ומריסה, והם התגרשו בשנת 1977. ב-14 בינואר 1978 נישא דסאן לקריסטין דלבו (Delvaux). לזוג נולדו שני בנים, ג'וליאן וג'ונתן, גם הם בבגרותם הלכו בדרכו של אביהם והם זמרים. ז'ו דסאן מת מהתקף לב בזמן חופשה באי טהיטי ב-20 באוגוסט 1980, ונקבר ב"בית עולם", החלקה היהודית בבית הקברות "הוליווד לעד" (Hollywood Forever Cemetery) שבהוליווד. אלמנתו קריסטין נפטרה בדצמבר 1995. Je change un peu de vent - 1964 A New York - 1966 Les deux mondes de Joe Dassin - 1967 Les Champs-Élysées - 1969 La fleur aux dents - 1970 Elle était oh!... - 1971 Joe - 1972 chansons nouvelles - 1973 Si tu t'appelles Mélancolie - 1974 A l'Olympia - 1974 Le costume blanc - 1975 Le Jardin du Luxembourg - 1976 Les femmes de ma vie - 1978 ans déjà - 1979 1979 -Salut Blue country (English version: Home made ice cream) - 1979 I've got a thing 197p Little Italy - 1982 מדיה וקבצים בנושא ז'ו דסאן בוויקישיתוף ז'ו דסאן, סרטונים בערוץ היוטיוב ז'ו דסאן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'ו דסאן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ז'ו דסאן, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ז'ו דסאן, באתר ספוטיפיי ז'ו דסאן, באתר Last.fm (באנגלית) ז'ו דסאן, באתר AllMusic (באנגלית) ז'ו דסאן, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'ו דסאן, באתר דיזר ז'ו דסאן, באתר Yandex.Music (ברוסית) ז'ו דסאן, באתר Discogs (באנגלית) ז'ו דסאן, באתר Songkick (באנגלית) ז'ו דסאן, באתר Genius אתר אינטרנט לזכר ז'ו דסאן (באנגלית ובצרפתית) זמר הפופ ג'ו דאסן מת מהתקף לב, מעריב, 22 באוגוסט 1980 יוסי חרסונסקי, הקיץ האחרון בטהיטי, מעריב, 25 בנובמבר 1980 מרב יודילוביץ', בקרוב: מחזמר על חייו ויצירתו של ג'ו דסאן, באתר ynet, 18 באוגוסט 2010 ז'ו דסאן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנטונינוס מפלקנטיה

אנטונינוס מפלקנטיה היה נוסע נוצרי שביקר בארץ ישראל בשנת 570, וכתב מידע מפורט אודות המקומות אותם פקד. לעיתים הוא מכונה "אנטונינוס המרטיר", אך דבר זה הוא תוצר של בלבול בינו לבין אנטונינוס הקדוש, הקדוש המגן של העיר פיאצ'נצה. עוד הוא מכונה לעיתים בכינוי "אנונימוס מפיאצ'נצה" או "האלמוני מפיאצ'נצה". אנטונינוס עלה לרגל בשליחות הכנסייה ובסיוריו עבר לא רק בקברי קדושים נוצרים ואתרים מקודשים לנצרות אלא סייר במקומות רבים. כאדם מאמין חיפש אנטונינוס בכתבי הקודש אחרי רמזים שינחו אותו למקום הנכון. הוא הראשון שסיפר שפלגיה הקדושה (אנ') קבורה על הר הזיתים, במקום הידוע היום בשם קבר חולדה. חשיבות כתביו של אנטונינוס מפלקנטיה היא בכך שהוא האחרון שתיאר את ארץ הקודש ואת אתריה לפני שהערבים כבשו את הארץ בתחילת המאה ה-7. בין היתר הוא ביקר בירושלים, בנצרת, בבית עברה בקאנה ובחופה הצפוני של הכנרת. אנטונינוס מספר על יישוב יהודי בנצרת. הוא מציין את יופיין של הנשים היהודיות בנצרת וגם את החמלה שרוחשים הנוצרים ליהודים, וזאת בניגוד ליהודים שבלבם "אין חמלה על הנוצרים". הוא מציין את שקמונה הסמוכה לחיפה "כעיר של יהודים" ומספר שעל הקברים במערת המכפלה משתטח "המון לאין-מספר מכל הארץ של היהודים". בנוסף, הוא תיאר את מנהגי הפולחן בכנסיית הקבר ובבזיליקה שעל הר ציון, אך למרות תיאוריו המפורטים, מכילים כתביו טעויות גסות וסיפורי מעשיות. ההתייחסות ההיסטורית הראשונה לרומח הקדוש נעשתה על ידי אנטונינוס מפלקנטיה. כאשר תיאר את המקומות הקדושים בירושלים, כתב, כי הוא ראה בבזיליקה של הר ציון את "עטרת הקוצים שבה אדוננו הוכתר ואת החנית שבה הוא נפגע בצדו". מדיה וקבצים בנושא אנטונינוס מפלקנטיה בוויקישיתוף אודות תיאורי מסע, באנציקלופדיה קתוליקה אורה לימור, קבר פלגיה: חטא, חרטה וישועה בהר הזיתים, קתדרה 118 (תשסו), 2006, עמ' 20 מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, עמ' 65–66, 219–220. האנציקלופדיה הקתולית: "הרומח הקדוש" (באנגלית)
שקנאי

שקנאי (שם מדעי: Pelecanus) הוא סוג יחיד במשפחת השקנאיים (Pelecanidae) שבסדרת השקנאים של עופות מים גדולים החיים הן במים מתוקים והן במי הים. השקנאים מצויים בכל היבשות, פרט לאנטארקטיקה והם מבין הגדולים שבעופות המעופפים והגדולים שבבני סדרתם. הם יכולים לדאות לזמן רב ללא מאמץ הודות למבנה כנפיהם הרחבות. גופם מצופה בשמן העוזר להם לצוף על פני המים כמו ברווזים. השקנאים ניזונים בעיקר מדגים ויצורי מים דומים שהם תופסים בעזרת שק שנמצא בתחתית מקורם הארוך, ונתן להם את שמם. לעיתים נדירות נצפו שקנאים ניזונים מעופות קטנים או מגוזלים שנמצאים ללא השגחה, כנראה מהתמעטות מזון אחר. השקנאים ניזונים, בדומה לברווזים מסוימים, באמצעות טבילת הראש במים ומילויים בדגים קטנים, לעיתים תוך שיתוף פעולה הדדי. השקנאי החום ולעיתים גם השקנאי הפרואני יוצאי דופן בכך שהם צוללים מגבוה לעבר דגים קטנים ויכולים להגיע לדגים המצויים עד לעומק של מטר, מה שמאפשר להם לאכול הרחק יותר מהחוף. ישנם שמונה מינים בסוג שקנאי. המינים שקנאי מצוי, שקנאי מסולסל ושקנאי קטן מגיעים לישראל: Pelecanus cadimurka Pelecanus cautleyi Pelecanus fraasi Pelecanus gracilis Pelecanus halieus Pelecanus intermedius שקנאי אודסאי (Pelecanus odessanus) שקנאי שרייברי (Pelecanus schreiberi) Pelecanus sivalensis Pelecanus tirarensis באמנות הליטורגית-נוצרית מסמל השקנאי את ישו, שהקריב את עצמו למען מאמיניו. סמל זה התקבל כנראה בעקבות התבוננות בשקנאית-האם, המאכילה את גוזליה, על ידי מילוי השק שבתחתית מקורה. הגוזלים מכניסים את ראשם הזעיר אל פיה הפעור ואוכלים ממנה. נראה כי בעת העתיקה נראה הדבר כאילו הגוזלים אוכלים את גוף האם עצמו, ומכאן קצרה הדרך לדימוי הנוצרי. דוגמאות לכך ניתן למצוא בפסיפסים, ציורים וכותרות עמודים, דוגמת זו המצויה בחדר הסעודה האחרונה בירושלים. בספר ויקרא מפורטים העופות הטמאים שאסור לאוכלם: "וְאֶת-אֵלֶּה תְּשַׁקְּצוּ מִן-הָעוֹף, לֹא יֵאָכְלוּ שֶׁקֶץ הֵם: ... וְאֶת-הַתִּנְשֶׁמֶת וְאֶת-הַקָּאָת, וְאֶת-הָרָחָם.". כמה תרגומים חשובים כמו תרגום השבעים והוולגטה תרגמו את "קאת" לשקנאי. מנגד הרבה פרשנים וחוקרים (ביניהם הנרי בייקר טריסטראם) חולקים על דעה זאת ומתרגמים את הקאת ללילית או דורס לילה אחר. שקנאי מסולסל שני שקנאים חומים שקנאי חום שקנאי פיליפיני שקנאים אמריקנים שקנאים מצויים באפריקה שקנאים מצויים באגמון חולה שקנאי בפסיפס הציפורים בקיסריה משה גלעד - תיק שקנאי מורעב - כתבה במוסף "גלריה" של עיתון "הארץ",יום א 9 באוקטובר, ע' 1–2, 2016 מדיה וקבצים בנושא שקנאי בוויקישיתוף שקנאי, באתר ITIS (באנגלית) שקנאי, באתר NCBI (באנגלית) שקנאי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שקנאי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שקנאי, באתר GBIF (באנגלית) כתבה ב-BBC מחקר על שינוי התזונה של השקנאים ספר ויקרא, פרק י"א, פסוקים י"ג–י"ט מנחם דור, לכסיקון זואולוגי, עמוד 293, הוצאת דביר, 1976. קאת וקפוד הוכפלו, לראות בשוד ושבר הבא משנער – לילית מתוך פורטל דף יומי
ג'ון סקופילד

ג'ון סקופילד (באנגלית: John Scofield; ‏ נולד באוהיו ב-26 בדצמבר 1951) הוא גיטריסט ומלחין ג'אז המנגן בסגנונות בי בופ, ג'אז חופשי, פיוז'ן, פאנק (Funk), בלוז מוזיקת נשמה, רית'ם אנד בלוז ועוד. סקופילד נולד באוהיו אך גדל בעיירה כפרית בקונטיקט. הוא למד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, אותה עזב לפני סיום לימודיו על מנת להלוות לצ'ט בייקר וג'רי מאליגן. לאחר מכן ניגן בביג בנד של בילי קובהם ועם צ'ארלס מינגוס (1976) והחליף את פט מתיני ברביעייה של גארי ברטון. ב-1977 הוציא את תקליט הסולו הראשון שלו John Scofield. ב-1979 יצר שלישייה עם מורו סטיב סוולו בפסנתר והמתופף אדם נוסבאום (שהוחלף מאוחר יותר על ידי ביל סטיוארט). בין השנים 1982–1985 ניגן עם מיילס דייוויס והשתתף בהקלטת אלבומי הפיוז'ן שלו, Star People, You're under Arrest ו-Decoy. בתחילת שנות התשעים יצר רביעייה יחד עם ג'ו לובאנו, צ'ארלי היידן וג'ק דז'ונט. יחד עמם הקליט בחברת התקליטים בלו נוט אלבומים שהכילו יצירות פרי עטו, המושפעות מלחניו של מינגוס. בין תקליטיו מתקופה זו, Time on My Hands ‏ (1990), Meant To Be ‏ (1991) ו-What We Do ‏ (1993). בהמשך הקליט בהרכבים שונים, בהם הרכבים שכללו גם גיטריסט נוסף מבין עמיתיו ביל פריזל, ופט מתיני, יחד עמם הוא מצוין על ידי סקוט יאנאו כחבר ב"שלישייה הגדולה של הגיטריסטים של הג'אז". נגינתו בשנות ה-90 התאפיינה בהשפעות מוזיקת רוק וג'אז חופשי. לקראת סוף העשור יצר מספר עבודות שנטו יותר לכיוון ה-Funk ומוזיקת הנשמה. ב-2003 הקליט את התקליט That's What I Say - JS plays the music of Ray Charles בו הוא מנגן מוזיקה של ריי צ'ארלס. שהוביל גם למסע הופעות מוצלח. בשנת 2003 יצר עם דז'ונט ועם נגן האורגן לארי גולדינגס את Trio Beyond, שמקליט בחברת התקליטים ECM. שנת 2006 סימנה את חזרתו לכיוון האוונגארד עם הוצאת Out Louder בשיתוף ההרכב Medeski Martin & Wood. מדיה וקבצים בנושא ג'ון סקופילד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ון סקופילד (באנגלית) ג'ון סקופילד, ברשת החברתית פייסבוק ג'ון סקופילד, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ון סקופילד, סרטונים בערוץ היוטיוב ג'ון סקופילד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ון סקופילד, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ג'ון סקופילד, באתר ספוטיפיי ג'ון סקופילד, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ון סקופילד, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ון סקופילד, באתר דיזר ג'ון סקופילד, באתר Discogs (באנגלית) ג'ון סקופילד, באתר Songkick (באנגלית) ראיון משנת 2003 (באנגלית) ראיון משנת 2000 (באנגלית) טאבים לנגינת גיטרה מאתר jazzguitar סקוט יאנאו, ביוגרפיה
הוברלה

הוברלה (באוקראינית: Говерла; בהונגרית: Hóvár; ברומנית: Hovârla; בצ'כית ובסלובקית: Hoverla; בפולנית: Howerla; ברוסית: Говерла) הוא ההר הגבוה ביותר באוקראינה, בגובה 2,061 מטרים מעל פני הים. ההר ממוקם ברכס הבסקידים המזרחיים שבאזור צ'ורנוהורה, ומהווה חלק מהרי הקרפטים. מדרונותיו מיוערים בעצי אשור ואשוחית, ובמעלה ההר קיימים אזורים סוב-אלפיניים (המכונים "פולוניה" באוקראינה). המעיין העיקרי ממנו נובעים מימי נהר הפרוט נמצא במורדותיו המזרחיים. מועד ההעפלה הראשונה להר אינו ידוע. ההר נהיה למוקד תיירות עיקרי החל מסוף המאה ה-19, במיוחד בקרב תיירים מערי גליציה הסמוכות אליו. השביל התיירותי המוביל לפסגתו סומן לראשונה בשנת 1880 על ידי לאופולד וייגל מ"אגודת הטאטרה הגליציאנית". בקתה עבור תיירים הוקמה שנה לאחר מכן. הפופולריות של ההר, בין השאר כאתר ספורט אתגרי, גברה במהלך המאה ה-20, ובמיוחד לאחר 1991, כתוצאה מהתפרקות ברית המועצות והקמת אוקראינה העצמאית, דבר שהגביל את הגישה לאזורי ההרים בשאר חלקי ברית המועצות לשעבר. כיום, בשל הפופולריות שלו, מנסים מטפסים חסרי ניסיון רבים להעפיל אל פסגת ההר גם בתקופת החורף. ניסיונות אלו עלולים להיות מסוכנים, ולעיתים מסתיימים בכוויות קור ואף במוות. באוקטובר 2007, הושחתו שלטים עם סמלי אוקראינה שהיו מוצבים על פסגת ההר על ידי קבוצת ימין פרו-רוסית בשם "איגוד הנוער האירואסייתי" (Eurasian Youth Union), הקשורה למפלגת אירואסיה. חברי הקבוצה הודיעו כי הם העניקו להר את השם החדש "הר סטלין". ראש שירות הביטחון האוקראיני, ולנטין נליבאייצ'נקו, הודיע כי זוהו שלושה חשודים בהשחתה - שני אזרחים רוסים ואזרח אוקראיני ממוצא רוסי. האזרח האוקראיני נעצר במוסקבה ביולי 2008, ונמצא בתהליכי הסגרה לאוקראינה. נשיא אוקראינה לשעבר, ויקטור יושצ'נקו, נוהג להעפיל אל פסגת ההר מדי שנה. בשנת 2005 טיפס יושצ'נקו אל ההר באישור רופאיו, זאת לאחר שהורעל שנה קודם לכן במסגרת מערכת הבחירות לנשיאות אוקראינה. בשנת 2008, בעת טיפוסו אל ההר, חנך מחדש את סמלי אוקראינה שהוצבו על פסגת ההר לאחר שהושחתו. מדיה וקבצים בנושא הוברלה בוויקישיתוף מדריך טיולים לאזור הוברלה, באנגלית תמונות ומידע, בצ'כית
סטיב סוולו

סטיב סוולו (באנגלית: Steve Swallow; ‏ נולד בניו ג'רזי ב-4 באוקטובר 1940) הוא מוזיקאי ג'אז, נגן גיטרה בס ומלחין. סוולו זוכה תדיר במשאלי "נגן הגיטרה בס הטוב ביותר בג'אז" של קוראי ומבקרי המגזין דאון ביט. מנגן בסגנונות פוסט-בופ וג'אז חופשי. סוולו החל לנגן מילדות וניגן בחצוצרה ובפסנתר לפני שעבר לקונטרבס בגיל 14. הוא למד הלחנה באוניברסיטת ייל אותה עזב ב-1960 על מנת להתחיל לעבוד בניו יורק בשלישייה של נגן כלי הנשיפה מעץ ג'ימי ג'ופרה יחד עם הפסנתרן פול בליי. הם חקרו את הג'אז החופשי לא בסגנון הרעשני של אורנט קולמן או ארצ'י שפ אלא בסגנון שקט וממוקד המזכיר מוזיקה קאמרית. בשנים 1962–1965 ניגן בשלישיית ארט פארמר והחל לכתוב, בשנים 1965 - 1967 ניגן בלהקתו של סטן גץ ובשנים 1967 - 1970 התחילה שותפותו ארוכת השנים עם גארי ברטון. בראשית שנות השבעים החליף את הקונטרבס בגיטרה בס בת חמישה מיתרים. הוא התקין מיתר דו גבוה בבס שלו ואימץ נגינה במפרט, כאשר אלתוריו מתמקדים ברגיסטרים הגבוהים של הבס. בין השנים 1974–1976 שימש כמורה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ובין תלמידיו היה גם הגיטריסט ג'ון סקופילד. שמועה עקשנית טוענת שבאותה עת ערך (ללא קרדיט) את המהדורה הראשונה של ה-Real Book (ספר המכיל תווים לסטנדרטים ולקטעי סולו נודעים, מבלי להקפיד הקפדה יתרה על זכויות יוצרים), וזאת כיוון שמספר גדול יחסית של לחנים שלו נכללים במהדורה הראשונה של הספר. ב-1976 הוציא תקליט בשם Real Book. משנת 1978 הוא שותף של קרלה בליי, שהפכה לבת זוגו, במספר פרויקטים שלה, בהם הביג בנד של קרלה בליי והרכבים קטנים. כמו כן שותפים השניים בחברת התקליטים שהקימו, wattxtrawatt. סוולו מרבה לשתף פעולה עם ג'ון סקופילד, ג'ים הול, צ'יק קוריאה ואחרים. מדיה וקבצים בנושא סטיב סוולו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטיב סוולו סטיב סוולו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סטיב סוולו, באתר ספוטיפיי סטיב סוולו, באתר Last.fm (באנגלית) סטיב סוולו, באתר AllMusic (באנגלית) סטיב סוולו, באתר MusicBrainz (באנגלית) סטיב סוולו, באתר Discogs (באנגלית) סטיב סוולו, באתר Songkick (באנגלית) Berendt, Joachim E (1976). The Jazz Book. Paladin. pp. 123 אתר החברה