יהדות פאס

יהדות פאס הייתה קהילה יהודית מרכזית במרוקו, שהתקיימה בעיר פאס. לפי המקורות הערביים, ראשוני היהודים בפאס היו בה מעת ייסודה, בשנת 798. חלק גדול מהיהודים הובא לפאס על ידי מייסד העיר אידריס השני (אנ'). חיי הקהילה לאורך ההיסטוריה ידעו עליות ומורדות. בתקופת תור הזהב היא שגשגה בתחומים רבים, ופעלו בה היוצרים המפורסמים בתחום הלשון העברית: יהודה אבן קורייש, דונש בן לברט, יהודה אבן חיוג' ויהודה אבן עבאס. בתקופת אל-מוואחידון ביצעו זרועות השלטון ביהודים מעשי טבח וכפייה להמרת היהדות אל דת האסלאם (אנ'). רבים התאסלמו או נמלטו, ורבים אחרים מתו על קידוש השם. באותה התקופה פעלו בעיר רבי מיימון הדיין והרמב"ם בנו, אשר כתבו אגרות ליהודים בהן דברי עידוד והנחיה כיצד לפעול בשעת שמד. רבה של פאס, רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, שלפי חלק מהמקורות היה רבו של הרמב"ם, הומת על קידוש השם. בשלהי המאה ה-15 הציפו את העיר גלי הגירה מספרד ופורטוגל בעקבות גירוש ספרד ופורטוגל והביאו אל העיר שגשוג כלכלי ורוחני. יהודי התחלקו לשתי קהילות: קהילות המגורשים וקהילות התושבים. קהילת המגורשים בפאס השפיעה על יהודי מרוקו במספר תחומי-דת וביניהם: נוסח התפילה, פסיקה הלכתית, מנהגים ותקנות. חכמי קהילת המגורשים בפאס יצרו את תקנות המגורשים שהשפיעו רבות על המנהג וההלכה של יהדות מרוקו. ממשפחות המגורשים ידועות שושלות מפורסמות של חכמים מקומיים ובהן: אבן עטר, אבן צור, הצרפתי, מנסאנו, מונסונייגו, סירירו, עוזיאל. במפקד אוכלוסין ב-1931 מנו יהודי פאס 10,496 נפש. בשנות החמישים של המאה ה-20 היגר הרוב המוחלט של היהודים מפאס, בעיקר לצרפת ולישראל. ערך מורחב – השושלת האידריסית השושלת האידריסית (788–974) הייתה שושלת שיעית יזידית שטענה כי מוצאה מעלי בן אבי טאלב. מייסד השושלת אידריס הראשון (אנ') גזר גזירות קשות על היהודים וניסה לכפות עליהם את דת האסלאם, אך בנו, אידריס השני (אנ'), גילה יחס סובלני כלפי היהודים והזמין אותם להתיישב בעיר פאס שאותה ייסד והפך לבירתו. בתחילת המאה ה-9 מצוינים שני גלי הגירה יהודית גדולים שפקדו את פאס, האחד מקורדובה והשני מקירואן. בתקופה זו הוקמה אוניברסיטת אל-קרוויין בפאס, והעיר הפכה למרכז רוחני ואינטלקטואלי של עולם האסלאם ובמקביל גם למרכז רוחני ואינטלקטואלי יהודי. בראשית התקופה האידריסית פעל בפאס המשורר היהודי ומחלוצי תחום הבלשנות השמית יהודה אבן קריש. בשלהי התקופה יצאו מפאס המלומדים דונש בן לברט ויהודה אבן חיוג'. קהילת פאס קיימה בתקופה זו קשרים הדוקים עם מרכזי התורה בבבל, אשר באו לידי ביטוי בתכתובת הלכתית רבה עם רב שרירא גאון (גאון פומבדיתא), ורב שמואל בן חפני (גאון סורא). במהלך המאה ה-10 איבדו האידריסים את שליטתם האפקטיבית על מרוקו, ובשלהי המאה נכבשה העיר פאס על ידי בולוגין בן זירי (אנ') בן הצנהג'ה שנתמך בעיקר על ידי השושלת הפאטמית. הוא הגלה את יהודי פאס לעיר אשיר שייסד אביו זירי אבן מנאד (אנ'). על גלות אשיר אנו למדים מתשובות שהשיב רב שרירא גאון ליהודי העיר: ”לכל רבננא ותלמידיהון ובתאי וצבורי דמותיבהון בפאס אשיר, דאשתניאו ממדינת פאס... [תרגום מארמית: לכל הרבנים ותלמידיהם והבתים והציבור, שמושבם בפאס אשיר, שהשתנו ממדינת פאס...]”. שאלה נוספת הפנו יהודי אשיר לרב שרירא מספרת על קשיי הסתגלותם במקום ”וששאלתם: כשהיינו במדינת פאס היו לנו מקוואות עשויות לקור ולחום וכהעת למקום הזה [-אשיר] מפני עוונותינו, עשינו מקווה והמשכנו לו מים ממקום רחוק...”. בין יהודי העיר ששאלו את השאלות בלט רבי שמואל הכהן בן יאשיהו. ערך מורחב – הטבח ביהודי פאס (1033) בעקבות הדעיכה של השושלת האידריסית התערערה היציבות האזורית במגרב והחלה מלחמה בין שבטים שנלחמו מטעם השושלת הפאטמית ממצרים לבין כאלה שנלחמו מטעם אמירות קורדובה מאל-אנדלוס. אי היציבות באזור פגע בביטחונם של יהודי פאס, וכבר בעשור הראשון של המאה ה-11 התרחש טבח ביהודי העיר. בגניזת קהיר נמצא מכתב שנשלח לקהילת פאס באותן שנים על ידי הגאון שמואל בן חפני, ראש ישיבת סורא מבבל. המכתב רומז למאורע שבו קהילת פאס נפגעה מרדיפות: אל העדה הקדומה הדומה לאבן הראשה, המאירה בעשישה [...] היא מדינת פאס הישנה מקום התורה וגרן החכמה ויקב התעודה [...] ואכן באה שמועתם, ויחרד לבבנו וייתר ממקומו. ותבך עינינו ולבבותינו על הרס מקדשנו ועל הרג בני עמנו ועל המורע לבחורינו. ואל אלהינו נדרוש להרוג הורגיהם, להרע להם ולהכות בדבר מכיהם [...] ומלפנינו נבקש לנחם אותנו ואתכם להטיב לכם, ולהפוך לששון אבליכם, ולשמח לבבותיכם מיגונכם. בשנת 1033 נכבשה פאס על ידי כוחות מוסלמיים בני שבט הבנו-איפרן (המשתייכים לשבטי הזנאטה), בהובלת המנהיג אבו כמאל תמים, שהנהיג מדיניות אנטי-יהודית בשם האסלאם ברחבי הטריטוריה של השבט. זאת לאחר מלחמה ממושכת בינם לבין שליטי העיר הקודמים, בני שבט המע'רווה. בני שבט הבנו-איפרן, בראשות אבו כמאל תמים, הרגו למעלה מ-6000 יהודים תושבי העיר, הפקיעו את הרכוש היהודי, ולקחו לעצמם נשים יהודיות רבות. הטבח התרחש בחודש ג'ומאדא אל-ת'אניה של שנת 424 ללוח השנה המוסלמי (במאי-יוני של שנת 1033 לספירה הנוצרית). כחלק מהפריחה הרוחנית במגרב במאה ה-10 הייתה פאס למרכז תורני חשוב שהקנה לחכמי המקום עצמאות מהנהגת גאוני בבל. ממרכז זה יצא רבי שלמה בן יהודה גאון אלפאסי והיה לראש ישיבת ישיבת ארץ ישראל, שעד סמוך לאותה התקופה הונהגה על ידי גאונים בני משפחות מקומיות בעלות ייחוס לבית דוד. ערך מורחב – אל-מוראביטון באמצע המאה ה-11 שושלת השתלטה אל-מוראביטון על מרוקו ואל-אנדלוס. ימי שלטונה של שושלת אל-מוראביטון היו תקופה של ביטחון יחסי עבור היהודים שנמשכה עד אמצע המאה ה-12. מספר יהודים מונו לתפקיד של וזיר, מספר רופאים יהודים עבדו בחצר המלוכה, ומשוררים ואנשי רוח יהודים רבים פעלו בתקופתם. כשהיה צורך להרחיב את גודלו של מסגד קרוויין המפורסם בעיר פאס הופקעו הבתים היהודים ששכנו בקרבתו, אולם בעליהם קיבלו כנראה פיצוי הוגן עבור נכסיהם. כחלק מהפריחה הרוחנית באזור, עלה מעמדם של יהודי צפון אפריקה בקרב התפוצה היהודית בעולם. על היהודים בפאס בתקופה זו כותב ההיסטוריון האנדלוסי המוסלמי אל-בכרי: ”היהודים היו רבים יותר בפאס מאשר בכל עיר אחרת במגרב. משם הם יצאו למסעות מסחר לכל ארץ בעולם”. בשלהי התקופה חי בפאס החכם המשורר רבי יהודה אבן עבאס, מחברם של פיוטים רבים וביניהם הפיוט המפורסם עת שערי רצון להפתח. לפי חלק מהדעות, רבי יצחק אלפאסי (המכונה: הרי"ף) חי ופעל בעיר ויסד בה ישיבה. הנחה זו נסמכת גם על פירוש השם "אלפאסי" בעברית: הפאסי - בן העיר פאס. דעות אחרות דוחות את ההנחה שהרי"ף חי ופעל בפאס, בעיקר בשל דבריו של אברהם אבן דאוד שמזכיר כי הרי"ף נולד ופעל בקלעא חמאד. ר"י מיגאש, מי שהיה תלמידו הגדול של הרי"ף, ביקר בעיר פאס ועמד בקשרים עם חכמיה. בתשובה לחכמי פאס הוא כותב: ”וכשהיינו אצלכם בפאס זכרו לנו שנמצא זה בתשובה לרבינו יצחק הרב הגדול ז"ל, או לאחר מהגאונים ז"ל, ושמחנו בזה” עם זאת, לצד הביטחון היחסי ממנו נהנו היהודים בתקופה זו החלה גם התדרדרות הדרגתית במעמדם. במכתב של סוחר יהודי מהתקופה הוא כותב ששנאת יהודים נפוצה מאוד בעיר פאס. השליט יוסוף בן תאשפין הטיל על היהודים מס גדול לתשלום וכנראה גם החרים מרכושם. אותו שליט גם אסר על היהודים להתיישב בעיר מרקש שייסד אביו והורה שכל יהודי שייתפס בה בשעות הלילה יומת ורכוש משפחתו יילקח. בשנת 1125 לערך, קם חכם בשם רבי משה הדרעי ועורר על בואו של המשיח. על תסיסה משיחית זו ועל מאורעות שבאו בעקבותיה מספר הרמב"ם באיגרת תימן: ”וכמו כן עמד איש אחד במערב במדינת פאס, היום ארבעים ושמונה שנה, ואמר שהוא מבשר ושלוחו של משיח, ואמר שבאותה שנה יגלה, ולא יצא דברו לאור, והתחדשו לישראל בגללו צרות. והודיעני הדבר הזה מי שהיה מצוי בכל.” בגרסה המורחבת של האגרת מרחיב הרמב"ם על המאורע: ”איש חסיד ונעלה, אחד מחכמי ישראל הנודע בשמו מר משה דרעי, בא מדרעא לארץ אנדלוס, ללמוד תורה מרבי יוסף הלוי ז"ל אבן מיגאש אשר שמעו הטוב הגיע אליך. מר משה שב אחרי כן למרכז ארץ המערב, היינו עיר פאס, והעם התקבץ אליו מפני חסידותו, מעלתו ותורתו. הוא הודיע להם שהמשיח נתגלה ושה' הודיע לו את זה בחלום, אבל לא החזיק את עצמו למשיח כמשוגע הנ"ל, הוא רק טען שהמשיח כבר הופיע.” ערכים מורחבים – אל-מוואחידון, אהה ירד עלי ספרד תקופת המוראביטון השקטה יחסית באה לסיומה עם עליית שושלת אל-מוואחידון ששלטה במגרב ועל חלקים מספרד החל משנת 1145 ועד 1269. קבוצה מוסלמית קנאית זו שאפה להכניס מתחת לכנפי האסלאם את כל בני המיעוטים במגרב, ובעיקר את היהודים. דינם של מי שלא התאסלמו היה מוות ואילו גזר דינם של אלו שאכן התאסלמו היה אפליה כלכלית וחברתית, שכן הכנות של ההתאסלמות שלהם הוטלה בספק, ולכן הם המשיכו להיות נתונים לגזרות והגבלות. בשנת 1145 נכבשה פאס ואלפי יהודיה נהרגו במהלך הכיבוש, רבים הקריבו עצמם על קידוש השם. אחרים התאסלמו באמת או למראית עין בלבד, ויהודים רבים ברחו לארצות אחרות. בכתבי הגניזה הקהירית נמצא מכתב של סוחר יהודי בשם רבי שלמה הכהן מסיג'ילמסה שבמרוקו הכותב לאביו רבי יהודה הכהן מפוסטאט במצרים על מאורעות התקופה. הוא מתאר בין השאר על טבח של עשרות אלפי יהודים בערים תלמסאן, פאס ומרקש ועל התאסלמות השאר. בדבריו על פאס הוא כותב ”כבש את פאס והרג בה מאה אלף נפשות ובמראכש הרג מאה ועשרים אלף נפש. הודעתיך זאת לא מפי השמועה, אלא מפי מי שנכח במקום” בהמשך מכתבו הוא מספר על יהודים עשירים ונכבדים מפאס שהיגרו למצרים חסרי כל. רבי אברהם אבן עזרא כתב קינה מפורסמת בשם אהה ירד עלי ספרד על האירועים תחת שושלת אל-מוואחידון, בקינה זו הוא מציין את הקהילות היהודיות שנחרבו בספרד ובמגרב. על חורבנה של פאס הוא כותב: ”אֲהָהּ אָפֵס / קְהַל פֵּאס / יוֹם נִתְּנוּ לִמְשִׁסָּה”. בגרסה מורחבת של הקינה, הפותח במילים איך נחרב המערב הקדיש האבן עזרא, או אולי משורר אחר, מספר שורות לקהילת פאס, כיאה להיותה מרכז תורה נכבד: אוֹי אָפַס / כָּל קְהַל פָאס / וְחִישׁ אָבְדוּ מְהֵרָה עִיר תּוֹרָה / וְהַמִּקְרָא / וְהַמִּשְׁנָה וְהַגְּמָרָא עִיר חֲכָמִים / מְחֻכָּמִים / בְּסֻגְיָה וּבִסְבָרָה וְתַלְמִידִים / וַחֲרֵדִים / בְּמִצְוַת אֶל בָּרָה וְדַרְשָׁנִים / הַמְּבִינִים / בְּסוֹד סִפְרֵי וְגַם סִפְרָא וּמִדְרָשׁוֹת / מֵאֵין חָשׁוֹת / וְלֹא תָּמוּשׁ הַתּוֹרָה וְחַזָּנִין / מִתְחַנְּנִין / בְּקוֹל עָרֵב וּבְצוּרָה — חיים זאב הירשברג, חורב, "מקומה של אפריקה הצפונית בתקופת הגאונים", עמ' 109 ואילך, תשי"ט, באתר היברובוקס. בתקופת השמד (משנת 1159 ועד לשנת 1165) חיה בפאס משפחת הרמב"ם. אביו, רבי מיימון הדיין, כתב לבני העיר "אגרת הנחמה". הרמב"ם עצמו יצר בפאס את פירושו למשנה וכתב אף הוא אגרת לבני העיר בשם איגרת השמד, בה הוא מורה על ההתמודדות הראויה לדעתו עם גזרות אל-מוואחידון. לפי כמה מסורות, רבו של הרמב"ם בתקופה זו היה רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, ראש החכמים התלמודיים בפאס שהיה בין אלו שבחרו למות על קידוש השם. לפי אותם מקורות, משפחת הרמב"ם עזבה את העיר בעקבות הריגתו של אבן סוסאן ב-1165. באותה התקופה פעל בפאס הפילוסוף רבי יוסף בן יהודה אבן עקנין, מידידיו הקרובים של הרמב"ם. חכם נוסף שפעל בפאס היה המתרגם והמשורר נחום מערבי, בין יתר עבודותיו מפורסם תרגומו לאגרת תימן שכתבה הרמב"ם. רבי יוסף אבן עקנין שהיה מידידיו של הרמב"ם בהיותו בפאס מזכיר את שהיית הרמב"ם במקום כראיה ללימוד התורה וקיום המצוות כאנוסים תחת שלטון אלמוואחידון: ...מעשי אלה מגלים את אהבתי לך, שמלאתי רצונך אף על פי שאני בשעבוד מלכיות והצרות... רמז לדורות השמד שאנו מקיימים מצוות התורה כשחרב מונחת על צוארנו. ועל אחת כמה וכמה שמדנו זה... ובכל זאת אנו כידוע עסוקים בלמוד התורה. וראיה חותכת לדברינו הופעת החכם הגדול רבינו משה בן מימון בפאס, ואין שני לו בגדלו בתורה. וחבוריו מעידים על ידיעותיו. פירוש המשנה, משנה תורה, וספר המצוות ומורה הנבוכים... מלבד מקומו הראשון במקצועות המדעים... — יוסף אבן עקנין, התגלות המאורות והופעת הסודות, עמ' 399, הוצאת מקיצי נרדמים, ירושלים, תשכ"ד. ערך מורחב – השושלת המרינית כאשר עלה לשלטון אבו יוסף יעקוב (1269-1286), מייסד השושלת המרינית ששלטה עד 1465, בוטלו הגזירות שהוטלו על היהודים והקהילות היהודיות במגרב החלו להשתקם מהמאורעות שעברו עליהן. תחת השושלת המרינית היהודים נהנו מיחס משופר מצד השלטון, שראה בהם כמגשרים בינו לבין השושלות השולטות בספרד. היהודים גם לקחו חלק בסחר בזהב לאורך מדבר הסהרה. המרינים פיתחו רבות את מרוקו ובמיוחד את העיר פאס אותה קבעו כבירתם, ובתקופתם אף נהפכה לעיר הגדולה בעולם לתקופה קצרה, ובשגשוג זה לקחו חלק גם יהודים. בפאס פעל מתמטיקאי יהודי שנחשב לאחד מגדולי המתמטיקאים בזמנו, וכן מלומדים רבים נוספים. פאס חזרה למעמדה גם כמרכז דתי ואיטלקטואלי חשוב, וכך למשל הפילוסוף ופרשן המקרא הספרדי רבי יוסף אבן כספי כותב בספרו כי בחיפושיו אחר לימוד החכמה הפילוסופית הוא עבר בפאס ”ואעבור פאס כי שמעתי שמה כסאות לחכמים” (עשרה כלי כסף, ספר המוסר, עמ' 60), בהמשך הספר (עמ' 70) הוא כותב: ”היהודים עוזבים את ספר המורה שכל האי עצמו להביא מופתים [-הוכחות] על מציאות אלהינו... והנוצרים יכבדוהו, וכל שכן הישמעאלים בפאס ובשאר ארצות, קבעו שם מדרשות ללמוד ספר המורה מפי סופרי היהודים”. מתקופה זו ידועים הרבנים רבי דוד בן זכרי שנפטר בשנת ה'מ"ז (1287) ורבי משה בן זכרי, שניהם החליפו מכתבים עם הרשב"א שהיה מגדולי התורה בספרד. במאה ה-14 חיו בפאס הרבנים: נסים בן מלכא - מחבר ספר קבלי בשם "צניף מלוכה", בנו רבי יהודה בן מלכא - מחבר פירושים על פרקי דרבי אליעזר וספר יצירה, רבי יוסף הכהן אבן סוסאן הדיין, מצאצאיו של רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, רבי יהודה אלכרסאני מחבר הספר "ארון עדות", שנחשב לתלמידו של אבן סוסאן. לאחר גזירות קנ"א (1391) הקהילה בפאס נודעה בחכמים ובבתי-דין מעולים. רבי שמעון בן צמח דוראן, שנחשב אחד מגדולי הפוסקים של תקופתו, כותב לחכמי פאס: ”האיתנים מוסדי ארץ, העומדים על אדון כל הארץ, להם הגלגל קורא להם גודרי פרץ... ולא באתי ללמד כי ידעתי עמכם חכמ' והתבונה והכל לפניכם כשולחן ערוך...”. הוא מזכיר בכתביו חכם מפאס בשם רבי יצחק בן נחמיאש. בנו רבי שלמה בן שמעון דוראן התכתב אף עם חכמי פאס וביניהם הזכיר את רבי נתן בוסתי. ערך מורחב – הטבח ביהודי פאס (1465) עם היחלשות המרינים החלה התדרדרות במצבם של היהודים ובשנת 1437 התרחשו פרעות ביהודי פאס בעקבות התפרצות דתית בעיר. בעקבות הטבח בנה הסולטן המריני רובע מסוגר ליהודים באזור פאס אל-ג'דיד, המלאח של פאס (אנ'), שהיה המלאח הראשון במרוקו. ההעברה למלאח הרעה את המצב מבחינה ביטחונית, במהלך המרד שהפיל את השושלת המרינית בשנת 1465 נערך טבח גדול ביהדות פאס. תחילה נערך טבח המוני בכלל יהודי פאס כך שמקהילה בת אלפי נפשות נותרו שורדים בודדים (6 נשים ו-5 גברים), ולאחר מכן הוצאו להורג הסולטן המריני והוזיר היהודי רב ההשפעה שלו. על פי עדות של סוחר מצרי בן התקופה, עבד אל-באסט, פרעות דומות נערכו באותה שנה כנגד יהודים ברחבי מרוקו. ערך מורחב – השושלת הווטאסית ערך מורחב – גירוש ספרד עלייתה של השושלת הווטאסית (1472-1554) הסתמנה בשיקום הקהילות היהודיות. באותה תקופה התרחש גירוש ספרד (1492) וגירוש פורטוגל (1497) ובעקבותיו פקדו את מרוקו גלי של הגירה של יהודים מספרד. מסע ההגירה היה רווי תלאות, החל מהגיעם לנמל ועד להתכנסותם בפאס ובמקומות אחרים בצפון המדינה, בגיבוי מלא של המלך הווטאסי מוחמד א-שייח'. רבי אברהם אדרוטיל, שהיה מהמגורשים שבאו למרוקו, מספר על מסע התלאות שעברו חלק מהמגורשים מעת שעגנו במרוקו עד להתיישבותם בפאס: לא אכתוב זולת מקצת הצרות שעברו על המגורשים, שנכנסו מקצתם למדינת פאס ע"י המלך הגדול, חסיד מחסידי אומות העולם, מולאי אלשיך שקיבל את היהודים בכל מלכותו ועשה עמהם טובה. ויש מהם שנכנסו לסאלי הישובת בקצה ים המערב, ושם עברו עליהם צרות רבות ע"י הערל טומאש והערל גליאן, ושלחו ידים בבנות ישראל ועינו אותן, ועשו תועבות גדולות ונאצות אשר לא נהיה כמוהם עד שבאו למדינת פאס... ומהם שנכנסו למדינת ארזילא... ביסורים גדולים ועינוים אכזרים, הוא הטמא שליש מלך פורטוגל ממונה על ארזילא, קונדי דו בורבא... וכשרצו לבוא למלך אלקצר אלכביר, יצאו עליהם הערבים ויתעללו בם ויקחו את כל אשר להם, והניחום ערומים, אנשים נשים וטף קהל גדול... ומהם שנכנסו למדינת באדיס על ידי מולאי מנצור, ועשה טובה גדולה לישראל עד שבאו למדינת פאס בממונם וכל אשר להם... ומהם שנכנסו לאלעראייש והזמן חזרתם לאלקצר יצאו עליהם הערביים ועשו בהם שפטים... ומהם מתו בצמא, ומהם אכלו האריות... ושארית הפליטה הנשארת באה למדינת פאס, ונאספו שמה כל העדרים יחד, גדולים וקטנים, חכמים ונבונים. — רבי אברהם אדרוטיל, "סדר הקבלה לר' אברהם בר' שלמה" בתוך: נויבאואר, סדר החכמים וקורות הימים, חלק א עמוד 112, באתר היברובוקס רבי אברהם מספר עוד כי בחודש תמוז ה'רנ"ג (1493) פרצה שרפה בפאס, ממנה ניצל רבי אברהם שהיה אז בן אחת עשרה. מיד לאחר השרפה פקד את העיר רעב ולאחריו מגפה. רבי חיים גאגין, יליד פאס שהיגר לספרד ושב למולדתו בעקבות הגירוש, מספר גם הוא על בצורת ומגפה בשנת ה'רנ"ד. הוא מספר כי רבים מהמגורשים לא עמדו בקשיים ושבו לקסטיליה כשהם נאלצים להמיר בה את דתם, לפחות למראית עין. אחרים נאלצו למכור את בניהם לעבדים על מנת לרכוש פת לחם, כששמע זאת המלך הורה שמי שקנה נער יהודי עבור פת לחם עליו לשחררו. לדברי הרב גאגין החלו קהילות בפאס להתבסס רק החל משנת ה'רנ"ח (1498). מאז והלאה בנו היהודים בתים יפים, ייסדו ישיבות שהתמלאו בתלמידים, ובתי כנסת שהצטיינו ביופיים, ובהם היו ”ספרי תורה מלובשים בגדי שש משי ורקמה, מעוטרים בכסף. עד שיצא טבעו של האלמלאח בכל ארץ ישמעאל.” בשנת 1516 אב ובנו, גולים מפורטוגל, ייסדו בפאס את בית הדפוס הראשון בצפון אפריקה. בית הדפוס לא האריך ימים ורק ספרים מעטים נדפסו בו. ערכים מורחבים – תושבים, מגורשים, פולמוס הנפיחה, תקנות המגורשים בעקבות הגעתם של מגורשי ספרד ופורטוגל למרוקו נוצרו בקרב האוכלוסייה היהודית שתי קהילות: קהילות התושבים - אלה אשר התגוררו במשך דורות במרוקו, אליהם נוספו יהודים מסבילה וממקומות אחרים בספרד, וקהילות המגורשים - שהורכבו מיהודי קסטליה והיוו את רוב האוכלוסייה היהודית בפאס, לפחות בשנים שלאחר הגירוש. התושבים דיברו בערבית והמגורשים דיבר בשפת החכיתיה במאות הראשנות לאחר הגירוש. היו הבדלים בין שתי הקהילות גם במנהגים הדתיים: בנוסח התפילה - המגורשים התפללו בנוסח הספרדים והתושבים בנוסח צפון אפריקה. לעיתים פרצו מחלוקות בין התושבים והמגורשים, אולם אחת מן החריפות שבהן הייתה המחלוקת על היתר הנפיחה שאותו הנהיגו המגורשים. במחלוקת על הנפיחה נטל רבי חיים גאגין חלק משמעותי ומוביל מצדם של התושבים, וספרו "עץ חיים" משמש המקור היחיד המתעד ומתאר את הפולמוס לפרטי פרטים. המחלוקת התעוררה מפעם לפעם בשנים שלאחר גירוש ספרד (ה'ר"ס 1500–ה'רצ"ה 1535). החל מגירוש ספרד יצרו רבני המגורשים בפאס, בשיתוף עם מנהיגי קהילותיהם, תקנות במגוון נושאים, תקנות אלו מכונות תקנות המגורשים. התקנות נהפכו במשך הזמן לקודקס ההלכתי של רובה של יהדות מרוקו והן גישרו בין המגורשים לתושבים. הרבנים הראשונים שישבו כמנהיגים רוחניים בקהילת פאס וחתמו על התקנה הראשונה בפאס בי"ב בסיון שנת ה'רנ"ד (1494), היו: רבי משה אלברהניץ, רבי משה ממון, רבי יצחק צרויה ורבי בנימין גבאי. בין הרבנים הנוספים שהיגרו מספרד לפאס ופעלו בה בשנים שאחרי הגירוש, נמנים: רבי משה אבן זאברה סופר סת"ם ומחכמי המסורה הספרדית, רבי משה דאנון הגיע לפאס לאחר גירוש פורטוגל, רבי יעקב בירב - רבו של רבי יוסף קארו, רבי יהודה חלאוה, רבי משה חלאוה - רבם של המגורשים בעשורים שאחרי הגירוש, רבי שם טוב לארמה שהיה מגדולי הפוסקים בקהילת המגורשים, רבי יעקב לואל, רבי יהודה עוזיאל, רבי אברהם עוזיאל, רבי אברהם סבע - הוגה ומקובל, דוד אבן זמרה שמאוחר יותר נחשב לפוסק הגדול במצרים, רבי חיים אבן חביב שסידר אלפי את תשובות הרשב"א לפי נושאים וקרא בשם "ספר הבתים". רבי שלמה אדרוטיל - ראש ישיבה, ובנו רבי אברהם אדרוטיל, רבי יעקב קניזל מחבר פירוש לפירוש רש"י לתורה, רבי שמואל חגיז פוסק חשוב ואבי שושלת של חכמים בעיר, והמקובלים רבי שמעון לביא ויהודה חייט. את ההנהגה הרבנית בפאס תפסו מספר שושלות מבני קהילת המגורשים, ובהן המשפחות: אבן צור, אדרוטיל, הצרפתי, חגיז, מונסונייגו, סירירו, עוזיאל. קהילת התושבים בפאס, שתפסה אף היא משום חשוב בהנהגה הרוחנית, בפאס ובמרוקו כולה, הונהגה אף היא על ידי רבנים בכירים. ביניהם היו רבי חיים גאגין, רבי יחיא בן חמו ורבי שאול דנינו ורבני משפחת אבן דנאן. ערך מורחב – השושלת הסעדית מתחילת המאה ה-16 הסעדים הרחיבו את אחיזתם בערי מרוקו, אך בשנת 1554 נערך קרב מכריע בין הצבא הווטאסי לצבאו של מוחמד א-שייח' (אנ') הסעדי. הסעדים נצחו בקרב ובכך שמו קץ לשלטון הווטאסים. כמיעוט יהודי תחת שלטון מוסלמי נאלצו יהודי פאס להעלות מיסים כבדים שהוטלו עליהם לרגל הוצאות המלחמה. בשנת 1576 כבש עבד אל מליכ (אנ') הסעדי את העיר פאס, בסיוע של צבא עות'מאני רב, מידי אחיו עבדאללה אל גאליב (אנ'). מיד לאחר הכיבוש הטיל אל מליכ מס על היהודים בסך עצום של 140,000 אוקיות למימון הוצאות המלחמה. חלק משמעותי מהסכום הוטל על נגיד המגורשים, רבי אברהם רותי, שהיה עשיר מופלג. אל גאליב נמלט לפורטוגל ושכנע את סבסטיאו מלך פורטוגל להלחם עם אל מליכ, ובשנת ה'של"ח (1578) יצא סבסטיאו לקרב הגדול שכונה קרב שלושת המלכים. הקרב הסתיים בתבוסת הפורטוגלים, אך שלושת המלכים מתו במהלכו ואת מקום של אל מליכ במלכות פאס מילא אחיו אחמד אל-מנסור. אל-מנסור ישב על כיסא המלוכה בפאס עד 1603. ניצחון המוסלמים צוין על ידי היהודים בפאס בחגיגת יום א' באלול, שכונה על ידם פורים דה לוס כריסיטיאנוס. תבוסת צבא פורטוגל נתפסה על ידי צאצאי יהודי ספרד ופורטוגל בצפון מרוקו כהצלה, בגלל פחדם שרדיפות האינקוויזיציה יישנו גם בארץ גלותם החדשה. בשנת ה'שנ"ט (1599) מבטל המלך את סמכות הרבנים לאסור את הפוליגמיה. הרבנים שסברו כי ההיתר מעיב על שלום הבית, הצליחו לפעול שהיתר זה יוגבל למקבלי רישיון מיוחד, שיונפק ליחידים על ידי הרבנים. לאחר מות אל-מנסור התערערה היציבות במרוקו. הכלכלה ירדה פלאים ומדי פעם אירעו מלחמות שונות שבמימונם נטלו היהודים חלק נכבד בהיטלי מס כבדים. משנת ה'שס"ד (1604) עד לכסלו שנת ה'שס"ו (1605), שררה בצורת קשה שבמהלכה מתו קרוב לשמונה מאות בני אדם. רבים מהיהודים המירו את דתם בצל הרעב והייאוש שבא בעקבותיו. בתחילת המאה ה-17 מלך על מרוקו זידאן אבו מעלי (אנ'). זידאן נהנה משירותיהם של האחים היהודים שמואל פלאג'י ואחיו יוסף פאלאג'י, שרקמו עבורו קשרים משמעותים עם ממלכת הולנד. בשבת שובה ה'שע"א 1610 הטיל זידאן מס על סך של 10,000 אוקיות על הקהילה היהודית בפאס, בתואנה שהציל אותה משוד. הוא איים על הקהילה שאם כל הסכום לא יובא באותו היום הוא יוכפל. המשימה הייתה בלתי אפשרית עבור יהודי פאס, ואת הסכום שהוכפל להם הם נאלצו לאסוף בעיצומו של יום הכיפורים מחשש להקשיית הגזרות. לפי תיאור כותב הקורות, רבי שאול סירירו, באותו יום הכיפורים היו ”החכמים בוכים ומיללים, זעקה בבוקר ותרועה בצהרים, ונשבת מהם קול ששון וקול שמחה”. למחרת יום הכיפורים כבש את פאס אחיו עבדאללה אל גאליב השני (אנ') וכמעשה אחיו הטיל אף הוא 20,000 אוקיות על יהודי פאס הנאנקים תחת מצוקות המס. בשנת ה'שע"ד (1614) שוב פקדה בצורת את העיר פאס, על כך כתב רבי שאול סירירו ”כי כבד הרעב מאוד ומתו מישראל יותר ממאה וחמישים נפשות ומאומות העולם עוד יותר מז' אלפים, והנס מהרעב יפול בחרב, כי כל הדרכים בסכנה. והרעב שהיה בשנת שס"ו לא התמיד כל כך כמו הרעב שהיה בשנת שע"ד הנז'. ואין לך יום שאין קללתו מרובה מחבירו במסים וארנוניות. השי"ת יחמול על שארית עמו ישראל...” בשלהי התקופה הסעדית מוכרות בהיסטוריה של מרוקו כארבעים שנים של בלבול ומלחמות בין מלכי השושלת, ובמהלכן פגע פרץ של קנאות דתית בחופש הדת של היהודים בפאס. פקיה (משפטן) מוסלמי בשם מוחמד אלחאג', הוציא ביום י"א באלול ה'ת"ו (1646) צו סגירה לכל בתי הכנסת, תלמודי התורה והישיבות בפאס. המלך מוחמד א-שייח' אזריר (המכונה גם: מוחמד ה-13) (אנ') הורה על קיום הצו ומספר ימים לאחר מכן החל המון פורעים בהחרבה של בתי הכנסת ותלמודי התורה. רבי שאול סירירו שהיה עד לאירועים כותב: ”יום ח"י לאלול נהרס בעונותינו הרבים והגדולים הבית הגדול של בית הכנסת של התושבים. ויום כ"ג לאלול נהרס בית הכנסת של המגורשים. וכמה שוחדות הפסידו הקהל ולא הועיל להם. ונטלו כל תשמישי בתי כנסיות, זולת ספרי תורה שהצלנום בכמה שוחדות.” רבי סעדיה אבן דנאן השני, שהיה אף הוא עד לאירועים, כותב: ”על איזה מהם אבכה, על איזה מהם אקונן. בעונותינו הרבים שרבו, הקב"ה ינקום נקמתינו בקרוב. ונשארנו בעונותינו הרבים בלי תורה, בלא תפילה ובלא מצוה. אפילו הבל של תינוקות של בית רבן שהעולם עומד עליו נתבטל. הקול קול יעקב והידים ידי עשו... ובערב כפור החריבו מדרש ישן ומדרש חדש... ולא נשאר קיים מבתי כנסיות רק בית הכנסת של מו"ה (-מורנו הרב) סעדיה אבן רבוח זלה"ה, ובית הכנסת של הנגיד כמ"ה יעקב רותי יצ"ו (-ישמרהו צורו)...” בין הדיינים והרבנים הבולטים בתקופה זו נמנים: ורבי שמואל בנו - רבנים בקהילת התושבים בפאס ודיינים מפורסמים, רבי סעדיה אבן רבוח, רבי יוסף ורבי בנימין נהון, רבי שלמה אבן מלך, מחנך פרשן ומדקדק, רבי יוסף אלמושנינו - נגיד, אב"ד וראש ישיבה בקהילת המגורשים ושימש גם כרופא, רבי יהודה עוזיאל אב"ד, רבי אהרן אבן חיים מחבר הספרים "קרבן אהרן" על תורת כהנים ו"לב אהרן" על נ"ך, רבי יעקב חאגיז הראשון, רבי יצחק חאגיז ורבי שמואל חאגיז חכם בישיבה של משפחת חגיז ומחבר ספרים, בנו רבי ישראל יעקב חגיז מחבר "עץ החיים" ו"הלכות קטנות" וראש ישיבת בית יעקב בירושלים, רבי וידאל הצרפתי ובנו רבי יצחק הצרפתי השני, רבי שאול שמואל סירירו, רבי יצחק פלאג'י, סעדיה אבן דנאן השני, רבי שמואל בן חביב, רבי יצחק בן צור, המקובל הנודע רבי אברהם אזולאי מחברון ומחברם של ספרים רבים. במהלך המאה ה-16 חיו בצפת שני חכמים מהעיר פאס: רבי סולימאן אוחנה - מחבר ביאורים על מדרשי הלכה וכשהיגר לצפת היה בקשרים עם האר"י, ורבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן, מחבר הספר "תיקון יששכר", שכיהן כראש קהילת המערביים בצפת ועמד בקשרים עם רבי יוסף קארו. ערך מורחב – השושלת העלווית לאחר עשרות שנים של בלבול חזרו היציבות והשפע לפאס עם מלכות מולאי ארשיד, הראשון במלכי השושלת העלווית. בשנת ה'תל"ב (1672) מת המלך מפגיעה בעץ במהלך רכיבתו על סוס. מיד לאחר מותו המליכו את אחיו מולאי איסמאעיל. בניסן ה'תס"א (1701) הטיל מולאי איסמאעיל 100 ככר כסף על היהודים, ומרוב הצער רבים מהיהודים לא חגגו את חג הפסח וחג השבועות. גזרות המס התחדשו שוב בשנת ה'תס"ד (1703 - 1704). בשלהי שנת ה'תס"ו כעס המלך על אברהם מימראן נגיד קהילת יהודי מקנס ובתגובה הטיל קנס עצום על כל קהילות מרוקו. רבי שמואל אבן דנאן הרביעי מסכם את התקופה משנת ה'תס"א ועד לשלהי שנת ה'תס"ה: ”סוף דבר, משנת ה'תס"א ליצירה, אין לך יוום שאין קללתו מרובה יותר מחבירו, מה שלא יכולתי לכתוב ולהעלות על ספר, את כל התלאות והמרורות והצרות אשר עברו עלינו בחמש שנים, שנה אחרי שנה, צרות תכופות זו לזו. לא שלונו, לא שקטנו ולא נחנו. לא תקום פעמיים צרה.” משנת ה'תפ"א החלה בצורת קשה שהורגשה בעליית מחירי החיטה. בכ"ד בטבת ה'תפ"ד (בשלהי 1723) התחזקה הבצורת ובכל יום מתו מספר נפשות בעיר. בין המתים היו גם יהודים רבים, יהודים רבים אף המירו את דתם מתוך הייאוש. בשנת ה'תצ"ח (1738) פקדה שוב בצורת קשה, והערבים היו מחריבים בתים וחצרות ומוכרים את תכולתם. בשנת 1757 מלך מולאי מוחמד בן עבדאללה (אנ'), בתקופתו ידעו היהודים שלוה ושקט ובשל כך הם כינו אותו בתואר "החסיד". בשנת 1790 מת מוחמד ומלך מולאי יזיד עד לשנת 1790. הוא הטיל על היהודים מיסים כבדים ושלל מהם את המגורשים במלאח. לאחר מותו בשנת 1792, מלך מולאי סלימאן (אנ'), בנו של מוחמד החסיד, שהשיב את המלאח ליהודים. בין הרבנים בפאס באותה התקופה היו רבי סעדיה אבן דנאן הנזכר, רבי וידאל הצרפתי, רבי מנחם סירירו, רבי עמנואל סירירו, רבי שמואל הצרפתי מחבר הספר "נימוקי שמואל", רבי יהודה אבן עטר אב"ד קהילת המגורשים מחבר הספרים "מנחת יהודה" ושו"ת רבי יהודה בן עטר", רבי יעקב אבן צור אב"ד קהילת המגורשים ומחבר שו"ת "משפט וצדקה ביעקב", רבי שמואל אבן אלבאז ראש ישיבה ומחבר ספרות ענפה שעיקרה על התלמוד, רבי חיים אבן עטר מחבר ספרים על תורה והתלמוד וראש ישיבת כנסת ישראל בירושלים, רבי יעקב אבן מלכא, רבי יוסף הצרפתי, רבי שמואל בן זקן מחבר הספר "גפן פוריה" על התלמוד, ורבי אברהם מנסאנו מחבר פורה, רבי חיים מנסאנו, רבי אליהו מנאסנו, רבי ידידיה מונסונייגו הראשון, רבי שמואל שאול אבן דנאן, רבי אפרים מונסונייגו, רבי רפאל עובד אבן צור, רבי שמואל אבן צור, רבי אליהו הצרפתי אב"ד פאס ומחבר ספרים רבים, רבי אברהם אלנקאר דיין בליבורנו ומשורר, מחבר הספר "מחזור קטן" והגהות לתיקוני זוהר, רבי יוסף בן סאמון דיין בליבורנו ומחבר הספר "עדות ביהוסף", רבי יעקב חיים בן נאים מחבר הספר "זרע יעקב" וספרים נוספים. בשנת ה'תק"פ נפוצה שמועת שווא שמולאי סלימאן מת. הערבים משבט "לורייא" שהאמינו לשמועה נכנסו למלאח והרגו ביהודים ובזזו את רכושם. אותו מאורע שב על עצמו בשנת ה'תקפ"ב (1822), אז מת מולאי סלימאן. בשנת ה'תקפ"ו פקדה בצורת קשה ומתו מאות רבות מן היהודים. בשנת ה'תקצ"א מרדו שבט לורייא במלך עבד אל רחמן מלך מרוקו (אנ'), המלך ברח למקנס והטיל מצור על פאס. כשנודע למלך כי בני השבט מתחבאים במלאח הוא הפציץ את המקום וגרם למותם של יהודים רבים. בכ"ב בכסלו ה'תקצ"ג (שלהי 1832) הכריע המלך את בני השבט ופיזר אותם במספר מקומות. בעקבות המאורע יש שציינו בפאס את יום כ"ב בכסלו בחגיגה המכונה פורים דלכור. ערך מורחב – סול חגואל סוליקה חגואל הייתה נערה יהודיה שנולדה בטנג'יר ב-1817. מסיבות בלתי ברורות היא נתבעה על ידי מוסלמים להיכנס לאמונה המוסלמית, ומשסירבה - הובאה בפני בית המשפט המוסלמי בפאס שדן אותה למיתה. לפי צו בית המשפט היא הוצאה להורג בחוצות העיר פאס, בשנת 1834, לעיניהם של היהודים ההמומים. יהודי פאס ערכו מגבית כדי לפדות את שרידי גופתה. --- בשנת ה'תקצ"ה פקדה את פאס מגפת הכולרה. גם בשנים ה'תרט"ז וה'תרי"ז פקדה את פאס כולרה, אלפים חלו ומתו מאות רבות. בשנת ה'תרכ"ח (1868) פקדה בצורת קשה ומיהודי פאס לא מת אחד, בשל סיוע כספי שהגיע אליהם מג'יברלטר ומערי אירופה. בשנת ה'תרל"ח (1878) פקדה שוב כולירה את פאס. בשנת ה'תרל"ט (1879) התייקר המזון שוב ויהודי פאס פנו לעזרה אל יהדות התפוצות. הם קיבלו סיוע מחברת כל ישראל חברים, ומהנדיב היהודי מוריס הירש (הברון הירש). בחורף ה'תרמ"ד (1883/4) הורה המלך חסן הראשון על העתקת בית העלמין אל מקום הנקרא "ג'נאנאת דיל בן תאהילה". על המקום הישן שהיה שייך למשפחת אבן דנאן, הרחיב המלך את המתחם בו ארמון ומסגד עתיקים, הנקרא "דאר אל מכזאן" (אנ'). ערך מורחב – התריתל באפריל 1912 אירעו סדרת פרעות ביהודי פאס שכונו "התריתל". הפרעות התרחשו בין 17 ל-19 באפריל 1912 (ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב), שבוע לאחר חג פסח וחגיגות מימונה, בעקבות כישלונם של מורדים מוסלמים מתנגדי הסכם פאס, לפגוע בנכסים צרפתיים שונים בעיר. במהלך הפרעות פרצו אלפי חיילים מוסלמים והמונים מתושבי פאס למלאח, בזזו אותו ותקפו את תושביו היהודים. בפרעות נהרגו 51 יהודים, חלקים גדולים מהמלאח הועלו באש, ו-12,000 תושביו נאלצו להימלט, כשהם נותרו ללא קורת גג במשך שבועות ארוכים. בין הדיינים והרבנים הבולטים בשלהי התקופה העלווית: רבי שלמה אבן צור, רבי וידאל הצרפתי, רבי רפאל אהרן מונסונייגו, אבנר ישראל הצרפתי, רבי יצחק אבן דנאן, רבי שלמה אבן דנאן, רבי רפאל אבן צור. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. על ההשפעה הצרפתית על מצב היהודים כתב רבי שמעון הכהן, מהחכמים בפאס באותה התקופה: מיום זרח אור שמש ממשלת החופש הצרפתית הרוממה על שמי ממשלת מרוקו, שונה לטובה מצב היהודים בכל ערי מרוקו, וענני הבערות אשר כיסו מני אז את שמי מרוקו נתפזרו עתה במרבית חוג השמים, ורוח החופש והדרור נשבה על פני כל הארץ, ואז היהודים שאפו לאפם נשמת רוח חיים, כידוע לכל אשר עיני בשר לו — דוד עובדיה (מהדיר), פאס וחכמיה, כרך א, עמ' 243, ירושלים, תשל"ט. בתחילת חודש טבת ה'תרע"ט, אורגנה הרבנות הראשית למרוקו מטעם הממשל הצרפתי. קהילת פאס נפרדה מרבה, רבי שלמה אבן דנאן, שהתקבל כחבר בית הדין לערעורים של ברבאט. ב-23 בינואר 1919 מונו חברי בית הדין של פאס מטעם הצרפתים: רבי וידאל הצרפתי יושב הראש, רבי מתתיה סירירו ורבי אהרן בוטבול. לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ערכים מורחבים – המלאח של פאס (אנ') השכונה שבה התגורר היהודים בפאס נקראה מלאח, כמו במקומות אחרים במרוקו. המלאח של פאס נבנה על ידי הסולטן המריני בעקבות הטבח ב-1437, והיה למלאח הראשון במרוקו. למרות הכוונה הטובה, המלאח לא הגן על היהודים מהפרעות שבוצעו בהם ב-1465, במהלך המרד שהפיל את השושלת המרינית. ערך מורחב – בית הקברות היהודי בפאס בחורף ה'תרמ"ד (1883/4) הורה המלך חסן הראשון על העתקת בית העלמין אל מקום הנקרא "ג'נאנאת דיל בן תאהילה". בית הכנסת מנסאנו בית כנסת של רבי יהודה בן עטר בית כנסת של רבי חיים כהן בית הכנסת של חיים אבן צור בית הכנסת גוזלן בית הכנסת בית הכנסת אבן דנאן בית הכנסת צלאת אל פאסיין בית הכנסת בר יוחאי רחוב במלאח כיום רחוב במלאח כיום בית המשפחה היהודית בן סעדון בתי המלאח ב-1932 חורבות של בית יהודי במלאח תקריב של קיר מצויר בית במלאח בית הכנסת צלאת אל פאסיין של קהילת התושבים נבנה בתקופה המרינית בית הכנסת אבן דנאן בפאס (נבנה במאה ה-17) בימת בית הכנסת אבן דנאן מנורת בית הכנסת אבן דנאן ארון הקודש בבית הכנסת אבן דנאן עזרת הנשים בבית הכנסת אבן דנאן ספר תורה עתיק בבית הכנסת אבן דנאן בית העלמין היהודי בפאס פינת נטילת הידיים בבית העלמין רבי דוד עובדיה (מהדיר), פאס וחכמיה, כרך א, ירושלים תשל"ט. אליעזר בשן, יהודי פאס תרל"ג - תר"ס (1873 - 1900) על פי תעודות חדשות, יד הרב נסים, ירושלים, תשס"ג. נדפס במקור בתוך: אסופות, ג (תשמ"ט). מאיר בניהו (מהדיר), דברי הימים של פאס, תל אביב, תשנ"ג. משה בר-אשר, משה עמאר, שמעון שרביט (עורכים), פאס וערים אחרות במרוקו: אלף שנות יצירה, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2013. מדיה וקבצים בנושא יהדות פאס בוויקישיתוף יהדות פאס, בביצוע תיעוד מקהילת פאס, 1978, כתבה באתר יוטיוב "הקהילה היהודית בפאס" באתר: אנו - מויזאון העם היהודי. מרים פרנקל, "קווים לדמותה של קהילת פאס בתקופה הטרום מווחידית" באתר: הפקולטה למדעי הרוח - אוניברסיטת תל אביב. שמואל בן חפני גאון, איגרת ליהודי פאס (המאה ה-10), כתב יד אוקספורד, בולדיאנה, Heb. f. 24. fol. 44b. Relations judéo-musulmanes au Marocperceptions et réalités, Michel Abitbol Michel Abitbol, Relations judéo-musulmanes au Maroc: perceptions et réalités, Stavit, 1997. (בצרפתית) E.J. Brill's First Encyclopaedia of Islam, 1913-1936, M. Th Houtsma, pp. 76-78. Assaleh, Abu-Mohammed (1828). Historia dos soberanos mohametanos: das primeiras quatro dysnastias e de parte da quinta, que reinarao na Mauritania. Jozé de Santo Antonio Moura (trans.). Lisbon: Academia Real das Sciencias de Lisboa. p. 117. נבדק ב-2011-03-30. Moura, Jozé de Santo Antonio (1827). "Memoria sobre as dinastias mohammetanas, que tem reinado na Mauritania, com a serie chronologica dos soberanos de cada huma dellas". Memórias de Academia das Ciências de Lisboa. Lisbon: Academia Real das Sciencias de Lisboa. pp. 47–140. נבדק ב-2011-03-30. חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו כרך 1, עמ' 88, הוצאת מוסד ביאליק, תשכ"ה. David Corcos, The Jews of Morocco under the Marinides, The Jewish Quarterly Review, New Series, Vol. 54, No. 4 (Apr., 1964), p. 277 ראו: יעקב משה טולידאנו, נר המערב, עמ' 22 ואילך, ירושלים, תרע"א; חיים זאב הירשברג, שלוש הערות לשלושה מאמרים / שלוש הערות לשלוח מאמרים: בתרביץ, מא (תשל"ב), חוברת ב. שו"ת הר"י מיגאש סימן עה. Norman Roth, Jews, Visigoths, and Muslims in Medieval Spain: Cooperation and Conflict, Brill, 1994, pp.113-116. הרמב"ם התבסס עליו בתשובתו לחכמי פרובינצה ראו שו"ת הרמב"ם סימן כו באתר: sefaria. וראו עוד: חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית ב, עמ' 86 - 89; הרב יצחק שילת, אגרות הרמב"ם, עמ' קסד ואילך, ירושלים, תשנ"ה. דעות החוקרים על מסורת זו מפורטות בדף יהודה הכהן אבן סוסאן. David Corcos, "The Jews of Morocco under the Marinides", The Jewish Quarterly Review, New Series, Vol. 55, No. 1 (Jul., 1964), pp. 77-78, note 108. ראו: שו"ת הרשב"א חלק א סימן אלף קפה, חלק ב סימן רל וחלק ג סימן רכח; אריה ליב פלדמן, חידושי הרשב"א - חידושי האגדות, עמ' קב הערה 155, מוסד הרב קוק, תשס"ט. התכתבות נוספת בין השניים בכתב יד הובאה בספר כנסת הגדולה אבן העזר הגהות הטור סימן ו אות ג, וכן בבספר הבתים - תשובות הרשב"א בכתב יד, וראו: יוסף חיים בן סאמון, עדות ביהוסף חלק ב, סימן ב, ליבורנו, תק"ס. ראו: יעקב משה טולידאנו, נר המערב, עמ' 42, ירושלים, תרע"א. שו"ת תשב"ץ חלק ג עניין רפה. תשב"ץ חלק ב עניין קסט, רכד. Jane S. Gerber, Jewish Society in Fez 1450-1700, Brill, 1980, p.19. Norman A. Stillman, The Jews of Arab Lands: A History and Source Book, Jewish Publication Society, 1979, p.81 חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, כרך 1, 291-298, הוצאת מוסד ביאליק, תשכ"ה. רבי יהודה אבן וירגה, שבט יהודה, באתר היברובוקס. על צרות המגורשים באותה עת של רעב, ראו עוד: רבי יהודה חייט, מערכת האלהות, באתר היברובוקס. הירשברג, חיים. זאב, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, כרך 2, ירושלים: מוסד ביאליק, 1965, מימי הכיבושים העותמאניים ועד זמננו, עמ' 161,158. כך כותב רבי אברהם אבן טואה מגדולי החכמים בשנים שאחרי גירוש ספרד: ”כבר ידוע למעלת כבודך כי בעיר פאס הם חלוקים לשתי כתות, המיעוט שהם הבלאדיא אין עושין נפיחה, והרוב שהם הקאשטיליאן הם עושין נפיחה”. ראו: "ספר נופך", בתוך: התשב"ץ, חלק ד, עמ' תו, מכון ירושלים, ירושלים, תשס"ג. מנחם אלון, 'מעמד האישה: משפט ושיפוט, מסורת ותמורה - ערכיה של מדינה יהודית ודמוקרטית, מרכז זלמן שזר, 2005, עמ' 424. אהבת הקדמונים, ירושלים תרמ"ט, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום). ראו: מאיר בניהו (מהדיר), דברי הימים של פאס, עמ' 81, תל אביב, תשנ"ג. ראו: מאיר בניהו (מהדיר), דברי הימים של פאס, עמ': 89 - 90, 94 - 96, תל אביב, תשנ"ג; חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, כרך 2, עמ' 245 - 254, הוצאת מוסד ביאליק, תשכ"ה; אליעזר בשן, פגיעות בחיי הדת והתאסלמות במרוקו, עמ' מא - מג, לוד, תש"ע. ראו: מאיר בניהו (מהדיר), דברי הימים של פאס, עמ' 101 - 126, תל אביב, תשנ"ג. על קורות המאה ה-19 עד לשנת ה'תרל"ט, ראו: אבנר ישראל הצרפתי, "אגרת יחס פאס", בתוך: דוד עובדיה, פאס וחכמיה א, עמ' 150 - 151, ירושלים, תשל"ט.