laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מענק פרישה

בפקודת מס הכנסה, מענק פרישה הוא מכלול התשלומים הניתנים לעובד עקב הפסקת עבודתו. מרכיב עיקרי במענק הפרישה הוא פיצויי הפיטורים, ואליו נוספים לעיתים, בהתאם להסכמי העבודה: פיצוי בעד ימי מחלה שלא נוצלו. מענק הסתגלות פיצויים מוגדלים חלף הודעה מוקדמת תשלומים נוספים הניתנים עקב הפרישה וכפיצוי עליה. פדיון חופשה נכלל אף הוא בתשלומים הניתנים עם הפרישה, אך לצורכי מס הוא נחשב כחלק מהשכר הרגיל ואינו חלק ממענק הפרישה, משום שאינו פיצוי על הפרישה אלא מימוש של זכות שנצברה במהלך העבודה. בהתאם לפסיקה של בית המשפט העליון, פיצויי פיטורים אינם בגדר הכנסת עבודה. רשות המסים בישראל מחילה פרשנות זו על כל מרכיביו של מענק הפרישה. בהתאם לכך, מענק הפרישה פטור מדמי ביטוח לאומי ומדמי ביטוח בריאות. סעיף 9(7א) לפקודת מס הכנסה מעניק פטור ממס הכנסה למענק פרישה. פטור זה מוגבל לתקרה בגובה משכורת חודש (אך לא יותר מ-12,230 ש"ח בשנת 2018) לכל שנת עבודה. כאשר מענק הפרישה משולם עקב מות העובד, מוכפל הסכום הפטור. קיימות דרכים נוספות להקטנת מס ההכנסה על מענק הפרישה באמצעות רצף קצבה או רצף פיצויים. לצורך בחירה באפשרות הרצויה על העובד למלא טופס 161א ולהעבירו לידי פקיד השומה. בהתאם לסעיף 9א לפקודת מס הכנסה, ניצול הפטור ממס למענק הפרישה עלול לפגוע בזכות לפטור ממס על פנסיה בגיל פרישה. כאשר בית הדין לעבודה פוסק פיצויי פיטורים לפרילנסר שדיווח למס הכנסה כעצמאי, וקובע שלמפרע היו בין הצדדים יחסי עובד ומעביד, ככלל יוכר מענק הפרישה כפטור ממס, אולם הדבר נתון לבחינה של נציבות מס הכנסה. דוד שי, מיסוי תשלומים הניתנים עם ניתוק יחסי עובד-מעביד, באתר חילן מענק פרישה, באתר פרישה נציבות מס הכנסה, הזכאות לפטור על מענקי פרישה - סעיף 9(7א) לפקודה, 31 באוגוסט 2004
מיכאל פולק

מיכאל פולק (Michael Polak; מרץ 1864 – 21 במרץ 1954) היה איש עסקים, יזם ותעשיין בתקופת היישוב, מייסד מפעל המלט נשר, מראשי החברה להתיישבות יהודית בארץ־ישראל (פיק"א) ובעל מניות בחברת האשלג הארץ-ישראלית. פולק נולד בעיר סלוצק שברוסיה הלבנה (בשנות האלפיים, "בלארוס"). למד מתמטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. הוא עסק בחיפושי נפט ובהובלתו בדרום רוסיה, וצבר הון רב כשמכר את החזקותיו בחברת הנפט לתאגיד האנרגיה האמריקני "של". בעקבות המהפכה הבולשביקית ברח לארץ ישראל עם משפחתו. פולק היה ידיד אישי של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ואיש אמונו. הוא נבחר בשנת 1923 כחבר מועצת המנהלים של פיק"א. לראשונה ביקר בארץ ישראל בשנת 1908 כחבר בקבוצה הרוסית "צאריצין" שהורכבה מבעלי הון יהודים ציוניים רוסים. אז הוא רכש קרקעות בחיפה. בשנת 1922 פנתה לפולק קבוצה המחפשת אפיקי השקעה, בראשות המהנדס בוריס גולדברג, מציוני ליטא, אחיו של יצחק לייב גולדברג, אשר זכה לכינוי "הנדיב הלא ידוע", ושותפו למפעל הסיליקט בתל אביב. קבוצה זו תכננה להקים בית חרושת למלט בארץ ישראל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. פולק נכנס במקום גולדברג (שנפטר בשנת 1922 בעקבות פציעתו במאורעות 1921) לשותפות שנקראה "חברת המלט צמנט פורטלנד, נשר בע"מ" (כיום נשר מפעלי מלט ישראלים בע"מ). בסוף שנת 1923 הגיע פולק לארץ כדי להקים את המפעל, והנהלת החברה התמקמה בחיפה. היוזמה להקמת מפעל מלט בארץ ישראל הייתה נועזת, ונחשבה כיוצאת דופן בהיקפה ובחזון שעמד מאחוריה. למפעל ניתן השם "נשר" והיה הגדול מסוגו בארץ. החל לייצר מלט בשנת 1925 שאיכותו נחשבה למעולה. שכונת נשר (לימים העיר נשר) נבנתה לעובדים בקרבת המפעל בתמיכתו של פולק. לצורך שיווק מלט בהוצאה נמוכה, רכש פולק בשנת 1927 אונייה באנגליה וקרא לה "נשר". בהגיעה ארצה שינה את שמה ל"גוזל" וזו נחשבה לאונייה ראשונה ביישוב בבעלות עברית פרטית. הגוזל עבדה בשרות מפעלי המלט עד שנת 1932, ובעקבות משבר בביקוש נמכרה. פולק ניהל את מפעל נשר במשך שנים רבות, עד זקנתו. במרץ 1945 נקלע המפעל למשבר, כאשר העובדים שדרשו שיפור בתנאיהם הסוציאליים פתחו בשביתה שנמשכה 70 יום. בתום משא ומתן ממושך בתיווכו של דוד הורוביץ נאלץ פולק להיכנע לדרישות העובדים. היות שלא העמיד דור המשך, העמיד פולק את המפעל למכירה, ובנובמבר 1945 רכשה אותו סולל בונה. פולק נפטר ערירי שנים אחדות לאחר מכן, בגיל 90. נקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה על מצבתו ניצבת מצבת שיש פשוטה עליה כתוב ”מרדכי הרץ בן צבי הירש פולק נפטר כ' אדר ב' תשי"ד בשנת ה-90 לחייו תנצב"ה”. קיבוץ מעגן מיכאל קרוי על שמו, כמו גם הרחוב המוביל לבית החרושת בנשר. בשנת 1932 העניקה לו ממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד על חלקו בהקמת ביתן ארץ ישראל בתערוכת המושבות. המלט ויוצריו, "נשר" ביובלו, בהוצאת מפעלי מלט פורטלנד ישראליים בע"מ, תשל"ו, 1976 אהרון קמינקר, השכונה בצל ארובות העשן, חיפה 1978 ר' בורשטיין, נשר – השכונה והמפעל, חיפה בהתפתחותה 1918–1948, עידן 12, ירושלים 1989 המלט ויוצריו – הרעיון ומימושו, נשר מפעלי מלט ישראליים והוצאת יבנה, 2002 מדיה וקבצים בנושא מיכאל פולק בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "מיכאל פולק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 2541 אהרון קמינקר, לזכר נעדרים, דבר, 10 במאי 1954 מיכאל פולק באתר GRAVEZ המלט ויוצריו, "נשר" ביובלו, בהוצאת מפעלי מלט פורטלנד ישראליים בע"מ, תשל"ו, 1976 עמוד 104
בית סולווה

בית סולווה (הולנדית: Hotel Solvay, צרפתית: Hôtel Solvay) הוא בית עירוני בסגנון האר נובו שנבנה על ידי ויקטור הורטה בשדרת לואיז שבבריסל. בניית הבית הוזמנה על ידי ארמנד סולווה, שהיה בנו של הכימאי והתעשיין הבלגי העשיר ארנסט סולווה. בניית הבית החלה ב-1895 והסתיימה ב-1898, כאשר ריהוט הבית הסתיים רק ב-1903. האורוות של הבית תוכננו על ידי ס. בוסמן וה. ונדרוולד, והיא החלה ב-1899. בזכות עושרו של סולווה הורטה היה יכול להקדיש סכום כסף גדול על מנת לבנות את הבית בצורה מפוארת. הורטה עיצב את כל הפרטים בבית: ריהוט, שטיחים, תאורה, כלי השולחן ואפילו פעמון הדלת. הורטה השתמש בחומרים יקרים כגון שיש, שוהם, ברונזה, עצים טרופיים וכדומה. לצורך קישוט המדרגות הורטה שיתף פעולה עם הצייר הבלגי הפוינטיליסטפ תאו ון רייזלברג. חזית הבית בנויה מאבן, ואילו הצד הפונה אל הגן בנוי מלבנים. בבניין יש מרתף, קומת ראשית, קומה עבור ההורים, קומה עבור הילדים וקומה למגורי הצוות. שטחו של הבית גדול בהשוואה לזה של בית טאסל, ובקומות הגבוהות יש שלושה חדרים בצד הפונה אל הרחוב וחלונות קשתיים בצד הפונה אל הגן. בקומה הראשית יש סלון שבצידו הפונה אל הרחוב מצויה מרפסת, ואילו בצד הפונה אל הגן נמצא חדר האוכל. מעבר הכניסה, השוכן בצד השמאלי של חזית הבית, מתחיל ברחוב ומסתיים בגן, באמצע המעבר יש מעבר נוסף הנפתח לאזור שנקרא הול ד'הונור, שממנו ניתן להגיע אל גרם המדרגות הראשי של הבית. משפחת סולווה הייתה הבעלים של הבית עד 1957, כאשר הוא נרכש על ידי משפחת ויטאמר שמנעה את הריסתו. משפחת ויטאמר הפכה את הבית למקום המשכן של בית האופנה שלהם וערכה בו מספר שינויים. קיר זכוכית שנשבר ב-1942 נסגר על ידי קומות אטליה. לאחר שמשפחת ויטאמר העבירה את בית האופנה למקום אחר בשנת 1980 הם החלו להשקיע רבות בשיפוץ ושימור הבית, והודות לכך הבית ותכולתו נותרו במצב טוב. משפחת ויטאמר עדיין מחזיקה בבעלות על הבית, וניתן לבקר בו רק בתיאום מראש. בית סולווה הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם בית טאסל, בית ון אטוולדה ובית הורטה שנבנו כולם על ידי ויקטור הורטה. Françoise Aubry and Jos Vandenbreeden, Horta, Art Nouveau to Modernism, Ludion Press Ghent - Harry N. Abrams Publishers New York, 1996. מדיה וקבצים בנושא בית סולווה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית סולווה בית סולווה, ברשת החברתית פייסבוק בית סולווה, ברשת החברתית אינסטגרם
מוזיאון הורטה

מוזיאון הורטה (בצרפתית: Musée Horta, בהולנדית: Hortamuseum) הוא מוזיאון בבריסל המוקדש לתיאור תקופתו, חייו ועבודתו של אדריכל האר נובו הבלגי ויקטור הורטה. המוזיאון שוכן באותו מבנה שבעבר היה בית מגורים והאטליה של הורטה עצמו. הבניין הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם בית טאסל, בית סולווה ובית ון אטוולדה. הבית נבנה לפי צרכיו של הורטה בין 1898 ל-1901. גם לאחר תום הבנייה הורטה המשיך לבצע שינויים בבית, וב-1906 הוא הרחיב אותו לתוך הגן. הורטה השכיר את הבניין לאחר שהתגרש, אך בסופו של דבר המשיך להתגורר בבית ולבצע מספר שינויים בחלקו הפנימי. הורטה הגדיל את האטליה, והוסיף מחוץ לבית טרסה וגן חורף. חזית הבית הפונה אל הרחוב השתנתה לאחר שהורטה בנה מוסך ב-1911. הבית נמכר למייג'ור הנרי פינט ב-1919, וב-1926 שני חלקי הבניין הופרדו זה מזה. קומונת סנט ז'יל רכשה את החלק של הבית שהיה מיועד למטרות מגורים על מנת להפוך אותו למוזיאון המוקדש להורטה. ז'אן דלהיי שיפץ את הבניין ב-1967 כדי שהמבנה שלו יתאים לזה של מוזיאון, ועבודות שונות בוצעו בשנות ה-70 ובשנות ה-80. בתוך המוזיאון יש תצוגה קבועה הקשורה לאר נובו ובה אוסף רהיטים יוקרתי, כלים וחפצי אמנות שעוצבו על ידי הורטה ובני תקופתו, כולל מסמכים הקשורים לחייו של הורטה. המוזיאון מארגן תערוכות זמניות בנושאים הקשורים להורטה ואמנותו. גודל הבית הוא בינוני, והוא שימש את הורטה כ"מעבדה" שבה הוא בדק שיטות בנייה שונות תוך שימוש במיטב הטכנולוגיה שהייתה לרשותו באותה תקופה. רוחב הבית הכולל הוא 12.5 מטרים, מתוכם 6.7 מטרים עבור אגף המגורים ו-5.8 מטרים עבור האטליה. בבית יש שלוש קומות, והוא מכוסה על ידי גג מנסארד. חזית הבית נבנתה מאבן וקושטה באמצעות מעקות מתכת. הבניין בולט במיוחד בזכות תקרת הזכוכית הנמצאת מעל גרם המדרגות הראשי. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון הורטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון הורטה
בית ון אטוולדה

בית ון אטוולדה (הולנדית: Hotel van Eetvelde, צרפתית: Hôtel van Eetvelde) הוא בית עירוני שעוצב ב-1895 על ידי האדריכל ויקטור הורטה עבור אדמונד ון אטוולדה, שהיה המזכיר הכללי של מדינת קונגו החופשית. הבית שוכן בשדרת פלמרסטון מספר 4 בבריסל. בניית הבית החלה ב-1897; האגף המערבי הושלם ב-1900 והמזרחי ב-1901. לאחר מותו של ון אטוולדה ב-1920 הבית חולק לשני חלקים. הבניין המקורי והאגף המזרחי (שדרת פלמרסון מספר 4) נמכרו למשפחת פופה דה קטני (Pouppez de Kettenis) שהתגוררה בו במשך 30 שנים. הבית נמכר ב-1950 לארגון FIGAZ, שהשתמש בו למטרות תצוגה. בתקופה מאוחרת יותר הוסף לבית מוסך, וב-1966 נבנתה מערכת משרדים. FIGAZ החלו ב-1988 לשפץ את הבית באמצעות האדריכל ז'אן דלהיי, תלמידו לשעבר של הורטה, ובאמצעות ברברה ון דר וי. האגף המערבי של הבית חובר לבניין הפינתי ב-1920. כאשר משפחת ניקולאידיס-הופמן רכשה את הבית ב-1926 היא רצתה להרוס את החיבור הזה, אך לא קיבלה היתר לעשות כן. לאחר מכן הבית נרכש על ידי דלהיי כבית המגורים האישי שלו. הבית מורכב מארבעה חלקים: הבניין הראשי, האגף המזרחי בשדרת פלמרסטון מספר 4, האגף המערבי בשדרת פלמרסטון מספר 2, ובית שכור השוכן בכיוון מערב. הבית הוא חלק מקבוצת בתי מגורים שפתחו תקופה חדשה באדריכלות, ונבנו על ידי הורטה לפני 1900. הבתים האחרים הם בית טאסל, בית סולווה ובית הורטה שהיה בית המגורים והאטליה האישיים של האדריכל. השימוש הנראה בחומרים תעשייתיים כגון פלדה וזכוכית היה סמל לבית מגורים יוקרתי באותה תקופה. חזית הבית נבנתה בין השאר באמצעות פלדה תלויה, והיא עשויה מאבן חול המסותתת בקפדנות. פנים הבית היה מואר באמצעות טרקלין מרכזי שהיה מכוסה בכיפה העשויה מזכוכית צבועה. ב-1898 הורטה עיצב הרחבה לבית. בשדרת פלמרסטון מספר 2 נבנתה כניסה נפרדת בעקבות התוספות השונות לבית. צורתו של הבניין המרכזי היא מלבן, והאגף המערבי והבית השכור יוצרים ביחד איתו צורת משולש. החלק המרכזי של בניין זה משמש כאזור המקשר בין חלקי הבית השונים, ובין השאר נמצא בו גרם המדרגות המוביל מהרחוב אל הקומה הראשונה, ומאחוריו גרמי המדרגות המשמשים את המשפחה והמשרתים. בקומה הראשית נמצא חדר המגורים הגדול הפונה אל הרחוב, וחדר אוכל הפונה אל הצד האחורי של הבית. בקומה זו יש מעבר שדרכו ניתן להגיע אל הסלון ואל חדר הביליארד שבאגף המזרחי, ואל המשרד הנמצא באגף המערבי. ההיסטוריון האנגלי ג'ון יוליוס נוריץ' תיאר את הבית כך: בית ון אטוולדה שבבריסל עוצב ב-1898 על ידי ויקטור הורטה, שהוא ללא ספק האדריכל האירופי החשוב ביותר באר נובו. בעוד שרוב האדריכלים פלירטטו עם הסגנון החדש, הורטה מצא כי הוא נותן ביטוי לרעיונותיו. כישרונו מודגם ביכולתו להחליק את עיצוביו הביתיים לתוך אתרים צרים ומוגבלים. החלק הפנימי הוא בעל חשיבות רבה כמרכז האזור המואר, החודר דרך כיפות המתכת המוזהבות והאשנבים - בדרך כלל במרכז הבניין. בית ון אטוולדה הוא דוגמה ראויה לציון לדרך שבה הורטה טיפל במצב והשתמש בו על מנת להדגיש את גרם המדרגות הראשי, המוביל לחדרי קבלת האורחים שבקומה הראשונה — John Julius Norwich (ed.), Great Architecture of the World, London, Mitchell Beazley Publishers, 1975. p. 224 Françoise Aubry and Jos Vandenbreeden, Horta, Art Nouveau to Modernism, Ludion Press Ghent - Harry N. Abrams Publishers New York, 1996. מדיה וקבצים בנושא בית ון אטוולדה בוויקישיתוף בית ון אטוולדה באתר Greatbuildings.com
סן דייגו פאדרס

סן דייגו פאדרס (באנגלית: San Diego Padres) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר סן דייגו, קליפורניה. הקבוצה משחקת בבית המערבי של הנשיונל ליג. החל משנת 2017, אז עברה קבוצת סן דייגו דודג'רס ללוס אנג'לס ושינתה את שמה בהתאם, זוהי הקבוצה היחידה בארבע הליגות המקצועניות בצפון אמריקה שמקום מושבה בעיר סן דייגו. הקבוצה נוסדה ב-1969 והצטרפה לליגה יחד עם שלוש קבוצות נוספות. כינוי הקבוצה, פאדרס (אבות בספרדית), אומץ משמה של קבוצת בייסבול מליגת המשנה שפעלה בעיר ונקראה על שם הכינוי בספרדית למיסיונרים. לאורך השנים הקבוצה העפילה פעמיים לוורלד סיריס ב-1984 וב-1998 אך לא הצליחה לזכות באליפות ה-MLB. ה-MLB החליטה להוציא את מספרו של רובינסון משימוש, בשל כבוד והישגיו של השחקן. כלומר, אף קבוצה בליגה לא יכולה לתת לשחקן מסוים את המספר. מדיה וקבצים בנושא סן דייגו פאדרס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סן דייגו פאדרס (באנגלית) סן דייגו פאדרס, ברשת החברתית פייסבוק סן דייגו פאדרס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סן דייגו פאדרס, ברשת החברתית אינסטגרם סן דייגו פאדרס, סרטונים בערוץ היוטיוב סן דייגו פאדרס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לאון (ניקרגואה)

לֲאון (León) היא העיר השנייה בגודלה בניקרגואה, אחרי מנגואה. שמה החוקי המלא, שהוענק על ידי האימפריה הספרדית הוא סנטיאגו דה לוס קָבַּיֶרוֹס דה לאון. לאון היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במחוז לאון. נכון לשנת 2022, בעיר מתגוררים כ-213,718 תושבים. לאון נמצאת על נהר הריו צ'יקיטו, במרחק של 50 מיל צפון-מערב למנגואה ו-11 מיל צפון לאוקיינוס השקט. אף על פי שאוכלוסייתה קטנה משל מנגואה, זמן רב שהיא המרכז האִינְטֶלֶקְטוּאָלִי של האומה, מאז שייסדו את האוניברסיטה, בשנת 1813. היסטורית, לאון היא מרכז של השמאל בניקרגואה, ואילו גרנדה היא מרכז של הימין השמרני. לאון גם משמשת כמרכז תעשייתי ומסחרי גדול בניקרגואה. לאון העתיקה נוסדה ב-1524, כ-30 ק"מ מזרחית למיקומה הנוכחי של העיר, על ידי פרנסיסקו ארננדס דה קורדובה. תושבי המקום הרגישו מאוימים בשל סדרה של אירועים מנבאי רע, ועזבו את העיר העתיקה ב-1610. הם עברו לעיר האינדיאנית סטיאבה. לאון מהווה דוגמה מצוינת לאדריכלות קולוניאלית ספרדית - נמצאים בה קתדרלה שנבנתה בתחילת המאה ה-18, ושני בניינים שסופחו אליה ונבנו לאחר מכן. כאשר ניקרגואה פרשה מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה בשנת 1839, לאון החלה לשמש כעיר הבירה לאומה החדשה של ניקרגואה. היו מספר שנים ש"תואר" עיר הבירה עבר לגרנדה. משטרים הליברלים העדיפו את לאון בתור עיר הבירה, לעומת משטרים שמרנים שהעדיפו על פניה את גרנדה. בשנת 1858 התקבלה פשרה שמנגואה תהיה לעיר הבירה. גרמניה המבורג, גרמניה אל סלוודור סנטה אנה, אל סלוודור ארצות הברית ניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית קתדרלת לאון לאון העתיקה לאון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אינדרי

אינדרי (שם מדעי: Indri indri), הקרוי גם באבאקוטו, הוא מין יחיד בסוגו. האינדרי הוא אחד מהגדולים ממיני הלמורים החיים כיום. זהו שוכן עצים פעיל-יום המקורב לסיפאקות. כמו כל הלמורים הוא אנדמי למדגסקר ונמצא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות נרחב באי. יחד עם סיפאקה מעוטרת, האינדרי הוא הלמור הגדול ביותר שעדיין קיים. אורך ראשו וגופו יחד הוא בין 64–72 ס"מ ויכול להגיע לגובה של 120 ס"מ עם רגליים זקופות לגמרי. האינדרי נע בין העצים בקפיצות וטיפוס כשגופו אנכי לקרקע. יש לו רגליים ארוכות ושריריות, שבהן הוא משתמש כדי לדחוף את גופו מגזע לגזע. עיניו הגדולות והירקרקות ופניו השחורות הממוסגרות על ידי אוזניו העגולות והפרוותיות נותנות לו הופעה של דוב צעצוע. פרוותו הרכה כמשי ברובה שחורה עם חלקות לבנות בגפיים, בצוואר, בכתר ובגב התחתון. אוכלוסיות שונות מראות וריאציות שונות בצבע, עם כמה אוכלוסיות צפוניות שרוב הפרטים או כולם שחורים. הפנים עירומות עם עור שחור חיוור, ולפעמים מעוטר בפרווה לבנה. שלא כמו כל למור אחר, יש לו רק זנב מנוון. משכנו של למור זה הוא ביערות השפלה והיערות ההרריים בחוף, מ-Réserve Spéciale d’Anjanaharibe-Sud בצפון, לנהר מנגורו בדרום. הם נעדרים מחצי-האי מסואלה והפארק הלאומי מרוג'ג'י, למרות שאינדרי חיים ביערות הסמוכים, פחות מ-40 ק"מ משם. ילידי מדגסקר מתייחסים אל האינדרי בכבוד. והם חוששים להרוג אותו, ואם נמצא אינדרי מת הם קוברים אותו בכבוד. החזקת אינדרי בשבי נחשבת לחטא גדול. מדיה וקבצים בנושא אינדרי בוויקישיתוף אינדרי, באתר ITIS (באנגלית) אינדרי, באתר NCBI (באנגלית) אינדרי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אינדרי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אינדרי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אינדרי, באתר GBIF (באנגלית) אינדרי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אינדרי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מרגל

המונח "סוכן סמוי" מפנה לכאן. לערך העוסק בסדרת טלוויזיה מסוף שנות ה-80 אשר עסקה בסוכן סמוי מטעם ה-FBI אשר חודר לארגוני פשע שונים, ראו סוכן סמוי (סדרת טלוויזיה). מרגל הוא אדם העוסק בריגול. במהלך ההיסטוריה הופעלו מרגלים כחלק ממדינאות וניהול מלחמות. קיימים מרגלים מסוגים רבים: מרגל העושה זאת למען עמו, במדינה זרה ובדרך כלל עוינת. מרגל הבוגד בעמו, מסיבות אידאולוגיות או תמורת בצע כסף, ומעביר מידע לאויב. מרגל משוטה: מעביר מידע בלי לדעת מי באמת מפעיל אותו. "מרגל" שמרגל אחר ארצו בידיעתה ובהכוונתה, במטרה למסור מידע שיטעה את האויב. סוכן כפול, שעובד עבור שני הצדדים בו זמנית. חפרפרת – מרגל מטעם מדינה זרה, המשרת בשירות המדינה או בארגוני הביטחון של המדינה שאחריה הוא מרגל, ונאמנותו נתונה להם למראית עין. ערוץ זה של איסוף מידע נקרא יומינט, מלשון human intelligence. למרגלים חשיבות עצומה באיסוף מידע, מכיוון שהם יכולים להתקרב למוקדי הכוח, ולהוציא מידע שאי אפשר להשיג בדרכים אחרות. המרגלים בדרך כלל מופעלים על ידי אנשים הנמצאים בשטח, ויש להם בדרך כלל מגוון סיפורי כיסוי ודרכי העברת מידע. הפעלת מרגלים נחשבת להתמחות בפני עצמה. מקצוע זה מכונה לרוב "מפעיל סוכנים". במינוח של שירות הביטחון הכללי מתייחסים למקצוע בשם "רכז מודיעין". בניגוד להפעלת סוכנים אופיינית, במרחב ירושלים והגדה (להבדיל מהמרחב הצפוני והמרחב הדרומי הכולל את רצועת עזה) רכזי השטח פועלים בגלוי, מנהלים קשר שוטף עם הקהילה בשטח עליו הם אחראים ונותנים מענה לבעיות יומיומיות. יחד עם זאת, הפעלת הסוכנים וקבלת המידע עצמה נעשות באופן סמוי. במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, מפעיל הסוכנים קרוי קצין איסוף (קצ"א). כאשר מרגל מעביר מידע, עליו לבצע זאת כך שגורמים עוינים לא יקראו את המסר, לכן מרגלים משתמשים לפעמים בהסתרת מידע (סטגנוגרפיה) ובהצפנה (קריפטוגרפיה). לעיתים כאשר מרגל נחשף, הוא אינו נעצר מיד, אלא נמשך מעקב אחריו, כדי לגלות את כל רשת הריגול והאנשים העוזרים לו. בעת מלחמה, מרגל שנתפס ייענש בחומרה רבה, וייתכן אף שיוצא להורג. בעתות שלום הוא נידון בדרך כלל לתקופת מאסר מסוימת, עד ריצוי העונש או עד הסכם על חילופי שבויים. בתנ"ך ישנם סיפורי ריגול מרובים. אחי יוסף נחשדים על ידיו בריגול. בני ישראל שולחים 12 מרגלים לארץ כנען לפני כיבוש הארץ. משה שולח מרגלים לפני כיבוש יעזר. יהושע בן נון שולח מרגלים ליריחו לפני כיבושה. בני שבט דן שולחים מרגלים כדי למצוא מקום חדש להתגורר בו. דוד שולח מרגלים כאשר שאול מנהל מרדף אחריו. אבשלום שולח מרגלים בתוך העם, כדי לבדוק את הלך הרוחות בקשר למרידתו. רשימת מרגלים סוכן כפול משתף פעולה חטא המרגלים מודיעין אנושי נועה מנהיים, אפסים כפולים: ההיסטוריה החשאית של המרגלים, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2015 צייד המרגלים, סרטון בערוץ "כאן | דיגיטל - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 30:09) מרגלים, דף שער בספרייה הלאומית יוסי מלמן, מה גורם לדעתם של מרגלים ולוחמי מוסד להשתבש?, באתר הארץ, 1 בפברואר 2024 יואב זיתון, להכיר כל פלסטיני, כל סמטה בכפר וכל חמולה. מה עובר חניך שעומד להפוך לאיש שב"כ?, באתר ynet, 14 ביוני 2015 יואב לימור, בלב חברון, עם רכזי השב"כ, באתר ישראל היום, 15 ביוני 2017 ספר בראשית, פרק מ"ב, פסוק ט' ספר במדבר, פרק י"ג ספר במדבר, פרק כ"א, פסוק ל"ב ספר יהושע, פרק ב' ספר שופטים, פרק י"ח ספר שמואל א', פרק כ"ו, פסוק ד' ספר שמואל ב', פרק ט"ו, פסוק י'
אינגיביורג פינסדוטר

אינגיביורג פינסדוטר (באנגלית: Ingibiorg Finnsdottir, בנורדית: Ingibjörg Finnsdóttir - "אינגיביורג בתו של פין") הייתה המלכה הרעיה של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד. אינגיביורג הייתה בתם של הרוזן פין ארנסון ושל ברגליוט האלבאנדסוטיר, אחייניתם של אולף השני ושל הרולנד השלישי מלכי נורווגיה. אינגיביורג נישאה לתורפין סיגורדסון, רוזן אורקני. מועד החתונה לא ידוע, וככל הנראה נערך בין 1035–1047, שנות מלכותו של מגנוס הראשון. לאחר מותו של תורפין (ככל הנראה בשלהי מלכותו של הרולנד השלישי) נישאה אינגיביורג למלקולם השלישי, ונולדו להם שני בנים, בהם דאנקן, לימים "דאנקן השני" מלך סקוטלנד. אינגיביורג נפטרה בשנת 1069 לערך, ומלקולם השלישי נישא למרגרט הקדושה מסקוטלנד בשנת 1070 לערך, אולם ישנם היסטוריונים הסבורים כי אינגיביורג נפטרה לפני שנת 1058, ולמעשה מעולם לא הייתה מלכה רעיה של סקוטלנד, מאחר שנפטרה לפני הכתרתו של בעלה, וזאת בהסתמך על רישום ב-"Liber Vitae Ecclesiae Dunelmensis" רשימת אנשים שלזכרם נאמרו תפילות בדורהם משנת 1058 המזכירה אישה בשם "אינגבורג קומיטיסה" (Ingeborg comitissa).
ויליאם פיץ דאנקן

ויליאם פיץ דאנקן (באנגלית: William fitz Duncan - "ויליאם בנו של דאנקן", בצרפתית: Guillaume fils de Duncan, ובאירית מוקדמת: Uilleam mac Donnchada) היה בנו מחוץ לנישואים של מלך סקוטלנד דאנקן השני, ושל רעייתו את'לדה מדנבאר. לאחר מות אביו בשנת 1094 על ידי מאל פטייר ממרנס (ביוזמת דונלד השלישי) נאלצו ויליאם ואמו להימלט מסקוטלנד לאלרדייל שבקמברלנד. רק כעבור עשר שנים שב ויליאם לחצר המלוכה הסקוטית. בתקופת כהונתו של דודו למחצה אלכסנדר הראשון, ראו בוויליאם אחד מיורשי הכתר הסקוטי, אולם בשל תמיכתו של הנרי הראשון, מלך אנגליה בדייוויד, זכה הלה בכתר לאחר מותו של אלכסנדר, ולא ויליאם. דייוויד העניק לוויליאם תוארי כבוד שונים על מנת לקנות את הסכמתו להמלכתו, וככל הנראה קיבל את התואר מורמאר מוריי (שליט מוריי), וכן הוענקו לו תארים ושטחים בבאלרדייל, בסקיפטון ובקרייבן שבצפונה של אנגליה. בשנת 1138 הנהיג ויליאם את הצבא הסקוטי בקרב קלית'רו שבו הובס צבא ממלכת אנגליה. ויליאם נישא מספר פעמים. רעייתו הראשונה נפטרה בשנת 1137 (שמה אינו ידוע כיום). רעייתו השנייה הייתה אליס דה רומילי, שלה נישא באותה שנה, ונולד להם בן בשם ויליאם. כמו כן היו לוויליאם מספר רב של צאצאים מחוץ לנישואים. ויליאם נפטר בשנת 1147 ושטחי מוריי שבו לחזקתו של דייוויד הראשון. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קפואה

קפואה (Capua) הייתה העיר הראשית בקמפניה, ואחת הערים החשובות ביותר של איטליה הקדומה. העיר החדשה של קפואה שוכנת כ-25 קילומטר מצפון-מזרח לנאפולי. קפואה החדשה נוסדה לאחר שהעיר העתיקה נחרבה על ידי צבאות הסרצנים בשנת 841 לספירה. הריסות קפואה העתיקה נמצאות בשטחה המוניציפלי של העיירה סנטה מריה קפואה וטרה (Santa Maria Capua Vetere - מרים הקדושה (איטלקית), קפואה העתיקה (לטינית)) (איט'). קפואה הייתה בעת העתיקה הגדולה בערי קמפניה. על פי הממצאים הארכאולוגיים, מיוחסים הקמת קפואה, כמו גם שמה, לאטרוסקים. האטרוסקים ייסדו עוד ערים בקמפניה, כנולה, נוקריה ופומפי. קאטו הזקן העריך שהעיר נוסדה כ-260 שנים לפני ההשתלטות הרומית עליה, כך שייסודה מתוארך לסביבות 600 לפנה"ס. בסביבות 423 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הסאמניטים, שעד מהרה השתלטו על מרבית קמפניה, אך אנשיה של העיר כרתו ברית הגנה עם רומא והפכו לאזרחיה, אם כי ללא זכות הצבעה. קפואה הפכה לעיר הראשית של אגד-ערים שהתאגדו לצורכי הגנה, ובהן אטלה, קאלאטיה, וקאסילינום. היחסים בין הרומאים לסאמניטים באזור הוסדרו בהסכם משנת 354 לפנה"ס, אך משגברו הצקותיהם של האחרונים ליישובי קמפניה פרצה ב-343 המלחמה הסאמניטית הראשונה. המלחמה הוכרעה על ידי הרומאים בקרב אחד לא הרחק מקפואה. השלום לא שרר זמן רב, וב-326 פרצה המלחמה הסאמניטית השנייה, במהלכה (321) נחלו הרומאים תבוסה ניצחת ומשפילה במיצרים הקאודינים. במהלך המלחמה צירפה רומא את העיר לבעלות בריתה, וב-312 החל הקנזור אפיוס קלאודיוס לסלול את הדרך הרומית הראשונה - ויה אפיה, בין רומא לקפואה. ב-304 נחתם הסכם שלום, שהחזיק מעמד כחמש שנים, עד לפרוץ המלחמה השלישית, שבה הוכרעו הסאמניטים סופית. בתקופת המלחמה הפונית השנייה פרשה קפואה, שהגיעה למעמד של העיר העשירה באיטליה, מהברית עם רומא וכרתה ברית עם חניבעל. רומא מצדה הגיבה במצור על העיר (212). ניסיונות חניבעל לבוא לעזרתה, בכלל זה מסע לעבר רומא עצמה, לא עלו יפה וב-211 נכנעה העיר, חברי הסנאט וחלק מבני האצולה הוצאו להורג והעיר הוכרזה כשטח המדינה (publicus Ager) והושמה תחת שלטון רומאי. חלקים משטחה ניתנו לתושבי מושבות רומיות בקרבת החוף - Volturnum ו-Liternum. בסביבת קפואה היו בתי ספר לגלדיאטורים, שבאחד מהם התאמן ספרטקוס. בשנת 841 הותקפה העיר על ידי סרצנים וחרבה, למעט כנסיית סנטה מריה מג'ורה, ששרדה. ב-856 הוקמה קפואה החדשה במרחק מה מחורבותיה של זו הישנה. מדיה וקבצים בנושא קפואה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קפואה קפואה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קפואה (איטליה), דף שער בספרייה הלאומית