laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קורנליוס ניוטון בליס

קורנליוס ניוטון בליס (באנגלית: Cornelius Newton Bliss;‏ 26 בינואר 1833 – 9 באוקטובר 1911) היה סוחר, פוליטיקאי ואספן אומנות אמריקאי, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ויליאם מקינלי וכגזבר הוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית בארבע מערכות בחירות רצופות. קורנליוס בליס נולד בפול ריבר שבמסצ'וסטס. הוא היה בנם של עשהאל ניוטון ושל אירן בורדן (לבית לותר) בליס. משפחתו הייתה ממוצא אנגלי ואבי המשפחה היה תומאס בליס, שהיגר מבלסטון שבדבונשייר, אנגליה לניו אינגלנד ב-1635. אביו של בליס נפטר כאשר הוא היה תינוק ואמו נישאה בשנית לאדוארד ס. קיפ. ב-1840 עברה המשפחה לניו אורלינס. בליס התחנך בניו אורלינס. כבר בגיל צעיר הוא נכנס למשרד הנהלת החשבונות של אביו החורג. ב-1849 שב בליס למסצ'וסטס, והיה לפקיד ובסופו של דבר לשותף זוטר בבית מסחר מרכזי בבוסטון. בהמשך הוא עבר לניו יורק, שם הוא הקים סניף של החברה. החברה, שבמקור נקראה "רייט ווייטמן", והפכה ב-1874 ל"רייט, בליס ופביאן", לאחר מותו של השותף הבכיר ג'ון ס. רייט. עם מותו ב-1881 של איבן רייט, הפכה החברה ל"בליס, פביאן ושות'", ובשם זה היא המשיכה לפעול אל תוך המאה ה-20. החברה הייתה לאחת מחברות הסיטונאות למכירת מוצרי בית הגדולות ביותר בארצות הברית. כמי שתמך בעקביות בהטלת מכסי המגן, היה בליס אחד מהמארגנים של "הליגה אמריקאית למכסי מגן" ובמשך שנים רבות שימש כנשיאה. בפוליטיקה הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית והיה יושב הראש של ועידת המפלגה של מדינת ניו יורק בשנים 1887–1888, ותרם רבות להצלחתו של בנג'מין הריסון בניו יורק בשנה שלאחר מכן. בליס היה הגזבר של הוועידה הארצית של המפלגה בין השנים 1892–1904. בליס דחה הצעה להתמנות כמזכיר האוצר בממשלו של הנשיא ויליאם מקינלי, אך בסופו של דבר הוא כיהן כמזכיר הפנים בקבינט של מקינלי בשנים 1897–1899. בבחירות לנשיאות של 1900 הוצע לו להתמודד כשותפו למרוץ של מקינלי, אך הוא דחה את ההצעה. ב-1859 נשא בליס לאישה את מרי אליזבת פלמר, בתו של אברי פלמר מבוסטון. לזוג נולדו ארבעה ילדים, מתוכם רק שניים הגיעו לבגרות: לילי פ. בליס, שנמנתה עם מייסדי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, וקורנליוס ניוטון בליס הבן, איש עסקים בולט. בריאותו של בליס החלה להתדרדר ב-1910. את קיץ 1911 הוא בילה בבית הקיץ שלו שברמסון, ניו ג'רזי, בלווית רופאו, ארתור ו. בינגהאם. בספטמבר אותה שנה הוא שב לניו יורק בשל חולשתו. את השבועיים הבאים הוא בילה בביתו שבניו יורק. קורנליוס ניוטון בליס נפטר כתוצאה ממחלת לב ב-9 באוקטובר 1911. הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שבניו יורק. בליס היה אספן של אמנות יפה. בבעלותו היו עבודות של ארתור דייוויס, וכן התמונה "הצוק באטרטט" של קלוד מונה, שכיום מוצקת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. מדיה וקבצים בנושא קורנליוס ניוטון בליס בוויקישיתוף קורנליוס ניוטון בליס באתר מחלקת הפנים של ארצות הברית (באנגלית) קורנליוס ניוטון בליס באנציקלופדיה בריטניקה (מהדורת 1911) (באנגלית) קורנליוס ניוטון בליס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Obituary (10 October 1911). "Cornelius N. Bliss, Merchant, is Dead". New York Times. The Metropolitan Museum of Art. "Heilbrunn Timeline of Art History". The Metropolitan Museum of Art. The Frick Collection. - Archives Directory for the History of Collecting in America - Bliss, Cornelius Newton, 1833-1911
חוות קרן אור

חוות קרן אור היא חווה שיקומית לבעלי חיים. בחווה מתגוררים ומטופלים כ-450 בעלי חיים שניצלו מהתעללות או ממצוקה אחרת, ובהם עופות, כלבים, חתולים, חזירים, סוסים, עיזים, צבים, חמורים, פרות, כבשים ועוד. שמה המלא של החווה הוא "חוות קרן אור- חוויה הדדית בחווה שיקומית", היא נוסדה מתוך חזון שהקשר המיוחד עם בעלי חיים והטיפול בהם מטפל גם במטפלים עצמם. בחווה כ-65 מתנדבים שביניהם נערים בסיכון, קשישים, בוגרים על הרצף האוטיסטי, הלומי קרב ואחרים, חלקם מגיעים דרך סל שיקום של משרד הבריאות. החווה הוקמה בשנת 2016 על ידי קרן אור סולומון, לאחר מיזמים שלה להפעלת ילדים עם בעלי חיים, ושיקום בעזרת בעלי חיים. מתוך חשש לצער בעלי חיים שנגרם במסגרות כאלה הם הופסקו, ונפתחה חוות המקלט. החווה שוכנה תחילה בכפר יונה, ולאחר כשנה הועתקה ליישוב עדנים שבשרון למשק בשטח 4 דונם. סולומון מנהלת את החווה ומתגוררת בה. ב-30 ביולי 2017 נרשמה החווה כעמותה. בשל בקשת בעלי המקום לפנות את השטח ביישוב עדנים, במהלך אוקטובר 2021 החווה הועתקה שוב לשטח בבית ברל. התפעול היומיומי של החווה מתבצע באמצעות כ-65 מתנדבים שאחראים על האכלה, מתן טיפול וטרינרי, פיזיותרפיה, שיקום, ניקיון, הזנה מבקבוקים, התקנה על כיסאות גלגלים, ליווי טיפולים אישיים ועוד. חלק מהעובדים מגיעים במסגרת שירות לאומי. רבים מבעלי החיים הם נכים בצורה זו או אחרת. כל זכר שמגיע לחווה עובר סירוס ובמקרה של חתולים וכלבים הנקבות עוברות עיקור. מלבד מתחמי המחייה של בעלי החיים, החווה כוללת גם: משרדים, שיקומיה, מרפאה, חדר טיפול באנשים, מתחם כלבים נכים וצימר לחתולים עיוורים. הציבור פונה למתנדבי העמותה באמצעי המדיה השונים על מנת לדווח על בעלי חיים במצוקה. בכל שנה החווה אחראית על חילוץ והצלה של מאות בעלי חיים ומציאת בתים מאמצים לעשרות בעלי חיים. החילוצים מתבצעים באמצעות כלי רכב מיוחדים לשינוע בעלי חיים: רכב חילוץ והצלה, קרון סוסים וקרון לעגלים וצאן. מקורות המימון של העמותה הם תרומות, ירידים, סיורים לציבור, טיפולים אישיים, וחוגי ילדים. בשנת 2019 הכנסות העמותה כללו 294,056 ש"ח תרומות ו-123,826 ש"ח בעד שירותים. מדיה וקבצים בנושא חוות קרן אור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חוות קרן אור חוות קרן אור, ברשת החברתית פייסבוק חוות קרן אור, ברשת החברתית אינסטגרם חוות קרן אור, באתר "גיידסטאר ישראל" דלית כהן, לחופש נולדו: 10 מקומות לבקר בהם בעלי חיים חופשיים, באתר הארץ, 6 ביוני 2019 קרן אור סולומון, לתת קרן אור לחיות שעברו התעללות, באתר ynet, 24 בנובמבר 2019 בן כספית ואריה אלדד, "בחווה אנחנו משקמים את בעלי החיים ואת עצמנו", רדיו 103fm,‏ 29 בנובמבר 2020 מיכאלה חזני, לתת "קרן אור" לבעלי חיים ולבני אדם, באתר ynet, 30 בנובמבר 2020 הילה בן חנוך לוי, ‏החווה שמטפלת ב-400 בעלי חיים נאבקת על קיומה, באתר ‏מאקו‏, 30 בנובמבר 2020 ניל סלונים ועמית סלונים‏, הבית של הפרה יעל וצביקה החמור הולך ונחרב בגלל גיהנום הקורונה, באתר וואלה, 1 בדצמבר 2020 שירלי ברקוביץ', "לא רק לאנשים יש סיפור - גם לחיות": חוות השיקום שבסכנת סגירה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 26 בדצמבר 2020 חוות קרן אור. סרט מתאריך 29 בנובמבר 2018, סרטון באתר יוטיוב "לכל אחת מהחיות יש סיפור", סרטון באתר יוטיוב על החווה ועל המתנדבים שבעצמם מוצאים בה ריפוי: הלום קרב, ניצול שואה, ונערה על הרצף קרן אור - חוות שיקום של חיות ואנשים. סרטון מתאריך 10 במרץ 2021, סרטון באתר יוטיוב מייקרז, פרק 4 - חוות קרן אור, סרטון באתר יוטיוב, בערוץ של כאן 11, שודר ב-1.2.2022 מיכאלה חזני, לתת "קרן אור" לבעלי חיים ולבני אדם, באתר ynet, 30 בנובמבר 2020 לוקמן, באתר חוות קרן אור נתונים כספיים באתר גיידסטאר
צ'ארלס טיילור (חוקר יהדות)

צ'ארלס טיילור (באנגלית: Charles Taylor;‏ 24 במאי 1840 – 12 באוגוסט 1908) היה הבראיסט (נוצרי מלומד בעברית וספרות תורנית) אנגלי. נולד בלונדון ולמד בבית הספר של קינגס קולג' ובסנט ג'ונס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. ב-1874 פרסם תרגום מבואר לקהלת וב-1877 פרסם את הספר Sayings of the Jewish Fathers, תרגום מבואר של פרקי אבות. במהדורת 1899 צורפה גם רשימת מקורות וכתבי יד של פרקי אבות. ב-1886 פרסם את מה שהאמין שהוא המקור העברי הקדום של הדידכה (תורת שנים-עשר השליחים), אחד מכתבי הנצרות הקדומה. ב-1889 פרסם מסה על התאולוגיה של הדידכה (Essay on the Theology of the Didache). טיילור שיתף פעולה עם שניאור זלמן שכטר בגילוי הגניזה הקהירית ומימן חלק ממסעו של שכטר ועבודת המחקר שלו על קטעי הגניזה. יחד פרסמו את החיבור על מקורו העברי של ספר בן סירא (The Wisdom of Ben Sira, 1899) ופרסם מחקר משלו על קטעי גניזה (Cairo Genizah Palimpsests, 1900). המרכז לחקר הגניזה באוניברסיטת קיימברידג', בה מרוכזים רוב קטעי הגניזה, נקרא על שמם, מרכז שכטר-טיילור. בנוסף לעניינו בכתבים עבריים, עסק טיילור גם במתמטיקה ונמנה עם מייסדי ועורכי כתב העת Messenger of Mathematics. שלמה זלמן שכטר, Christianity’s Greatest Rabbinic Scholar: Obituary for Charles Taylor, The Jewish Comment 28, 1908, עמ' 258–357 צ'ארלס טיילור, באתר "Find a Grave" (באנגלית) צ'רלס טילור (1840-1908), דף שער בספרייה הלאומית תאריכי לידה ומוות לפי Find a Grave Sayings of the Jewish Fathers הגיליון הראשון של Messenger of Mathematics
מועדון האסיר הפלסטיני

מועדון האסיר הפלסטיני (בערבית: نادي الأسير الفلسطيني - תעתיק: נאדי אלאסיר אלפלסטיני) הוא ארגון פלסטיני עצמאי (לא ממשלתי) שנוסד ב-1993 וחברים בו כ-1,600 אסירים ביטחוניים לשעבר ששהו שנה לפחות בבית-כלא ישראלי. מטרת המועדון היא לסייע לאלפי האסירים הפלסטינים שכלואים בישראל. המועדון פועל במגוון דרכים, החל מהגשת סיוע משפטי, דרך פעילות פוליטית למען שחרור האסירים ועד לתמיכה במשפחות האסירים. בראש הארגון עומד קדורה פארס, ומטהו הראשי שוכן ברמאללה. הארגון אינו קשור למשרד האסירים הפלסטינים של הרשות הפלסטינית אך הוא משתף איתו פעולה במקרים של שביתות רעב או הפרות סדר. ארגון האסירים הפלסטינים, המוכר יותר בשמו הרשמי "מועדון האסיר הפלסטיני", הוקם ב-1993. מיד לאחר הקמתו נבחר האסיר קדורה פארס להנהגתו. פארס ישב בכלא בעקבות פעילותו בפת"ח, ושנה לאחר בחירתו שוחרר מהכלא והמשיך להנהיג את הארגון ממשרדיו שברמאללה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הקים אחד מהארגונים היריבים של פת"ח, ארגון החמאס, ארגון מתחרה ל"מועדון האסיר הפלסטיני", אך ארגון זה נחל כישלון וזאת מאחר גם אסירים שאינם מפת"ח, בהם אסירים פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני היו חברים פעילים במועדון האסיר הפלסטיני. לאורך השנים ארגן מועדון האסיר הפלסטיני מספר שביתות רעב ועימותים עם שירות בתי הסוהר. כמו מרבית הארגונים הפלסטינים, הארגון מציין מדי שנה את יום האסיר הפלסטיני. מדיה וקבצים בנושא מועדון האסיר הפלסטיני בוויקישיתוף מועדון האסיר הפלסטיני, ברשת החברתית פייסבוק אמיר תיבון‏, 14 שנים בכלא הישראלי מלמדות אותך משהו, באתר וואלה, 13 בינואר 2007 בכיר פלסטיני: "אל תתפלאו אם תמצאו את כל האסירים משתתפים בשביתה", באתר וואלה, 19 באפריל 2017 AP ואליאור לוי, "שביתת הרעב מסתיימת, אסירים יוצאו מבידוד", באתר ynet, 14 במאי 2012 ג'קי חורי, מועדון האסיר הפלסטיני: שב"ס נענה לרוב דרישות האסירים, שביתת הרעב הופסקה, באתר הארץ, 16 ביוני 2019 ערך זה הוא קצרמר בנושא הרשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זורו המדהים

זורו המדהים (באנגלית: The Amazing Zorro) הוא סרט אקשן והרפתקאות מונפש טלוויזיוני אמריקאי, אשר מבוסס על ספר הרפתקאות בכיכובו של זורו בשם "קללת קפיסטרנו" מאת ג'ונסטון מקולי, שיצא לאור לראשונה בשנת 1919. הסרט בוים על ידי סקוט המינג, נכתב על ידי אריק לוואלד, והופק על ידי DIC Entertainment כחלק מסדרת הסרטים "DIC Movie Toons", כאשר הסרט הוא השנים עשר בסדרה. הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-22 בדצמבר 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בשנת 2014 בדיבוב לעברית. אורך הסרט הוא כ-72 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית. הסרט מתרחש באלטה קליפורניה בשנת 1815, ועוקב אחר דייגו דה לה וגה, אריסטוקרט צעיר שפועל בסודיות תחת השם "זורו". חלק מפעולותיו הן עזרה למעמד הנמוך שסובל מדיכוי על ידי המשטר אליו הוא משויך. הדיבוב העברי בוים על ידי אורנה כץ, והופק על ידי יעל אללוף ודן שצברג. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי אלון שר, דניאל מגון ויהונתן מגון. "זורו המדהים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "זורו המדהים", באתר AllMovie (באנגלית) "זורו המדהים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) זורו המדהים, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית זורו המדהים, באתר Behind The Voice Actors
אווה טרז'

אווה מריה טרז' (בהונגרית: Törzs Éva Mária; בודפשט, 14 בפברואר 1914 – בודפשט, 6 באפריל 1987) הייתה ציירת יהודייה-הונגרייה. אווה טרז' נולדה במשפחה יהודית. משנת 1931 למדה אצל אישטוואן סניי במשך שלוש שנים. משנת 1934 הציגה בקביעות. השתתפה בתערוכות של "סלון האביב" ושל "אגודת פאל סיניאי מרשה", שם קיבלה פרס הכרה. באמצעות פירושקה סאנטו הצטרפה לקבוצת "אמני היצירה הסוציאליסטיים", השתתפה בתערוכת הקבוצה בשנת 1937 בהיבשוולג' ולאחר מכן השתתפה בתערוכת האגודה החדשה לאומנים. היא שרדה את השואה ובשנת 1945 השתתפה ב"תערוכה הלאומית החופשית" הראשונה ששמה היה "אישה באמנות" בארמון קארויאי, ולאחר מכן בגלריה של בודפשט בתערוכת קבוצת האמנים הסוציאליסטים שארגנה לאיוש נמט. בשנות החמישים ציירה כמה דיוקנאות מטעם המדינה, כמו של הפסל פרנץ מדיישי. משנת 1953 עבדה כשנתיים במושבת האמנים של סנטאנדרה. בשנים אלה ניהלה מספר חוגי רישום במפעלים. תערוכתה האחרונה הייתה בהצגת קבוצת האמנים הסוציאליסטים בשנת 1969. אווה טרז' היא בתם של השחקן ינה טרז' והשחקנית רוז'י פוראי. אחיה הוא איבאן טרז' (בחו"ל איבאן טורס, 1916–1983) שהיה תסריטאי ובמאי קולנוע. סבה וסבתה מצד אביה היו אהרון אדולף טרז' (קודם בלוך) וברהה בורבאלה וייס, סבה וסבתה מצד אמה היו מאנו פישר, סוחר, ואנה לייטנר. בעלה היה אקסל אוסטרברג (Axel Fritiof Gustaf Österberg) (1911–1968), היה עיתונאי מתסיס, סופר ומתרגם פוליטי. ממוצא שוודי, שנהג לחתום בשם קלוק. היא התחתנה עמו ב-20 באפריל 1939 בבודפשט. 1988 • A Hónap műtárgya, Magyar Munkásmozgalmi Múzeum, Budapest 1937 * <Szocialista Képzőművészek Csoportjának kiállítása, Hűvösvölgy 1945 * I. Szabad Nemzeti Tárlat, Budapest 1952 * Szentendrei Festők II. kiállítása, Ferenczy Múzeum, Szentendre 1960 * Képzőművésznők nemzetközi kiállítása, Műcsarnok, Budapest 1969 * Szocialista Képzőművészek Csoportjának kiállítása, Budapest Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z) .Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי בעריכת אגנש קניירש) גלריה קיזלבאך גלריה סבאריה Artportal אווה טרז' ב-Geni אווה טרז' במוזיאון פוטוגרפי הונגרי "Születési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári születési akv. 546/1914. folyószáma alatt".
יוסף אלבו (ערד)

הרב יוסף אלבו (נולד ב-1942) הוא הרב הראשי של העיר ערד. נולד ב-1942 במרוקו לאביו הרב דוד אלבו, לימים רבה של מצפה רמון. עלה לישראל בימי העלייה ההמונית. למד בישיבת "פורת יוסף" ברחובות אצל הרב מאיר קובנר ובישיבת לומז'ה בפתח תקווה. בשנת 1966 נבחר פה אחד לתפקיד רבה של ערד. כשהגיע לערד, הייתה האוכלוסייה הדתית בה קטנה מאוד ולא היו בה שירותי דת מסודרים, ובכל העיירה היה קיים בית כנסת אחד, שפעל בעיקר בשבתות ובחגים. הוא הקים מועצה דתית (בתמיכת ראש המועצה זאב חיימוני, חרף התנגדות חלק מהתושבים), ייסד מערכת חינוך דתית, הקים עירוב סביב לעיר, פעל להקמת בתי כנסת לעדות השונות, הקים מערכת כשרות ומקוואות. יזם פרויקט של טקסי בר מצווה מלווים בתפילת שחרית עם הנץ החמה על מצדה . כמו כן, מכהן כרב בית הכנסת הספרדי המרכזי בעיר. בשנת 1983 החל לכהן לצדו כרב אשכנזי הרב בן ציון ליפסקר, עד לפטירתו ב-2010, ומאז שוב מכהן הרב אלבו כרב ראשי יחיד. בשנת 2016 זכה באות "יקיר העיר ערד". בין הנימוקים לזכייתו: הרב מהווה סמל ודוגמה לרבנים במסירותו ובהתמדו לתפקידו. עם השנים קנה לעצמו מקום של כבוד הן בציבור הדתי והן בציבור החילוני. נועם ההליכות, ההקשבה לזולת, הדאגה והעזרה לאחר ביחד עם היותו סמכות תורנית בעלת ידע ושם הפכו את הרב אלבו לדמות אהודה ומקובלת על הציבור. עם השנים חיתן הרב את רוב ילדי ערד, קירב לבבות, פתר מחלוקות ונתן מענה לכל פנייה — יקירי העיר ערד הרב א. מאיר קובנר, תיקון טעות, הצופה, 30 ביוני 1966 הרב יוסף אלבו רבה של ערד, הצופה, 23 ביוני 1966 חיים פיקרש, אווירה עכורה בערד, הצופה, 6 בספטמבר 1967 טקס בר-מצוה קיבוצי על המצדה, דבר, 9 ביוני 1970 ילדי ערד הגיעו לפסגה, בר מצוה במצדה, באתר ערוץ 7, 1 במאי 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Debaixo do Meu Telhado: EP 2

Debaixo do Meu Telhado: EP 2 (בעברית: מתחת לקורת הגג שלי: מיני-אלבום 2) הוא המיני-אלבום השני של הצמד הברזילאי סימונה & סימריה. המיני-אלבום יצא לאור ב-29 בינואר 2021, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. ביום צאתו, יצאו גם הסינגל המוביל "Carro Do Ovo" בהשתתפות טיירי. המיני-אלבום הוקלט בפרק זמן קצר בדומה לקודמו וזכה לביקורות חיוביות ומעורבות כאחד. הרצועה הפותחת את המיני-אלבום היא "Carro Do Ovo" בהשתתפות טיירי, שהועלתה ליוטיוב בדיוק ביום בו יצא המיני-אלבום עצמו. ההופעה של סימונה & סימריה עם השיר הפכה לוויראלית וצברה למעלה מ-30 מיליון צפיות. הרצועה השנייה, "Paixão Retraída", הועלה ליוטיוב בפברואר 2021 וזכתה להצלחה גם כן. את הרצועה השלישית, "Já Sabe" והרביעית, "Hb20", פרסמו סימונה & סימריה בהמשך 2021; שתיהן זכו להצלחה. האלבום Debaixo do Meu Telhado: EP 2 באתר ספוטיפיי הדסון הוסטינס, ראפיניה RSQ, סימריה Debaixo Do Meu Telhado (EP 2) (באנגלית אמריקאית), נבדק ב-2021-09-09 Simone & Simaria, Tierry - Carro Do Ovo, נבדק ב-2021-09-09 Debaixo Do Meu Telhado [EP 2] - Simone e Simaria | Songs, Reviews, Credits | AllMusic (באנגלית), נבדק ב-2021-09-09 Simone & Simaria - Paixão Retraída, נבדק ב-2021-09-09 Simone & Simaria - Já Sabe, נבדק ב-2021-09-09 Simone & Simaria - Hb20, נבדק ב-2021-09-09
פסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה

פסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה (בצרפתית: Festival du cinéma méditerranéen de Montpellier או CINÉMED) הוא פסטיבל קולנוע שנערך בעיר מונפלייה שבדרום מערב צרפת. הפסטיבל נוסד בשנת 1979 ומאורגן על ידי מועדון הקולנוע על שם ז'אן ויגו (Ciné-Club Jean Vigo à Montpellier), ונערך מדי שנה בסתיו. מטרתו לקדם את אמנות הקולנוע באגן הים התיכון, אזור הים השחור, פורטוגל וארמניה. המנהל האמנותי של הפסטיבל מאז 2015 הוא כריסטוף לפרק. במהלך השנים אירח הפסטיבל סרטים רבים מישראל, בין השאר את הסרטים: "ברלין-ירושלים" בבימוי עמוס גיתאי ו"אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" בבימוי מיכל בת אדם. "בשם האהבה" בבימוי עידית שחורי (1994). "ארץ חדשה" (1995), בבימוי אורנה בן דור שזכה בפרס הקהל. "צעירים לנצח" (1996), בבימוי מיקי בהגן "משהו בעל ערך" (1998), סרט סטודנטים של דורית חכים שזכה לציון לשבח. "החברים של יאנה" (1999), בבימוי אריק קפלון "תמונה קבוצתית עם אישה" (2002), בבימוי יצחק רובין "אור" (2004), במאית הסרט קרן ידעיה זכתה במענק לפיתוח התסריט של הסרט מטעם הפסטיבל "אבנים" (2004), בבימוי רפאל נג'ארי זכה בציון לשבח. "נמס בגשם (2009), שכתבה בילי בן משה וביים בן זוגה דורון ערן "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" (2010), בבימוי ערן ריקליס. "איה" (2011), סרט קצר בבימוים של מיכל ברזיס ועודד בן נון שזכו בפרס לפיתוח סרט באורך מלא בפסטיבל. "עמק תפארת" (2011), סרט הביכורים של הדר פרידליך, זכה בפרס המבקרים, הפרס השני בחשיבותו בפסטיבל. "ג'נטל דוג" (2012), סרט קצר של דוד שאדי "לוויה בצהריים" (2013), בבימוי אדם סנדרסון (זכה בפרס המבקרים ובפרס המוזיקה הטובה ביותר) "עניינים אישיים" (2016), בבימוי מהא חאג' (זכה בפרס המבקרים) "תל אביב על האש" (2018), בבימוי סאמח זועבי (הסרט היה מועמד לפרס "אנטיגונה ד'אור") הפסטיבל מחלק מספר פרסים, שהחשוב שבהם הוא ה"אנטיגונה ד'אור", בין זוכי הפרס היו: 1993 "גולם במעגל" 2001 - "כיכר החלומות" 2009 - "עג'מי". 2011 - "איש ללא סלולרי" בבימוי סאמח זועבי אתר האינטרנט הרשמי של פסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה (בצרפתית) פסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה, ברשת החברתית פייסבוק פסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה, ברשת החברתית אינסטגרם רונן טל, סי"צ (מונפלייה), "הקיץ שר אביה" במקום הראשון בפסטיבל בספרד, חדשות, 30 באוקטובר 1989 מרב יודילוביץ', "תמונה קבוצתית עם אישה" - לפסטיבל מונפלייה, באתר ynet, 26 בספטמבר 2004 אורי קליין, אם, בת ולהיפך, באתר הארץ, 19 במאי 2004 מרב יודילוביץ', "אבנים" ממשיך לגרוף פרסים, באתר ynet, 7 בנובמבר 2004 הילה רגב, עכבר העיר, במאי "ערבים רוקדים": "המציאות צוחקת עלינו", באתר הארץ, 27 בנובמבר 2014 נטע אלכסנדר, עכבר העיר, זוג הקולנוענים שגורם לשחקנים ללכת עד הסוף, באתר הארץ, 5 ביולי 2012 אורון שמיר, עכבר העיר, "עמק תפארת": תענוג קולנועי של ממש, באתר הארץ, 19 באפריל 2013 אורון שמיר, עכבר העיר, "לוויה בצהריים": סיום יפהפה לשנה נהדרת, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2014 נירית אנדרמן, מהא חאג' רצתה שסרטה "עניינים אישיים" יהיה לא פוליטי. אז היא רצתה, באתר הארץ, 16 בפברואר 2017 אורי קליין, "תל אביב על האש": סאטירה על אפשרות הדו קיום בין פלסטינים לישראלים, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2018 גואל פינטו, "כיכר החלומות" זכה בפרס הראשון במונפלייה, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2001 פרס ראשון ל"עג'מי" במונפלייה, באתר וואלה, 31 באוקטובר 2009 "איש ללא סלולרי" ו"עמק תפארת" זכו במונפלייה, באתר ynet, 31 באוקטובר 2011
קופה אמריקה 1937

אליפות אמריקה הדרומית 1937 (בספרדית: Campeonato Sudamericano de Football 1937) היא המהדורה ה-14 של אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל. הטורניר נערך בארגנטינה בין ה-27 בדצמבר 1936 ל-1 בפברואר 1937, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). בטורניר הגמר השתתפו שש נבחרות החברות בהתאחדות. עקב החום (הטורניר נערך בקיץ), רוב המשחקים שוחקו בשעות הלילה (אצטדיונה של סן לורנסו אצטדיון אל גאסומטרו היה האצטדיון היחיד בארגנטינה עם תאורה אז) בזמן שמשחקים אחרים שוחקו בשעות היום ונערכו באצטדיון אלבאר אי טאגלה, אצטדיונה הקודם של ריבר פלייט. לא היו שלבי מוקדמות לטורניר. המדינות המשתתפות היו ארגנטינה, ברזיל, פרגוואי, צ'ילה, פרו ומחזיקת הגביע אורוגוואי. ששת הנבחרות מתחרות אחת נגד השנייה בבית אחד. שתי נקודות התקבלו בניצחון, נקודה אחת לתוצאת תיקו ואפס נקודות להפסד. עם סיום המשחקים בבית התקבל שוויון נקודות בין ארגנטינה לברזיל, ולכן שתיהן שיחקו במשחק גמר על זהות הזוכה, שהייתה בסופו של דבר ארגנטינה שניצחה 0–2 בהארכה הודות לצמד שערים של ויסנטה דה לה מאטה. ברזיל השתתפה בטורניר ללא שניים מהשחקנים הבולטים שלה, המגן דומינגוס דה גויה (אלוף עם בוקה ג'וניורס שנתיים לפני כן) והחלוץ לאונידאס דה סילבה שזכה לכינוי "היהלום השחור". ברזיל וארגנטינה סיימו עם מספר נקודות זהה בבית ולכן על פי הכללים נערך בין השתיים משחק גמר. המשחק נערך באצטדיון גאסומטרו ושתי הנבחרות שיחקו משחק ברוטלי עם מספר עבירות קשות. בדקה ה-36' שחקן נבחרת ברזיל, דומינגוס ספיטאלטי, בעט באלימות בפרנסיסקו וראז'ו וכתוצאה מכך החלה מהומה שכללה את כל השחקנים (כולל כמה מחליפים). המשחק נאלץ לפסוק למשך 40 דקות, ושתי דקות בלבד לאחר חזרתו התרחשה מהומה נוספת בה רוברטו פגע בפניו של רוברטו צ'רו הארגנטינאי. במחצית השנייה הארגנטינאי קרלוס פאוצ'לה החליף את צ'רו וברנבה פריירה החליף את אלברטו זוזאיה. החלוץ בן ה-19 של ארגנטינה, ויסנטה דה לה מאטה, החליף את וראז'ו שנפצע. דה לה מאטה שיחק קודם לכן בטורניר רק בהפסד לאורוגוואי, עם הופעה חלשה. ארגנטינה וברזיל סיימו בתיקו 0–0 בסיום 90 הדקות, והמשחק ניגש להארכה (כל מחציתה באורך 20 דקות) על מנת לקבוע את זהות הזוכה. דה לה מאטה כבש צמד שערי ניצחון בדקות ה-102' וה-112' וזכה עבור ארגנטינה בתואר הקופה אמריקה החמישי שלה. המשחק בבואנוס איירס נגמר קרוב לשעה 2 בלילה. כמה עיתונאים ראו במשחק זה כתחילתה של היריבות הגדולה בין ארגנטינה לברזיל. הטורניר הזה היה גם סגירת עידן בכדורגל הארגנטינאי עם השחקנים הבולטים כמו אנריקה גואיטה, זוזאיה, אלחנדרו סקופלי, ברנבה פריירה, קרלוס פאוצ'לה ופרנסיסקו וראז'ו. 7 שערים צ'ילה ראול טורו 5 שערים ארגנטינה אלברטו זוזאיה אורוגוואי סברינו וארלה 4 שערים ברזיל לואסיניו ברזיל פאטסקו 3 שערים ארגנטינה פרנסיסקו וראז'ו ברזיל קרבאליו לייטה אורוגוואי חואן פיריס מדיה וקבצים בנושא קופה אמריקה 1937 בוויקישיתוף נתונים על קופה אמריקה 1937 קופה אמריקה 1937 בארכיון RSSSF
אילי (אנגליה)

אילי (באנגלית: Ely) היא עיר במחוז קיימברידג'שייר שבאנגליה, 14 ק"מ צפון-מזרחית לקיימברידג'. מבחינה טופוגרפית ממוקמת העיר על גבי "אי" של קרקע חרסיתית בשטח של 60 קמ"ר המתנשא לרום של כ-26 מ' מעל המישור (the Fens). מישור זה היה מוצף מים באופן עונתי עד שנוקז במאה ה-18 ורובו היה שטחי ביצות, כך שהגישה לעיר נעשתה באופן מסורתי בשיט נהרות. אף על פי שכבר מאות שנים העיר ניצבת בלב שטח יבשתי, היא עדיין מכונה "האי אילי" (The Isle of Ely). על מרכז העיר חולשת קתדרלת אילי, מושב הבישוף של אילי ומרכז הדיוקסיה של אילי, הכוללת את כל קיימברידג'שייר. העיר היא צומת רכבות ומקושרת במסילות ברזל לקינגס לין, פיטרבורו, נוריץ', איפסוויץ', קיימברידג' ולונדון. במקום נמצאו שרידי פעילות אנושית מן התקופה המזוליתית, תקופת הברונזה הבריטית, מתקופת הברזל הבריטית ומהתקופה הרומית. האזכור המוקדם ביותר של שם המקום הוא בחיבור "ההיסטוריה הכנסייתית של אנגליה" (Historia ecclesiastica gentis Anglorum) מאת בדה המכובד (731) כ-Elge. בכרוניקה האנגלו-סקסונית מופיע השם בצורה Elig. האטימולוגיה העממית קושרת את שם המקום לצלופחים (eels), אף שהוכח שהמילה eel עבור צלופח לא התקיימה עד סביבות 1300. ב-672 הקימה אתלדרדה הקדושה מנזר במקום בו ניצבת הקתדרלה. המקום נהרס ב-870 על יד הפולשים הדנים. המנזר באילי היה אחד המנזרים הבנדיקטינים החשובים באנגליה לפני הכיבוש הנורמני של אנגליה והיה מעוז חשוב של התנגדות לנורמנים. לפי ספר יום הדין (1086) מנזר אילי היה "השני בעשרו בכל אנגליה". ב-1083 החלה בניית המבנה החדש של הקתדרלה וב-1109 היא נקבעה כמושב בישוף. ב-1539, במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית ופירוק המנזרים באנגליה השתלטו כוחותיו של הנרי השמיני, מלך אנגליה על הקתדרלה. ב-1541 ניתן לה מחדש צ'רטר מלכותי לשמש כקתדרלה ומרכז דיוקסיה והיא הוקדשה כ"קתדרלת השילוש הקדוש הבלתי ניתן לחלוקה". בין השנים 1636 ל-1646 התגורר מנהיג הפרלמנט אוליבר קרומוול בעיר, בבית הניצב במקום גם כיום (Oliver Cromwell's House). ב-1648 החליט הפרלמנט לפרק את הקתדרלה ולמכור את חומרי הבנייה והעיטורים. אך הדבר לא בוצע, כתוצאה מהתערבותו האישית של קרומוול. לאחר מכן ידעה העיר שנים של שקיעה. בסוף המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 יובשו אדמות המישור סביב העיר וב-1840 חוברה למסילת הברזל של מזרח אנגליה. בתקופה הוויקטוריאנית ידעה העיר תנופה של התחדשות. בשנות ה-40 של המאה ה-19 התקיים מהלך שיקום ושיפוץ של הקתדרלה ברוח התחייה הגותית בניהולו של ג'ורג' גילברט סקוט והדבר הפיח חיים בעיר. באופן מסורתי התבססה כלכלת העיר על דיג נהרות ובפרט דיג צלופחים. כן נודעה העיר כמרכז לייצור מוצרים מעץ הערבה. ענף כלכלי נוסף היה מחצבת חרסית גדולה לייצור חומר קרמי לקדרות ומחצבת קופרוליט לייצור פוספטים. לאחר ייבוש השטחים סביבה הפכה העיר לשוק מרכזי ליבולים חקלאיים שגודלו באדמות המיובשות ומרכז עיבוד סלק סוכר. לאורך גדות הנהר והתעלות ששימשו כעורק חיים, כלכלה ותחבורה, פותחו פארקים לנופש, ספורט ותיירות. דנמרק ריבה, דנמרק קתדרלת אילי מדיה וקבצים בנושא אילי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אילי היסטוריית הדיוקסיה של אילי Ely master plan אילי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Cambridge academic has new theory on how Ely got its name