שכם

העיר שְׁכֶם (בערבית: ‏نابلس‏Ⓘ‏ – נַ֫אבְּלֶס או נַ֫אבְּלֻס) היא בירת נפת שכם של הרשות הפלסטינית. משמשת עבור הפלסטינים כמרכז תרבות, מסחר ושירותים. אוכלוסיית העיר מונה כ־170,000 תושבים (כולל מחנות הפליטים הסמוכים לה) ובה רוב מוסלמי, ומעט נוצרים ושומרונים. בתחומי שכם מספר מחנות פליטים פלסטינים (בלאטה, עסכר ישן, עסכר חדש ומחנה עין בית אל מא – "מחנה שכם") שסופחו בשנת 1965 למרכז השיפוט של העיר. בחלקה המזרחי של העיר נמצא תל בלאטה המזוהה עם שרידיה של שכם הקדומה, שעל פי הממצאים הארכאולוגיים ראשית ההתיישבות בה הייתה בתקופה הכלקוליתית, ובהמשך גם בתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה, כולל עיר מרכזית בתקופת ההתנחלות. השם "שכם" קדום ונזכר בצורה זו בכתבי המארות המצריים מהמאה ה-19 לפנה"ס, וכן בתנ"ך. שמה הערבי של העיר הוא "נאבלוס" והוא שערוב של המונח היווני "ניאפוליס" ("עיר חדשה"). שכם לעיתים מכונה "בירת השומרון". שכם שוכנת במרכז ארץ ישראל והשומרון על קו פרשת המים הארצי, על צומת דרכים המחבר בין מישור החוף לבקעת הירדן ועבר הירדן (כביש 57 וכביש 55), ועל דרך ההר המחברת את ארץ ישראל מהגליל ליהודה (כביש 60), כ-51 ק"מ מצפון לירושלים. גרעין העיר ההיסטורי שוכן בעמק צר רווי מעיינות בין הר גריזים והר עיבל, בגובה של כ־550 מטרים, כשמעל העיר מתנשאים בתלילות רכסי ההרים של גריזים ועיבל המתנשאים לגובה 750–940 מטרים. בסמוך לעיר עמקים נרחבים ובהם קרקע פורייה – בקעת עסכר מצפון, עמק המכמתת מדרום, בקעת בית דג'ן / בית פוריכ ממזרח, עמק נחל שכם ממערב – ששימשו בעבר וגם כיום לחקלאות נרחבת, ומאפשרים גישה נוחה לעיר מכיוונים רבים. המרחבים החקלאיים סביב שכם מאפשרים גם מרעה בהיקף ניכר. מצפון מזרח לעיר שוכנים מעיינות עין בידאן הגדולים, המזינים את נחל תרצה ושטחי חקלאות נרחבים בו. עם זאת, העיר רחוקה מערי מישור החוף על נמליהן. את אזור העיר המערבי מנקז נחל שכם, ואת המזרחי נחל תרצה. ערך מורחב – שכם הקדומה שכם הקדומה מזוהה כיום בתל בלאטה הנמצא במזרח העיר ומחוץ לגרעין העתיק שלה ('הקסבה'). מהחפירות בתל עולה כי ראשית היישוב הייתה בתקופה הכלקוליתית, וכי התל היה מיושב גם בתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה. כתובת ח'ו-סבך מימי סנוסרת השלישי (1878–1843 לפנה"ס) מספרת על כיבוש העיר, ושכם נזכרת שם כ"ארץ", כלומר יחידת שטח חשובה ונרחבת. במאה ה-18 לפנה"ס הוקפה העיר סוללת עפר גדולה, שמעליה חומה ובה שני שערים. הסוללה דופנה מבחוץ בקיר חזק בנוי אבנים גדולות. בתוך הביצור נערם מילוי עבה, ומעליו נבנה מקדש מגדול, שרוחבו היה 5 מטר וגובהו היה כנראה רב. ברחבי ארץ שכם קמו יישובים כפריים רבים, שהיוו מעין עורף חקלאי לעיר הבירה. במאות ה-16-17 לפנה"ס שלטה שכם על תחום נרחב במרכז הארץ, ממגידו בצפון ועד גזר בדרום. שכם חרבה פעמיים בידי מצרים – בפעם הראשונה כנראה בידי יעחמס הראשון (1570–1546 לפנה"ס) ובפעם השנייה כנראה בראשית ימי אמנחותפ הראשון (1546–1526 לפנה"ס). מהחפירות בתל בלאטה עולה כי שכם התאוששה במחצית השנייה של המאה ה-16 לפנה"ס. "מקדש המגדל" הוקם במתכונת קטנה יותר, וחלק מן השערים והביצורים שוקמו. רוב הכפרים שמסביב לשכם חרבו, ולא נבנו יותר. גבולה של ממלכת שכם, הקיף במאה ה-14 לפנה"ס את רוב הר מנשה, פרט לעמק דותן, וחלק מהר אפרים. ארכיון אל-עמארנה המצרי, מתאר בפירוט יחסי את קורות לָבָּאיה (לבאיו) מלך שכם ובניו. גם בימי לָבָּאיה הייתה שכם לעיר דומיננטית בשומרון, ותחומי השפעתה הגיעו עד לגזר בדרום ועד לעמק יזרעאל בצפון. הוא ניסה להרחיב את תחום שלטונו לאזור השרון ועמק יזרעאל. הוא כרת ברית עם מלך גזר וגת רימון, ופעל נגד ירושלים וערי השפלה. כנגדו התלכדה ברית מלכים, בה נמנו שליטי עמק יזרעאל, עמק עכו, ירושלים והשפלה המרכזית. גם השלטונות המצריים התקוממו כנגדו. בשלב זה, נאסר לָבָּאיה בידי המצרים והיה אמור להישלח למצרים לתת דין וחשבון על מעשיו, אך בהיותו בחנתון הצליח להימלט משוביו, אך נרצח בידי יריביו המקומיים אנשי גינָה. בני לָבָּאיה חידשו את הברית עם גזר וגת רימון, שבו ללחוץ את שכניהם והרחיבו את תחום פעולתם לעבר הירדן. הברית לא האריכה ימים, והתפרקה עקב שינוי שחל במצב הביטחון הפנימי בארץ. במות בני לָבָּאיה הצטמצם תחום השפעתה של שכם, ומהחפירות בתל בלאטה עולה כי שכם חרבה שוב במאה ה-14 לפנה"ס והתאוששה כנראה רק בסוף המאה ה-14 לפנה"ס. שכם הכנענית קיימה מבנה חברתי דמוגרפי של עירוניים ואנשי שבטים. מערכת חברה זו התקיימה כנראה גם בתחילת תקופת הברזל ("תקופת ההתנחלות"), כאשר נוספו לעיר כנראה גם מהגרים מצפון הסהר הפורה. מחפירות תל בלאטה עולה כי בשנת 1100 לפנה"ס חרבה שכם, ואולי ניתן לקשור זאת עם המסורת התנ"כית על מלחמת אבימלך בן גדעון בבעלי שכם. שכם מופיעה במקרא כמקום הראשון אליו הגיע אברהם בארץ כנען, כמקום אליו הגיע יעקב בשובו ארצה מארם ובו קנה חלקת שדה, ובו בניו שמעון ולוי הרגו את כל הזכרים לאחר ששכם, בנו של מושל העיר אנס את אחותם ובני העיר לא פעלו להענישו. יעקב ציווה את יוסף ללכת לשכם לראות את שלום אחיו שרעו שם, ומשם הלך אחריהם עד שפגש אותם בעמק דותן (ושם התבצע סיפור מכירת יוסף). העיר ניתנה ליוסף על ידי יעקב ("ואני נתתי לך שכם אחד על אחיך") ובפאתיה גם נקבר יוסף אחרי שבני ישראל העלו את עצמותיו ממצרים. שכם היא גם המקום בו נערך מעמד הר גריזים והר עיבל סמוך לכניסה לארץ בתום 40 שנות נדודים במדבר, בראשית תקופת ההתנחלות. שכם הייתה גם אחת מ-48 ערי הלויים שנחלקו לבני לוי על פי הגורל שנערך במשכן שילה על ידי יהושע בן נון ואלעזר הכהן. מבין משפחות הלויים זכו בני קהת בשכם והפעילו את העיר כעיר מקלט על פי הוראת יהושע. רשימת הערים הללו מופיעה בשני ספרים בתנ"ך: בספר יהושע וגם בדברי הימים. בתחילת המאה ה-10 לפנה"ס נבנתה שכם מחדש, ועל-פי המסופר בספר מלכים, בימי שלמה המלך היא הייתה בירת נציבות הר אפרים. שכם הייתה עיר חשובה מאוד בתקופה הזו, וניתן ללמוד זאת גם מהגעתו של רחבעם (בנו של שלמה) להתמנות למלך בשכם, לאחר מות אביו. לאחר פילוג הממלכה הייתה שכם לזמן קצר בירתו של ירבעם בן נבט אותה זנח לטובת תרצה. לאחר חורבן ממלכת ישראל, הביא מלך אשור לשכם גולים, ביניהם כותים. לאחר בואם של הכותים לשכם, היא נעשתה למעוז הדת שלהם. שכם כנראה חרבה במסעו של שישק לארץ ישראל (925 לפנה"ס), שכן מסלול מסעו עובר דרכה (ואולי גם ייתכן ששמה נמנה עם השמות המחוקים ברשימת שישק). על אף ששכם שוקמה לאחר זמן קצר, היא לא חזרה למעמדה הקודם. בירת ישראל כבר לא הייתה בשכם, ועברה ערים אחדות בארץ, עד שהמלך עומרי קבע את בירתו בעיר שומרון, ובכך, לראשונה, איבדה שכם גם את ההגמוניה בהר התיכון. גם הפלישות החוזרות ונשנות של מלכי ארם פגעו בשכם, וסופה שחרבה עם כל ממלכת ישראל בידי האשורים. מהתקופה האשורית והפרסית התגלו בתל בלאטה שרידי יישוב דל, וזה חרב בשנת 475 לפנה"ס. חז"ל כינו את העיר "מקום מזומן לפורענויות" על הצרות הרבות שפקדו אותה. מלכי אשור, החל בסרגון השני, הגלו לאזור השומרון תושבים מאזורים שונים במסופוטמיה. גלי הגירה אלו התערבבו עם שארית הפליטה של ממלכת ישראל וכך כנראה נוצרה הקהילה השומרונית. שכם נבנתה מחדש כישוב שומרוני ככל הנראה עם האישור שהעניק אלכסנדר מוקדון לשומרונים להקים מקדש על הר גריזים (332 לפנה"ס). להתפתחות שכם תרם דיכוי מרד השומרונים בעיר שומרון, והפיכתה למושבה של חיילים מוקדונים משוחררים (331 לפנה"ס). כתוצאה מכך, התחזק מעמדה של שכם, והיא הייתה במהרה לבירת השומרונים ולמרכזם הדתי והמדיני. בראשית המאה ה-2 לפנה"ס הוקמה על הר גריזים עיר שומרונית גדולה, וזו כנראה הובילה לירידה במעמדה של שכם. לאורך השנים התפתחה מתיחות בין השומרונים לבין היהודים. עדות למתח בין הקהילות ניתן לראות בפרקי עזרא ונחמיה המתארים את פעולותיו של סנבלט החורני שיש המזהים את מקום מושבו עם הכפר חווארה (חורון) שמדרום לשכם, שעל שמו נקראת החטיבה המרחבית הסמוכה 'מחנה חורון'. בשנת 111 לפנה"ס כבש השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס את שכם, החריב אותה עד היסוד, והרס את העיר ואת המקדש השומרוני בהר גריזים. נראה כי בעקבות זאת, שכם ננטשה לגמרי, אף על פי שהעיר השומרונית בהר גריזים הוסיפה להתקיים כמרכז דתי לשומרונים. יוסף בן מתתיהו מציין כי הקרב בין אלכסנדר ינאי ודמטריוס נערך ליד שכם, אך יכול להיות ששכם לא התקיימה בזמנו, אלא רק שמה השתמר. חורבן המקדש השומרוני בהר גריזים בידי החשמונאים היווה את השיא השלילי ביחסים בין היהודים לשומרונים. בשנת 6 לספירה, שכם, כמו יתר ארץ ישראל, הפכה לחלק מפרובינקיה יודיאה של האימפריה הרומית. נראה שהשומרונים בשכם הצטרפו ליהודים במהלך המרד הגדול, ובתגובה הרומאים תחת פיקודו של סקסטוס וטולנוס קריאליס כבשו והחריבו את העיר. בשנת 72 לספירה, בתקופה הרומית, נוסדה שכם מחדש בעמק שבין הרי עיבל וגריזים, כשני ק"מ מערבית לתל בלאטה, מקומה המקורי של העיר לפני שהחריבוה הרומאים במהלך המרד הגדול. העיר החדשה נבנתה באתרו של כפר שומרוני בשם מעברתה או ממורפה. שמה החדש של העיר היה "נֵיְאַפּוֹלִיס", שמשמעותו עיר חדשה ביוונית, וכמו כן היא קיבלה את הקידומת "פלאוויה", על שם הקיסר פלאוויוס אספסיאנוס. שמה הערבי של העיר עד ימינו, "נאבּלוּס", הוא שיבוש טיפוסי של השם הרומי. ניאפוליס הרומית הייתה עיר פגנית לחלוטין. הרומאים בנו אותה במתווה רחובות שתי וערב עד כמה שהתנאים הטופוגרפיים איפשרו, וכן יישבו בה לגיונרים משוחררים ומתיישבים זרים אחרים. במאה השנייה, הקיסר אדריאנוס בנה בעיר תיאטרון המיועד לשבעת אלפים צופים. על מטבעות שנתגלו בעיר ומקורם באותה התקופה הוטבעו סמלים צבאיים רומיים וכן דיוקניהם של אלים מהפנתיאון היווני כדוגמת זאוס, ארטמיס, סראפיס ואסקלפיוס. אב הכנסייה יוסטינוס מרטיר, שנולד בעיר בשנת 100 לספירה בקירוב וגדל בה, נתקל שם בפילוסופיה הפלאטוניסטית אבל לא בנוצרים. העיר פרחה עד מלחמת האזרחים בין ספטימיוס סוורוס לבין פסקניוס ניגר בשנים 198–199 לספירה. ספטימיוס סוורוס ניצח לבסוף במלחמה, והחליט להעניש את ניאפוליס שתמכה ביריבו על ידי כך שהעביר את זכויות היתר המשפטיות שלה לשכנתה סבסטיה. בשנת 244 לספירה, הקיסר הרומי פיליפוס הערבי הפך את ניאפוליס לקולוניה רומית בשם יוליה ניאפוליס. היא שמרה על מעמדה זה עד ימי הקיסר טרבוניאנוס גאלוס בשנת 251 לספירה. בהמשך, בין המאה ה-2 למאה ה-4, הנצרות הפכה לדת הדומיננטית בעיר. ידוע שבישוף מניאפוליס השתתף בועידת ניקיאה בשנת 325 לספירה. ישנן עדויות ספרותיות ואפיגרפיות לנוכחות שומרונית בניאפוליס במאה ה-4 לספירה. טרם התגלו ראיות לנוכחות יהודית בעיר באותה התקופה. ערך מורחב – מרידות השומרונים בתקופה הביזנטית, שכם התפשטה לגודל של 900 דונמים, יותר מפי שלושה משטחה כאשר היא נוסדה לראשונה כקולוניה רומית. לפי אחת ההערכות, באותה התקופה חיו בעיר כ-20,000 איש. בשנת 451, התגלע סכסוך בקרב תושבי העיר הנוצרים, כאשר המונופיזיטים ניסו למנוע את חזרתו של יובנאליס בישוף ירושלים, אולם עימות זה לא התפתח לעימות אזרחי. אך בזמן שהיחסים הפנים-נוצריים הלכו והשתפרו, היחסים בין הנוצרים והשומרונים בעיר הלכו והדרדרו. בשנת 484, נגבו הקורבנות הראשונים בעימות זה: בעקבות שמועה שהנוצרים מתכננים להעביר את שרידיהם של אלעזר, איתמר ופנחס ממקומם, השומרונים פשטו על הקתדרלה של שכם, הרגו מתפללים נוצרים וקצצו את אצבעותיו של הבישוף טרבינתוס. טרבינתוס נמלט לקונסטנטינופול, בירת האימפריה, ודרש לשלוח חיל מצב לעיר כדי שימנע תקיפות נוספות. הקיסר הביזנטי זנון הקים כנסייה על הר גריזים, אסר על השומרונים לחגוג את חגיהם על ההר, והפקיע את בית הכנסת ששכן שם. אירועים אלו העצימו את זעמם של השומרונים כלפי הנוצרים. השומרונים מרדו שנית בימי הקיסר אנסטסיוס הראשון, והצליחו להשתלט מחדש על הר גריזים, אך לאחר מכן מרד זה דוכא בידי פרוקופיוס, המושל הביזנטי של אדסה. מרד שומרוני שלישי תחת הנהגתו של יולינוס בן צבר פרץ ב-529, והיה כנראה האלים מכולם. השומרונים הרגו את אמונס, הבישוף של שכם, וכן כמרים רבים בעיר. הם בצעו את גופותיהם ושרפו אותם יחד עם שרידי קדושים. בסופו של דבר, כוחותיו של הקיסר יוסטיניאנוס השני הגיעו לשכם וטבחו ברוב תושביה השומרונים. במאה השביעית נכבשה ארץ ישראל על ידי הערבים. בתקופה המוסלמית המוקדמת התגוררו בשכם ערבים, פרסים, מוסלמים, שומרונים, נוצרים ויהודים. במאה ה-9, ההיסטוריון הערבי אל-יעקובי כתב כי בשכם יש אוכלוסייה מעורבת של ערבים, עג'ם (לא-ערבים) ושומרונים. במאה ה-10, הגאוגרף הערבי מוקדסי תיאר את שכם כעיר שופעת בעצי זית, ובה שוק גדול, מסגד גדול מרוצף היטב, בתים הבנויים מאבן ונחל הזורם במרכז העיר, וכן כתב כי יש בה מספר טחנות. הוא ציין ששכם מכונה "דמשק הקטנה". באותה התקופה, שכם נודעה ברחבי האזור בזכות הפשתן שיוצר בה. שכם נכבשה על ידי הצלבנים ב-1099, בפיקודו של הנסיך טנקרד, ושמה שונה לנאפולי. למרות שהצלבנים סחטו אספקה רבה מהאוכלוסייה עבור חייליהם שהיו בדרכם לירושלים, הם לא בזזו את העיר, ככל הנראה בשל האוכלוסייה הנוצרית הגדולה שהתגוררה בה. שכם סופחה לאחוזה המלכותית של ממלכת ירושלים הצלבנית. האוכלוסייה המוסלמית, הנוצרית המזרחית והשומרונית נותרה בעיר ואליהן הצטרפו כמה צלבנים שהתיישבו בה. בשנת 1120, כינסו הצלבנים את מועצת שכם, שחוקקה את החוקים הכתובים הראשונים בממלכה. בשנת 1137 פשטו כוחות ערבים וטורקים שהוצבו בדמשק על שכם, הרגו נוצרים רבים ושרפו את כנסיות העיר. עם זאת, הם לא הצליחו להשתלט על העיר. מליסנדרה, המלכה הצלבנית של ירושלים, התגוררה בשכם בשנים 1150 עד 1161, לאחר שהוענקה לה שליטה בעיר על מנת לפתור סכסוך עם בנה בלדווין השלישי. הצלבנים החלו לבנות מוסדות נוצריים בשכם, כולל כנסייה המוקדשת לפסיון ולתחייה של ישו, ובשנת 1170 הם הקימו הוספיס לעולי רגל. השלטון הצלבני הגיע לסיומו בשנת 1187, לאחר שהאיובים בפיקודו של צלאח א-דין כבשו את העיר. הגאוגרף הסורי יאקות אל-חמאווי (1179–1229) כתב ששכם "ידועה כעיר באזור השומרון, בין שני ערים, מוארכת אך אין לה רוחב, מרובת מים, כי היא דבוקה להר...". הוא מזכיר גם את האוכלוסייה השומרונית הגדולה בעיר. באותה התקופה המסגד הגדול של שכם, ששימש ככנסייה בתקופה הצלבנית, הפך שוב למסגד על ידי האיובים, שבנו גם מאוזוליאום בעיר העתיקה. באוקטובר 1242 פשטו האבירים הטמפלרים על שכם. באותה השנה הם חברו עם האמיר האיובי של כרכ, א-נאסר דאוד, נגד הממלוכים. הטמפלרים פשטו על שכם כנקמה על טבח קודם של נוצרים על ידי בעל בריתם לשעבר א-נאסר דאוד. הפשיטה על העיר נמשכה שלושה ימים, במהלכה נשרף המסגד ורבים מתושבי העיר, נוצרים ומוסלמים, נהרגו או נמכרו בשוקי העבדים של עכו. הפשיטה המוצלחת זכתה לפרסום נרחב על ידי הטמפלרים באירופה; סביר להניח שהיא מתוארת בפרסקו מסוף המאה ה-13 בכנסייה הטמפלרית של סן בווינאטה, פרוג'ה. בשנת 1244 הוסב בית הכנסת השומרוני, שנבנה בשנת 362 על ידי הכהן הגדול אקבון והוסב לכנסייה על ידי הצלבנים, למסגד אל-ח'דרה, הפעיל בעיר העתיקה של שכם עד היום. גם לפי המסורת השומרונית, מסגד אל-ח'אדרה נבנה על שרידיו של בית כנסת שומרוני שהחריבו הצלבנים. על-פי מסורת מוסלמית מקומית, מסגד אל-ח'אדרה מציין את המקום בו יעקב בכה לאחר שראה את כתונת הפסים של יוסף מוכתמת בדם. ב-1912 דווח כי השתמרו על חומת המינרט של המסגד מספר כתובות שומרוניות. שתי כנסיות צלבניות נוספות הפכו במהלך אותה מאה למסגד א-נסר ולמסגד אל-מַסַאכִּין. הממלוכים כבשו את שכם ב-1260 ובתקופת שלטונם נבנו בעיר מסגדים, חמאמים ובתי ספר רבים. בתקופה הממלוכית, שכם הפכה למרכז לייצוא שמן זית וסבון למצרים, לסוריה, לחג'אז, למספר איים בים התיכון ולמדבריות ערב. שמן הזית של העיר שימש גם במסגד האומיי בדמשק. הגאוגרף הערבי דימשקי מתאר את העיר סביב שנת 1300 כמי ש "שוכנת כמו טירה בתוך גניה, והעצים בה מרובים. מייצאים ממנה שמן בכמות גדולה, ובמיוחד למסגד בדמשק, מן השמן מכינים גם סבון [...]". חוקר הארצות אבן בטוטה ביקר בשכם ב-1355, ותיאר אותה כעיר "מרובת עצים ונחלים ומשופעת עצי זית". הוא ציין שהעיר גדלה ומייצאת שמן וריבת חרובים לקהיר ולדמשק. בשנת 1517, ארץ ישראל הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית. שכם הייתה לבירתו של סנג'ק (מחוז) שנקרא על שמה, והשתייך לוילאייט דמשק. סנג'ק שכם כלל חמש נפות, בנוסף לעיר עצמה, והשתרע על אזור השומרון ואזור בלקא בעבר הירדן, ובו שכנו כפרים ושבטי בדואים. מושל המחוז (הפאשא) ישב בשכם. העיר עצמה הייתה רק אחד מבין מספר מוקדי כוח מקומיים במחוז, ויחסיה עם הכפרים הסמוכים, כמו ביתא ועקרבה, הושפעו גם ממנהיגי הנפות הכפריות. במאה ה-16, רוב תושבי שכם היו מוסלמים, ולצידם חיו קבוצות מיעוט של יהודים, שומרונים ונוצרים. לאחר עשורים אחדים שהתאפיינו בחולשה שלטונית ומרידות שהנהיגו שבטים ערביים ברחבי המזרח התיכון, העות'מאנים החליטו לחזק את אחיזתם ברחבי האימפריה. כדי לבסס מחדש את הריבונות העות'מאנית על שכם וסביבתה, נשלחה למקום בשנת 1857 משלחת צבאית תחת פיקודם של קצינים סיפאהים ערביים ממרכז סוריה. בתמורה לשירותם, הם קיבלו אדמות חקלאיות בהר שכם. כדי להימנע מיצירת שטח רציף שנשלט על ידי חמולות בודדות, העות'מאנים העניקו להם קרקעות במקומות נפרדים ומרוחקים זה מזה. אמנם, על אף מאמץ זה, הסיפאהים החלו לבסס לעצמם עצמאות מסוימת באזור. הם גידלו שם את משפחותיהם וחיתנו את בניהם ובנותיהם עם המשפחות החשובות באזור, בהן משפחות העולמא והסוחרים. כדי לבסס את נוכחותם באזור ולהגדיל את רווחיהם, הם רכשו נכסים רבים ובהם מפעלי סבון וכלי חרס, בתי מרחץ, אדמות חקלאיות, מפעלי תבואה ובתי בד לשמן זית ושמן שומשום. משפחת הקצינים החזקה ביותר הייתה משפחת נימר, שמקורה בשליטים המקומיים של הנפות הכפריות סביב חומס וחמה בסוריה. באזור שכם התבססו משפחות נוספות, בהן משפחת אחרמי, אסקלאן, ביירם, ג'ווהרי, חאמאש, מירעי, שאפי, סולטן ותמימי; חלקן המשיכו בשירותן הצבאי וחלקן פרשו ממנו. בשנים הבאות, היגרו לשכם משפחת ג'ראר, שהגיעה מהבלקא, ומשפחת טוקאן, שהגיעה מצפון סוריה או מעבר הירדן. משפחת ג'ראר נעשתה למשפחה הדומיננטית ביותר באזור הכפרי סביב שכם, בעוד משפחת נימר וטוקאן התחרו ביניהם על השפעתן על העיר. שלוש המשפחות הללו שמרו על כוחן עד אמצע המאה ה-19. באמצע המאה ה-18, דאהר אל-עומר, השליט האוטונומי של הגליל, נעשה לדמות הדומיננטית ביותר בארץ ישראל. בשנת 1771, במהלך הפלישה הממלוכית לסוריה, דאהר אל-עומר חבר לממלוכים וצר על שכם, אך לא הצליח ללכוד את העיר. בשנת 1773, הוא שוב ניסה להשתלט על העיר, ללא הצלחה. על אף עמידתה של העיר במצור, חשיבותה הלכה ודעכה, ועכו הלכה והתחזקה על חשבונה. מגמה נמשכה גם בימי אחמד אל-ג'זאר. לאחר מותו בשנת 1804, שכם זכתה שוב באוטונומיה, ומשפחת טוקאן נעשתה לדומיננטית ביותר בעיר. בשנים 1831–1832, מצרים, בהנהגת מוחמד עלי, כבשה את ארץ ישראל מידי העות'מאנים. המצרים פתחו במדיניות של גיוס, וכן שיטת מיסוי חדש הונהגה באזור. בעקבות זאת, פרץ מרד האיכרים בארץ ישראל, בהנהגת ראשי החמולות החשובות של שכם, חברון, ומרכז הארץ. בשנת 1834, קאסם אל-אחמד, ראש החמולה שהתגוררה בג'מעין, ליכד סביבו את השייח'ים הכפריים ואת הפלאחים של הר שכם והכריז על מרד כנגד אבראהים פאשא. מהאזור יצאו אלפי מורדים לכיוון ירושלים. העיר נלכדה בידי המורדים במאי 1834, אך חודש לאחר מכן, הצבא המצרי הגיע לאזור והביס אותם. עד סוף אוגוסט, המרד דוכא סופית, קאסים אל-אחמד הוצא להורג, וראשי החמולות בהר שכם הוגלו לכפרים אחרים באזור. בשנים 1840–1841, העות'מאנים השיבו לעצמם את השליטה בארץ ישראל. באמצע המאה ה-19, התחולל מאבק אלים בין משפחת טוקאן (תומכי טורקיה) ומשפחת עבד אל-האדי (תומכי מצרים) שמעוזם היה הכפר עראבה, על השליטה בשכם ותפיסת משרת המושל שלה. משפחת טוקאן שלטו בעיר מ-1848 עד אוקטובר 1851, אז הוגלו מהארץ ומחמוד עבד אל-האדי נעשה מושל העיר. ב-1854 נעשה עלי בק טוקאן מושל העיר מטעם העות'מאנים. בשלהי המאה ה־19 היו בעיר כ־14,000 תושבים, רובם המוחלט מוסלמים סונים, 700 ערבים נוצרים מעדות שונות, 160 שומרונים ו־50 יהודים. במפקד של יהודי ארץ ישראל שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839 נמנו בשכם 25 משפחות יהודיות. העיר הייתה מרכז מסחר ומעבר של תוצרת חקלאית מסביבתה ומעבר הירדן, שהמשיכה ברובה לערי מישור החוף ואף יוצאה למדינות אחרות. העיר הייתה מרכז ייצור של סבון משמן זית, ובה שכנו כ־25 מפעלי ייצור קטנים לסבון, שנמכר לאחר מכן בערי ארץ ישראל ובמצרים. בנוסף, התפתחה בעיר תעשיית קליעת סלים, שגם היא התבססה על תעשיית הזית. בנוסף, שכם הייתה ליצרנית הכותנה הגדולה ביותר בלבנט, ועקפה ערים צפוניות כמו דמשק. לצד חקלאות, עסקו תושבי העיר במסחר ותעשייה זעירה. תושבי העיר נעדרו השפעות מערביות בהיותם חלק מהאימפריה העות'מאנית, דבקים בדתם גילו עוינות לבני דתות אחרות. במאה ה-19 נחשבה שכם לאחד המקומות הקנאיים ביותר בכל סוריה. אזור הר שכם כולו זכה לאוטונומיה רבה יותר מזו של נפות אחרות באימפריה העות'מאנית, כנראה מכיוון שהעיר הייתה בירתו של אזור הררי שבו לא גרו נציגים רבים של הממסד הפקידותי או הצבאי העות'מאני. לפיכך, שכם נותרה, במידה רבה, מחוץ ל"פיקוח" הישיר של השלטון העות'מאני. לעיר הובאו סחורות מיובאות רבות ממדינות שכנות ואף מאירופה, אולם מצבן הרעוע של הדרכים לעיר (שאפשרו תנועה ברכיבה על בעלי חיים בלבד, ללא שימוש בעגלות) הקשה על פיתוחה הכלכלי, בניגוד ליפו וירושלים שהיו מפותחות יותר בתקופה זו ודרכים נוחות קישרו ביניהן. חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בשכם בשנת 1870 ותיאר אותה באריכות. הוא ציין כי בעיר ארבעה רבעים: חארת אל-ע'רב, השוכנת במערב וצפון מערב העיר; חארת אל-קריון, השוכנת במזרח העיר; חארת אלחבלה, הנמצאת בפינה הצפונית-מזרחית; וחארת אליאסמינה, השוכנת בדרום העיר ולרגלי הר גריזים, שם גרים התושבים הנוצרים והשומרונים. מספר המוסלמים בעיר, לדבריו, כ-10,000, והם דרים בכל רבעי העיר; "יצא להם שם של אנשים פעלתנים מאוד וקנאים ביותר". בנוסף, גרן תיאר את חייהן של העדות השונות ובפרט השומרונים, את מסגדי העיר, השוק, ואת סמטאות העיר. הצפיפות בעיר בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הביאה להתחלת הבנייה מחוץ לעיר העתיקה בשכם. הבנייה מחוץ לעיר העתיקה נעשתה בעיקר על ידי גורמי חוץ, בעיקר טורקים ואירופאים. הטורקים בנו במזרח ובצפון העיר (בעיקר) בנייני שירותים, ממשל ומגורים (לעובדים במוסדות הללו). לעומת זאת, האירופאים התרכזו בעיקר במערב העיר, בקרבת העיר העתיקה. למעשה זה היה מקום המשך לעיר העתיקה, אלא שהוא התאפיין ברמת בנייה גבוהה יותר ובסגנון אירופאי. בשנת 1918 היו כ-15,000 תושבים בשכם. עוד במאה ה-19 דעכה והלכה הקהילה הנוצרית שבה, ובסוף העשור השני של המאה ה-20 נותרו בה רק כמה מאות אורתודוקסים. באותה תקופה הייתה שכם בנויה ברובה על המדרונות הצפוניים של הר גריזים, בין עמק שכם לבין צוקי מחצבות האבן הקדומות. צורת העיר הייתה פחות או יותר מלבנית, אורכה – 800 מטר, רוחבה – 500 מטר. בקווים הכלליים, דומה הייתה שכם לערים אחרות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כגון יפו, עזה, עכו, דמשק, חברון וירושלים. בשנת 1918 הסתיימה תקופת השלטון העות'מאני בארץ והחלה תקופת המנדט הבריטי. העברת השלטון לבריטים ומצב הביטחון המשופר, הביא להתפתחותה של שכם מבחינת אוכלוסייה וכלכלה ואפשר את היציאה מחוץ לחומות העיר העתיקה. לפי הלל כהן (2007), נפגש חיים ויצמן בשנת 1920 עם חיידר טוקאן, מנכבדי שכם שהיה לפני כן ראש עיריית שכם, והלה קיבל אלף ליש"ט והחל להחתים את ערביי שכם על עצומות פרו-ציוניות. במפקד 1922 נרשמו 16 תושבים יהודים בעיר. בקיץ 1927 אירעה רעידת אדמה חזקה בארץ, ושכם נפגעה ממנה קשות. נגרמו נזקים ניכרים לבניינים, אך לא נגרם הרס כללי לעיר. בעקבות רעידת האדמה החלה התפתחות בנייה בעיר. מפחד רעידת האדמה, התגוררו התושבים במשך תקופה ארוכה מחוץ לבתיהם. הממשלה הבריטית סייעה לתושבים שבתיהם נפגעו, בהלוואות בתנאים נוחים, לתיקון הבתים או לבניית בתים חדשים. הלוואות אלו נוצלו על ידי תושבים רבים לבניית בתים מחוץ לעיר העתיקה. לאחר רעידת האדמה, השתפר במידת מה מערך הרחובות, בשל מאמצי העירייה להרחיב את הרחובות בכל מקום שבתים ישנים התמוטטו. בתקופה זו החלה התפשטות השטח הבנוי, וכתוצאה מכך נוספו מבנים רבים באזורים המסחריים של שכם. תוספת הבניינים המסחריים נתהוותה בשלוש קבוצות: מצפון מערב לעיר העתיקה, במזרח העיר ובצפון מזרח העיר. התוספת העיקרית של בניינים בעיר הייתה של בתי מגורים. קבוצה גדולה של בתי מגורים נבנו מצפון לבית החולים הטורקי ומעבר לבית הקברות הצפוני. כאן החלה ההתפשטות הגדולה על הר עיבל. בדרום מזרח העיר קמה שכונה חדשה, שכונת אל-עמוד, ביוזמת הממשלה הבריטית. זו הייתה השכונה הראשונה בשכם המודרנית. באותה עת גם החל פיתוח תעשיית ייצור הסבון המקומית משמן זית שסופק על ידי כפרי האזור. בתקופה זו נוהל משא ומתן בין עיריית שכם לחברת החשמל על אספקת חשמל לעיר (בעקבות חיבורה קודם לכן של טולכרם לרשת החשמל הארצית), אך המגעים לא הגיעו לכלל ביצוע עד תום תקופת המנדט. בתקופת מלחמת העולם השנייה החלה התפשטות עירונית שהתבטאה במספר הבניינים ובגודלו של השטח הבנוי. שיעור הגידול השנתי עלה פי שניים וחצי על הגידול בתקופה הקודמת. הגידול המרשים של העיר נבע גם מהיציאה מחוץ לחומות העיר. הבנייה בתקופה הזאת הייתה לכל רוחות השמיים, אך בעיקר ממערב ומצפון לעיר הוותיקה. במערב נוצר, לאורך ציר קלקיליה, קשר פיזי עם רפידיה שהפכה לפרבר של שכם, עד לכפר בית וזן. על פי תוכנית החלוקה שאושרה באו"ם ב-1947, נועדה שכם להיות חלק מן המדינה הערבית שנועדה לקום על 45% משטחי פלשתינה-א"י המנדטורית, עם סיום המנדט הבריטי. תוכנית זו לא נתממשה. סיומה של מלחמת העצמאות של ישראל מצא את שכם בשליטת ירדן, יחד עם יתר שטחי הגדה המערבית. בשכם וסביבותיה חסו עשרות אלפי פליטים שנמלטו מן הערים והכפרים שהפכו לחלק ממדינת ישראל. בשולי העיר קמו שלושה מחנות פליטים, שהמפורסם בהם, מחנה בלאטה, נמצא במקום שבו שכנה שכם המקראית. מחנות אלה החלו כמחנות מגורים ארעיים, אך עם השנים התקבעו כחלק ממרקם העיר, והם עדיין נושאים אופי נחשל וארעי ומתאפיינים בתנאי מחיה ירודים. בשנות ה-60 זכתה שכם לפיתוח והתרחבות, הודות להזרמת כספים ממדינות הנפט הערביות. מגמה זו נעצרה במלחמת ששת הימים. החל משנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הייתה שכם נתונה תחת ממשל צבאי ישראלי, ובסביבתה הוקמו מספר התנחלויות. מושל שכם היה עו״ד בועז נהיר. ב-1976 נבחר לתפקיד ראש העירייה בסאם א-שכעה, שניצל מניסיון התנקשות של המחתרת היהודית ב-2 ביוני 1980. אף על-פי שניצל ממוות, הוא איבד את שתי רגליו בניסיון ההתנקשות. ב-1982 הודח בידי ישראל. בסוף 1985 מינה המינהל האזרחי את זאעפר אל-מצרי לראש העירייה. ב-2 במרץ 1986 הוא נרצח, כנראה על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין. ב-1977 הפכה מכללת א-נג'אח בעיר לאוניברסיטה, שהיא כיום האוניברסיטה הפלסטינית הגדולה ביותר. בעקבות הסכמי אוסלו קיבלה הרשות הפלסטינית את האחריות על שכם, שהוגדרה כ"שטח A" – שליטה ביטחונית ואזרחית פלסטינית, מלבד קבר יוסף שנמצא כמובלעת בשליטה ישראלית במרכז העיר. במהלך האינתיפאדה השנייה נחשבה שכם כאחד ממרכזי הטרור הפלסטיני ובירת "הילדים המתאבדים", שביצעו או ניסו לבצע פיגועי התאבדות, ונעצרו על ידי כוחות צה"ל במחסום חווארה, או על ידי השב"כ. המפורסם שבהם הוא חוסאם עבדו שגויס על ידי חוליית נערים של התנזים. בשנת 2008 חלה ירידה של כ-80% בפעילות הטרור בשכם ובסביבתה. בשנות ה-20 של המאה ה-21 עלה משמעותית שיעור הטרור בשכם וב-2022 קמה בה קבוצת הטרור גוב האריות שהוציאה פיגועי ירי בשומרון, ביניהם את פיגוע הירי ליד שבי שומרון. בפברואר 2023 נערך המבצע בקסבה של שכם בו נהרגו 11 פלסטינים. על-פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2017 חיים בשכם 156,906 נפש. במרשם אוכלוסין שהתקיים שני עשורים לפני כן, ב-1997, חיו בעיר 100,034 איש, ובהם 23,397 המוגדרים פליטים. ב-2006 גרו בעיר העתיקה של שכם כ-12,000 איש. רוב תושבי שכם הם כיום מוסלמים, אך לצידם מתקיימות גם קהילות שומרוניות ונוצריות קטנות. במהלך האינתיפאדה הראשונה עברו מרבית השומרונים שהתגוררו עד אז בשכם לראש הר גריזים ליישוב קריית לוזה. על פי מספר מחקרים, חלק גדול מתושבי שכם הם צאצאיהם של שומרונים שהתאסלמו. שמות משפחה מסוימים של מוסלמים תושבי העיר כדוגמת א-סמרי ("השומרוני"), מסלמני ("מתאסלם"), אל-עמד, יעיש, שקשיר ואחרים מרמזים על עברם השומרוני. השומרונים עצמם גם כן מכירים בכך. על-פי ההיסטוריון פיאד א-לטיף, שומרונים רבים התאסלמו עקב רדיפות תחת שליטים מוסלמים שונים, ומכיוון שהאופי המונותאיסטי של האסלאם הקל עליהם לקבל זאת. בשנת 1967 חיו בעיר כ-3,500 נוצרים ממספר זרמים, אך אלו התמעטו לכ-650 איש נכון לשנת 2008. האוכלוסייה הנוצרית בעיר כוללת 70 משפחות נוצריות אורתודוקסיות, 30 משפחות קתוליות (כולל מלכיתים), ו-30 משפחות אנגליקניות. הקהילה הנוצרית התרכזה בעברה בשכונת רפידיה במערב העיר. בעיר העתיקה של שכם ישנם 11 מסגדים. מתוכם תשעה הוקמו עוד לפני המאה ה-15. בנוסף, פועלת בעיר כנסייה אורתודוקסית שהוקדשה לסיינט ג'סטין מרטיר ונבנתה ב-1898, ובית כנסת שומרוני עתיק שעדיין נמצא בשימוש. בשכם התקיימה במשך דורות רבים קהילה יהודית קטנה שהתקיימה בעיקר מהשיירה השנתית של עולי הרגל מירושלים לגליל שעברה דרך שכם וכן מהקרבה למקומות הקדושים הסמוכים לעיר: קברי אלעזר ואיתמר בעוורתא וקבר יהושע בן נון בכיפל חארת'. בשנת 1170 ביקר בשכם רבי בנימין מטודלה ומצא בה רק קהילה גדולה של שומרונים. בשנת 1336 ביקר בשכם הנוסע האנגלי ג'ון מאנדוויל ותיאר את הלבוש האופייני של כל העדות השונות: השומרונים עוטפים את ראשיהם בבד אדום, המוסלמים בלבן, הנוצרים בכחול והיהודים בצהוב. צבעים אלה אפיינו את העדות השונות גם במאה ה-16. ב-1552 נמצאו בשכם, על פי משה בסולה, 12 משפחות יהודיות "מוריסקוס" (מוסתערבים) ובית כנסת קטן. על פי מפקדים רשמיים לצורכי גביית מיסים שנערכו באמצע המאה ה-16 נמנו בעיר בין 36 ל-71 משפחות. בתחילת המאה ה-17 ישב בעיר השבתאי נחמיה חייא חיון ומסתבר שהייתה קיימת גם קהילה יהודית קטנה בעיר, אך נראה שלא היה בה בית דין או רב, כיוון שבבעיה מסוימת שהתעוררה אצלם הצטרכו לשאול את חכמי ירושלים ששלחו לברר פרטים "מאת בעלי שכם". רבי יוסף סופר מזכירים קהילה יהודית במקום בשנת 1760. בתקופה מאוחרת יותר נעשה כנראה ניסיון לחדש את היישוב בשכם. על פי תקנה של חכמי ירושלים נצטווה כל מי שעלה להשתטח על קברות הקדושים בשכם ליתן "ארבע אריות נדבה לאיש או לאשה ליישוב עה"ק הנזכרה". הנוסע רבי חיים יצחק קריגאל מנה בין שאר בתי הכנסת שהיו קיימים ב-1773 גם בית כנסת בשכם. בתחילת המאה ה-19 מנה רבי דוד דבית הלל 10 משפחות בעיר "ולהם בית כנסת קטן". שנה לאחר מכן כותב מנחם מנדל מקאמיניץ שבשכם יש "ב' מניינים ספרדים ומניין אחד המה אשכנזים". ברעידת האדמה של שנת 1837 שהחריבה את צפת נפגעה גם שכם. לפי תיאורו של ישראל משקלוב בשכם נפלו בתים וכל החנויות, ונהרגו כמו שישים נפשות". במפקד של יהודי ארץ ישראל שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839 נמנו בשכם 25 משפחות יהודיות (76 יהודים, כולם ספרדים). במפקד של שנת 1866 נותרו בעיר רק 12 משפחות שהתפרנסו בדוחק. הנוסע רבי רחמים יוסף חיים אופלטקה (בנו של הרב יצחק פראג אופלטקה), שביקר בשכם ב-1873, מספר על קהילה ענייה בת 12 משפחות, ומזכיר רבנים ופרנסים המשמשים בעיר, ביניהם סבו, רבי יוסף דוד עייאש (בנו של הרב יעקב משה עייאש), שגר בשכם מספר שנים ונפטר בה בשנת 1843. בסוף המאה ה-19 עם היווסד היישוב החדש בארץ ישראל נידלדלה הקהילה היהודית בשכם. לדברי יצחק בן-צבי "רוע מזלה של שכם גרם לה, ששום מושבה יהודית חדשה לא הוקמה בקרבתה, וצאצאיהם של יהודי שכם לא ראו לעצמם עתיד בעיר". ב-1895 היו בעיר כ-120 נפשות, ב-1896 כ-50 נפשות וב-1908 בעת ביקורו של בן צבי במקום כבר לא גר בה אפילו יהודי אחד, ונותרו בה רק מעט מהמצבות בבית הקברות, אלו שלא נהרסו ונשדדו. שיעור הבנייה בשכם עולה משנה לשנה. לאורך שלוש תקופות הייתה התפתחות הבנייה רבה במיוחד: 1938–1944: גידול בבנייה בגלל השפעות מלחמת העולם השנייה. 1953–1961: בניית מחנות פליטים פלסטינים על ידי ססו"ת. מיקום מחנות הפליטים נקבע בשולי העיר בשנת 1948. 1961–1967: בנייה רבה בשל זרימת כסף, תמיכה והשקעה מכווית ומארצות נפט נוספות. לפי האומדן של עיריית שכם, זרמו למעלה מ-500,000 דינר בחודש מארצות ערביות שונות בתקופה זו. חלק גדול מכספי התמיכה נחסך והושקע בבניית בתים. במהלך תקופה זו, גדל מספר הבתים ב-22%, כלומר נבנו למעלה מאלף בניינים חדשים ששימשו בתי עסק, בנייני ציבור, ובנייני מגורים. כיום, הרחוב הראשי של העיר הוא רחוב סלאח א-דין, והמשכו, רחוב שוק אל-קדים הוא הציר המרכזי של העיר. החלק המרכזי של רחוב שוק אל-קדים ואל-נאסר שימש במאה העשרים כמרכז עסקים. הדרך הראשית לירושלים נמצאת בכניסה המזרחית של שכם, והיא חוצה את העיר ומתפצלת ליציאה לכביש המוביל לטולכרם, ולכביש לקלקיליה. המרכז המסחרי בנוי בצורת שווקים המצויים לאורך צירי התנועה העיקריים שבעיר. במערב העיר שכונת רפידיה, ובה ממוקמת אוניברסיטת א-נג'אח. מבנה בתי שכם העתיקה הוא בעל גגות כיפה, משום שהבנייה באבן, שהייתה נהוגה בתקופתם חייבה זאת. בתחילת המאה ה-20 החלו לבנות גגות שטוחים וגגות רעפים. למרות זאת, בשנת 1918 היו רק בתים בודדים בשכם שלא היו בנויים בצורת כיפה. בעשרות השנים האחרונות של שליטתה של האימפריה העות'מאנית, החלה בניית מבנים בסגנון טורקי ואירופאי. מהמבנים החשובים שבנו הטורקים בעת ההיא, הוא בית החולים, שעדיין קיים, בית ספר לנערים, תחנת רכבת טורקית ובית סוהר. בית הסוהר נבנה במקום הצר ביותר של עמק שכם, משיקולים ביטחוניים. הבניין משמש עד היום כבית סוהר. הר גריזים (המכונה גם הר ברכה האתר המקודש ביותר לשומרונים), הר עיבל (המזוהה כהר הקללה) והר כביר הצפוני-מזרחית לעיר. תל בלאטה קבר יוסף באר יעקב העיר העתיקה קריית לוזה צרפת ליל, צרפת איטליה נאפולי, איטליה איטליה טוסקנה, איטליה איטליה קומו, איטליה ישראל נצרת, ישראל נורווגיה סטוונגר, נורווגיה ארצות הברית בולדר, קולורדו, ארצות הברית (מ־2016) רוסיה חסוויורט, דאגסטן, רוסיה אירלנד דבלין, אירלנד פולין פוזנן, פולין מרוקו רבאט, מרוקו הממלכה המאוחדת דנדי, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת יצחק מגן, פלאביה ניאפוליס: שכם בתקופה הרומית, ירושלים, 2005 מדיה וקבצים בנושא שכם בוויקישיתוף שכם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שכם (יהודה ושומרון), דף שער בספרייה הלאומית אתר האינטרנט הרשמי של שכם רשימת מאמרים על שכם באתר רמב"י צילומי אוויר של שכם המקראית באתר מקראות גדולות הכתר שכם, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך: ספי בן-יוסף (עורך ראשי), מדריך ישראל החדש : אנציקלופדיה, מסלולי טיול, ספי בן-יוסף, מנחם מרקוס (עורכים), כרך 7, שומרון ובקעת הירדן, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, כתר ספרים, ידיעות ספרים, 2001 דפנה שלזינגר, שכם לאור מכתבי אל עמארנה, באתר "דעת", מתוך: טללי אורות י', מכללת אורות ישראל, אלקנה, תשס"ב מיכאל יעקובסון, סיבוב (כמעט) בשכם, בבלוג "חלון אחורי", 20 באוקטובר 2010 אבי יששכרוף וזיו קורן‏, אינתיפאדת הרעבים, באתר וואלה, 16 באפריל 2015 אמיר בוחבוט‏, טיפוס על "הר האש": העיר שעלולה להצית את המזרח התיכון, באתר וואלה, 8 בנובמבר 2018 מידע על אתר שכם, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות פרק 54 – דבר היום: האלה אשר עם שכם – על מקדש שכם בפודקאסט דברי הימים בהגשת אילן אבקסיס מפות העיר שכם, מאוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית דוד בן-גוריון: שכם המקראית – "עיר יהודית. עברית, ישראלית" מאת: מתיה קם מחמוד יזבק, ‏היישוב היהודי בשכם בשנים 1655–1691 על פי הסג'ל, קתדרה 87, אפריל 1998, עמ' 76-61 חגי בן-שמאי, ‏אור חדש על הרימונים מבית הכנסת היהודי בשכם, קתדרה 88, יוני 1998, עמ' 160-157 ירון הראל, ‏על יזמה חינוכית משותפת ליהודים ולשומרונים בשכם, קתדרה 119, מרץ 2006, עמ' 132-121 ג'אלב ענאבסה, ‏מבחר מסורות על שבחי שכם בספרות שבחי ארץ-ישראל (פַד'אאִל) בערבית, קתדרה 125, תשרי תשס"ח אברהם ישראל רוזניס, מסעות החכם האבי"ר לארץ הקדושה - ביקור בשכם חלק א', המגיד, 25 בספטמבר 1867 :אברהם ישראל רוזניס, מסעות החכם האבי"ר לארץ הקדושה - ביקור בשכם חלק ב', המגיד, 2 באוקטובר 1867 :אברהם ישראל רוזניס, מסעות החכם האבי"ר לארץ הקדושה - ביקור בשכם חלק ג', המגיד, 10 באוקטובר 1867 על פי הכלל הלשוני: חילופי עיצורים שפתיים (פ"א ובי"ת). עד אוקטובר 2000 שכנה בו ישיבת עוד יוסף חי, אך מאז אין בו נוכחות צבאית ישראלית באופן קבוע אלא רק הגעת שיירות מאובטחות מפעם לפעם. על פי יצחק בן-צבי הקהילה היהודית בשכם התקיימה במשך כ-700 שנה. שכם לאור מכתבי אל עמארנה, מאת דפנה שלזינגר, באתר מכללת הרצוג חלוצים בשכם, דואר היום, 2 ביולי 1926 אפרים תלמי, יישוב חדש יוקם ב"משולש הקטן", דבר, 14 בינואר 1966 יעקב ארז, קארנאוואל חקלאי בשכם: ציורי אמנות בצד סוסות אצילות, מעריב, 17 באוגוסט 1972 עמוס כרמל, שקעה - שני פרקים, דבר, 12 בנובמבר 1979 צה"ל במבצע נרחב בשכם, באתר גלובס, 25 בפברואר 2007 יחיאל היילפרין, סדר הדורות, ב' אלפים תקי"ד. כתב גא"י (="גלילות ארץ ישראל") נבלוס הוא שכם ובכפר אלבצנו רבא נקבר יוסף הצדיק וחומות יפים סביב קברו ועמוד אחד לצד ראשו ואחד לצד רגלו ונגד שכם הוא הר גריזים והר עיבל ובין הר עיבל הוא קבר יוסף... ספר יהושע, פרק כ"א ספר דברי הימים א', פרק ו' ספר מלכים א', פרק ד' שכם, חבצלת, 11 ביוני 1889 יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים יא 302-347 Josephus, The Jewish War, III, vii, 32 Negev and Gibson, 2005, p. 175. (a) ὅθεν διὰ τῆς Σαμαρείτιδος καὶ παρὰ τὴν Νέαν πόλιν καλουμένην, Μαβαρθὰ δ᾽ ὑπὸ τῶν ἐπιχωρίων, καταβὰς εἰς Κορέαν, Josephus, Bellum Judaicum, 4:449 intus autem Samaria; oppida Neapolis, quod antea Mamortha dicebatur ‘the town are Naplous, formerly called Mamorpha.Pliny, Historia Naturalis, 5.69. איזק בנימין, "מושבות רומיות ביהודה - ייסודה של איליה קאפיטולינה", פרקים בתולדות ירושלים בימי בית שני (תשמ"א), עמ' 349. Semplici, Andrea and Boccia, Mario. – Nablus, At the Foot of the Holy Mountain (אורכב 08.07.2017 בארכיון Wayback Machine) Med Cooperation, p.6. "Nablus after Five Years of Conflict" (PDF). United Nations Office for the Coordination of Humanitarian Affairs. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2008-04-09. נבדק ב-2008-04-27. Negev and Gibson, 2005, p. 176. שיאון, ע' (2001). תפרוסת היישוב במרכז הרי שומרון בתקופה הביזנטית. עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים. p. 43 (In Hebrew) מגן, י' (2005). פלאביה ניאפוליס. שכם בתקופה הרומית. ירושלים: קצין מטה לארכאולוגיה המנהל האזרחי ליהודה ושומרון, רשות העתיקות. 264-45. (Hebrew) "Neapolis – (Nablus)". Studium Biblicum Franciscanum – Jerusalem. 19 בדצמבר 2000. נבדק ב-2008-04-19. {{cite web}}: (עזרה) "Neapolis – (Nablus)". Studium Biblicum Franciscanum – Jerusalem. 19 בדצמבר 2000. נבדק ב-2008-04-19. {{cite web}}: (עזרה) Levy-Rubin, Milka (2000). "New Evidence Relating to the Process of Islamization in Palestine in the Early Muslim Period: The Case of Samaria". Journal of the Economic and Social History of the Orient. 43 (3): 257–276. ISSN 0022-4995. Muqaddasi, p. 55. Semplici, Andrea and Boccia, Mario. – Nablus, At the Foot of the Holy Mountain (אורכב 08.07.2017 בארכיון Wayback Machine) Med Cooperation, p.6. Runciman, Steven (1987). A History of the Crusades: The Kingdom of Acre and the later Crusades (Reprint, illustrated ed.). CUP Archive. p. 353. ISBN 978-0-521-34772-3. Anderson, Robert T.; Giles, Terry (2002). The Keepers: an introduction to the history and culture of the Samaritans (Illustrated ed.). Hendrickson Publishers. p. 72. ISBN 1565635191. Le Strange, 1890, pp. 511–515 "Nablus after Five Years of Conflict" (PDF). United Nations Office for the Coordination of Humanitarian Affairs. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2008-04-09. נבדק ב-2008-04-27. Folda, Jaroslav (2005). Crusader Art in the Holy Land, From the Third Crusade to the Fall of Acre. Cambridge University Press. p. 169. ISBN 9780521835831.. Humphreys, R. Stephen (1977). From Saladin to the Mongols: the Ayyubids of Damascus, 1193–1260. SUNY Press. p. 271. ISBN 0873952634.. Barber, Malcolm (2012). The New Knighthood: A History of the Order of the Temple. Cambridge University Press. p. 206. ISBN 9781107604735.. Pringle, 1993, p.111 Feyerick (1996) p 148 Herbermann, 1913, p.417 "History of Nablus". Dundee–Nablus Twinning Association. נבדק ב-2008-04-24. Doumani, 1995, Chapter: "The 1657 Campaign." B. Lewis, Studies in the Ottoman Archives—I, Bulletin of the School of Oriental and African Studies, University of London, Vol. 16, No. 3 (1954), 469–501. Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p.5. Doumani, 1995, Chapter: "Egyptian rule, 1831–1840." ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 148-145. מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, ישראל: הוצאת עם עובד ודביר, 1956, עמ' 230 Addison Southard, Special Consular Reports No. 83, Palestine, Washington, 1922, page 7 Doumani, 1995, Chapter: "Introduction." המו"ל, עוד הפעם בערי הגליל, חבצלת, 11 ביוני 1889 ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 125–126, 144, 297, 306. ויקטור גרן, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ-ישראל - כרך רביעי: השומרון (א), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1983, עמ' 262–270 יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 70. אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 1, עמ' 60. מפת שכם, 1930, באתר הוכנה ע"י מחלקת המדידות של ממשלת המנדט. אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית דורותי בר אדון, "הסבון המובחר בכל העולם" - ביקור בבית החרושת בשכם, דואר היום, 15 באפריל 1936 ג. שרוני, "קצר" חשמלי בטול-כרם, מעריב, 5 ביוני 1970 דובר צה"ל: שכם כבר לא בירת הטרור של איו"ש. "Main Indicators by Type of Locality - Population, Housing and Establishments Census 2017" (PDF). Palestinian Central Bureau of Statistics (PCBS). נבדק ב-2021-01-19. "Palestinian Population by Locality and Refugee Status". Palestinian Central Bureau of Statistics (PCBS). אורכב מ-המקור ב-2011-11-14. נבדק ב-2008-04-24. Sean Ireton (2003). "The Samaritans - The Samaritans: Strategies for Survival of an Ethno-religious Minority in the Twenty First Century". Anthrobase. נבדק ב-2007-11-29. "אנחנו השומרונים השורש של עם ישראל" | קול התור: פרשת כי תבוא, כאן 11, 2022-09-21 Corillet, Joel (בפברואר 2008). ""We Need Justice", Says Father Yousef Sa'adah, a Melkite Priest in Nablus". Washington Report on Middle East Affairs. נבדק ב-2008-04-24. {{cite web}}: (עזרה) Places in Nablus(הקישור אינו פעיל) Nablus Website. מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, עמ' 230, 296. מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, עמ' 199. עמ' 509, הערה 21; עמ' 573, הערה 15: ד"ר אליעזר הלוי, מזכירו של מונטיפיורי, מצא בשכם ב-1838 13-12 משפחות. הרב רחמים יוסף חיים אופלטקה, מסעי היר"ח, ירושלים תרל"ו, עמ' ב-ג יואל רפל (עורך), תולדות ארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ט 1989, עמ' 512–513 ו-529-528. ראו ספר יהושע, פרק ח', פסוקים כ"ט–ל"ד