laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חריע

קוּרְטָם הצַבָּעים (שם מדעי: Carthamus tinctorius), הידוע בכינויו חֲרִיעַ, הוא מין של קורטם. הצמחים פורחים בגוני צהוב, כתום ואדום. בדומה למורכבים רבים, פרח קורטם הצבעים הוא קרקפת. הצמח פורח בקיץ, לרוב בסביבות יולי, בתלות בתנאי סביבה משתנים. כל גבעול עשוי להסתיים בקרקפת אחת עד חמש, וכל תפרחת מכילה מספר זרעים מצומצם (בין חמישה-עשר לעשרים). הצמח מיטיב להתמודד עם תנאי יובש וחום תודות לשורשיו העמוקים, אך חשוף מאוד לפגיעות קור בגלל גבעוליו הארוכים והדקים. קורטם הצבעים הוא המין היחיד של קורטם שתורבת, למטרות תעשייה שונות. כיום הוא מגודל בקנה מידה זעיר יחסית של 600,000 טון ברחבי העולם. המגדלות המובילות הן הודו, ארצות הברית ומקסיקו. שמן חריע ‒ אחד משימושיו החקלאיים הבולטים, ששרדו עד המאה ה-21, הוא גידולו להפקת שמן מזרעיו. שמן החריע צלול ונטול ריח, עשיר בחומצות שומן בלתי רוויות, ויטמין E ויוד, ודל בחומצות שומן רוויות. השמן דומה בתכונותיו לשמן חמניות אך איכותי יותר, ומשמש כשמן טיגון, שמן לסלטים וכמרכיב בסיס להכנת מרגרינה. יתרה מכך, לשמן חריע יש נקודת עשן גבוהה יותר משמעותית משאר השמנים, מה שהופך אותו למתאים לטיגון שכן הוא שומר על שלמותו בטמפרטורות גבוהות. הוא גם מציע יתרונות בריאותיים מסוימים, כגון תכונות אנטי דלקתיות פוטנציאליות ויכולתו לתמוך בבריאות הלב על ידי סיוע בהורדת רמות הכולסטרול. באופן שולי יחסית, פרחיו של החריע משמשים להכנת התבלין עוספור, תחליף זול ובעל טעם וגוון הדומה לזעפרן. זרעי החריע משמשים כמזון לציפורים, היות שחיות יער אחרות כגון סנאים אינם מחבבים את טעמו. שמן החריע משמש כתחליף לשמן פשתן בייצורם של צבעי שמן מסוימים, בעיקר גוונים שנדרשים לא להצהיב כגון לבן. בעבר השתמשו במין המתורבת לייצור צבענים אדומים וצהובים, מבוססים על הצבען הטבעי של הקורטם, קרטמין. השימוש בצבען זה היה נוח וזול עד לפיתוחם של צבעי אנילין (סוג פשוט של אמין ארומטי) בשנות השישים, ומכאן שמו המדעי. משם זה נגזר שמו בעברית. מאז פיתוח התחליפים, ייצור צבען זה הופסק. מיצוי קרטמוס משמש כצבע מאכל טבעי. בשנת 2007 פרסמה חברה כי היא מתעתדת לנסות ולזקק אינסולין מזרעי חריע שהונדסו גנטית; זאת כחלופה לייצור אינסולין מחיידקים, שעשויה להיות זולה יותר. המתנגדים לפיתוח המדובר טענו כי בעבר היו ניסיונות דומים להפקת תרופות מצמחי חקלאות מאכל שהסתיימו בזיהום אקולוגי, או בזיהום המוצר התרופתי. החריע היה גידול מסחרי כבר בתקופת מצרים העתיקה. שרידי בדים שהתגלו בחפירות הראו כי בדים נצבעו בחריע כבר בשושלת ה-12, וזרים מפרחיו התגלו בקבר תות אנך אמון. ג'ון צ'דוויק, בלשן חוקר, מצא שבטבלאות כתב ליניארי ב' צוינה המילה היוונית לחריע פעמים רבות, דבר המעיד על חשיבותו בתרבות יוון העתיקה. טבלאות אלו רשמו שני אזכורים שונים: חריע לבן נרשם כמוצר הנמדד באורכו, ואילו חריע אדום רק כמוצר הנשקל, עובדה המלמדת על תפקידיו השונים של הצמח בחיי היוונים. מדיה וקבצים בנושא חריע בוויקישיתוף חריע, באתר ITIS (באנגלית) חריע, באתר NCBI (באנגלית) חריע, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) חריע, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חריע, באתר Tropicos (באנגלית) חריע, באתר GBIF (באנגלית) חריע, באתר The Plant List (באנגלית) חריע, באתר IPNI (באנגלית) חריע, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Safflower גאמנון צמחים ומרפא - חריע BBC NEWS | Health | Firm in GM insulin breakthrough
תאודור הרצקה

תאודור הרצקה (בגרמנית: Theodor Hertzka, בהונגרית: Hertzka Tivadar;‏ 13 ביולי 1845, בודפשט – 22 באוקטובר 1924, ויסבאדן) היה כלכלן ועיתונאי אוסטרו-הונגרי, יהודי. הרצקה נולד למשפחה יהודית מסורתית. למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת בודפשט. בשנת 1872 מונה לעורך הכלכלי של העיתון הווינאי ה"נויה פרייה פרסה", שאותו ערך עד שנת 1879. בשנה זו ייסד את העיתון "וינר אלגמיינה צייטונג" (Wiener Allgemeine Zeitung), שאותו ערך עד 1886. לאחר מכן ערך עוד מספר עיתונים. התאוריות הכלכליות שפרסם הרצקה הקנו לו שם כתאורטיקן כלכלי. בעבודתו ככלכלן תמך הרצקה באימוץ סטנדרט הזהב. תמך בהוזלת התחבורה הציבורית, בייחוד הרכבות. בשנת 1874 ייסד, יחד עם כמה מאלה שהיו שותפים לדעותיו, את החברה האוסטרית לכלכלה, והשתתף בעבודתה. בשנת 1890 יצא לאור בלייפציג הרומן האוטופי "פריילנד: חזון עתיד סוציאלי" (בגרמנית: Freiland, ein soziales Zukunftsbild). בספרו מתאר הרצקה מדינה אוטופית שתקום באפריקה, ואשר תתבסס על קואופרטיבים יצרניים שהחברוּת בהם וולונטרית, ורווחת אזרחיה תנבע גם ממכונות (רובוטים) ופיתוחים טכנולוגיים אחרים. הספר הפך לרב-מכר ותורגם לכל השפות האירופיות החשובות. הרצקה סחף אחריו תומכים רבים, והצליח לארגן אספה של תומכי הרעיון ממדינות שונות. באספה זו הוחלט לנסות לרכוש קרקעות באפריקה הבריטית שישמשו להקמת החברה האוטופית. כאשר הגיעה המשלחת ליעדה התברר כי בשל המתחים שבין הקיסרות האוסטרית לבין הבריטים, לא היו האנגלים מוכנים למכור אדמות לארגון שמרכזו בווינה. הרצקה היה מיודד עם יוהנס ברהמס. לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב הרצקה בוויסבאדן, ושם נפטר ב-1924 בגיל 80. כתבים נוספים פרי עטו של הרצקה: Die Mängel des österreichischen Aktiengesetzentwurfs, Vienna, 1875; Das Wesen des Geldes, Leipzig, 1887 (בו הוא ממליץ על אימוץ סטנדרט הזהב באוסטריה); Die Gesetze der Handelspolitik, ib. 1880; Das Personenporto: Ein Vorschlag zur Durchführung eines billigen Einheitstarifs im Personenverkehr der Eisenbahnen, Vienna, 1885; Die Gesetze der sozialen Entwickelung, Leipzig, 1886; Freiland - ein soziales Zukunftsbild Leipzig, 1890; Wechselkurs und Agio, Vienna, 1894; כתבי תאודור הרצקה בפרויקט גוטנברג (באנגלית) תאודור הרצקה (1845-1924), דף שער בספרייה הלאומית
משאבי שדה

מַשְׁאַבֵּי-שָׂדֶה הוא קיבוץ למרגלות הר הנגב, 24 ק"מ מדרום לבאר שבע ו-42 ק"מ מצפון למצפה רמון. הקיבוץ משתייך לתנועה הקיבוצית, ונמצא ליד באר משאבים. הקיבוץ הוקם בנובמבר 1947 בחלוצה שבחולות חלוצה, ובמלחמת העצמאות היה במצור. הקיבוץ נקרא על שם יצחק שדה, ממיסדי הפלמ"ח. בשנת 1949 הקיבוץ הועבר למקומו הנוכחי. שטחו של הקיבוץ הוא כ-9,000 דונם, ואוכלוסייתו עומדת על כ-500 איש. שייך למועצה אזורית רמת הנגב. גרעין המייסדים של הקיבוץ מנה כמאה ועשרים חברים וחברות, חברי שלושה גרעיני "הכשרה" של הפלמ"ח: הכשרת "במעלה" בית השיטה, הכשרת חולתה והכשרת גבת-"משאבים". לאחר התיישבות הקבע בשנת 1949 התגוררו ועבדו בקיבוץ גרעיני התיישבות רבים, של חניכים מתנועות נוער בארץ ומחוץ לארץ, וכן במסגרת השירות הצבאי בנח"ל, וכל אחד מהם השאיר חברים שתרמו להמשך היישוב, לביסוסו, ולביצורו. ביניהם ניתן למנות את הגרעינים "צ'יפ", "שדה", "למרחב", "רותם", "חלוצה", והגרעינים הפרטיים "רמות א'", "רמות ב'", "רמות ג'", "שגיא" ואחרים. הקיבוץ מתפרנס מתעשייה (מפעל "שגיב" - המתמחה בייצור ויצוא של ברזים כדוריים), מחקלאות - פלחה וגידולי שדה, רפת ולולים, וכמו כן מתיירות - בקיבוץ קיים אורחן "משאבים". כמו כן בשטח הקיבוץ ממוקם בית הספר היסודי ממלכתי אזורי "משאבים", בו לומדים ילדי המועצה האזורית רמת נגב מכיתה א' ועד כיתה ח'. צבי אילן, אתרי טיול בארץ ישראל - מדריך לאזור המרכז והדרום, תל אביב: הוצאת עם עובד - תרבות וחינוך, 1982, עמ' 200–205 מדיה וקבצים בנושא משאבי שדה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של משאבי שדה משאבי שדה, באתר תנועת אור משאבי שדה, באתר המועצה האזורית רמת הנגב מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלית מצולמת על חדר האוכל בקיבוץ, באתר 'חלון אחורי', 19 בדצמבר 2015 משאבי שדה (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
שרטון

שרטון הוא שטח בקרקעית ים, אגם או נהר, הבולט מעבר לפני המים שסביבו. שרטון נוצר על ידי זרמי מים המניעים וסוחפים חול ואדמה המצטברים ונערמים עד שנוצר שטח יבשתי חדש, הבולט מעל לקרקעית, ולעיתים אף מעל לפני המים. לעיתים שרטון משנה את צורתו ולעיתים עשוי גם להיעלם כפי שנוצר. לרוב שרטון נמצא מתחת לפני המים ואינו נראה לעין ובנוסף הוא אינו מופיע במפות ימיות ובכך הוא עלול להיות מסוכן. שרטון גבוה מהווה מכשול לכלי שיט שהשוקע שלו גדול. לא אחת קורה שכלי שיט עולים על שרטון בתוואי ימי פתוח. לעיתים יחלצו את עצמם ולעיתים יידרש סיוע של כלי שיט נוסף. שרטונים המתגלים בנתיבי שיט מדווחים, ואזהרה יוצאת לחברות ספנות ושיט. שרטון יכול להוות סכנה גם לדגים או יונקים ימיים גדולים, למשל לווייתנים, שיכולים להיקלע לשרטון ולמצוא את מותם[דרוש מקור]. טומבולו שרטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נורית (פירושונים)

האם התכוונתם ל... נורית – צמח ממשפחת הנוריתיים נורית (יישוב) – יישוב ישראלי בהר הגלבוע נורית (סרט) – סרט קולנוע ישראלי נורית 2 – סרט קולנוע ישראלי נורית - נורה קטנה, לעיתים מהווה כינוי ל-LED נורית (מכ"ם) – מכ"ם תוצרת ארצות הברית, AN/TPQ-37 בסיס גדנ"ע נורית – בסיס גדנ"ע בגלבוע שקם על שטחו של היישוב נורית הראשון שננטש מחנה נורית - מתחם בבסיס איתם נוריט נירית (פירושונים) אישים ששמם הפרטי הוא נורית
ניר משה

נִיר מֹשֶׁה הוא מושב עובדים בנגב הצפוני־מערבי, השוכן מדרום־מזרח לשדרות וצפונית לניר עקיבא ומשתייך לתנועת המושבים ולמועצה האזורית מרחבים. מקור שם המושב בשמו של משה סמילנסקי, שהיה חקלאי נוסף על היותו סופר ומכאן המילה ניר. המושב הוקם בשנת 1953 על ידי עולים ממרוקו שאליהם הצטרפו עם השנים גם עולים מאלג'יריה, ונקרא בתחילה "שובל מזרחי 1". שטחו של המושב כ־2,000 דונם. מדיה וקבצים בנושא ניר משה בוויקישיתוף אתר ניר משה ניר משה, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור ניר משה באתר המועצה האזורית מרחבים אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
ניר עקיבא

נִיר עֲקִיבָא הוא מושב בנגב הצפוני־מערבי, מצפון־מזרח לנתיבות ומדרום לניר משה, המשתייך לתנועת המושבים. הוא הוקם ב-1 ביוני 1953 על ידי עולים מרומניה, כשאליהם הצטרף גרעין של עולים צעירים יוצאי מרוקו, על אדמות הכפר הערבי כופח'ה. שטח המושב הוא כ־1,000 דונם. המושב הוקם במסגרת עיבוי ההתיישבות באזור שובל והוא כונה זמנית "שובל 2". במאי 1954 נקבע שמו "שדות עקיבא", על שם עקיבא אטינגר, שהיה מנהל מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית. לאחר כשנה הוסב שמו ל"ניר עקיבא". המושב לא הצליח למשוך אליו מתיישבים, ובתחילת 1958 היו בו 40 בתים ריקים, שיועדו לשיכון מתיישבים במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר. בתוך אדמות המושב הוקם בשנת 2011 היישוב שבי דרום שמיועד בעיקר לתושבי כפר דרום שפונו מגוש קטיף במסגרת תוכנית ההתנתקות בשנת 2005. בית העם בית הכנסת גן ציבורי גן ציבורי ומגרש משחקים מדיה וקבצים בנושא ניר עקיבא בוויקישיתוף ניר עקיבא, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור ניר עקיבא באתר המועצה האזורית מרחבים אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ניר עקיבא באתר תנועת העבודה הישראלית שמות חדשים ליישובים בנגב, על המשמר, 16 במאי 1954 צו בדבר המועצה האזורית שלחים, 10 ביוני 1956, ילקוט הפרסומים 617, עמ' 963 900 משפחות ייקלטו השנה בהתיישבות החדשה, דבר, 12 בינואר 1958 גוברת התנועה מהעיר אל הכפר, דבר, 21 בינואר 1958 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יהוד (פירושונים)

האם התכוונתם ל... יהוד – עיר ישראלית במזרח בקעת אונו יהוד-מונוסון – עיריית-הגג המעניקה שירותים מוניציפליים לעיר יהוד וליישוב הקהילתי נוה מונוסון יהוד (מושבה) – מושבה שהקימו מתיישבי פתח תקווה בסוף שנת 1882 יהוד מדינתא – פחוות יהודה - רשות ממשל עצמי יהודי בחבל יהודה בארץ ישראל בתקופה הפרסית החל מהמאה ה-6 לפנה"ס יהוד מדינתא (מטבע) – כינויה של קבוצת מטבעות כסף זעירים מטיפוסים שונים, במשקל 0.15 עד 0.75 גרם, שהוטבעו על ידי יהוד מדינתא נחל יהוד – נחל אכזב בבקעת אונו קאסר אל-יהוד – אתר בחלקו הדרומי של נהר הירדן, בעל חשיבות היסטורית ביהדות ובנצרות יִהוּד – מהלך דמוגרפי יזום להגדלת האוכלוסייה היהודית באזור מסוים תוכנית המצפים בגליל – תוכנית מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לייהוד הגליל יהודה יגודה (פירושונים) יהודים
דאמראק

דאמראק (בהולנדית: Damrak) היא דרך ראשית במרכז אמסטרדם שבהולנד, ההולכת מצפון לדרום ומקשרת בין תחנת הרכבת המרכזית לבין כיכר דאם. הדרך נבנתה במקום בו עברה תעלה שקישרה בין הסכר שנבנה על נהר האמסטל לבין שפך הנהר - ומכאן שמו של הרחוב - הרחוב שבהמשך ה"דאם" - ה"סכר". מתחת לרחוב עוברים קווים של הרכבת התחתית של אמסטרדם. במבנה בֶּרס ואן בֶּרלאחֶה (Beurs van Berlage - בורסת ברלאחה) שברחוב פעלה בראשית המאה ה-20 הבורסה של אמסטרדם, אשר בשל מיקומה זכתה לכינוי "דאמראק", על שמו של הרחוב. כינוי זה נשמר גם כיום, אף שהבורסה עברה למבנה אחר. מדיה וקבצים בנושא דאמראק בוויקישיתוף תצלום פנורמי
מוזיאון אלארד פירסון

מוזיאון אלארד פירסון (בהולנדית: Allard Pierson Museum) הוא המוזיאון לארכאולוגיה של אוניברסיטת אמסטרדם. המוזיאון ממוקם ברחוב אודה טורפמארקט (Oude Turfmarkt) באמסטרדם שבהולנד ומציג יצירות אמנות וכלים שימושיים ממצרים העתיקה, המזרח הקדום, יוון העתיקה ורומא העתיקה. המוזיאון נקרא על שמו של פרופסור אלארד פירסון, שהיה המרצה הראשון לארכאולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם, ואשר בין השנים 1877–1895 אסף עותקי גבס של פסלים ואלמנטים אדריכליים מהמזרח התיכון, יוון ואיטליה. יאן סיקס אשר לימד אף הוא ארכאולוגיה באוניברסיטה לאחר פירסון, צבר אוסף ניכר של ספרות ומוצגים ארכאולוגיים. עם מותו בשנת 1926, רכשה האוניברסיטה את האוסף. בשנת 1932 הקים יאן לודווייק, בנו של פירסון, את קרן אלארד פירסון, שמטרתה רכישת מוצגים למטרות מחקר עבור האוניברסיטה. עם השנים גדל האוסף, וב-12 בנובמבר 1934 נפתח רשמית מוזיאון אלארד פירסון בסאפיאטיסטראט. לימים גדל האוסף ולא היה די מקום להציגו, לכן הוחלט להשתמש בבניין בנק הולנד שהתפנה באודה טורפמארקט (Oude Turfmarkt) בשנת 1976. המוזיאון החדש נחנך ב-6 באוקטובר באותה שנה בנוכחות הנסיכה ביאטריקס. אוספי המוזיאון כוללים מוצגים ממצרים העתיקה, המזרח הקדום, יוון העתיקה ורומא העתיקה. כמו כן מוצגים במוזיאון דגמים של מקדשים ומבנים קדומים, ובאגף המצרי מוצגים מומיות, סרקופגים וסרטים המראים את תהליך יצירת המומיות. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון אלארד פירסון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון אלארד פירסון מוזיאון אלארד פירסון, ברשת החברתית פייסבוק אגודת ידידי המוזיאון(הקישור אינו פעיל)
דוד רויטמן

דוד רויטמן (1 בנובמבר 1884 – 4 באפריל 1943 כ"ח אדר ב' התש"ג) היה חזן ומלחין רוסי-אמריקני. בתחילת דרכו עבד כחזן בכפרים ובערים ברוסיה, כגון וילנה ואודסה. ב-1921 היגר לארצות הברית ולבסוף הצטרף לקהילת שערי צדק. נולד בדרזינקה שבפודוליה. כבר בילדותו נמשך למוזיקה ולטעמי המקרא למורת רוחו של אביו, בגיל 12 כך העיד על עצמו, הוא וילדי עיירתו היו עורכים כל ערב שבת 'תפילה' בבית הכנסת כשדוד הילד משמש 'חזן'. דוד רויטמן שר במקהלתו של המנצח והמלחין זיידל רובנר. ביצירותיו מורגשת מאוד השפעתו של רובנר. בגיל 18 התקבל רויטמן לחזן בעיר יליזבטגרד (כיום קירובוגרד). שנתיים לאחר מכן עבר במקומות בקווקז, בפטרוזבודסק ובבאחמוט. שנה אחרי כן עבר בווילנה והתפלל שם בשבת. אז מונה לחזן הראשי של וילנה שם כיהן ארבע שנים. מווילנה עבר בשנת 1912 לסנקט פטרבורג, שם היה המרכז היהודי הגדול ברוסיה. בתקופה זו עסק רויטמן בכתיבת יצירות לחברות התקליטים, והיה שבע רצון גשמית ורוחנית. בשנת 1917 כאשר פרצה המהפכה הבולשביקית ברוסיה חרבה הקהילה בסט. פטרבורג. משם עבר לאודסה שם הקים בשנת 1919 בית ספר למוזיקה יהודית. הקונסול האמריקני בבודפשט התרשם מאמנותו של רויטמן והעניק לו ויזה לכל המשפחה. בשנת 1920, הגיע רויטמן עם משפחתו לארצות הברית. כיהן בתחילה שנתיים בביהכנ"ס "אוהב שלום" בברוקלין מלווה במקהלה בניצוחו של ליאו לוב. לאחר מכן קיבל את תפקיד בבית הכנסת "שערי צדק", שם שימש כשמונה עשרה שנה (עם הפסקה של שנתיים באמצע). במהלך השנים הופיע בקונצרטים ברחבי ארצות הברית, אירופה ודרום אמריקה. רויטמן היה בעל קול טנור לירי, שהיה בעל מנעד רחב. הוא יצר רוב את החומר שלו בעצמו, ולא נשען על אחרים (גם הוא הקליט את יצירתו של י. שלוסברג, 'רצה'). הוא היה ארכיטקט מוזיקלי, אשר כל יצירה שלו הייתה בנין שנבנה בכישרון רב. בשנת 1923 הוא הופיע בחגיגה בניו יורק שנערכה לכבוד חיים נחמן ביאליק. בשעת 1925 הקליט רויטמן את הקטע 'ונתנה תוקף', המנצח ליאו ליוב כתב ביקורת נלהבת על הקטע, בציינו שיש בקטע זה שלשה דברים 'לב לב ושוב לב'. רויטמן הלחין קטעי חזנות גם על קטעים שאינם מושרים בדרך כלל, והדוגמה המיוחדת לכך היא היצירה 'שוכני בתי חומר' הנאמרת בשעת יציאת נשמתו של אדם. (מקור התפילה הוא בספר מעבר יבוק, אך מילות השיר נכתבו על ידי רבי שלמה אבן גבירול). קיימות שמועות בדבר משפט שהתנהל בארצות הברית בשנות העשרים בדבר זכויות יוצרים על יצירות חזנות. החזן רויטמן טען כי החזן המפורסם יוסף רוזנבלט "גנב" ממנו 2 יצירות, האחת "אשמנו מכל עם" והשנייה "רחל מבכה על בניה". על פי האגדה, בית המשפט הכריע לטובת רויטמן. אך האמת היא, שהתביעה לא הגיעה לבית משפט, משום שיוסל'ה פרסם התנצלות בעיתונות, והשנים אף הפכו לידידים קרובים. בשנת 1943 בגיל 59, נפטר החזן דוד רויטמן בניו יורק. מדיה וקבצים בנושא דוד רויטמן בוויקישיתוף דוד רויטמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דוד רויטמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) דוד רויטמן, דף שער בספרייה הלאומית דוד רויטמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) American Jewish Year Book (PDF). Vol. 45. 1944. p. 392. החזן דוד רויטמן ז"ל, הארץ, 1 באוגוסט 1943 ערב ר"ח אלול התרס"ט, הזמן, 30 באוגוסט 1909 החזן דקהלת ישרון בווילנה מר דוד רויטמאן, הזמן, 2 במאי 1912 הרמן סויט, בין תיבת הש"ץ והבימה, הארץ, 14 בדצמבר 1930 יובלו של ביאליק, דואר היום, 13 באפריל 1923
מוזיאון התנ"ך (אמסטרדם)

מוזיאון התנ"ך (בהולנדית: Bijbels Museum) הוא מוזיאון הממוקם באמסטרדם שבהולנד. מוזיאון התנ"ך נוסד בשנת 1975 והוא ממקום בשני בתי תעלה הידועים בשם "בתי קרומהַאוּט" (Cromhout) על גדת תעלת הרנחראכט שנבנו בשנת 1662 על ידי האדריכל פיליפס וינגבונס (Philips Vingboons) עבור הסוחר העשיר יאקוב קרומהאוט (Jacob Cromhout). המוזיאון מציג אוסף של ספרי תנ"ך, ובהם ספר התנ"ך הראשון שהודפס בהולנד (המכונה "תנ"ך דלפט" - Delftse Bijbel) משנת 1477 וכן מהדורה ראשונה של התנ"ך הרשמי הראשון של הולנד משנת 1637. כמו כן מוצגים העתקי פקסמליה ספר ישעיהו מתוך המגילות הגנוזות שהתגלו בקומראן. עוד מוצגים במוזיאון מוצגים ארכאולוגיים שמקורם במצרים העתיקה. מוצגים אלה, שנאספו על ידי ליינדרט סְחַאוּטֶן (Leendert Schouten) במהלך המאה ה-19 כוללים מנורות שמן, לוחות חימר, כלים ומטבעות. במוזיאון מוצגים דגמים של מקדש שלמה, מקדש הורדוס וכן דגם של המשכן שנבנה על ידי סחאוטן בין השנים 1842–1865 (ביחס גדלים של 1:7 מגודל המבנה המתואר בספר שמות) ושל ארון הברית. במבנה ההיסטורי בו ממוקם המוזיאון שומר המטבח המקורי של המבנה שמקורו במאה ה-17 והוא אחד המטבחים היחידים בהולנד שהשתמרו בצורה טובה מתקופה זו. בחדר המגורים של המבנה שומרה תקרת החדר המצוירת, שצוירה על ידי יאקוב דה ויט (Jacob de Wit) בשנת 1718. בגן המוזיאון מגודלים צמחים המוזכרים בתנ"ך וכן נמצא בגן מוזיאון ריחות, המאפשר למבקרים לחוות ריחות שונים של צמחי תנ"ך ושל קטורת. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון התנ"ך בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון התנ"ך מוזיאון התנ"ך, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
וולפגנג מרגנסבורג

וולפגנג מרגנסבורג (בגרמנית: Wolfgang von Regensburg‏; 924 – 31 באוקטובר 994) היה קדוש נוצרי. הוא היה הבישוף של רגנסבורג בבוואריה החל מחג המולד של 972 ועד למותו. וולפגנג נודל בשוואביה, כנראה בפולינגן. בגיל שבע לימד אותו בביתו איש דת כמורה פרטי, ולאחר מכן למד בבית הספר שבמנזר רייכנאו. שם הוא הכיר את היינריך פון בבנסברג (הארכיבישוף הראשון של טריר), עמו עבר לעיר וירצבורג להמשך לימודיו. מאוחר יותר הפך למנהל בית ספר של הקתדרלה בטריר. הוא הטיף לרפורמות ברוח בנדיקטוס מנורסיה ולביטול הקניין הפרטי. לאחר מותו של היינריך פון בבנסברג, ציווה עליו אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לפעול בעיר קלן, אך וולפגנג סירב להפוך לבישוף העיר והעדיף לפרוש (ב-965) למנזר איינזידלן של הבנדיקטינים בשווייץ. ב-968, בגיל 43, מונה לכהן הדת של המנזר. בשנת 994 נפטר בפופינג שבאוסטריה עילית של ימינו. ב-1052 הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הקתולית. יחד עם אולריך מאוגסבורג וקונראד מקונסטנץ הוא נחשב לאחד משלושת הקדושים הגרמניים החשובים במאה העשירית. מדיה וקבצים בנושא וולפגנג מרגנסבורג בוויקישיתוף
קרלוס בילארדו

קרלוס סלבדור בילארדו (ספרדית: Carlos Salvador Bilardo; נולד ב-16 במרץ 1938 בבואנוס איירס, ארגנטינה) הוא מאמן כדורגל ארגנטינאי. בילארדו, רופא במקצועו, שימש כמאמן ארגנטינה בין השנים 1983 עד 1990 וזכה עמה בגביע העולם בכדורגל בשנת 1986. כונה "הדוקטור" (בשל עיסוקו כרופא), "אל נריגון" (אף גדול) ו"אל גנאדור" (המנצח). בילארדו שיחק כקשר אחורי וגדל בסן לורנסו בה שיחק בין השנים 1958 עד 1960. באותן שנים השתייך גם לנבחרות הצעירות של ארגנטינה והיה שותף לזכייה במשחקים הפאן-אמריקאיים ב-1959 ושותף גם במשחקי אולימפיאדת רומא (1960). ב-1961 עבר בילארדו לשחק בקבוצת דפורטיבו אספניול מהליגה השנייה, ושיחק בשורותיה עד שנת 1965 בטרם עבר לשחק באסטודיאנטס לה פלאטה. במדי אסטודיאנטס הפך לשחקן מרכזי והיה שותף לזכייה באליפות אחת, 3 גביעי ליברטדורס ובגביע ביניבשתי אחד. אחרי שסיים את לימודי הרפואה בשנת 1971, פרש בילארדו ממשחק יחד עם חברו ראול מאדרו המשמש כיום כרופא הנבחרת הארגנטינאית. בילארדו התמנה למאמנה של אסטודיאנטס ב-1971 ואימן אותה במשך 4 שנים. ב-1975 מונה כמאמנה של דפורטיבו קאלי הקולומביאנית ואימן אותה שנתיים. ב-1978 מונה כמאמנה של סן לורנסו אך פרש מתפקידו שנה לאחר מכן לטובת אימון נבחרת קולומביה. אחרי הכישלון להעפיל למונדיאל 1982, פוטר בילארדו מתפקידו וחזר לאמן את אסטודיאנטס. הוא הוביל את אסטודיאנטס לחצי גמר אליפות הנסיונל ב-1982 ולזכייה באליפות המטרופוליטנו באותה שנה. ב-1983 מונה בילארדו כמאמנה של נבחרת ארגנטינה. במהלך כהונתו כמאמן, נהנה בילארדו משירותיו של דייגו מראדונה שהפך באותן שנים לשחקן הטוב ביותר בעולם. ארגנטינה תחת הדרכתו של בילארדו זכתה במונדיאל 1986 בפעם השנייה בתולדותיה. בשל הצלחת הנבחרת זכה בילארדו בתואר מאמן השנה בדרום אמריקה בשנים 1986 ו-1987. הוא הצליח להוביל את הנבחרת לגמר מונדיאל 1990 בו הפסידה למערב גרמניה אך ספג ביקורות קשות על סגנון המשחק ההגנתי והאלים של שחקניו. בתום המונדיאל, פרש בילארדו מתפקידו וחזר לאמן לעונה אחת ב-1992 את סביליה הספרדית, וב-1996 את בוקה ג'וניורס לתקופה קצרה. בשני המקרים זכה בילארדו לאמן את מראדונה. ב-1999 מונה כמאמנה של נבחרת לוב אך לא הצליח בה ואימן אותה רק שנה אחת. הוא חזר לאמן את אסטודיאנטס ב-2003 ואימן אותה עד פרישתו ב-2004. כשחקן סן לורנסו – אליפות ארגנטינה (1959) אסטודיאנטס לה פלאטה – אליפות ארגנטינה (מטרופוליטנו 1967), סגנית אלופה (נסיונל 1967, נסיונל 1968), גביע ליברטדורס (1968, 1969, 1970), הגביע הביניבשתי (1968, הפסיד בגמר 1969, 1970) נבחרת ארגנטינה – מדליית זהב במשחקי פאן אמריקה 1959 כמאמן אסטודיאנטס לה פלאטה – אליפות ארגנטינה (מטרופוליטנו 1982), סגנית אלופה (נסיונל 1975), גמר גביע ליברטדורס (1971) דפורטיבו קאלי – סגנית אלופה (1977, 1978), גמר ליברטדורס (1978) נבחרת ארגנטינה – זכייה במונדיאל 1986, סגנות במונדיאל 1990 תארים אישיים מאמן השנה בדרום אמריקה – 2 (1986, 1987) מדיה וקבצים בנושא קרלוס בילארדו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרלוס בילארדו קרלוס בילארדו, באתר Transfermarkt קרלוס בילארדו, באתר Soccerway קרלוס בילארדו, באתר WorldFootball.net קרלוס בילארדו, באתר National Football Teams קרלוס בילארדו, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
ברנדנבורג (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ברנדנבורג – אחת מ-16 המדינות המהוות את גרמניה ברנדנבורג-פרוסיה – ממלכה היסטורית גרמנית ברנדנבורג (עיר) – עיר במדינת ברנדנבורג נמל התעופה הבין-לאומי ברלין ברנדנבורג – נמל תעופה הממוקם סמוך לברלין שער ברנדנבורג – שער ניצחון אשר מהווה כיום את אחד מסמליה החשובים ביותר של העיר ברלין יעקב ברנדנבורג – פסל ישראלי הקונצ'רטי הברנדנבורגיים – אוסף של שישה קונצ'רטי מסוג קונצ'רטו גרוסו, אשר נכתבו על ידי יוהאן סבסטיאן באך והוקדשו למרקיז מברנדנבורג
טוני פולסטר

אנטון ("טוני") פולסטר (בגרמנית: Anton "Toni" Polster; נולד ב-10 במרץ 1964 בווינה) הוא כדורגלן עבר אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ. פולסטר שיחק בקבוצת הנוער של אוסטריה וינה, בה ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים באוגוסט 1982, בגיל 18. הוא כבש את שערו הראשון בליגת העל האוסטרית שלושה שבועות אחר כך במדי קבוצתו, עימה זכה 3 תוארי אליפות רצופים וגביע אחד באוסטריה, לפני שעבר לשחק מחוץ למדינתו בקבוצת מרכז הטבלה של הסרייה א' באיטליה טורינו. אחרי ששיחק עונה אחת באיטליה, הוא עבר לשחק במהלך חמש העונות הבאות במועדונים הספרדים סביליה, CD לוגרונייס וראיו ואיקאנו, אשר גם בקבוצות הללו סיים את העונות במרכז הטבלה של הליגה. בשנת 1990, הוא סיים במקום השני בטבלת כובשי השערים של הלה ליגה. בשנת 1993, הוא עבר לשחק בבונדסליגה הגרמנית בה בילה חמש שנים בקבוצת פ.צ. קלן, עימה סיים את ארבע העונות הראשונות שלו בקבוצה במרכז טבלת הליגה ובעונה האחרונה שלו עימה ירד ליגה. בעקבות ירידת הליגה של קלן, פולסטר עבר לשחק בשורות בורוסיה מנשנגלדבך לעונה אחת, אבל לצערו גם במדי קבוצתו החדשה בגרמניה חווה ירידת ליגה, ששוב גרמה לו בסיום העונה לעבור קבוצה. הוא חזר לשחק באוסטריה, בה שיחק את עונתו האחרונה בקבוצת אוסטריה זלצבורג. לאוהדיו הרבים באוסטריה יש הרבה כינויים לשמו של פולסטר, כאשר רובם מציינים את יכולת כיבוש הצמדים המרשימה שלו, לאחר שבלא מעט משחקים שלו כבש פולסטר צמד שערים. במהלך הקריירה שלו באוסטריה, זכה פולסטר 3 פעמים בתואר מלך השערים של הליגה האוסטרית (1985, 1986, 1987) פולסטר נבחר לנבחרת המאה של אוסטריה בשנת 2001. בשנת 1983, פולסטר זומן לנבחרת אוסטריה עד גיל 20, לשחק בשורותיה במסגרת אליפות העולם לנבחרות נוער באותה השנה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של אוסטריה כבר בנובמבר 1982 נגד נבחרת טורקיה, ובאותו משחק אף כבש את שערו הראשון בנבחרת. פולסטר היה חלק מסגל הנבחרת האוסטרית במהלך טורנירי מונדיאל 1990 ומונדיאל 1998. הוא שיחק במדי הנבחרת הלאומית 95 משחקים, בהם כבש שיא כיבושים אוסטרי בסך 44 שערים. הוא שבר את השיא הקודם של הנס קרנקל שעמד על סך 34 שערים, אחרי שהבקיע את שערו ה-35 בנבחרת בשנת 1996, במשחק נגד לטביה. פולסטר ערך את הופעתו הרשמית האחרונה בנבחרת (בה קבע שיא הופעות אוסטרי חדש, עם 94 משחקים) ביולי 1998, במסגרת מונדיאל 1998, נגד איטליה. אחרי שנתיים, הוחלט לערוך לכבודו משחק פרידה נוסף, בספטמבר 2000, נגד איראן, בו הוחלף בדקה ה-21 של המשחק על ידי כריסטיאן מאיירלב. שיא ההופעות הבינלאומי שלו (95) נשבר על ידי אנדריאס הרצוג במאי 2002. מדיה וקבצים בנושא טוני פולסטר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טוני פולסטר טוני פולסטר, באתר Transfermarkt טוני פולסטר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) טוני פולסטר, באתר WorldFootball.net טוני פולסטר, באתר National Football Teams טוני פולסטר, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt