laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ז'אן-בטיסט ינסן

ז'אן-בטיסט ינסן (בהולנדית: Jean-Baptiste Janssens; ‏1889 – 1964) היה כומר קתולי בלגי, שימש כראש המסדר הישועי, חסיד אומות העולם. ינסן נולד במכלן שבבלגיה. הוא למד בבית ספר קתולי בהסלט (Hasselt) שבבלגיה. בלימודיו הגבוהים באוניברסיטת סן לואי בבריסל (Université Saint-Louis Bruxelles) הצטיין בפילוסופיה ובפילולוגיה קלאסית. בשנת 1907 נכנס למסדר הישועי. הוא הגיש עבודה לתואר דוקטור בנושא המשפט הקונטיננטלי באוניברסיטת לובה (Louvain) שבבלגיה. הוא לימד משפט בסמינר תאולוגי ישועי, מונה לרקטור המכון התאולוגי ב-1929 ולאחר מכן היה ממנהיגי הישועים (Compagnie de Jésus) בבלגיה. בשנת 1939 ביקר בזאיר, אז מושבה בלגית (קונגו הבלגית), אך להוציא ביקור זה התגורר, עד מינויו לתפקיד ראש המסדר הישועי, באזור אנטוורפן ובריסל. בשנת 1942 מת ראש המסדר הישועי בבלגיה וינסן מונה לתפקיד במקומו, עד תום המלחמה. בתקופת השואה סייע לחסיד אומות העולם בנדיק גרינפס (Benedyk Grynpas), שהפעיל רשת להצלת יהודים בבריסל, וזאת על ידי הנפקת תעודות ומסמכים מזויפים שהעידו על הטבלתם לכאורה של ילדים יהודים רבים לנצרות. ינסן גייס לפעילות ההצלה כמרים רבים. ב-1975 העניק יד ושם את אות חסידי אומות העולם לינסן. בשנת 1946 מונה ינסן, בוועידה כנסייתית ברומא, לראש המסדר הישועי. עקב בחירתו עבר להתגורר בסביבות רומא. במדיניותו ובדבריו בתפקידו זה חתר ינסן ליצור זיהוי בין הישועים לבין העניים והנזקקים, ולהתנתק מבעלי הון, וזאת ברוח שליחותם הרוחנית והחינוכית המקורית של הישועים, כפי שתפס אותה ינסן. ינסן חתר להרחיב את הפיקוח המרכזי שקיימו מוסדות ההנהגה הישועיים על מוסדות החינוך של המסדר הישועי ברחבי העולם, בעיקר בספרד ובאמריקה הלטינית. ז'אן-בטיסט ינסן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מידע נוסף באתר יד ושם, במאגר המידע אודות חסידי אומות העולם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
באק ג'ונס

באק ג'ונס (באנגלית: Buck Jones;‏ 12 בדצמבר 1891 - 30 בנובמבר 1942) היה שחקן קולנוע אמריקאי. התפרסם בהופעותיו במערבונים זולים (בי מובי) בשנות ה-20 וה-30. בישראל היה מוכר בשם בּוּק ג'ונס. נולד בשם צ'ארלס פרדריק גבהרט (Gebhart), וגדל בחווה באוקלהומה שם רכש מיומנות ברכיבה על סוסים ובשימוש באקדח, דבר שעזר לו בתפקידיו במערבונים. בגיל 16 התגייס לצבא ארצות הברית ונשלח לפיליפינים שם נפצע בקרב עם מורדים מוסלמים. במלחמת העולם הראשונה שימש כמאמן סוסים לצבא. לאחר שחרורו עבד כבוקר. הוא החל לעבוד כפעלולן במערבונים אילמים ובמהרה החל לקבל תפקידים ראשיים. הוא הרוויח אז כ-3,500 דולר לשבוע. ג'ונס הקים חברת הפקות משלו שהתמוטטה במשבר הכלכלי של 1929. ב-1930 חזר לשחק במערבונים דלי תקציב בשכר של כ-300 דולר לשבוע. הוא צלח בהצלחה את המעבר מהסרט האילם לסרט מדבר. קול הבריטון המחוספס שלו התאים לתפקידיו במערבונים רבים בהפקת סרטי קולומביה וסרטי יוניברסל. סוגת הסרטים הזאת הייתה פופולרית בארצות הברית, באק ג'ונס התפרסם ושכרו הועלה. ב-1937 הרוויח 137,000 דולר, סכום נכבד לאותה תקופה. הוא נקרא בהתחלה Charles Jones, אחר כך Charles "Buck" Jones ולבסוף Buck Jones. ב-28 בנובמבר 1942 הוזמן להופעה במועדון הלילה Coconut Grove בבוסטון. אש שפרצה במקום גרמה למותם של כ-500 איש במה שנחשב עד היום לאחד מהאסונות הגדולים בארצות הברית. ג'ונס נכווה קשות, הוחש לבית החולים ומת כעבור יומיים. בארץ ישראל ביטאו את שמו בטעות כ-בוק ג'ונס וכך הוא נשאר עד ימינו. דמותו כגיבור מסוקס המגיע לכל מקום על סוסו "סילבר", נלחם בהצלחה נגד הרעים בעזרת אקדחיו ואגרופיו, קסמה לצעירים שראו את סרטיו ורצו להידמות לו. ממטבעות הלשון דאז: "אל תהיה לי בוק ג'ונס" כלומר - אל תהיה גיבור. חיים חפר הזכיר אותו בשיר "החופש תם" שכתב לצ'יזבטרון: "...החופש בא פלמחני"ק וחיילת/זוכרים את אקדחיך, הו בוק ג'ונס...". בישראל היו פופולריות חוברות "בוק ג'ונס" שנכתבו על ידי מירון אוריאל. חוץ מהשם בוק ג'ונס, כל העלילות היו פרי דמיונו של אוריאל. בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" (1971), אחד מחברי חבורת "המטפחת השחורה" מכונה "בוק ג'ונס" ומתואר כ"שתקן" (את דמותו מגלם השחקן שלמה תרשיש). מדיה וקבצים בנושא באק ג'ונס בוויקישיתוף באק ג'ונס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) באק ג'ונס, באתר AllMovie (באנגלית) באק ג'ונס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) באק ג'ונס, באתר westerns אלי אשד, מירון אוריאל – מלך הספרות הקלה באק ג'ונס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) למשל בספרו של יורם קניוק, תש"ח, עמ' 56: "הבוק ג'ונס עם הכאפייה".
יובל כרמי (שחקן)

יובל כרמי (קמיגר) (נולד ב-17 בספטמבר 1975) הוא שחקן, במאי, מחזאי, תסריטאי מנהל תיאטרון ומנהל בית ספר למשחק. כרמי שירת בצה"ל בפיקוד הנח"ל בתפקיד מש"ק אמנים. סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי ב-1989. בשנים 2000-1998 למד בימוי קולנוע וטלוויזיה בבית הספר קמרה אובסקורה. כרמי שיחק בין היתר בסרטים וסדרות הטלוויזיה טירונות, הבורגנים, בלתי הפיך, פלפלים צהובים, האי, עכשיו או לעולם לא, אין לה אלוהים, חדר חקירות, אישה מרציפן, ללקק ת'תות, כבודו, סימה ועקנין מכשפה, מליץ יושר (כמנחה) ו-pumukle (סדרה טלוויזיה גרמנית). השתתף במספר רב של הצגות: בתיאטרון הבימה: הבחורים בדלת ממול, החייל האמיץ שוויק, סירנו דה ברז'רק. בתיאטרון הקאמרי: ביקור הגברת הזקנה (בשיתוף הבימה). בתיאטרון חיפה: שבת ראשון שני, אנדורה, יאיר, להיות או לא להיות, הבחורים בדלת ממול. בתיאטרון בית לסין: טוב. בתיאטרון באר שבע: קן הקוקיה, הרוזן ממונטה כריסטו, למה לא האת לפני המלחמה, חבלי משיח, בין חברים, הרולד ומוד. בתיאטרון רמת גן: הלילה השנים עשר. בתיאטרון הספרייה: גוף להשכיר, מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים, הבחורים בדלת ממול, נפש יהודי. בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע: עפר ואפר/שפת ההר. בנוסף, השתתף במספר פסטיבלים, בהם פסטיבל ישראל (1988); בהצגה "צור וירושלים"; בפסטיבל עכו (1990); ב"המוזג"; בפסטיבל תיאטרון קצר (1998); ב"סדר מוכרח להיות"; וב-2000 ב"לילה ת"א". כמו כן הנחה בערוץ הילדים. לאורך השנים, שיחק בלמעלה משלושים פרסומות בישראל ומחוצה לה. במסגרת תיאטרון הסטודיו ביים את: "הזוג המוזר" (גם בגרסה הנשית) מאת: ניל סיימון, "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים מאת: דייוויד הלואל, "ראיון עבודה" מאת: תמר ציון, "סכסוכים" מאת: קתרין הייס, "דני והים הכחול" מאת: ג'והן פאטריק שאנלי,"משחקים בחצר האחורית" מאת: עדנה מזי"א, "ילדי קנדי" מאת: רוברט פאטריק, "שלוש נשים גבוהות" מאת: אדוארד אלבי, "טוב" מאת: ססיל טיילור,"ביקור הגברת הזקנה" מאת: פרידריך דירנמאט,"סיבוב מסוכן" מאת: ג.ב. פריסטלי, "לפוצץ אותם" מאת: ברי קיף,"אישה בעל בית" מאת: שמואל הספרי,"החיים בשלוש גרסאות" מאת: יסמינה רזה,"חברות הכי טובות" מאת: ענת גוב,"סינית אני מדברת אליך" מאת: סביון ליברכט, "רכוש נטוש" מאת:שולמית לפיד,"התרוממותו של בנו כופתא-בוכתא" מאת: אלברט אינוראטו,"בגידה" מאת: הרולד פינטר, "מי תהום" מאת:הלל מיטלפונקט, "קידוש" מאת: שמואל הספרי,"מלאכים באמריקה" מאת: טוני קושניר. בתיאטרון תהל ביים את "וינסנט ריבר" מאת פיליפ רידלי, אותו חידש בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע. מדיה וקבצים בנושא יובל כרמי בוויקישיתוף יובל כרמי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יובל כרמי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יונית נעמן, השחקן יובל כרמי: כולנו מוגבלים, באתר nrg‏, 18 ביוני 2009
Soul Crusher

Soul Crusher הוא האלבום באורך מלא הראשון של להקת ההבי מטאל האמריקאית וייט זומבי. האלבום פורסם בחודש נובמבר של שנת 1987, והושק בכ-2000 עותקים בלבד. חברת התקליטים Caroline אימצה את האלבום והקליטה גרסה מחודשת שלו בשנת 1988, וגם בגרסה הזו הושקו 2000 עותקים בלבד. האלבום ממשיך את סגנון הנויז רוק שאפיין את הלהקה בתחילת דרכה. הציור על עטיפת האלבום מורכב מצילום אחד של חברי הלהקה שנערך דיגיטלית והורכב מחדש. הכיתוב והלוגו היו מתוכננים להיצבע בצבע אדום כהה, אבל חלה טעות טכנית והצבע השתנה לאדום בהיר. האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמעריצים ומבקרי המוזיקה המקצועיים כאחד, כאשר אתר הביקורות Allmusic העניק לאלבום 4 מתוך 5 הכוכבים האפשריים, בטענה ש"המילים הנהדרות יוצרות חרוזים ייחודיים ומשפטים מוזרים, מה שיוצר את מה שהוא כנראה האלבום המעניין ביותר שלהם". מגזין הרוק Sounds נתן לאלבום את הציון הגבוה ביותר האפשרי של חמישה כוכבים מתוך חמישה, ומבקר המוזיקה רוברט כריסטיאגו נתן לאלבום את הציון D+. כל השירים נכתבו על ידי סולן הלהקה רוב זומבי והולחנו על ידי כל חברי הלהקה. מידע על האלבום Soul Crusher באתר MusicBrainz האלבום Soul Crusher באתר Discogs האלבום באתר הרשמי של רוב זומבי ביקורת באתר Allmusic Soul Crusher Review, Sounds Magazine ביקורת של כריסטיאגו על האלבום באתר הרשמי שלו
מרטיני (עיר)

מרטיני (בצרפתית Martigny) היא עיר בעלת כ־18,300 תושבים, השוכנת בעמק הרון, בירת מחוז מרטיני בקנטון ואלה, בשווייץ. מרטיני שוכנת בגובה של 471 מטרים מעל פני הים בקצה המזרחי של עמק הרון, למרגלות רכסי האלפים הברניים מצפון והאלפים הפניניים מדרום. העיר נמצאת במרחק 30 קילומטרים ממזרח למונטרה ו-30 קילומטרים ממערב לבירת הקנטון סיון. למרטיני הסכם ערים תאומות עם: איטליה אאוסטה, איטליה צרפת וסאן-לה-רומן (אנ'), צרפת שווייץ סורסי, לוצרן, שווייץ מדיה וקבצים בנושא מרטיני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרטיני מזג האוויר במרטיני שידור חי מהכיכר המרכזית בעיר
פרובינציות צ'ילה

פרובינציה (בספרדית: Provincia) היא הדרגה השנייה מבין דרגות החלוקה המנהלית של צ'ילה. ברמה העליונה מחולקת צ'ילה ל-16 מחוזות, והן מתחלקות ל-56 פרובינציות. בראש כל ממשל של פרובינציה (gobernación provincial) עומד מושל (Intendente provincial או gobernador provincial) הממונה על ידי נשיא צ'ילה, והכפוף למושל המחוז (Intendente Regional). המושל מקבל ייעוץ מהמועצה הכלכלית והחברתית של הפרובינציה (Consejo Económico y Social Provincial או בראשי תיבות CESPRO). הפרובינציה של סנטיאגו יוצאת דופן, שאין בחוקיה הגדרה למושל פרובינציה ומשרה זו היא חלק מתפקידיו של מושל מחוז מטרופולין סנטיאגו. בינואר 2001 הוקמה "המשלחת הפרובינציאלית של סנטיאגו" שבה תפקיד "השליח הפרובינציאלי" (Delegado Provincial de Santiago), הפועל כמושל פרובינציה מטעם מושל המחוז. הפרובינציות נחלקות ל-346 קומונות המנוהלות על ידי גוף הנבחר בבחירות ישירות הקרוי מועצה מוניציפלית (concejo municipal), הכולל ראש עירייה (alcalde) וחברי מועצת העיר (concejales), לתקופה של ארבע שנים. מנהלת השירותים של הקומונה קרויה רשות מקומית (municipalidad) ושוכנת במשרדים של ראש העירייה (alcaldía). עד שנות ה-80 של המאה ה-20 היו הפרובינציות החלוקה המנהלית העליונה של צ'ילה, שכללה אז 25 פרובינציות: טרפקה, אנטופגסטה, אטקמה, קוקימבו, אקונקגווה, ולפראיסו, סנטיאגו, אוהיגינס, קולצ'גווה, קוריקו, טלקה, מאולה, לינארס, ניובלה, קונספסיון, אראוקו, ביוביו, מייאקו, קאוטין, ולדיביה, אוסורנו (מאז 1940), יאנקיווה, צ'ילואה, אייסן (מאז 1929) ומגיאנס (מאז 1929). בטבלה להלן מפורטים כל הפרובינציות, בירתן, שטחן ואוכלוסייתן לפי מפקד 2002 על פי נתוני המכון לסטטיסטיקה של צ'ילה (Instituto Nacional de Estadística de Chile). מדיה וקבצים בנושא פרובינציות צ'ילה בוויקישיתוף Divide Las Provincias Que Señala Del Pais En Las Comunas Que Indica רשימת הפרובינציות והקומונות באתר ספריית הקונגרס הלאומית של צ'ילה (בספרדית) סטטיסטיקות על הפרובינציות של צ'ילה (באנגלית) Censos de Poblacion y Vivienda
חיים סתהון

רבי חיים סתהון (י"ח בשבט ה'תרל"א, 9 בפברואר 1871, צפת - ו' באייר תרע"ח 1918, צפת), היה מרבני העיר צפת, ולמשך תקופה כיהן כרב הראשי של העיר. מחבר הספר ארץ חיים בעניין מנהגי ארץ ישראל. נולד בצפת לרב מנשה סתהון, רבה לשעבר של ארם צובא. אביו נישא בצפת לאשה ממוצא אשכנזי בשם חיה, לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה, ומנישואים אלו נולד רבי חיים. בשנת תרל"ב, בהיותו בן שנה חזרה משפחתו לחלב. בכ"ד אלול תרל"ו התייתם מאביו בעודו בן חמש שנים, ואמו שבה לצפת ונישאה בשנית לרב יצחק יעקב סאליצר. בצפת חונך כמנהג האשכנזים, ולמד בישיבות רבני האשכנזים. אחר כך המשיך ללמוד אצל רבני הספרדים: רבי אברהם חי שאקי ורבי יוסף חכים. קיימת מסורת שאכל מצמח הבלדור הידוע בסגולתו כמחזק את הזיכרון, אך הוא ניזוק מכך. נמנה עם חכמי צפת, יחד עם חביריו רבי ישועה ואעיש, רבי ישמעאל הכהן, רבי רחמים מזרחי, רבי חיים עזרא הכהן. בשנת תרס"ב נתמנה לרב ראשי בצפת, אך עזב את התפקיד זמן קצר לאחר מכן. באחרית ימיו חלה במחלת הטיפוס. אודות מועד פטירתו לא נשמרו דברים ברורים. בהקדמת ספרו במהדורה חדשה צוין שיום פטירתו הוא ו' באייר תרע"ו. אולם בקובץ התורני "נזר התורה" התפרסמה איגרת של ר' חיים סתהון ששיגר לר' משה קליערס רבה של טבריה ותאריך כתיבתה הוא ו' באדר תרע"ח (1918). גם בספרו של ר' שמואל הורביץ, "ימי שמואל" הוא מעיד שרבי חיים סתהון שהיה ידידו של אביו נפטר "אחרי פסח" בשנת תרע"ח. בשעת פטירתו נכחה בביתו בת אחותו מרים שטרן (בנארי) שכתבה בספרה "אני מצפת" שנפל וטבע בבור המים עקב מחלת הטיפוס שסבל ממנה. נקבר בבית העלמין בצפת. אחיו הגדול מצד אביו הוא הרב הלל דוד סתהון שהיה מפוסקי חלב ומחבר ספרים. חיבר ספר מנהגים על מנהגי ארץ ישראל הנקרא "ארץ חיים". הספר הוא אסופה של דינים ומנהגים הקשורים לארץ ממגוון רחב של פוסקים, שנאספו ונערכו בידי סתהון. הספר כולל את הסכמותיהם של הרבנים הרב יעקב שאול אלישר, הרב יצחק משה אבולעפיא, הרידב"ז, הרב חיים ברלין והרב אליהו בכור חזן.. הוא סיים לכתוב את הספר ביום הולדתו ה-35 וכעבור שלוש שנים הביאו לדפוס. רבי חיים סתהון, ארץ חיים, באתר היברובוקס משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' (עמ' 487) דוד ציון לניאדו, לקדושים אשר בארץ (תשס"ט), אות תג - רבי חיים סיתהון (עמ' 213). על הרב חיים סתהון באתר MyTzadik תשובה מרבי חיים סתהון לרבי משה קליערס, משנת תרע"ח, באתר קדם חכם חיים סתהון, באתר החכם היומי חיים בן מנשה סתהון (1871-1916), דף שער בספרייה הלאומית בראש ספרו ארץ חיים קבע ברכה לאביו החורג: ועל הכל יזכר שם הרה"ח יו"ש חו"נ בעל מ' אמי מנב"ת כש"ת כמהר"ר יצחק יעקב סאליצר הי"ו, אשר נתגדלתי על ברכיו כגידול בן אצל אב, זכרה לו ה' לטובה". מאיר בניהו, על ה"בלאדור" היפה לזיכרון, סיני לו (עמ' סח). ראו קהלת צפרו חלק ה עמ' שב. גיליון ג' [יא] מנחם אב ה'תשס"ה חלק א' פרק ל' על ספר ארץ חיים, באתר bookgallery
FourFiveSeconds

FourFiveSeconds (בעברית: ארבע חמש שניות) הוא שיר של הזמרת הברבדית ריהאנה, הראפר האמריקאי קניה וסט והמוזיקאי האנגלי פול מקרטני. השיר נכתב והופק על ידי וסט, מקרטני, מייק דין, דייב לונגסטריף ונוח גולדשטיין. הוא פורסם באתר הרשמי של ריהאנה ב-24 בינואר. השיר משתייך לז'אנר הפופ והסול פופ וכולל בתוכו השפעות מז'אנר הקאנטרי והפולק. המכשור מורכב מגיטרה אקוסטית, אורגן וצ'לו. השיר זכה לשבחי ביקורת ממבקרי מוזיקה, ששיבחו את הכיוון החדש של ריהאנה וקניה וסט, את קולם, ואת ההפקה המינימליסטית של השיר. עם יציאתו, הגיע השיר למקום 4 במצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100, והפך לשיר ה-26 של ריהאנה שנכנס לעשירייה הפותחת במצעד זה. השיר גם הגיע למקום הראשון במצעד ה-Hot R&B/Hip-Hop Songs האמריקאי. במישור הבינלאומי, כבש השיר את פסגת המצעדים של אוסטרליה, דנמרק, ניו זילנד, שוודיה ואירלנד והגיע לחמישייה הפותחת בקנדה, צרפת ובבריטניה. על מנת לקדם את השיר, בוים עבורו וידאו קליפ על ידי צמד הצלמים ההולנדי Inez and Vinoodh בניו יורק. הקליפ צולם בשחור-לבן, וקיבל ביקורות חיוביות ממבקרים ששיבחו את הפשטות שלו והשוו אותו ליצירותיו של הרב ריטס וקסבייה דולן. ריהאנה, וסט ומקרטני הופיעו עם השיר לראשונה בטקס פרסי גראמי ה-57 ב-8 בפברואר 2015; ההופעה זכתה לביקורות חיוביות ביותר. אמנים שונים עשו קאבר לשיר, ביניהם הראפר הקנדי דרייק והזמר הבריטי ג'יימס ביי. מידע על היצירה "FourFiveSeconds" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "FourFiveSeconds" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "FourFiveSeconds" באתר Discogs סרטון השיר "FourFiveSeconds" באתר יוטיוב [1] [2] המצעד השבועי, שבוע 07, 2015, באתר מדיה פורסט ישראל [3] [4] [5] מידע על FourFiveSeconds, באתר המצעד האוסטרי, ארכיון מידע על FourFiveSeconds, באתר המצעד האיטלקי, ארכיון מידע על FourFiveSeconds, באתר המצעד הגרמני מידע על FourFiveSeconds, באתר מצעד דנמרק מידע על FourFiveSeconds, באתר המצעד הנורווגי מידע על FourFiveSeconds, באתר המצעד של ניו זילנד מידע על FourFiveSeconds, באתר המצעד הספרדי מידע על FourFiveSeconds, באתר המצעד הפיני מידע על FourFiveSeconds, באתר המצעד הצרפתי, ארכיון מידע על FourFiveSeconds, באתר המצעד השוודי Gold & Platinum, RIAA (באנגלית אמריקאית)
קרב קנידוס

קרב קנידוס (ביוונית: Ναυμαχία της Κνίδου) היה קרב ימי שנערך בשנת 394 לפנה"ס במסגרת המלחמה הקורינתית, בין צי משותף אתונאי-פרסי תחת פיקודם של קונון, ופרנבזוס, לבין צי ספרטני תחת פיקודו של פייסנדרוס. הקרב הסתיים בניצחון אתונאי-פרסי מוחץ וסיים את שליטת ספרטה בים, וגם החזיר לפרס כמה איים שהיו שייכים לה, ואפשר לאתונה לכבוש כמה איים שנלקחו ממנה לאחר המלחמה הפלופונסית. לאחר המלחמה הפלופונסית, הפכה ספרטה לעיר החזקה ביותר ביוון. אולם כאשר המלך אגסילאוס השני פלש לפרס, מיהרו הפרסים לשלוח את טימוקרטס מרודוס שגרם למרד כללי ביוון נגד ספרטה. ערים רבות ביניהן אתונה, תבאי, קורינתוס, וארגוס, התאגדו לליגה אנטי ספרטנית וחברו לברית עם פרס. הפרסים הקימו צי גדול של 200 ספינות וחיפשו מפקד מוכשר שיפקד עליו, קונון שאותה עת שהה בקפריסין קיבל את ההצעה, יחד איתו פיקד על הצי הסטרפ פרנבזוס. ובראשית שנת 394 לפנה"ס פשטו השניים על רודוס, והחליפו את האוליגרכיה הפרו ספרטנית באי בדמוקרטיה. לאחר מכן יירט קונון צי שהביא אספקת דגן ממצרים. אגסילאוס שלח את גיסו פייסנדרוס לעצור את קונון. פייסנדרוס היה חסר כל ניסיון בקרב ימי, בראשית אוגוסט שנת 394 לפנה"ס, נפגשו הציים בקנידוס. מעט מאוד ידוע על מהלך הקרב עצמו, נראה שהספינות האתונאיות העסיקו את הספרטנים, בזמן שהפרסים תקפו אותם והשמידו אותם. פייסנדרוס מת בעודו מגן על ספינתו. לאחר הקרב קונון הקים באתונה מקדש לאפרודיטה לאות תודה על ניצחונו. הניצחון שם קץ לעליונות הספרטנית בים, שאותה השיגה ספרטה לאחר קרב אייגוספוטמוי. האחיזה הספרטנית באיי הים האגאי התמוטטה. קונון ופרנבזוס כבשו את מרביתם, היתר מרדו בספרטנים והקימו משטר דמוקרטי עצמאי. משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, תשס"ב (הספר בקטלוג ULI) Diodorus Siculus. Library of History. Translated by C.H. Oldfather, R.M. Geer, C.L. Sherman, F.R. Walton and C.B. Welles. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann, 1933-1967. Pausanias. Description of Greece. Translated by Jones, W. H. S. and Omerod, H. A. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann, 1918. Digitized copy in: Theoi. Plutarch. Lives. Translated by Bernadotte Perrin. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1926. 11 vols. Digitized copy in: penelope.uchicago.edu Xenophon. Hellenica. Translated by Carleton L. Brownson. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann. vol. 1:1918, vol. 2: 1921. Digitized copy in: Perseus קסנופון, "הלינקה", 3.4.29. ניתן לקבוע כמעט בוודאות את תאריך הקרב, שכן ידוע שמספר ימים לפני קרב קורונאה שהתרחש מעט זמן לאחר מכן, היה ליקוי חמה. ראו אצל עמית עמ' 432. פאוסניאס, 1.1.3 משה עמית, "תולדות יוון הקלאסית", עמ' 432.
ליילי מילר-מורו

ליילי מילר-מורו (נולדה ב-1972) היא עורכת דין ואקטיביסטית אמריקאית. היא יסדה ומכהנת כמנכ"לית הארגון Tahirih Justice Center ("מרכז טאהירה לצדק"), מוסד ללא כוונת רווח שעוסק בהגנה על נשים מפני הפרת זכויות האדם שלהן, ומציע סיוע משפטי ומקיים פעילות הסברה לשינוי חקיקה. מילר-מורו עבדה בראשית דרכה במשרד המשפטים של ארצות הברית, בתפקיד קשור לוועדת הערעורים לנושאי הגירה. לאחר מכן עבדה כעורכת דין בחברת ארנולד ופורטר בוושינגטון די. סי., ועסקה שם בתביעות בינלאומיות, לצד עיסוק רב בעבודה פרו בונו. אחד מהתיקים שבהם טיפלה פרו בונו היה "תיק קאסינגה", מקרה משפטי משפיע, שקבע תקדים אמריקאי והביא לשינוי החוק בעניין פליטים בארצות הברית. התיק עסק בנערה בת 17 בשם פאוזיה קאסינג'ה, אשר נמלטה מטוגו כדי להימנע מנישואים פוליגמיים כפויים ומכוונת השבט שלה לבצע בה השחתת איבר המין הנשי. קאסינג'ה זכתה במקלט מדיני בארצות הברית בשנת 1996 לאחר דיון בוועדת הערעורים לנושאי הגירה. ההחלטה יצרה תקדים להכרה ברדיפה על רקע מין כסיבה מספקת להענקת מקלט מדיני. לאחר המשפט, חיברה מילר-מורו יחד עם קאסינג'ה ספר שתיאר את הפרשה, בשם Do They Hear You When You Cry?, ובעזרת חלקה מהרווחים ממכירות הספר, הקימה את ארגון "טאהירה". בשנת 2012, זכתה מילר-מורו בפרס דיאן פון פירסטנברג. באותה שנה, נכללה ברשימת "150 הנשים האמיצות ביותר בעולם" של ניוזוויק והדיילי ביסט. מילר-מורו היא בהאית, ורואה בפעילות שלה מימוש של ערכי המסירות לזולת של דתה. מרכז טאהירה לצדק (באנגלית) וידאו של הרצאה של מילר-מורו (אנגלית) בכנס TEDx בגרנד רפידס, 12 במאי 2011. במסמכים המשפטיים נכתב שמה קאסינגה הוצאת Delacorte Press,‏ 1998. רשימת הזוכים בפרס לשנת 2012 (אנגלית) רשימת 150 הנשים האמיצות בעולם (אנגלית), באתר הדיילי ביסט. הרצאה של מילר מורו: "צדק ושוויון - בסיס לשינוי בעולמנו הכאוב" (אנגלית), באתר הספרייה הבהאית, 17 ביולי 2004.
אובייקטיביות חזקה

אובייקטיביות חזקה (אנגלית: Strong objectivity) מתייחסת לצורך בהתערבות במחקר ליצירת אובייקטיביות נטולת דעות קדומות כלומר על החוקר להכיר בעובדה שערכיו הסובייקטיביים משפיעים על האובייקטיביות שלו ובהכרח על המחקר, לפיכך אין אפשרות אמיתית לנטרלם אלא על ידי הוספת דעות שונות. "אובייקטיביות חזקה" היא מושג הלקוח מעולם הפילוסופיה ונזכר לראשונה על ידי החוקרת הפמיניסטית סנדרה הארדינג, בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. המושג אובייקטיביות חזקה נועד לתאר אופן מחקר הכולל גם את נקודת המבט הפמיניסטית. הארדינג המבקרת את הדרך בה נחקרים נושאים הטוענים להיות "אובייקטיביים". נקודת מבט זו שוללת את האובייקטיביות של המדע המסורתי ומעלה את הטענה כי נשים ודרכי מחשבתן נדחקו לשוליים. עמדות החוקרים ואופן יצור הידע שלהם מושפעים מקטגוריות של מין, גזע ומעמד. המחקר המודרני הנשלט ברובו על ידי גברים לא מאפשר את האובייקטיביות הרצויה. הארדינג גורסת שעל מנת ליצור את אותה אובייקטיביות רצויה במחקרים מתחומי מדעי החברה ,יש צורך בשיטת מחקר שתשלב חוקרים בעלי דעות, אמונות וערכים המשלימים זה את זה. "אובייקטיביות חזקה" דרושה בתחומים אלה להבדיל מתחומי מדע אחרים כמו פיזיקה וכימיה שיש להם בסיס ידע אחיד, המאפשר להשוות בין תוצאות מחקרים שונים. בתחומי המחקר החברתי אין אפשרות של השוואה בין מחקרים, לא ניתן לסתור מחקר אחד בעזרת מחקר אחר היות שהדעות תלויות בסביבה התרבותית שבה מתבצע המחקר ומשפיעות על הבנייה חברתית. השקפת העולם הפמיניסטית מניחה שהדעה האובייקטיבית המקובלת היא נקודת המבט הגברית. שאלת האובייקטיביות דנה בסוגיה אילו מחקר אובייקטיביים ואילו אינם, ומדוע, האם האובייקטיביות הכרחית או לא. איך ואם בכלל אפשר להשיג אובייקטיביות במחקר? שאלות אלה נובעות מחששות לגבי סקסיזם ודעה קדומה גברית הנמצאים במדע ובמחקרים הדומיננטיים. בספרה "Whose Science? Whose Knowledge?"שפורסם בשנת 1991 טענה הרדינג כי רוב המחקרים שעסקו בנשים נעשו על ידי חוקרים גברים בעלי השקפת עולם גברית ברובה ולפיכך על מנת ליצור "אובייקטיביות חזקה" במחקרים אלה יש לשלב בהם נשים על מנת להתגבר על דעות קדומות ואמונות "גבריות". לדעתה יצירת אובייקטיביות חזקה בדרך זו אינה מחלישה את המחקר אלא מחזקת אותו. תאוריה מטא-תאוריה ניצה ינאי, דרכים לחשיבה פמיניסטית, שאלת המדע בפמיניזם - סנדרה הארדינג/סוגיות החקירה המדעית בפמיניזם, 2007 Sandra Harding (1991). Whose Science? Whose Knowledge? Thinking from Women's Lives. Harding, Sandra, Whose Science? Whose Knowledge?: Thinking from Women's Lives, Cornell university press, Ithaca, 1991 Sandra Harding (1998). Is Science Multicultural? Postcolonialisms, Feminisms, and Epistemologies.
פאוזיה פואד

פאוזיה פואד (בפרסית: شاهدخت فوزیه, ובערבית: الأميرة فوزية; 5 בנובמבר 1921 – 2 ביולי 2013) הייתה נסיכה מצרייה שהפכה למלכת איראן, בתו של פואד הראשון ואחותו של פארוק הראשון. הראשונה לשושלת מוחמד עלי. אבי השושלת, מוחמד עלי, היה ממוצא אלבני והתיישב במצרים. פאוזיה נולדה ב-5 בנובמבר 1921 לאחמד פואד, סולטן מצרים, ולנזלי סברי. בשנת 1922 הוכתר אביה כמלך, ולאחר מותו בשנת 1936 עלה לשלטון במקומו אחיה פארוק. ב-15 במרץ 1939 נישאה למוחמד רזא שאה פהלווי והייתה לאשתו הראשונה ולנסיכת איראן. הנישואים הוגדרו כנישואים פוליטיים, שנועדו לקרב בין הסונים לשיעים. כעבור שנתיים, לאחר שהוגלה אביו של מוחמד רזא שאה פהלווי, רזא ח'אן, הפכה למלכת איראן. השניים התגרשו בשנת 1945 בשל קשיי הסתגלותה של פאוזיה באיראן, סכסוך בין משפחתה למשפחתו של מוחמד רזא, חוסר נאמנותו של מוחמד רזא, ולאחר שפאוזיה לא הצליחה להרות יורשים זכרים לשאה האיראני. לה ולמוחמד רזא שאה פהלווי הייתה בת משותפת אחת, הנסיכה שהנאז פהלווי (נולדה ב-27 באוקטובר 1940). בשנת 1949 נישאה בשנית, לקולונל איסמעיל שירין. השניים התגוררו בקהיר ובאלכסנדריה, ונולדו להם שני ילדים: נדיה ח'אנום וחוסיין שירין אפנדי. תוארי המלכות המצריים נלקחו ממנה לאחר המהפכה במצרים של 1952, שבה הודח אחיינה פואד השני והוא עבר להתגורר בשווייץ. לאחר מות בעלה בשנת 1994, המשיכה פאוזיה פואד להתגורר באלכסנדריה. בינואר 2005 דווח בטעות על מותה: אנשי תקשורת בלבלו בינה לבין אחייניתה, הנסיכה פאוזיה פארוק, בתו השנייה של המלך פארוק. פאוזיה פואד נפטרה ב-2 ביולי 2013 ונקברה בבית הקברות סיידה נפיסה בקהיר, לצד בעלה השני. בשנת 1939 קראו באיראן עיר, פאוזיה-אבאד - על שמה. בשנת 1950 קראו רחוב על שמה (רחוב אמירה פאוזיה) בקהיר, אך בשנת 1956 הוחלף שם הרחוב לרחוב מוסטפא כמאל. הוד סולטנותה הנסיכה פאוזיה ממצרים (1921–1922) הוד רוממותה הנסיכה פאוזיה ממצרים (1922–1939, 1949–1952) הוד רוממותה הקיסרית הנסיכה פאוזיה ממצרים ואיראן (15–16 במרס 1939 - יום לפני נישואיה הראשונים לשאה הפרסי הוענק לה התואר "שאהדוח'ת", נסיכה או בת מלך) הוד רוממותה הקיסרית נסיכת הכתר של איראן, נסיכת מצרים (1939–1941) הוד רוממותה הקיסרית מלכת איראן (1941–1948) הוד רוממותה הקיסרית הנסיכה פאוזיה ממצרים ואיראן (1948–1949) במצרים: עיטור המעלות (נישאן אל-כמאל), 16.5.1939 באיראן: עיטור השמש (נישאן-י אפתאב), 27.10.1940 מקרא:         – השאה לבית שושלת פהלווי         – המלכה של השאה (שהבאנו)   [1] – חמש נשי השאה הראשון   [1] – שלוש נשי השאה השני הוריה: סוהראב דיבה (פר') ופרידה קוטבי (פר') נזלי סברי מדיה וקבצים בנושא פאוזיה פואד בוויקישיתוף פאוזיה פואד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Ghazal, Rym (8 July 2013). "A forgotten Egyptian Princess remembered". The National. ‏סואדכוהי‏ (Q108933097) הבא בירושה אחרי רזא כורש עלי פהלווי, מקור: סדר הירושה בוויקיפדיה הצרפתית | הפריט שלו בוויקינתונים: ‏כאמיאר פהלווי‏ (Q109170741) ערך זה הוא קצרמר בנושא איראן ובנושא מצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.