laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סלניום

סלניום (Selenium) הוא יסוד כימי אל-מתכתי שסמלו הכימי Se ומספרו האטומי 34. זהו מינרל קורט חשוב בגוף האדם. סלניום הוא אל-מתכת בצבע אפור עם תכונות כימיות דומות לאלו של גופרית וטלור. סלניום טהור מוליך חשמל במידה רבה יותר כאשר הוא חשוף לאור. סלניום משמש לעיתים כמרכיב בסגסוגות של מוליכים למחצה מרוכבים המשמשים בתאים פוטואלקטריים. מהווה רכיב חשוב בתאים פוטואלקטריים ותאים סולריים. רגישותו לאור שימשה מרכיב מרכזי במדי אור ישנים. משמש לסילוק צבע מזכוכית. לדוגמה, צבע ירוק שנובע מזיהומי ברזל. בהוספה לתערובת מרכיבי הזכוכית, צובע אותה באדום. בהוספה לצבען צהוב קדמיום מאדים אותו, ומשמש כתוספת נפוצה ליצירת גוונים שבין צהוב לכתום. מגביר עמידות לשחיקה של גומי. לסלניום יישומים בצילום, ניתן להעניק לתמונות גוונים בעזרתו. בין שנת 1955 עד 1975 בערך היה שימוש נרחב בסלניום ברכיבים אלקטרוניים – דיודות שנקראו "דיודות סלניום" ששימשו כמישרי זרם. תרכובת של סלניום נפוצה בשמפו נגד קשקשת. סגסוגת של סלניום עם ביסמוט, Bi2Se3 מקבלת תשומת לב ניכרת במחקר במבודדים טופולוגיים. שכבה אטומית בודדת של תרכובת סלניום עם ברזל (FeSe) התגלתה לאחרונה כבעלת מוליכות על. סלניום (מקור השם במלה היוונית "σελήνη" שמשמעותה ירח) זוהה ב-1817 על ידי ינס יאקוב ברצליוס שזיהה אותו ביחד עם טלור. עם השנים הדרישה לסלניום גברה בעקבות שימושים בתחומים רבים כמו בגומי ובפלדה. עד 1970 סלניום כבר הוחלף על ידי צורן. ב-1996, מחקרים הראו קשר בין סלניום לבין עיכוב סרטן אצל בני אדם. בשנות ה-90 המאוחרות גבר השימוש בסלניום (בעיקר יחד עם ביסמוט) בתור תוסף לצנרת מפליז בשביל לעמוד בסטנדרטים הסביבתיים נגד עופרת. סלניום מופיע בטבע במחצבים ביחד עם גופרית, נחושת, כסף ועופרת. סלניום מופק כתוצר לוואי בעיבוד מחצבים אלו. לסלניום חשיבות מסוימת בביולוגיה, ויצורים רבים זקוקים לו בכמויות זעירות. החומצות האמיניות הנדירות סלניום מתיונין וסלניום ציסטאין כמעט זהות לחומצות האמיניות הנפוצות מתיונין וציסטאין, אבל יש בהן אטום סלניום במקום אטום גופרית. ישנם חיידקים שבונים באופן שיטתי חלבונים שמכילים את החומצות האמיניות הנדירות הללו. אולם, אין לחיידקים הללו קודונים ייחודיים עבור חומצות האמיניות הנדירות; כאשר הן מצויות בחלל התא של החיידק, אחד מקודוני הגנום המקודד במצב נורמלי להפסקת יצירת החלבון מקודד להן. בשאר היצורים החיים, אחוז קטן מהמתיונין והציסטאין מוחלף באופן מקרי בסלניום מתיונין וסלניום ציסטאין. עובדה זו מנצלת את תכונותיו של אטום הסלניום להגנה מעקה חמצונית. גם לאדם דרושה כמות קטנה של סלניום ובלעדיה הוא רגיש יותר לתעוקת לב. כמות הסלניום היומית המומלצת לאדם היא 55 מיקרוגרם. עודף של סלניום (מעל 400 מיקרוגרם ליום) עלול לגרום להרעלה הנקראת סלנוזה (selenosis). סלניום מצוי באגוזים, בדגנים, בבשר, בדגים, ובביצים; זרעי האגוז הברזילאי עשירים במיוחד בסלניום. בצורתו החופשית הסלניום אינו רעיל, אך חלק מתרכובותיו רעילות מאוד ואופן פעולתן דומה לזו של ארסן. דוגמה לתרכובת כזו היא H2Se. חיות שניזונות מצמחים שגדלו באדמה עשירה בסלניום עלולות להיפגע מכך. סלניום, באתר ויקירפואה סלניום ב-Webelements (באנגלית) סלניום וסרטן הערמונית (בעברית) סלניום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ICP-MS-assisted nanoHPLC-electrospray Q/time-of-flight MS/MS selenopeptide mapping in Brazil nuts - Journal of Analytical Atomic Spectrometry (RSC Publishing)
ברוך ארנסבורג

ברוך ארנסבורג (נולד ב-1934) הוא פרופסור לאנטומיה אשר שימש כמרצה בבית הספר לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב. הוא נולד בעיר סנטיאגו בצ'ילה, ועלה לישראל בשנת 1959. הוא עסק באנתרופולוגיה פיזית, והתמחה בתחום אוכלוסיות היסטוריות ופרהיסטוריות באזור הלבנט. את השכלתו בתחומי אנטומיה השוואתית ואנתרופולוגיה פיזית רכש ארנסבורג באוניברסיטת סורבון בפריז. באוניברסיטה העברית הוא למד גאוגרפיה, ארכאולוגיה וזואולוגיה. עבודת הדוקטורט שלו עסקה באוכלוסיית ארץ ישראל מהתקופה הפלאוליתית ועד ימינו. הוא היה הראשון שחקר את ההתפתחות הדמוגרפית של אוכלוסיות ארץ ישראל למן התקופות הפרהיסטוריות דרך ימי המקרא, התקופה הרומית והתקופה הביזנטית. כן, חקר ארנסבורג את האוכלוסיות הבדואיות בנות ימינו. לאורך שנים, השתתף ברוך ארנסבורג יחד עם עופר בר יוסף ואיתן צ'רנוב בניהול חפירות ארכאולוגיות באתרים שונים בגליל ובכרמל. כך למשל, הוא השתתף בחפירות במערת היונים שהתמקדו בחקר האוכלוסייה הנאטופית (13,000 שנים לפנה"ס) שנהגה קברה את מתיה במערות. כחבר בצוות החפירות במערת כבארה, לחקר התקופה הפלאוליתית התיכונה, היה שותף ארנסבורג למציאת שלד של אדם ניאנדרטלי בן כ-60,000 שנים. בבחינת ממצא זה, התגלתה לראשונה בתולדות חקר האדם הקדמון, עצם לשון זהה לזו של האדם המודרני. צורתה ומיקומה האנטומי רומזים שהניאנדרטלים היו בעלי יכולת דיבור בדומה לאנשים בני ימינו. מחקרים נוספים שלו עסקו בבחינת שרידים ארכאולוגיים של שלדים מאתרים שונים ברחבי הארץ מתקופת בית שני. בנוסף לתחום האנתרופולוגיה הפיזית, נודעת לפרופסור ארנסבורג חשיבות מרכזית גם בהנחת התשתית של תחום הרפואה המשפטית בישראל. הוא גיבש את הידע והכשיר צוותים בצה"ל ובמכון לרפואה משפטית. כן, פעל ארנסבורג במשך שנים בצה"ל הן בתחום זיהוי חללים והן במחקרים לפיתוח ציוד צבאי. רשימת המאמרים של ברוך ארנסבורג באתר רמב"י ברוך ארנסבורג, דף שער בספרייה הלאומית ברוך ארנסבורג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
טלבי

האם התכוונתם ל... רחמים טלבי – כדורגלן הפועל יפו ומכבי תל אביב ושחקנה של נבחרת ישראל, שהשתתף במונדיאל 1970 תלאווי – עיר בנפת תלאווי שבמחוז קאחתי גאורגיה. היא מהווה את בירת המחוז והמרכז המנהלתי של הנפה טלביה
אריקו פטרלה

אריקו פטרלה (איטלקית: Errico Petrella;‏ 10 בדצמבר 1813, פאלרמו - 7 באפריל 1877, ג'נובה) היה מלחין אופרה איטלקי. כמלחין שמרן מן האסכולה הנאפוליטנית, נחל פטרלה הצלחה רבה בכתיבתו האופראית בשנות ה-50' וה-60' של המאה ה-19 באיטליה, שני רק לוורדי, שהתייחס אליו בבוז. בזמנו היה פופולרי הן כמחבר אופרה בופה והן בחיבור יצירות רציניות יותר. יצירותיו המוקדמות, שביצועי הבכורה שלהן היו בין 1929 ל-1839, לא היו מוצלחות במיוחד. רק כאשר הוצגה "קרנבל בוונציה" (נאפולי, נואובו, 20 במאי 1851) זכה לתשומת לב של ממש. "אלנה מטולוזה" (נאפולי, פונדו, 12 באוגוסט 1852) הייתה הבאה בתור. לבסוף, ב-1854, הסתער פטרלה על עולם האופרה האיטלקית וכבש אותו באחת עם "מארקו ויסקונטי" (נאפולי, סאן קארלו, 1854). "המצור על לאידה" (לה סקאלה, 1856) הייתה הרביעית בסדרת ניצחונותיו הרצופים, ו"יונה" (לה סקאלה, 1858) הייתה אירוע חשוב ונשארה ברפרטואר עד ראשית המאה ה-20. מלבד שתי יוצאות מן הכלל ("הרוזנת מאמלפי" על פי ובסטר ו"הארוסים" על פי מנצוני) האופרות שכתב בשנות ה-60' של המאה ה-19 היו כישלונות, בדרך כלל. מכל מקום, אולי בגלל התנגדותו של ורדי, עברו קרוב ל-50 שנה מאז זכתה איזו שהיא מיצירותיו לביצוע מחודש מלא באיטליה. הביצוע היחיד שאפשר להשיג על תקליטור, של האופרה "יונֶה", היה בקראקס, ונצואלה ב-1981. הביצוע לא היה לכבוד המלחין אלא משום שהאופרה הוצגה בעונה הראשונה של התיאטרון העירוני בעיר זו 100 שנה קודם לכן. "קרנבל בוונציה" או "אמצעי הזהירות" (1851) "אלנה מטולוזה" (1852) "מארקו ויסקונטי" (1854) "המצור על לאידה" או "אלנאווה" (1856) "יונֶה" או "היום האחרון בפומפיי" (1858) "מורוסינה" (1860) "הרוזנת מאמלפי" (1864) "המאורסים" (1869) סבסטיאן ור, האופרות של אריקו פטרלה; הוצאת פרזנס, וינה Sebastian Werr: Die Opern von Errico Petrella; Edition Praesens, Vienna, 1999 מדיה וקבצים בנושא אריקו פטרלה בוויקישיתוף אריקו פטרלה, באתר MusicBrainz (באנגלית)
פאב

המונח "מרזח" מפנה לכאן. לערך העוסק בטקס מתים כנעני עתיק, ראו מרזח (טקס). פאב (באנגלית: Pub, שמות נוספים: בר, בית מרזח או מסבאה) הוא בית עסק שמקורו בתרבות הדוברת אנגלית ובאיים הבריטיים, המוכר משקאות אלכוהוליים כגון בירה, קוקטיילים ושאר משקאות חריפים. שני השמות הנפוצים למקום זה הם פאב - קיצור של Public house או בר שמקורו במילה האנגלית bar שמקורה במוט או דלפק שהפריד בין האנשים שבאו למקום לבין המוזג. במקור, תפקידו העיקרי היה מקום מפגש ומקום לממכר אוכל ומשקאות חריפים. כיום עיקר תפקידו של הפאב הוא מקום בילוי. השינוי בתפקיד הפך את הפאב למקום שמוכר אווירה מסוימת והמשקאות המשכרים משמשים לעיתים רק כאמצעי. מרבית הפאבים נמצאים בארצות שבהם נהוג לדבר אנגלית ומשם גם מקורם, בפרט אנגליה, אירלנד, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד. הביקור בפאב השכונתי הוא דבר שבשיגרה ונעשה אף על בסיס יומי. באנגליה עצמה יש כ-60,000 פאבים. באירלנד נהוג[דרוש מקור] לארגן הסעות[דרושה הבהרה] מהפאבים לבתי הלקוחות למניעת נהיגה בשכרות. פאב המספק גם לינה נקרא פונדק. בפאבים נהוג גם לשחק משחקים, כמו הטלת חיצים, חידונים, דומינו ובעיקר ביליארד. בפאבים מודרניים ניתן למצוא לעיתים גם משחקי וידאו ומכונות הימורים. פאבים מסוימים נוהגים לבסס את שמם על מוטיב ייחודי המפרסם ומייחד אותם. דוגמאות למוטיבים כאלו: בר בירה: בר שמציע מבחר מעל הממוצע של סוגי בירה מהחבית בנוסף למבחר של בירות בבקבוקים. בישראל לאחרונה מחלקים פרסים לברים שמקדמים את תרבות צריכת הבירה. בר כדורגל: פאב בו מתכנסים אוהדי כדורגל לפני משחקים, או בזמן המשחקים כדי לצפות בהם על מסך גדול תוך שתייה משקאות אלכוהוליים ואכילת כיבוד קל. יש פאבי כדורגל המזוהים עם קבוצת כדורגל מסיימת, ומהווים מעין "בית" לאוהדי הקבוצה. בר תצפית: בר הממוקם בדרך כלל בקומתו האחרונה של גורד שחקים ומכיל תצפית פנורמית על הנוף שסביב. לעיתים הבר עצמו גם מסתובב ב-360 מעלות. ברים כאלו יש למשל בניו יורק, בהו צ'י מין סיטי ועוד. בר ויסקי Whiskey Bar: בר שההתמחות שלו היא ויסקי. גו גו בר Go Go Bar: בר שהאטרקציה שלו היא נשים בלבוש מינימלי שמבדרות את האורחים. ברים אלו נפוצים בעיקר בתאילנד ובשפה המקומית הם נקראים A-Go-Go. בכל כניסה לגו גו בר יש וילון בכניסה על מנת לשמור על פרטיות הנשים. חלק מן הנשים בגו גו בר עובדות בזנות. גסטרופאב (באנגלית: Gastropub) הוא הֶלחֵם המילים גסטרונומיה ופאב המעיד על שילוב בין קולינאריה לפאב. מחקרים שנערכו הראו כי שנתיים לאחר הגבלת העישון בפאבים ניתן היה למצוא השפעה מעורבת: מצד אחד פאבים מסוימים אכן הרגישו ירידה במכירת משקאות, אך פאבים אחרים הרוויחו יותר על ידי פיתוח והרחבת מגוון מוצרי המזון המוצעים למכירה[דרוש מקור]. החל משנת 1983 נאסר בישראל העישון בבתי קפה ומסעדות למעט באזור המיועד למעשנים והמוגבל בגודלו לפי החוק. אף על פי כן, אכיפה בפועל על בתי עסק החלה רק בנובמבר 2007. בעלי פאבים וברים רבים חששו בתחילה שליישום החוק עלולה להיות השפעה שלילית על המכירות[דרוש מקור]. בר (עסק) טברנה יובל-ג'וב הרגיל, ‏המוסד: מסע משכר אחרי הפאב העתיק ביותר באנגליה, באתר ‏מאקו‏, 17 בספטמבר 2012 An Irish pub born in the dark ages - על הפאב העתיק בעולם. מאתר ה-BBC topic/alehouse פאב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בית עיריית בריסל

בית עיריית בריסל (בצרפתית: Hôtel de Ville, בפלמית: Stadhuis) הוא אחת מנקודות הציון העירוניות של בריסל, והמבנה הבולט ביותר בגראן פלאס, כיכר השוק שבמרכז העיר העתיקה. המבנה הוא אחת הדוגמאות המשובחות לאדריכלות גותית בשלה בסגנון ארצות השפלה. החלק העתיק ביותר בבית העירייה הנוכחי הוא האגף המזרחי (הנמצא בצד שמאל כשמתבוננים בחזית הבניין). אגף זה, עם מגדל פעמונים קטן, נבנה בשנים 1402–1420 בפיקוחו של יאקוב ון תינן (Van Thienen), והתוכניות המקוריות לא כללו אפשרות הרחבה עתידית. כשאישרו לגילדות העירוניות להצטרף למועצת העיר לצד נציגי האצולה, נוצר הצורך להרחיב את המבנה. אגף נוסף וקצר יותר הושלם בתוך חמש שנים מרגע שקארל האמיץ הניח את אבן הפינה ב-1444. את האגף הימני בנה גיום דה ווגל (בהולנדית וילם דה פוחל, De Voghel), שבנה ב-1452 גם את ה-Magna aula, חדר האסיפות. הצריח בסגנון גותי-ברבנטי תוכנן על ידי יאן ון ראוסברוק, אדריכל החצר של פיליפ הטוב. ב-1455 כבר החליף הצריח את מגדל הפעמונים הישן. המגדל הרבוע הולך וצר, והופך למעשה שבכה מתומן, עטור בשפע צריחונים. מעל הצריח עומד פסל מתכת מוזהב בגובה חמישה מטר של מלאך-השרת מיכאל, הקדוש הפטרון של העיר, השוחט דרקון או שד. המגדל, דלת הכניסה שתחתיו וחזית בית העירייה אינם מתואמים, והדבר בולט לעין; על פי האגדה האדריכל התאבד בקפיצה מן המגדל כשגילה את ה"טעות". אבל סביר יותר שחוסר הסימטריה היה תוצאה צפויה מראש ומקובלת של מגבלות החלל והשינויים בתוכניות הבניין עם השנים. חזית הבניין מעוטרת במספר רב של פסלים המייצגים אצילים, קדושים ודמויות אלגוריות. הפסלים בחזית הבניין כיום הם העתקים - הפסלים המקוריים שמורים במוזיאון העירוני הנמצא מול העירייה, בצידה השני של הכיכר. בעקבות הפצצת בריסל ב-1695 על ידי הצבא הצרפתי בהנהגת הדוכס מווילרואה פרצה שרפה גדולה בכיכר ושרפה את החלל הפנימי של בית העירייה; הארכיון העירוני ואוספי האמנות עלו בלהבות. פנים הבניין נבנה מחדש, ותוספת של שני אגפים אחוריים הביאו את הבניין, שהיה בצורת L, לצורתו המוכרת כיום: מרובע עם חצר פנימית, שהושלם ב-1712 על ידי קורניי ון נרוון (Van Nerven). עיצוב הפְּנים הגותי שוחזר על ידי ויקטור ז'אמאר בסגנונו של המורה שלו, אז'ן ויולה-לה-דוק. ב-1868 הוצבו באולמות שטיחי קיר, ציורים ופסלים, רובם מתארים דמויות ומאורעות בהיסטוריה של בריסל. בניין העירייה היה גם מקום מושבה של ממשלת בראבנט עד 1795. מ-1830, אחרי המהפכה הבלגית, התאספה בבניין גם הממשלה הזמנית של בלגיה. כיום עברו רוב משרדי העירייה לבניין משרדים חדש שנבנה בשנות השבעים של המאה ה-20; אבל כמה פונקציות טקסיות נותרו עדיין בבניין ההיסטורי, בהן משרדו של ראש העיר עצמו ואולם שבו נערכים טקסי נישואים אזרחיים.
הבזיליקות הפטריארכליות

הבזיליקות הפטריארכליות (איטלקית Basiliche patriarcali) הן ארבע כנסיות מרכזיות ברומא בירת איטליה, הנהנות מפריבילגיות ייחודיות וממעמד ליטורגי ראשון במעלה. הבזיליקות הפטריארכליות נמנות עם שבע הבזיליקות העיקריות (לטינית Basilicae Maiores) הכפופות ישירות לאפיפיור בכובעו כפטריארך המערב (השימוש בתואר זה הופסק בשנת 2006). ארבע הבזילקות הפטריארכליות ואחת מהבזיליקות העיקריות מייצגות באופן מסורתי את הפנטארכיה - חמש הפטריארכיות המסורתיות של הכנסייה העולמית לפני הפילוג הגדול, ואלה הן: בזיליקת פטרוס הקדוש (Basilica di San Pietro in Vaticano) בקריית הוותיקן מייצגת את פטריארכיית קונסטנטינופול בזיליקת יוחנן הקדוש בלטרנו (Basilica di San Giovanni in Laterano) מייצגת את פטריארכיית רומא בזיליקת סנטה מריה מג'ורה (Basilica di Santa Maria Maggiore) מייצגת את פטריארכיית אנטיוכיה בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות (Basilica di San Paolo fuori le mura) מייצגת את פטריארכיית אלכסנדריה כל ארבע הבזיליקות שייכות למדינת קריית הוותיקן למרות שרק הראשונה שוכנת בתחומי הקריה. יתר השלוש הוכרו בהסכמים הלטרניים ב-1929 כשטחים אקס-טריטורייליים של המדינה, בדומה למעמדן של שגרירויות, והאבטחה בתוכן נעשית על ידי חיילי המשמר השווייצרי. בכל אחת מהבזיליקות הפריארכליות ישנה דלת קדושה (Porta Santa) הנפתחת על ידי האפיפיור רק בשנות יובל, ומזבח אפיפיורי, המיועד לעריכת מיסות על ידי האפיפיור לבדו, ובמקרים יוצאי דופן, על ידי עוזרו. בזיליקת פטרוס הקדוש בזיליקת יוחנן הקדוש בלטרן בזיליקת סנטה מריה מג'ורה בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות אחת משלוש הבזיליקות העיקריות, בזיליקת לורנצו הקדוש מחוץ לחומות (Basilica di San Lorenzo fuori le mura) ברומא, מייצגת את הפטריארכיה ההיסטורית החמישית, היינו, הפטריארכיה הלטינית בירושלים. שתי הבזיליקות העיקריות האחרות אינן מייצגות מי מחמש הפטריארכיות, והן שוכנות באסיזי: בזיליקת פרנציסקוס הקדוש (Basilica di San Francesco) - הוכרזה על ידי האפיפיור ב-1756 בזיליקת מרים הקדושה של המלאכים (Basilica di Santa Maria degli Angeli) - הוכרזה על ידי האפיפיור ב-1906. בזיליקת לורנצו הקדוש מחוץ לחומות בזיליקת פרנציסקוס הקדוש בזיליקת מרים הקדושה של המלאכים התואר "כנסייה פטריארכלית" רווח בהקשרן של כנסיות נוספות ברחבי העולם המשמשות בהווה או ששימשו בעבר כמושבו של פטריארך. בין אלה נמנות כנסיות בליסבון, ונציה, אקוויליה, גואה ועוד. מדיה וקבצים בנושא הבזיליקות הפטריארכליות בוויקישיתוף
דגל אסוואטיני

דגל אסוואטיני אומץ לראשונה ב-6 באוקטובר 1968. הדגל מורכב מחמישה פסים אופקיים – בחלקו העליון והתחתון פסים כחולים רחבים, פנימה מהם לכיוון מרכז הדגל פסים צהובים צרים יותר, ובמרכז הדגל פס אדום. האדום מסמל את הקרבות שנערכו בעבר לעצמאות המדינה. הכחול מסמל שלום ויציבות, והצהוב את המשאבים הטבעיים של המדינה. במרכז הפס האדום מופיע מגן ושני כידונים המסמלים את ההגנה על המדינה מפני אויביה. המגן והכידונים מעוצבים בסגנון אפריקאי טיפוסי. צבעי המגן – לבן ושחור מסמלים את דו הקיום בשלום בין הלבנים והשחורים באסוואטיני. סמל אסוואטיני המנון אסוואטיני מדיה וקבצים בנושא דגל אסוואטיני בוויקישיתוף אסוואטיני, באתר דגלי העולם (באנגלית)
ויליאם האלוס מילר

ויליאם האלוס מילר (אנגלית: William Hallowes Miller‏; 6 באפריל 1801 – 20 במאי 1880) פיזיקאי, קריסטלוגרף ומינרלוג בריטי שהציע את שיטת סימון המשמשת לתיאור מישורים וכיוונים בסריג של גביש הקרויה על שמו "אינדקס מילר". מילר נולד בוולינדרה (Velindre) סמוך ללנדוברי (Llandovery) מחוז קארמארתנשייר שבוויילס. הוא רכש את השכלתו האקדמית בסנט. ג'ון קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיים ב-1826 במקום החמישי במבחני המתמטיקה הקשים של האוניברסיטה המכונים טריפוס (Tripos). ב-1829 התקבל מילר להוראה באוניברסיטה ועסק בכך במשך מספר שנים כשבמקביל פרסם מסות בנושאי הידרוסטטיקה והידרודינמיקה. מילר נמשך במיוחד לתחום הקריסטלוגרפיה וכשויליאם יואל התפטר ממשרת הפרופסור למינרלוגיה (מוסד שהוקם בקיימברידג' ב-1808 והופסק ב-1931) ב-1832 החליף אותו מילר בתפקיד ומילא משרה זו עד 1870. עבודתו העיקרית, על "קריסטלוגרפיה" יצאה לאור ב-1838. הוא נבחר לחברה המלכותית ב-1838. האינדקסים של מילר, שיטת סימון המקובלת כיום לתיאור מישורים וכיוונים בסריג של גביש, קרויים על שמו. הוא הציע את השיטה ב"מסה על קריסטלוגרפיה" (1839). ב-1852 הוא ערך את המהדורה החדשה של ספרו של הנרי ג'יימס ברוּק (HJ Brooke) "מבוא בסיסי למינרלוגיה". ב-1842 הוא סייע לוועדה של הפרלמנט הבריטי שנתמנתה לפקח על יצירת תקנים חדשים ליחידות אורך ומשקל. צ'ארלס דרווין נעזר במילר לזיהוי מינרלים שהביא ממסעו בספינה "ביגל". ב-1870 זכה מילר במדליה של החברה המלכותית "בשל מחקריו וכתביו על מינרלוגיה וקריסטלוגרפיה, ובשל עבודתו המדעית בשחזור "התקן הלאומי למשקל" [1]. המינרל מילריט שנתגלה לראשונה בוויילס בשנת 1845 קרוי על שמו של ויליאם האלוס מילר. "יסודות ההידרוסטטיקה והידרודינמיקה" (The Elements of Hydrostatics and Hydrodynamics‏), 1831 "מסה בסיסית על חשבון דיפרנציאלי" (An elementary treatise on the differential calculus‏), 1833 "מסה על קריסטלוגרפיה" (A Treatise on Crystallography‏), 1839 "מבוא בסיסי למינרלוגיה" (An Elementary Introduction to Mineralogy‏), עריכה של ספרו של הנרי ג'יימס ברוק, 1852 "מסכת על קריסטלוגרפיה" (A Tract on Crystallography‏), 1863 הערך הוא תרגום של הערך המקביל בוויקיפדיה האנגלית (שהעתיקה את הערך מהמהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה הפומבית) בתוספת מעט מידע מאתר החברה המלכותית ומאתר כתביו של צ'ארלס דרווין [2].
האי סטיוארט

האי סטיוארט (באנגלית: Stewart Island, במאורית: ראקיאורה Rakiura) הוא האי השלישי בגודלו בניו זילנד. שטחו הוא 1,746 קמ"ר. הוא נמצא כ-30 ק"מ מדרום לאי הדרומי, ומופרד ממנו על ידי מיצר פובו (Foveaux Strait). באי מתגוררים כ-400 תושבי קבע והיישוב היחיד בו הוא העיירה אובן. רוב האי מכוסה בצמחייה עבותה וחלקו הצפוני בוצי ברובו. הפסגה הגבוהה ביותר באי היא הר אנגלם (Mount Anglem) המתנשא לגובה של 979 מטר. רוב שטח האי שייך לפארק הלאומי ראקיאורה. במפות מסוימות מהמאה ה-18 ומראשית המאה ה-19 נקרא האי סטיוארט בשם האי הדרומי (האי הדרומי נקרא במפות אלו "האי האמצעי") בהמשך שונו השמות ושני האיים הגדולים של ניו זילנד נקראו האי הדרומי והאי הצפוני בהתאמה, ובעקבות כך האי סטיוארט נקרא על שם האירופי הראשון שמיפה אותו כאי באופן ודאי - ויליאם סטיוארט (William Stewart), שמיפה את חופיו כחלק ממשלחת לציד כלבי ים בשנת 1809. משמעות שמו המאורי של האי היא "שמיים זוהרים", וככל הנראה הוא מתייחס לתופעת הזוהר הדרומי שניתן לראות מן האי. המיתולוגיה המאורית מתייחסת לאי גם בשם Te Punga o Te Waka a Maui (עוגן הקאנו של מאוי); על פי המיתולוגיה יצא האל מאוי לשיט בקאנו שלו (האי הדרומי), וכשהגיע למקום המרוחק מכל יבשה הטיל את העוגן (האי סטיוארט) ודג דג גדול (האי הצפוני). מדיה וקבצים בנושא האי סטיוארט בוויקישיתוף אתר לשכת התיירות של האי (באנגלית) האי סטיוארט, באתר "למטייל" האי סטיוארט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ניו זילנד ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כומתה ירוקה (משחק וידאו)

כומתה ירוקה (באנגלית: Rush'n Attack או Green Beret) הוא משחק וידאו אשר יצא במקור לארקייד בשנת 1985 ופותח על ידי חברת Konami, ומאוחר יותר יוצרה גרסה מקבילה שלו למערכות מחשב אחרות, כאשר הגרסה הידועה ביותר הייתה גרסת המגאסון. המשחק מתרחש בזמן המלחמה הקרה. המשחק הופץ מחדש לשווקים ב-Xbox Live Arcade ל-Xbox 360 במאי 2007. השחקן/ים משחק חייל הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית אשר חודר לבסיס אויב סובייטי. בגרסת הארקייד, המשימה היא להציל שבויי מלחמה מהוצאה להורג על ידי כיתת יורים. אף על פי כן בגרסת המגאסון, המשימה שונתה למציאתו והשמדתו של "נשק אויב סודי" בשלב הסופי של שתי הגרסאות, על השחקן לירות טיל ממטול בזוקה לעבר טיל בליסטי בין-יבשתי, ולגורם לו להתפוצץ. לאחר פעולה זו יש אנימציה קצרה בה רואים את השחקן בורח מהבסיס כאשר ברקע נראה פיצוץ של פטרייה אטומית. כומתה ירוקה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Rush'n Attack, באתר PCGamingWiki (באנגלית)
אלפונס גבריאל

אלפונס גבריאל (Alfons Gabriel;‏ 4 בפברואר 1892 - 28 במאי 1976), גאוגרף אוסטרי שהשתתף במספר מסעות למדבריות איראן ואפגניסטן בין 1927 ל-1928, ב-1933 וב-1937. גבריאל כתב 6 ספרים על טיוליו וממצאיו: Im weltfernen Orient, Munich and Berlin, 1929. Durch Persiens Wüsten, Stuttgart, 1935. Aus den Einsamkeiten Irans, Stuttgart, 1939. Weites, wildes Iran, Stuttgart, 1942. Die Erforschung Persiens, Vienna, 1952 Die Wüsten der Erde und ihre Erforschung, 1961 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל כף ורדה

דגל כף ורדה אומץ ב-22 בספטמבר 1992 ומסמל את ניתוק היחסים מגינאה ביסאו, שאיתה כף ורדה הייתה מאוחדת. הכוכבים של הדגל מסמלים את האיים הראשיים של האומה (שרשרת איים מחוץ לחופי אפריקה). הצבע הכחול מסמל את האוקיינוס והשמיים. הפס הלבן והפס האדום מסמלים את הדרך לבניית האומה, והצבעים מסמלים את השלום (לבן) ומאמץ (אדום). בפסים ביחס של 6:1:1:1:3, והמעגל של הכוכבים ממורכז ביחס של 3/8 לאורך הפסים. סמל כף ורדה המנון כף ורדה מדיה וקבצים בנושא דגל כף ורדה בוויקישיתוף דגל כף ורדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כף ורדה, באתר דגלי העולם (באנגלית)
מחלקת המסחר של ארצות הברית

מחלקת המסחר של ארצות הברית (באנגלית: United States Department of Commerce) היא מחלקה בתוך הממשל האמריקני המטפלת בקידום הצמיחה הכלכלית. במקור, היא נוסדה כמחלקת המסחר והעבודה של ארצות הברית ב-14 בפברואר 1903. זמן מה לאחר מכן, ב-4 במרץ 1913, שונה שמה למחלקת המסחר והלשכות והסוכנויות הכפופות אליה שהתמחו בענייני עבודה הועברו אל המחלקה החדשה שנוצרה – מחלקת העבודה. מטרת המחלקה היא "קידום יצירת מקומות עבודה ושיפור תנאי החיים עבור כל האמריקנים באמצעות יצירת תשתית שתקדם צמיחה כלכלית, תחרותיות טכנולוגית, והתפתחות יציבה". בין משימותיה השונות, המחלקה אחראית על איסוף מידע כלכלי ודמוגרפי עבור עסקים ממשלתיים וקבלת ההחלטות שלה, ניהול רשומת הפטנטים והסימנים הרשומים, ועזרה בקביעת תקנים תעשייתיים. בראש המחלקה עומד מזכיר המסחר של ארצות הברית. בשנים 1903–1913, המחלקה נוהלה על ידי מזכיר המסחר והעבודה של ארצות הברית. לשכת התעשייה והאבטחה (BIS) מנהלת הכלכלה והסטטיסטיקה (ESA) הלשכה לניתוח כלכלי לשכת מפקד האוכלוסין מנהלת הפיתוח הכלכלי (EDA) מנהלת הסחר הבינלאומי (ITA) הסוכנות לפיתוח עסקים של בני מיעוטים (MBDA) מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA) שירות מזג האוויר הלאומי (NWS) המשרד למחקר אוקיינוסים והאטמוספירה (OAR) מנהלת התקשורת והמידע הלאומית (NTIA) משרד הפטנטים וסימני המסחר (PTO) מנהלת הטכנולוגיה (TA) המוסד הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST) שירות המידע הטכני הלאומי המשרד למדיניות טכנולוגית מדיה וקבצים בנושא מחלקת המסחר של ארצות הברית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מחלקת המסחר של ארצות הברית (באנגלית) מחלקת המסחר של ארצות הברית, ברשת החברתית פייסבוק מחלקת המסחר של ארצות הברית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מחלקת המסחר של ארצות הברית, ברשת החברתית אינסטגרם מחלקת המסחר של ארצות הברית, ברשת החברתית LinkedIn מחלקת המסחר של ארצות הברית, סרטונים בערוץ היוטיוב מחלקת המסחר של ארצות הברית, הבלוג הרשמי מחלקת המסחר של ארצות הברית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי של מחלקת המסחר הודעות על דיונים ושינויי חקיקה מטעם מחלקת המסחר מהרשומה הפדרלית RSS Feed
עת-מול

עת־מול (בשמו המלא, "עת־מול: עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל" הוא כתב עת לתולדות עם ישראל וארץ ישראל, בהוצאת יד יצחק בן-צבי. עת-מול הופיע לראשונה ב-1975 כשיתוף פעולה בין המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ומשרד החינוך. עת־מול החל לראות אור בשנת 1975 כשיתוף פעולה בין המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ומשרד החינוך. עורכו הראשון היה הסופר וחוקר ארץ ישראל שלמה שבא, אשר לצדו פעלה ועדת מערכת אקדמית, עליה נמנו מספר חוקרים בולטים מהפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, כמו פרופ' שלמה סימונסון, שהיה מיוזמי כתב העת. עת־מול יצא בפורמט פשוט ודל צבע, והמאמרים שפורסמו בו בראשית הדרך עסקו בנושאים יהודיים שונים בישראל ומחוצה לה, כמו עלילות הדם; "הגדת ראשי הציפורים" הנודעת; קרבותיו הכושלים של נפוליאון לכיבוש ארץ ישראל ועוד. מגיליון 144 (אייר תשנ"ט 1999) עבר כתב העת לידי יד יצחק בן-צבי, והחל לצאת בפורמט מהודר וצבעוני על נייר כרומו. המאמר הראשון בגרסה המחודשת הוקדש, כמו בגיליון הראשון, להיבטים לא מוכרים למסעו של נפוליאון לכיבוש ארץ ישראל. בשנים האחרונות עבר כתב העת שינויים נוספים, הן מבחינה עיצובית והן מבחינת התכנים הנדונים בו. מדי שנה מוקדשים שלושה גיליונות לנושאים נבחרים ומציגים זוויות לא מוכרות ומפתיעות סביב נושא מוביל (מחלות ומגפות בהיסטוריה, מחאות חברתיות, אלטנוילנד אז והיום, עזה והעוטף וכדומה). חלק מן הגיליונות יוצאים בשיתוף גורמים נוספים (הארכיון הציוני המרכזי, קרן קיימת לישראל, מכללות אקדמיות ועוד). בין השנים תשע"ב - תשפ"ב העניק יד יצחק בן-צבי את 'פרס עת-מול'. העיסוק בפרשיות היסטוריות וגאוגרפיות בעת־מול הוא על פי רוב מבט מזווית חדשה ולא מוכרת על האירועים הבולטים הגדולים, תוך הצגת דמויות, סיפורים, מקומות ומסורות המוכרות רק למעטים, וחשיפתן בפני הקהל הרחב. המאמרים בכתב העת קצרים למדי והם מלווים באיורים, תמונות היסטוריות, מפות, ותצלומים. לאורך השנים הופיעו בעת־מול פינות ומדורים קבועים רבים, בהם מדור על אירועים מעניינים בתולדות הארץ, שכתב דודו דיין; טור על מטבעות עתיקים מאת יעקב משורר; חידה בנושאים רלוונטיים שחיבר דן חמיצר, טור על כותרות העיתונות העברית, שכתבה תמר הירדני; סיפורי מפות מתקופות שונות; מדור שמות ומשפחות בישראל, שערך חנן רפפורט, ועוד. כיום יש מדור של חוקרים מהספרייה הלאומית המציגים אוספים ומסמכים מיוחדים ויש מדור טיולים של יואב אבניאון. 1999-1975 – שלמה שבא 2005-1999 – חנה עמית 2013-2005 – ראובן גפני 2017-2013 – ניר אורטל החל מ-2017 – מרוה בלוקה עת-מול, באתר יד יצחק בן-צבי עיון מקוון בחלק מגליונות עבר פרס עת־מול, באתר יד יצחק בן־צבי