טריטוריית מיסיסיפי

טריטוריית מיסיסיפי הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שנוצרה במסגרת החוק המקורי שנחתם בחוק על ידי הנשיא ג'ון אדמס ב-7 באפריל 1798. היא פורקה ב-10 בדצמבר 1817, כאשר המחצית המערבית של השטח התקבלה לאיחוד כמדינת מיסיסיפי. החצי המזרחי סומן מחדש כטריטוריית אלבמה; היא התקבלה לאיחוד כמדינת אלבמה ב-14 בדצמבר 1819. נהר הצ'אטהוצ'י שיחק תפקיד משמעותי בהגדרת גבולות השטח. האוכלוסייה גדלה בתחילת המאה ה-19 מהתיישבות, כאשר כותנה הפכה ליבול זמין חשוב. ארצות הברית וספרד היו חלוקות על אדמות אלו ממזרח לנהר המיסיסיפי עד שספרד ויתרה על תביעתה עם הסכם מדריד, שנחתם תחילה ב-1795 על ידי נציגי שתי המדינות. טריטוריית מיסיסיפי אורגנה בשנת 1798 מאדמות אלו, באזור המשתרע מקו הרוחב 31° צפון עד 32°28' צפון - או בערך המחצית הדרומית של המדינות הנוכחיות של אלבמה ומיסיסיפי. מדינת ג'ורג'יה שמרה על תביעתה כמעט על כל שטח המדינות הנוכחיות של אלבמה ומיסיסיפי (מ-31° צפון עד 35° צפון), עד שהיא ויתרה על תביעתה ב-1802 בעקבות שערוריית הקרקע של יאזו. בשנת 1804, הקונגרס הרחיב את גבולות טריטוריית מיסיסיפי כדי לכלול את כל הוויתור של ג'ורג'יה. החל מ-1808 בערך קיים בית המחוקקים של טריטוריית מיסיסיפי את פגישותיו הרשמיות באחד הבתים שבבעלות צ'ארלס דה-פרנס ממחוז נאצ'ז. בית דה-פרנס, הידוע גם בשם היכל האספה, היה ממוקם בוושינגטון, מיסיסיפי, כ-16 קילומטרים מהעיר נאצ'ז. בשנת 1812, ארצות הברית סיפחה את מחוז מוביל של מערב פלורידה, בין נהר פרדידו לנהר פרל. ארצות הברית הכריזה שהוא נכלל ברכישת לואיזיאנה (1803). אבל ספרד חלקה על כך ועמדה בטענה שלה על האזור. בשנה שלאחר מכן, נחקק בחשאי חוק פדרלי המסמיך את הנשיא להשתלט על אזור זה במלואו תוך שימוש בכוח צבאי ("וכוח ימי") כפי שיצטרך. בהתאם לכך, הגנרל ג'יימס וילקינסון כבש את המחוז הזה עם יחידה צבאית; המפקד הקולוניאלי הספרדי לא הביע התנגדות. סיפוח זה הרחיב את טריטוריית מיסיסיפי דרומה עד למפרץ מקסיקו, כאשר הגבול הצפוני היה הגבול של מדינת טנסי, תוך שהוא משתלט על כל שטחי אלבמה ומיסיסיפי של ימינו. החוקים הפדרליים שנחקקו ב-1 וב-3 במרץ 1817, סיפקו תוכנית לחלוקת טריטוריית מיסיסיפי למדינת מיסיסיפי במערב וטריטוריית אלבמה במזרח (עם סנט סטפנס, על נהר הטומביגבי, כמקום מושבה הזמני של הממשלה הטריטוריאלית של אלבמה). ב-10 בדצמבר 1817, החלוקה הושלמה כאשר החלק המערבי התקבל לאיחוד כמיסיסיפי, המדינה ה-20. הגבול הסופי בין ג'ורג'יה לטריטוריית מיסיסיפי הוגדר כעוקב אחר נהר הצ'אטהוצ'י צפונה מהגבול עם פלורידה הספרדית. עם זאת, המסלול העליון של הצ'אטהוצ'י סוטה לצפון מזרח, עמוק לתוך ג'ורג'יה. לכן הגבול הוגדר כעוקב אחר הנהר עד שהוא פונה לצפון-מזרח, ומנקודה זו להמשיך בקו ישר צפונה לקו הרוחב ה-35 (שתפקידו בגבולות המדינה מתחיל בפיצול של צפון ודרום קרוליינה ב-1730). הקו לא עבר ישר צפונה אלא היה בזווית כדי לפגוש את הגבול הצפוני של הטריטוריה בשליש מהדרך מערבה, והשאיר את שני השליש האחרים לשתי מדינות עתידיות, אלבמה ומיסיסיפי (הגבול הזוויתי שלהן נעצר בנהר טנסי). הקונגרס התווה את הגבול בין מיסיסיפי לאלבמה על ידי חלוקת השטח לחלקים שווים בגודלם, הדומים בגודלם לג'ורג'יה. האדמות היצרניות החקלאיות חולקו על ידי קו ישר העובר דרומה מהפינה הצפון מערבית של מחוז וושינגטון (כפי שהוגדר אז) למפרץ מקסיקו. הגבול מצפון לנקודה זו היה בזווית מערבה על מנת לשמור על מיסיסיפי ואלבמה שוות בערך בגודלן. בקצהו הצפוני, גבול זוויתי זה עוקב אחר קטע קצר של נהר טנסי. הקונגרס בחר בגבול זה מכיוון שאם הקו הישר היה מתנהל עד לגבול טנסי, למיסיסיפי תהיה סמכות שיפוט על פיסת אדמה גבעה קטנה המנותקת משאר המדינה על ידי נהר טנסי הרחב. המשיכה של כמויות אדירות של אדמת כותנה איכותית וזולה משכה המוני מתיישבים, בעיקר מג'ורג'יה והקרוליינות, ומאזורי הטבק של וירג'יניה וקרוליינה הצפונית בתקופה שבה גידול טבק בקושי הרוויח. מ-1798 עד 1820, האוכלוסייה זינקה מפחות מ-9,000 ליותר מ-22,000. ההגירה הגיעה בשני גלים די ברורים - תנועה קבועה עד פרוץ מלחמת 1812, ושיטפון לאחר מכן מ-1815 עד 1819. השיטפון שלאחר המלחמה נגרם על ידי גורמים שונים, כולל מחירים גבוהים לכותנה, ביטול זכויות אינדיאניות לחלק גדול מהאדמה, כבישים חדשים ומשופרים ורכישת נקודות מכירה ישירות למפרץ מקסיקו. המהגרים הראשונים היו סוחרים ולוכדים, אחר כך רועי צאן ולבסוף נוטעים. הרמות הגבוהות בגבול הדרום-מערבי פיתחו חברה דמוקרטית יחסית. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 1810, 11 מחוזות בטריטוריית מיסיסיפי (8 במיסיסיפי ו-3 באלבמה) דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות (לאחר שרק 3 דיווחו על הספירות הבאות במפקד ארצות הברית של 1800: לאחר 1800, התפתחותה של כלכלת כותנה בדרום שינתה את היחסים הכלכליים של אינדיאנים ילידים עם לבנים ועבדים בטריטוריית מיסיסיפי. ככל שהאינדיאנים ויתרו על אדמותיהם ללבנים, הם התבודדו יותר מהלבנים והשחורים. גל גדול של מכירות פומביות של אדמות אינדיאניות לשעבר בתוספת הגירה לבנה (עם עבדים) לטריטוריית מיסיסיפי הבטיח את הדומיננטיות של חקלאות הכותנה המתפתחת. הנשיא ג'ון אדמס מינה את וינתרופ סרג'נט כמושל הראשון של טריטוריית מיסיסיפי, החל ממאי 1798 עד מאי 1801. ויליאם קלייבורן (1775–1817), עורך דין וחבר קונגרס דמוקרטי-רפובליקני לשעבר מטנסי (1797–1801), היה מושל ומפקח לענייני האינדיאנים בטריטוריית מיסיסיפי מ-1801 עד 1803. למרות שהוא העדיף לרכוש קצת אדמה מהצ'וקטאו והצ'יקסאו, קלייבורן היה בדרך כלל סימפתי ופייסני כלפי האינדיאנים. הוא עבד זמן רב ובסבלנות כדי ליישר את ההבדלים שנוצרו, ולשפר את רווחתם החומרית של האינדיאנים. הוא גם הצליח בחלקו לקדם את כינונו של חוק וסדר, שכן הצעתו לתגמול של אלפיים דולר סייעה להשמיד כנופיית פורעי חוק בראשות סמואל מייסון (1750–1803). עמדתו בנושאים הצביעה על השקפה לאומית ולא אזורית, אם כי הוא לא התעלם מבוחריו. קלייבורן הביע את הפילוסופיה של המפלגה הרפובליקנית ועזר למפלגה זו להביס את הפדרליסטים. כאשר פרצה מגפת אבעבועות שחורות באביב 1802, פעולותיו של קלייבורן הביאו לחיסון ההמוני המתועד הראשון בשטח והצילו את נאצ'ז מהמחלה. ג'ורג' מתיוס, מושל ג'ורג'יה לשעבר, מונה לתפקיד המושל, אם כי המינוי בוטל לפני שנכנס לתפקידו. המושל השלישי היה רוברט ויליאמס, שכיהן ממאי 1805 עד מרץ 1809. דייוויד הולמס היה המושל האחרון של טריטוריית מיסיסיפי, 1809–1817. הולמס הצליח בדרך כלל בטיפול במגוון עניינים, כולל התרחבות, מדיניות קרקעות, אינדיאנים, מלחמת 1812 והוועידה החוקתית של 1817 (שממנה נבחר לנשיא). לעיתים קרובות דאג לבעיות בנוגע למערב פלורידה, היה לו תפקיד מרכזי בשנת 1810 במשא ומתן שהוביל לכיבוש שליו של חלק מאותו שטח. מקיין (1967) מסיק שהצלחתו של הולמס לא התבססה על כריזמה, אלא על אדיבות, חוסר אנוכיות, שכנוע, אומץ, יושר, דיפלומטיה ואינטליגנציה. החצי המזרחי של טריטוריית מיסיסיפי סומן כמחוז טומביגבי ומאוחר יותר מחוז וושינגטון. בהתעלמות הממשלה הטריטוריאלית, התושבים היו מוטרדים על ידי שכנים עוינים, אינדיאנים לוחמניים, ובעיות הגבול הרגילות של תביעות מתחרות על קרקע וכינון חוק. הפתרונות לקשיים הללו הגיעו לאט, ולא נפתרו לחלוטין כאשר השטח זכה למדינה כמדינת אלבמה בארצות הברית ב-1819. המשפט המקובל האנגלי שלט בהתפתחות מערכת המשפט בטריטוריית מיסיסיפי. האזרחים ראו בחוקים שהוטלו על ידי וינתרופ סרג'נט, מושל השטח, כמדכאים ובלתי חוקתיים. 'קוד סרג'נט', לא פופולרי ככל שיהיה, כונן את מערכת המשפט הראשונה בשטח ושימש תקדים לתיקונים מאוחרים יותר. האזור היה זקוק מאוד לשופטים מוסמכים בסוף המאה ה-18, בתקופה שבה המושל ושלושה שופטים היו אמורים לכתוב חוק שישלוט בשטח החדש. ב-1798 כתב סרג'נט לטימות'י פיקרינג, שר החוץ, שזהו "המקור הגדול לאי-נחת" שלו; הוא חיכה בקוצר רוח לבואו של שופט חדש, ויליאם מקגווייר - אבל מקגווייר, שלא הגיע לשטח בסתיו 1799, חזר לביתו בווירג'יניה לאחר מספר שבועות בלבד. שני השופטים הנוספים היו השופט טילטון, אדם שמעולם לא עסק בעריכת דין ואולי למד משפטים רק שנה (הוא עזב לאחר מחלוקת מוקדמת עם המושל, וחזר מאוחר יותר לזמן קצר), והשופט ברויאן, סוחר שסרגנט אמר שהוא "אדם ראוי והגיוני [אך] חסר כל ספק". "מלבד התמימות שלו בידע המשפטי, [הוא] היה כל כך הרבה פעמים שיכור או נעדר או שניהם" (והיה עליו להתפטר כדי להימנע מהדחה), לפי המבקר של מחקר משנת 1954 של ויליאם בסקרוויל המילטון על תומאס רודני, השופט הפדרלי. שהגיע לשטח ב-1803 ועזר בארגון עד מותו ב-1811. חוק המשפט משנת 1802 פישט במידה ניכרת את מערכת בתי המשפט. מספר פעולות לארגון מחדש של מערכת המשפט התרחשו בשנים 1805, 1809 ו-1814, אם כי צורה שונה של מערכת המשפט המחוזית של סרג'נט והכוח הנכבד שבידי השופטים נמשכו. בעוד שהסמכות של חברי בית המשפט הטריטוריאלי הראשון היו מוטלות בספק, איכות השופטים בבתי המשפט המאוחרים יותר גדלה בהתמדה. בעוד שהכנסייה הקתולית, שהכתה שורש בתקופות הקולוניאליות הצרפתית והספרדית, הייתה פעילה לאורך החוף, לאחר 1799 נכנסו פרוטסטנטים אמריקאים נוספים לשטח, והביאו איתם את הדרך הדתית שלהם. מחשבה חופשית, ספקנות, דאיזם או אדישות לדת אופיינו לבעלי הון העשירים ולספקולנטים של קרקעות, שכן מהגרים חדשים התעניינו הרבה יותר בחיפוש עושר בעולם הזה מאשר בעולם הבא. ככל שמספר המהגרים האמריקאים גדל, המתודיסטים, הבפטיסטים והפרסביטריאנים יצרו את שלוש העדות המובילות בשטח. שרים פרוטסטנטים, קידמו לעיתים קרובות חינוך, והייתה להם השפעה מסוימת בשיפור היחס לעבדים. אנשי טריטוריית מיסיסיפי העדיפו מלחמה עם בריטניה ב-1812. עד 1810, האמונה במדיניות הלאומית של כפייה כלכלית הלכה ודעכה במה שכונה אז הדרום-מערב, בעוד התשוקה לסחר בלתי מוגבל והצדקת כבוד לאומי גברה, מהולה ברצון לפלורידה הספרדית. עם זאת, בעיות של תביעות קרקע, אינדיאנים, שיפורים פנימיים ונושאי מדינה המשיכו לעורר עניין מקומי יותר מאשר בוא המלחמה. רובם לא ראו סתירה בין נושאי מלחמה לבין אינטרסים מקומיים; למעשה, חלקם חזו במלחמה כדרך לפתור בעיות מקומיות מסוימות. לאחר התקפה מוצלחת על משלחת לבנה בקרב בארנט קורן, ה-Red Sticks, פלג עוין של שבט הקריק, היה נחוש לתקוף ולהרוס את פורט מימס בחלק המזרחי של טריטוריית מיסיסיפי (אלבמה המודרנית). סיור חלש, התקפה בצהריים כשרוב חיל המצב אכל, תפיסת האשנבים על ידי האינדיאנים וחוסר יכולת לסגור את השערים הראשיים היו כולם מרכיבים בתבוסה ב-30 באוגוסט 1813. מתוך 275 עד 300 לבנים ואנשים רב-גזעיים בפורט מימס בזמן התקיפה, בין 20 ל-40 נמלטו; לכן, כ-235 עד 260 לבנים ואינדיאנים ידידותיים נהרגו בקרב. אבדות שבט הקריק היו לפחות 100 הרוגים. לטבח היו השפעות משמעותיות לטווח הקצר והארוך. זה עורר מלחמה אינדיאנית גדולה שכללה הצטברות משמעותית של כוח צבאי אמריקאי באזור - מה שכנראה מנע מהבריטים לכבוש חוף מפרץ לא מוגן ב-1814. חשוב מכך, היחסים בין האמריקאים לאינדיאנים הדרומיים השתנו באופן דרסטי. בני שבט הקריק, שחיו בשלווה ובקשר הדוק עם מתיישבי טריטוריית המיסיסיפי, איבדו יותר ממחצית אדמתם, ותוך עשרים שנה נאלצו לנוע מערבה לנהר המיסיסיפי. בריגדיר גנרל פרדיננד ל. קלייבורן, מפקד המיליציה של מיסיסיפי, לא היה אשם בטבח, אבל מייג'ור דניאל ביזלי הואשם ברשלנות חמורה. בקרב פרסה בנד ב-27 במרץ 1814, כוחות אמריקאים ובני ברית אינדיאנים בפיקודו של גנרל אנדרו ג'קסון הביסו את ה-Red Sticks, הרגו את רוב הלוחמים ושלחו את השאר לברוח לפלורידה, שם הצטרפו לשבט הסמינול. מדיה וקבצים בנושא טריטוריית מיסיסיפי בוויקישיתוף "An Act for an amicable settlement of limits with the state of Georgia, and authorizing the establishment of a government in the Mississippi territory" "An Act supplementary to the act intituled 'An act regulating the grants of land, and providing for the disposal of the lands of the United States, south of the state of Tennessee'" "An Act to enlarge the boundaries of the Mississippi territory" "An Act authorizing the President of the United States to take possession of a tract of country lying south of the Mississippi territory and west of the river Perdido" "An Act to enable the people of the western part of the Mississippi territory to form a constitution and state government, and for the admission of such state into the union, on an equal footing with the original state" "An Act to establish a separate territorial government for the eastern part of the Mississippi territory" "Resolution for the admission of the State of Mississippi into the Union". A Century of Lawmaking for a New Nation: U.S. Congressional Documents and Debates, 1774 - 1875. Statutes at Large, 15th Congress. Library of Congress. n.d. p. 472 of 798. נבדק ב-1 במאי 2017. {{cite web}}: (עזרה) Stein, Mark (2008). How the States Got Their Shapes (paperback ed.). HarperCollins. pp. 11–17. ISBN 978-0-06-143138-8. Lowery (1968) Daniel H. Usner, Jr., "American Indians on the Cotton Frontier: Changing Economic Relations with Citizens and Slaves in the Mississippi Territory", Journal of American History 1985 72(2): 297–317 in JSTOR Hatfield (1965) Laura D. S. Harrell, "Preventive Medicine in the Mississippi Territory, 1799–1802", Bulletin of the History of Medicine 1966 40(4): 364–375 William D.; McCain, "The Administrations of David Holmes, Governor of the Mississippi Territory, 1809–1817", Journal of Mississippi History 1967 29(4): 328–347 Robert V. Haynes, "Early Washington County, Alabama", Alabama Review 1965 18(3): 183–200 Guice (1986) Farley, Robert J. (1954). "Reviewed Work: Anglo-American Law on the Frontier: Thomas Rodney and His Territorial Cases by William Baskerville Hamilton". Columbia Law Review. 54 (4): 661–663. doi:10.2307/1119561. JSTOR 1119561. Moore (1967) Robert V. Haynes, "The Southwest and the War of 1812", Louisiana History 1964 5(1): 41–51 Frank L. Owsley, Jr., The Fort Mims Massacre. Alabama Review; 1971 24(3): 192–204