laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בנימין וולף איגר

רבי בנימין וולף איגר (רוטרדם, ה'תקט"ז 1756 – לייפניק, ו' בתשרי תקנ"ו, 19 בספטמבר 1795) היה רב וראש ישיבה. כיהן כראש הישיבה בברסלאו תחת הנהלת חמיו, רב העיר יצחק יוסף תאומים. כרבן של צילץ ולייפציג, וכרבה של לייפניק שבמוראביה, עד יום מותו. הוא דודו ורבו של רבי עקיבא איגר מחשובי האחרונים. רבי בנימין וולף איגר נולד ברוטרדם בשנת 1756 לרבי עקיבא איגר מפרשבורג מחבר "משנת דר' עקיבא". בהיותו בן עשרים ושבע התמנה לרבנות העיר צילץ. הוא נשא לאשה בזיווג שני את גיטל, בתו של הרב יצחק יוסף תאומים רבה של ברסלאו, ונתמנה כראש הישיבה בעירו של חמיו. בישיבה זו למדו אצלו תלמידים רבים, בהם בן אחותו רבי עקיבא איגר מחשובי האחרונים, והרב ישעיה פיק ברלין, לימים רבה של ברסלאו. בנו הוא הרב עקיבא איגר (נפטר בכ"ט בתשרי תקפ"ד 1824), רב בהלברשטט. מכונה לעיתים רבי עקיבא איגר השלישי. רבי בנימין וולף איגר היה מחותנו של רבי יחזקאל לנדא מחבר "נודע ביהודה". אחת מהתשובות בספר ממוענת אליו, ובה תולה ה"נודע ביהודה" את פסק ההלכה, ב”אם כבוד רום מעלתו מסכים עמי”. רבים מחידושי תורתו משוקעים בספרי בני דורו, ובפרט בספרי השו"ת של בן אחותו רבי עקיבא איגר. מרבית כתביו לא נדפסו, חלקם קיימים בכתב-יד בבית הספרים הלאומי בירושלים. כרך מחידושיו לתלמוד בשם "יער הלבנון" נמצא בספריית הרמב"ם בתל אביב. מעת לעת נדפסים מאמרים פרי עטו בכתבי עת תורניים שונים. על מצבתו של רבי בנימין וולף איגר נכתב: אדמ"ו הגאון מו"ה וואלף איגר זצ"ל נפטר יום ש"ק שישה בתשרי תקנ"ו לפ"ק בכל מקום שנתנו חכמים עיניהם כל יקר ראתה עינו נרד וכרכום וראשו בשמים לא יערכו טוב ריח שמנו ירד לעומקא דהלכה לברר ולדון דין לאמיתו ומכונו מנורה זהב כולה וגולה על ראש הקהלה כיסא גאונו נעלה בעמו ארבע שנים לאחר מותו, בשנת תק"ס, עלה על כס רבנותו בלייפניק, הרב ברוך תאומים-פרנקל מחבר הספר "ברוך טעם". "וולף בן עקיבא איגר", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) כתבי יד של רבי בנימין וולף איגר בקטלוג הספרייה הלאומית דוד הלחמי, רבי בנימין זאב איגר, חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' קע"ח, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) בזיווגה הראשון הייתה נשואה לרב שאול ברלין (לוין), מחבר "כָּסָא דהרסנא", רבן של קהילות יהודיות בגרמניה, וככל הנראה משכיל נסתר. לדעת מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה חלק ה' עמ' 641, שני האישים נישאו לאחיות ולא לאותה אשה. לדבריו, שם אשתו של ברלין היה שרה, ואילו אשתו של איגר היא רבקה. אהרן ולדן, שם הגדולים החדש, מערכת ב' אות י"ז. שו"ת נודע ביהודה מהדורה תניינא, יורה דעה סימן קי"ד. ראו להלן "קישורים חיצוניים". ראו למשל: מוריה, קבץ תורני לחידושי תורה והלכה, י"ז (י"א-י"ב): מ"ו, תשנ"א 1991; עמיהוד לוין (עורך), אורייתא, כרך י"ג, נתניה תשמ"ח. עמ' לח-מב. יושם לב שהחרוזים מתחרזים עם פרט השנה תקנו, עינו, שמנו, מכונו, גאונו.
אות גיבור השואה הבריטי

אות גיבור השואה הבריטי הוא אות הוקרה לאומי שמוענק על ידי ממשלת בריטניה להכרה באזרחים בריטיים שסייעו לקורבנות השואה. ב-9 במרץ 2010 הוענק האות ל-25 אנשים לאחר מותם, ולשני אנשים בחייהם - סר ניקולס וינטון ודניס אווי. האות הוא מדליית כסף עליה חרוט "בשירות האנושות" (in the service of humanity) והיא מוענקת לציון "פעולות שנעשו תוך התמסרות" ו"הצילו חיים מול פני הרדיפה". בשנת 2008 החל מסע פרסום שנועד להשיג הכרה רשמית לאחר המוות במצילים בריטיים בתקופת השואה. את מסע הפרסום יזמה קרן הוראת השואה, ארגון צדקה בריטי שנוסד ב-1988. הכוונה הייתה לבטא הכרה בריטית באזרחים בריטיים שזכו לתואר הישראלי "חסידי אומות העולם" שהוענק על ידי "יד ושם", רשות הזיכרון לשואה ולגבורה בישראל, אך לא זכו להכרה מקבילה בבריטניה. בין אזרחים אלה היו פרנק פולי, ג'יין היינינג וג'ון רייוונהול. שיטת אותות הכבוד הבריטית לא מאפשרת הענקת אות כבוד לאחר המוות, ועל כן ביקשו מנהלי מסע הפרסום של הקרן לשנות את השיטה ולהעניק את אות חבר מסדר האימפריה הבריטית לאחר המוות. עצומה בנושא זכתה לתמיכה של מספר כלי תקשורת ושל חברים בפרלמנט הבריטי ובפרלמנט הסקוטי. במרץ 2009 הוגשה הצעה לסדר היום (Early day motion) בפרלמנט של בריטניה לשם הענקת אות כבוד לגיבורים הבריטיים בתקופת השואה, תוך ציטוט תקדימיהם של פולי, היינינג ורייוונהול. ב-29 באפריל 2009 הגיעה לפרלמנט ההצעה לסדר היום, והממשלה הכריזה שאות חדש ייווצר כדי להוקיר את המצילים הבריטיים של יהודים בתקופת השואה. ההכרזה על האות הושמעה לאחר ביקורו הראשון של ראש הממשלה הבריטי גורדון בראון במחנה ההשמדה אושוויץ. בראון אמר בהקשר זה כי "ניצור אות כבוד לאומי לאותם אזרחים בריטיים שסייעו לאנשים כה רבים, יהודים ואחרים, בתקופת השואה." אות הכבוד הזה ניתן מחוץ למערכת אותות הכבוד הלאומיים (Honours System), מכיוון שעל פי החוק הבריטי אותות אלו יכולים להיות מוענקים רק לאנשים חיים. במרץ 2010 הוענק האות ל-27 אנשים, מתוכם ל-25 אנשים שאינם בחיים, ביניהם, ברטה ברייסי, אייבי פורסטר ואחותה לואיזה גולד, ולשני אנשים - סר ניקולס וינטון שקיבל את האות בהיותו בן מאה, ודניס אווי (Denis Avey), שקיבל את האות בגיל 91. האות הוענק בקבלת פנים בדאונינג 10, מעונו של ראש ממשלת בריטניה. לאות זכאים אזרחים בריטיים שסייעו ליהודים או לאחרים שהיו נתונים בסכנה על ידי המשטר הנאצי או משתפי הפעולה עמו, או הצילו נרדפים אלה, תוך הפגנת אומץ או על ידי פעולה מעבר לחובתם הרשמית, וזאת בתנאים הקשים ביותר. ההגדרה כוללת גם מקרים שלא עומדים בקריטריונים שמוחלים לצורך הכרה בחסיד אומות העולם, קריטריונים שביניהם סיכון חייו של המציל. בעקבות כך דניס אייבי קיבל את האות, למרות שלא מוכר כחסיד אומות העולם. בשנת 2013 הוכרו 14 מצילים נוספים, בהם רב שלמה שונפלד, נספחים דיפלומטיים ושבויים בריטיים במחנות ריכוז. סטן וולס על חסידי אומות העולם, מציליה הבריטיים של אסירת מחנות הריכוז חנה שרה ריגלר בתקופת השואה, באתר יד ושם עדותה של ריגלר בערוץ היוטיוב של יד ושם (באנגלית) דבריו של גורדון בראון באתר ראש ממשלת בריטניה (באנגלית)
ג'יין היינינג

ג'יין היינינג (באנגלית: Jane Haining, ‏6 ביוני 1897 – 17 ביולי 1944) הייתה מיסיונרית סקוטית שעבדה בבודפשט בתקופת השואה, חסידת אומות העולם ומעוטרת אות גיבור השואה הבריטי. היינינג נרצחה באושוויץ. היינינג נולדה בחווה בסקוטלנד למשפחת איכרים כבת השלישית והילדה השישית שנולדו לתומאס ג'ון וג'יין מת'יסון היינג. כאשר ג'יין הייתה בת 5 אמה נפטרה במהלך לידה וג'יין קיבלה על עצמה את התפקיד של הטיפול במשפחה. היא חונכה ברוח דתית אוונגליסטית וזכתה במלגה ללימודים אקדמיים. לאחר מכן עבדה כמזכירה בבית חרושת לטקסטיל. בשנת 1932 התנדבה להיות מיסיונרית והייתה אם בית בבית נערות של המיסיון הסקוטי בבודפשט. המיסיון הסקוטי בבודפשט הוקם ב-1841, במטרה לנצר יהודים הונגרים. היינינג טיפלה ב-50 מתוך 400 תלמידות בית הנערות, רובן יהודיות, ורכשה שליטה בהונגרית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה היינינג בחופשה בסקוטלנד, ושבה מיד לבודפשט. בשנת 1940 נצטוותה לשוב לסקוטלנד אך סירבה, עקב רצונה להישאר עם חניכותיה. גם לאחר הפלישה הגרמנית להונגריה, ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), סירבה לעזוב. באפריל 1944 נעצרה היינינג ונחקרה על ידי הגסטפו, שהאשים אותה בעבודה עם היהודים, בפיטורי עוזרת הבית שלה, בהאזנה לשידורי החדשות של ה-BBC, בפעילות פוליטית, ובביקורים אצל שבויי מלחמה בריטים. היא הודתה בכל ההאשמות, חוץ מאשר בהאשמה שהיא פעילה פוליטית. היא נאסרה בכלא בבודפשט, משם הועברה למחנה קישטרצ'ה ומשם נשלחה לאושוויץ במאי 1944 שם קועקע על ידה מספר האסיר 79467. היא שלחה גלויה ב-15 ביולי 1944 ומתה במחנה ב-17 ביולי. נסיבות מותה לא ברורות. ייתכן שנפטרה עקב התנאים הקשים במחנה, וייתכן שנרצחה בתאי הגזים. לזכרה של היינינג הוקמו שני לוחות זיכרון, בדאנסקור (Dunscore) שבסקוטלנד ובבודפשט. יד ושם הכיר בהיינינג כחסידת אומות העולם וממשלת בריטניה העניקה לה את אות גיבור השואה הבריטי לאחר מותה. רחוב בבודפשט נקרא על שמה. הזמרת והיוצרת הסקוטית קארין פולווארט (Karine Polwart) הקדישה לה שיר באלבומה "כתוב בגיר" (Scribbled in Chalk) שיצא בשנת 2006. המחזאי ריימונד רוס הזכיר את היינינג במחזהו "ארץ מובטחת" (A Promised Land). אזכרה חיה לג'יין היינינג הוא הקשר המתמשך עם סטודנטים מהונגריה. כל שנה מאז 1991 מגיעים שני תלמידים ומורה לסקוטלנד לבקר במקומות הקשורים לג'יין. מדיה וקבצים בנושא ג'יין היינינג בוויקישיתוף ג'יין היינינג באתר יד ושם (באנגלית) על המיסיון הסקוטי בבודפשט (באנגלית) Jane Haining, Welcome to Dunscore (ארכיון)
מעבורת 2.01

מעבורת 2.01 (ידועה גם בשם מעבורת החלל באיקל) הוא השם הלא רשמי של מעבורת החלל הסובייטית השלישית מתוך חמש שנבנתה על ידי ברית המועצות. בנייתה הופסקה עם הפסקת המימון לתוכנית בוראן (30-50 אחוז מבנייתה הושלמו) ולכן נשארה כבלתי גמורה. באיקל 2.01 היא המעבורת הראשונה של הסדרה השנייה של מעבורות בוראן. השינוי העיקרי בין הסדרה הראשונה והסדרה השנייה הוא בתא הטייס, ששודרג בהתאם למידע שהתקבל מטיסת הניסוי של מעבורת החלל בוראן והליך בניית מעבורת החלל פטיצ'קה ואף הותקנו בו לראשונה כיסאות מפלט. בשנת 1994 תוכננה להתקיים טיסתה המאוישת הראשונה של המעבורת, והייתה אמורה להימשך כ-24 שעות. הצוות שנבחר לביצוע המשימה היה איגור וולק (מפקד) ואלכסנדר איבנצ'נקו (מהנדס טיסה). משנת 2004 הושארה המעבורת בחניון במוסקבה, בקרבת Khimki Reservoir. ב-22 ביוני 2011 הועברה המעבורת דרך נהר מוסקבה באמצעות כלי שיט לתערוכת הסלון האווירי במוסקבה שהתקיימה באותה שנה בין התאריכים 16 ל-21 באוגוסט. נכון לנובמבר 2013, נשארה המעבורת מאז בנמל התעופה Ramenskoye. מדיה וקבצים בנושא מעבורת 2.01 בוויקישיתוף 2.01 Space Shuttle 2.01 status incorrectly mentioning its relocation to Germany Images of 2.01 parked open air in Moscow in 2004 with a notice it's being moved to NPO Molniya http://www.k26.com/buran/Future/2.01/space_buran_2_01.html http://www.k26.com/buran/Future/2.01/space_buran_2_01.html Экипажи Бурана, www.buran.ru Where Do Shuttles Go?, English Russia, ‏2008-07-30 (באנגלית אמריקאית) Google Maps, Google Maps (באנגלית) "Буран" остался без крыльев и хвоста, vesti.ru (ברוסית) https://ssl.panoramio.com/photo/38956919 Buran-Energia Buran OK-2.01 (באנגלית) Russian Space Agency NPO Molniya Buran photo by Alexey Mityaev, www.airplane-pictures.net
Caress of Steel

Caress of Steel הוא האלבום השלישי של להקת הרוק הקנדית, ראש. האלבום יצא לאור לראשונה בשנת 1975. אלבום זה מראה את מעברה של הלהקה מן ההארד רוק ה"בלוזי" אל רוק מתקדם. זמן קצר לאחר יציאת האלבום Fly by Night, החלה הלהקה לעבוד על אלבום חדש. באלבום זה, ראש פיתחה את רעיון היצירות הארוכות והקונספטואליות שהופיע באלבום הקודם ביצירה "By-Tor & the Snow Dog". לאחר עבודה רבה, התוצאה הפכה לשתי היצירות האפיות הראשונות של הלהקה, "The Necromancer" ו-"The Fountain of Lamenth", שתי יצירות אלו, עברו את מחסום 10 הדקות והן מוצגות כסיבה לכישלון המסחרי של האלבום. הרעיון המקורי לעטיפת האלבום הוא שהעטיפה תהיה בצבע כסוף כתוצאה מהשם. אך טעות הדפסה מנעה זאת, והעטיפה יצאה לאור בצבע זהוב. העטיפה לא תוקנה מאז יצא האלבום. האלבום לווה בסיבוב ההופעות בשם "Down the Tubes Tour". האלבום גרר אחריו ביקורות שליליות שגרמו לחברת התקליטים של ראש ללחוץ על חברי הלהקה להוציא אלבום מסחרי יותר, הלהקה התעלמה מדרישות אלו. למרות פנייתה של ראש לרוק מתקדם, השפעות ההארד רוק עדיין ניכרות באלבום זה. משם השיר, ניתן להבין כי המילים שמתופף הלהקה ניל פירט, עוסקות בנפילת הבסטיליה במהפכה הצרפתית. שיר זה הופיע שוב בהופעת ה-R30 של הלהקה. שיר זה השפיע על חברי להקת הפרוג מטאל דרים ת'יאטר, ליצירת שמה הראשון של הלהקה, "Majesty". שיר זה נכתב עבור המוזיקאי הקנדי קים מיטשל שבאותו זמן, היה מנהיגה של להקת מקס וובסטר. נאמר גם בספר Contents Under Pressure, ששיר זה נכתב כמחווה לשירה של להקת קיס, "Goin' Blind". בשיר מוזכר יום ויקטוריה חג קנדי שחל ב-24 במאי. לייקסייד פארק אשר עליו מדבר השיר נמצא באונטריו שם מתופף הלהקה ניל פירט גדל ועבד בקיץ כנער. יצירה זו אורכת 12 דקות והיא האחרונה בצד הראשון בתקליט הויניל של האלבום. יצירה זו כמו השיר "Rivendall" מהאלבום הקודם, מושפע מספרו של ג'.ר.ר. טולקין, שר הטבעות. אולם "בעל האוב" (necromancer) אשר עליו מדובר בשיר הוא לא הדמות מהספר (סאורון). ביצירה זו מסופר על דמות מרושעת אשר הופכת את המטיילים באזורה לרוחות וכולאת אותם בצינוק. פירט בחר להשתמש בדמות ביי-טור אשר הופיע ביצירה מהאלבום הקודם, "By-Tor and the Snow Dog". אך הפעם בניגוד ליצירה זו ב-"The Necromancer" מתואר ביי-טור כגיבור. הוא משמיד את בעל האוב, והיצירה מסתיימת בסולו גיטרה של אלכס לייפסן כדי להדגיש את הניצחון. זוהי היצירה האחרונה באלבום. אורכה מגיע כמעט ל-20 דקות, והיא תופסת את כל הצד השני בתקליט הויניל של האלבום. היצירה מחולקת ל-6 חלקים. מסופר על אדם המנסה למצוא את "מזרקת למנת'". כל השירים הולחנו על ידי גדי לי ואלכס לייפסן פרט לאיפה שמצוין. כל המילים נכתבו על ידי ניל פירט גדי לי - שירה וגיטרת בס אלכס לייפסן - גיטרה חשמלית ואקוסטית ניל פירט - תופים, כלי הקשה מידע על האלבום Caress of Steel באתר MusicBrainz מידע על האלבום Caress of Steel באתר AllMusic האלבום Caress of Steel באתר Discogs
כריך (פירושונים)

האם התכוונתם ל... כריך – הוא מאכל המורכב לרוב משתי פרוסות לחם ומילוי. כריך (צמח) – סוג של צמח עשבוני. סנדוויץ' (פירושונים)
דולפין מצוי קצר-חוטם

דולפין מצוי קצר-חוטם (שם מדעי: Delphinus delphis) הוא מין של דולפין מצוי. שמו מציין את כך שמשני המינים בסוגו, אורך חוטמו הוא הקצר ביותר. חי בלהקות של עשרות ומאות, ואף אלפים באזורים מסוימים. האוכלוסיות העולמיות מבודדות זו מזו. נחשב למין שבדרך כלל לא מתקרב לחופים, אך לעיתים מתקרב לחוף, בעיקר באזורי מפרצים. לדולפין זה כ-50 שיניים קטנות וחרוטיות בכל לסת. גור הדולפין נולד באורך של כ-80 סנטימטרים, ואורך גופו של דולפין בוגר הוא כשני מטרים. דולפינים מצויים קצרי-חוטם חיים בדרך כלל במים טרופיים חמימים, וידוע שהם חיים גם בחלק מהאוקיינוס האטלנטי, האוקיינוס השקט ודרום מזרח האוקיינוס ההודי. הדעה הרווחת בימינו טוענת כי תחום-התפוצה המקורי של הדולפין היה באזור הודו והאוקיינוס השקט, וכי במהלך תקופת הפלייסטוקן התרחב תחום התפוצה לאוקיינוס האטלנטי דרך האוקיינוס ההודי בשל תנודות אקלים. דולפינים מצויים קצרי-חוטם חיים כעת גם במצר קורינתוס שביוון. הם נמצאים בלהקות משולבות עם סטנלות מפוספסות; האוכלוסייה של הלהקות המשולבות קטנה מאוד, מה שמקטין את הסיכויים להישרדות. עקבות הכלאה נמצאו על הסטנלות, מה שמחזק את הטענה שהוזכרה לעיל, הטוענת לחוסר היכולת של הדולפינים להישרדות בקבוצות כאלה. מספר הדולפינים המצויים קצרי-החוטם ירד באזורים אחדים במערב יוון, במיוחד באזור האי קאלאמוס. דיג יתר מצמצם את אוכלוסיית הטרף הזמין עבור הדולפינים ליד האי. לפי דו"ח של IUCN בנושא מינים בסכנת הכחדה משנת 2003, אוכלוסיית הדולפינים בים התיכון ירדה ב-50% בשלושת הדורות האחרונים, מנסיבות שייתכן שעדיין חלות, אינן מובנות וייתכן שאינן הפיכות. מדיה וקבצים בנושא דולפין מצוי קצר-חוטם בוויקישיתוף דולפין מצוי קצר-חוטם, באתר ITIS (באנגלית) דולפין מצוי קצר-חוטם, באתר NCBI (באנגלית) דולפין מצוי קצר-חוטם, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דולפין מצוי קצר-חוטם, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) דולפין מצוי קצר-חוטם, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דולפין מצוי קצר-חוטם, באתר GBIF (באנגלית) דולפין מצוי קצר-חוטם, באתר אוניברסיטת חיפה דולפין מצוי קצר-חוטם באתר הרשימה האדומה של IUCN Giovanni Bearzi, IUCN Red List of Threatened Species: Delphinus delphis, IUCN Red List of Threatened Species, ‏2003-04-30
זופניק

האם התכוונתם ל... ישראל זופניק (1905–1983) – תורם ופילנתרופ נדבן בולט של מוסדות העדה החרדית ומשתייך לחסידות סטמאר בניין זופניק – מבנה על שם ישראל זופניק, הממוקם ברחוב שטראוס שבשכונת גאולה בירושלים ומשמש כמושב בית הדין של העדה החרדית ומכיל מקוואות הטהרה, בית הכנסת ובית המדרש בניני זופניק-בית הכנסת נר ישראל - זופניק – מבנה על שם ישראל זופניק, הממוקם ברחוב גבעת שאול בשכונת גבעת שאול בירושלים, ומכיל מקוואות הטהרה, בית הכנסת ובית המדרש אהרן צבי זופניק איציק אוחנה ("זופניק") – כתב באתר כיכר השבת, ראו כיכר השבת (אתר אינטרנט)#צוות האתר
אלבה לונגה

אלבה לונגה (לטינית: Alba Longa) הייתה עיר עתיקה בלאטיום שבמרכז איטליה. היא הייתה העיר החזקה בברית הלטינית ואולי אף ייסדה אותה ועמדה בראשה. היא נהרסה על ידי רומא העתיקה בערך במאה ה-7 לפנה"ס. על פי האגדה, מוצאם של מייסדי רומא, רמוס ורומולוס, הוא משושלת המלוכה של אלבה לונגה. על פי האגדה, אסקניוס (אנ') בנו של איניאס ייסד את העיר והיה מלכה הראשון. הוא בנה אותה לרגלי גבעת (או הר) אלבה ולכן קרא לה בשם זה שמשמעו הארכה או הרחבה של אלבה. דיוניסיוס מהליקרנסוס מספר גם הוא על ייסוד העיר בצורה זו, אך מיקם אותה בין ההר לאגם אלבה, מה שהחל מחלוקת ארוכה באשר למקומה המדיוק של העיר. על פי דיוניסיוס, פירוש המילה אלבה הוא "לבן", כך שמשמעות השם היא "העיר הארוכה והלבנה". אתרים שונים באזור אגם אלבנו שנמצא כ-20 ק"מ דרומית לרומא, זוהו כאפשרות למיקומה של העיר, אך עדיין לא נמצאו ראיות ודאיות. העיירה קסטל גנדולפו מועדפת על רבים מהחוקרים כאפשרות לזיהוי העיר, משום שהיא נמצאת במרכז שרשרת כפרים מעידן הברזל. לרוב, קבוצות כפרים כאלו התרכזו סביב עיר גדולה יותר. במאה ה-7 לפנה"ס יצא טולוס הוסטיליוס, מלך רומא למלחמה נגד אלבה לונגה. העילה למלחמה הייתה שורה של אירועי שוד הדדיים בין איכרי רומא לאיכרי אלבה לונגה. ההיסטוריון טיטוס ליוויוס טוען שהעילה האמיתית למלחמה הייתה האופי הלוחמני של טולוס הוסטיליוס. בוצעו מספר ניסיונות תיווך דיפלומטיים שלא עלו יפה ואחריהם הוכרזה מלחמה. גאיוס קלואיליאן, מלך האלבנים, פלש עם צבאו לשטח רומא, הקים מחנה במרחק חמישה מילין מהעיר וחפר תעלת מגן סביבה. התעלה הייתה כה גדולה עד שזכתה לשם מיוחד שנזכר מאות שנים לאחר מכן. בהיותם במחנה מת גאיוס קלואיליאן ובמקומו מונה מטיוס פופטיוס. הוא הגיע להסכם עם טולוס שהקרב יוכרע בדו-קרב בין שלישיית אחים מכל צד, כדי להימנע משפיכות דמים המונית שתחליש את שתי הערים ותחזק את האויב המשותף - האטרוסקים. לאחר שהרומאים ניצחו את האלבנים, הפכה אלבה לונגה להיות כפופה לרומא. לאחר ההפסד, ירד מעמדו של מטיוס ונטען שהוא הפקיר את גורל העיר בידי שלושה חיילים. כדי למחות את חרפת ההפסד, הוא יזם מהלך מתואם עם האטרוסקים. הערים ויי ופידנאה (Fidenae) תקפו את רומא וטולוס קרא למטיוס לעזרה. מטיוס הגיע בראש צבאו, אולם הפקיר את טולוס בשדה הקרב. הרומאים ניצחו את האטרוסקים בכל זאת, וטולוס הוציא להורג את מטיוס בגלל בגידתו. הוא נקשר לארבע מרכבות רתומות לצמדי סוסים והן הודהרו לכיוונים מנוגדים, כך שגופו נקרע לגזרים. לאחר מכן ציווה טולוס על חייליו להחריב את אלבה לונגה מלבד מקדשי האלים, ותושבי העיר הועברו לגור ברומא, דבר שהכפיל את כמות תושביה. טולוס צירף כמה ממשפחות הגולים למעמד הפטריקים, בהן משפחת היוליים ובנה מבנה חדש לצורך הסנאט המורחב, הקוריה הוסטיליה. הגולים התיישבו בגבעת קאיליוס ורבים מהם הצטרפו למעמד הפרשים וכך חיזקו את צבא רומא. מדיה וקבצים בנושא אלבה לונגה בוויקישיתוף מאמר על זיהוי מיקומה של העיר עתיקות באזור קסטל גנדולפו אלבה לונגה באנציקלופדיית פרינסטון אלבה לונגה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תולדות רומא 1:3 קדמוניות הרומאים 66 תולדות רומא 1:22 תולדות רומא 1:23 תולדות רומא 1:27 תולדות רומא 1:28 תולדות רומא 1:29 תולדות רומא 1:30
הנרי פלהם

הנרי פלהם (באנגלית: Henry Pelham‏; 25 בספטמבר 1694 – 6 במרץ 1754) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית ששירת כראש ממשלת בריטניה מ-27 באוגוסט 1743 ועד למותו. הוא היה אחיו הצעיר של תומאס פלהם-הוליס, דוכס ניוקאסל, שכיהן אחריו כראש הממשלה. פלהם היה בנם הצעיר של הברון תומאס פלהם ושל אשתו גרייס, בתו של רוזן קלייר. הוא התחנך בבית ספר וסטמינסטר שבלונדון ובקולג' הארטפורד שבאוקספורד. הוא נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה סיפורד (Seaford) שבסאסקס וייצג אותו עד 1722. בהיותו בן למשפחה רבת השפעה ובהמלצתו של רוברט וולפול הוא מונה ב-1721 כלורד האוצר. בשנה שלאחר מכן הוא חזר לגור במחוז הולדתו וב-1724 הוא התמנה כשר המלחמה. ב-1730 קיבל את התפקיד המכניס יותר של האחראי על תקציב הצבא. הוא בלט בתמיכתו ברוברט וולפול בדיון על הבלו. יחד עם אחיו ועם וולפול הם היו נפגשים בצוותא ודנים בענייני הממלכה. כתוצאה מהקמתה של קואליציה של מפלגות שהוקמה ב-1742, התמנה פלהם שנה לאחר מכן כראש ממשלה, בנוסף לתפקידים של שר האוצר ויושב ראש בית הנבחרים. בשנה הראשונה לקיומה של הממשלה כיהן בה הלורד ג'ון קרטרט וכאשר הוא אולץ לעזוב אותה, הפך פלהם לדמות הדומיננטית בממשלה. אך כאן הפך אחיו של פלהם להיות הדמות המשפיעה ולמרות יחסי הקרבה ביניהם, היו ביניהם גם חיכוחים. עקב היותו רודף שלום ניהל פלהם את חלקה של בריטניה במלחמת הירושה האוסטרית ביד רפה ובאדישות, אך המדינה, בהיותה עייפה מהמאבק האינסופי, השלימה עם מדיניות החוץ שלו. ב-1746 פנה המלך ג'ורג' השני ללורד באת' כדי שיקים ממשלה יחד עם קרטרט. אך אלה לא הצליחו לעשות כן ועוד קודם לכן התפטרו האחים פלהם מהממשלה. בסופו של דבר נכשלה יוזמתו של המלך והאחים פלהם שבו לכהן בתפקידיהם. ב-1749 חוקק חוק שארגן מחדש את מבנהו של הצי המלכותי. ב-1751 אורגן מחדש לוח השנה הבריטי ושנה לאחר מכן קיבלה בריטניה את הלוח הגרגוריאני. בסוף תקופת כהונתו העביר פלהם שני חוקים חשובים: חוק שאפשר ליהודים להתאזרח בבריטניה, להיות בעלי רכוש ולשאת במשרות ללא צורך לשאת את השבועה הנוצרית, שחוקק ב-1753 וחוק הנישואין שחוקק באותה שנה שהגביל את הגיל המינימלי לנישואין. עם מותו של פלהם התמנה אחיו דוכס ניוקאסל. מדיה וקבצים בנושא הנרי פלהם בוויקישיתוף מידע על הנרי פלהם באתר משרד ראש ממשלת בריטניה Biography of Henry Pelham, with links to online catalogues, on the website of Manuscripts and Special Collections, The University of Nottingham הנרי פלהם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הנרי פלהם, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
The Time of Our Lives

The Time of Our Lives (בעברית: הזמן של חיינו) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס. האלבום יצא לאור ב-28 באוגוסט 2009 על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס. במצעדים הגיע האלבום למקום השני במצעד הבילבורד 200 ולעשרת המובילים בספרד, ניו זילנד, יפן, אירלנד, יוון, גרמניה, קנדה ואוסטריה. במכירות נחל הצלחה גדולה וקיבל תואר פלטינה באירלנד וארצות הברית לאחר שמכר יותר מ-1,000,000 עותקים. באוסטריה, הממלכה המאוחדת, הונגריה, גרמניה ואוסטרליה הגיע לתואר אלבום זהב. קרוב ל-2 מיליון עותקים של האלבום נמכרו ברחבי העולם. "Party in the U.S.A." - יצא כסינגל הראשון ממיני האלבום ב-11 באוגוסט 2009. השיר זכה להצלחה רבה ברחבי העולם, מכר כ-7 מיליון עותקים בארצות הברית והגיע למקום הראשון במצעד שירי הפופ של ארצות הברית ולמקום השני במצעד הבילבורד הוט 100. "When I Look at You" - יצא כסינגל השני ממיני האלבום ב-26 במרץ 2010. גם הוא זכה להצלחה והגיע למקום ה-16 במצעד הבילבורד הוט 100 ומכר כ-2 מיליון עותקים בארצות הברית והוכרז כמעמד פלטינה כפולה בארצות הברית. השיר יצא כדי לקדם את הסרט "השיר האחרון", בו סיירוס מככבת. סיירוס אמרה ששיר זה מתאים מאוד לרעיון של הסרט ולכן הוא נבחר לקדם אותו. לדברי סיירוס, כשהיא שרה את השיר, היא חושבת על משפחה ואהבה, ואמרה: "זה בדיוק הרעיון של הסרט כולו". מידע על האלבום The Time of Our Lives באתר MusicBrainz האלבום The Time of Our Lives באתר Discogs "Les Albums les plus Vendus en 2009". SNEP (בצרפתית). Syndicat National de l'Édition Phonographique. אורכב מ-המקור ב-22 בספטמבר 2013. נבדק ב-9 במאי 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Best selling albums in 2009 of Hungary". Mahasz. ארכיון מ-9 במאי 2021. נבדק ב-19 במאי 2014. {{cite web}}: (עזרה) Auszeichnungen Archiv, הפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית ARIA Charts - Accreditations - 2009 Albums, איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי 2009 certification awards, איגוד תעשיית ההקלטות האירי Gold & Platinum, RIAA Hollywood; Miley Cyrus - The Time Of Our Lives, BPI, ‏14 במאי 2010 Datenbank: BVMI, איגוד תעשיית ההקלטות הגרמני (בגרמנית) Adatbázis - Arany- és platinalemezek, איגוד תעשיית ההקלטות ההונגרי (בהונגרית) NZ Top 40 Albums Chart, איגוד תעשיית ההקלטות הניו זילנדי, ‏21 בדצמבר 2009 The Time Of Our Lives - Miley Cyrus, איגוד תעשיית ההקלטות הספרדי
ויין נייט

ויין אליוט נייט (באנגלית: Wayne Eliot Knight; נולד ב-7 באוגוסט 1955) הוא שחקן, מדבב וקומיקאי אמריקאי. ידוע בעיקר בתפקידיו כניומן בסיטקום "סיינפלד", כדון בסיטקום "מפגשים מהסוג האישי", כדניס נדרי ב"פארק היורה" וכהאסקל לוץ בסיטקום "דירת האקסים". נייט נולד בניו יורק, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה קתולית. הוא שיחק את דניס נדרי בסרט "פארק היורה", סטן פודולאק בסרט "ספייס ג'אם", וזאק מאלוצי בסרט "מיליונר מי שגומר ראשון", ואת ההחשמלאי ב"12 במחיר 1". דיבב את אל מקוויגן בסרט האנימציה של דיסני "צעצוע של סיפור 2", ומדבב את הפיל טנטור בסרט האנימציה של דיסני "טרזן", ומר בילק בסדרת האנימציה "חתולים שרוטים", ובסדרת האנימציה "נערי שאולין". בנוסף, נייט הופיעה הופעה קצרה בסדרה של נטפליקס "נרקוס" כעורך דין של קרטל קאלי. הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו "ניומן" בסדרה סיינפלד. בשנת 2018 שיחק במיני-סדרה "האמת על פרשת הארי קברט" בתפקיד בנג'מין רות', שביים ז'אן-ז'אק אנו. בהמשך השנה שיחק בסרט הדרמה "תקופת מבחן" של הבמאי המקסיקני קרלוס לופז אסטרדה. בשנת 2020 שיחק בסרט האוסטרלי "האחד והיחיד מר דנדי" בכיכובו של פול הוגאן. בשנת 2021 שיחק בסרט הספורט "12 יתומים חזקים", המבוסס באופן רופף על ספרו של ג'ים דנט. בשנת 2024 הצטרף לקאסט העונה השנייה של סדרת האימה האנתולוגית של פריים וידאו "הם" (אנ') לצדה של פאם גריר. 1994 - פרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר - מועמד 1998 - פרס גילדת שחקני המסך לאנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרה קומית - מועמד 1998 - פרס Q לשחקן המשנה הטוב ביותר - מועמד 1999 - פרס גילדת שחקני המסך לאנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרה קומית - מועמד מדיה וקבצים בנושא ויין נייט בוויקישיתוף ויין נייט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ויין נייט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויין נייט, באתר AllMovie (באנגלית) ויין נייט, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ויין נייט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ויין נייט, באתר MusicBrainz (באנגלית) ויין נייט, באתר Discogs (באנגלית) "הארץ", בדיחת רשת חיסלה את ניומן מסיינפלד, אבל לא לזמן רב, באתר הארץ, 16 במרץ 2014 ניומן! האינטרנט הרגה את כוכב "סיינפלד", באתר וואלה, 16 במרץ 2014 עמי פרידמן, "ניומן לא היה מרושע", באתר ynet, 23 באוגוסט 2016 אבנר שביט‏, "סיינפלד יכול להשפיע לרעה על החיים": ריאיון עם ויין נייט, באתר וואלה, 23 באוגוסט 2016 גבי בר־חיים, עולמו של וויין, באתר ynet, 2 בספטמבר 2016 NEWMAN!: The @Seinfeld2000 Wayne Knight Interview, www.vice.com (באנגלית)