חנה מרון

חנה מרון (22 בנובמבר 1923, ברלין – 30 במאי 2014, תל אביב) הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת ובמאית ישראלית, מהכוכבות הגדולות של התיאטרון הישראלי, כלת פרס ישראל לשנת 1973. שיאנית גינס על קריירת התיאטרון הארוכה ביותר בעולם, אשר כונתה לימים "הגברת הראשונה של התיאטרון הישראלי". מרון נולדה, גדלה והתחנכה בברלין בירת גרמניה בשם חנה (חנהל'ה) מָאירצָ'ק (Hanne Maierzak), בת למהגרים שהשתקעו במדינה בגיל צעיר: יצחק, ממוצא פולני, ורוזה, ממוצא הונגרי (ילידת בודפשט שהגיעה לעיר עם אחותה הבכורה, זמרת אופרה שהוזמנה לאופרה של ברלין). היא גדלה עם אומנת צרפתייה, ומגיל ארבע עד שמונה למדה בברלין בבית ספר פרטי שדגל בשיטת מונטסורי, שבו למדו בני עשירים אריסטוקרטים ודיפלומטים. כבר בגיל ארבע התגלתה כילדת פלא, ובעידודה של אמהּ החלה לשחק בתיאטראות לילדים. תפקידה הראשון, "אצבעוני" (Daumesdick, מאת האחים גרים), ב-1928, הקנה לה פופולריות בברלין. תוך זמן קצר החלה לגלם גם תפקידי ילדים בהצגות מבוגרים. בגיל שש הופיעה בתיאטרון פוֹלְקְסבִּינֶה עם אמיל יאנינגס בהצגה "הֶנשל העגלון" (אנ') לגרהרט האופטמן. היא שיחקה עוד בתיאטראות כגון הדויטשס תיאטר, בהצגות בבימויו של הבמאי החשוב מקס ריינהרדט, ובחורף 1931/32 גילמה את דמותה של פצפונת בהצגה "פצפונת ואנטון" על פי ספרו של אריך קסטנר, שהועלתה בבימויו של גוטפריד ריינהרדט (אנ') הצעיר בשאושפילהאוס (אנ') בברלין. בנוסף, השתתפה בתסכיתי רדיו רבים, הקליטה שירים עבור חברת HMV וזכתה לפופולריות רבה. תפקידה הקולנועי הראשון היה דמותה של ילדה בסרט "שבועת שקר" (1928). ב-1931 הופיעה בסרט "M" של פריץ לאנג בתפקיד זעיר בפתיחת הסרט, כילדה השרה כשהיא מוקפת במעגל של תשעה ילדים. בפברואר 1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, התכוננה משפחתה לעזוב את גרמניה. מרון זכרה לימים כי מפקחים נאצים בברלין "היו דופקים לאבא על הכתף והיו אומרים לו 'יהודים כמוך, אדון מאירצ'ק, אהובים עלינו'". אמה התנגדה בתחילה לעזוב את גרמניה, אך הסירה את התנגדותה לאחר שחנה נקראה להקריא שיר ברדיו ליום הולדתו של היטלר בחודש אפריל. האם ביקשה לבטל את השתתפותה, ולאור התנגדות הרדיו, שרצה במרון לאור הפופולריות שזכתה לה, נאלצה אמה להתוודות בפני מנהל ברדיו על מוצאם היהודי; לאחר מכן הוסיפה "אני חושבת שאנחנו נעזוב את גרמניה". המשפחה נעזרה בשגריר צרפת בברלין, אנדרה פרנסואה-פונסה (אנ') שהיה אביו של אחד מחבריה לספסל הלימודים, וכעבור יומיים היו האם ובתה מחוץ לגבולות גרמניה, בדרכן לפריז. השתיים שהו שם עד 1934, וחוו תקופה קשה של מחסור; לראשונה בחייה הבינה את המושג "פליטים". מרון הופיעה מעט גם בשהותה בפריז. בינתיים קיבל אביה, שהיה מהנדס חשמל, אשרת עלייה לארץ ישראל כמומחה עבור חברת החשמל. בשנת 1934, כעבור כשנה בצרפת, עלו מרון ואמה לארץ ישראל והמשפחה התיישבה ברחוב רש"י בתל אביב הקטנה. מרון למדה בבית הספר שנפתח ליוצאי מרכז אירופה, "המכין" ברחוב בן יהודה (לימים גימנסיה בן יהודה). בשנים אלה מיעטה לשחק, והופיעה רק פעמים ספורות: באופרטה "המכשפה" לאברהם גולדפדן בקומדיה הארצישראלית (1935), בתיאטרון קצר-הימים "רמפא" (1936) וב"האחים אשכנזי" לי"י זינגר בבימוי הבמאי האורח מוריס שוורץ בתיאטרון "האוהל" (1938). בשנת 1940, כשהייתה בת 17, הצטרפה לסטודיו למשחק של "הבימה" בניהולו של צבי פרידלנד. היא למדה בו שנה וחצי, וב-1941 שיחקה בהצגה "בגרות". בשנת 1942, עם תחילת הגיוס לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, התנדבה מרון לחיל העזר. היא שירתה במשך שנתיים במצרים כפקידה, עד שבשנת 1944 הצטרפה ללהקה הצבאית של הבריגדה היהודית, להקת "מעין זה", בפיקודו של אליהו גולדנברג. אחד הדואטים המפורסמים שביצעה במסגרת זו היה "כל הדרכים מובילות לרומא" (יצחק יצחק / צבי בן-יוסף), ביחד עם השחקן יוסי ידין (שלאחר מכן היה לבעלה הראשון). לאחר המלחמה היו לה הופעות מרגשות בפני ניצולי השואה. לאחר שובה ארצה בשנת 1945, נקראה מרון על ידי הבמאי יוסף מילוא לשחק בתיאטרון שעמד להקים, "התיאטרון הקאמרי", וכך נמנתה עם מייסדי התיאטרון, שהיה בזמנו קטן ועני, והייתה לכוכבת בולטת בו. תפקידה הראשון בקאמרי היה בהצגה "משרתם של שני אדונים", כמחליפה. היא זכתה לתפקיד משמעותי כבר בהצגתה השנייה, "העולם בו אנו חיים", אך מה שהזניק אותה לתודעת הקהל היו תפקידיה כאליזבת ב"נערת הפקר" (1947) ומיקה ב"הוא הלך בשדות" (1948). לאחר מכן המשיכה בתפקידים ראשיים בהצגות רבות, רובן בתיאטרון הקאמרי, כגון: "פיגמליון", "כולם היו בני", "ביבר הזכוכית", "פונדק הרוחות", "רחם פונדקאי", "הדה גאבלר", "מדיאה", "בית הבובות" במחזות השקספיריים "כטוב בעיניכם", "הלילה השנים עשר" ו"מהומה רבה על לא דבר", ובמחזמר "הלו, דולי!". בפברואר 1970, בעודה עובדת על המחזה "מדיאה" עם הבמאי יוסי יזרעאלי, טסה ללונדון, לאחר שכנועים רבים מצדו של השחקן חיים טופול, לאודישן לתפקיד גולדה בסרט "כנר על הגג". בדרך ללונדון היא נפצעה קשה במתקפת הטרור בנמל התעופה במינכן ורגלה השמאלית נקטעה. מרון עברה טיפולים בגרמניה במשך שלושה חודשים, וכשחזרה ארצה נאלצה לעבור ניתוחים נוספים. חודשים בודדים לאחר ששבה לישראל, עלתה על במת תיאטרון "הבימה" בערב התרמה. היא התיישבה על כיסא גדול שהובא במיוחד עבורה והציגה מונולוג מ"מרי סטיוארט", "שיר הפונדקית" של אלתרמן וקטע של ברכט. במהלך הופעתה עמדה על רגליה בעזרת רגל תותבת. לאחר שסיימה את הופעתה קיבלה זר פרחים ממי שכונתה אז "הגברת הראשונה של התיאטרון" בישראל, חנה רובינא. ביוני 1971, לאחר הפסקה של שנה וארבעה חודשים, שבה מרון לשחק על במות התיאטרון למרות הפציעה וזכתה לאהדה רבה מהקהל. תפקידה הראשון היה ב"מדיאה", שבוטלה בעקבות פציעתה. בשנת 1980 פרשה מהתיאטרון הקאמרי, לאחר 35 שנות קביעות בו, והייתה לשחקנית עצמאית. עם זאת, המשיכה להופיע על במת הקאמרי, ועד יום מותה כיהנה כחברת מועצת הנאמנות של התיאטרון. היא שיחקה בתיאטראות שונים, בהם תיאטרון הבימה ("מרי סטיוארט", 1981; "תשוקה", 1983) ותיאטרון באר שבע ("נהג ציירת", 1988; "רוחות", 1989; "ביבר הזכוכית", 2000). מרון שיחקה במספר סרטי קולנוע: "דודה קלרה" (1977), "העיט" (1981), "כביש ללא מוצא" (1982), "זמן אמת" (1991), "יום יום" (1998), "סוף שבוע בגליל" (2008) ו"שיר ערש לאבי" (2012). בשנים 1983–1986 כיכבה בתפקיד דודה חנה בסדרת הטלוויזיה המצליחה "קרובים קרובים" (מתפקיד זה זכורה קריאתה "פ-ת-ו-ח!", שליוותה אותה מאז). כמו כן, הקליטה סדרה של אלבומים לילדים ("מבחר סיפורי ילדים: מבוימים בלוויית מוזיקה"). בשנת 2000 הייתה מרון ממייסדי תיאטרון אנסמבל הרצליה. היא גם ביימה מספר הצגות, בין היתר כתבה וביימה בשנת 2002 את ההצגה "שירים שיצאו מכסית", שבה שזורים שיריו של נתן אלתרמן (שאותו הכירה באופן אישי ושיחקה בהצגות שכתב ותרגם). בשנת 2005 חזרה לגלם את חנה בפרק האיחוד של "קרובים קרובים". בשנת 2006 הופיעה בעונה השלישית של הסדרה "השיר שלנו". בשנת 2011 שבה מרון לבמת התיאטרון הקאמרי בהצגה "אורזי מזוודות" של חנוך לוין יחד עם אנסמבל גדול של שחקנים, ביניהם רבקה מיכאלי ודרור קרן. באותה שנה הוגדרה כשיאנית גינס על קריירת משחק בתיאטרון הארוכה ביותר - 83 שנים. בשנת 2013 השתתפה בפרסומת לחברת הכבלים הוט. בעשור השני של המאה ה-21 מיעטה מרון להופיע על הבמות, אך המשיכה בפעילות ציבורית. מרון הייתה נשואה שלוש פעמים. באמצע שנות ה-40 נישאה לשחקן יוסי ידין; בפעם השנייה נישאה לאדריכל יצחק ישר; באמצע שנות ה-50 נישאה בשלישית לאדריכל יעקב רכטר (אביהם של המאיירת מיכל לויט והמוזיקאי והמלחין יוני רכטר מאשתו הראשונה), שממנו התאלמנה ב-2001. למרון ורכטר שלושה ילדים משותפים: האדריכל אמנון רכטר (נולד ב-1958), המתמטיקאית והפילוסופית ד"ר עפרה רכטר (נולדה ב-1961), והשחקנית דפנה רכטר (נולדה ב-1965). מרון התגוררה בהרצליה מתחילת שנות ה-60, וזו אף זכתה בשנת 2003 באות אזרחות כבוד של העיר. לאחר פטירתו של בעלה, עברה מרון להתגורר בשדרות תרס"ט בתל אביב, סמוך לתיאטרון הבימה. מרון הלכה לעולמה בביתה בגיל 90, ב-30 במאי 2014, כתוצאה משבץ. היא נקברה בבית העלמין האזרחי שבקיבוץ שפיים לצד בעלה, יעקב רכטר. ב-8 בדצמבר 2015, החליט דואר ישראל להנפיק סדרה של שני בולי דואר שנקראה "אישים - תיאטרון ובידור" שנועדה להנציח את זכרם. אחד מהבולים הוקדש לדמותה של מרון ונושא את דיוקנה. הבול עוצב על ידי האמן צביקה רויטמן. ב-2018 עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה בשדרות תרס"ט מס' 3, סמוך לתיאטרון הבימה. בינואר 2022 החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא רחוב על שמה. הערים הרצליה וקריית ביאליק קראו רחוב על שמה. ע"פ ההספד של יו"ר מרצ לשעבר, זהבה גלאון, מרון הייתה מראשוני רצ ומרצ, ואף נכחה בכנסים של המפלגות. בבחירות לכנסת התשיעית אף הוצבה כמועמדת אחרונה ברשימת רצ לכנסת. מרון הייתה פעילה בארגונים הקוראים לשלום ולדו-קיום יהודי-ערבי. בשנת 1993 נמנתה עם המשלחת שהתלוותה ליצחק רבין בטקס חתימת הסכמי אוסלו. מרון הייתה פעילה גם בהפגנות נגד תיקון "חוק הנאמנות" בשנת 2010 ובתמיכה בהקמת מדינה פלסטינית ב-2011. בקולנוע "שבועת שקר" (1928) "נישואין בבעיה" (1929) "ג'יגולו" (1930) "M"‏ (1931) "טור לילה" (1932) "זה תלוי היום" (1933) "אבן על כל מיל" (1954) "אבות ובנים" (1972) "דודה קלרה" (1977) "העיט" (1981) "כביש ללא מוצא" (1982) "זמן אמת" (1991) "יום יום" (1998) "סוף שבוע בגליל" (2007) "שיר ערש לאבי" (2012) בטלוויזיה "קרובים קרובים" (1983-1986) "התזמורת" (1985) "שובו של השריף" (1996) "השיר שלנו" (2006) מרון שיחקה בתיאטרון במשך כ-86 שנים (קריירת התיאטרון הארוכה ביותר בהיסטוריה). לאורך כל שנותיה בתיאטרון, גילמה חנה מרון למעלה מ-100 דמויות. כילדה/נערה: אצבעוני (Daumesdick) מאת האחים גרים, ברלין. הצגת הבכורה: ינואר 1928. החייט האמיץ מאת האחים גרים, התיאטרון הקטן לילדים, ברלין, במאי: ברטולד רייסיג. תפקיד: המלאך המגן. הצגת הבכורה: פברואר 1928. כיפה אדומה, ברלין. תפקיד: כיפה אדומה. הצגת הבכורה: אוגוסט 1930. פצפונת ואנטון מאת אריך קסטנר, במאי: גוטפריד ריינהרדט (אנ'), שאושפילהאוס (אנ'), ברלין. תפקיד: פצפונת. הצגת הבכורה: 1931. המכשפה מאת אברהם גולדפדן, קבוצת "קומדיה ארץ ישראלית", במאית: מרים ברנשטיין כהן. הצגת הבכורה: 1935. האחים אשכנזי מאת י"י זינגר, תיאטרון האוהל, במאי: מוריס שוורץ. הצגת הבכורה: 1938. בגרות מאת ל. פודור, תיאטרון הבימה, במאי: צבי פרידלנד. תפקיד: הידי ואגי. הצגת הבכורה: 12.7.1941. בבגרותה: משרתם של שני אדונים מאת קרלו גולדוני, התיאטרון הקאמרי, במאי: יוסף מילוא. תפקיד: קלאריצ'ה. הצגת הבכורה: 30.10.1945. העולם בו אנו חיים מאת קארל צ'אפק, תיאטרון הקאמרי, במאי: יוסף מילוא. הצגת הבכורה: מרץ 1946. חתונת הדמים מאת פדריקו גארסיה לורקה, התיאטרון הקאמרי, במאי: יוסף מילוא. תפקיד: הכלה. הצגת הבכורה: 28.7.1946. אנטיגונה מאת ז'אן אנוי, התיאטרון הקאמרי, במאי: יוסף מילוא. תפקיד: איסמנה. הצגת הבכורה: 30.12.1946. נערת הפקר מאת אלזה שלי, תיאטרון הקאמרי, במאי: יוסף מילוא. תפקיד: אליזבט קולינס. הצגת הבכורה: 1947. הספר מסביליה מאת פייר בומרשה, התיאטרון הקאמרי, במאי: יוסף מילוא. תפקיד: רוזינה. הצגת הבכורה: 2.2.1948. הוא הלך בשדות מאת משה שמיר, התיאטרון הקאמרי, במאי: יוסף מילוא. תפקיד: מיקה. הצגת הבכורה: 31.5.1948. רק אתמול נולדה מאת גרסון קנין, התיאטרון הקאמרי, במאי: פיטר פריי. תפקיד: בילי דון. הצגת הבכורה: 1.8.1949. הצל מאת יבגני שוורץ, התיאטרון הקאמרי, במאי: לאופולד לינדטברג. תפקיד: בת המלך. הצגת הבכורה: 1.11.1949. טרטיף מאת מולייר, התיאטרון הקאמרי, במאי: יוסף מילוא. תפקיד: דורין. הצגת הבכורה: 13.12.1950. פונדק בדרך מאת פריץ הוכוואלדר, התיאטרון הקאמרי, במאי: גרשון פלוטקין. הצגת הבכורה: 15.3.1951. מלכת שבא מאת סמי גרזנמן, התיאטרון הקאמרי, במאי: גרשון פלוטקין. תפקיד: מלכת שבא. הצגת הבכורה: אוגוסט 1951. ביבר הזכוכית מאת טנסי ויליאמס, התיאטרון הקאמרי, במאי: טוביה גרינבאום. תפקיד: לורה וינגפילד. הצגת הבכורה: 14.1.1952. תשוקה בצל האילנות מאת יוג'ין או'ניל, התיאטרון הקאמרי, במאי: פיטר פריי. תפקיד: אֶבי. הצגת הבכורה: 11.3.1953. פיגמליון מאת ג'ורג' ברנרד שו, התיאטרון הקאמרי, במאי: גרשון פלוטקין. תפקיד: לייזה דוליטל. הצגת הבכורה: 10.1.1954. האיש שבא לסעוד מאת קאופמן והרט, התיאטרון הקאמרי, במאי: היי קיילוס. הצגת הכורה: 24.10.1954. כטוב בעיניכם מאת ויליאם שייקספיר, התיאטרון הקאמרי, במאי: יוסף מילוא. תפקיד: רוזלינד. הצגת הבכורה: 17.2.1955. בעלת הארמון מאת לאה גולדברג, התיאטרון הקאמרי, במאי: גרשון פלוטקין. תפקיד: לנה. הצגת הבכורה: 26.9.1955. בית הבובות מאת הנריק איבסן, התיאטרון הקאמרי, במאי: קורט הירשפלד. תפקיד: נורה. הצגת הבכורה: 15.2.1959. הלילה השנים עשר מאת ויליאם שייקספיר, התיאטרון הקאמרי, במאי: שמואל בונים. תפקיד: מריה. הצגת הבכורה: 26.10.1959. מרי סטיוארט מאת פרידריך שילר, התיאטרון הקאמרי, במאי: גרשון פלוטקין. תפקיד: המלכה אליזבת'. הצגת הבכורה: 30.1.1961. פונדק הרוחות מאת נתן אלתרמן, התיאטרון הקאמרי, במאי: גרשון פלוטקין. תפקיד: פונדקית. הצגת הבכורה: 29.12.1962. המיליונרית מאת ג'ורג' ברנרד שו, התיאטרון הקאמרי, במאי: שמואל בונים. תפקיד: המיליונרית. הצגת הבכורה: 1963. מהומה רבה על לא דבר מאת ויליאם שייקספיר, התיאטרון הקאמרי, במאי: לאונרד שטקל. תפקיד: ביאטריצה. הצגת הבכורה: 1.6.1963. הדה גאבלר מאת הנריק איבסן, התיאטרון הקאמרי, במאי: לאונרד שך. תפקיד: הדה. הצגת הבכורה: 15.5.1966. קדחת אביב מאת נואל קווארד, התיאטרון הקאמרי, במאי: לאונרד שך. הצגת הבכורה: 30.7.1967. הלו, דולי! על פי ג'רי הרמן, תיאטרון גיורא גודיק (אלהמברה), במאי: קרנדל דיל. תפקיד: דולי. הצגת הבכורה: 5.11.1968. מדיאה מאת סנקה, התיאטרון הקאמרי, במאי: יוסי יזרעאלי. תפקיד: מדיאה. הצגת הבכורה: 19.6.1971. השחף מאת אנטון צ'כוב, התיאטרון הקאמרי, במאי: בו לינדברג. תפקיד: אירינה ארקדינה. הצגת הבכורה: 20.4.1974. כולם היו בניי מאת ארתור מילר, התיאטרון הקאמרי, במאי: היי קיילוס. תפקיד: קייט קלר. הצגת הבכורה: 12.1.1976. מה עושים עם ג'ני? מאת דונלד ר' ויילד, תיאטרון הקאמרי, במאי: היי קיילוס. תפקיד: ג'ני איטון. הצגת הבכורה: 13.12.1977. מרי סטיוארט מאת פרידריך שילר, תיאטרון הבימה, במאי: הולק פרייטג. תפקיד: המלכה אליזבת'. הצגת הבכורה: 19.12.1981. תשוקה מאת פיטר ניקולְס, תיאטרון הבימה, במאית: ננסי דוגיד. תפקיד: אלינור. הצגת הבכורה: 30.07.1983. אח, הימים היפים מאת סמואל בקט, תיאטרון הקאמרי, במאית: מיכל גוברין. תפקיד: ויני. הצגת בכורה: 30.1.1985. נהג, ציירת מאת הלל מיטלפונקט, תיאטרון באר שבע, במאי: הלל מיטלפונקט. תפקיד: מירה. הצגת הבכורה: 9.1.1988. רוחות מאת הנריק איבסן, תיאטרון באר שבע, במאי: מייקל אלפרדס. תפקיד: גב' אלווינג. הצגת הבכורה: 18.10.1989. רחם פונדקאי מאת שולמית לפיד, התיאטרון הקאמרי, במאי: אילן רונן. תפקיד: שרה. הצגת הבכורה: 5.4.1990. חשיבותה של רצינות מאת אוסקר ויילד, תיאטרון הספרייה, רמת גן, במאי: רוג'ר סמית'. תפקיד: ליידי ברנקנל. הצגת הבכורה: 7.8.1993. ביבר הזכוכית מאת טנסי ויליאמס, תיאטרון באר שבע, במאי: גדי ענבר. תפקיד: אמנדה וינגפילד. הצגת בכורה: 26.1.2000. גברת קליין מאת ניקולאס רייט, תיאטרון הרצליה, במאי: גדליה בסר. תפקיד: מלאני קליין. הצגת הבכורה: אוגוסט 2002. הדודה ואני מאת מוריס פאניץ', תיאטרון הקאמרי, במאי: רוני פינקוביץ'. תפקיד: הדודה. הצגת בכורה: 1.1.2004. אורזי מזוודות מאת חנוך לוין, תיאטרון הקאמרי, במאי: אודי בן-משה. תפקיד: בובה גלובצ'יק. הצגת הבכורה: ינואר 2011. 1956 – פרס רמח"ל לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על גילום דמותה של לייזה דוליטל ב"פיגמליון" (1954). 1960 – פרס המועדון הלאומי על שם קלאוזנר למשחק הטוב, על גילום דמותה של נורה ב"בית הבובות" (1959). 1969 – פרס כינור דוד לשחקנית השנה. 1970 – "אם השנה", מידי רעיית הנשיא רחל שזר. 1971 – פרס הרצל לאמנות. 1971 – פרס כינור דוד לשחקנית השנה. 1973 – פרס ישראל לאמנות התיאטרון. 1973 – פרס כינור דוד לשחקנית השנה. 1977 – פרס לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על גילום דמותה של קייט קלר ב"כולם היו בניי" (1976). 1985 – תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. 1994 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב. 1997 – פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים. 2003 – תואר אזרחית כבוד של העיר הרצליה, על מפעל חייה בתיאטרון (במלאת לה 80). 2007 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. 2011 – שיא גינס על קריירת התיאטרון הארוכה ביותר בעולם - 83 שנים. 2011 – פרס השחקנית המצטיינת של התיאטרון הקאמרי, על גילום דמותה של בובה גלובצ'יק ב"אורזי מזוודות". 2014 – תואר עמיתת כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה. בשירה של נעמי שמר "חמסינים במשלט" (1961) מופיע בבית האחרון המשפט "בלובן צווארון נדהר לתיאטרון ובלב רגיש פרחים נגיש לחנה'לה מרון". בדצמבר 2015 הנפיק דואר ישראל בול לזכרה. תפקידה של שחקנית: חנה מרון, תל אביב: הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר – אוניברסיטת תל אביב, 1994. (קטלוג תערוכה ובו מאמרים, בין היתר מאת תום לוי, פרדי רוקם ושמעון לב-ארי) גד קינר, 'חנה מרון: הבמה כממלכה', תיאטרון (רבעון לתיאטרון עכשווי) 25 (2009), 40–46. 'חנה מרון', בתוך: יהושע יפה-נוף, אמנים בישראל, תל אביב: יסוד, 1959. שני רומנים גרפיים על חייה של מרון, מאת דוד פולונסקי וברברה ילין, באתר מכון גתה. חנה מרון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית חנה מרון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) חנה מרון, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי חנה מרון, באתר AllMovie (באנגלית) חנה מרון, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב חנה מרון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) חנה מרון, באתר MusicBrainz (באנגלית) חנה מרון, דף שער בספרייה הלאומית חנה מרון, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) חנה מרון, בארכיון הבימה חנה מרון, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים דן אוריין, חנה מרון, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) חנה מרון, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ארכיון חנה מרון, בספרייה הלאומית מידע על חנה מרון בקטלוג הספרייה הלאומית ברוך גלעדי, ריאיון עם הנלי מאירצ'ק, הירדן, 1 בספטמבר 1935 (ראיון בגיל 11, עם עלייתה לארץ) חנה מרון בקטעים מתוך ההצגה פיגמליון בתיאטרון הקאמרי, 1954, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים חנה מאירצ'ק (מרון) בשיר הילד העצוב "שרוכי נעליים", 1938, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים (הקול מתחיל באמצע הסרטון) שי גל, חנה מרון - השחקנית הותיקה ביותר, סרטון באתר יוטיוב, חדשות ערוץ 2, 1 באוקטובר 2011 ערב מחווה לשחקנית חנה מרון, סרטון באתר יוטיוב, סרט וידאו מתוך ערב המחווה שערך התיאטרון הקאמרי לשחקנית חנה מרון במלאת לה תשעים, 6 בדצמבר 2013 הגברת הראשונה: הרגעים הגדולים של חנה מרון, באתר ‏מאקו‏, 30 במאי 2014 דודי פטימר, ‏במלאת עשור לפטירתה: בחזרה לרגעים הגדולים של השחקנית המיתולוגית חנה מרון, באתר מעריב אונליין, 29 במאי 2024 חנה מרון הלכה לעולמה, באתר ynet, 30 במאי 2014 תמר אבידר, חנה'לה שיחקה עם "דוד פטר", מעריב, 2 באפריל 1964 שרית פוקס, ילדת פלא כמוצר ביתי, מעריב, טור 5, 15 באוקטובר 1978 מ. לברי, הדים | בירור-דברים על 'רמפא', דבר, 11 בפברואר 1936 עדינה אלמוג-פרלמן, נשים בישראל | חנה מרון, חרות, 11 באוקטובר 1957 Erika Mann und Richard Hallgarten, Jan's Wunderhündchen. ein Kinderstück in sieben Bildern; mit einer Erklärung von Erika Mann; hrsg. und mit einem Nachwort von Dirk Heisserer, München: Peniope; Thomas-Mann-Förderkreis, 2005, p. 73; אריך קסטנר זוכר הופעת חנה מרון – בשנת 1932, מעריב, 15 בפברואר 1970. ראו תמונתה בהצגה לצד האנס-יואכים שאופוּס (אנ') (אנטון) בתוך: Hanns-Georg Rodek, Wie "Pünktchen" in das Attentat von München geriet, Die Welt, 31.05.14 ד. דיוקנאי, ראשים בישראל | חנה מרון, מעריב, 24 במאי 1957 יגאל לוסין, עמוד האש, ירושלים: כתר, תשמ"ב 1982, עמ' 197, 201, 215 בהצגה זו שרה את שירו של מוכר שרוכי הנעליים; הופעתה ברחובות תל אביב בשיר זה (כאן מתוך התוכנית "שרתי לך ארצי") הופיעה ב"יומני כרמל" של נתן אקסלרוד (ולימים אף נכלל בסרט "עץ או פלסטיין") (יוסף לפיד, ימי-הילדות האבודים על בימת התיאטרון, מעריב, טורים 4–5, 19 ביולי 1963) בגרות, באתר הבימה וראו גם: חנה מרון מספרת זיכרונות מימי שירותה ב-ATS, סרטון באתר יוטיוב, מתוך ערב לכבוד המתנדבים לשורות הצבא הבריטי; מנחה: דן אלמגור, היכל התרבות בתל אביב, 24 במאי 1993 ציפי שוחט, פועלת במה, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2011 הבלתי חשובים עונה 4 | מדיאה 71' - חנה מרון, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 34:50) דויד מושיוב, ישראלי נהרג ו-5 נפצעו בהתקפת מחבלים בנמל התעופה של מינכן, דבר, 11 בפברואר 1970; ג. שטרסמן, אסי דיין: אמרתי "הנה בני דודינו", פתאום הם קפצו וחסמו את הדרך, מעריב, 12 בפברואר 1970; א. דויטשקרון, דבריה הראשונים של חנה מרון: "ראיתי פחד בעיני הערבי הצעיר", מעריב, 15 בפברואר 1970; ירון דרוקמן, השבוע לפני/הפיגוע במינכן: חנה מרון והקברניט הגיבור, באתר ynet, 8 בפברואר 2014 חזרה חנה מרון, דבר, 10 במאי 1970; רחל פרימור, חנה מרון בשובה לישראל: "זה יקח עוד כמה חודשים עד אשר אשוב אל הבמה", מעריב, 10 במאי 1970 השחקנית חנה מרון חוזרת לבמה לאחר פציעתה בהתקפת הטרור במינכן, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים חנה מרון שבה לתיאטרון, דבר, 21 ביוני 1971 עליזה ולך, חנה מרון התפטרה מ"הקאמרי" – אך בלי ריב, דבר, 11 במאי 1980; חוה נובק, חנה מרון חוזרת ל"הבימה", דבר, טור 3, 10 בנובמבר 1980 חנה מרון 1923–2014, באתר התיאטרון הקאמרי שיא גינס לשחקנית חנה מרון: "קריירת התיאטרון הארוכה ביותר", באתר ‏מאקו‏, 19 בספטמבר 2011; Israeli Theater Actress Sets World Record and Still Going Strong, סרטון באתר יוטיוב,‏ NTDTV,‏ 8 בנובמבר 2011 יובל אברמוביץ', הראיון האחרון של חנה מרון, באתר ישראל היום, 6 ביוני 2014 עידו סולומון, ‏עולם התיאטרון נפרד מחנה מרון, באתר ‏מאקו‏, 1 ביוני 2014 התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל חמישה רחובות יונצחו על שמות נשים, אתר עיריית תל אביב-יפו, 25 בינואר 2022 יאיר אשכנזי, השחקנית חנה מרון מתה בגיל 90, באתר הארץ, 30 במאי 2014 רשימות המועמדים לכנסת התשיעית, ילקוט הפרסומים 2319, תשלז, 9 במאי 1977, עמ' 1320 מרב מיכאלי, "חנה מרון, האם את מצטערת שחתמת על היוזמה להכרה במדינה פלסטינית?", באתר הארץ, 22 באפריל 2011 על משחקה בהצגה כתב מבקר התיאטרון של "על המשמר", דב בר מלכין: "אתה יושב בתיאטרון ואותו רעד קל ונדיר שבעדות-ההתגלות התיאטרלית עובר בך: אכן, שחקנית! ש-ח-ק-נ-י-ת! [...] שחקנית הנותנת משלה לתפקיד, והוא, המסכן והעלוב כשלעצמו, מתעשר ומחזיר לה מיד ליד ומעשירה בתפקיד חדש, עשיר, העשיר שבתפקידיה" (ד. ב. מ., "רק אתמול נולדה" ב"קאמרי", על המשמר, 5 באוגוסט 1949) מרי סטוארט, באתר הבימה תשוקה, באתר הבימה פרס רמח"ל של עירית ת"א הוענק לששה אמני התיאטרון העברי, דבר, 8 ביולי 1956 שיחות מעריב | לא מתאימה לתפקיד, מעריב, 19 באפריל 1960 חולקו פרסי "כינור דוד", דבר, 28 באוקטובר 1969 'מבחר פרסים', בתוך: תפקידה של שחקנית: חנה מרון (תל אביב 1994), עמ' 130; חנה מרון באתר "סטריאו ומונו" מירית שם-אור, אינני רואה בתואר פרס אישי – אומרת אם-השנה חנה מרון, דבר, 15 ביולי 1970. "אם השנה" היה תואר שהוענק בזמנו מטעם ארגוני הנשים בישראל ובהמלצת בית הנשיא. נקבעו חתני "פרס הרצל", דבר, 9 באפריל 1971 חולקו פרסי "כינור דוד", דבר, 5 בדצמבר 1971 חנה מרון וליאה קניג כלות פרס לאמנות הבמה, דבר, 24 במרץ 1977; פרס אמנות הבמה לחנה מרון וליא קניג, דבר, 30 במרץ 1977 חנה מרון, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב מרב יודילוביץ', "חנה מרון היא קרן האור שלנו", באתר ynet, 6 בדצמבר 2003