laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלון בן זקן

אלון בן זקן (נולד ב-2 בינואר 1970) הוא כדורסלן עבר ישראלי ומנהל מקצועי של מחלקת הנוער במכבי תל אביב בהווה. בן זקן החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי אשדוד, ולאחר מכן במחלקת הנוער של מכבי תל אביב ושיחק בבוגרים בעיקר בתור מחליף עד לעונת 1992/93 בה קיבל דקות משחק ראשונות בתוך סדרת חצי גמר האליפות מול הפועל גליל עליון בעקבות פציעתו של הרכז הקבוע, גיא גודס. בהמשך שיחק במכבי תל אביב עד לעונת 1995/96 ולאחר מכן עבר למכבי אשדוד ושיחק בה מספר קדנציות בליגה הארצית ובליגה הלאומית. בין היתר שיחק עונה אחת בא.ס. רמת השרון. בן זקן הוא ממארגני "קבוצת הוותיקים של מכבי תל אביב" ומשתתף באופן קבוע במשחקיה. מאז עונת 2004/05 שימש בן זקן מנהל מקצועי בקבוצת מכבי בנות אשדוד. ובתחילת עונת 2010/11 החל לשמש כמנכ"ל קבוצת הגברים של מכבי אשדוד. בתחילת עונת 2014/15 עזב את מכבי אשדוד והחל לשמש כמנכ״ל של מחלקת הנוערבמכבי תל אביב. בן זקן נשוי ומתגורר ברמת השרון אב לשניים בן ובת. לומד לתואר שני בקריה האקדמית אונו. מדיה וקבצים בנושא אלון בן זקן בוויקישיתוף אלון בן זקן באתר האוהדים של מכבי תל אביב אלון בן זקן הוא המנכ"ל החדש של מכבי אשדוד גברים, באתר "ashdodnet". אלון בן זקן עוזב את מכבי אשדוד לטובת מחלקת הנוער של מכבי תל אביב, באתר "ashdodnet". ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מר קראב

יוג'ין הרולד קראב, או בקיצור מר קראב (באנגלית: Mr. Krabs, נולד ב-30 בנובמבר 1942) הוא אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "בובספוג מכנסמרובע". מר קראב מופיע ברוב פרקי התוכנית, וידוע בקמצנותו והאובססיביות שלו כלפי כסף. את קולו של מר קראב מדבב קלנסי בראון. בעברית, הוא מדובב על ידי עמי מנדלמן. ישנן השערות האומרות שמר קראב נקרא על שמו של בכיר בנאס"א, יוג'ין קרנץ. מר קראב הוא סרטן כפי שנרמז משמו. אישיותו של מר קראב מתאפיינת באובססיביות לכסף, בקמצנות רבה ובחמדנות. באחד הפרקים אפילו ניסה לרצוח את סקווידוויד על מנת לקבל כסף עבור יצירותיו. מר קראב מנהל את מסעדת הסרטן הפריך. הוא מעסיק את בובספוג כטבח ואת סקווידוויד כקופאי (לפעמים מתנהג אל סקווידוויד באופן מוזר מרוב הנאה). בחדרו של מר קראב תלוי על קיר החדר השטר הראשון שמצא בחייו. מר קראב עושה את כל שביכולתו על מנת להתעשר, כגון מכירת חלקי גופו, הקמת באר משאלות, הכנת קציצות סרטן בעלת דברים מיוחדים (נקניקיה בטעם קציצת סרטן, קציצת סרטן עם ממרח ג'לי מדוזות, קציצת סרטן מפלצתית, קציצת סרטן תוספת אקסטרה גבינה, קציצת סרטן תוספת חמוצים) ועוד. קראב הוא אביה של פרל קראב, לווייתנית מתבגרת בת 16. קראב אוהב את בתו, אף כי במספר פרקים אמר קראב כי הדבר שהוא אוהב ביותר בחייו הוא כסף. מר קראב מתקמצן גם כלפי בתו פרל, כמו שנראה בפרק בו פרל חגגה את יום הולדתה, בו מר קראב חילק פצפצים לכל המתארחים. מר קראב אוהב את בובספוג ובפרק "החופשה של מר קראב" אמר קראב כי בובספוג הוא הבן שמעולם לא היה לו. מר קראב חי בבית שצורתו היא עוגן חלוד, יחד עם בתו, פרל קראב. פרל נבוכה מקמצנותו ואובססיביותו של מר קראב. בצעירותו קראב שירת בחיל הים והוענק לו הכינוי "קראב שרירי ברזל". בפרק "סבאל'ה שודד הים" מתגלה שמר קראב הוא בן למשפחת שודדי ים, ושמר קראב ירש את הקמצנות ואת האובססיביות לכסף מסבו, סבא קרבא. סבו של מר קראב, סבא קרבא, נראה מתגאה מאוד בנכדו. מר קראב הוא שודד הים האחרון למשפחת קראב. למר קראב יריב ושמו פלנקטון. בעבר, פלנקטון וקראב היו החברים הטובים ביותר, אך בגלל מריבה על מתכון קציצת הסרטן הפכו לאויבים. פלנקטון מנהל את מסעדת הדלי, מסעדה לא מוצלחת בצורת דלי ענק, שמתחרה בסרטן הפריך, ומנסה בפרקים רבים "לגנוב את המתכון הסודי לקציצת הסרטן" אותו המציא קראב, כדי לפרנס את עצמו. פעמים רבות מנסה בובספוג לגרום לקראב ולפלנקטון לחזור ולהיות שנית חברים, ללא הצלחה. מדיה וקבצים בנושא מר קראב בוויקישיתוף רישיון הנהיגה של מר קראב באתר ויקיספוג, צילום מסך מתוך פרקים בסדרה Krabs הוא שיבוש של המילה האנגלית "Crab" שמשמעותה סרטן. פרק 72 (עונה 4, פרק 12) ב' - "באר המשאלות של מר קראב". באנגלית הפרק נקרא "Wishing You Well". פרק 161 (עונה 8, פרק 9) ב'. באנגלית הפרק נקרא "Mr. Krabs Takes a Vacation". נראה כי למר קראב הוענק הכינוי "קראב שרירי ברזל" בפרק 61 (עונה 4, פרק 1) ב' - "גבר ללא שריון" (באנגלית הפרק נקרא "Shell of a Man"). פרק 115 (עונה 6, פרק 15) א'. באנגלית הפרק נקרא "Grandpappy the Pirate". נראה כי בעבר מר קראב ופלנקטון היו חברים בפרק 81 (עונה 5, פרק 1) - "חבר או אויב" (באנגלית הפרק נקרא "Friend or Foe").
מונטיצ'לו (אילינוי)

מונטיצ'לו (באנגלית Monticello) היא בירת מחוז פיאט שבמדינת אילינוי שבארצות הברית. העיר מונה 5,138 איש נכון למרשם התושבים של שנת 2000. העיר מוכרת בזכות פארק אלרטון הסמוך לה הנמצא בבעלות אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בשנת 1822 הגיע לאזור ג'ורג' הווארת' כדי לכהן כגורם המקשר בין ממשל ארצות הברית לבין השבטים הילידים. בשנת 1829 ג'יימס א. פיאט קנה את הבקתה של הווראת' ועבר להתגורר בה. מתיישבים נוספים שהגיעו למקום התיישבו בקרבת הבקתה. בשנת 1837 החליטו תושבי המקום לייסד את היישוב כעיירה. אברהם מרקיז, ויליאם ברנס, ג'יימס מקריינולדס וג'יימס פיאט הצעיר הקימו חברה והשקיעו כספים משותפים כדי לקנות אדמה מפיאט האב. מקריינולדס הציע לקרוא למקום מונטיצ'לו על שם מקום מוצאו של תומאס ג'פרסון. מונטיצ'לו הוקמה באופן רשמי ב-1 ביולי 1837 וחגיגות ההקמה נערכו ב-4 ביולי. הבניין הראשון בעיירה החדשה היה ביתו של מר קאס ששימש גם כחנות מכולת. הבניין השני היה בקתת עץ שנבנתה על ידי ג'ון טנברוק. בשנת 1839 בנה ניקולאס דה-בור את "המבצר הישן" (The Old Fort) שהוסב מאוחר יותר למלון. ב- 27 בינואר 1841, הוכרזה הקמה של מחוז חדש - מחוז פיאט על שם ג'יימס פיאט האב. כעיר היחידה במחוז, הפכה מונטיצ'לו להיות בירת המחוז. המחוז החל את פעילותו ב- 5 באפריל של אותה שנה מהמבצר הישן. בשנת 1843 נבנה בית משפט הראשון על אדמה שנתרמה על ידי ויליאם ה. פיאט. מדיה וקבצים בנושא מונטיצ'לו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מונטיצ'לו (באנגלית) Monticello Railway Museum Allerton Park
מחוז פיאט

מחוז פיאט (באנגלית: Piatt County) הוא מחוז במדינת אילינוי שבארצות הברית. בירת המחוז היא מונטיצ'לו ונכון לשנת 2007 גרו במחוז 16,493 תושבים. לפי מרשם התושבים האמריקאי, שטח המחוז עומד על 1,140 קמ"ר שמתוכם 1 קמ"ר מים ושאר השטח הוא יבשה. המחוז גובל עם מחוז מקלין בצפון, מחוז שמפיין במזרח, מחוז דגלאס בדרום-מזרח, מחוז מולטרי בדרום, מחוז מקון בדרום מערב ומחוז דה וויט במערב. המחוז הוקם ב- 27 בינואר 1841 בעקבות בקשתם של תושבי מונטיצ'לו. המחוז נקרא על שם תושב הקבע הוותיק ביותר ובעל האדמות המרכזי של המחוז - ג'יימס א. פיאט האב. כעיר היחידה במחוז, הפכה מונטיצ'לו להיות בירת המחוז. המחוז החל את פעילותו ב- 5 באפריל של אותה שנה מ"המבצר הישן" בעיר ובשנת 1843 נבנה בית המשפט הראשון על אדמה שנתרמה על ידי ויליאם ה. פיאט. ההרכב הגזעי של המחוז הוא ברובו לבן (98.0%). הצפיפות היא 14 נפש לקמ"ר. אתר האינטרנט הרשמי של מחוז פיאט (באנגלית) המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים - אתרי מחוז פיאט ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נועדנו

נועדנו הוא שם אלבומו השלישי של הזמר גלעד שגב, שיצא בשנת 2009. האלבום כולל 11 שירים, בנוסף לשני שירי בונוס בגרסאות רמיקס. את רוב שירי האלבום כתב והלחין שגב בעצמו. יוצאי דופן הם השירים "נועדנו", שאת מילותיו כתב שגב על פי מנגינת השיר "Marble House" של להקת The Knife ו"כשאלך", שתרגם על פי השיר "When I Go" של להקת מינימל קומפקט. האלבום מכר מעל ל-20,000 עותקים והגיע למעמד אלבום זהב. מהאלבום יצאו הסינגלים "אישה מהשמים" (לו גם הופק וידאו קליפ), "נועדנו", "אל מסתתר" ו"שתי דקות". השיר "אישה מהשמים" היה השיר המושמע ביותר בתחנות הרדיו בשנת תש"ע, והגיע למקום השלישי במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ. מילים ואקורדים לשירים של האלבום עכשיו טוב באתר שירונט שירות אייס, הגיע למנוחה ולנחלה: גלעד שגב מקבל "אלבום זהב", באתר אייס אסף נבו, ‏אייל גולן, שרית חדד ורייכל הכי מושמעים השנה. השיר: "אישה מהשמיים" של גלעד שגב, באתר ‏מאקו‏, 1 בספטמבר 2010
טיה מריה

טיה מריה (באנגלית: Tia Maria) הוא ליקר קפה בעל 26.5% אלכוהול בנפח, על בסיס רום המיוצר בג'מייקה. המשקה הומצא על ידי ד"ר אוונס (Dr. Evans) בשנת 1947. טיה מריה מיוצרת מפולי קפה מסוג "ההר הכחול" מההרים במזרח ג'מייקה, וניל וסוכר. על פי האגדה, באמצע המאה ה-17 בג'מייקה, האי היה שרוי במלחמות קולוניאליות. אצילה ספרדייה הוכרחה לנטוש את ביתה עקב הקרבות העזים ובמהלך הכאוס המשתולל, המשרתת האישית שלה הספיקה, בקושי רב, להציל מעט מהרכוש המשפחתי, והחשוב מכל – תיבת אוצר אשר הכילה זוג עגילי פנינה שחורה ומתכון ישן וסודי של הליקר המשפחתי. כאות להערכת תודה על מעשה זה, קראה הספרדייה האצילה למשקה על שם המשרתת – "TIA MARIA" הדודה מריה. המותג טיה מריה נקנה על ידי חברת המשקאות האיטלקית אילווה בשנת 2009. מדיה וקבצים בנושא טיה מריה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיה מריה ערך זה הוא קצרמר בנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לואיג'י קאפלו

לואיג'י קאפלו (באיטלקית: Luigi Capello)‏ (1859–1941) היה גנרל בצבא איטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה. קאפלו החל את הקריירה הצבאית שלו בהשתתפות במלחמת איטליה בלוב ובמלחמת איטליה- טורקיה (1911-1912). במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד קאפלו על מספר יחידות צבאיות, מאז יוני 1917 פיקד על הארמייה השנייה. הוביל את הארמייה לכיבוש העיר גוריציה מידי צבא אוסטרו-הונגריה. קאפלו הודח מתפקידו לאחר התבוסה האיטלקית בקרב קפורטו (אוקטובר-נובמבר 1917). לאחר המלחמה הצטרף קאפלו למפלגה הפאשיסטית האיטלקית. בשנת 1923 הודח קאפלו משורות המפלגה עקב חברותו בבונים חופשיים. קאפלו נכלא ונשפט בשנת 1927 בעקבות מעורבותו בניסיון ההתנקשות הכושל בבניטו מוסוליני. קאפלו שוחרר מכלאו בשנת 1936 ונפטר ב-5 שנים לאחר מכן ברומא. מדיה וקבצים בנושא לואיג'י קאפלו בוויקישיתוף לואיג'י קאפלו ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקהילה היהודית ברקסינגן

הקהילה היהודית בעיר רקסינגן (גרמנית: Rexingen) שבווירטמברג, גרמניה התקיימה מאז המאה ה-16, עד לשנת 1942. בית הכנסת הראשון בעיר נחנך בשנת 1710, והוחלף בבניין נאה ומרווח בשנת 1835. בשנת 1824 ייסדה הקהילה בית ספר יסודי. היהודים הראשונים שהתיישבו דרך קבע ברקסינגן בשנת 1649, וולף פולאק ודוד בוכבינדר, נמלטו אליה עם משפחותיהם מפולין מפחד הפרעות ת"ח ות"ט. בשנת 1710 הגביל השלטון ברקסינגן את מספר המשפחות היהודיות ל-18. על היהודים, שהיו במעמד יהודי חסות, הוטל לשלם דמי-חסות חד פעמיים כגון מסי לידה, פטירה ונישואים, פטור משירות צבאי בנוסף למיסים מיוחדים כגון מימון אווזים לשליטי העיר לחג מרטין הקדוש. בשנת 1790 פרצה שרפה גדולה בעיר ממנה נפגעו בעיקר תושבי הרובע היהודי, שנשארו ללא מקום מגורים. למרות מצבם, הכפיל מושל העיר את דמי החסות פי 10. על יהודי העיר נאסר בשנת 1803 להחזיק במקרקעין שלא לצורכי מסחר, ואלו ששכרו בתים של נוצרים הצטוו לפנות את מקום מגורים. יהודי רקסינגן התפרנסו בעיקר ממסחר בתבואות, בקר ועורות, ועם פרסום "חוק היהודים" בשנת 1828 [דרושה הבהרה], גם מחקלאות ונדל"ן. הקהילה היהודית שהיוותה שליש מאוכלסיית המקום, נשאה אופי אורתודוקסי ואנשיה הרבו לקבוע עיתים ללימודים תורניים. במשך שנים רבות פעלו בה האגודות "תלמוד תורה" ו"אומרי תהילים", וכן קופת "עזרה בצרה" שסייע למשפחות יתומות. אנשי הקהילה התייחסו יפה לעוברי אורח יהודים ממזרח אירופה וגם תמכו בגובי כספי החלוקה בירושלים. כמו כן תרמו בעין יפה למגביות ציוניות. במלחמת העולם הראשונה התגייסו 66 מצעירי הקהילה, מתוכם 14 לא חזרו. בהם הסגן יוסף צינדרפר, מהטייסים היהודיים הראשונים בגרמניה. בשנת 1932 מנתה הקהילה 562 נפשות. באותה עת התקיימה בעיר אספה אזורית של "האיגוד לשמירת האינטרסים של היהדות החרדית". בשנת 1938 עלו במרוכז כ-38 מצעירי רקסינגן והקהילות הסמוכות, והקימו את המושב השיתופי שבי ציון. בליל 9 בנובמבר 1938 פלשו אנשי האס אה לבית הכנסת, עקרו את הנברשות והעלו באש ערימה של ספרי תורה ותשמישי קדושה. לאחר מכן העלו גם את הבניין באש. הבניין שופץ לאחר המלחמה ומשמש את הכנסייה האוונגלית. מבין 128 יהודי רקסינגן שגורשו למחנות ריכוז, שרדו את השואה צעיר אחד ו-3 נשים. 174 מיהודי העיר הספיקו להגר לפני המלחמה, רובם לישראל (שם הקימו את היישוב 'שבי ציון') ולארצות הברית. פרופסור יואכים שלור: הארץ "כאן", הארץ "שם": הרהורים על שיבה, באתר ארגון יוצאי מרכז אירופה אתר על בית הכנסת (בגרמנית)
ליביו רוטמן

ליביו רוטמן (Liviu Rotman; נולד באפריל 1947, בבוקרשט, רומניה) הוא היסטוריון ישראלי, חוקר תולדות יהדות רומניה, מרצה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור חבר באוניברסיטת בוקרשט, חבר במועצה האקדמית של המכון למדעי יהדות של אוניברסיטת בוקרשט. ליביו רוטמן נולד בשנת 1947 למשפחה יהודית בבוקרשט. אביו, מרקו רוטמן, היה מהנדס בניין. סיים בשנת 1964 את לימודי התיכון בתיכון "מיכאי ויטיאזול" ("מיכאי האמיץ") בבירה הרומנית. למד לאחר מכן בבית הספר הלאומי ללימודי פוליטיקה ומנהל וסיים תואר בלימודי היסטוריה באוניברסיטת בוקרשט, שבה סיים גם את עבודת הדוקטורט בנושא פעילותה של עיריית בוקרשט במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1985 עלה לישראל יחד עם רעייתו, שני ילדיו ואימו. בין השנים 1990–2003 עבד כחוקר וכמרצה באוניברסיטת תל אביב, בעיקר במסגרת המרכז לתולדות יהדות רומניה ע"ש גולדשטיין-גורן, חלק מהמכון לחקר התפוצות של האוניברסיטה. בעבודתו ההיסטורית ערך רוטמן בין השנים 1997–2003 סדרה בת חמישה כרכים של תולדות יהודי רומניה. כמו כן תרם תרומה חשובה לחקר תולדות החינוך היהודי המודרני ברומניה. בשנות ה-2000 חקר במיוחד את תולדות יהודי רומניה תחת המשטר הקומוניסטי בתקופה שבין השנים 1944–1965. כמו כן חקר היבטים של שואת יהודי רומניה ואת תופעות הכחשת השואה והטריוויאליזציה של השואה ברומניה. Evreii din România în perioada comunistă 1944-1965 Polirom, Iaşi, 2004 (The Jews in Communist Romania between 1944-1965 (היהודים ברומניה בתקופה הקומוניסטית, 1944-1965, הוצאת פולירום, יאש, 2004 ברומנית) [1] :Antisemitic Propaganda and Official Rhetoric concerning the Judeo-Bolshevik Danger Romanian Jews and Communism between 1938-1944 התעמולה האנטישמית והרטוריקה הרשמית בנוגע ל"סכנה היודאו-בולשביקית": היהודים הרומנים והקומוניזם בין השנים 1938-1944 (.Liviu Rotman and Carol Iancu (eds), History of the Jews in Romania Vol. II, The Nineteenth Century, 2005 (בעריכתו יחד עם קרול יאנקו - הכרך ב לתולדות יהודי רומניה - המאה י"ט, 2005, המרכז לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב) (Raphael Vago and Liviu Rotman (eds, Vol. III, Between the Two World Wars (עריכה יחד עם רפאל ואגו - כרך ג - בין מלחמות העולם 2005) Vol. IV, The Communist Era until 1965 2005, (כרך ד, התקופה הקומוניסטית עד שנת 1965) (Education as a Reflection of Society: The Jewish-Romanian School (1851-1914) (החינוך כראי של החברה: בית הספר היהודי-רומני, 1851-1914) 1999 (ברומנית: Şcoala israelito-română: Învăţămantul evreiesc modern din România) ,(Mihai E Ionescu, Liviu Rotman (editori, Holocaust in Romania :History and contemporary significance Bucharest 2003 The Kehillah in Romania: The Pulse, Character and History of the Jewish Community of Romania. Tel Aviv, 2015 ריאיון עם ליביו רוטמן בכתב העת השוודי בשפה הרומנית "קוריירול רומנסק" באתר "ישרא-פרס", 23 בספטמבר 2010. אנה מאריה דמבויו, מאמר סקירה. ליביו רוטמן (1947-), דף שער בספרייה הלאומית "בית הספר היהודי ("ישרלאיט")-רומני: החינוך היהודי המודרני ברומניה, 1999
אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה

הנסיך אמנואלה פילברטו מבית סבויה, הדוכס השני מאאוסטה (באיטלקית: Emanuele Filiberto Vittorio Eugenio Genova Giuseppe Maria di Savoia;‏ 13 בינואר 1869 - 4 ביולי 1931) היה בן למשפחת המלוכה האיטלקית מבית סבויה ומפקד הארמייה השלישית במלחמת העולם הראשונה. אמנואלה נולד בעיר ג'נובה ב-13 בינואר 1869. אביו, הנסיך אמדאו מסבויה, דוכס אאוסטה נבחר בשנת 1870 לכהן כמלך ספרד, כאמדאו הראשון, מלך ספרד. מינוי זה הפך את אמנואלה ליורש העצר הספרדי. בשנת 1873 החליט המלך אמדאו להתפטר מתפקידו והמשפחה חזרה להתגורר באיטליה. לאחר מות אביו בשנת 1890 ירש אמנואלה את התואר דוכס אאוסטה השני. אמנואלה, שהיה בן דודו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, החל את הקריירה הצבאית שלו בשנת 1903 בנאפולי. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה אמנואלה למפקד הארמייה השלישית. הארמייה השלישית ניהלה קרבות קשים מול צבא אוסטרו-הונגריה בצפון איטליה. הארמייה השלישית זכתה באיטליה לכינוי "הארמייה הבלתי-מנוצחת" (באיטלקית: armata invitta) בעקבות ניצחונותיה הרבים. השגים אלה גרמו לעליית קרנו של הנסיך הגנרל בקרב העם האיטלקי, למורת רוחו של מלך איטליה. בעקבות שרותו במלחמת העולם הראשונה הועלה הנסיך אמנואלה ב-1926 לדרגת מרשל צבא איטליה, על ידי רודן איטליה בניטו מוסוליני. אמנואלה נפטר ב-4 ביולי 1931 בעיר טורינו. לבקשתו הוא נקבר בבית העלמין של חיילי הארמייה השלישית ולא בבית הקברות המלכותי, כיאה למעמדו. על שמו של אמנואלה הוקם בשנת 1942 גשר הדוכס מאאוסטה שעל נהר הטיבר ברומא. בנו הבכור של אמנואלה פיליברטו, הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה, היה המשנה למלך איטליה במזרח אפריקה האיטלקית במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1895 התחתן אמנואלה פיליברטו עם הלן, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, ממנה נולדו לו שני בנים: הנסיך אמדאו, הדוכס השלישי מאאוסטה (1898–1942) הנסיך איימונה, הדוכס הרביעי מאאוסטה (1900–1948) מדיה וקבצים בנושא אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה בוויקישיתוף אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
המנון בורקינה פאסו

המנון הניצחון (בדגארה: Ditanyè, בצרפתית: L'Hymne de la victoire) הוא ההמנון הלאומי של בורקינה פאסו. השיר נכתב על ידי הנשיא תומא סנקרה ואומץ בשנת 1984, עת שינתה המדינה את שמה מוולטה עילית לבורקינה פאסו והחליפה את המנונה מ"ההמנון הלאומי הוולטאי". מעמדו של ההמנון מעוגן בחוקה בסעיף 34 המפרט את סמליה הלאומיים של המדינה. דגל בורקינה פאסו סמל בורקינה פאסו מדיה וקבצים בנושא המנון בורקינה פאסו בוויקישיתוף מידע על היצירה "המנון בורקינה פאסו" באתר מיוזיק בריינז המנון בורקינה פאסו באתר נשיאות בורקינה פאסו. (בצרפתית) חוקת בורקינה פאסו באתר הרשומות של בורקינה פאסו. (בצרפתית)
XL איירווייז (גרמניה)

XL איירווייז גרמניה (בגרמנית-XL Airways Germany) הייתה חברת תעופה גרמנית שבסיס פעולתה היה בנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט. החברה הפעילה טיסות שכר והייתה לה חברת אחות XL איירווייז בצרפת. החברה הפעילה גם טיסות עבור חברות אחרות אשר חכרו את מטוסיה. החברה הוקמה בשנת 2006 על ידי קבוצת אויון מאיסלנד. באותה שנה נקנתה החברה ושמה שונה ל-XL איירווייז גרמניה ובכך חברה לחברות XL איירווייז צרפת ו-XL איירווייז אנגליה. בשנת 2007 הטיסה החברה כ-200,000 נוסעים ברחבי גרמניה. בשנת 2008 בעקבות המשבר העולמי ועליית מחירי הדלק נכנסה החברה לקשיים ולאחר מכאן נרכשה על ידי בנק השקעות גרמני. ב-27 בדצמבר 2012, הגישה בקשה לפשיטת רגל; הטיסות עצמן הופסקו ב-14 בדצמבר. ב-3 בינואר 2013, חברת התעופה נסגרה סופית. מדיה וקבצים בנושא XL איירווייז בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של XL איירווייז (בגרמנית) XL Airways Germany on ch-aviation, ch-aviation (באנגלית) XL איירווייז נסגרה סופית לאחר שפשטה רגל
מדינת לאום יהודית תרבותית

מדינת לאום יהודית תרבותית היא אחת הגישות הרווחות לתיאור דמותה של מדינת ישראל. מדינת לאום היא מדינה בה תושבי המדינה הם בעלי יסודות המשותפים לאותו לאום (למשל שפה, מוצא, זיקה לדת, מסורת, אמונה, היסטוריה ועוד). גישת תיאור ישראל כמדינת לאום של היהודים יוצאת מנקודת מוצא (שיש החולקים עליה) שלכל היהודים יש מכנה משותף לאומי ושכולם מעוניינים בהגדרה עצמית במסגרת של מדינה ריבונית. מדינת לאום תרבותית היא מדינה חילונית מעצם הגדרתה (כי מדינה לא חילונית היא מדינה דתית לאומית או מדינת הלכה). במדינת לאום יהודית תרבותית צביונה היהודי של המדינה מושפע מהזיקה למורשת ולמסורת היהודית. זיקה זו באה לידי ביטוי בסמלים, בתכנים חינוכיים ובחקיקה. אין כפייה של ערכים. כל אחד מאזרחי המדינה יכול לבחור ערכים, מנהגים ומסורות שהוא רוצה לקחת מהדת, מהמורשת היהודית, מהספרות וההיסטוריה היהודית. במדינת לאום יהודית תרבותית יתקיים שלטון דמוקרטי בו יכולים לחיות מיעוטים מתוך שוויון זכויות מלא. אולם עליהם להכיר בכך שחוקים מסוימים כחוק השבות, סמלי המדינה (סמל, דגל, המנון) וכן מעמדם של מוסדות כמו הרבנות הראשית נובעים ממקורותיה היהודיים של המדינה ולכן אינם משותפים לכל תושביה ואף מפלים לטובה את אזרחיה היהודים. הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית אינה חופפת להגדרת מדינת לאום יהודית תרבותית ואינה סותרת אותה. הגדרת מדינת לאום היהודית תרבותית אינה זהה להיותה של המדינה ציונית, אם כי מקובל להניח שיתקיים קשר כזה. יתקיים קשר עם יהדות התפוצות אולם לא בהכרח יתקיים חוק השבות ויהודי התפוצות לא ישותפו בהחלטות הקשורות לאופיה של המדינה. זהו אחד ההבדלים המשמעותיים בין מדינת לאום יהודית תרבותית לבין מדינה יהודית. הדוגלים בגישה זו באים ממגזרים מגוונים, אלו המגדירים עצמם מסורתיים וחלק מאלו המגדירים עצמם כחילוניים. בעשור השני של המאה ה-21 הוגשו לכנסת הצעות חוק פרטיות אחדות לחוק יסוד: ישראל - מדינת הלאום של העם היהודי. בכנסת העשרים ב-19 ביולי 2018 החוק אושר ברוב של 62 בעד, 55 נגד ושני נמנעים. החוק קובע כי מדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, שבה זכותו הטבעית להגדרה עצמית, זכות שבמדינת ישראל היא ייחודית לעם היהודי. החוק מעגן בחוק יסוד את מעמדם של סמל מדינת ישראל, דגל ישראל והתקווה כהמנון המדינה, לוח השנה העברי, חגי ישראל ומועדיו והשפה העברית כשפת המדינה. כמו כן קובע החוק שהמדינה תעודד התיישבות יהודית ושירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל. גישות למדינת ישראל חיים נבון, מדינה קטנה לעם גדול - יותר יהודית פחות כופה; הצעה למדינה יהודית רזה, ידיעות ספרים, 2021. מדינת לאום יהודית-תרבותית, באתר קורס אזרחות של אורט גישות שונות למדינה יהודית בי"ס עירוני ג' בחיפה מקור: מדינת ישראל גישות שונות מאת חנה קרניאל דרורי, מועתק באישורה הצעת חוק-יסוד: ישראל - מדינת הלאום של העם היהודי, של חברי הכנסת אבי דיכטר, רוברט אילטוב, זאב אלקין ועוד, הצעת חוק-יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי - הצעה של חברי הכנסת איילת שקד, יריב לוין ורוברט אילטוב מיולי 2013 יהונתן ליס, לאחר שהצעתו נגנזה, ח"כ אלקין הגיש מחדש את חוק יסוד מדינת הלאום, באתר הארץ, 27 במאי 2014 פירוט שמי של התפלגות ההצבעה, באתר הכנסת חזקי ברוך, ישראל יהודית ודמוקרטית חוק הלאום אושר בקריאה שנייה ושלישית, באתר ערוץ 7, 19 ביולי 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אימפרטור

אימפרטור (בלטינית: imperator) הוא מונח משפטי מדיני ברומא העתיקה בתקופת הרפובליקה הרומית ותקופת הקיסרות הרומית שבמובנו הרחב ביותר מתפרש כבעל שלטון, ובמובנים מצומצמים יותר מתפרש כמפקד צבא מנצח. בתקופת הקיסרות שימש התואר אימפרטור כאחד מתארי הקיסר הרומי. לפי החוק הרומאי מפקד צבא היה זכאי להיקרא אימפרטור רק בהכרזה על ידי חייליו שלו, בשדה הקרב, סמוך לניצחונו. תואר זה היה מאושר לפעמים על ידי הסנאט הרומי, והמצביא היה נושא אותו עד סוף כהונתו כמגיסטראט, או עד לעריכתו של טריומף לכבודו. בנוסף הוא היה רשאי להתהדר בתואר זה רק מחוץ לחומות העיר רומא. האדם הראשון שעליו יש עדות שקיבל את תואר האימפרטור הוא סקיפיו אפריקנוס. התיאור השני הידוע בימינו של הכרזת אדם כאימפרטור הוא בשנת 189 לפנה"ס כאשר לוקיוס אמיליוס פאלוס כונה אימפרטור. מהמאה ה-2 לפנה"ס והלאה הלכו ורבו המקרים בהם הוכרזו אימפרטורים. לוקיוס קורנליוס סולה הוכרז כאימפרטור מספר פעמים במהלך מלחמת האזרחים הרומית ומלחמות מיתרידטס, אך הוא ויתר על תואר זה עם מינויו לדיקטטור. גנאיוס פומפיוס מגנוס הוכרז אימפרטור לפחות פעם אחת. יוליוס קיסר שינה את מושג האימפרטור והפך אותו לכינוי קבוע שלו. לא ברור אם קיסר אימץ את השם כשם משפחה או כשם פרטי. לפי קאסיוס דיון העניק הסנאט את התואר אימפרטור לקיסר לצמיתות כהכרה בסמכותו העליונה במדינה, ואף הרשה לו להעביר את השם בירושה. יורשו של קיסר, אוגוסטוס, אימץ את השם "אימפרטור" כשמו הפרטי במקום שמו הקודם גאיוס. לפי צבי יעבץ הוא עשה זו מטעמים תעמולתיים, כתגובה על כך שסקסטוס פומפיוס אימץ את תואר אביו, גניאוס פומפיוס מגנוס כשם פרטי. הקיסר הבא אחריו טיבריוס לא אימץ את השם אימפרטור כשמו הפרטי, אך שמר אותו כאחד מתאריו. עם עליית קליגולה לשלטון הוא הוכרז אימפרטור בידי הסנאט הרומי, לכאורה בשל ניצחון בקרב. מתקופת קליגולה והלאה השתרש המנהג של הכרזת קיסרים חדשים כאימפרטורים בידי הסנאט עם עלייתם לשלטון. אותו, עם עלייתו לשלטון, חידש את מנהגו של אוגוסטוס ואימץ את השם אימפרטור כשמו הפרטי. מאז והלאה נשתרש המנהג שהקיסרים אמצו את השם אימפרטור בתחילת שמו הרשמי. מנהג זה נשתמר עד לסופה של האימפריה הרומית.
ג'וזפה אוטולנגי

ג'וּזֶפֶּה אוֹטוֹלֶנְגִי (באיטלקית: Giuseppe Ottolenghi;‏ 26 בדצמבר 1838, סביונטה, לומברדיה – 2 בנובמבר 1904, טורינו) היה איש צבא ופוליטיקאי יהודי-איטלקי, כיהן כסנאטור ושר המלחמה בממשלתו של ג'וזפה צנארדלי. אוטולנגי נולד לאהרון וג'נטילה-אסתר, בן למשפחה יהודית בת 8 ילדים בפיימונטה שמוצאה הקדום בגרמניה בעיירה אטלינגן (אנ'). נישא ב-1877 לאליסה. אוטולנגי התחנך באקדמיה הצבאית ולאחר מכן השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה ב-1859, וזכה במהלכה למספר עיטורים. לאחריה, היה ליהודי הראשון שהוכנס למטה הכללי. במלחמת צרפת–פרוסיה שימש כנספח הצבאי האיטלקי בצרפת. עם סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית מונה כחבר הוועדה הבינלאומית לקביעת הגבולות בין האימפריה העות'מאנית למונטנגרו. בשנת 1895 התמנה לגנרל ומפקד דיוויזיה. בשנת 1902 מונה כמפקד הארמייה ה-4. באותה שנה התמנה לסנאטור ולשר המלחמה. בשנת 1907 יצא לאור ספרו "Il Rapporto Di Neutralita"‏[1][2]. מדיה וקבצים בנושא ג'וזפה אוטולנגי בוויקישיתוף תולדות חייו של ג'וזפה אוטולנגי (באנגלית) תולדות חייו של ג'וזפה אוטולנגי (באיטלקית) איזידור סינגר, אומברטו קאסוטו, "ג'וזפה אוטולנגי", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) לפי בית התפוצות, מוצא המשפחה בעיירה אטלינגן שבבאדן-וירטמברג, גרמניה., באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.