laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גרון

הגרון הוא הפרוזדור לכניסת חמצן לריאות ומזון למערכת העיכול. הגרון הוא הפתח היחיד בגוף שדרכו מתקבלים חומרים חיוניים. עקב זאת, עשויים לעבור דרכו לתוך הגוף גם מיקרואורגניזמים העלולים לגרום נזק לבריאות. לכן קיימים "שומרים" העומדים על המשמר בפה ובלוע. בפה נמצא הרוק, המכיל מוצין (אנ'), שהוא ריר שלוכד מיקרואורגניזמים; ברוק מצויים גם ליזוזומים שמפרקים חיידקים ואימונוגלובולינים, חלבונים שמתפקדים כנוגדנים שמסייעים למערכת החיסון לחסל גורמים מזיקים. משני צידי הלוע נמצאים שני קשרי לימפה, בלוטות לימפה גדולות המכונות "שקדים", אשר מהוות חלק בלתי נפרד ממערכת הלימפה ומערכת החיסון; תפקידם הוא ללכוד ולחסל חיידקים ונגיפים. בתוך לוע האף (נזופרינקס) מצוי פוליפ הקרוי אדנואיד (Adenoid), שגם הוא קשור למערכת החיסון. עקב העמידה המתמדת בפני זיהומים, עלולים השומרים עצמם להזדהם, להתלקח ולהתנפח למצב הידוע בשם דלקת גרון או דלקת הלוע (Acute Laryngitis). ערך מורחב – סרטן הגרון סרטן הגרון כולל סוגים שונים של סרטן, כולל סרטן הלוע (pharyngeal cancer) וסרטן הגרון (laryngeal cancer). סרטן זה מתפתח בדרך כלל בתאים המצפים את הגרון והוא יכול להופיע בכל אחד מחלקי הגרון. Laryngeal and Hypopharyngeal Cancer Early Detection, Diagnosis, and Staging, American Cancer Society ערך זה הוא קצרמר בנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כניעת ברדה

כניעתה של ברדה (בספרדית: La Rendición de Breda) היא תמונה של הצייר הספרדי דייגו ולסקס. הוא צייר אותה בין השנים 1634–1635, כשהוא מושפע מסיור שערך באיטליה בלוויית המרקיז אמבריו ספינולה, גנרל מג'נובה שכבש את העיר ברדה בארצות השפלה (כיום בהולנד) ב-5 ביוני 1625, כחלק ממערכה שקיימו הפלנדרים (הנאמנים למלך ספרד) נגד ההולנדים שמרדו בבית הבסבורג. התמונה מוצגת כיום במוזיאון הפראדו במדריד. תפיסתה של ברדה ב-1625 הייתה אחת ההצלחות הצבאיות הבודדות של הספרדים בשלבים המאוחרים של מלחמת שמונים השנים. גנרל בצבא ספרד, הגנואי אמבריו ספינולה, כבש את ברדה כנגד הוראות מפקדיו. קודם לכיבוש הממשלה הספרדית החליטה שמצור כנגד הערים המבוצרות בארצות השפלה יהיה מהלך שגוי ובזבזני, ולכן ביקשה להסתפק בהטלת מצור כלכלי על הולנד, במקום הפעלת כוחות צבאיים. עם זאת ספינולה נטל את חייליו ותקף את העיר. מעבר ללחימה עצמה, היה מדובר גם במאבק אישי או תחרות אישית בין ספינולה מטעם הספרדים מול הגנרל נסאו ההולנדי. נסאו נפטר במהלך הלחימה, ויורשו לא הצליח לעמוד במצור שהטיל ספינולה ונכנע במאי 1625. ארבע שנים לאחר מכן (1629) התלווה ולסקז לספינולה לטיול באיטליה. ספינולה נפטר ב-1630, וברדה נכבשה מחדש על ידי ההולנדים ב-1637. ולסקז צייר את כניעתה של ברדה הן כאקט לאומי, אך בעיקר כהומאז' לספינולה, שבעת שהכיר אותו במסגרת אותו טיול לאיטליה, תהילתו הייתה מאחוריו כתוצאה מכישלון של המצור על קזאלה מונפראטו במסגרת מלחמה בין ספרד לצרפת בצפון איטליה. "כניעתה של ברדה" הוא ציור אחד מבין סדרה בת 12 ציורי ניצחונות של המלך הספרדי פליפה הרביעי, התלויים ב"סלון הממלכות" בפלסיו דה בן רטירו במדריד. הציור מתאר את הטקס הפורמלי של מסירת מפתח העיר ב-8 ביוני 1625, כשלושה ימים לאחר הכניעה. מעבר לתהילה הספרדית הכללית והאישית של ספינולה, הכניעה מאופיינת על ידי הציור כאקט תרבותי שבו הכובש הספרדי מקבל את כניעת ההולנדים תוך שמירה על כבודם והימנעות מנקמה. לפי דיווחים שאינם באים לידי ביטוי בתמונה, ספינולה הצדיע לנכנעים ושיבח אותם על עמידתם האיתנה. העובדה שוולסקז נועץ עם ספינולה קודם הציור, הופך את התמונה למדויקת יותר היסטורית ביחס לתמונות דומות באותה תקופה. מאידך יש מטילים ספק בהתרחשות כולה, דהיינו כי אין מדובר בכניעה אלא בהסכם מדיני בה הועברה ברדה ונערך לא אחרי לחימה, ועל כן הצגת האבירות הספרדית אינה במקומה. חוסר הדיוק מתבטא בציור למשל בכך שבאותה תקופה השתמשו כבר ברובים, ולכן לא נעשה שימוש בחניתות המצוירות וכן באיורם של נציגי הבסבורג (הכתר הספרדי) כספרדים, בעוד שהם (לרבות ספינולה) היו זרים. רבים מקשרים בין כניעתה של ברדה לבין פסיפס אלכסנדר מפומפיי, ורואים בכניעתה של ברדה מעין פרפרזה על הפסיפס המתאר את הקרב באיסוס בין אלכסנדר מוקדון לדריווש השלישי. כך למשל, אלמנטים דוגמת רקע החניתות והיד המושטת מופיעים בשני הציורים. הביוגרף של ולסקס, היסטוריון האומנות הגרמני, קארל יוסטי, ציין כי שתי יצירות האומנות מאנישות אירוע היסטורי באמצעות התמקדות ברגש הנסוך על פניהן של הדמויות המרכזיות. מדיה וקבצים בנושא כניעת ברדה בוויקישיתוף
גבריאל מאן

גבריאל מאן (באנגלית: Gabriel Mann; נולד ב-14 במאי 1972) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי. ידוע בעיקר בתפקידו בתור נולן רוס בסדרת הטלוויזיה "נקמה" (2011–2015) של רשת ABC. גבריאל מאן נולד בעיירה מידלברי (אנ'), ורמונט, בנם של אליס ג'ו איימיס, עורכת דין, ושל סטיבן סמית' מיק, פרופסור לסוציולוגיה. מאן החל את הקריירה שלו כדוגמן מסלול מקצועי, ומאז הוא עבד עם מריו טסטינו לחברת GAP, והיה לפנים של חברת CP, עבד עבור סטיבן קליין, טיילר שילדס, מארק ג'ייקובס וקלווין קליין. מאן למד תקופה קצרה בבית הספר למשחק בית הבובות השכונתי (אנ') שבניו יורק. החל את קריירת המשחק שלו בשנת 1995, כאשר לוהק לתפקיד מזערי בסרט "סטונוול" ובהמשך השנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הלהט"בי "Parallel Sons" בתור סת', צעיר שמגלה את נטיותיו המיניות לאחר שנשדד על ידי צעיר אחר והשניים מפתחים מערכת יחסים מהוססת. בשנת 1996 שיחק בתפקיד קטן בסרטה של מרי הארון "אני יריתי באנדי וורהול", המספר על חייה של ואלרי סולאנס ועל מערכת היחסים שלה עם האמן אנדי וורהול. שנה לאחר מכן התארח בסדרת הטלוויזיה הרפואית "ER". בשנת 2011 החל לגלם את נולאן רוס בסדרת דרמה של ה-ABC "נקמה", בתור האקר מחשבים מיליונר שמשמש כבן ברית של אמילי (אמילי ואן קאמפ), עם גישה שחצנית וכישורים חברתיים ירודים. סיימה את שידוריה במאי 2015 לאחר 4 עונות מוצלחות, כאשר מאן כיכב בכולן. בשל כיכובו בסדרה, הוא הוחתם בסוכנות הדוגמנות DNA וגם בסוכנות הדוגמנות Next Models. בשנת 2016 הצטרף לעונה הרביעית של סדרת הפעולה "ריי דונובן", בתור ג'ייקוב וולר. בשנת 2019, מאן כיכב בתור ג'ייג' סקוט במיני-סדרת המתח של נטפליקס "השלכות" בכיכובה של רנה זלווגר. מדיה וקבצים בנושא גבריאל מאן בוויקישיתוף גבריאל מאן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גבריאל מאן, ברשת החברתית אינסטגרם גבריאל מאן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גבריאל מאן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי גבריאל מאן, באתר AllMovie (באנגלית) גבריאל מאן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) גבריאל מאן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
סיריקיט קיטיאקון

סיריקיט קיטיאקון (בתאית: สิริกิติ์, נולדה ב-12 באוגוסט 1932) היא מלכת תאילנד לשעבר ואלמנתו של מלך תאילנד פומיפון אדוניאדט. עם הכרתו של בנה למלך תאילנד, קיבלה את התואר "המלכה האם". סיריקיט קיטיאקון נולדה באוגוסט 1932. היא השלישית מתוך ארבעת הילדים של קיטיאקון וראלאקסאנה ובואה סנידונגס. לאחר לידתה, הוריה נסעו לעבוד בשגרירות התאילנדית בארצות הברית ולכן גודלה על ידי סבה וסבתה. הוריה של קיטיאקון שבו לתאילנד כעבור שנה והיא התגוררה עמם בארמון דבס, השוכן בסמיכות לנהר צ'או פראיה בבנגקוק. בהגיעה לגיל 4 החלה ללמוד בבית הספר ראג'יני ומאוחר יותר למדה בית הספר של המנזר פרנסיס חאבייר (Francis Xavier). ב-1946 התמנה אביה לשגריר סיאם בממלכה המאוחדת והיא הצטרפה אליו ונסעה עמו לשם. בממלכה המאוחדת למדה אנגלית וצרפתית והחלה ללמוד נגינה בפסנתר. כעבור שנה או שנתיים, אביה החל לעבוד כשגריר סיאם גם בדנמרק ובצרפת. משפחתה של קיטיאקון התלוותה אליו פעם נוספת והם התגוררו בפריז. בפריז פגשה קיטיאקון את פומיפון אדוניאדט אשר היה לבעלה בעתיד. אדוניאט הפך למלך תאילנד ב-1946, לאחר שאחיו שמלך, נורה למוות באותה השנה ואדוניאט נהיה ליורש העצר. עם זאת, טקס הכתרתו למלך נדחה ל-1950 כדי לאפשר לו להשלים את לימודיו האקדמאיים בשווייץ. הוא לקח חופשה מהלימודים שלו וטס לפריז. בפריז התארח בשגרירות סיאם וכך הכירו השניים והחלו לנהל מערכת יחסים. קיטיאקון ואדוניאט נישאו ב-28 באפריל 1950, שבוע בלבד לפני שהוכתר אדוניאט למלך. החתונה נערכה בארמון סראפאתום וטקס הנישואין נוהל על ידי סבאנג ודהנה, סבתו של אדוניאט. לאחר מותה של סבתו באוקטובר 1956, נכנס אדונאיט לתקופה של 15 ימים בה כיהן כנזיר במנזר בודהיסטי (מנהג זה מקובל אצל גברים בודהיסטיים לאחר מות קרוב משפחה). בימים אלו, כיהנה קיטיאקון כעוצרת תאילנד, במקום בעלה. ב-1964 הוציאה לאור את הספר "לזכר הטיולים שמעבר לים" (ความทรงจำในการตามเสด็จต่างประเทศทางราชกา) אשר מספר את סיפור שהותה באירופה עם המלך. כמו יום הולדת של בעלה, המלך פומיפון אדוניאדט, יום הולדתה של המלכה סיריקיט הוא חג לאומי בתאילנד המקביל ליום האם. למרות שאיבדה את תואר המלכה עם מותו של בעלה בשנת 2016, יום הולדתה של המלכה סיריקיט עדיין נחגג מדי שנה. ב-21 ביולי 2012 הרגישה המלכה סיריקיט לא יציבה ומעדה בבית החולים סיריראג', שם התגורר בעלה. לאחר ביצוע בדיקת MRI התברר כי לקתה בשבץ מוחי. מאז נמנעה המלכה להופיע בציבור (גם ביום הולדתה וביום הולדתו של המלך) וכיום היא נמצאת בתהליך שיקומי מתמשך. בנובמבר 2016 דווח כי שוחררה מבית החולים וחזרה לארמון המלכותי להמשך התהליך. מדיה וקבצים בנושא המלכה סיריקיט בוויקישיתוף ביוגרפיה של המלכה סיריקיט, באתר ChiangMai-ChiangRai שמה מופיע לרוב כ-Sirikit Kitiyakara (סיריקיט קיטיאקארה) על-פי הכתיב המסורתי הפאלי/הודי, אך שמה בכתיב עברי הוא לפי ההגיה התאית.
בית המעצר תל אביב

בית מעצר תל אביב (בראשי תיבות: בימ"ר תל אביב), המכונה באופן עממי בית המעצר אבו כביר, הוא בית מעצר של שירות בתי הסוהר, השוכן בדרך בן צבי 82 בשכונת אבו כביר בדרום תל אביב-יפו. מבנה בית המעצר נבנה בימי שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, בשנת 1937, ושימש כמצודה. בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל הפך לבית מעצר, ובשנת 1970 נוספה לו קומה שלישית. בשנת 1984 הורחב המתקן ונוספו לו שני אגפים, ובשנים 2005–2006 הועבר מידי משטרת ישראל לידי שירות בתי הסוהר. בשנת 2012 החל לפעול בבית המעצר אגף גמילה מסמים. מאז שהאחריות על ניהול בית המעצר עברה לשב"ס הוחלט להקל על תהליך קליטת העצירים בכך שכל עציר חדש שנכנס לכותלי בית המעצר יצטרך לעבור מספר נקודות (חיפוש בעירום, זיהוי ביומטרי, בדיקה רפואית, שיחה עם עובד סוציאלי ושיחה עם קצין המודיעין), מבנה בית המעצר בנוי כך שמחלקים את הקומה הראשונה של תאי המעצר לפי דרגות של ותק וחומרת עבירות, מסוכנות אישית וצורך בהגנה קבועה. במקום גם קיימים אגפים מיוחדים המתואמים לקבוצות שונות בהם בין היתר אגף לקטינים וכן אגף לנשים ואף תא מעצר לאסירים אובדניים אשר מרושת במצלמות שפעילות כל שעות היממה על מנת למנוע מקרי התאבדויות של עצורים. בתאים הרגילים של בית המעצר יש כ-2 מיטות, 2 מצלמות ואשנבי אשר משמש כעזר הצצה לסוהרים, גם חדרון המקלחת הפנימי עוצב על מנת למנוע מקרי התאבדויות בכך שבנוי מרצועות רוחביות של זכוכית משוריינת שדרכה המצלמות והסוהרים יכולים לראות כל דבר אשר עושה העציר במקלחת ובשירותים. בעבר שטח חצר בית הכלא וכן שטח חדר האוכל היה גדול ותפס הרבה משטח בית המעצר. לאחר השיפוצים הוחלט לבנות על שטח זה שלושה אגפי בטון מזוין ובכל אחד מהאגפים קיימת חצר קטנה פנימית. בית המעצר משמש את מחוז תל אביב של משטרת ישראל ואת יחידותיה הארציות, ובו כ-350 מקומות כליאה. כל השוהים במתקן הם עצורים פליליים, למעט אגף אסירים שנשפטו לתקופות מאסר קצרות. במתקן מועסקים כ-170 אנשי סגל. בנובמבר 2019 פורסם כי המועצה הארצית לתכנון ובנייה החליטה להעביר לאישור ממשלת ישראל תוכנית המתאר הארצית למתקני כליאה - תמ"א 24, במסגרת התוכנית צפוי להתפנות בית המעצר. מדיה וקבצים בנושא בית המעצר תל אביב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית המעצר תל אביב אמיר זוהר, המדריך המהיר לאדם הסביר שהגיע ביום בהיר לאבו כביר, באתר ynet, 9 ביולי 2011 שלומית צור, בית המעצר אבו כביר בת"א יפונה והמדינה תשווק את הקרקע, באתר כלכליסט, 5 בנובמבר 2019
בית הספר טביתא

בית הספר טביתא ביפו (באנגלית: Tabeetha school in Jaffa) הוא בית ספר יסודי ותיכוני הפועל בחסות הכנסייה של סקוטלנד, ושוכן ברחוב יפת 21 ביפו. בית הספר נוסד ב-16 במרץ 1863 בידי ג’יין ווקר-ארנוט (Jane Walker-Arnott) אשר הגיעה ליפו לראשונה ב-1858, ושימשה כמורה לילדיו של הכומר ויליאם קרוז. המוסד החל את דרכו בחדר בביתה של ווקר-ארנוט ביפו העתיקה, וכונה על שם טביתא, תלמידה תושבת יפו אשר נזכרה בברית החדשה. תחילה למדו במוסד 14 תלמידות נוצריות, יהודיות ומוסלמיות, ותוכנית הלימודים כללה קרוא וכתוב, לימודי תנ"ך ומלאכת תחרה. עבודות התחרה נשלחו לסקוטלנד ונמכרו בכנסי התרמה עבור בית הספר. פטר מצלר, ידידו של הברון פלטון פון אוסטינוב סייע לווקר-ארנוט, עד שעזב את ארץ ישראל ב-1869. בית הספר התרחב, וב-1874 רכשה ווקר-ארנוט חלקת קרקע מחוץ לחומות יפו בסיועו של סוכן הנסיעות תומאס קוק, אשר מכר את ביתו בבית לחם ותרם את מחצית הפדיון, בסך 45 לירות שטרלינג, עבור הקמת מבנה בית הספר החדש. על הקמת המבנה החדש כתב תומאס קוק כדלקמן: "בשנת 1868 מצאתי את בית ספרה של מיס ארנוט בקומה השנייה של בית מגורים. החדר הורחב על ידה, אבל לא ענה תכניותיה הגדולות ולשאיפותיה. היה לי הכבוד לסייע לה בהבטחת מקום מצוין בו נמצא היום בית ספרה המכובד, ואשר את אבן הפינה שלו נבחרתי להניח ב-13 במרץ 1875. הוגש לי אז מגש עם פרחים יפים, ובמרכזו כף טייחים מכסף עם הקדשה. על אבן הפינה סופר שהובאה מביתו של שמעון הבורסקאי" . המבנה נבנה באבני חומות העיר, שפורקו, ונהרסו, בשנים שקדמו לבנייתו. העלות הייתה 3,275 ליש"ט. הוא נחנך ב-1 בנובמבר 1875. הוא הוקם בסגנון האדריכלי העות'מאני שרווח בארץ ישראל באותה עת, כאשר הוא פונה אל רחוב יפת. ב-1879 למדו בבית הספר בין חמישים לשישים תלמידות, והוא החל פועל גם בקרב נשות יפו, והקנה להן את מלאכת התחרה. ב-21 במאי 1911 נפטרה ווקר-ארנוט ונקברה בבית הקברות הפרוטסטנטי הסמוך לבית הספר ממזרח. היא הורישה את המוסד לכנסייה של סקוטלנד המחזיקה בו גם כיום, וב-1912 הוקם בסמוך מבנה נוסף הקרוי על שמה של ווקר-ארנוט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נעזב המוסד, והמבנה שימש כמפקדה לצבא הטורקי. לאחר שהבריטים כבשו את יפו, שימש הבניין את הצי המלכותי, וב-1919 שב לשמש כבית ספר. מאז 2010 מנוהל בית הספר בידי עמותה רשומה בישראל, ונתמך על ידי אגודת ידידים (Friends of Tabeetha) שמושבה בסקוטלנד. בבית הספר לומדים כ-330 תלמידים בני כ-40 לאומים שונים. כשני שלישים מהם הם בני יפו, והיתר הם ילדיהם של אנשי עסקים וסגל דיפלומטי המתגוררים בתל אביב ובסביבתה. למעלה ממחצית התלמידים בבית הספר הם נוצרים, כשליש מהם מוסלמים, 5% מהם יהודים והיתר בני דתות אחרות. גם אנשי הסגל נמנים עם לאומים ודתות שונות ומגויסים לעבודה ישירות בידי המוסד, אך מנהל בית הספר מתמנה על ידי הכנסייה של סקוטלנד. במוסד נחגגים חגיהם של בני כל הדתות, אך הוא מעסיק רק איש דת נוצרי. שפת הלימוד בבית הספר היא אנגלית, והתלמידים נבחנים בבחינות הבגרות של משרד החינוך הבריטי. אתר האינטרנט הרשמי של בית הספר טביתא שמואל גילר, בית הספר טביתא, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" שמואל גילר. רבת מעשים טובים ומרבה בגמילות חסדים עת-מול 227. History of Tabeetha רבת מעשים טובים ומרבה בגמילות חסדים שמואל גילר, בית הספר טביתא, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
ז'אק שבאן-דלמאס

ז'אק שבאן-דלמאס (בצרפתית: Jacques Chaban-Delmas;‏ 7 במרץ 1915 – 10 בנובמבר 2000) היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלת צרפת בשנים 1969–1972, בתקופת נשיאותו של ז'ורז' פומפידו. הוא נולד בפריז בשם ז'אק מישל פייר דלמאס. במלחמת העולם השנייה, בגיל 29, הגיע לדרגת בריגדיר גנרל בתנועת ההתנגדות הצרפתית "הרזיסטאנס", והשתתף בהתקוממות בפריז באוגוסט 1944. אלן דלון גילם את דמותו בסרט הקולנוע "האם פריז בוערת?", העוסק בשחרור פריז. לאחר המלחמה צירף דלמאס לשמו את כינויו המחתרתי "שבאן", בהשראת טירת שבאן. על פעילותו במחתרת עוטר באות לגיון הכבוד. ב-1947 נבחר לראש עיריית בורדו והמשיך לכהן בתפקיד זה 48 שנים רצופות, עד 1995. בשנים 1954–1955 כיהן כשר העבודות הציבוריות, התחבורה והתיירות. ב-1954 כיהן כשר הדיור והבינוי. כיהן כשר מדינה בשנים 1956–1957. כיהן כשר ההגנה הלאומית והכוחות המזוינים בשנים 1957–1958. שבאן-דלמאס כיהן כנשיא האספה הלאומית שלוש פעמים: 9 בדצמבר 1959 עד 24 ביוני 1969 3 באפריל 1978 עד 2 ביולי 1981 2 באפריל 1986 עד 23 ביוני 1988 כיהן כראש ממשלת צרפת מ-20 ביוני 1969 עד 6 ביולי 1972. ב-1974, אחרי פטירתו של הנשיא פומפידו, התמודד שבאן-דלמאס בבחירות לנשיאות צרפת בראשות המפלגה הגוליסטית "איחוד הדמוקרטים למען הרפובליקה". בסיבוב הראשון הגיע למקום השלישי עם 15.11% מקולות הבוחרים. הבחירות הוכרעו בסיבוב שני, שבו גבר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן על המועמד הסוציאליסטי פרנסואה מיטראן. מדיה וקבצים בנושא ז'אק שבאן-דלמאס בוויקישיתוף שאבאן-דלמאס השלים הרכבת ממשלה בצרפת, דבר, 23 ביוני 1969 גיל קיסרי, "סוף סוף, ראש ממשלה יפה!", מעריב, 24 ביוני 1969 סערה פוליטית פוקדת את פאריס: "ראש ממשלת צרפת התחמק מתשלום מיסים", מעריב, 10 בפברואר 1972 ישראל נוימן, פומפידו נכשל - שבאן ישלם, דבר, 25 באפריל 1972 פייר מסמר נתמנה ראש ממשלת צרפת, דבר, 6 ביולי 1972 ישראל נוימן, שבאן מעד בדרך אל האליזה, דבר, 26 באפריל 1974 ז'אק מוריס, ההכרעה בצרפת נדחתה ל-19 לחודש, דבר, 6 במאי 1974 ישראל נוימן, פניית עורף סופית לגוליזם, דבר, 6 במאי 1974 ז'אק שבאן-דלמאס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'אק שבאן-דלמאס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פ.צ. היידנהיים

פ.צ. היידנהיים (בגרמנית: FC Heidenheim) הוא מועדון כדורגל גרמני מהעיר היידנהיים שבגרמניה המשחק בבונדסליגה. המועדון נוסד בשנת 1846 כמועדון התעמלות. מועדון הכדורגל הוקם בשנת 1911 ושיחק לאורך השנים בליגות חובבים אזוריות בגרמניה. בעונת 1974/1975 הוזמן לשחק בפעם הראשונה בגביע הגרמני. המועדון הפסיד בסיבוב הראשון לקבוצת הרטה זלנדורף. בעונת 1977/1978 הפסיד בסיבוב הראשון של הגביע לקבוצת פירמאזנס. בעונת 2008/2009 הפסיד בסיבוב הראשון של הגביע לקבוצת וולפסבורג. עד עונת 2008/2009 הליגה הגרמנית השלישית הייתה ליגה אזורית ובשנה זו נוסדה ליגה ארצית. בעונה זו שיחק המועדון בליגה הרביעית ובסוף העונה עלה לליגה הגרמנית השלישית. המועדון שיחק 5 עונות ברציפות בליגה השלישית מעונת 2009/2010 ועד עונת 2013/2014. בעונת 2011/2012 ניצח המועדון בסיבוב הראשון של הגביע את קבוצת ורדר ברמן ובשלב 32 האחרונות הפסיד לקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך. בעונת 2012/2013 הפסיד בסיבוב הראשון של הגביע לקבוצת בוכום. בעונת 2013/2014 הפסיד בסיבוב הראשון של הגביע לקבוצת מינכן 1860. בסוף העונה סיים את הליגה השלישית במקום הראשון והעפיל בפעם הראשונה לליגה הגרמנית השנייה. בעונת 2014/2015 ניצח בסיבוב הראשון של הגביע את קבוצת אוניון ברלין ובשלב 32 האחרונות הפסיד לקבוצת וולפסבורג. בעונת 2019/2020 סיימה הקבוצה במקום ה-3 בבונדסליגה השנייה ובכך התמודדה בפלייאוף העלייה לבונדסליגה. היא התמודדה מול ורדר ברמן אך הפסידה לה בסיכום שני המשחקים ונשארה עונה נוספת בבונדסליגה השנייה. בתום עונת 2022/2023 סיימה במקום הראשון בבונדסליגה השנייה והבטיחה לראשונה בתולדותיה עלייה לבונדסליגה. בעונת 2023/24, הראשונה שלה בבונדסליגה, סיימה הקבוצה במקום השמיני ובשל זכייתה של באייר לברקוזן בגביע הגרמני, קיבלה לראשונה בתולדותיה את הכרטיס לפלייאוף מוקדמות הקונפרנס ליג. נכון ל-31 באוגוסט 2024 מדיה וקבצים בנושא פ.צ. היידנהיים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פ.צ. היידנהיים (בגרמנית) פ.צ. היידנהיים, ברשת החברתית פייסבוק פ.צ. היידנהיים, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פ.צ. היידנהיים, ברשת החברתית אינסטגרם פ.צ. היידנהיים, ברשת החברתית טיקטוק פ.צ. היידנהיים, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt ברמן נשארה בבונדסליגה אחרי 2:2 מול היידנהיים, באתר ONE‏, 6 ביולי 2020
אלכסנדר סטביסקי

אלכסנדר (סרז') סטביסקי (20 בנובמבר 1886 - 8 בינואר 1934) היה פיננסייר ונוכל צרפתי ממוצא ליטאי-יהודי. סטביסקי נולד בסלובודקה שבפאתי קובנה. אביו היה רופא שיניים בשכונת עוני צרפתית לאחר שהמשפחה עברה לצרפת בתחילת המאה העשרים. בתחילת דרכו ניסה סטביסקי לשלוח את ידו במספר פרנסות, בין היתר כזמר בבתי קפה, מנהל מועדון לילה, פועל בבית חרושת למרק ומנהל בית הימורים מפוקפק. קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1910. בשנות השלושים ניהל בתי עבוט והתרועע בחוגים פיננסיים. מכר איגרות זבל בהמוניהן. בשנת 1927 הועמד סטביסקי לדין על הונאה בפעם הראשונה על שישה מיליון פאונד. המשפט נדחה חזור ודחה, והוא שוחרר בערבות 19 פעמים. בדצמבר 1933 ברח סטביסקי ונתפס על ידי המשטרה ב-8 בינואר 1934, בטירה בעיר שאמוני, כשהוא שכיב מרע בעקבות שתי יריות אקדח בראשו. מנתחים נאבקו על חייו אך לשווא. הוא מת בשעות המוקדמות של 9 בינואר. באופן רשמי סיבת המוות הנה התאבדות, אולם שמועות עקשות טענו כי המשטרה היא שהרגתו. מותו בא בעיצומה של פרשת סטביסקי, שבמהלכה התברר כי איגרות חוב עירוניות רשמיות של עיריית באיון בסך מאתיים מיליון פרנקים, שהיו חסרי כיסוי. בדיעבד הסתבר שמפקד המשטרה שדאג לשחרורו של סטביסקי בערבות 19 פעם היה גיסו של ראש ממשלת צרפת, אם כי ראש ממשלת צרפת הכחיש את הקשר בינו לבין שחרור סטביסקי. מנהל הבנק שהנפיק את איגרות החוב הטיל את האשמה להנפקת האג"ח חסר הערך על ראש עיריית באיון. ראש העיר טען לחסינות בהיותו חבר פרלמנט, אולם נאסר בכל זאת על פי סעיף מיוחד המחריג חסינות במקרה של זיוף תעודות רשמיות על ידי איש ציבור. באותה שעה התגבר המצוד אחרי סטביסקי, ומותו של סטביסקי גרר לפיכך את תאוריות הקונספירציה לפיהן המשטרה אחראית למותו על מנת שלא יוכל להפליל את האחראים הנוספים לפרשת אג"ח הזבל. לספקולציות תרמה לא במעט העובדה שהתברר שסטביסקי התאבד, לכאורה, מאקדחו של שוטר בשם קולומבו. סטביסקי נקבר בפר לשז. לאחר מותו נחשפו רבים מהמקושרים לפרשה על ידי העיתונות, מהחשובים שבאליטה השלטונית. לאחר מותו גם נחשפה העובדה שסטביסקי רכש שני עיתונים (אחד ימני ואחד שמאלי) שהגנו עליו בזמן סערת פרשת אג"ח הזבל. שופט חוקר (טארס) שמונה לחקור את הפרשה והיה ידוע בניקיון כפיו נמצא מת כשהוא כפות למסילת ברזל. ז'אן-פול בלמונדו שיחק את דמותו של סטביסקי בסרט "סטביסקי" של אלן רנה ב-1974. מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר סטביסקי בוויקישיתוף אלכסנדר סטביסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלכסנדר סטביסקי (1886-1934), דף שער בספרייה הלאומית טים בוברי, תרגום: כרמית גיא, לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, עם עובד, 2023, עמ' 48, מסת"ב 978-965-13-2964-7
דרמשטאדט 98

מועדון ספורט דרמשטאדט 98 (בגרמנית: SV Darmstadt 98) הוא מועדון כדורגל גרמני המשחק בעיר דרמשטאדט שבגרמניה. המועדון משחק בליגת הבונדסליגה השנייה. המועדון נוסד בשנת 1898 ושיחק לאורך השנים בליגות אזוריות בגרמניה. עד שנת 1974 הליגה הגרמנית השנייה הייתה ליגה אזורית ובשנה זו נוסדה ליגה ארצית, והמועדון הצטרף לליגה זו בשנתה הראשונה. המועדון שיחק בליגה השנייה 4 עונות ברציפות מעונת 1974/1975 ועד עונת 1977/1978. בעונת 1975/1976 הגיע לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת פ.צ. הומבורג. בסוף עונת 1977/1978 עלה בפעם הראשונה לליגת העל של גרמניה. המועדון שיחק עונה אחת בליגת העל וירד לליגה השנייה. המועדון שיחק שנתיים בליגה השנייה. בעונת 1979/1980 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת פ.צ. קלן. בסוף עונת 1980/1981 עלה בפעם השנייה לליגת העל. המועדון שיחק עונה אחת בליגת העל וירד לליגה השנייה, שם שיחק 11 שנה ברציפות. בעונת 1982/1983 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת בורוסיה דורטמונד. בעונת 1986/1987 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת המבורג. בעונת 1989/1990 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת דיסבורג. בסוף עונת 1992/1993 ירד מהליגה השנייה לליגה השלישית, שם שיחק 5 שנים ובסוף עונת 1997/1998 ירד לליגה הרביעית. המועדון שיחק עונה אחת בליגה הרביעית וחזר לליגה השלישית. המועדון שיחק לסירוגין בליגה השלישית ובליגה הרביעית עד עונת 2011/2012. בעונת 2001/2002 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת שאלקה 04. המועדון שיחק ברציפות בליגה השלישית מעונת 2011/2012 ועד עונת 2013/2014 שבסופה עלה לליגה הגרמנית השנייה. בסיום עונת 2014/15 ולאחר עונה אחת בליגה השנייה עלתה הקבוצה לראשונה זה 33 שנים לבונדסליגה. כעבור שנתיים ירדה הקבוצה חזרה לבונדסליגה השנייה. בסיום עונת 2022/2023 שבה הקבוצה לבונדסליגה, אך בעונה שלאחר מכן נשרה לליגה השנייה. נכון ל-5 בספטמבר 2024 ברזיל אלטון דה קוסטה גרמניה קרל היינץ אמיג גרמניה אובה הסה גרמניה וילהלם הוקסהורן סרביה ז'יבואין יושקיץ' גרמניה ברונו לאבאדיה גרמניה גרהרד קלפינגר גרמניה יאן רוזנטל הרפובליקה העממית של סין גו גואנגמינג הגביע הגרמני: רבע גמר (1): 1986/1987 מדיה וקבצים בנושא דרמשטאדט 98 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דרמשטאדט 98 (בגרמנית) דרמשטאדט 98, ברשת החברתית פייסבוק דרמשטאדט 98, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דרמשטאדט 98, ברשת החברתית אינסטגרם דרמשטאדט 98, ברשת החברתית טיקטוק דרמשטאדט 98, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt עוזי דן, הקבוצה שעלתה שלוש ליגות תוך שנתיים מגיעה לבונדסליגה, באתר הארץ, 26 במאי 2015 Kader sv98
דן פיק

דן פיק הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה. שחקן נבחרת ישראל בכדורמים. פיק התאמן בקבוצת השחייה של מכבי חיפה. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1971, זכה פיק במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:36.4 דקות, אחרי אמיר נמינוב מהפועל כפר הנשיא (18:41.8 דקות) ולפני מייק גרינשפן מהפועל גבעת חיים (19:48.4 דקות). באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1973 זכה פיק במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בהשוואת השיא הישראלי של משה גרטל 18:20.0 דקות, לפני חברו לאגודה דן ברנר (18:37.4 דקות) ועמי שליט ממכבי קריית ביאליק (18:43.9 דקות). בתחרות שנערכה בבריכת השחייה של מכון וינגייט ביוני 1974 ניצח פיק במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 18:29.1 דקות. תוך כדי המשחה הוא קבע במשחה ל-800 מטר שיא ישראלי חדש לנוער של 9:47.7 דקות וקבע את הקריטריון להשתתפות באליפות אסיה לנוער. בתחרות "שמונה האומות" שנערכה באוסלו שבנורווגיה בסוף יולי אותה שנה קבע פיק במשחה ל-1500 מטר שיא ישראלי חדש של 18:18.9 דקות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוקטובר אותה שנה זכה פיק ב-6 מדליות, מהן 3 זהב (כולן במשחי השליחים, ביחד עם דן ברנר, רון קרמן ודורון שפי וקביעת שני שיאים ישראלים), כסף ו-2 ארד. מדליית כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:59.2 דקות, אחרי עדי פרג מהפועל העמקים שקבע שיא ישראלי חדש של 17:43.0 דקות ולפני נדב בטשא מגוש זבולון (18:05.9 דקות), שלושתם שיפרו את שיאו הישראלי של פיק. מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:32.6 דקות, אחרי פרג שקבע שיא ישראלי חדש של 4:22.9 דקות וברנר (4:32.2 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:24.8 דקות, אחרי פרג (2:15.3 דקות) ומייק גרינשפן (2:18.2 דקות) השחיינים הישראלים במפעלי "שמונה האומות", מעריב, 28 ביולי 1974 ישראל - סקוטלנד 6:8, דבר, 4 ביולי 1978 שלמה מוזר, ניר - 7 מדליות זהב, דבר, 10 באוקטובר 1971 שלמה מוזר, "שלל" ההישגים באליפות השחיה: רק שני שיאים..., דבר, 23 בספטמבר 1973 שלושה קבעו שיאי נוער 9 עברו מינימום מאנילה, מעריב, 2 ביוני 1974 שני שיאים נוספים של פרג בתום אליפות ישראל בשחייה, דבר, 2 באוקטובר 1974 אהרן להב, שני שיאים ישנים שופרו באליפות ישראל בשחיה, דבר, 29 בספטמבר 1974 אורי ירון, עדי פרג - השחיין מס 1, מעריב, 2 באוקטובר 1974