תקוותנו

תִּקְוָתֵנוּ (בכתב ידו של המחבר (בהתאם להגייה האשכנזית): תִּקְוָתֵינוּ) הוא המנון עברי מאת המשורר נפתלי הרץ אימבר, אשר נכתב ברוח הלאומיות היהודית והציונות בדורו. גרסה מקוצרת של השיר, שנקראה בשם "התקווה" והולחנה על ידי המלחין שמואל כהן, נקבעה כהמנונה הרשמי של מדינת ישראל. הרעיון הלאומי הציוני, שעיקרו הקמת מדינה ליהודים בכברת ארץ מוגדרת, הופיע בהגותם של "מבשרי הציונות" באמצע המאה ה-19; ההתעוררות הלאומית היהודית התגברה ברבע האחרון של המאה ה-19, וכללה ניצנים ראשונים של תחיית השפה העברית, הצעות להקמת מדינה יהודית, צבא יהודי, מתווה לדגל עברי, וצורך ציבורי בהמנון לאומי יהודי. "הפריחה של הספרות העברית החדשה קשורה בתנועת התחייה הלאומית", היא כללה כמה שירים לאומיים שנועדו להיות המנון, בהם שירו של שמעון שמואל פרוג "הכוס", שירו של אהרון רוזנפלד ("אבנר") "קדימה", שירו של מנחם מנדל דוליצקי "על הררי ציון"; ושיריו של אימבר: השיר "תקוותינו", השיר "משמר הירדן", שנתפס בשלהי המאה ה-19 כהמנון המועדף; והשיר "בחזון", שבו, על פי החוקר שמחה כהן, אימבר "הרחיק לראות בחזונו הציוני המדיני". בתקופת העלייה הראשונה, הכירו רבים ביישוב גם את שירי ציון הלאומיים: "משאת נפשי" מאת מרדכי צבי מאנה אשר נפוץ במושבה חדרה, "חושו אחים חושו" מאת יחיאל מיכל פינס שהכירו חבריו הבילויים בגדרה, "האח, ראשון לציון" מאת אריה ליפא שליט בראשון לציון, רובם ככולם של השירים הלאומיים שחוברו באותה תקופה, שימשו פרק זמן כ"המנונות ציבוריים", אשר הושרו בכנסים ואספות ציבוריות ביישוב ובתפוצות ישראל. אימבר חיבר את הטיוטה הראשונה של השיר "תקוותינו", לפי עדותו, בעיר יאשי שברומניה, (את השיר חיבר עוד בתקופת לימודיו בישיבת וולוז'ין) בשנת תרל"ח 1877. אימבר עלה לארץ ישראל עם תומכו לורנס אוליפנט ורעייתו, שניהם חובבי הלאומיות היהודית החדשה והרעיון הציוני. ביומנו שפורסם לימים, הוא נותן ביטוי לכיסופיו לריבונות יהודית חדשה בארץ אשר התגברו ביומו הראשון בארץ: "אותו יום נכספה נפשי לחירות ישראל ...". החוקר אליהו הכהן, כתב כי "לאחר עלייתו ארצה בשנת 1882, שינה את השיר והוסיף לו בתים תוך כדי סיוריו בערי הארץ ובמושבותיה הראשונות, עד שהשלימו בשנת 1884. מקץ שנתיים התפרסם השיר לראשונה בספר שיריו הראשון של אימבר: ברקאי (ירושלים תרמ"ו (1886)) תחת השם 'תקותינו'". כאשר אימבר חש כי סיים לכתוב את השיר "תקוותינו", הוא פרסם בעיתון "הצבי", בעריכתו אז של יחיאל מיכל פינס:”"ספר אתי בכתובים אשר קראתי בשם "ברקאי" ותוכנו ישוב ארץ ישראל ועל המושבות, כולם ברוח הלאומי. ... מי המדפיס החפץ לקנותם ממני על מנת להדפיסם יפנה אלי על פי תוי” מתחת לכותרת השיר "תקוותינו" נכתב: "ירושלים, תרמ"ד (1884)", השנה שבה נחתם על פי המשורר; בפתח קובץ שיריו ברקאי נכתב: "ספר ברקאי כולל שירים על ישראל, ועל ישוב ארץ ישראל, ועל המושבות, אשר שר המשורר ... על אדמת ארץ ישראל". החוקר דב סדן כתב בהקדמה לספר כתביו של אימבר, שראה אור בתל אביב בשנת 1950, על מקומו ההיסטורי של השיר, על שכיחותו בציבורים רחבים, על צירופו לסידורי תפילה וצירופו לתפילות ימים נוראים, בשל היותו מייצג את תודעתם ומאווייהם של המונים: "והוא שבקע כראשית תגובה לבשורת התקומה של מדינת ישראל ונעשה המנונה". "תקוותינו" "(ה)מתאר את הווית התקווה הלאומית", על פי חוקר הזמר העברי אליהו הכהן. המוזיקולוג מנשה רבינא ציין כי תוכני השיר מבטאים "רשמים של אדם שהתהלך בארץ, ונפשו הפיוטית בלי ספק, ספגה את מראותיה ביָפְיָהּ ובשוממותה". בשיר מוזכרת ירושלים שלוש פעמים: בראשונה כעירו של דוד המלך, בשנייה את חומותיה ובשלישית ב"חורבות ירושלים" - שם כללי להריסות בתים ושרידים ארכאולוגיים שמצא המשורר בסיוריו בה; בנוסף, מוזכרים הכנרת והירדן. נקודת הראות של הדובר מתחלפת במשך השיר; הוא פותח בגוף שלישי יחיד, אחר כך גוף ראשון רבים, ולבסוף גוף שלישי רבים; על כך ועל יחידותם של עצמים אחדים לעומת אינסופיותם כמעט של עצמים אחרים, עמדה החוקרת צביה בן-יוסף גינור, אשר מצאה בשיר: "עין אחת, לב אחד, תקווה אחת, ארץ אחת, נהר אחד, ים אחד, כותל אחד, שער אחד, בית מקדש אחד ואל אחד. אולם יש בו רבבות יהודים, אינסוף דמעות, גלים רבים, דרכים רבות, לילות רבים וארצות גלות רבות". אימבר הסתובב בישובי "היישוב החדש" ואנשי העלייה הראשונה והפיץ ביניהם את יצירותיו. נחום דרימר תיאר בהקדמה לשיריו כיצד "החיה בשיריו הציוניים את הצעירים בכל המושבות וקרא להם "חלוצים", מילה שנזרקה מאז לדורות". כותרת השיר "תקוותנו" שונתה ל"התקוה" ונוסח השיר תוקן מספר פעמים על ידי ידידיו אנשי היישוב; "הוא עבר סדרה של שינויים וגלגולים, במילים וגם בלחן: שמו שונה ל'התקווה', קצבו הואט, מספר הבתים המושרים צומצם בהדרגה, המילים שונו פעמים אחדות, תחילה בראשית שנות התשעים למאה התשע-עשרה ובעיקר בשנת 1905. עשרים שנה לאחר מכן שונה הלחן של הבית השני". דוד יודילוביץ איש ראשון לציון סיפר בזכרונותיו כי הוא וחבריו הכירו את אימבר בשעה שחיבר בתים בשירו. יחד עם חבריו, איש ביל"ו ישראל בלקינד ומרדכי לובמן חביב, הגיה יודילוביץ הן את סגנון השיר והן את תוכנו, ואימבר אישר זאת. התיקונים כללו שינוי נוסח הפזמון החוזר: ”עוֹד לֹא אָבְדָה תִּקְוָתֵינוּ הַתִּקְוָה הַנוֹשָׁנָה מִשׁוּב לְאֶרֶץ אֲבוֹתֵינוּ לָעִיר בָּהּ דָוִד חָנָה” הוחלפו במילים: ”עוֹד לֹא אָבְדָה תִּקְוָתֵנוּ הַתִּקְוָה בַּת שְׁנוֹת אַלְפַּיִם לִהְיוֹת עַם חָפְשִׁי בְּאַרְצֵנוּ אֶרֶץ צִיּוֹן וִירוּשָׁלַיִם” השיר הולחן על ידי ליאון איגלי בשנת תרמ"ב–1882. ואחר כך, על ידי המלחין שמואל כהן בשנת תרמ"ז–1886. כהן קיבל מידי אחיו את קובץ השירים ברקאי של אימבר, עם הקדשת המשורר, דפדף בחוברת שנדפסה בירושלים, ונתפס לשיר "תקוותנו", מפני שמצא בבית התשיעי שתי שורות שדיברו אל ליבו: "רַק עִם אַחֲרוֹן הַיְהוּדִי / גַם אַחֲרִית תִּקְוָתֵינוּ". כמו מרבית שירי ציון באותה תקופה, שהותאמו להם מנגינות עמי אירופה, כהן הלחין את בתי השיר על פי נעימה של שיר איכרים מולדובני בשם "עגלת השוורים" ("Carul cu boi"), שהיה נפוץ גם בחלקים אחרים של אירופה בשמות אחרים. השיר "נקלט "מפה לאוזן וממושבה למושבה וכבש לבבות. [...] תוך כדי המעבר משיר-לאומי המושר בקצב צעידה – להמנון-לאומי המושר בעמידה". "תקוותינו" נכתב בהברה אשכנזית, והדבר ניכר הן במשקל שלו והן באופן שבו הולחן. כך יצא שההלחנה מחייבת לשיר את ההמנון הישראלי בהטעמה אשכנזית, השונה מההטעמה המקובלת בעברית ישראלית (המבוססת על ההגייה הספרדית). על פי מחקר של אליהו הכהן, ”ה"תקווה" היה להמנון הבלתי רשמי של האגודות הציוניות בגולה עוד בימי העלייה-הראשונה”. אימבר הציע לתאודור הרצל את השיר כהמנון התנועה הציונית לקראת הקונגרס הציוני החמישי, אך זה דחה את ההצעה. בקונגרס הציוני השישי, שבו נידונה תוכנית אוגנדה, בשנת 1903, הושר "התקווה" בשירה אדירה, בגלל הפסוק: "עינו לציון צופיה" – שקיבל משמעות מיוחדת לאור המחלוקת בין תומכי התוכנית, לבין "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה. גם בסיום הקונגרסים הבאים הושר התקווה, והחל מן הקונגרס הציוני האחד-עשר שרו אותו כהמנון ובעמידה. שירו של אימבר "התקווה" הושר בקונגרסים הציונים. "מהקונגרס השמיני (1907) צוין (בפרוטוקול) ש"התקווה" הושרה בסיום". החל מן הקונגרס השמונה-עשר בשנת 1933 הוא היה להמנון הרשמי של התנועה הציונית. גרסה קצרה של השיר, שנקראה בשם "התקווה", נקבעה כהמנונה הרשמי של מדינת ישראל. דב סדן (עורך), כל שירי נפתלי הרץ אימבר, (ביוגרפיה: שמריהו אימבר; מבוא: דב סדן), תל אביב: מ. ניומן, 1950. יעקב קבקוב, 'בעל התקווה', לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, תשנ"א-1991. אליהו הכהן, "עוד לא אבדה תקוותנו", אריאל, 186, תשס"ט-2009, עמ' 100–104. יוסף פרנקל, עוד לא אבדה תקוותנו (על ההמנון הלאומי "התקווה"), האומה, 128, תשנ"ז-1997, עמ' 408–412. מנשה רבינא, התקווה: מקורו של ההמנון, תולדותיו ותכונותיו בהשוואה להמנונים של אומות אחרות, על סמך מחקרים, מאמרים, מכתבים ותעודות, תל אביב: תשכ"ט (c1968) התקווה בת שנות אלפיים, נאמן למקור, הספרייה הלאומית "תקוותנו" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "תקוותנו" והאזנה לו באתר זמרשת נפתלי הרץ אימבר, ‏דפים מיומני הארץ-ישראלי ומיומנים אחרים, הציונות א', 1970, עמ' 463-369 אליהו הכהן, כיצד הפכה "התקווה" להמנון?, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח איתי מרינברג, ההיסטוריה של ההמנון הלאומי "התקווה", באתר הפיוט והתפילה רחל קולנדר, גלגולו של המנון - על תהליך חיבור המילים והלחן של "התקווה", באתר הפיוט והתפילה בלדד השוחי, אודות "התקווה", באתר ערוץ עשר זאב גלילי, עוד לא אבדה תקוותנו" "התקווה": משיר להמנון מקורו של ההמנון "התקווה", בקהילת הפורומים "ישראל פורום" גלגולו של המנון, באתר "מגדלור" תיעוד נדיר לפני השואה: ילדי הגימנסיה היהודית שרים את התקווה, סרטון באתר יוטיוב ראו למשל: יעקב כ"ץ, לאומיות יהודית, ירושלים: הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית העולמית, תשמ"ג-1983, עמ' 263–.284 ראו למשל: יוסף שלמון, תנועת הביל"ויים, בתוך: ספר העלייה הראשונה, כרך א, ירושלים תשמ"ב, עמ' 125-123. אליהו הכהן, 'על הררי ציון': בחיפוש אחר המנון לאומי, בתוך: יפה ברלוביץ, יוסף לנג (עורכים),לשוחח תרבות עם העלייה הראשונה, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 223. אניטה שפירא, חרב היונה, תל אביב: עם עובד, תשנ"ב, עמ' 87-86. ראו: שמואל אטינגר, תולדות עם ישראל, ג: בעת החדשה, תל אביב: הוצאת דביר, 1969, עמ' 217 אליהו הכהן, 'על הררי ציון': בחיפוש אחר המנון לאומי, בתוך: יפה ברלוביץ, יוסף לנג (עורכים), לשוחח תרבות עם העלייה הראשונה, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 247-223. על "שיריו הציוניים" של אימבר וההשראה לכתיבתם, ראו: ח' מרחביה, קולות קוראים לציון, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר, תשמ"א-1981, עמ' 167; בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, א, א, תל אביב: הוצאת מערכות, תשט"ו-1954, עמ' 126 ראו:משמר הירדן, באתר זמרשת שמחה כהן, הערך: נפתלי הרץ אימבר, האנציקלופדיה העברית, כרך ב, עמ' 855 ראו:משאת נפשי, באתר זמרשת ראו:האח, ראשון לציון, באתר זמרשת על סוגת ההמנון הציבורי ראו למשל: דן מירון (הקדמה), יוסף קיסטר (מבוא),אילן מצל בגיא, זאב ז'בוטינסקי ושירתו, תל אביב: הוצאת המסדר על־שם זאב ז'בוטינסקי, תשס"ו-2005, עמ' 111-110 נפתלי הרץ אימבר, ‏דפים מיומני הארץ-ישראלי ומיומנים אחרים, הציונות א', 1970, עמ' 407 אליהו הכהן, 'עוד לא אבדה תקוותינו', אריאל, 186, ינואר 2009 טבת תשס"ט, 103-102 "הצבי", ל"ו, ו' בתמוז תרמ"ו; ראו אצל יעקב קבקוב, 'בעל התקוה', לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, תשנ"א-199, עמ' 23 ברקאי, ירושלים תרמ"ו (1886) דב סדן (עורך), כל שירי נפתלי הרץ אימבר, (ביוגרפיה: שמריהו אימבר; מבוא: דב סדן), תל אביב: הוצאת מרדכי נוימן, 1950, עמ' ח מנשה רבינא, התקווה: מקורו של ההמנון, תולדותיו ותכונותיו בהשוואה להמנונים של אומות אחרות, על סמך מחקרים, מאמרים, מכתבים ותעודות, תל אביב: הוצאת המחבר, 1968, עמ' 23. צביה בן-יוסף גינור, היש תקווה ל"התקווה"? על דיוקנם של המנונים לאומיים, אלפיים, 29, תשס"ו, עמ' 162. ספר יחזקאל, פרק ל"ז, פסוק י"א ספר ישעיהו, פרק כ"ט, פסוק א' תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ז', עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ק"ה, עמוד ב', ותלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף ד', עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ז', עמוד א' יוסף קלוזנר, הספרות העברית החדשה, ה', עמ' 187 פרץ סמולנסקין, משפט העמים, מאמרים, ד', עמ' 162 אליהו הכהן, "עוד לא אבדה תקוותנו": "התקווה": משיר להמנון, חדשות בן-עזר 341 ( ג' באייר תשס"ח, 8 במאי 2008). נחום דרימר, (הקדמה), משוררי חבת ציון, תל אביב: הוצאת המחבר, תש"ט-1949, עמ' לז אליהו הכהן, 'על הררי ציון': בחיפוש אחר המנון לאומי, בתוך: יפה ברלוביץ, יוסף לנג (עורכים), לשוחח תרבות עם העלייה הראשונה, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 246 דוד יודילביץ, ראשון לציון התרמ"ב 1882 - התש"א 1941, ראשון לציון: בעזרת "כרמל מזרחי", 1941, עמ' 508 רחל קולנדר, גלגולו של המנון, באתר הזמנה לפיוט ראו: שמואל כהן, התפשטות שיר "התקוה" בימי ייסוד רחובות, תר"ן–תרנ"א (1890–1891), בתוך: אברהם יערי (עורך), זכרונות ארץ ישראל, חלק ב, רמת גן: הוצאת מסדה, 1974, עמ' 677-671 אליהו הכהן, "שירת המושבות", עת-מול, ג', 3 (17), שבט תשל"ח – ינואר 1978, עמ' 19. אליהו הכהן, "שירת המושבות", עת-מול, ג', 3 (17), שבט תשל"ח – ינואר 1978, עמ' 18–19. יעקב קבקוב, 'בעל התקוה', לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, תשנ"א-1991, עמ' 74