ישעיהו אברך

ישעיהו אברך (15 ביוני 1912 – 21 בינואר 1988) היה מסאי, פובליציסט ומתרגם ישראלי. אברך נולד בשנת 1912 בעיר קייב, בפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה). הוריו חיים וחנה-רחל לבית איזנשטט מהעיר קובל (Kovel) שבווהלין. לאחר מלחמת העולם הראשונה השתכנו ההורים בקובל. הוריו ואחותו הפעוטה נחמה נספו בשואה. דודו, יוסף אברך, מורה ומחנך בגימנסיה תרבות נרצח על ידי הנאצים. בתום לימודיו של ישעיהו בגימנסיה תרבות למד במכון למדעי היהדות שבעיר. בוגר קן ה"שומר הצעיר" וההכשרה. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ מרחביה. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עסק בארץ בכתיבה ובעריכה. במלחמה התנדב אברך לשורות הצבא הבריטי, במקביל להיותו קצין ההסברה של ארגון "ההגנה" וחבר מטה מחוז תל אביב של הארגון (כונה "אחימן"). לאחר קום המדינה שימש בצה"ל קצין חינוך של פיקוד מרכז בדרגת רב-סרן, ועם הקמת משרד החינוך והתרבות שימש בו בתפקידי מנהלה בכירים, האחרון שבהם כראש אגף תרבות. בשנת 1953 התמנה אברך לראש המחלקה לספרות ולאמנות במסגרת הנהלת המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות. היה ביחד עם נתן אלתרמן וזאב יוסיפון בין יוזמי ומייסדי תל"ם, מפעל התיאטרון למעברות, שהביא את התיאטרון העברי לעולים החדשים במעברות. בשנת 1959 עבר לשמש נציג ההסתדרות בצפון אמריקה. עמד בראש משלחת ישראל לוועידה העולמית של אונסק"ו לחינוך מבוגרים, במונטריאול ב-1960 וכן שימש יועץ במשלחת ישראל לאומות המאוחדות בעצרת החמש-עשרה. אברך שב לישראל עם מינויו לוועדה המרכזת של ההסתדרות, ובמסגרתה היה מייסד וראש המחלקה להשכלה גבוהה (1963–1984). פועלו בתקופה זו כלל את ייסוד מפעל התיעוד בעל פה של תנועת העבודה, וכן היותו בין מייסדי המכון לחקרי עבודה ויו"ר הנהלת המכון. עיסוקיה הרחבים של המחלקה בראשותו כללה גם את מתן חסות ללהקת "ענבל". אברך כתב לאורך השנים בעיתון "דבר", פרסם מאות מאמרים ומסות בטורו הקבוע "מפנקס הזמן", ושימש חבר מזכירות המערכת. אברך כתב לפרקים גם ב"מעריב", במוספים לספרות, בכתבי-עת ובקבצים שונים. מאמריו הופיעו בשם העט : "יותם", "יואב", "אורח" ו"גיא". פעילותו הציבורית כללה את תפקידיו כסגן יו"ר קרן תל אביב לספרות ולאמנות וחבר מועצת המנהלים של הוצאת "עם עובד". באוניברסיטת חיפה הוא נמנה בין החוקרים בפקולטה למדעי הרוח. אברך כיהן כיו"ר הוועד המנהל של "מוסד אלתרמן", יו"ר הוועד של המרכז לחקר יהדות פולין ומורשתה באוניברסיטת תל אביב. היה חבר בקבוצת העורכים של זכרונות דוד בן-גוריון. אברך פרש מתפקידו בהסתדרות בשנת 1984. אברך נפטר בשנת 1988 והובא לקבורה בבית העלמין קריית שאול. היה נשוי לפולה, ילידת קלוסובה. לא היו להם ילדים. אחותו לובה עסקה בקומפוזיציה של מוזיקה קלה ועממית, הייתה חברה באקו"ם. 1975 - הוא זכה על פועלו בפרס סוקולוב 1980, פרס חיים גרינברג (, עבור ספרו "פרקי יותם") 1986 - ופרס ישראל למסאות ופובליציסטיקה עיתונאית (1986). ספריו של אברך הועברו לאחר מותו לספריית קריית יעקב הרצוג בכפר סבא. על שמו רחוב בעיר תל אביב. הקיסר והרבי - מאת זלמן שניאור, הוצאת ציקא 1949. שלום אש - רוח סער בספרות אידיש, מאת יצחק טורקוב, הוצאת עקד 1970. השועל והענבים (על פי משלי אזופוס) מאת גיירמו פיגייראדו. פרקי יותם (במבואי הפרקים: דב סדן; מבחר מסות ומאמרים שנתפרסמו בייחוד על עמודי עיתון דבר ובחתימתו "יותם ויואב") תל אביב: הוצאת עם עובד, תשל"ו, 1975 (יצא במהדורה נוספת בהוצאת דביר ב-1990). בשולי דברים, תל אביב: דביר, תשנ"א-1991. יוסף גלרון-גולדשלגר, ישעיהו אברך – ביבליוגרפיה, תל אביב: עם עובד, תשמ"ט-1988. מכון גנזים - כתב עת של אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל, גנזים 108–109, ניסן תשנ"א, כרך ט' שנה 19, עמוד 117–131. מדיה וקבצים בנושא ישעיהו אברך בוויקישיתוף כתבי ישעיהו אברך בפרויקט בן-יהודה ישעיהו אברך, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" משפחת אברך, באתר ארגון יוצאי קובל ישעיהו אברך, דף שער בספרייה הלאומית ישעיהו אברך, בלקסיקון הספרות העברית החדשה עדותה של שרה לוי-תנאי באתר העמותה למורשת הזמר העברי