מקס בקמן

מקס בקמן (בגרמנית: Max Beckmann‏; 12 בפברואר 1884 – 27 בדצמבר 1950) היה צייר, שרטט, מדפיס, פסל וסופר גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי. אף שהוא מסווג כאמן אקספרסיוניסט הוא דחה הן את המונח והן את התנועה. מקס קרל פרידריך בקמן נולד למשפחה ממעמד הביניים בלייפציג, סקסוניה. חוויותיו הטראומטיות ממלחמת העולם הראשונה, בה התנדב בחיל הרפואה, חפפו לשינוי דרמטי של סגנונו מתיאורים מדויקים מבחינה ציורית לעיוות של הדמות והמרחב, מה שמשקף את מבטו שהשתנה כלפי עצמו והאנושות. הוא ידוע בפורטרטים העצמיים שצוירו במהלך חייו, ומספרם ועוצמתם התחרו רק באלה של רמברנדט ופיקאסו. כבקיא היטב בפילוסופיה ובספרות, חשב בקמן גם על מיסטיקה ותיאוסופיה בחיפוש אחר ה"עצמי ". כצייר-הוגה אמיתי, הוא השתדל למצוא את הממד הרוחני הנסתר בנושאיו. בקמן זכה להצלחה רבה ולהצטיינות רשמית במהלך רפובליקת ויימר. בשנת 1925 הוא נבחר ללמד כיתת אמן באקדמיה לאמנות יפה בפרנקפורט. כמה מתלמידיו המפורסמים ביותר כללו את תיאו גארב, ליאו מאולט ומארי לואיז פון מוטסיצקי. בשנת 1927 הוא קיבל את פרס האימפריה לאמנות גרמנית ומדליית הזהב של העיר דיסלדורף. בראשית שנות השלושים של המאה העשרים, היו לו סדרה של תערוכות מרכזיות, כולל רטרוספקטיבות גדולות במנהיים (1928) ובבזל וציריך (1930), יחד עם פרסומים רבים, שהראו את ההערכה הגבוהה בה התקבל בקמן. מצבו השתנה עם עלייתו לשלטון של אדולף היטלר, שסלידתו מהאמנות המודרנית הביאה במהרה לדיכוי הסגנון האמנותי במדינה. בשנת 1933 כינתה הממשלה הנאצית את בקמן "בולשביק תרבותי" ופיטרה אותו מתפקיד ההוראה שלו בבית הספר לאמנות בפרנקפורט. בשנת 1937 הממשלה החרימה יותר מ -500 מיצירותיו ממוזיאונים גרמניים והציגה כמה מהן בתערוכת האמנות המנוונת הידועה לשמצה במינכן. יום לאחר נאום הרדיו של היטלר אודות אמנות מנוונת בשנת 1937, בקמן עזב את גרמניה עם אשתו השנייה, קוואפי, להולנד. במשך עשר שנים חי בקמן בגלות שהטיל על עצמו באמסטרדם, הוא כשל בניסיונותיו הנואשים להשיג אשרת כניסה לארצות הברית. בשנת 1944 ניסו הגרמנים לגייס אותו לצבא, אף כי האמן היה בן ששים. הוא לקה בהתקף לב. העבודות שהושלמו בסטודיו שלו באמסטרדם היו עוצמתיות ואינטנסיביות עוד יותר מאלה של שנות השגשוג שלו בפרנקפורט. הם כללו כמה טריפטיכיות גדולות, שמהוות סיכום לאמנותו של בקמן. בשנת 1948 עבר בקמן לארצות הברית. בשלוש השנים האחרונות לחייו לימד בבתי הספר לאמנות באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובמוזיאון ברוקלין. הוא הגיע לסנט לואיס בהזמנתו של פרי ט. ראתבון, שהיה מנהל המוזיאון לאמנות סנט לואיס. ראתבון דאג שאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס תעסיק את בקמן כמורה לאמנות, ותמלא מקום פנוי שהותיר פיליפ גוסטון, שלקח חופשה. הרטרוספקטיבה הראשונה של בקמן בארצות הברית התקיימה בשנת 1948 במוזיאון לאמנות בסנט לואיס. בסנט לואיס הפך מורטון מיי לפטרונו ותלמידו של האמן. מאוחר יותר תרם מיי חלק גדול מאוסף עבודותיו הגדולות של בקמן למוזיאון לאמנות סנט לואיס. בקמן גם עזר לו ללמוד להעריך אמנות אוקיאנית ואפריקאית. הוא ואשתו קנו דירה ברחוב 69 ווסט 69 במנהטן. בשנת 1949 קיבל תואר פרופסור בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין. הוא סבל מאנגינה פקטוריס ונפטר לאחר חג המולד 1950 כשהיה בדרכו לראות את אחד מציוריו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. בקמן ערך תערוכת יחיד בביאנלה בוונציה בשנת 1950, שנת מותו. בניגוד לכמה מבני דור האוונגרד שהוא היה שייך אליו, בקמן דחה את הציור שאינו ייצוגי. במקום זאת, הוא לקח וקידם את מסורת הציור הפיגורטיבי. הוא העריץ מאוד לא רק את סזאן וואן גוך, אלא גם את בלייק, רמברנדט ורובנס, כמו גם אמנים צפון אירופיים של ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס המוקדם, כמו בוש, ברויגל ומתיאס גרינוולד. סגנונו ושיטת הצביעה שלו נעוצים בחלקם בתמונות של ויטראז'ים מימי הביניים. תוך כדי העיסוק בז'אנרים של דיוקנאות, נוף, טבע דומם וציורי היסטוריה, יצר עבודה מגוונת בגרסה אישית מאוד אך אותנטית למודרניזם, עם התייחסות בריאה לצורות מסורתיות. בקמן המציא מחדש את הטריפטיכון הדתי והרחיב את הטכניקה הזאת של ציור ימי הביניים לאלגוריה של האנושות העכשווית. מראשית דרכו ועד לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בקמן שיקף בעבודתו עידן של שינויים קיצוניים באמנות ובהיסטוריה. רבים מציוריו של בקמן מבטאים את ייסורי אירופה במחצית הראשונה של המאה ה -20. חלק מהדימויים שלו מתייחסים לזוהר הדקדנטי של תרבות הקברט של רפובליקת וויימר, אך משנות השלושים ואילך, עבודותיו מכילות לעיתים קרובות התייחסויות מיתולוגיות לאכזריות הנאצים. מעבר לדאגות המיידיות הללו, נושאיו וסמליו מקבלים משמעות גדולה יותר, ומביעים נושאים אוניברסליים של טרור, גאולה ותעלומות הנצח והגורל. הדיוקן העצמי שלו עם חצוצרה (1938), שצויר במהלך גלותו באמסטרדם, מדגים את השימוש שלו בסמלים. כלי נגינה מופיעים ברבים מציוריו; במקרה זה, חצוצרה שהאמן אוחז בו כאילו היה טלסקופ שבאמצעותו הוא מתכוון לחקור את החושך הסובב אותו. המסגור ההדוק של הדמות בגבולות הבד מדגיש את לכידתו. היסטוריונית האמנות קורנליה סטבנוב מתארת את הציור כ"מלנכולי ביותר, אך גם המסתורי ביותר, של דיוקנאותיו העצמיים ". רבים מציוריו המאוחרים של בקמן מוצגים במוזיאונים אמריקאים. הוא השפיע עמוקות על ציירים אמריקאים כמו פיליפ גוסטון ונתן אוליביירה. המוניטין שלאחר המוות שלו סבל אולי מדרכו האמנותית המאוד אינדיבידואלית. כמו אוסקר קוקושקה, הוא מתריס נגד הסיווג הנוח המספק נושאים למבקרים, היסטוריונים ואוצרים. מלבד רטרוספקטיבה מרכזית במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות ובמכון לאמנות בשיקגו בשנים 65–1964 והתצוגה הבולטת של MoMA את יצירת הטריפטיך, עבודתו נראתה מעט בארצות הברית במשך עשרות שנים. מאה שנה להולדתו בשנת 1984 צוינה באזור ניו יורק רק על ידי תערוכה צנועה במוזיאון האמנות הפרברי של מחוז נסאו. המוזיאון לאמנות סנט לואיס מחזיק באוסף הציבורי הגדול ביותר של ציורי בקמן בעולם וקיים תערוכה גדולה של עבודותיו בשנת 1998. מאז סוף המאה ה -20 עבודתו של בקמן זכתה למוניטין בינלאומי הולך וגובר. היו רטרוספקטיבות ותערוכות במוזיאון לאמנות מודרנית (1995) ובמוזיאון גוגנהיים (1996) בניו יורק, ובמוזיאונים העיקריים של רומא (1996), ולנסיה (1996), מדריד (1997), ציריך (1998), מינכן (2000), פרנקפורט (2006) ואמסטרדם (2007). בספרד ובאיטליה עבודתו של בקמן הייתה נגישה לראשונה לציבור רחב יותר. רטרוספקטיבה רחבת היקף של בקמן הוצגה במרכז פומפידו בפריס (2002) ובטייט מודרן בלונדון (2003). בשנת 2011 הקדיש הסטדל בפרנקפורט חדר שלם לאמן בתערוכת הקבע החדשה שלו לאמנות מודרנית. בשנת 2003 פרסם סטפן ריימרץ, סופר והיסטוריון פריזאי, ביוגרפיה של מקס בקמן. הוא מציג תמונות ומקורות רבים לראשונה. הביוגרפיה חושפת את הרהורו של בקמן על סופרים ופילוסופים כמו דוסטויבסקי, שופנהאואר, ניטשה וריכרד וגנר. מדיה וקבצים בנושא מקס בקמן בוויקישיתוף מקס בקמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מקס בקמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) מקס בקמן, באתר Discogs (באנגלית) Max Beckmann (ארכיון) Max Beckmann, The Museum of Modern Art (באנגלית) Max Beckmann (German, 1884-1950), spaightwoodgalleries.com Kimmelman, Michael (2003-06-27). "ART REVIEW; Chuckling Darkly at Disaster (Published 2003)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-11-15. Kinzer, Stephen (2003-08-12). "As Max Beckmann Gets a New York Spotlight, St. Louis Shares in the Glow (Published 2003)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-11-15. Max Beckmann (ארכיון) Schulz-Hoffmann, Carla; Weiss, Judith C. (1984). Max Beckmann: Retrospective. Munich: Prestel