קבורת איברים

קבורת איברים הוא נידון הלכתי בדין חיוב קבורת איברי האדם שנפרדו מגופו. לדעת רוב הפוסקים אין חיוב הלכתי לקבור את איברי האדם שנפרדו ממנו בחייו, אך נהוג לקבור אותם כדי להציל את הכהנים שלא ייטמאו מהאיברים. איברים שהופרדו מהמת לאחר מותו, חייבים בקבורה כמו המת עצמו. קבורת המת היא מצווה שעל פיה חובה לקבור מתים בקרקע. יסוד המצווה הוא מהתורה. איברי המת שהופרדו ממנו לאחר מותו, אף אותם יש לקבור עם המת עצמו. איברים שהופרדו מאדם בחייו, נחלקו אחרונים בדינו: יש סוברים שיש חובה לקבור אותם, וכן גם בשר שהופרד מאדם בחייו, אך רוב האחרונים סוברים שמעיקר הדין אין חיוב קבורה בשום איבר שנחתך מן החי, אלא שנהגו לקבור את האיברים כדי להציל את הכהנים שלא ייטמאו מהאיברים, ועל פי מנהג זה, כל עוד לא נקבר האיבר, יש לשים אותו בחדר מיוחד שאין הכהנים נכנסים אליו, לפי שאיבר מן החי מטמא ויש מי שכתבו לחלק בין איברים שיש בהם בשר גידים ועצמות, שחייבים בקבורה, משום שיש בהם טומאת איבר מן החי; לבין איברים שאין בהם עצמות, או שחסר מעט מהעצם, שאין צריך לקבור אותם (אלא מחמת המנהג). שליה, נחלקו בה אחרונים לעניין קבורתה: יש שכתבו שנכון לקבור אותה, ויש מי שכתב שאין זה חיוב מן הדין, אלא הנהגה טובה וסגולה לאריכות ימים. יש מי שכתב ששק שפיר ושליה כשאין בהם עדיין צורת ולד, אין צריך לקבור אותם. יש מי שכתב שאם היא שליה מהפלה, חייבת היא בקבורה כמו נפל, וייתכן שגם אסורה בהנאה, ואין להשתמש בה לצרכים תעשייתיים. יש מי שכתב שלא ראה שנוהגים לקבור שליה כלל. בניתוחים (או פרוצדורות רפואיות פולשניות אחרות) להסרת רקמות, מוסרות רקמות חולות, מעוותות או ממאירות. במהלך הניתוח כורתים את הרקמה החולנית עם שוליים בריאים, ושולחים את הרקמה לאבחנה פתולוגית. לצורך האבחון הנחוץ לחולה, יש צורך בכמות קטנה של הרקמה. האבחון נעשה על דגימות של רקמות טריות, או על דגימות של רקמות המקובעות בבלוקים של פרפין, או על דגימות המקובעות על זכוכיות-נושא, אשר לעיתים עוברות צביעות מיוחדות לאיתור מחלות מיוחדות ומוגדרות. חומר זה חייב להישמר למקרה שיהא צורך באבחון חוזר אם תתגלינה עובדות חדשות, או להשוואה אם בעתיד יחזור התהליך הפתולוגי וכיוצא באלו. מרבית הרקמות הנלקחות במהלך ניתוח מוסכם ומאושר[דרושה הבהרה], הן עודפי רקמות כירורגיות, שיש צורך להסיר אותן על פי ההוראה הרפואית, ואשר אינן נחוצות לצורכי אבחון וטיפול בחולה. בישראל, עודפי רקמות כאלו נקברים בהתאם לתקנות משרד הבריאות. מבחינת ההלכה אין מניעה לשמר דגימות קטנות מרקמות שנכרתו מגופו של חולה לצורכי מחקר, הוראה, או בקרת איכות, גם ללא הסכמתו המפורשת של החולה, ובתנאי שמדובר בדגימה שהיא פחותה מכזית, והחיסיון רפואי כלפי החולה נשמר בלא שנפגעת האנונימיות שלו, לפי שטעם קבורת איברים הוא רק כדי להציל את הכהנים מטומאה, דבר שאינו שייך בדגימת רקמה (שהיא אינה בשר, גידים או עצמות), ובפרט אם היא בשיעור של פחות מכזית. איברים שנכרתו מאדם בחייו, נהגו לקבור אותם עמו לאחר מותו, ויש בזה נחת רוח לנפטר שנקברים עמו כל חלקי גופו. יש מי שכתב שאף מותר לשם כך לפתוח את הקבר - עד מקום הלבנים שלמעלה מגוף הנפטר, ולהניח שם את אותו האיבר, עם בקשת המחילה מהנפטר בעת פתיחת הקבר. קבורה תרומת איברים ראו על כך בהרחבה בערך קבורה. ראו רבי אהרן ברכיה ממודנה, מעבר יבוק, שפת רננות, פרק כ"ה. רבי אליעזר לנדא, יד המלך, על משנה תורה לרמב"ם, הלכות אבל, פרק ב', הלכה י"ד, על פי בראשית רבה, פרשה ס', פסקה ג', שהיו קוברים את איברי יפתח הגלעדי שנשרו ממנו בחייו (וראו עוד בעניין יפתח ואיבריו בסוף מדרש, ויקרא רבה); רבי יוסף באב"ד, מנחת חינוך, מצווה תקל"ז; רבי דב בריש וידנפלד, שו"ת דובב מישרים, ח"א, סי' נ"ח; רבי משה פיינשטיין, שו"ת אגרות משה, יורה דעה, ח"א, סי' רל"א-רל"ב, על פי תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף מ"ג, עמוד ב', שלא ייטמא כהן באיבר מן החי של אביו, ובפי' הרא"ש שם, ועל פי תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ', עמוד ב', שמוכי שחין מקברים איבריהם, וראו רבי שמואל הלוי ואזנר, שבט הלוי, חלק ח', סי' רנ"ט, אות ה', שהקשה על רבי משה פיינשטיין. וראו רבי אברהם ישעיהו קרליץ, חזון איש, יורה דעה, הלכות אבלות, סי' ר"ח, אות ו', שנשאר בצריך עיון. וראו עוד: רבי משה פיינשטיין, שו"ת אגרות משה, יורה דעה, חלק ג', סי' קמ"א; הרב ד. כהן, קול תורה, אדר-אייר, סיון-אלול, תש"ל. רבי שמואל שטראשון, רש"ש, על מסכת גיטין, דף כ"א, עמוד ב'; רבי יעקב ריישר, שו"ת שבות יעקב, חלק ב', סי' ק"א-ק"ב; רבי יחזקאל לנדא, שו"ת נודע ביהודה, יורה דעה, סי' ר"ט; רבי דניאל טירני, עיקרי הד"ט, יורה דעה, סי' ל"ה, בדיני קבורה וטומאת כהן, סעיף ז'; רבי מרדכי יעקב ברייש, שו"ת חלקת יעקב, חלק ב', סי' קנ"ד; רבי שלום מרדכי שבדרון, שו"ת מהרש"ם, חלק ג', סי' מ"ב; רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין, שו"ת מהרי"ל דיסקין, קונטרס אחרון, אות קפ"ח; רבי דוד צבי הופמן, שו"ת מלמד להועיל, יורה דעה, סי' קי"ח; רבי אהרן וולקין, שו"ת זקן אהרן, סי' ע"ח; רבי יקותיאל יהודה גרינוולד, כל בו על אבלות, ניו יורק תש"ז, עמ' 184; רבי יחיאל מיכל טוקצינסקי, גשר החיים, חלק א', פרק ט"ז, סי' ב', סע' ב'; הרב עובדיה יוסף, שו"ת יביע אומר, חלק ג', יורה דעה, סי' כ"ב, אות ב'; רבי אליעזר יהודה וולדנברג, שו"ת ציץ אליעזר, חלק י', סי' כ"ה, פרק ח'; רבי יוסף משאש, אוצר המכתבים, סי' שס"ז (עד); הרב משה שטרנבוך, שו"ת תשובות והנהגות, חלק א', סי' תתע"ז. . וראו בדברי אחרונים אלו על מנהג קבורת האיברים, על פי מסכת כתובות, דף כ', עמוד ב', וברש"י שם. וראו משנה, מסכת אהלות, פרק ט"ז, משנה ב'; תוספתא, אהלות, פרק ט"ז; משנה תורה לרמב"ם, הלכות טומאת מת, פרק ח', הלכה ג'. וראו עוד: רבי יצחק למפרונטי, פחד יצחק, ערך קבורה בקרקע; הגהות דעת קדושים, יורה דעה, סימן שס"ט. רבי יעקב ריישר, שו"ת שבות יעקב, חלק ב', סי' ק"א. חיד"א, יוסף אומץ, סי' ל'; רבי משה פיינשטיין, שו"ת אגרות משה, יורה דעה, חלק ג', סי' קמ"א; רבי רבי משה שטרן, שו"ת באר משה, חלק ב', סי' קי"ג, אות ג'. וראו: רבי יעקב ריישר, שו"ת שבות יעקב, חלק ב', סי' ק"א; הרב יעקב הלל, שו"ת וישב משה, חלק ב', סי' ע"ד, וראו שם באריכות בעניין קבורת שיניים. רבי ניסים אברהם אשכנזי, נחמד למראה, חלק ב', על ירושלמי, מסכת שבת, סוף פרק י"ח, סלוניקי תקצ"ב, דף נ"ד, עמוד ב', באתר היברובוקס, הובא אצל רבי חיים חזקיהו מדיני, שדי חמד, כללים, מערכת ק', כלל ל"ז. וראו שם שהוא על פי המבואר בתלמוד ירושלמי, מסכת שבת, פרק י"ח, הלכה ג' שהיא נטמנת בארץ כעירבון לארץ - שגם הולד ישוב לעפר שממנו לוקח, וראו שם אצל רנ"א אשכנזי ורח"ח מדיני שלכן לא יפה עושות נשים שזורקות אותה לבית הכיסא. וראו: משנה ברורה, סימן ש"ל, סעיף קטן ה'; רבי משה שטינברג, שו"ת משברי ים, סי' י"ז. רבי אליעזר יהודה וולדנברג, ציץ אליעזר, חלק י', סימן כ"ה, פרק ח', אות ט'. רבי משה פיינשטיין, שו"ת אגרות משה, יורה דעה, חלק ג', סוף סי' קמ"א. רבי יצחק יעקב וייס ורבי שלמה זלמן אוירבך, שו"ת מנחת יצחק, חלק ז', סי' ק"ב. וכן משמע מרבי יוסף שלום אלישיב, שו"ת קובץ תשובות, סי' קכ"ה. וראו בפוסקים הנ"ל שהוא על פי תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף כ"ו, עמוד א' ומשנה תורה לרמב"ם, הלכות טומאת מת, פרק כ"ה, הלכה י' ששליה מהפלה מטמאת, משום שחזקה שאין שליה בלא ולד. רבי יחיאל מיכל טוקצינסקי, גשר החיים, חלק א', פרק ט"ז, סי' ג, סעיף ג'. מסקנות וועדה ציבורית לבחינת נהלים ותיקוני חקיקה לחוק האנטומיה והפתולוגיה ("וועדת שטינברג"), 2003; הרב אברהם שטינברג, אנציקלופדיה הלכתית רפואית, ערך איברים ורקמות, פרק ד', ירושלים תשס"ו, עמ' 77. ראו רבי רבי מרדכי דב טברסקי, שו"ת עמק שאלה, יורה דעה, סי' צ"ז. וראו רבי אהרן ברכיה ממודנה, מעבר יבוק, שפת רננות, פרק כ"ה. הרב עובדיה יוסף, שו"ת יביע אומר, חלק ט', יורה דעה, סי' ל"ה.