laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בלקלאווה (בגד)

בלקלאווה (הקרויה גם "מסכת סקי") היא כיסוי ראש המכסה את כל הראש ומותיר רק חלק מהפנים חשוף. מקורו של השם הוא בעיירה בלקלאווה שבחצי האי קרים. במלחמת קרים הוענקו לחיילים הבריטים בלקלאוות סרוגות כדי להגן עליהם מפני הקור העז. הבלקלאוות הוכנו בדרך כלל מצמר, וניתן היה לגלגלן לצורה דמוית כובע כדי שרק החלק העליון של הראש יהיה מכוסה. בלקלאוות מודרניות מיוצרות ממספר חומרים, כגון משי, כותנה, פוליפרופילן, נאופרן, צמר, סיבים אקריליים או פליס. הן מצויות בשימוש בענפי ספורט חורף כגון סקי, גלישת שלג, גלישה במזחלות, ריצה או רכיבת אופניים בחורף. מטרתן במקרים אלו היא להגן על הפנים מפני הרוח החורפית ולשמור על חום הגוף. רוכבי אופנועים נוהגים לחבוש בלקלאווה כשכבה נוספת מתחת לקסדת הבטיחות שלהם. הבלקלאוות עוזרות במניעת הידבקות לכלוך לצד הפנימי של הקסדה. מומחים סבורים כי בלקלאוות מסייעות לאתלטים להימנע מאסתמה מושרית הנובעת מפעילות גופנית נמרצת, באמצעות מיחזור של הלחות הנפלטת מגוף האדם, ובהתאמה לתאוריה שלפיה אוויר יבש, ולא טמפרטורה, עשוי לגרום לסוגים מסוימים של אסתמה. לפי התקנות, נהגי מרוצים חייבים ללבוש מתחת לקסדה בלקלאוות העשויות מחומר חסין אש, על מנת להגן על ראשיהם במקרה שתפרוץ שרפה בעקבות תאונה או התנגשות. בדרך כלל מכסה הבלקלאווה את האף והפה של הנהג, על מנת למנוע שאיפה של עשן ואדים. לעיתים משמשת הבלקווה גם למטרות פליליות, כגון פושעים המבצעים שוד. מנגד, הבלקלאווה מצויה גם בשימושם של יחידות המשטרה המיוחדת SWAT או כוחות מיוחדים, הרוצים להימנע מחשיפת מראה הפנים של אנשיהם. חברים בארגוני אוהדים המכונים אולטראס משתמשים גם הם בבלקלאווה, במיוחד בצעדות למשחקים ובמופעי פירוטכניקה, על מנת להימנע מזיהוי וכן ממעצר על ידי המשטרה וזרועותיה או כוחות ביטחון אחרים הנוכחים באצטדיון ומחוצה לו. כוחות גרילה, כגון מחבלי חמאס, מרבים להשתמש בבלקלאווה מסיבות דומות. מדיה וקבצים בנושא בלקלאווה בוויקישיתוף
בלנדסטון

בלנדסטון (באנגלית: Blundstone Footwear) היא חברת הנעלה אוסטרלית. מוכרת בעיקר בזכות מגפי העבודה מבוססות העור שלה, בשל גמישותם ועמידותם. החברה הוקמה במאה ה-19 על ידי מתיישבים שהגיעו מאנגליה לאי טסמניה שלחופי אוסטרליה. בשנת 1853 האחים ג'יימס ותומס קטברסטון הגיעו מאנגליה להובארט שבטסמניה שם הקימו עסק לייצור ולייבוא נעליים. באותה תקופה ג'ון ואליזה בלנדסטון ייסדו בהוברט את חברת בלנדסטון. בשנת 1932 רכשה חברת ההנעלה בבעלות משפחת קטברסטון את בלנדסטון ואיחדה את החברות תחת השם "בלנדסטון". בשנת 2007 הודיעה החברה על העתקת חלק מפעילותה ממפעליה בניו זילנד ואוסטרליה לתאילנד ולהודו. כתוצאה מכך, 360 משרות אמורות היו להיות מבוטלות. בעקבות לחץ מצד האיגודים המקצועיים, שהודיעו כי יחרימו את תוצרת החברה, התוכניות בוטלו. בישראל מיובא המותג על ידי חברת "קולנוע חדש", בעלת רשת החנויות Weshoes. מגפי צ'לסי אתר האינטרנט הרשמי של בלנדסטון
מצעד הקדמה

מצעד הקדמה (באנגלית: March of Progress) הוא איור המתאר את האבולוציה של האדם, הנחשב לאחד האיורים המדעיים המפורסמים והמוכרים ביותר שנוצרו. האיור מציג בצורה מתומצתת 25 מיליון שנים של אבולוציית האדם, ומתאר 15 שלבים באבולוציה בצורה של אנשים הצועדים במצעד בזה אחר זה משמאל לימין. האיור נוצר על ידי הצייר רודולף זלינגר, והופיע לראשונה בספרו של האנתרופולוג פרנסיס קלארק האוול, "Early Man" ("האדם הקדמון"), משנת 1965. מאז הועתק, שונה וזכה לפארודיות פעמים רבות. לאחר שהפופולריות של האיור גדלה והוא זכה למעמד של אייקון תרבות, הוצמד לו השם "מצעד הקדמה". האיור ספג ביקורת על כך שהוא מטעה ומציג את ההיסטוריה כהתקדמות ליניארית ובלתי נמנעת, בעוד שמדענים קבעו, שהאבולוציה האנושית בראשיתה לא התקדמה באופן ליניארי, רציף והמשכי, וכן כי היא לא צעדה בדרך אידיאלית שנקבעה מראש. המבקר הבולט ביותר של האיור היה המדען ומחבר ספרי המדע הפופולרי סטיבן ג'יי גולד, שגינה את מעמדו האייקוניסטי של האיור, והקדיש לו מספר עמודים בספרו משנת 1989 "חיים מופלאים", בו כתב בין היתר: "מצעד הקדמה" נתפס כמייצג הקנוני ב-ה' הידיעה של האבולוציה - התמונה האחת שנתפסת ומובנת על ידי כולם באופן מיידי... כתונת המשוגעים של ההתפתחות הלינארית חורגת מגבולות האיקונוגרפיה והופכת להגדרה של האבולוציה: המילה עצמה הופכת למילה נרדפת לקדמה... אבל החיים משולים לשיח שענפיו מסתעפים לכיוונים שונים, ולא לסולם של התקדמות הניתנת לצפייה מראש. הבריאתנים הוקיעו את האיור, בטענה שהוא מייצג תעמולה אבולוציונית גסה. בהתייחסו למוניטין השלילי שנוצר לאיור, ציין האוול, מחבר הספר שבו הופיע האיור לראשונה: "האמן לא התכוון לצמצם את האבולוציה של האדם לרצף ליניארי אחד, אבל כך תפסו זאת הצופים... האיור האפיל על הטקסט. הוא היה מאוד עוצמתי ואמוציונלי". האיור זכה במהלך השנים לעשרות ציטוטים, העתקים, פארודיות ואזכורים תרבותיים, ביניהם: הלוגו של המוזיאונים הלאומיים של קניה בניירובי מתבסס על איורו של זלינגר. הלוגו של אתרי ערש המין האנושי אף הוא מתבסס על צללית של האיור, וכן הלוגו של קרן ליקי למימון מחקר בתחום האבולוציה של האדם. עיצוב השער של ספרים רבים בנושאי אבולוציה התבסס על האיור, ובכלל זה לפחות תרגום אחד לספר של סטיבן ג'יי גולד עצמו. בביקורת שמתח על מצעד הקדמה הוא הראה שער זה באירוניה, והתנצל שאין לו שליטה על העיצוב של תרגומי ספריו לשפות אחרות. כרזת סרט הקולנוע "העולם על פי קליפורניה מן" מ-1992 מציגה איור של קוף המתפתח לאדם הגולש על סקייטבורד, בפארודיה על האיור המפורסם. בגיליון של ה"טיים מגזין" מה-3 במרץ 1994 הופיע איור שנקרא "המצעד הארוך של האנושות", שהיווה בעצם גרסה מורכבת וגרפית יותר של "מצעד הקדמה". בגיליון של ה"רולינג סטון" מ-1998 הופיעה תמונה של השחקן בן סטילר, כשהוא הופך בשלבים מקוף שעיר לשחקן ערום. עטיפת אלבומה של להקת סופרטרמפ מ-1985, "Brother Where You Bound", מחקה את "מצעד הקדמה". בחוברות הקומיקס אקס-מן, ציידי המוטאנטים הידועים כזקיפי סנטינל זכו לאיור עטיפה המזכיר את מצעד הקדמה, בחוברת X-Men Gold Vol.2 #6. מדיה וקבצים בנושא מצעד הקדמה בוויקישיתוף השקר המתוק של "מצעד הקידמה" Gould, Stephen Jay (1989), Wonderful Life: The Burgess Shale and the Nature of History, New York: W.W. Norton & Company, pp 30-36 Barringer, David (2006) “Raining on Evolution’s Parade”; I.D. Magazine, March/April 2006
פיליפ סארד

פיליפ סארד (צרפתית: Philippe Sarde; נולד ב-21 ביוני 1945) הוא מלחין צרפתי. מרבה להלחין פסי-קול לסרטים. סארד זכה להערכה על עבודתו והיה אף מועמד לפרס אוסקר על מוזיקה מקורית בעבור הסרט "טס", זכה בפרס סזאר בעבור המוזיקה שחיבר לסרט Barocco והיה מועמד 9 פעמים נוספות לפרס. נולד בנאויי סור סיין בצרפת. הוא אחיו של השחקן והמפיק אלאן סארד. משנת 1988 הוא חבר בוועדת השיפוט בפסטיבל הקולנוע בקאן. סארד עבד מספר פעמים עם יוצרים ישראלים. הוא הלחין פסקול בעבור הסרט “כל החיים לפניו” של הבמאי משה מזרחי אשר זכה באוסקר לסרט הזר ב-1977. בשנת 2010 הלחין את הפסקול בעבור “פעם הייתי”, סרטו של הבמאי הישראלי אבי נשר. (1972) סזאר ורוזלי Touche pas à la femme blanche (Don't Touch The White Woman!) (1974) Lancelot du Lac (Lancelot of the Lake) (1974) Barocco (1976) The Tenant (1976) Tess (1979) טס Ghost Story (1981) Quest for Fire (La Guerre du feu) (1981) Harem (1985) Joshua Then and Now (1985) Mon beau-frère a tué ma soeur (1986) Pirates (1986) The Manhattan Project (1986) The Bear (L'Ours) (1988) Music Box (1989) (1990) בעל זבוב Eve of Destruction (1991) Ponette (1996) Le Bossu (1997) Les témoins (2007) מדיה וקבצים בנושא פיליפ סארד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פיליפ סארד פיליפ סארד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פיליפ סארד, באתר AllMovie (באנגלית) פיליפ סארד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פיליפ סארד, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) פיליפ סארד, באתר ספוטיפיי פיליפ סארד, באתר AllMusic (באנגלית) פיליפ סארד, באתר MusicBrainz (באנגלית) פיליפ סארד, באתר Discogs (באנגלית) פיליפ סארד, באתר בנדקמפ יאיר רוה, פיליפ סארד ילחין את סרטו של אבי נשר, בבלוג הקולנוע "סינמסקופ" ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הסוכנות לתיאום ביון לאומי (הפיליפינים)

הסוכנות לתיאום ביון לאומי של הפיליפינים (פיליפינית: Pambansang Sangay para sa Pagsasamang Kaalaman, בראשי תיבות PSPK) הוקמה ב-1949 כזרוע עיקרית של ממשלת הפיליפינים האחראית לאיסוף מודיעין וניתוח והיא מופקדת על מבצעים חשאיים. מוטו הארגון הוא: "ידע הוא ביטחון" (פיליפינית: Ang Karunungan ay Kaligtasan). הארגון כפוף למשרד הנשיא של הפיליפינים והוא יורש הרשות למודיעין ולביטחון לאומי. בראש הארגון עומד מנכ"ל הממונה ישירות על ידי נשיא הפיליפינים. הארגון הוקם ב-1949 על ידי נשיא הפיליפינים, אלפידיו קירינו, כארגון ביון לאומי. בספטמבר 1972, הנשיא פרדיננד מרקוס החליף את הארגון בארגון אחר, רשות המודיעין והביטחון הלאומית (NISA). הארגון תמך בנשיא מרקוס ופעל כנגד מתנגדיו, לאחר יציאת הנשיא מרקוס לגלות, הואשם הארגון בהפרת זכויות אדם. ב-1987 הארגון הפך לסוכנות לתיאום ביון לאומי והתמזג עם הסוכנות לביטחון ומודיעין אזרחי. ב-1990 ליועץ הנשיאותי לביטחון לאומי הוענקו סמכויות פיקוח על קהילת המודיעין של הפיליפינים, בין השאר על הסוכנות לתיאום ביון לאומי, והסוכנות מחויבת לדווח למועצה הנשיאותית לביטחון לאומי. ב-2006 הוקם המרכז הלאומי לסיור ופיקוח אווירי וימי (National Maritime Aerial Reconnaissance and Surveillance Center) והארגון החל להתמקד במאבק בטרור, סוכני הארגון נטלו חלק בלכידת מחבלי אל-קאעידה מתאי טרור מקומיים ולוחמי אבו סיאף. הסוכנות היא חברה פעילה במועצה למלחמה בטרור, שהוקמה ב-2007 על בסיס החוק לביטחון אנוש, שנחתם על ידי הנשיאה גלוריה מסאפאגאל ארויו. משרד המנכ"ל מינהל המבצעים מינהל התפוקה (אחראי להנפקת דו"חות מודיעיניים) מינהל האדמיניסטרציה משרד התכנון והניהול ב-2005 הוקמו מחלקת המודיעין הכלכלי והמחלקה לסיכול ריגול וחתרנות פביאן וֵר היה ראש רשות המודיעין והביטחון הלאומית, בתקופת הנשיא מרקוס והוא הואשם בהפרת זכויות אדם, כשהנהיג את הרשות כסוכנות משטרה חשאית שביצעה מעקבים כנגד מתנגדי המשטר. אלפרדו פילַר, היה מנכ"ל הארגון ולאחר מכן מונה לסגן הרמטכ"ל. ויסנטה יוּמוּל, שהיה מנכ"ל ב-1986, לאחר פיטורי פביאן ור, פוטר אף הוא על ידי הנשיא הנכנס קורי אקינו. לשכת החקירות הלאומית (הפיליפינים) מדיה וקבצים בנושא הסוכנות לתיאום ביון לאומי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הסוכנות לתיאום ביון לאומי ערך זה הוא קצרמר בנושא הפיליפינים ובנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים קליין

חיים קליין (נולד ב-30 ביוני 1949) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל. שימש מנכ"ל המשרד לביטחון פנים וכיום דירקטור ויועץ ביטחוני. קליין נולד בחיפה להוריו חווה וסנדר, וגדל בקריית אתא. היה חבר תנועת הנוער השומר הצעיר, שירת בצה"ל בנח"ל בגרעין אל הר להראל, והשתחרר בשנת 1975 בדרגת סרן. לאחר מכן התגייס למשטרה ומילא שורת תפקידים בכירים: מפקד היחידה המרכזית במרחב מרכז, מפקד תחנת רחובות, קצין חקירות מרחב שפלה, ראש ענף חקירות מחוז מרכז, סגן מפקד מרחב השרון, סגן מפקד מרחב השפלה, מפקד מרחב השפלה, סגן ראש המשמר האזרחי, ראש המשמר האזרחי (1996–1998) וראש אגף מודיעין. בשנת 2002 שוחרר במטרה להתמנות למנכ"ל המשרד לביטחון פנים, בראשו עמד כשנתיים. בסיום תפקידיו במערכת הביטחון עבר לשמש מנכ"ל החברה לפיתוח של עיריית פתח תקווה. בשנת 2006 מונה לחבר במועצת הנפט ובשנת 2007 לדירקטור בחברת "מנופים פיננסים". עד 2009 שימש יועץ ביטחון לחברה מקבוצת איי די בי. שר התקשורת משה כחלון הציג מועמדותו ליו"ר חברת דואר ישראל, גם בה משמש קליין דירקטור. בוגר קורס פיקוד ומטה במכללה לביטחון לאומי, בוגר החוג לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני במדע המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה. נשוי ואב לשניים. כלתו, טופז אבן-חן קליין (בתו של ניצב בדימוס זאב אבן-חן), נספתה בשרפה בכרמל. גולן חזני והדס שפר, שלושת הכובעים של חיים קליין: ניגוד עניינים נוסף של חבר במועצת הנפט, באתר כלכליסט, 22 בפברואר 2010 אמיתי זיו, כחלון מתעקש למנות את חיים קליין ליו"ר הדואר - אף שמועמדותו נפסלה כבר פעמיים, באתר TheMarker‏, 16 במרץ 2010
ארגון הביון הלאומי (טורקיה)

ארגון הביון הלאומי של טורקיה (בטורקית: Milli İstihbarat Teşkilatı - MİT) הוא סוכנות הביון הממשלתית של טורקיה. הארגון משתף פעולה עם סוכנויות ביון מערביות במאבק בטרור. לארגון גם סמכויות שיטור ומשום כך נחשב הארגון למשטרה חשאית. הארגון נוסד ב-1965 כארגון שהחליף ארגון קודם, בשם "שירות הביטחון הלאומי" (טורקית: Milli Emniyet Hizmeti - MAH) שהוקם ב-6 בינואר 1926. בעבר, כמחצית מאנשי הארגון היו אנשי צבא ונכרה בו השפעה צבאית משמעותית. אולם, עם הזמן כמותם פחתה ונכון לשנת 2009, אנשי הצבא שבו מונים פחות מחמישה אחוזים מעובדיו. אבני קנטאן (1965–1966) מהמט פואט דואו (1966–1971) נורטין ארסין (1971–1973) בולנט טורקר (1973–1974) בהטין אוזולקר (פברואר-ספטמבר 1974) ב. טורקר (ספטמבר-נובמבר 1974) המזה גורגוץ' (1974–1978) אדנאן ארסוז (1978–1979) ב. טורקר (1979–1981) בורהאנטין ביגאלי (1981–1986) היירי אונדול (1986–1988) טאומן קומאן (1988–1992) סונמז קוקסאל (1992–1998) שנקאל אטאסאגון (1998–2005) אמרה טאנר (2005–2010) הקאן פידאן (2010–2015) לוונט קוקטש (2016-) מדיה וקבצים בנושא ארגון הביון הלאומי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארגון הביון הלאומי ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Pello Joxepe

Pello Joxepe (נהגה: פיו חושפה) הוא שיר עם בסקי פופולרי בארץ הבסקים, המשמש כשיר ערש. "Pello Joxepe" הוא שם בסקי המקביל ל"פטר יוסף". לחנו של השיר היווה מקור השראה לנעמי שמר ללחן השיר "ירושלים של זהב". במאי 2005 פרסם העיתון "הארץ" כי שמר הודתה במכתב לגיל אלדמע, זמן קצר לפני מותה, כי שמעה את השיר לראשונה בשנת 1965 כאשר הזמר הבסקי פאקו איבנז הופיע בישראל, והושפעה ממנו באופן לא מודע בעת כתיבת הלחן ל"ירושלים של זהב". איבנז גילה זאת שנים רבות לפני כן, אולם הוא לא התרעם על כך, אלא קיבל זאת באהבה. מדיה וקבצים בנושא Pello Joxepe בוויקישיתוף Pello Joxepe, בביצוע פאקו איבנס, סרטון באתר יוטיוב אבנר הופשטיין, ירושלים של מי, באתר ynet, 5 במאי 2005 ירושלים - מועדון גיטרות, דבר, 3 בדצמבר 1965 נורית ורגפט, עידית אברהמי, פאקו איבנז: "שמעתי את 'ירושלים של זהב', ואמרתי - 'הי, זה השיר 'פיו חוספה'", באתר הארץ, 6 במאי 2005
שירות הביון הלאומי היווני

שירות הביון הלאומי היווני (יוונית: Εθνική Υπηρεσία Πληροφοριών, ΕΥΠ, תעתיק אנגלי: Ethniki Ypiresia Pliroforion, EYP) הוא סוכנות הביון הממשלתית של יוון שהוקמה ב-9 במאי 1953 בשם שירות הביון המרכזי. ב-27 באוגוסט 1986, שירות הביון המרכזי הפך לשירות הביון הלאומי היווני, על פי צו מיניסטריאלי מאותה שנה. השירות כפוף למשרד ההגנה האזרחית של יוון. לא ידוע מהו מספרם המדויק של סוכני הארגון, אך לעיתים התקשורת היוונית מציינת כי מספרם הוא כ-3,000 איש. המודיעין הלאומי היווני הוקם ב-7 במאי 1953 כשירות הביון המרכזי של יוון (ביוונית: Κεντρική Υπηρεσία Πληροφοριών, ΚΥΠ). ב-27 באוגוסט 1986, הפך לשירות הביון הלאומי. שירות הביון המרכזי של יוון הוקם על ידי סוכני CIA ממוצא יווני, שהנודע שבהם הוא תומאס קראמסינס, סגן מנהל המבצעים של ה-CIA, שהיה מעורב עמוקות במבצעי ביון כנגד נשיא צ'ילה הסוציאליסט סלבדור איינדה, בשנות ה-50 וה-60. עד שנות ה-80, שירות הביון המרכזי היה סוכנות הביון העיקרית במדינה והייתה כפופה לצבא, ב-1986 - עם הקמת שירות הביון הלאומי - הוא הפך לסוכנות ביון אזרחית. החל מסוף שנות ה-90 - כמרבית סוכנויות הביון האירופיות - עוסק הארגון בסיכול טרור ובמאבק בתאי טרור רדומים. עבודתו מתמקדת בעיקר במאבק כנגד מרגלים טורקיים ובדלנים מקפריסין הצפונית. בשנת 2021, קצין מודיעין לשעבר שהיה אחראי על אגף קירניה בשירות הביון הלאומי הודה שיוון והחונטה של דמיטריוס יואנידיס, ידעו על הפלישה הטורקית לקפריסין עוד מאפריל 1974. הוא טען כי מנהיגות המדינה יכלה להצב נזקים לטורקים וכי כל הראיות לכך נמסרו לידי הפרלמנט היווני. אך החקירה בנושא הושתקה. בסוף יולי 2022 נודע כי ממשלת יוון באמצעות שירות הביון הלאומי פרצה לטלפון הנייד של ראש האופוזיציה ניקוס אנדרולאקיס והעיתונאי החוקר תנאסיס קוקאקיס, שחקר בעבר את קשריו העסקיים של ראש ממשלת יוון, קיריאקוס מיצוטאקיס. הפרשה עוררה סערה פוליטית רבה במדינה, שהייתה בעבר תחת משטר של חונטה צבאית שבה האזנות סתר היו דבר שבשגרה. בעקבות הפרשה, ראש השירות פנאגיוטיס קונטולאון, התפטר יחד עם מזכיר הממשלה היוונית. אתר האינטרנט הרשמי של שירות הביון הלאומי היווני האתר הרשמי של הארגון ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שירות הביון הביטחוני הקנדי

שירות הביון הביטחוני הקנדי (באנגלית: Canadian Security Intelligence Service; בצרפתית: Service canadien du renseignement de sécurité, בראשי תיבות: CSIS או SCRS) הוא סוכנות הביון הממשלתית של קנדה, שהוקמה ב-21 ביוני 1984, כיורשת לשירות הביטחון של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה ומהווה הן כגוף מודיעיני לאומי והן כשירות ביטחון הפנים. הארגון כפוף למשרד לבטיחות הציבור בקבינט הקנדי ומפוקח על ידי מערכת המשפט הפדרלית, מפכ"ל הארגון והוועדה הפרלמנטרית לפיקוח על המודיעין והביטחון. הארגון הוקם ב-21 ביוני 1984 מתוך שירות הביטחון של משטרת הפרשים המלכותית של קנדה, שעסקה בריגול וסיכול ריגול החל מסוף שנות ה-50 ועד שנות ה-80. הארגון הוקם כיישום המלצותיה של ועדת מק'דונלד שבחנה את פעילויות הביון של קנדה והמליצה להקים סוכנות ביון נפרדת וכך הוקם שירות הביון הביטחוני של קנדה, ששמו מתורגם לעיתים גם כשירות הביון והביטחון של קנדה. בנושא של מודיעין פיננסי הם נעזרים בשירותים של המרכז לניתוח דיווחים ועסקאות פיננסיות. הארגון משתף פעולה עם סוכנויות ביון זרות, בעיקר ASIS, MI6 וה-CIA. הארגון היה קשור לפרשת ואישום של ג'פרי דלייל בריגול. המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה מדיה וקבצים בנושא שירות הביון הביטחוני הקנדי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שירות הביון הביטחוני הקנדי שירות הביון הביטחוני הקנדי, ברשת החברתית פייסבוק שירות הביון הביטחוני הקנדי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שירות הביון הביטחוני הקנדי, סרטונים בערוץ היוטיוב A Study Into the Size of the World’s Intelligence Industry, scribd.com PDF Government of Canada: 2014-2015 Main Estimates ערך זה הוא קצרמר בנושא קנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'ארלס אנתון

צ'ארלס אנתון (Charles Anthon;‏ 19 בנובמבר 1797 – 29 ביולי 1867) היה איש לימודים קלאסיים אמריקאי. אנתון נולד בניו יורק. אחרי שסיים בהצטיינות את מכללת קולומביה של אוניברסיטת קולומביה, הוא למד משפטים וקיבל הסמכה לעריכת דין, אבל מעולם לא עסק במקצוע. ב־1820 הוא מונה לתפקיד פרופסור עוזר ליוונית ולטינית במכללה שבה למד. לאחר עשר שנים מונה לפרופסור מן המניין. הוא שימש גם מנהל בית ספר לדקדוק ליד המכללה. בשני התפקידים החזיק עד שנת 1864. אנתון פרסם מהדורות לימודיות של יצירות יווניות ולטיניות של הורטיוס, הומרוס, יוליוס קיסר, ורגיליוס ויוצרים אחרים וכן ספרי לימוד ליוונית ולטינית ואת Classical Dictionary – אנציקלופדיה לנושאי הלימודים הקלאסיים. ספריו זכו לתפוצה רבה ואומצו אף באוניברסיטאות יוקרתיות, בהן אוקספורד וקיימברידג', אם כי הם גם ספגו ביקורת – לדעת מלומדים אחדים הפירושים שאנתון כתב הקלו על התלמידים יותר מדי. למשל, בשנת 1828 העורך הספרותי יו סווינטון ליגרי, (לימים התובע הכללי של ארצות הברית), אמר עליהם: "מי יכול להעריך את הנזק שיעשה ללימודים הקלאסיים השימוש במהדורות של אנתון? ללא ספק הם יגרמו להיווצרותם של מלומדים מלאכותיים." ההתנגדות לשיטתו של אנתון – ולסגנון ההוראה הנהוג בצפון ארצות הברית – היא שהניעה את בסיל לנו גילדרסליב הדרומי לחבר סדרה חדשה של ספרים ללימוד לטינית ויוונית, שהתמקדה בהבנה מעמיקה של דקדוק. אנתון מת בניו יורק ב־1867. מדיה וקבצים בנושא צ'ארלס אנתון בוויקישיתוף צ'ארלס אנתון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ההקדמה מאת וורד בריגז (Ward Briggs) לספר הדקדוק הלטיני של בסיל לנו גילדרסליב, 1997. ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהערך Anthon, Charles מהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, הנמצאת כיום בנחלת הכלל
MUSE

MUSE הוא מסד נתונים מקוון שהוקם בשנת 1993, המאפשר גישה לגרסאות אלקטרוניות של כתבי עת מדעיים רבים, בעיקר תחומי החברה, האמנויות והרוח. האתר מופעל על ידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס האמריקאית. נכון לחודש נובמבר 2009, נכללו באתר כ-158,450 מאמרים מכ-427 כתבי עת שונים. בניגוד למתחרהו העיקרי, JSTOR, באתר אין מדיניות של פרסום מאמרים לאחר תקופת צינון מסוימת, כלומר, גם מאמרים מהגיליון העדכני ביותר של כתב העת מתפרסמים בו. מדיה וקבצים בנושא MUSE בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של MUSE (באנגלית) MUSE, ברשת החברתית פייסבוק MUSE, ברשת החברתית אקס (טוויטר) MUSE, ברשת החברתית LinkedIn MUSE, סרטונים בערוץ היוטיוב מדריך התחברות באתר אוניברסיטת בר-אילן
עמר ברטוב

עֹֹמר ברטוב (נולד ב-17 באפריל 1954 בעין החורש) הוא היסטוריון ישראלי-אמריקאי ופרופסור להיסטוריה וללימודים גרמניים וראש המחלקה להיסטוריה אירופית מודרנית באוניברסיטת בראון ברוד איילנד. עוסק ברבים ממחקריו בהיסטוריה של השואה ושל הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה. נולד בקיבוץ עין החורש ליהודית ילידת בוצ'אץ ולסופר חנוך ברטוב בשנת 1954. גדל בתל אביב ולמד בתיכון חדש. שירת בנח"ל. למד באוניברסיטת תל אביב, וסיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה בשנת 1979. את הדוקטורט עשה בסנט אנתוני'ז קולג' באוניברסיטת אוקספורד, וסיים אותו בשנת 1983. אחר כך חזר לישראל ושימש כמרצה וכפרופסור חבר בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב עד לשנת 1992. בין השנים 1993 ל-2000 לימד באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי. משנת 2000 מלמד באוניברסיטת בראון. בספרו משנת 2007, "Erased: Vanishing Traces of Jewish Galicia in Present-Day Ukraine", הוא בוחן את הזיכרון שנותר מהקהילות היהודיות של גליציה באוקראינה של ימינו. בשנת 2002 זכה במלגת גוגנהיים. ב-28 בנובמבר 2019 הוענק לברטוב הפרס הבינלאומי של יד ושם לספר מחקר על השואה על ספרו: Anatomy of a Genocide: The Life and Death of a Town Called Buczacz. נשוי ברביעית לוואי-יי לי (Wai-yee Li), במקור מהונג קונג, פרופסור לספרות סינית באוניברסיטת הרוורד, ואב לשלושה ילדים. באוגוסט 2023, ברטוב חתם על עצומה לפיה ישראל מקיימת "משטר של אפרטהייד". עצומה זו קראה לקבוצות יהודיות בארצות הברית להתבטא נגד "הכיבוש" וה"אפרטהייד". במהלך מלחמת חרבות ברזל, כתב מאמר דעה לעיתון הניו יורק טיימס, שם טען כי "עדיין יש זמן לעצור את ישראל מלאפשר למעשיה להפוך לרצח עם. אנחנו לא יכולים לחכות עוד רגע אחד". היהודי בקולנוע (תרגום: רפי קינן), הוצאת עם עובד, 2008. תרגום: דוד שחם, צבאו של היטלר, תל אביב: הוצאת דביר, 1998. קרב יום, הוצאת ספרית פועלים 1989. פתיחת ציר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988. אנטומיה של רצח עם: חייה ומותה של עיירה ושמה בוצ'אץ', הוצאת עם עובד, 2020. הפרפר והגרזן, הוצאת עברית, 2023 Anatomy of a Genocide: The Life and Death of a Town Called Buczacz, הוצאת סיימון ושוסטר, 2018. מדיה וקבצים בנושא עמר ברטוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של עמר ברטוב ראיון עם עמר ברטוב, מחבר "היהודי בקולנוע" באוטוסטראדה לפתח תקוה, עמר ברטוב על אביו, חנוך ברטוב, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2008 Tracing Galicia: A Talk With Omer Bartov ראיון ב-The Forward יעקב בר-און, ‏ההיסטוריון בעקבות גיא ההריגה: "מצאתי אירועים שלא תועדו באף ספר", באתר מעריב אונליין, 21 באפריל 2020 רונן טל, "ישראל סובלת ממחלה קשה של אופוריה של כוח", באתר הארץ, 15 ביוני 2023 עמר ברטוב, דירק מוזס, רוויזיה לרצח עם, הזמן הזה, מכון ון ליר, ינואר 2022 עמר ברטוב (1954-), דף שער בספרייה הלאומית As a former IDF soldier and historian of genocide, I was deeply disturbed by my recent visit to Israel, הגארדיאן, ‏13 באוגוסט 2024 (באנגלית) "אנחנו מעדיפים לחשוב שאנשים עשו דברים נוראיים בפקודה, אבל לחשוב שהם נהנו מכך?", באתר ישראל היום Elephant in the room, sites.google.com McGreal, Chris (2023-08-15). "US Jews urged to condemn Israeli occupation amid Netanyahu censure". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-12-06. Omer Bartov, What I Believe as a Historian of Genocide, New York Times, ‏10/11/2023
הקרן הלאומית למדעי הרוח

הקרן הלאומית למדעי הרוח (אנגלית: The National Endowment for the Humanities; בראשי תיבות: NEH) היא סוכנות ממשלתית עצמאית בארצות הברית אשר הוקמה בשנת 1965 במטרה לתמוך במחקר ולעודד חינוך ותוכניות ציבוריות במדעי הרוח. משרדי הקרן נמצאים בבירת ארצות הברית, וושינגטון די. סי. הסוכנות הוקמה מכוח חוק National Foundation on the Arts and the Humanities Act ב-29 בספטמבר 1965. הקרן נותנת מענקים למגוון מוסדות אשר עוסקים בהנגשה ומחקר במדעי הרוח, כמו ספריות, מוזיאונים, ארכיונים, קולג'ים, אוניברסיטאות, תחנות טלוויזיה ציבוריות. כמו כן מעניקה הקרן מענקים ומלגות לחוקרים אינדיבידואלים. תקציבה בשנת 2020 עמד על 162.25 מיליון דולר. נשיא הסוכנות נבחר ישירות על ידי נשיא ארצות הברית לתקופה של ארבע שנים, והבחירה עומדת להצבעה על ידי הסנאט. המועצה של הקרן מונה 26 חברים, אשר גם מתמנים על ידי הנשיא והסנאט, לכהונה של שש שנים. הקרן מוציאה לאור מגזין בשם "Humanities Magazine". הקרן מעניקה מדי שנה את המדליה הלאומית למדעי הרוח ואת הזכות לשאת את הרצאת ג'פרסון. מדיה וקבצים בנושא הקרן הלאומית למדעי הרוח בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הקרן הלאומית למדעי הרוח (באנגלית) הקרן הלאומית למדעי הרוח, ברשת החברתית פייסבוק הקרן הלאומית למדעי הרוח, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הקרן הלאומית למדעי הרוח, ברשת החברתית אינסטגרם הקרן הלאומית למדעי הרוח, סרטונים בערוץ היוטיוב הקרן הלאומית למדעי הרוח, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המדליה הלאומית למדעי הרוח

המדליה הלאומית למדעי הרוח (באנגלית: National Humanities Medal) היא מדליית הוקרה אמריקאית המוענקת החל משנת 1997 מדי שנה, למספר אנשים או קבוצות או ארגונים אשר תרמו תרומה יוצאת דופן להפצת הידע במדעי הרוח בקרב הציבור האמריקאי. המדליה מוענקת על ידי הקרן הלאומית למדעי הרוח של ארצות הברית. היא נוסדה בשנת 1988 כמדליית צ'ארלס פרנקל, ובשנת 1997 שונה שמה למדליה הלאומית למדעי הרוח. לזוכים מוענקת מדליית ארד, שעוצבה על ידי דייוויד מקולי, בעצמו אחד ממקבלי המדליה עוד ב-1995, בשמה הראשון עדיין. עם הזוכים במדליה נמנים ברנרד לואיס, אלי ויזל, גרטרוד הימלפרב, ריצ'רד פייפס, מידג' דקטר, ג'ויס קרול אוטס, האל הולברוק, ג'ון אפדייק, טום וולף, קווינסי ג'ונס, טוני מוריסון, גאריסון קילר, ג'ון רולס, סטיבן ספילברג, פיליפ רות, מוזיאון נורמן רוקוול, דניאל הארון, פואד עג'מי, אלטון ג'ון ועוד. הרצאת ג'פרסון המדליה הלאומית לאמנויות המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות המדליה הלאומית למדעים מדיה וקבצים בנושא המדליה הלאומית למדעי הרוח בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המדליה הלאומית למדעי הרוח (באנגלית) רשימת הזוכים באתר הקרן הלאומית למדעי הרוח Ted Johnson, Joe Biden Awards Elton John With National Humanities Medal At White House Concert, deadline, September 23, 2022