laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרמונה

קרֶמונה (באיטלקית: Cremona) היא עיר במחוז לומברדיה שבצפון איטליה, היושבת על גדתו השמאלית של נהר פו, באמצע עמק הפו. קרמונה היא בירת נפת קרמונה ויושבים מוסדות השלטון של הנפה. לקרמונה היסטוריה מוזיקלית עתירת מסורות, שהעיקרית בהן בניית כינורות. בוני כלי הקשת המהוללים והנודעים ביותר בעולם ישבו בקרמונה, בהם גוארנרי וסטרידווארי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בימי הביניים הייתה קרמונה עיר-מדינה עצמאית, במאה ה-14 השתלטה מילאנו, שהייתה אז תחת שלטון בית ויסקונטי, על העיר. הטוראצו בקרמונה הוא בין הבניינים הבולטים בעיר. קרמונה מתהדרת בהיסטוריה מוזיקלית נכבדה. הקתדרלה בת המאה ה-12 הייתה מן הסתם מוקד לפעילות מוזיקלית מאורגנת באזור בשלהי ימי הביניים. במאה ה-16 הייתה העיר למרכז מוזיקה מפורסם. כיום קיימים כמה הרכבים מוזיקליים חשובים לביצוע מוזיקה של תקופת הרנסאנס והבארוק, כגון Choir & Consort Costanzo Porta ופסטיבלי מוזיקה, שבזכותם נחשבת קרמונה לאחת הערים החשובות ביותר באיטליה בתחום המוזיקה. המלחין מארק אנטוניו אינג'ניירי לימד בקרמונה; קלאודיו מונטוורדי היה המפורסם בתלמידיו, לפני שיצא למנטובה בשנת 1591. הייתה זו גם עיר הולדתו של פייר-פרנסיסק קארובל, שעבד בשיתוף פעולה עם המלחין הגרמני החשוב מיכאל פרטוריוס. הבישוף של קרמונה, ניקולו ספונדראטי (Nicolò Sfondrati), תומך נלהב בקונטרה-רפורמציה, היה לאפיפיור גרגוריוס הארבעה עשר ב-1590. תמיכתו הנלהבת לא פחות במוזיקה עוד הוסיפה והאדירה את שמה של העיר כיעד מוזיקלי. החל במאה ה-16 ואילך, יצא שמה של קרמונה בעולם כמרכז לייצור כלי נגינה, שראשונים להם הכינורות של משפחת אמאטי, ובהמשך אלה שנבנו בסדנאות של גוארנרי וסטרדיווארי. עד ימינו אלה, נחשבות יצירותיהם לשיא ההישג בבניית כלי קשת. שמה של קרמונה כיצרנית כלי נגינה מעולים בטיבם קיים ועומד גם היום. לקרמונה הייתה מסורת של תזמורות כלי נשיפה, הקשורה ב"גווארדיה נציונאלה" שנוסדה בהשפעת נפוליאון. ב-1864 התמנה בן העיר, אמילקארה פונקיילי למנצחה ויצר הרכב, העשוי להיחשב לאחת מתזמורות כלי הנשיפה המעולות ביותר בכל הזמנים. בתפקידו כ"קאפובאנדה", הקים פונקיילי בית ספר לתזמורות צבאיות ויצר מסורת, שעמדה בעינה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בקרמונה קיימים קבוצות במספר ענפי ספורט: קבוצת הכדורסל טריבולדי קרמונה המשחקת בליגת העל האיטלקית בכדורסל. וקבוצת קורונה קרמונה משחקת בליגות הנמוכות. קבוצת הכדורגל קרמונזה, שיחקה בשנות ה-90 בסרייה א' ושיחקו בה שחקנים מפורסמים כמו: ג'אנלוקה ויאלי, ג'וזפה פאבאלי, צ'זרה פראנדלי (מאמן נבחרת איטליה בכדורגל) ואנדרס לימפאר. כיום משחקת קרמונזה בסרייה א' לאחר שנים שלא הצליחה להעפיל אליה בחזרה. העיר מארחת את טורניר הטניס "גביע פאולו קוראצי" בכל שנה בחודש מאי, המחלק פרס של 30,000 יורו. ספרד אלאקווס, ספרד רוסיה קרסנויארסק, רוסיה תמונות מהעיר חנות לכינורות מגדל טוראצו, הסמל של העיר בניין העירייה בניית כינורות בקרמונה הלשכה הצבאית מבט על העיר, ממגדל טוראצו אתר האינטרנט הרשמי של קרמונה קרמונה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פראנס 24, על בניית כינורות בקרמונה קרמונה (איטליה), דף שער בספרייה הלאומית
דיאנה סקרוויד

דיאנה סקרוויד (באנגלית: Diana Scarwid; נולדה ב-27 באוגוסט 1955) היא שחקנית קולנוע אמריקאית מועמדת פרס אמי ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1980 על תפקידה בסרט "מהלכים פנימיים". סקרוויד נולדה בעיר סוואנה שבג'ורג'יה. עזבה את ביתה ועברה בגיל 17 לניו יורק במטרה להפוך לשחקנית, בניו יורק למדה באוניברסיטת פייס, ב"אקדמיה הדרמטית אמריקאית" שבמנהטן ובבית ספר למשחק "שייקספיר הארצי". את הופעתה הקולנועית הראשונה עשתה ב-1978 בדרמת ההתבגרות "ילדה יפה". ב-1980 הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתור לואיס בדרמה של ריצ'רד דונר "מהלכים פנימיים". בשנים שלאחר מכן הציגה סקרוויד יכולת משחק מאכזבת שהתבטאה בזכייה בפרס פטל הזהב על משחקה בסרטים "אמא יקרה" בתור השחקנית כריסטינה קרופורד (אנ'), בתה של שחקנית הקולנוע ג'ואן קרופורד (פיי דאנאוויי) ובמועמדות לפרס על תפקידה בסרט "פולשים מוזרים". ב-1983 הופיעה בסרטים "ראסטי ג'יימס" של פרנסיס פורד קופולה ו"סליקווד" של מייק ניקולס. ב-1986 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט ההמשך השלישי למותחן של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" בתור האחות מאורין קוייל הבורחת ממחויבויותיה במנזר עם הרוצח נורמן בייטס (אנתוני פרקינס), בנוסף גילמה את טרי שותפתה לדירה של מרג'ורי (פארה פוסט) בדרמת המתח "יצרים". בשנת 1989 הועמדה ל"השחקנית הגרועה של שנות ה-80". ב-1995 הופיעה בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "טרומן" אודות חייו של נשיא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה הארי טרומן (גארי סיניז), בסרט גילמה את אשת הנשיא בס טרומן וקיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה. בשנת 2000 הופיעה במותחן שובר הקופות רוברט זמקיס "האמת שמתחת לפני השטח" בתור ג'ודי חברתה של קלייר (מישל פייפר) ובמלודרמה "תמונות מלוכלכות". ב-2003 שיחקה בקומדיות "קטע של בנים" בתור סנדרה אמה של קארן קופר (סלמה בלייר) ו"חיית מסיבות". ב-2004 שיחקה ב-14 פרקים בסדרה "הנפלאה" בתפקיד קארן טיילר אם המשפחה. נישאה בשנת 1977 לרופא אריק שיינברט, לזוג שני ילדים ביחד. שביל יערה (1980) התרופה (1995) טרומן (1995) חופרי הזהב: הסוד של דובי ההר (1995) הממזרה מקרולינה (1996) – סרט טלוויזיה שביל למלחמה (2002) – סרט טלוויזיה פארטי מונסטר (2003) נחטף (2004) צבע מתוק (2006) נער חלום (2008) חתונה בחצר האחורית (2010) – סרט טלוויזיה צוואה משלהם (1998) – מיני-סדרה חוק וסדר (2001) – ליסה רוסו דיאנה סקרוויד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דיאנה סקרוויד, באתר AllMovie (באנגלית) דיאנה סקרוויד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
מלאכת מכבה

מְלֶאכֶת הַמְּכַבֶּה היא אחת מל"ט מלאכות שבת. ככל ל"ט המלאכות, גם מלאכה זו אסורה מכיוון שהייתה נעשית במשכן. אב המלאכה במשכן היה כיבוי האש כדי לשמור את הפחמים לשימוש חוזר לצורך צירוף הזהב והכסף שהיה במשכן. הגדרת המלאכה היא הפסקת תהליך הבעירה או הקטנת להבה, כאשר התכלית היא הכנת פחמים. לפי חלק מהפוסקים כיבוי שלא למטרת הכנת פחמים אסור מדרבנן, כיוון שזוהי מלאכה שאינה צריכה לגופה, אך לפי הרמב"ם ופוסקים נוספים אחרים מלאכה שאינה צריכה לגופה אסורה מהתורה. מלאכת כיבוי הוא לא רק מעשה כיבוי מוחלט של אש, אלא גם טלטול נר - מלבד איסור המוקצה שבו, עשוי לגרום לנר להכבות מעט, והוא אסור מהתורה. ערך מורחב – שרפה בשבת במקרה ויש שרפה בבית, התירו חז"ל לומר "כל המכבה אינו מפסיד", אף על פי שיש בכך רמז שהוא קורא לגוי לכבות וכן רמיזה על כך שהוא יקבל את שכרו לאחר השבת על פעולותיו. ליהודי עצמו מותר להציל רק מזון שלוש סעודות, שכן חששו שאם יתירו לו להציל את כל ממונו ולהתעסק בשרפה יותר מדי, הוא ישכח ומתוך בהלה - יסייע בפעולות הכיבוי, האסורות בשבת. במקום שיש חשש ממשי לסכנת חיים, מותר לכבות את האש, ככל העבירות בתורה שהותרו משום מצוות פיקוח נפש, חוץ משלוש עברות החמורות שהם עבודה זרה, גילוי עריות, ושפיכות דמים. הפוסקים דנים האם כיבוי הוא מהמלאכות המותרות ביום טוב, שכן קשה למצוא פעולה בהכנת אוכל הכרוכה בכיבוי. במסכת ביצה הגמרא אומרת כי מותר לצלות בשר על הגחלים, לפי רש"י - הפירוש הוא, שאף על פי שהדבר כרוך בכיבוי והבערה כאחד, שהרי כאשר שמים את הבשר על גחלי האש, האש נכבה מעט ורק לאחר מכן מתלקח. יש ראשונים הסבורים שאכן הכנת אוכל זו כרוכה בכיבוי גחלים. אך יש ראשונים ובראשם הרי"ף הסבורים שמלאכה זו אינה נחשבת לכיבוי, שכן על ידי פעולה זו מובערת האש ביתר שאת בסופו של דבר, ולכן אף על פי שתחילת הפעולה היא בכיבוי רגעי, אין כיבוי כזה נחשב לכיבוי. הפוסקים מפרשים, שלפי דברי הרי"ף, הותרה מלאכה זו לצורך אוכל נפש, אף על פי שאין זה בגדר "אוכל נפש" שהותרה ביום טוב, מכיוון שאין בשר על גחלים דרוש לכל אדם רק למפונקים הרגילים בו. מלאכת מבעיר מבעיר ומכבה, מאת הרב אליעזר מלמד באתר ישיבה אסופת מאמרים בנושא מבעיר ומכבה, באתר ספריית אסיף תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ג, עמוד א'. ראו מקורות בקובץ בית אהרן וישראל.
ארץ המרדפים

ארץ המרדפים הוא כינויו של אזור במזרח ישראל, הכולל את בקעת הירדן, מדבר שומרון וחלקו הצפוני של מדבר יהודה, לאורך המורדות המזרחיים של שדרת ההר המרכזית מצפון לים המלח. הכינוי ניתן לאזור במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, שהתנהלה בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים (1968–1970), בשל המרדפים שנערכו בו אחר מחבלים שחדרו מירדן לישראל דרך אזורים אלו. התקופה שבין מלחמת ששת הימים (1967) לבין ספטמבר השחור (1970) התאפיינה במאבק מתמשך במחבלים ערביים שחדרו לשטחה של ישראל דרך הגבול עם ירדן. בתקופה זו הוקמה חטיבת הבקעה שתפקידה היה להגן על גבולה המזרחי החדש של מדינת ישראל. מאות מחבלים נהרגו ונשבו בעשרות מרדפים בבקעת הירדן, ומנגד גם לצה"ל היו עשרות נפגעים, רבים מהם מפקדי הכוחות בשטח. כנגד החוליות שהצליחו לחצות את הירדן ולחדור לשטחים שבשליטת ישראל הופעלה במלחמת ההתשה צורת קרב חדשה – המרדף. בשיטת קרב זו הופעלו כוחות ניידים של חי"ר (צנחנים וסיירות) שהשתמשו במסוקים ובזחל"מים. לאיתור המחבלים החודרים נעשה שימוש בקשתות – מכ"ם קרקעי נייד לאיתור תנועת בני אדם. המרדפים התנהלו בתנאי שטח קשים ביותר ולעיתים בתנאי מזג אוויר קשים. לאחר שאותרה חדירת מחבלים, נעו גששים עם הכוחות כדי להמשיך ולעקוב אחרי המחבלים. כשאותרו המחבלים היו כוחות צה"ל מכתרים אותם וקוראים להם להיכנע. אם סירבו היו כוחות צה"ל נכנסים איתם לקרב. תקופת המרדפים הסתיימה במהלך שנת 1970. באמצע יולי 1970 החל צבא ירדן לפעול ביד חזקה כנגד המחבלים. ב-17 בחודש נלכדו 16 מחבלים בצפון הבקעה. 40 מחבלים הסגירו עצמם לצה"ל, מאימת הצבא הירדני. מאז ועד ספטמבר 1972 לא הייתה בבקעת הירדן אף תקרית משמעותית. חקלאים החלו מעבדים את חלקותיהם בעברו השני של הנהר ללא חשש, ודייגים ישראלים יצאו לדוג בירדן במקומות שקודם לכן לא העזו להתקרב אליהם. ב-26 ביולי 1968 נהרגו באזור פצאל 8 מחבלים ואחד נפצע ונתפס. בקרב זה נהרגו מפקד חטיבת הבקעה אל"ם אריה רגב וסרן גד מנלה. על שמם נקרא היישוב ארגמן. מחנה אריה ומחנה גדי בבקעה נקראים על שמם. ב-19 בספטמבר אותה שנה נהרגו חמישה מחבלים שחדרו בגזרת אום-צוץ והצליחו להתרחק כ-14 ק"מ מהירדן, במעלה ואדי שובאש (נחל בזק). בקרב זה נהרגו שישה חיילי צה"ל ובהם סא"ל משה פלס (סטמפל), מפקד גדוד 50. על שמו נקרא בסיס הטירונים של חטיבת כפיר – מחנה פלס. ב-20 בדצמבר נערך קרב בוואדי קלט נגד חולית מחבלים. 2 מחבלים נהרגו ו-6 נשבו. בקרב נהרג סא"ל צבי עופר מפקד סיירת חרוב. על שמו נקרא מחנה עופר. ב-11 במרץ 1969 התרחש "מרדף המערה" בו נהרגו שבעה מחבלים ושלושה חיילי צה"ל. המרדף העלה לסדר היום הציבורי את סוגיית המפקדים ההולכים בראש הכוח ובכך חשופים לסיכון גבוה ואת סוגיית טוהר הנשק בהקשר של שימוש המחבלים באזרחים. ארץ המרדפים היוותה השראה לשירו של ירון לונדון "מירדף", ולשיריו של חיים חפר, "הימים האחרים", "האיש מן הבקעה" ו"יש לי אהוב בסיירת חרוב". יצחק ארד (עורך), 1000 הימים – 12 יוני 1967 – 8 אוג' 1970, מטכ"ל – קצין חינוך ראשי וההוצאה לאור של משרד הביטחון, 1971. משה גבעתי, הישרדות בספטמבר – לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל, הוצאת רעות, 2013. זאב דרורי, אש בקווים – מלחמת ההתשה בחזית המזרחית 1970-1967, הוצאת מערכות-מודן, 2012. מורשת קרב של חטיבת הבקעה – מתוך אתר של אוגדת יהודה (אורכב 18.10.2013 בארכיון Wayback Machine) אייל לוי, ‏בחזרה לארץ המרדפים: מבט נדיר אל הממלכה של רחבעם זאבי, באתר מעריב אונליין, 12 באוקטובר 2018 דוד שליו, המים העכורים של הירדן, דבר, 3 ביולי 1973 דברים לזכרו מתוך הספר: "עשרים שנות גבורה בישראל", מתוך אתר חטיבת הצנחנים
יעקב מנצ'ל

יעקב מֶנצֶ'ל (Menczel; נולד ב-23 באפריל 1923) הוא רופא פנימי, פרופסור לרפואה ויו"ר המועצה הלאומית לגריאטריה, מומחה בעל שם עולמי למחלת האוסטאופורוזיס. לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות. מנצ'ל נולד בצ'רנוביץ שברומניה, למד רפואה באוניברסיטת יאשי ובשנת 1949 עלה למדינת ישראל. הוא סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית ובשנת 1953 התגייס לצה"ל ושירת כרופא ומנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הצבאי בצריפין. לאחר סיום שירותו הצבאי עבד בבית חולים הדסה והחל להרצות באוניברסיטה בתחום רפואה פנימית. בשנת 1961 מונה לרופא ראשי בהדסה עין כרם. בשנת 1963 הקים את המכון הירושלמי לאוסטאופורוזיס ובשנת 1969 הקים בבית החולים שערי צדק את המחלקה הגריארטית ועמד בראשה. באוניברסיטה העברית קודם לדרגת פרופסור חבר. בשנים 1974–1977 היה מנכ"ל משרד הבריאות. בסיום תפקידו במשרד הבריאות היה למנהל המחלקה הפנימית ומעבדות המחקר בבית החולים הדסה בהר הצופים. בבית החולים עזרת נשים הקים את האגף הגריאטרי והתקדם בהנהלת בית החולים עד למנכ"ל המוסד. בשנת 2001 ייסד בבית חולים הרצוג את המכון לאוסטאופורוזיס והחל לעמוד בראשו. מנצ'ל פעיל בארגונים רפואיים שונים ובין תפקידיו עמד בראש מחלקת הפרויקטים של מכבי שירותי בריאות. בשנת 2008 הוענק לו אות יקיר ירושלים. היה נשוי ללילי עד למותה ב-2021. היא הייתה מדריכת ירי בהגנה, וגם לה הוענק אות יקירת ירושלים. בין היתר היא הקימה את עמותת "דלת פתוחה". קורות חייו באתר עיריית ירושלים ילקוט הפרסומים, י' בשבט תשכ"ג, 4 בפברואר 1963, רשימת הרופאים בעלי תואר מומחה, יעקב מנצ'ל, עמוד 742
מאיר אורן

מאיר אורן (נולד ב-14 באוגוסט 1948) הוא רופא ישראלי, לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות ומנהל בית חולים הלל יפה. מאיר אורן נולד בתל אביב. בפברואר 1967 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. הוא שימש כמפקד מחלקה והשתחרר מצה"ל ב-1970. לאחר שחרורו מצה"ל התגייס לשב"כ ושימש מאבטח באל על. נסע לאיטליה וסיים לימודים פרה-קליניים באוניברסיטת פאביה. בשנת 1973 חזר לישראל ובשנת 1977 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב. המשיך בהתמחות ברפואת ילדים ובבריאות הציבור והתמחה ברפואת ילדים בבית חולים שיבא (1977–1983). בשנים 1983 - 1984 היה מנהל מרכז רפואי באור יהודה ורופא ילדים בבית חולים שיבא. בשנת 1985 מונה למנהל בית החולים פוריה ובשנת 1989 מונה למנהל בית חולים הלל יפה. במילואים שימש מפקד פלוגת הרפואה החטיבתית של חטיבת הצנחנים הסדירה, ולחם בראש פלוגתו במלחמת לבנון הראשונה, מהנחיתה של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של יורם יאיר, בחוף נהר האוואלי שמצפון לעיר צידון בלבנון, ועד לקרב בעיירה דאמור שבה נורה ונפצע קשה בפלג גופו העליון מקליע שחדר מבעד לשכפ"ץ, בעת שטיפל בנפגעים מן הכוח של גדוד 890. פלוגתו המשיכה בלחימה עד תום המלחמה וכיבוש ביירות. אורן שירת במילואים עד 1987 והשתחרר בדרגת אלוף-משנה. משנת 1983 ואילך מרצה בבתי הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ובטכניון. בשנים 1990–1993 היה נציג שר הבריאות בוועד הפועל של "מגן דוד אדום". בין תפקידיו הציבוריים היה חבר ברשות העליונה לאשפוז בשעת חירום, יו"ר ועדת הבדיקה בנושא תפקוד הנהלת בית החולים כפר שאול, יו"ר ועדת חקירה בעניין הפסקה באספקת החמצן בבית חולים איכילוב, יו"ר ועדת מכרזים למינויים בכירים במערכת הבריאות ותפקידים אחרים. בין פברואר 1995 לאוגוסט 1996 שימש מנכ"ל משרד הבריאות ובמסגרת תפקידו יו"ר ועדת הלסינקי, יו"ר מועצת הבריאות ויו"ר הרשות העליונה לאשפוז בשעת חירום. בסיום התפקיד חזר לעמוד בראש בית החולים הלל יפה ובנובמבר 1996 מונה ליו"ר הוועדה המייעצת למשרד הבריאות להיערכות בתי חולים לתרחיש ביולוגי. אורן נשוי ואב לשלושה. קורות חיים, באתר החדשות NFC. קורות חיים, באתר משרד הבריאות. פרופ' מאיר אורן מנציחי חייו של מפקד המחוז הצפוני במשטרה, סרטון באתר יוטיוב אתר חדשות ערוץ 2, ‏הדוח הרפואי של ראש הממשלה: נתניהו בכושר, באתר גלובס, 1 בינואר 2014. רונית ורדי, ‏צביקה דגן: "כשאתה עושה סדר, אתה דורך על יבלות, אנשים נפגעים", באתר גלובס, 15 באוגוסט 2002. אלוף יורם יאיר, "אתי מלבנון" - סיפורה של חטיבת הצנחנים במלחמת לבנון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990, עמוד 69.
Yes (פירושונים)

האם התכוונתם ל... yes הטלוויזיה בלוויין – חברת טלוויזיה רב-ערוצית ישראלית מוזיקה יס (להקה) (Yes) – להקת רוק מתקדם בריטית שנוסדה בשנת 1968 Yes (אלבום) – אלבום הבכורה של להקת יס משנת 1969 Yes (שיר של פאט ג'ו, קארדי בי ואנואל AA) משנת 2019 Yes (שיר של בן וטן) – שיר של הצמד הדני בן וטן (Ben & Tan) משנת 2020 "יאס" (גם "יאסי") – יאשי, העיר השנייה בגודלה ברומניה
חיים אופק

חיים אופק (Haim Ofek; נולד ב-1936) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת בינגהמטון בניו יורק. חיים אופק נולד בתל אביב. סיים תואר ראשון בכלכלה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1964, תואר שני בכלכלה בשנת 1967 ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1971. נושא עבודתו היה "הקצאת זמן ומשאבים במסגרת המשפחתית". בין השנים 1971 ל-1975 היה מרצה באוניברסיטה העברית, אחר כך השתלם במשך שנה כפוסט-דוקטורנט באוניברסיטת שיקגו. בין השנים 1976-78 היה חוקר באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1981 הצטרף כפרופסור חבר לסגל אוניברסיטת בינגהמטון בניו יורק. בשנת 1999 התמנה שם כפרופסור מן המניין. בשנת 2001 יצא ספרו Second Nature: Economic Origins of Human Evolution, בהוצאת קיימברידג'. הספר תורגם לעברית ויצא כמהדורה מורחבת בהוצאת מאגנס בשנת 2010 בשם "הגן המסחרי: היסודות הכלכליים באבולוציה של האדם" (מאנגלית: יצחק טישלר). הספר נכלל ברשימת החיבורים האקדמיים המצטיינים (Outstanding Academic Titles) לשנת 2002 של כתב העת Choice של ירחון אגודת הספריות של ארצות הברית (ALA). הספר דן בנושאים של ביו-כלכלה ופָּלֵאו-כלכלה כשהוא בוחן את האבולוציה של האדם מנקודת מבט כלכלית ומנסה להסביר את המעבר מהומו ארקטוס להומו סאפיינס. דף אישי באתר אוניברסיטת בינגהמטון (באנגלית) מידע על חיים אופק בקטלוג הספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תל סורג

תל סורג (ידוע גם כתל אפיק) הוא אתר ארכאולוגי ברמת הגולן על תוואי נחל עין גב בקרבת קיבוץ אפיק. התל הוא גבעת קירטון שבעבר שכן בו כפר חקלאי אשר תושביו עיבדו את האדמות הפוריות באזור. בתקופת הברזל השנייה נבנתה במקום מצודה, שתפקידה ככל הנראה היה להגן על הדרך מן הרמה אל הכנרת. במקום נתגלו כלי חרס וכלי נשק מתקופות שונות. באתר נערכו שלוש חפירות כחלק מפרויקט "ארץ גשור" של המכון הארכאולוגי של אוניברסיטת תל אביב תחת פיקוחם של משה כוכבי ופרחיה בק. כרך 25 מתוך "ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה", החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1996 ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריו טינטו

ריו טינטו (בספרדית: Rio Tinto; "הנהר האדום") הוא נהר בדרום-מערב ספרד אשר נובע מהרי סיירה מונרה באנדלוסיה, ומשם זורם למפרץ קדיס באואלבה. הנהר שופע בברזל ומתכות אחרות אשר משווים לו צבע אדום-חום, ולאורכו אתרים אשר שימשו כבר מתקופות קדומות לכרית מתכות. כבר בתקופות קדומות הנהר שימש להפקת זהב, כסף, נחושת ומינרלים אחרים. בסביבות 3000 לפנה"ס היו אלה האיברים ואנשי טארטסוס אשר כרו בנהר. אחריהם באו הפיניקים והרומאים. לאחר הרומאים נזנחו אתרי הכריה. הם התגלו מחדש על ידי הספרדים בשנת 1556, נפתחו בשנת 1724 ונמכרו לבריטים בשנת 1871. בשנת 1873 הוקמה חברת ריו טינטו (אנ') כדי להפעיל את המכרות, ובימינו היא אחת מחברות הכרייה הגדולות בעולם. לאחר שיא בהפקת הזהב והכסף בשנת 1930 הצטמצמה הכריה בנהר, כשבשנת 1986 הופסקה כריית הנחושת ובשנת 1993 הופסקה כריית הזהב והכסף. באמצע שנות ה-70 חפרה משלחת בראשותם של בנו רותנברג ואנטוניו בלנקו באזור המכרות של ריו טינטו. במקום, ששימש אז כאזור כריה גדול ופעיל, נמצאו שרידים ועדויות נרחבות לכרית כסף ולהתכתו בדרכים מתוחכמות מתקופת הברונזה התיכונה (האלף השני לפני הספירה) ואילך. ההיקף העצום של עפרות הכסף המעובדות הביא להיווצרותם של תילי סיגי כסף המתנשאים עד לגובה של 20 מטר ומעלה. בתוך אזור זה נחשפה שכבה עם ממצאים של קרמיקה המושפעת מקרמיקה פינקית וממצאים נוספים שנקבע כי יובאו למקום. יש הרואים בממצאים אלו כבעלי קשר ישיר למסופר בספר יחזקאל (פרק כ"ז, פסוק י"ב) אודות תרשיש והמסחר הפיניקי הנרחב במתכות במאות ה-6–8 לפני הספירה. לא נמצאו שינויים במטלורגיה הבסיסית לאורך תקופות הכריה וההתכה, אך נמצאו הבדלים בהיקפי וביעילות הכריה המצביעים על כך שבתקופה הפיניקית הפך מיזם הכריה וההתכה לבעל היקף נרחב וקיבל משמעות גאופוליטית נכבדה. מי הנהר מתאפיינים בחומציות גבוהה (PH 1.7-2.5) ובריכוז גבוה של מתכות. הרכב המים הייחודי שבנהר הפך אותו לכר פורה להתפתחות של יצורי חיים אקסטרמופילים. מדיה וקבצים בנושא ריו טינטו בוויקישיתוף Life Under A Spanish Red River All about IAMS אתר "Institute for Archaeo-Metallurgical Studies"
אלכס כרמל

אלכס כרמל (17 ביוני 1931, ברלין – 18 בדצמבר 2002, חיפה) היה היסטוריון ישראלי ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה. מחקריו עסקו במחצית השנייה של המאה ה-19 בארץ ישראל, התיישבות נוצרים בארץ ישראל ובמיוחד הטמפלרים. נולד בברלין בירת גרמניה בשם אלכסנדר בוכמן. בשנת 1939 עבר לחיפה ושם משפחתו שונה ל"כרמל". למד היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים דוקטורט בשנת 1971. הוא החל את מחקריו בשנות השישים שעסקו בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית המאוחרת ובהתיישבות נוצרים בארץ ישראל במאה ה-19, במיוחד הטמפלרים. כמו כן חקר את ההיסטוריה של חיפה. במחקריו היה הראשון שהעלה את הנושא לתודעת הקהל הישראלי. לזכרו הוקדשה תערוכה שהתקיימה במוזיאון ארץ-ישראל בשנת 2006, וכן קטלוג התערוכה - "גלגוליה של אוטופיה: הטמפלרים בארץ-ישראל, 1948-1868". אלכס כרמל, כאן בארץ ששמיה כחולים תמיד, פרשת חייו של צייר המזרח גוסטב באוארנפיינד, אוניברסיטת חיפה, תש"ס 1999. אלכס כרמל, התיישבות הגרמנים בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית. הוצאת האוניברסיטה העברית, 1973 אלכס כרמל, תולדות חיפה בימי הטורקים. הוצאת יד בן צבי, 1969. חיפה בסוף התקופה העות'מאנית בתוך "חיפה בהתפתחותה, 1918 - 1948", הוצאת יד בן צבי, 1989 The History of Haifa under Turkish Rule, Yad Izhak Ben-Zvi, Jerusalem 1969 (220 pages in Hebrew, 2nd edition 1977, 3rd edition 1987, also in German, 1975 and in Arabic, 1978). The German Settlements in Palestine during the Late Ottoman Period, The Hebrew University, Jerusalem 1973 (242 pages in Hebrew, 2nd edition 1990, also in German 1973, 2nd edition 1997, 3rd edition 2000). Palestina-Chronik 1853-1882, Vaas Verlag, Ulm 1978 (376 pages). Christen als Pioniere im Heiligen Land. Ein Beitrag zur Geschichte der Pilgermission..., Friedrich Reinhardt Verlag, Basel 1981 (Volume 10 of the "Theologische Zeitschrift", Publication of the Theological Faculty, University of Basle, 204 pages). Palestina-Chronik 1883-1914, Vaas Verlag, Ulm 1983 (376 pages). The Jewish Settlement in Palestine 634-1881 (edited with Peter Schäfer and Y. Ben-Artzi) (Volume B/88 of the "Beihefte zum Tübinger Atlas des Vorderen Orients"), Dr. Ludwig Reichert Verlag, Wiesbaden 1990 (181 pages). The Life and Work of Gustav Bauernfeind. Orientlist Painter 1848-1904, Dr. Ernst Hauswedell & Co., Stuttgart 1990 (in English and German, with H. Schmid, 368 pages, also in Hebrew, entitled: In the Land of Blue Skies, Haifa 1999, 143 pages). Der Kaiser reist ins Heilige Land. Die Palästinareise Wilhelms II. 1898, W. Kohlhammer Verlag, Stuttgart 1999 (with E.J. Eisler, 187 pages). Akko. Sites from the Turkish Period, Gottlieb Schumacher Institute - University of Haifa, Haifa 2000 (English, German, Arabic and Hebrew, 276 pages. Manuscript of Bernhard Dichter, revised and edited with Z. Baumwoll). דף אישי באתר אוניברסיטת חיפה אלכס כרמל, ‏מקורות היסטוריים על ארץ ישראל בתקופת השלטון העות'מאני בארכיונים באוסטוריה ובגרמניה, קתדרה 1, אלול תשל"ו אלכס כרמל (1931-2002), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קיפודנית

קיפודנית (מוכרת גם בשמה היווני, אֵכִינָצֵאָה, שפירושו "דוקרני"; שם מדעי: Echinacea) היא סוג של פרח עשבוני ממשפחת המורכבים. הצמח נפוץ ברחבי צפון ומרכז אמריקה. מינים שונים של הצמח משמשים כצמחי מרפא, בעיקר כנגד הצטננות, אולם המחקר המדעי לא הוכיח את יעילותם באופן חד משמעי. הקיפודנית היא צמח רב-שנתי, בעל גבעולים גבוהים היכולים להגיע ל-140 סנטימטר. עלי הצמח בדרך כלל שעירים בעלי מרקם גס. פרח הקיפודנית הוא בצבע ורוד או סגול, שבמרכזו זרעי הצמח, אשר צורתם כשל קוץ. מינים שונים של הקיפודנית וכן חלקים שונים בצמח מכילים תרכובות וחומרים שונים, ולכן קיים קושי מתודולוגי בבחינת יעילותו של הצמח ויש להבדיל במחקר בין מינים שונים וחלקים שונים של הצמח. בשנת 2007 פורסם מחקר של אוניברסיטת קונטיקט אשר בחן כ-14 מחקרים שנעשו על הקיפודנית, והסיק כי השימוש בצמח יכול להקטין בחצי את הסיכוי לחלות בסוגים של הצטננויות ולקצר את משך המחלה ב-1.4 יום. אולם ד"ר וואלאס סאמפסון מאוניברסיטת סטנפורד פרסם בכתב העת, Scientific Review of Alternative Medicine, כי הוא מפקפק במתודולגיה שבה נערך המחקר המסוכם. במחקר מדעי בשיטת סמיות כפולה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת וירג'יניה שנערך בשנת 2003, נמצא כי לתמציות קיפודנית "אין שום אפקט קליני משמעותי", על אחוז ההידבקות או על עוצמת הסימפטומים. הקיפודנית הייתה בשימוש נפוץ כצמח מרפא בקרבי שבטי הילידים באמריקה. לפני האמונה העממית הצמח עוזר למערכת החיסון להילחם בדלקות, זיהומים ומחלות. המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות הרפואית של הקיפודנית. בסיכום נכתב כי נעשו מחקרים רבים על האפקטיביות של קיפודנית להצטננות וזיהומים של דרכי הנשימה העליונות. ממחקרים אלה עולה שקיפודנית יכולה להפחית במעט את הסיכויים להידבק בהצטננות. עם זאת, היא אינה יכולה לקצר את משך מחלת ההצטננות. על מחלות אחרות נעשו פחות מחקרים, ואין עדיין די עדויות כדי להצביע על תועלת רפואית. עבור רוב המבוגרים, צריכה אוראלית של קיפודנית לטווח קצר היא כנראה בטוחה, אך הבטיחות של צריכה מתמשכת אינה ברורה. לא ברורה גם הבטיחות בשימוש עבור נשים בהריון או מניקות. תופעות לוואי נפוצות הן בחילה וכאבי בטן. ייתכנו גם תגובות אלרגיות כמו פריחה. Echinacea angustifolia Echinacea atrorubens Echinacea laevigata Echinacea pallida Echinacea paradoxa Echinacea purpurea Echinacea sanguinea Echinacea simulata Echinacea tennesseensis מדיה וקבצים בנושא קיפודנית בוויקישיתוף קיפודנית, באתר ITIS (באנגלית) קיפודנית, באתר NCBI (באנגלית) קיפודנית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קיפודנית, באתר Tropicos (באנגלית) קיפודנית, באתר GBIF (באנגלית) קיפודנית, באתר IPNI (באנגלית)(אורכב 01.07.2020 בארכיון Wayback Machine) Turner, Ronald B.; Rudolf Bauer, Karin Woelkart, Thomas C. Hulsey, and J. David Gangemi (28 July 2005). "An Evaluation of Echinacea angustifolia in Experimental Rhinovirus Infections". The New England Journal of Medicine 353 (4):. Echinacea, NCCIH (באנגלית)