laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טרילוגיית מקסיקו

טרילוגיית מקסיקו, הידועה גם בשמות טרילוגיית מריאצ'י וטרילוגיית דספראדו, היא סדרה של שלושה סרטי קולנוע: אל מריאצ'י, דספרדו והיו זמנים במקסיקו, שכולם נכתבו, הופקו ובוימו על ידי רוברט רודריגז בין השנים 1992–2003. הסרט "אל מריאצ'י" מביא את סיפורו של מוזיקאי מובטל, הידוע בשם אל מריאצ'י, שנודד ברחבי מקסיקו עם הגיטרה שלו. הוא מגיע לעיירת גבול נידחת (אקוניה. זוהי עיירה אמיתית, שבה צולמו חלק מהסצנות בסרט, ובה נולד השחקן הראשי של הסרט וידידו הטוב של הבמאי רודריגז, קרלוס גאיארדו). אל מאריאצ'י מנסה להתקבל לעבודה במסבאות ובמועדונים. לרוע מזלו, כנופיית פושעים מקומית טועה בזיהויו וחושבת, שמדובר בפושע יריב, שנודע כי הוא נושא את כלי הנשק שלו בנרתיק של גיטרה. אל מאריאצ'י נאלץ לברוח ןלהסתתר מאימת הכנופיה ובהמשך הוא מתאהב בבחורה שעוזרת לו להסתתר. כאשר הבחורה נרצחת על ידי אחד מחברי הכנופיה מריאצ'י משתנה, ויוצא לנקום ברוצח ובכנופית הפושעים כולה. סרט ההמשך "דספרדו" מציב את אנטוניו בנדרס בנעליו של המריאצ'י, בהמשך החיפוש אחר נקמה שלוקחת אותו עד לברון סמים שאחראי לרציחת אהובתו. בהמשך מתאהב מריאצ'י בקארולינה (השחקנית סלמה הייק), אישה שעובדת עבור ברון הסמים. בסרט מככבים, בנוסף לבנדרס והייק, סטיב בושמי, דני טרחו, צ'יץ' מארין וקוונטין טרנטינו בתפקיד אורח. קרלוס גאיארדו, כוכב הסרט הראשון, מופיע הפעם בתפקיד אורח קצר. סרט ההמשך השני "היו זמנים במקסיקו" שם את אל מריאצ'י במרכזו של ניסיון הפיכה בנשיא מקסיקו. המריאצ'י מגויס על ידי סוכן ה-CIA כדי לחסל את גנרל מארקז, שנשכר על ידי ברון הסמים לחסל את נשיא מקסיקו. בסרט מככבים, בנוסף לבנדרס והייק, ג'וני דפ, וילם דפו, מיקי רורק, אנריקה איגלסיאס, אווה מנדז, דני טרחו וצ'יץ' מארין. טרנטינו אמר לרודריגז כי עליו לעשות טרילוגיה לסרטים בהשראת טרילוגיית הדולרים של סרג'ו ליאונה (בעבור חופן דולרים, הצלפים, הטוב, הרע והמכוער). רודריגז הסכים, והסרט השלישי מכיל הרבה הקבלות למערבון הספגטי. דמותו של אל מריאצ'י עצמה נושאת הקבלה לאיש ללא שם (דמות אותה גילם קלינט איסטווד). כל שלושת הסרטים נעשו לפי "סגנון המריאצ'י" של רודריגז, לפיו "יש לעשות שימוש ביצירתיות ולא בכסף כדי לפתור בעיות". הפקת הסרט הראשון עמדה בתקציב זעום של 7,000 דולר, כאשר הסרט צולם כולו במקסיקו והרוויח יותר מ-2 מיליון דולר בעת יציאתו למסכים. חברת ההפצה Columbia Pictures אהבה את הסרט וקנתה את הזכויות, מה שאיפשר לה לממן את שני ההמשכונים בסדרה. הסרט "דספרדו" נעשה בתקציב של 7 מיליון דולר והרוויח יותר מ-24 מיליון דולר ברחבי ארצות הברית, בעוד "היו זמנים במקסיקו" נעשה בתקציב של 29 מיליון דולר והרוויח יותר מ-56 מיליון ברחבי ארצות הברית ויותר מ-41 מיליון נוספים מחוץ לגבולות ארצות הברית. בנוסף, הסרט נחשב ל"סרט ההמשך השני הרווחי ביותר", ברשימה לצד גולדפינגר, צבא האופל (הסרט השלישי בסדרת "The Evil Dead" של סם ריימי), ויום שישי ה-13 חלק 3. חלק מהפופולריות של הסרטים נשען על גרסאות הכיסוי המוצלחות שבפסקול שלו. כל שלושת הסרטים זכו למגוון פרסי יוקרה, ביניהם פרס בחירת הקהל בפסטיבל סאנדנס של שנת 1993 עבור "אל מריאצ'י", ופרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי סאטורן של שנת 1996 עבור משחקה של סלמה הייק ב"דספרדו". "טרילוגיית מקסיקו", באתר AllMovie (באנגלית) "אל מריאצ'י", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "דספרדו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "היו זמנים במקסיקו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רשימת סרטי ההמשך הרווחיים ביותר.
אנטוניה הצעירה

אנטוניה הצעירה (31 בינואר 36 לפנה"ס – 37), אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית, אשתו של דרוסוס, אמם של המצביא גרמניקוס והקיסר קלאודיוס וסבתו של הקיסר קליגולה. היא גם הייתה גיסתו של הקיסר טיבריוס וסבתא רבתא של הקיסר נירון מצד אמו. הייתה אחת מן הנשים המשפיעות ביותר של זמנה ברומא העתיקה. אנטוניה נולדה בשנת 36 לפנה"ס ביוון והייתה קרובת משפחה של שניים מהאנשים החזקים ביותר ששלטו ברומא, אביה היה מרקוס אנטוניוס ודודה מצד אמה אוקטביה היה אוקטביוס. זמן קצר לאחר לידתה אביה נטש אותה ואת אמה לטובת קלאופטרה השביעית מלכת מצרים שהייתה מאהבתו לשעבר ואנטוניה עברה עם משפחתה להתגורר ברומא. אנטוניה נישאה לדרוסוס שהיה בנה של ליוויה ובנו החורג של אוגוסטוס. לזוג נולדו מספר ילדים שמתוכם רק שלושה שרדו והגיעו לבגרות: קלאדיוס, גרמניקוס וליווילה. אנטוניה התאלמנה לאחר שדרוסוס נפטר בשנת 9 לפנה"ס כתוצאה מפציעה שספג בעת שהותו בחזית בגרמניה. אוגוסטוס נתן לה אישור לא להתחתן מחדש והיא קיבלה פטור מחוקי הנישואים הנוקשים של רומא. לאחר עלייתו של טיבריוס לשלטון היא תיווכה בינו לבין בנה גרמניקוס כשהסכסוכים ביניהם התחילו לצוץ, לאחר מותו בשנת 19 היא תמכה בטיבריוס כנגד אלמנתו אגריפינה וכשאגריפינה הוגלתה על ידי טיבריוס בשנת 27, אנטוניה טיפלה בנכדיה קליגולה, דרוסילה, יוליה ליווילה ואגריפינה הצעירה. אנטוניה הייתה זאת שהזהירה את טיבריוס בשנת 31 על הקשר שסיאנוס מפקד המשמר הפרטוריאני רקם נגד שלטונו, כמו כן כאשר התגלה שבתה ליווילה הייתה מעורבת בקשר טיבריוס נתן לאנטוניה רשות לטפל בה כפי שהיא תמצא לנכון ואנטוניה הרעיבה אותה למוות. אולם היסטוריונים מודרניים מפקפקים בכך ורואים את הסיפור על הקשר של סיאנוס כתעמולה כוזבת של טיבריוס ושלמעשה זה היה הוא שיזם את חיסולו של סיאנוס. כאשר נכדה קליגולה עלה לשלטון בשנת 37 הוא העניק לה אותות כבוד מרובים כולל את התואר אוגוסטה שקודם הוענק רק לליוויה אלמנתו של אוגוסטוס. אולם לאחר מכן יחסיו עם אנטוניה התדרדרו והוא סירב לקבל אותה לראיון פרטי. לבסוף אנטוניה נואשה מחייה ושמה להם קץ. לאחר מותה, קליגולה נחשד בכך שהרעיל אותה. רוברט גרייבס, אני, קלאודיוס (1934); תרגומים לעברית: נפתלי גולן, הוצאת מסדה, 1950; אביעד שטיר, ספרי עליית הגג, 2010.
ברתולומאו פרשטרלו

ברתולומאו פרשטרלו (1395–1457) (נקרא גם פדרו מוניז פרשטרלו) היה נווט וחוקר ארצות פורטוגזי, שיחד עם ז'ואאו גונסלווש זארקו וטרישטאו ואז טיישיירה, גילה את איי מדיירה (1419–1420). פרשטרלו, בנו של אציל יליד ג'נובה שבאיטליה, קיבל את השליטה על הקפיטניה באי פורטו סנטו שבאיי מדיירה, ויחד עם עמיתיו, גם רבי חובלים בצי, החל ליישב את האיים. אחת מבנותיו של פרשטרלו - פיליפה פרשטרלו אֶה מוניז, התחתנה עם כריסטופר קולומבוס בסביבות שנת 1479. כחלק מהנדוניה, קיבל קולומבוס את כל תרשימי הרוחות והזרמים של פרשטרלו בסביבת ההאחזויות הפורטוגזיות באוקיינוס האטלנטי. אפשר כי תרשימים אלה סייעו לקולומבוס בגילוי העולם החדש. ישנה אגדה המצביעה על פרשטרלו כאחראי על דלילות הצמחייה באי פורטו סנטו. הוא הביא לשם ארנבת הרה יחידה שהצליחה לחמוק, וצאצאיה רבו מאוד תוך שנים מעטות ומילאו את האי. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המפסטד הית'

המפסטד הית' (באנגלית: Hampstead Heath) הוא פארק אנגלי גדול (שטחו 3.2 קילומטר רבוע) בצפון לונדון, סמוך להמפסטד. בפארק מספר רב של אגמים קטנים, חורשות, ביצה ושטחי דשא גדולים. מגבעת הפרלמנט הנמצאת בפארק ניתן לראות אל כל הסיטי. הפארק נמצא ברובו ברובע קמדן (2.8 קמ"ר מהפארק) של לונדון. חלק קטן (0.4 קמ"ר) נמצא ברובע ברנט. בקצהו הדרומי של הפארק נמצאת בריכת הלידו - בריכה לא מקורה, וצפונה לה שני אגמים קטנים שגם בהם ניתן לשחות. בפארק נמצא בית קנווד, בעבר בית אחוזה וכיום אתר מורשת בריטי. בשנת 2005 הציב בפארק הפסל ג'אנקרלו נרי (אנ') את פסלו "הסופר" - פסל בגובה 9 מטרים המתאר שולחן וכיסא. בשעות הלילה ידוע הפארק כמקום בילוי להומוסקסואלים. בית קנווד "הסופר" פארק גולדרס היל, בחלקו המערבי של המפסטד הית' אתר האינטרנט הרשמי של המפסטד הית' (באנגלית)
NO אקזיט

NO אקזיט הוא סרט של הבמאי והתסריטאי דרור סבו, שיצא לאקרנים בספטמבר 2006. הסרט זכה במספר פרסים חשובים, בהם פרס וולג'ין בקטגוריית "הסרט העלילתי באורך מלא", בפסטיבל הבינלאומי ה-23 לקולנוע בירושלים, ובאותו הפסטיבל זכה גל זייד בקטגוריית המשחק. תוכנית הריאליטי "בחירת ליבו", בו מתמודדות נשים על גבר אחד, משודרת זה העונה השנייה והמפיקים מתכוננים לעונה השלישית. המנהל הראשי זכי ריבנבך שמחפש במאי לעונה החדשה, ונזכר בתלמידו יהודה קוניץ מהחוג לקולנוע ובפרויקט הדוקומנטרי שלו, המתעד את שיקום חברו שהתעוור במהלך שירותו הצבאי, מה גם שתהליך השיקום פותח על ידי חברתו של יהודה, יעל. יהודה שואף לצלם סרט מ"מבט אחר", ממבט של עיוור, ולשם כך מנסה לגייס 50 אלף שקל, ללא הצלחה. כאשר זכי פונה ליהודה בהצעה לביים את העונה החדשה, יהודה לא מהסס לקחת את הפרויקט החדש ולביים אותו לפי רצונו ולפי מימון המנהל הראשי זכי. יהודה (עפר שכטר) זכי (גל זייד) יעל (נועה ברקאי) איתן הרווק (אמנון וולף) מפיק שטריקס (ערן שראל) בקי (מלי לוי) מיקה (שירי מימון) מיכה (מיכאל מושונוב) דריה (הדס מורנו) "NO אקזיט", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "NO אקזיט", באתר AllMovie (באנגלית) "NO אקזיט", באתר ספר הקולנוע הישראלי "NO אקזיט", באתר אידיבי "NO אקזיט", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "NO אקזיט", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית הסרט, באתר סרטי יונייטד קינג שוש מיימון, ביקורת סרט - NO אקזיט, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 בספטמבר 2006 נחום מוכיח, "NO אקזיט" – סגידה לעגל הרייטינג, באתר "הבמה", 14 בספטמבר 2006 מרב יודילוביץ', הסרט "NO אקזיט" זכה בפרס וולג'ין, באתר ynet, 15 ביולי 2006
נבחרת טהיטי בכדורגל

נבחרת טהיטי בכדורגל לגברים היא הנבחרת הלאומית בכדורגל של פולינזיה הצרפתית. הישג השיא של הנבחרת הוא זכייה בגביע אוקיאניה לאומות בשנת 2012, בזכותו שיחקה לראשונה בתולדותיה בגביע הקונפדרציות 2013. ב-2 בספטמבר 1971 שיחקה הנבחרת במשחקי האוקיינוס השקט הדרומי נגד נבחרת איי קוק. המשחק נגמר בתוצאה 30-0 לטובת טהיטי, שהפכה באותה עת לשיא בינלאומי בניצחון נבחרות בטורניר כלשהו בעולם לאורך השנים. השיא של טהיטי נשבר רק בשנת 2001, כאשר אוסטרליה גברה על סמואה האמריקנית בתוצאה 31-0. הדירוג הנוכחי של נבחרת טהיטי ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-158 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 1,016.83 – ללא שינוי לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 111 נמדד לראשונה באוגוסט 2002, והדירוג הנמוך ביותר 196 נמדד לראשונה באפריל 2016. בטהיטי נולדו בסך הכל שני כדורגלנים בעלי שיעור קומה בינלאומי, פאסקל ואהירואה ששיחק בקבוצת אוסר ונבחרת צרפת ובן דודו מאראמה ואהירואה הנושא דרכון צרפתי בשל היות פולינזיה הצרפתית חלק מצרפת. מאראמה שיחק בקבוצת נאנסי מהליגה השנייה בצרפת מ-2010 עד 2013. מאראמה פרש מהכדורגל לאחר טורניר גביע הקונפדרציות 2013 שבו שיחק בנבחרת טהיטי. 1930 עד 1990 – לא נכנסה 1994 עד 2022 – לא העפילה משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה 2008 - שלב הבתים 2010 - שלב הבתים 2012 - שלב הבתים מראמה ואהירואה אלווין טהאו ניקולס ולאר מדיה וקבצים בנושא נבחרת טהיטי בכדורגל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נבחרת טהיטי בכדורגל דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
חדרי המלחמה של צ'רצ'יל

מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט (באנגלית: Churchill War Rooms) הם מצודה צבאית בלונדון, אנגליה המשמשת כמוזיאון צבאי לתקופת מלחמת העולם השנייה. חדרי המלחמה נמצאים ברחוב ג'ורג' הגדול, במרתף של בניין משרד האוצר הבריטי, למול פארק סנט ג'יימס. מרתפי הבניין המקורי שופצו בשנת 1938, קודם לתחילת מלחמת העולם השנייה, על מנת להפכם למצודה צבאית. במהלך מלחמת העולם השנייה שימשו החדרים את ממשלת בריטניה ובעיקר את וינסטון צ'רצ'יל. גודלו של הקומפלקס כ-12,000 מטר רבוע. בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדו בו 528 אנשים. במפקדה היו מסעדה, מטווח, בית חולים, חדרי מגורים תת-קרקעיים, חדר לראש הממשלה, חדר לממשלה, חדר מפות שממנו ניהלה הממשלה הבריטית את פעולות הצבא ואף חדר סודי שסומן כחדר שירותים אישי לראש הממשלה אך בעצם היה בו קו טלפון ישיר לבית הלבן בוושינגטון. בשל פגיעותם הרבה, ננטשו חדרי המלחמה מיד לאחר המלחמה, וכמעט דבר לא הוצא מהם. ב-1984 הפכו למוזיאון המנוהל על ידי מוזיאון המלחמה האימפריאלי. החלק המוצג לקהל הוא חלק קטן מהקומפלקס. חדר המפות מסודר בדיוק כפי שהיה ביום האחרון של המלחמה, מאחר שהחדרים נאטמו מיד עם סיום המלחמה, ונפתחו מחדש רק עם ההחלטה להפכם למוזיאון. בשנת 2003 הורחב המוזיאון ושונה שמו מ"חדרי המלחמה של הקבינט" (Cabinet War Rooms) לשמו הנוכחי, ונפתחו לציבור מספר חדרים נוסף בהם עשה שימוש צ'רצ'יל במהלך המלחמה למגוריו. במהלך המלחמה נקראו חדרים אלה בשם "סוויטת צ'רצ'יל" - "The Churchill Suite". בפברואר 2005 נפתח אגף נוסף, המציג את פועלו הציבורי ואת חייו הפרטיים של צ'רצ'יל באמצעות מסמכים מקוריים, תמונות ומצגות. בונקר הקרב על בריטניה מצודות צבאיות בלונדון מוזיאון המלחמה האימפריאלי מדיה וקבצים בנושא חדרי המלחמה של צ'רצ'יל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חדרי המלחמה של צ'רצ'יל
מחפר תיעול עמוק

מחפר תמך הוא ציוד מכני הנדסי כבד המיועד לחפירת תעלות תמך בעומק של 40 מטר ויותר. הוא קיים בשתי צורות - מרכב זחלי מיועד לעבודות בעומק רב ומרכב גלגלים מיועד לעבודות קלות. מחפר תמך דומה מאוד למכונת קידוח אלא שדרך העבודה בשתי המכונות שונה. תיעול עמוק הוא סוגיה חשובה בתהליך בנייה שנסב אודות ביסוס קרקע. ככל שמעמיקים את תעלת החפיר הרי ניתן לכרות בור בנייה עמוק יותר ולהקים קומות תת-קרקעיות רבות יותר ולהקצות יותר שטחים למטרות שטחי שרות ושטחי חניה. תעלת תמך משמשת כחלל לתוכם בונים קיר תמך. עבודת העפר לצורך בניית קומות תת-קרקעיות בבניין דורשות כרייה בחפיר. תקן הבנייה מחייב לבנות קיר תמך שימנע גרימת נזק למבנים ותשתיות, כגון צנרת תת-קרקעית, כבלים תת-קרקעיים, כבישים ומדרכות, כתוצאה מהתמוטטות קירות החפיר. חפירת תמך היא עבודת עפר המקדימה כריית החפיר ומאפשרות בניית קיר החפיר. לתוך תעלת תמך מניחים ברזל חיזוק ויוצקים בטון. עם התייבשות הבטון נוצר קיר תמך מחוזק בברזל. מרכב תא מפעיל מנוע יחידת כוח הידראולית מנוע הידראולי לחלזון המחפר עמוד המחפר חילזון חפירה זרוע שפך קרקע מחפר תמך הוא ציוד חפירה לתעלות תמך. בניגוד למכונת קידוח שבה שיטת העבודה היא לקדוח מפני הקרקע עד לעומק הרצוי הרי במחפר תמך חלזון החפירה נמצא תמיד בעומק המתאים ויצירת תעלת תמך נוצרת כתוצאה מתנועה אטית של מרכב מחפר תמך. לצורך ייצוב ראשוני של הקרקע ומניעת התמוטטות דופן החפיר משתמשים בבוץ קידוח שבו המרכיב הדומיננטי הוא בנטוניט. תוך כדי התקדמות המרכב נעשית פעולת כרייה אנכית שמאריכה את תעלת תמך. כדי למנוע מתשפוכת העפר שנוצרת עם כרייה מותקן בקרבת חלזון החפירה זרוע שפך קרקע צרה במעט מרוחב תעלת תמך שלא מפריע להתקדמות מחפר תמך. תהליך בניית קיר תמך נעשה במקביל לחפירת תעלה. לתוך התעלה מוכנסים ברזל חיזוק ויוצקים בטון. לאחר התייבשות הבטון בסיום בניית קירות התמך ניתן להתחיל בעבודות העפר בחפיר. בעת כריית החפיר מבצעים במקביל חיזוק אופקי באמצעות עוגן אופקי של קיר החפיר שמונע התמוטטות קיר תמך כתוצאה מעומס מכני רב. לכן בהפרשי גובה נעשה עיגון אופקי של קיר תמך. חפיר
מנזר סנט אוגוסטין

מנזר סנט אוגוסטין (אנגלית: St Augustine's Abbey) היה מנזר בנדיקטי בקנטרברי, קנט, הממלכה המאוחדת. בשנת 597 הגיע סנט אוגוסטין לאנגליה, לאחר שנשלח לשם על ידי האפיפיור גרגוריוס הראשון לצורך שליחות מיסיונרית. מלך קנט בתקופה זו היה את'לברט, שבמקרה היה נשוי לברטה שהייתה נוצרית. לא ברור האם אשתו השפיעה עליו, אך את'לברט התיר לאוגוסטין לייסד מנזר במרחק קצר מחומות העיר קנטרברי. באתר שבו הקים אוגוסטין את הכנסייה כבר היו שלוש כנסיות אחרות שהוקדשו לקדושים פנקרס, פטרוס ופאולוס, ולבסוף למרים, אם ישו. כיום ניתן למצוא במקום שרידים מהתקופה הסקסונית של כנסיית סנט פנקרס, ואילו שתי הכנסיות האחרות אוחדו על ידי הנורמנים למבנה אחד. אחת הסיבות לבניית הכנסייה במיקום זה הייתה הכוונה להפוך אותה לאתר קבורה למלכי קנט ולארכיבישופים מקנטרברי. ב-978 בניין גדול יותר הוקדש על ידי הארכיבישוף דאנסטן לקדושים פטרוס, פאולוס ואוגוסטין. עד ל-1100 כל שרידי המבנה האנגלו סקסוני המקורי נעלמו תחת מבנה גדול שנבנה בסגנון האדריכלות הרומנסקית, וב-1154 נבנה בצמוד למקום בית מחסה לעניים. מלבד עבודת בנייה מחדש ב-1168 כתוצאה משרפה, לא היו אירועים משמעותיים נוספים במנזר במהלך המאה ה-12. החל משנת 1250 בקירוב והלאה המנזר היה פעיל שוב. הקלויסטר, חדר הרחצה, הרפקטוריום והמטבח נבנו מחדש. בנוסף, נבנו מגורים גדולים וחדשים עבור ראש המנזר. שטח המנזר הוגדל גם כן על מנת לבנות היכל גדול. ב-1309 נבנה שער חדש כחלק ממערכת הביצורים של המנזר ובכך הושלמה החצר הפנימית. בצד הצפוני הנזירים סיפחו יותר שטח למנזר, פעולה שתוצאתה הייתה יותר מקום עבור חצר חיצונית חדשה שבה היה מתחם באחריותו של נזיר האחראי על מרתפים, מבשלת שיכר, מאפייה, וב-1320 כרם מגודר. כמו כן, המנזר התרחב גם בכיוון מזרח ובכיוון זה נבנו מבני מגורים ביחד עם גן חדש. רעידת אדמה ב-1382 גרמה לצורך בעבודת בנייה נוספת, וב-1390 נבנה בית השער שקיים עד היום (2007). המבנה האחרון שהוקם היה קפלת הגבירה, שנבנתה ממזרח למנזר. ב-1500 המנזר כבר היה גדול מאוד, והספרייה שלו הכילה כ-2,000 ספרים, מספר מכובד מאוד ביחס לאותה תקופה. רוב הספרים הללו נכתבו בסקריפטוריום של המנזר עצמו. ב-1535 הנרי השמיני ציווה לפזר את כל המנזרים שהרוויחו פחות ממאה לירות שטרלינג בשנה. המנזר שרד את סיבוב הסגירות הראשון, כיוון שהכנסתו הייתה 1733 לירות. אולם, ב-30 ביולי 1538 גורלו של המנזר נחתם כאשר המנזר נקלע לתהליך פיזור המנזרים של הנרי. המנזר פורק במהלך חמש עשרה השנים שלאחר מכן, למרות שחלק מהאתר הומר לארמון, כהכנה להגעתה של אן מקליווס מצרפת. הארמון הוחכר לשורה של אצילים, ובראשית המאה ה-17 היה בחזקתו של אדוארד לורד ווטון, שהעסיק את ג'ון טראדסקנט האב על מנת לבנות גנים רשמיים מסביב לארמון. ארמון זה שרד ככל הנראה עד הסערה הגדולה ב-1703, שגרמה נזק כבד למבנה הרעוע של המנזר. ב-1988 האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, והשרידים החשובים הללו של המנזר שנבנה על ידי סנט אוגוסטין נמצאים באחריותה של חברת המורשת הבריטית. השרידים שנותרו כיום (2007) נמצאים ממזרח לקתדרלה, ולמעשה בשיא פריחתו המנזר היה בגודל דומה לזה של קתדרלת קנטרברי. מדיה וקבצים בנושא מנזר סנט אוגוסטין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מנזר סנט אוגוסטין אתר האינטרנט הרשמי של מנזר סנט אוגוסטין (באנגלית)
כנסיית סנט מרטין (קנטרברי)

כנסיית סנט מרטין בקנטרברי (באנגלית: St Martin's Church, Canterbury) הנמצאת במרחק קצר ממרכז העיר, היא הכנסייה הקהילתית העתיקה ביותר באנגליה שעדיין נמצאת בשימוש. גילו של בניין הכנסייה הנוכחי שנוי במחלוקת, ויש בו חלקים המיוחסים לאדריכלות הרומית או לסקסונית. ישנה הסכמה רחבה כי הכנסייה שימשה ככנסייתה הפרטית של המלכה ברתה קנט ושל הכומר האישי שלה, ליודהארד. כמו כן, ההשערה הרווחת היא כי הכנסייה הייתה המקום שבו אוגוסטין מקנטרברי נשא את דרשותיו, וכן המקום שבו התרחשה הטבלתו של המלך אתלברט. אף על פי שברתה הייתה נוצרית ואתלברט עובד אלילים, הוא התיר לה להמשיך ולהחזיק באמונתה ולהתפלל בכנסייה. לפי ממצאים מקומיים הוכח שהנצרות הייתה קיימת באזור זה של העיר באותה תקופה ושבכנסייה יש לבנים רומיות משומשות. אולם, העיצוב של הכנסייה איננו רומי בצורה מובהקת ומסיבה זו יש הטוענים שהיא נבנתה באמצע המאה ה-4, מיד לאחר תום הכיבוש הרומי ותחילת ההגירה האנגלו-סקסית. האזכור הקדום ביותר של הכנסייה הוא בהצהרתו של בדה ונרביליס, שנאמרה כ-100 שנים לאחר מותו של אוגוסטין. בהצהרה נאמר: "הייתה בצד המזרחי של העיר כנסייה שהוקדשה לכבודו של מרטין הקדוש; היא נבנתה עוד בתקופה שבה הרומאים שלטו בבריטניה. אין בכתביו של בדה תשובה לשאלה האם הכנסייה שימשה לצורך טקסים נוצריים בתקופה הרומית, או האם היא הייתה מקדש פגאני שהפך לכנסייה לאחר שהנוצרים עלו לשלטון. בשנת 597 הגיע אוגוסטין לקנט ביחד עם עדתו למטרות מיסיונריות. לאחר שהם קיבלו את רשותו של המלך הם הגיעו לכנסיית סנט מרטין על מנת "להיפגש, לשיר, להתפלל, לומר את המיסה, להטיף ולהטביל לנצרות" (לפי דברי בדה ונרביליס). זמן קצר לאחר תחילת פעילותם המיר המלך את דתו. טקס המרת הדת נערך ביום חג הפנטקוסט ב-2 ביוני 597. לפי המסורת הטקס התרחש בכנסייה עצמה. אין מידע רב על האירועים שהתרחשו בכנסייה לאחר מותו של אוגוסטין, למעט אזכור אחד בצ'ארטר אנגלו-סקסי משנת 867. הכנסייה ייחודית בכך שהיא לא מצויה בתחום סמכותו של סגן הבישוף של קנטרברי. חלק מהרכוש הנוכחי של הכנסייה התקבל מעזבונם של מספר אנשים בין השנים 1402 ל-1598, ויש תיעוד מלא של כל הרקטורים מאז 1314. בשנת 1681 אוחד משרת מנהל הכנסייה עם זו של מנהל כנסיית פאולוס הקדוש. כתוצאה מהפצצות אוויריות של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה הכנסייה ספגה נזקים כבדים, כאשר כ-75% מהרעפים נפגעו והחלונות ספגו נזקים כבדים כתוצאה מהפיצוצים. אחד מהשערים שדרכם נכנסו אל חצר הכנסייה נפגע כתוצאה מההדף שנוצר מהתפוצצותה של פצצה שנחתה בשביל סמוך. הכנסייה כמעט נחרבה כתוצאה משרפה שהתרחשה בליל ה-31 באוקטובר 1942, כאשר נערכו באזור קנטרברי שלוש פשיטות אוויריות. בחצר הכנסייה נחתו ארבע פצצות תבערה שנשרפו לאחר מכן, מתוכן שתיים במרחק של כ-2 מטרים מהכנסייה. בחצר הכנסייה נמצאים הקברים של משפחות מקומיות ידועות וכן של אנשי שם אחרים כגון תומאס סידני קופר, מארי טרטל וכדומה. לכנסייה יש מסורת מוזיקלית ממושכת שהחלה בנזירי סנט אוגוסטין ונמשכת עד היום. יום ראשון הראשון של כל חודש מוקדש בדרך כלל לקונצרט של ארבעה זמרים. ב-1988 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, ביחד עם קתדרלת קנטרברי ומנזר סנט אוגוסטין. F. Haverfield, "Early British Christianity" The English Historical Review Vol. 11, No. 43. (Jul., 1896) מדיה וקבצים בנושא כנסיית סנט מרטין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית סנט מרטין מידע על הכנסייה באתר בנייני קנטרברי
חומת לונדון

חומת לונדון נבנתה על ידי הרומאים במאה השנייה סביב לונדיניום, בסביבות שנת 200 לספירה, עד ככל הנראה שנת 220, על מנת להגן על העיר הרומאית. היא המשיכה להגן על היישוב במשך כ-1000 שנים, הרבה אחרי שהרומאים גורשו בשנת 410. בשנת 457 החומה הזו הגנה על לונדון מהתקפת הסקסונים. בחומה היו מספר שערים ממזרח למערב: לדגייט ניוגייט אלדרסגייט קריפלגייט בישופסגייט אלדגייט כיום שמות שערים אלה הם שמות של רחובות או אזורים בלונדון שבהם עמדו השערים. בימי הביניים חוזקה החומה ונוספו לה שערים וביצורים. בימי הביניים חיזקו אנשי לונדון את החומה והיא המשיכה למלא את תפקידה בהגנה על העיר. בשריפה הגדולה של לונדון, בשנת 1666, הושמדה כמעט כל העיר שבתוך החומה. בשיקום העיר נשכחה החומה ונעלמה, לאחר שבנו את הבתים החדשים משני צידיה. במאות ה-18 וה-19 נהרסו מרבית חלקי החומה או שולבו לתוך מבנים, ואלה שנותרו נהרסו ברובם במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה. שרידים של החומה נותרו בקרבת מצודת לונדון על גבעת טאוור וברחוב "חומת לונדון" בחצר מוזיאון העיר לונדון. החומה הקיפה שטח של 1.3 קילומטר רבוע. רוחבה היה כ-3 מטרים וגובהה כ-5 מטרים. מדיה וקבצים בנושא חומת לונדון בוויקישיתוף מוזיאון העיר לונדון guidol.co.il, חומת לונדון הרומית - London Wall (ארכיון)
מחלף לה גוארדיה

מחלף לה גוארדיה הוא מחלף בנתיבי איילון הממוקם בתל אביב-יפו ובנוי בתצורת מחלף יהלום. בדומה למחלפים אחרים בנתיבי איילון גם במחלף זה הגשר נבנה בתוואי הדרך העירונית והוא חולף מעל הדרך המהירה. היציאות והכניסות למחלף מרומזרות ואילו בנתיבי איילון מתאפשרת תנועה חלקה ללא רמזורים. מכיוון דרום, היציאה למחלף מותנית רק לכלי רכב היוצאים מכביש 1 לאיילון צפון, וכן באיילון דרום היציאה מהצומת לנתיבי איילון מתחברת עם נתיבי כביש 1. המחלף נקרא על שם רחוב לה גוארדיה המסתיים בגשר של המחלף, הנקרא על שם פיורלו לה גוארדיה, ראש העיר ניו יורק בין השנים 1934-1945. ביוני 2008 נפתחה ממערב למחלף מנהרה העוברת מתחת לרחוב המסגר בתוואי רחוב הרכבת. מנהרה זו מתחברת ישירות לרמפת הכניסה לנתיבי איילון בכיוון דרום. מדיה וקבצים בנושא מחלף לה גוארדיה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פארק סנט ג'יימס

המונח "סנט ג'יימס פארק" מפנה לכאן. לערך העוסק באצטדיון כדורגל, ראו סנט ג'יימס פארק (אצטדיון). פארק סנט ג'יימס (באנגלית: St. James's Park) הוא אחד מהפארקים המלכותיים של לונדון. הפארק ממוקם ברובע וסטמינסטר של העיר לונדון באנגליה. בקצהו המערבי של הפארק נמצא ארמון בקינגהאם, מקום מגוריו של צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. בקצהו הצפוני של הפארק נמצא ארמון סנט ג'יימס. לאורך חלקו הצפוני של הפארק עובר המאל, ובמזרחו נמצא משמר הסוסים. בפארק אגם קטן ובו שני איים הקרויים "אי הברווזים" ו"האי המערבי". הגשר החוצה את האגם משקיף על ארמון בקינגהאם. הפארק ניקנה על ידי המלך הנרי השמיני על מנת לשמש לו אזור צייד איילים. במקור היה הפארק שטח בור ביצתי. המלך צ'ארלס השני פתח את הפארק לשימוש הציבור הרחב. פארק סנט ג'יימס, ברקע- ארמון בקינגהאם פארק סנט ג'יימס - מבט לכיוון מזרח. ניתן לראות את הלונדון איי מדיה וקבצים בנושא פארק סנט ג'יימס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארק סנט ג'יימס (באנגלית)
הרובע הרביעי של פריז

הרובע הרביעי של פריז (בצרפתית: 4e arrondissement) הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. הרובע נמצא על הגדה הימנית של נהר הסן, וגובל במערב עם הרובע הראשון; בצפון הוא גובל ברובע השלישי, במזרח גובל ברובע האחד עשר וברובע השנים עשר, ובדרום גובל בנהר הסן וברובע החמישי. הרובע הרביעי כולל את אזור כיכר העירייה של פריז, שנבנה בסגנון הרנסאנס. נמצאים בו גם כיכר פלאס דה ווז', גם היא מימי הרנסאנס בצרפת, מרכז ז'ורז' פומפידו בעל המבנה הייחודי וחלקו הדרומי של אזור המארה הימי-ביניימי, שהוא כיום מרכזה של הקהילה ההומוסקסואלית של פריז (החלק הצפוני של המארה נכלל ברובע השלישי). חלקו המזרחי של האיל דה לה סיטה (בכללו קתדרלת נוטרדאם) וכן איל סן לואי אף הם נמצאים ברובע הרביעי של העיר. עם שטח קרקע של 1.601 קמ"ר תופס הרובע הרביעי את המקום השלישי מבין הרבעים הקטנים של פריז. שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה לפני 1861, על אף שהוא קיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה ה-19. במפקד האוכלוסין האחרון (משנת 1999), מנתה האוכלוסייה 30,675 איש, בעוד שברובע היו 41,424 משרות. קתדרלת נוטרדאם איל סן לואי המארה פלאס דה ווז' מרכז ז'ורז' פומפידו רחוב ריבולי (במשותף יחד עם הרובע הראשון) כיכר העירייה של פריז כיכר הבסטילייה (יחד עם הרבעים האחד עשר והשנים עשר) עמוד סן ז'אק ביבליוטק דה ל'ארסנל בית-החולים הוטל דְיֶה גלידת ברטיון אוטל דה סן אוטל דה סולי כנסיית סן-ז'רווה סן פרוטה (Église Saint-Gervais-Saint-Protais) כנסיית סן לואי אן ל'איל כנסיית סנט-מארי הספרייה ההיסטורית של העיר פריז בית הכנסת אגודת הקהילות גשר מארי גשר סולי גשר סן לואי גשר נוטרדאם אתר האינטרנט הרשמי של הרובע הרביעי של פריז (בצרפתית) הרובע הרביעי של פריז, ברשת החברתית אקס (טוויטר)