laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנצאר

אל-אנצאר (בערבית: الانصار; מילולית: העוזרים/תומכים) הוא מונח איסלאמי המייצג במקור את תושבי ית'רב (כיום אל-מדינה) המוסלמים שסייעו לעדת מאמיניו של מוחמד לאחר הגירתם ממכה בשנת 622. מרבית האנצאר נמנו עם שני שבטים: האוס והח'זרג', ויחד עם המהאג'רון (ראשוני המאמינים המהגרים ממכה) הם מהווים את הצחאבה, קבוצת רעי מוחמד המהווים מקור לתחיקה משפטית ומודל לחיקוי למוסלמים. האנצאר זכורים באדיקותם ובאומץ לבם ובין הבולטים שבהם היו מעת' בן ג'בל, סהל בן סעד וסעד בן עבידה. מסופר כי עאישה אמרה פעם "ישנם שלושה אנשים מבין האנצאר אשר איש לא עולה עליהם במידות הטובות: סעד אבן מועד, אוסייד בן ח'וצ'ייר, ועבאד בן בשר". לאחר מות מוחמד הפך המונח אנצאר לכינוי כללי ליחידות הצבא הערביות שפלשו לאזורים הסובבים את חצי האי ערב. האנצאר כבשו את האימפריה הסאסאנית והכו נמרצות את האימפריה הביזנטית. בהדרגה התיישבו חיילות המצב במחנות צבא שהפכו ברבות השנים לערים כמו קהיר, בצרה, כופה ואחרות. האנצאר היו חמושים בכידונים, רמחים, חרבות, קשתות ורכובים על סוסים שהקנו להם יכולות תמרון וניידות גבוהות. האנצאר שימשו לעיתים גם כחיל רגלים. הם היוו את סוג היחידה העיקרית בצבא הח'ליפות עד למאה ה-9, עת הוחלפו בידי חיילים-עבדים זרים המכונים ע'למאן או ממלוכים. בסוף המאה ה-19 קבוצות מוסלמיות חסידיו של המהדי מוחמד אחמד יצאו לג'האד כנגד חדירת המערב בסודאן וקראו לעצמם האנצאר. השם נמצא בשימוש קבוצות טרור וחמושים אסלאמיות שונות ברחבי העולם המוסלמי, ביניהם ב: אינדונזיה, הודו, פקיסטן, אפגניסטן, עיראק, תימן, סומליה, סודאן, מצרים, אלג'יר, מרוקו וישראל. מדיה וקבצים בנושא אנצאר בוויקישיתוף Mehbooba, at the center of your attention., www.mehbooba.co.uk(הקישור אינו פעיל) ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
1949 בקולנוע

ערך מורחב – 1949 שמשון ודלילה ($11,500,000) חולות איוו ג'ימה ($5,000,000) הייתי כלה ממין זכר ($4,100,000) טייסי השחקים ($4,025,000) פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר: כל אנשי המלך בהפקת רוברט רוסן (סרטי קולומביה, רוסן). הסרט הזר הטוב ביותר: גונבי האופניים (איטליה) השחקן הטוב ביותר: ברודריק קרופורד בתפקיד ווילי סטארק (מתוך "כל אנשי המלך") שחקן המשנה הטוב ביותר: דין ג'אגר בתפקיד רב-סרן סטובל (מתוך "טייסי השחקים") השחקנית הטובה ביותר: אוליביה דה הבילנד בתפקיד קת'רין סלופר (מתוך "היורשת") שחקנית המשנה הטובה ביותר: מרסדס מקמברידג' בתפקיד סאדי בורק (מתוך "כל אנשי המלך") הבמאי הטוב ביותר: ג'וזף ל. מנקייביץ' על הסרט "מכתב לשלוש נשים" פרסי גלובוס הזהב: הסרט הטוב ביותר: כל אנשי המלך הבמאי הטוב ביותר: רוברט רוסן - כל אנשי המלך השחקן הטוב ביותר: ברודריק קרופורד - כל אנשי המלך השחקנית הטובה ביותר: אוליביה דה הבילנד - היורשת 24 בינואר – ג'ון בלושי, שחקן אמריקאי (נפטר ב-1982) 22 ביוני – מריל סטריפ, שחקנית קולנוע אמריקאית 25 באוגוסט – ג'ון סבאג', קולנוען אמריקאי 31 באוגוסט – ריצ'רד גיר, שחקן קולנוע אמריקאי 24 בספטמבר – פדרו אלמודובר, במאי קולנוע ספרדי 8 באוקטובר – סיגורני ויבר, שחקנית קולנוע אמריקאית 24 בנובמבר – שוש עטרי, שדרנית רדיו, מגישת טלוויזיה ושחקנית ישראלית (נפטרה ב-2008) 29 בנובמבר – גארי שנדלינג, קומיקאי, שחקן, כותב, במאי ומפיק אמריקאי 4 בדצמבר – ג'ף ברידג'ס, שחקן אמריקאי 25 בדצמבר – סיסי ספייסק, שחקנית קולנוע זוכת פרס אוסקר 6 בינואר – ויקטור פלמינג, במאי קולנוע אמריקאי (נולד ב-1889) קח אותי לבייסבול יום בניו יורק כל אנשי המלך כמעיין המתגבר האדם השלישי חרב במדבר 1948 בקולנוע 1949 1950 בקולנוע שנים בקולנוע סרט קולנוע מדיה וקבצים בנושא 1949 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 1949 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb
בוליביה במשחקים האולימפיים

בוליביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת ברלין (1936). במשחקים אלה השתתף רק ספורטאי בוליביאני אחד, השחיין אלברטו קונראד, שסיים במקום ה-45 והאחרון במשחה ל-100 מטר חופשי, כ-20 שניות לאחר השחיין שהגיע ראשון. היא נעדרה מארבע האולימפיאדות הבאות ושבה השתתפה באולימפיאדת טוקיו (1964). מאז, נעדרה מהמשחקים רק עוד פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. איש מהספורטאים הבוליביאנים שהשתתפו במשחקים לאורך השנים לא היה קרוב לזכייה במדליה, והישגי המשלחות הבוליביאניות היו סמליים בעיקרם. בוליביה השתתפה גם בשש אולימפיאדות חורף: אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956), ארבע האולימפיאדות שנערכו בין 1980 ל-1992 ובאולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018). גם בהן לא ידעו הספורטאים הבוליביאנים הצלחות. בוליביה במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא בוליביה במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף
ח'ראג'

בהלכה האסלאמית, ח'ראג (בערבית: خراج) הוא מס על אדמה חקלאית. לח'ראג' אין בסיס חוקי בקוראן או בחדית' אך הוא זכה להכרה מסוימת מכורח האיג'מאע (קונצנזוס ששרר בין חכמי ההלכה) והעורף (אנ'), הנוהג המקובל. בתחילה, בימי הכיבושים האסלאמיים, ציין המונח ח'ראג' מס שנגבה באופן חד פעמי ממחוזות כבושים על ידי שרידי הפקידות הביזנטית וסאסאנית. באופן יותר רחב, שימש המונח לציון כל מס שנגבה מהנתינים הלא מוסלמיים של הח'ליפות, שזכו למעמד של בני חסות. בתקופה זו, ח'ראג' היה מילה נרדפת לג'זיה, מס הגולגולת שחויבו בו כל "בני הספר" היהודים והנוצרים בקוראן. בעלי קרקעות מוסלמיים שילמו אך ורק "עֻשרְ", או מעשר מהיבול - רמה נמוכה בהרבה של מיסוי. לאחר שהחלה התאסלמות המונית של נוצרים וזורואסטריים נשחק הבסיס הכלכלי של האימפריה שהתבסס במידה רבה על הכנסות הג'זיה מהנתינים הלא-מוסלמיים. לאחר מסע מלחמה כושל נגד ביזנטיון בשנת 717 בידי הח'ליף האומיי סלימאן היה מצבה הכלכלי של הח'ליפות בכי רע. אף קודם לכן, בימי אל-חג'אג' בן יוסף שהיה מושל עיראק תחת מעאויה ויורשיו, נערך ניסיון לחייב מוסלמים לשלם שיעורי מס מלאים, אך הצעד נתקל בעוינות וטינה. החל מ-719 ביצע עומר השני, יורשו של הח'ליף סלימאן רפורמה לפיה מס (ח'ראג') ייגבה מכל האדמות המעובדות שבבעלות לא-מוסלמית. לא יהיה ניתן למכור אדמות אלה למוסלמים, אך יינתן להם רכוש להחכירן בתמורה לתשלום מלא של מס הח'ראג'. בפועל, בחלוף השנים נגבה מס הח'ראג' מרוב האדמות החקלאיות ללא קשר לדת של בעליהן. נטל המיסוי הכביד והיקפם הגיע עד לכדי שליש עד רבע מכלל התוצרת החקלאית. הרפורמות של עומר השני הושלמו בימי בית עבאס, כשהמס הח'ראג' נהפך לאב הטיפוס למס אדמות אסלאמי. המונח ח'ראג' אף נהיה לכינוי גנרי לכלל המיסים. בימי האימפריה העות'מאנית כמה מדינות שכנות שלה אולצו לשלם מס שנקרא ח'ראג' - בטורקית "חאראץ'" - לסולטאן הטורקי. ח'ראג', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אליפות העולם בכדורסל 1994

אליפות העולם בכדורסל לשנת 1994, הידועה גם בשם מונדובאסקט 1994, הוא טורניר כדורסל בינלאומי שנערך בקנדה בתאריכים 4-14 באוגוסט ואורגן על ידי התאחדות הכדורסל הבינלאומית. בתחילה אמור היה הטורניר להתקיים בבלגרד שביוגוסלביה, אך לאחר שחבר האו"ם כפה אמברגו על מדינות חבל הבלקן, הוחלט לקיימו בערים טורונטו והמילטון שבקנדה. ארצות הברית זכתה בטורניר לאחר שניצחה במשחק הגמר את רוסיה 91-137 ובכך סיימה את הטורניר ללא הפסד בשמונת משחקיה. קרואטיה זכתה במדליית הארד לאחר ניצחון על יוון 60-78. 16 הנבחרות שהעפילו לטורניר הגמר: שלושת האצטדיונים בהם שוחקו משחקי הטורניר: שתי הקבוצות המובילות בכל בית משובצות לבתים א' וב' בסיבוב השני, מהם ניתן להעפיל לשלבי הגמר. שתי הקבוצות האחרונות בכל בית משובצות לבתים ג' וד' בסיבוב השני, מהם משובצות הקבוצות לפלייאוף על מקומות 9-16. 4 באוגוסט 1994 5 באוגוסט 1994 7 באוגוסט 1994 4 באוגוסט 1994 5 באוגוסט 1994 6 באוגוסט 1994 4 באוגוסט 1994 5 באוגוסט 1994 6 באוגוסט 1994 4 באוגוסט 1994 5 באוגוסט 1994 7 באוגוסט 1994 שתי הקבוצות המובילות בבתים א' וב' מעפילות לשלב חצי הגמר. שאר הקבוצות בבתים אלו משובצות לפלייאוף על מקומות 5-8. שתי הקבוצות המובילות בבתים ג' וד' מעפילות לפלייאוף על מקומות 9-12. שאר הקבוצות בבתים אלו משובצות לפלייאוף על מקומות 13-16. 9 באוגוסט 1994 10 באוגוסט 1994 11 באוגוסט 1994 12 באוגוסט 1994 9 באוגוסט 1994 10 באוגוסט 1994 11 באוגוסט 1994 12 באוגוסט 1994 8 באוגוסט 1994 9 באוגוסט 1994 11 באוגוסט 1994 8 באוגוסט 1994 9 באוגוסט 1994 11 באוגוסט 1994 אוסטרליה אנדרו גייז - 23.8 קרואטיה דינו ראדג'ה - 22.3 ברזיל פאולו דה אלמיידה - 19.4 קרואטיה אדריג'ן קומאזס - 19.3 קוריאה הדרומית הור ז'י - 19.3 קוריאה הדרומית מון קיונג-און - 19 קובה ריצ'רד מאטיאנזו - 18.8 ארצות הברית שאקיל אוניל - 18 ארגנטינה מרסלו ניקולה - 17.7 ארצות הברית רג'י מילר - 17.1 האתר הרשמי של אליפות העולם בכדורסל 1994 באתר פיב"א כתבה בניו יורק טיימס, 8.14.1994 כתבה בניו יורק טיימס, 8.6.1994
שלמה מן ההר

רבי שלמה בן אברהם בן שמואל (התפרסם בשם: שלמה ממונפלייה וכשלמה מן ההר), היה תלמיד חכם פרובאנסאלי בן המאה ה-13. הוא נולד בברצלונה, ועבר למונפלייה שבפרובאנס, שכונתה בפי היהודים ההר, על בסיס מקור שם העיר שנובע מהמילה mont. ערך מורחב – פולמוס הרמב"ם רבי שלמה מן ההר נודע בהתנגדותו לספרו של הרמב"ם "מורה נבוכים", יחד עם תלמידו הנודע רבי יונה גירונדי. בשנת 1232, כארבעים שנה לאחר פרסום "מורה נבוכים", שלחו הרב שלמה מן ההר ושניים מתלמידיו – רבי יונה גירונדי ורבי דוד בן שאול – מכתב לחכמים שונים בצרפת, חלקם מבעלי התוספות, והללו הטילו חרם על ספרי הרמב"ם, והפיצו את דבר החרם בקהילות צרפת וספרד. תומכי הרמב"ם הגיבו בחרם על רבי שלמה מן ההר ותלמידיו, ואף העלילו עלילות בדבר יחוסו ומשפחתו של רבי יונה גירונדי. פעולות אלו נתקלו בהתנגדות מצד חכמי ספרד ביניהם הרמ"ה והרמב"ן. נטען כי פולמוס זה גרם שנה מאוחר יותר, בשנת 1233, לשריפת ספרי הרמב"ם בידי נוצרים. לדברי רבי שלמה מן ההר ותלמידו רבי דוד בר שאול עצמם, מעולם לא ביקשו מחכמי צרפת להחרים את הרמב"ם וספריו, אלא ביקשו מהם סיוע במלחמתם של חכמי ברדש עמהם, וכבודו של הרמב"ם יקר בעיניהם. רבי אברהם בורנשטיין מסוכצ'וב שיער, שרבי שלמה הוא מחברו של הספר חידושי הרשב"א על מסכת מנחות; כך נטען גם בשמו של רבי יהושע מקוטנא. המאירי מביא דברים בשמו ובשם חבריו בתואר חכמי ההר. רבינו יונה גירונדי. רבי דוד בר שאול. רבי אלעזר מטראשקון. רבי יוסף אבן שלויש שהחיבור שיטה לא נודע למי מיוחס לו. שלמה שאנן, "תשובת רבנו שלמה מן ההר אל הרמב"ן בעניין החוטאים והחוזרים בתשובה", מוריה ט [יא-יב] (אלול תש"ם), עמ' ג-ד. יצחק בער, תולדות היהודים בספרד הנוצרית, כרך א, תל אביב תש"ה, עמ' 70–77. אפרים אלימלך אורבך, "חלקם של חכמי אשכנז וצרפת בפולמוס על הרמב"ם ועל ספריו", ציון יב [ג–ד] (תמוז תש"ז), עמ' 149–159. עזריאל שוחט, "בירורים בפרשת הפולמוס הראשון על ספרי הרמב"ם", ציון לו [א–ב] (תשל"א), עמ' 27–60. מידע על שלמה בן אברהם מן ההר בקטלוג הספרייה הלאומית וילהלם בכר, א' פייגנסקי, "שלמה בן אברהם בן שמואל", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) הרב נפתלי יעקב הכהן, "רבינו שלמה בן אברהם בן שמואל", אוצר הגדולים אלופי יעקב, חיפה, תשכ"ז–תש"ל, חלק ח, עמודים קלט-קמ, באתר היברובוקס שלמה מן ההר, דף שער בספרייה הלאומית פנחס רוט, "הלכה וביקורת בדרום צרפת: ר' דוד בן שאול על הלכות יין נסך", תרביץ שנה פג, ג, תשע"ה, עמ' 439. הקדמת הרב משה בלוי לחידושי ר' אברהם מן ההר, עמ' 15 קבוצת מכתבים בענייני המחלוקת על ספר המורה, שזח"ה, עמוד 50 רבי אברהם בורנשטיין, אגלי טל, פיעטרקוב, תרס"ה, עמ' 114. רבי אלחנן וסרמן, קובץ הערות, נדפס בסוף "שו"ת הרשב"א למסכת יבמות", וילנה, תרצ"ב, "ידיעות נכבדות", בתחילת הספר. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אזור מנהלי מיוחד

אזור מנהלי מיוחד (SAR, או בסינית מפושטת: 特别行政区) הוא שמה של תת-חטיבה פוליטית מיוחדת ברפובליקה העממית של סין. בסין קיימות שתי חטיבות כאלו: הונג קונג ומקאו, כשבראש כל אחד מהן עומד מנכ"ל מיוחד כראש הממשל. על–פי סעיף 31 של חוקת הרפובליקה של סין (רע"ס) הוסמך הקונגרס העממי הלאומי של המדינה ליצור אזורים מנהליים מיוחדים וליצור חוקת יסוד המספקת לאזורים אלו רמה גבוהה של אוטונומיה, מערכת פוליטית נפרדת וכלכלה קפיטליסטית בהתאם לעקרון "מדינה אחת, שתי שיטות" אותו הציע בעבר דנג סיאו-פינג. על פי השיטה, שני האזורים המנהליים המיוחדים מתפקדים כישויות עצמאיות לחלוטין, לבד מקיום קשרים דיפלומטיים והגנה לאומית. כך, לדוגמה, יש לאזורים מערכת משפט, הגירה, מדיניות מטבעית, דרכונים, והליכי גירוש עצמאיים. הונג קונג ממשיכה להשתמש בחוק הנוהג על פי המסורת הבריטית ואילו מקאו משמרת את החוק הפורטוגזי. סין עשתה שימוש מספר פעמים באזורים מנהליים מיוחדים, כאשר לרוב הפכו אלו כעבור זמן לא רב לפרובינציות בסין. הרע"ס הציעה לטאיוואן מעמד דומה לזה של האזורים המנהליים הקיימים אם תקבל עליה את שלטון סין, בהבדל חשוב שלפיו טאיוואן תזכה לשמר את כוחה הצבאי. ממשלת האי דחתה את ההצעה ורוב סקרי דעת הקהל מצביעים על כך כי רק 10 אחוז מן הטאיוואנים תומכים בה. מדיה וקבצים בנושא אזור מנהלי מיוחד בוויקישיתוף
מן ההר

האם התכוונתם ל... שלמה בן אברהם מן ההר – חכם ממונפלייה (מונטפשלייר) בין המאה ה-13, מבעלי התוספות וממתנגדי הרמב"ם אברהם מן ההר – חכם ממונפלייה בן המאה ה-14, מחבר פירוש על כמה מסכתות בתלמוד שלמה זלמן מן-ההר – רב, פוסק ומחנך בן המאה ה-20, שימש כרבה של שכונת בית וגן בירושלים
פיגוע ההתאבדות הכפול בבאר שבע

פיגוע ההתאבדות הכפול בבאר שבע היה פיגוע התאבדות כפול שביצעו שני מחבלים פלסטינים ב-31 באוגוסט 2004 בנקודת מפגש של קווי האוטובוס 6 ו-12 בבאר שבע. בפיגוע נרצחו 16 אזרחים ישראלים ונפצעו מעל 100. ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע. שנת 2004 בה אירע הפיגוע הייתה שנה בה נראה היה כי האינתיפאדה השנייה מגיעה אל סופה. מאבקה של ישראל בטרור הפלסטיני הסלים בחודש מרץ 2004, עם חיסולו של אחמד יאסין, מנהיג החמאס. חודש לאחר מכן, באפריל, נהרג יורשו של יאסין, עבד אל-עזיז רנטיסי. אחרי שני החיסולים, זכתה ישראל לארבעת החודשים השקטים ביותר מאז פרוץ המאורעות האלימים, שבאו לקיצם עם הפיגוע בבאר שבע. הפיגוע אירע בשעה 14:45. שני מחבלים מתאבדים עלו לאוטובוסים בתחנה מרכזית באר שבע. כאשר נפגשו האוטובוסים מול רחבת עיריית באר שבע, פוצצו את עצמם בהפרש של מספר דקות. מדובר בשני קווי אוטובוס עמוסים של חברת מטרודן שנסעו בשדרות רגר, שהיא דרך ראשית, בסמוך לבניין העירייה, במקום הומה אדם. עוצמת הפיגוע, בה הועפו אברי גופות והושחתו, הביאה לקושי בזיהוי ההרוגים, והדבר ארך זמן ממושך יחסית. העיר באר שבע לא ידעה עד אז פיגועים בסדר גודל כזה. בתחילת שנות ה-2000, שנים בהן אירעו פיגועי התאבדות רבים בישראל, נחשבה באר שבע למקום בטוח יחסית. פיגוע זה היה בעל מספר הנפגעים הרב ביותר בכל שנת 2004, והפיגוע בעל מספר הנפגעים הרב ביותר בדרום הארץ עד הטבח בפסטיבל נובה ב-7 באוקטובר 2023. גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס, קיבלה אחריות לפיגוע המשולב. בהודעת הארגון נאמר: "הפיגוע הוא תגובה לחיסולם של מנהיגי התנועה, השייח אחמד יאסין וד"ר עבד אל עזיז ראנטיסי, וכן כהזדהות עם האסירים הפלסטינים השובתים רעב". העובדה ששני המחבלים המתאבדים הגיעו לבאר שבע מחברון ונכנסו לתחומי הקו הירוק ללא קושי, הבהירו את נחיצותה של גדר ההפרדה. לאחר הפיגוע השמיעו אנשי ציבור רבים, כולל מפכ"ל המשטרה משה קראדי בהתבטאות יוצאת דופן, את דעתם כי קיומו של מחסום הפרדה הרמטי, כולל גדר בדרום הרי חברון, הוא דבר חיוני לביטחון ישראל. אנדרטה לזכר הרוגי פיגוע ההתאבדות, 2004, ברחבת עיריית באר שבע. האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל יעקב כהן, והיא מבטאת את סולם יעקב, דרכו עולים המלאכים לשמיים. גוף האנדרטה הארוך מרמז על שילדת אוטובוס חרוך. בימין האנדרטה כתוב ציטוט מתוך חלום יעקב. בצד שמאל שמות הנרצחים חקוקים באבן שמות שישה עשר הנרצחים חקוקים באבן, בשמאלה של האנדרטה חלום יעקב, מתוך בראשית כ"ח 12, חקוק בימין האנדרטה הפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע (2015) הפיגוע המשולב בבאר שבע מדיה וקבצים בנושא האנדרטה לזכר הרוגי פיגוע ההתאבדות הכפול בבאר שבע בוויקישיתוף ארצי חלפון, שישה-עשר הרוגים בפיגוע כפול בבאר שבע, באתר ynet, 31 באוגוסט 2004 אמיר בוחבוט וכתבי, 16 הרוגים בפיגועים בבאר-שבע, באתר nrg‏, 31 באוגוסט 2004 שרון טל, 16 נרצחים ו-100 פצועים: זוכרים את נפגעי פיגוע האוטובוסים הכפול בבאר שבע, באר שבע נט, 31 באוגוסט 2017
רשב"א (פירושונים)

האם התכוונתם ל... רשב"א – רבי שלמה בן אברהם, מחכמי ספרד במאה ה-13 רבי שמעון בן אלעזר – תנא מהדור הרביעי רב שימי בר אשי – אמורא בדור החמישי (או שישי) לאמוראי בבל ר"ש משאנץ – רבי שמשון בן אברהם משנץ, מבעלי התוספות שכונה לעיתים הרשב"א משאנץ רבי שלמה מן ההר, שנודע גם בשם שלמה בן אברהם (רשב"א), מחכמי צרפת במאה ה-13
ועדת גדיש

ועדת גדיש, או בשמה הרשמי הוועדה הציבורית לרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, הייתה ועדה שמינה שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט ב-2 במאי 2004 לגיבוש הצעת רפורמה במינהל מקרקעי ישראל. לראש הוועדה מונה יעקב גדיש, שהיה בעברו הממונה על התקציבים במשרד האוצר. הוועדה הגישה את המלצותיה במרץ 2005. ההמלצות המרכזיות של הוועדה היו בנושא שיווק קרקעות, האצת הליכי ההסדר והרישום ושינוי מבני במינהל מקרקעי ישראל. הוועדה החלה את עבודתה ב-30 במאי 2004 וקיימה כ-80 שעות דיונים שהשתרעו על פני כ-15 ישיבות עבודה. בישיבות הוועדה השתתפו נציגי משרדי ומוסדות הממשלה (משרד הבינוי והשיכון, המרכז למיפוי ישראל, משרד המשפטים, משרד החקלאות, משרד האוצר ומשרד התיירות) ונציגי ארגונים ציבוריים שונים, כולל ארגונים סביבתיים כמו החברה להגנת הטבע ואדם טבע ודין. הוועדה סיימה את דיוניה בחודש דצמבר 2004, אך ב-8 בינואר 2005 נפטר היושב ראש, יעקב גדיש, לפני הגשת ההמלצות, ולכן נדחה פרסום ממצאיה. ב-16 במרץ 2005, הציג אהוד אולמרט את המלצות הוועדה לציבור. הממשלה אישרה את החלטות הוועדה פה אחד ב-19 ביוני 2005‏. בשנת 2009 נכללו רוב המלצות הוועדה במסגרת חוק ההסדרים 2009-2010.‏ רישום שיכונים ציבוריים דין וחשבון הוועדה הציבורית לרפורמה במינהל מקרקעי ישראל ענת ג'ורג'י, ועדת גדיש - מורה נבוכים, באתר הארץ, 23 ביוני 2005 עידו אפרתי, ועדת גדיש: להעביר מלוא זכויות הקרקע לרוכש, באתר ynet, 16 במרץ 2005 הממשלה אישרה את דוח גדיש חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התוכנית הכלכלית לשנים 2009 ו-2010, התשס"ט-2009
אכסניית בארנארד

אכסניית בארנארד (באנגלית: Barnard's Inn) הייתה אכסניית אוצר בלונדון בירת אנגליה. האכסניה הייתה ממוקמת בשכונת הוברן. כיום המבנה משמש את מכללת גרשאם (אנ'). ראשיתה של אכסניית בארנארד באמצע המאה ה-13. תעוד משנת 1232 מציין כי שטח האכסניה היה חלק מאחוזתו של סר אדם דה בייסינג, הלורד ראש העיר של לונדון. שטחי האדמה עברו לג'ון מקוורת', דיקן לינקולן, אשר במותו, בשנת 1451, הוריש את האכסניה למוסדות הכנסייה של לינקולן. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1454 נוסדה במקום אכסניית אוצר ששימשה כבית מגורים לתלמידי אכסניות המשפט גריי וסטייפל. מבנה האכסניה ניזוק במהלך מהומות גורדון בשנת 1780 עת מבנה מזקקה סמוך, שהיה בבעלות נוצרי קתולי הוצת על ידי הפורעים. השריפה פגעה באולם הראשי של האכסניה ובחלק ממבני המגורים. במהלך המאה ה-17 שימשה האכסניה למגורי עורכי דין, ובשנת 1830 הפכה למשרדי עורכי דין. בשנת 1888 בוטל התפקיד של "דיקן לינקולן" והאכסניה נרכשה על ידי גילדת האורגים על מנת לשמש כבית ספר. בית הספר פעל עד שנת 1959 ומאז שנת 1991 המבנה משמש את מכללת גרשאם. חדרי עורכי הדין במבנה הנוכחי מקורם במאה ה-18. חלקים מאולם הסעודות מקורם במאה ה-15. חיפוי העץ ועיטורי הזהב של האולם מקורם במאה ה-16. חלק מלבני קירות המרתף מקורם במבנה מהתקופה הרומית. לאחר שהמבנה הוזנח במאה ה-19, דאגה גילדת האורגים לשיקומו, ועבודות השיקום נערכו בשנת 1932. במסגרת שיקום אולם הסעודות הוסר גג המבנה, שופץ ושוחזר והושב למקומו. בנוסף הותקנו שני אחים בסגנון טיודור. האולם שופץ לאחרונה בשנת 1990 על מנת להתאימו לצורכי מכללת גרשאם. פיפ, גיבור ספרו של צ'ארלס דיקנס "תקוות גדולות" התגורר על פי הספר באכסניית בארנארד. דיקנס עצמו התגורר באכסניה סמוכה. מדיה וקבצים בנושא אכסניית בארנארד בוויקישיתוף תיאור האכסניה באתר מכללת גרשאם
אכסניית קליפורד

אכסניית קליפורד (למפת לונדון מוגדלת)   קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקס אכסניית קליפורד (למפת לונדון רגילה)   קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקס אכסניית קליפורד (למפת הסיטי של לונדון רגילה)   אכסניית קליפורד (למפת הסיטי של לונדון מוגדלת)   אכסניית קליפורד אכסניית קליפורד (באנגלית: Clifford's Inn) הייתה אכסניית אוצר הממוקמת במקום בו עובר כיום מעבר אכסניית קליפורד (Clifford's Inn Passage), בסמוך לרחוב פליט. האכסניה נוסדה בשנת 1344 ונסגרה בשנת 1903. מבנה האכסניה נהרס בשנת 1934. אכסניית קליפורד הייתה הראשונה מבין אכסניות האוצר, האחרונה מביניהן שמבנייהָ נהרס בעקבות ביטול תפקידן של אכסניות האוצר. האכסניה שימשה למגורי סטודנטים למשפטים אשר למדו באכסניית אינר טמפל. בשנת 1903 הצביעו חברי אכסניית קליפורד על פירוקה של האגודה, ועל לתרומת הכספים לתובע הכללי של אנגליה וויילס. אכסניות האוצר התפתחו לצידן של אכסניות המשפט. במהלך המאה ה-12 וראשית המאה ה-13 לימודי המשפטי התנהלו בתחום הסיטי של לונדון כאשר המלמדים היו אנשי כמורה. באמצע המאה ה-13 צו מלכותי של המלך הנרי השלישי אסר על לימוד משפטים בתחומי הסיטי, וכן צו אפיפיור אסר על הכמורה ללמד משפטים, הביאו להפסקת לימודי המשפטים. כתוצאה מכך עזבו עורכי הדין את תחומי הסיטי ועברו להתגורר באכסניות בכפר הוברן, הממוקם בין הסיטי של לונדון לבין הסיטי של וסטמינסטר (בה היו ממוקמים בתי המשפט המלכותיים). הראשונה באכסניות אלה שהפכה לאכסניית האוצר הייתה אכסניה הממוקמת על אדמותיו של רוברט דה קליפורד, ברון קליפורד. האדמה להקמת האכסניה ניתנה ב-24 בפברואר 1310, והיא נקראה על שמו של הברון. לאחר מותו של הברון בשנת 1314 עברה הבעלות בשטח לידי אחיו, רוברט, ולאחר מותו של רוברט בשנת 1344 חכרה אלמנתו את האדמה לסטודנטים למשפטים שהתגוררו באכסניה בעבור 10 ליש"ט לשנה. חכירה זו הפכה את אכסניית קליפורד לאכסניית האוצר הראשונה (אכסניה בבעלות שותפות עורכי דין, בה לימדו את הבסיס של לימודי המשפטים). האכסניה רכשה רשמית את האדמה הנחכרת ב-29 במרץ 1618 מבעלי השטח פרנסיס קליפורד, רוזן קמברלנד הרביעי בעלות של 600 ליש"ט, וכן בתמורה לדמי שכירות שנתיים של 4 ליש"ט. תנאי הסכם השכירות נשארו בתוקפם עד שנת 1800. בשנת 1903 החליטו חברי האגודה לפרק את האגודה, למכור את מבני האכסניה ולתרום את הכסף לתובע הכללי של אנגליה וויילס (העומד בראש לשכת עורכי הדין של אנגליה). המכירה הפומבית נערכה ב-14 במאי באותה שנה, והאכסניה נמכרה בעבור 100,000 ליש"ט. מבני האכסניה (למעט בית השער) נהרסו בשנת 1934. בית השער ניצב עד ימינו. האכסניה נוהלה על ידי מועצה שבראשה עמד מנהל האכסניה. במועצה היו חברים 12 עורכי דין אשר נבחרו על ידי כל עורכי הדין החברים באגודה המהווה את האכסניה. מנהל האכסניה נבחר בהצבעה בין כל החברים, והיה אחראי על פעילות האכסניה ופיקוח על משרתיה. בעבר נבחרו המנהלים לכל ימי חייהם, אולם בהחלטה מה-15 ביוני 1668 הוחלט כי המנהלים יבחרו לתקופה של שלוש שנים. יחד עם זאת נותר המנהג לבחור את אותו מנהל לכל ימי חייו, והוא נבחר שוב ושוב עד שלא יכל להמשיך בתפקידו. מסיבה זו רק 21 מנהלים ניהלו את האכסניה בין השנים 1668 ו-1890. האכסניה נחשבה לאכסניה המסונפת למידל טמפל, אולם חברי האכסניה הקפידו להצהיר על עצמאותה, ובשל כך התקיים במשך השנים המנהג לפיו שלחה מידל טמפל הודעה בידי שליח מדי שנה לאכסניה, והאכסניה קיבלה את ההודעה ולא השיבה לה. אכסניות האוצר מידל טמפל מדיה וקבצים בנושא אכסניית קליפורד בוויקישיתוף
שמואל פלקוביץ

שמואל פלקוביץ (5 בספטמבר 1915 – 31 בינואר 2005) היה יזם ותעשיין ישראלי. ממקימי תעשיית הטקסטיל בישראל. שמואל פלקוביץ נולד ב-5 בספטמבר 1915 בעיירה בלכטוב (Bełchatów) שבמחוז לודז' בפולין. בגיל 16 יצא ללמוד בבית ספר גבוה למסחר וכלכלה בווילנה. לאחר מכן למד הנדסת טקסטיל באנגליה. בשנת 1939 היה בסיור בארץ ישראל ומצרים, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לפולין להיות לצד משפחתו. בקיץ 1940 הצליח להימלט לחלק של פולין שהיה תחת כיבוש ברית המועצות משם המשיך לרוסיה. ודרך רומניה, טורקיה, סוריה ולבנון הגיע, בקיץ 1941, חסר כל, לארץ ישראל. הוריו; יעקב ורוזה רבקה, אחיו יצחק (איטשה) ואחותו יסכה, לא שרדו את השואה. ב-29 בפברואר 1944 נישא לאסתר חנה לבית ונדרובניק ובשנים 1945, 1946 ו 1950 נולדו להם; יהודה, יעקב ורבקה. את דרכו בתעשיית הטקסטיל התחיל בשנת 1937 כשהצטרף כשותף פעיל למפעל לאריגת תחרה של דודו בלודג'. לאחר עלותו ארצה, בשנים 1944–1941, עבד כשכיר בתעשיית הטקסטיל (אריגה) שהחלה את דרכה בתל אביב. בשנת 1944 הקים בגבעת הרצל (ב"פסג' אקו") שעל גבול תל אביב יפו של אז, מפעל לאריגת מגבות רחצה "פניקס" (כעוף החול, באופן אישי ולאומי). עם פרוץ הקרבות, לאחר החלטת החלוקה, העביר את המפעל לתל אביב, ושם הוסיף לו אגף לאריגת וילונות תחרה שעיקר תוצרתו הייתה ליצוא. ב 1954 נענה לקריאתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ויזם הקמת מטוויה לחוטי כותנה בחבל לכיש, לימים קריית גת. בינואר 1956,במעמד הנחת אבן הפינה למפעל אמר בן-גוריון: "המפעל, שאנו יורים היום אבן פינתו, הוא בעצם מפעל צנוע שלא מעטים כמותו בישראל אבל יש לו משמעות גדולה מאוד, אני חושש להגיד משמעות היסטורית. עד עכשיו, היצירה שלנו התרכזה בחלק הקטן של הארץ, בחלק הצפוני. הגאולה של צבא ההגנה לישראל לא תיכון בידינו אם אנחנו לא ניישב השטחים הרחבים והריקים. זו היא החשיבות הגדולה של המפעל הזה. בשנה האחרונה החלו לתכנן ישוב חבל לכיש; אבל זה הוא אחד המפעלים החלוציים הראשונים שהעיזו להעביר החרושת למרחב של הדרום. מפעל זה ישמש דוגמה ליוזמים וליוצרים בארץ שיצאו מהרצועה הצרה והמסובכת של חיפה ותל אביב ויתפשטו לדרום. אבל לאחר שיתבסס החבל הזה ויקומו עוד יישובים חקלאיים מסביב ותבנה העיר הזאת שתהיה של מלאכה וחרושת ודעת – תתחיל ההתפשטות דרומה. ותבוא ברכה על היוזמים אשר העיזו להיות הראשונים, להקים בית חרושת בקצה הדרום-הצפוני ממנו נתפשט ונגיע ביישובים רבים עד אילת." פלקוביץ הקים וניהל את "המטוויה הישראלית לחוטי כותנה דקים בע"מ". המטוויה הייתה למעשה אבן הפינה לעיר קריית-גת, שתושביה הראשונים היו פועלי הבניין שהקימו את בנייני המפעל ואשר בהמשך עברו הסבה מקצועית למחלקות היצור במטוויה. בשנת 1960 פרש מניהול המטוויה והקים על יסודות מפעל אשפרה ישן את "זיקית – מפעלי צביעה, דפוס ואשפרה בע"מ", שהפכה לאחד מעמודי התווך לתעשיית הטקסטיל הישראלית והייתה, ברבע האחרון של המאה ה-20, דומיננטית ביותר בתעשיית הטקסטיל בישראל בכלל ובמוצרי הטקסטיל וההלבשה שיועדו ליצוא בפרט. פלקוביץ עמד בראש "זיקית" עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1998. פלקוביץ היה פעיל ב"התאחדות בעלי התעשייה בארץ-ישראל", (לימים התאחדות התעשיינים בישראל), חבר הנהלת סקציית הטקסטיל וחבר הוועד הפועל בשנות ה-40. ונציג ישראל בקרן הכותנה הבינלאומית בשנות ה-70 וה-80. שמואל פלקוביץ הלך לעולמו ב-31 בינואר 2005. מדיה וקבצים בנושא שמואל פלקוביץ בוויקישיתוף מטויה לחוטי כותנה דקים תוקם בקרית גת עד סוף השנה, דבר, 19 בינואר 1956 אבן-פינה למטוויה נורתה בקרית-גת שבחבל לכיש, דבר, 22 בינואר 1956