laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מוקדמות יורו 1996

מוקדמות יורו 1996 היה טורניר כדורגל שנערך באירופה ב-1994 וב-1995, ובסיומו העפילו 15 נבחרות לאומיות ליורו 1996 שנערך באנגליה. 47 הנבחרות חולקו לשמונה בתים, שכל אחד מהם מנה שש נבחרות, למעט בית 3 שמנה חמש נבחרות. הנבחרות בכל בית שיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. כל נבחרת שסיימה במקום הראשון העפילה לטורניר אוטומטית, וכך גם שש הנבחרות שסיימו במקום השני עם המאזן הטוב ביותר מבחינת נקודות ושערים. שתי הנבחרות שסיימו במקום השני עם המאזן הנחות ביותר שיחקו במשחק פלייאוף במיקום נייטרלי, שהמנצחת בו העפילה ליורו. אנגליה העפילה אוטומטית כיוון שאירחה את הטורניר. היה זה הטורניר הראשון של מוקדמות היורו שבו הוענקו 3 נקודות במקום 2 נקודות. כמו כן, בטורניר זה ערכה נבחרת ישראל את הופעת הבכורה שלה, לאחר שהצטרפה לאופ"א ב-20 בספטמבר 1993. הגרלת משחקי המוקדמות נערכה ב-22 בינואר 1994, ובמהלכה חולקו הנבחרות לשש קבוצות דירוג כמפורט להלן: קבוצה א': דנמרק, איטליה, גרמניה, צרפת, הולנד, רוסיה, אירלנד, שוודיה קבוצה ב': נורווגיה, יוון, פורטוגל, ספרד, שווייץ, ויילס, רומניה, אוקראינה קבוצה ג': בולגריה, בלגיה, סקוטלנד, צפון אירלנד, פולין, הונגריה, צ'כיה, קרואטיה קבוצה ד': אוסטריה, ישראל, מקדוניה, פינלנד, איסלנד, גאורגיה, בלארוס, ליטא קבוצה ה': טורקיה, לטביה, אלבניה, קפריסין, מלטה, איי פארו, אסטוניה, סלובקיה קבוצה ו': לוקסמבורג, סן מרינו, ליכטנשטיין, סלובניה, מולדובה, ארמניה, אזרבייג'ן רומניה וצרפת העפילו ישירות ליורו. ספרד ודנמרק העפילו ישירות ליורו. שווייץ וטורקיה העפילו ישירות ליורו. קרואטיה ואיטליה העפילו ישירות ליורו. צ'כיה העפילה ישירות ליורו. הולנד העפילה לפלייאוף היבשתי. פורטוגל העפילה ישירות ליורו. אירלנד העפילה לפלייאוף היבשתי. גרמניה ובולגריה העפילו ישירות ליורו. רוסיה וסקוטלנד העפילו ישירות ליורו. כיוון שלא כל בתי המוקדמות היו שווי גודל הוחלט כי על מנת לדרג את הנבחרות יילקחו בחשבון רק המשחקים נגד הנבחרות שסיימו במקום הראשון, השלישי והרביעי. מוקדמות יורו 1996 באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל מוקדמות יורו 1996 באתר RSSSF‏ מוקדמות יורו 1996 באתר Scoreshelf
התערוכה העולמית של שיקגו (1933)

התערוכה העולמית של שנת 1933 התקיימה בעיר שיקגו תחת השם מאה של קדמה (באנגלית: Century of Progress) לציון חגיגות המאה לייסוד העיר. התערוכה התקיימה בין התאריכים 27 במאי עד 12 בנובמבר ולאור הצלחתה הרבה נמשכה לעונה נוספת בין 26 במאי ל-31 באוקטובר 1934. לאור משמעותה של התערוכה בתולדות העיר נוסף לדגלה כוכב המסמל את התערוכה. כבר בינואר 1928 נוסדה בשיקגו אגודה לקידום הפקת תערוכה עולמית בעיר לציון מאה שנות קיומה, לאור הניסיון המוצלח של התערוכה העולמית של שיקגו (1893) שהתקיימה בעיר 40 שנה קודם לכן. למרות השפל הגדול שפגע בכלכלת ארצות הברית, הצליחו המארגנים לגייס את הסכום הדרוש. ב-28 באוקטובר 1929, יום אחד בלבד לפני יום שלישי השחור, הוצעו לציבור מניות בסך 10 מיליון דולר. בתום שתי עונות התערוכה הצליחו המשקיעים להחזיר את השקעתם. האתר שנבחר לתערוכה היה הפארק על שם דניאל ברנהם, לגדות ימת מישיגן, בין הרחובות 12 ו-39. בתוך הימה נבנו מזחים שיצרו שתי לגונות מלאכותיות. ביתני התערוכה נבנו בשלל צבעים על מנת ליצור את "עיר הקשת בענן" בניגוד ל"עיר הלבנה" של תערוכת 1893. גם אדריכלות המבנים הייתה מודרניסטית בניגוד לאדריכלות השמרנית והמיושנת של תערוכת 1893. טקס הפתיחה נערך במעמד נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, שאך נכנס לתפקידו. את אורות התערוכה הדליק מנגנון מיוחד שריכז לתא פוטואלקטרי קרינת אור שהגיעה מכוכב ארקטורוס. אותה תקופה סברו שמרחקו מכדור הארץ כ-40 שנות אור, ומכאן שקרני האור שהדליקו את אורות התערוכה של 1933 עזבו כביכול את הכוכב בעת קיומה של התערוכה של 1893. כיום ידוע כי מרחקו של הכוכב מכדור הארץ הוא 36.7 שנות אור בלבד. שתי אטרקציות מרכזיות בתערוכה הגיעו מתחום התעופה. בין 1 ביולי ל-12 באוגוסט 1933 הוביל חלוץ הטיסה האיטלקי, איטלו באלבו, טיסה של 24 "סירות מעופפות" במסע הלוך ושוב מרומא לשיקגו. בשיקגו התקבל בכבוד רב ובמצעד ראווה, ואף נקרא רחוב על שמו. הוא סעד על שולחן הנשיא רוזוולט וקיבל נשיאות כבוד של שבט הסו האינדיאני בשם "צ'יף הנשר הטס". ב-26 באוקטובר 1933 הגיעה מגרמניה, שכבר הייתה תחת שלטונו של אדולף היטלר, ספינת האוויר "גרף צפלין 127 LZ". הצפלין שט בשמי התערוכה מעל ימת מישיגן, אך שהה על הקרקע רק 25 דקות, בשל תנאי מזג האוויר. ככלל, תחום התחבורה זכה למיקוד עניין מיוחד. חברות המכוניות כגון קדילאק ולינקולן הציגו לימוזינות מפוארות בעלות מנועי 16 צילינדרים, פירס-ארו הציגה את מכונית היוקרה העתידנית "סילוור ארו" ופקארד, שזכתה בפרס, הציגה אוסף מכוניות פאר. חברת הרכבות יוניון פסיפיק הציגה את הקטר "זפיר" (על שם זפירוס, אל הרוח המערבית), שקבע שיא מהירות כאשר הוביל רכבת לשיקגו מדנוור, קולורדו, מרחק 1,000 מייל (כ-1,600 קילומטרים), תוך 13 שעות ו-5 דקות. במועדון הלילה שבשטח התערוכה הופיעו ג'ודי גרלנד, האחיות אנדרוז ועוד. בביתן המדע הוצגו מספר אטרקציות מוזרות כגון אינקובטורים ובהם תינוקות אמיתיים, שישים גמדים אנושיים חיים ("ליליפוטים") ותערוכה בנושא פרנולוגיה (תאוריה הטוענת כי ניתן לקשר בין מבנה הגולגולת לבין אישיותו של האדם ותכונות אופי) של אפרו-אמריקאים. סריקה מלאה של ספר התערוכה מספר קובצי , (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא התערוכה העולמית של שיקגו בוויקישיתוף אתר התערוכה (באנגלית) אתר ייעודי לתערוכה, אוניברסיטת וירג'יניה (באנגלית) סיור וירטואלי בתערוכה (באנגלית) אוסף של למעלה מ-1,400 תמונות עם הסברים, אתר אוניברסיטת אילינוי (באנגלית) אתר אדריכלי על התערוכה, אוניברסיטת מרילנד (באנגלית) אוסף התמונות של אוניברסיטת אילינוי ערך עליו באנציקלופדיה של שיקגו מידע באתר הבולאות לגבי התערוכה והצפלין
דגל שיקגו

דגל שיקגו מורכב משני פסים אופקיים בצבע תכלת על רקע לבן וביניהם ארבעה כוכבים אדומים המציינים אירועים מכוננים בחיי העיר. בסקר שערכה אגודת חובבי הדגלים בארצות הברית ב-2004, נבחר דגל שיקגו למקום השני מבין הדגלים הטובים ביותר מבין 150 הדגלים האזרחיים, אחרי דגל וושינגטון הבירה. הדגל הורכב בעל ידי ועדה עירונית שבחרה בעיצובו של הצייר וואלס רייס. לפי הצעתו היו בדגל שני פסים בצבע תכלת שנועדו לסמל את נהר שיקגו הדרומי ותעלת אילינוי ומישיגן (הפס התחתון) ואת ימת מישיגן והיובל הצפוני של נהר שיקגו (הפס העליון). בנוסף נקבעו שני כוכבים לייצוג השרפה הגדולה שהחריבה את העיר ב-1871 והתערוכה העולמית של שיקגו (1893), שייצגה את השתקמות העיר. בשנת 1933 נוסף הכוכב השלישי לציון התערוכה העולמית של שיקגו (1933) וב-1939 נוסף כוכב רביעי לציון פורט דירבורן, מבצר שהוקם ב-1803. לכל כוכב בדגל שישה קדקודים סמליים, המסמלים את ערכי העיר ואתגריה. תחבורה עבודה מסחר כלכלה אכלוס ביטחון דת חינוך אסתטיקה צדק חסד גאווה אזרחית כוכב זה מציין את היחידות המדיניות השונות אליהן השתייכה העיר צרפת 1693 בריטניה 1763 וירג'יניה 1778 הטריטוריה הצפון-מערבית 1798 טריטוריית אינדיאנה 1802 אילינוי 1818 כוכב זה מציין נקודות ייחודיות לעיר העיר השנייה (החל מ-1990 השלישית) בגודלה בארצות הברית המוטו הלטיני של העיר: Urbs in horto - עיר בגן המוטו האנגלי של העיר: I Will - אהיה השוק המרכזי הגדול "עיר הפלאות" (Wonder City) עיר הוועידות מספר פעמים עלתה המחשבה להוסיף לדגל כוכב נוסף. ב-1942, לרגל "הכניסה לעידן אטום" וב-1992 לרגל שיטפון גדול בעיר. ב-2008, במסגרת קמפיין העיר לאירוח אולימפיאדת 2016, נאמר כי אם יתקיימו המשחקים בעיר יתווסף לדגל כוכב חמישי, אך לבסוף שיקגו לא זכתה באירוח המשחקים. מדיה וקבצים בנושא דגל שיקגו בוויקישיתוף דגל שיקגו בספרייה הציבורית של העיר (באנגלית) הדגל המוניציפלי של שיקגו, עמוד 8
פלגיוס הראשון

פלגיוס הראשון או פלאגיוס הראשון (בלטינית: Pelagius I;‏ 500 בערך – 4 במרץ 561) כיהן כאפיפיור משנת 556 ועד מותו. פלגיוס היה השני מבין האפיפיורים הביזנטיים. פלגיוס נולד למשפחת אצולה רומית. אביו, ג'ון, ככל הנראה היה כומר באחת משני המחוזות האזרחיים שאיטליה הייתה מוחלקת להם באותה תקופה. פלגיוס התלווה אל האפיפיור אגאפטוס הראשון במסעו לקונסטנטינופול, ומונה על ידו כנונציו (נציג האפיפיור - מעין שגריר) לאימפריה הביזנטית. כאשר האפיפיור ויגיליוס הובל לקונסטנטינופול במצוות קיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון, נשאר פלגיוס בעיר רומא כנציג האפיפיור בעיר, ושליטה בפועל, בזמן שטוטילה, מלך האוסטרוגותים צר עליה. פלגיוס השתמש בהון משפחתו על מנת להאכיל את תושבי העיר הרעבים, וניסה לשכנע את טוטילה להסכים לשביתת נשק ולהסיר את המצור. לאחר שבדצמבר 546 כבש טוטילה את העיר, שכנע אותו פלגיוס שלא לבצע טבח בתושביה. פלגיוס נשלח על ידי טוטילה לקונסטנטינופול במטרה לשאת ולתת עם הקיסר על חוזה שלום, אולם יוסטיניאנוס סירב לדון עמו, ושלח אותו לרומא. פלגיוס נבחר לאפיפיור בתמיכתו של יוסטיניאנוס. קודם לבחירתו הוא התנגד למאמציו של יוסטיניאנוס לגנות את שלושת הבישופים - תאודורט מקירוס, תאודור ממופאסטיה, ואיבס, ואת כתביהם של שני הראשונים, אשר נודעו כ"שלושת הפרקים" (τρία κεφάλαια), אולם לאחר בחירתו לאפיפיור הוא אימץ את עמדתו של יוסטיניאנוס - דבר שפגע במעמדו שכן תושבי צפון איטליה והכמורה הגבוהה ראו בו אפיפיור בובה מטעם יוסטיניאנוס. פלגיוס ייסד את כנסיית סנטי אפוסטולי ברומא. מדיה וקבצים בנושא פלגיוס הראשון בוויקישיתוף קורות חיים פלגיוס הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גסטון לנוטר

גסטון לנוטר (בצרפתית: Gaston Lenôtre‏; 28 במאי 1920 סן ניקולא די בוסק - 8 בינואר 2009 סנלי) היה שף קונדיטור, יוצר שוקולדים, איש עסקים ומחבר צרפתי, אחד ממחדשי האמנות הקולינרית הצרפתית במחצית השנייה של המאה ה-20. בית ספרו היוקרתי, "אקול לנוטר" שעל יד פריז, העמיד דורות של שפים וקונדיטורים. לפי הערכתו של בוקיז חשיבותו של לנוטר בהיסטוריה של הפאטיסרי הצרפתית משתווה לזו של קארם מהמאה ה-19. גסטון לנוטר ואחיו מרסל היו בניו של גסטון לנוטר האב, אמן הרטבים ("סוֹסֶר") (sauceur) של המלון "גראן הוטל דה פארי", ושל אשתו אלאונור, אחת ה"שפיות" הראשונות בצרפת, שעבדה אצל המשפחות רוטשילד ופרייר, בווילות שלהן בפריז ובבורדו. גסטון הבן נולד בשנת 1920 בסן ניקולא די בוסק, במחוז אר, בנורמנדיה עילית. בנעוריו התלבט בין מקצוע יצור הרהיטים ובין הפאטיסריה. מאמו גסטון לנוטר למד לא מעט מסודות המקצוע, בין היתר, מתכונים של ה"פטי סאבלה" ועוגות האורז שלה. בשנת 1947 פתח בעצמו קונדיטוריה ("פאטיסרי") ביישוב פונט-אודמר (Pont Audemer) ברחוב גמבטה מס.8 וניהל אותה במשך עשר שנים. לאחר מכן מכר אותה ופתח "בוטיק פאטיסרי" בפריז, ברחוב אוטיי.תוך פרק זמן קצר הפך לספק העוגות והמאפים של המשפחות האמידות דאסו, ארסאן ולאגארדר. הלקוחות התלהבו מקינוחי השארלוט, בוואריה, המוסים והמקרון, וגם מהמצאותיו בתחום העוגות הקלות המערבבות טעמים חדשים, כמו למשל ה"אופרה" (שילוב של שוקולד וקפה) ו"סיקסה" (Succès) ("הצלחה" בצרפתית, על בסיס פסטה וקרם נוגטין). ידוע בפרפקציוניזם ובקפדנות שלו, הנדרשת במיוחד במקצוע הקונדיטוריה ("משקל, מידות, דיוק", כפי שנהג לציין), לנוטר השתמש בעבודתו בשיטות ידניות גם כשהיה צריך להכין מנות לאלפי אורחים. בנוסף, הקים בשנות השישים עסק קייטרינג (טרֶטֶר) (traiteur). בשנת 1968 עבר עם המטבחים והמעבדה שלו פלזיר, במחוז איבלין ופתח שם את בית הספר "לנוטר" בשנת 1971. המקום הפך בקרוב למוסד בעל שם במילייה בתחום האומנות הקולינרית. משורות חניכיו יצאו שפים מפורסמים כמו למשל אלן דיקאס, מישל רישאר קונדיטורים כמו פייר ארמה, ז'ראר מילו, מארק אברלן, רז'יס מארקון, רישאר קוטאנסו או איב טיריאס. גם אחיינו, פטריק לנוטר הוא שף ידוע, שמסעדותיו זכו בסך-הכול בשבעה כוכבים במדריך מישלן האדום והצטיין במיוחד כפטיסייה בעת עבודתו במסעדת "לה פביליון דה פרנס" (Le pavillon des Princes) בפריז. החל משנת 1975 גסטון לנוטר פתח סניף בחנות הכלבו KaDeWe בברלין. מאז עסקיו התפשטו בשלוש-עשרה ארצות, כולל יפן, ארצות במזרח התיכון, לאס וגאס בארצות הברית וכו'. פתח בהמשך כמה מסעדות גדולות ובעלות שם: "פרה קטלאן" ביער בולון (1976) (אותה מנהל מאז 1997 השף פרדריק אנטון), ה"פביליון אליזה - לנוטר" בשדרות שאנז אליזה (1985), ה"רסטוראן פנורמיק" של האצטדיון "סטאד דה פראנס" (1998), כמו כן כשלושים בוטיקים ברחבי העולם, המסעדה "פביליון דה פראנס" (1982) בדיסני וורלד באורלנדו, פלורידה (יחד עם פול בוקיז ורוז'ה ורז'ה). החל משנת 1985 החברה של גסטון לנוטר נמצאת בשליטת קבוצת אקור (Accor). גסטון לנוטר הלך לעולמו ב-8 בינואר 2009 בביתו בסולון (Sologne). כנס הלוויה התקיים בכנסיית נוטר דאם דה לה קוטיר ביישוב ברנה (המחוז אר) והוא נקבר בחלקה המשפחתית בבית הקברות של היישוב קוטיר. גסטון לנוטר היה נשוי והשאיר שלשה ילדים. גסטון לנוטר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מבשר הפאטיסריה המודרנית, לה פואן, 8 בינואר 2009 כתבה בעיתון לה פיגארו בזיל כץ, "גסטון לנוטר, שבנה מותג קולינרי, נפטר בגיל 88", הניו יורק טיימס, 9 בינואר 2009
פלגיוס

האם התכוונתם ל... פלגיוס הקדוש מקונסטנץ (~283-270) – קדוש נוצרי מהעיר קונסטנץ פלגיוס (נזיר) (אנ') (354–418) – נזיר נוצרי, מייסד ההשקפה הקרויה על שמו פלגיאניזם, שהוכרז כמינות (זרם דתי שנדחה על ידי האורתודוקסיה); כשמתייחסים אל "פלגיוס" (ללא תוספות), מתכוונים בדרך כלל אליו פלגיוס הראשון (~500–561) – אפיפיור בשנים 556–561 פלגיוס השני (~520–590) – אפיפיור בשנים 579–590 פלגיוס הראשון, מלך אסטוריאס (685–737) – מייסד ממלכת אסטוריאס פלגיוס הקדוש מקורדובה (~912–926) – קדוש נוצרי מקורדובה פלגיו גלווני (אנ') ("פלגיוס"; 1230-1165) – חשמן ומשפטן קאנוני בממלכת לאון, ששימש כלגאט (שליח מיופה כוח) מטעם האפיפיור אינוקנטיוס השלישי במסע הצלב החמישי אלוארוס פלגיוס (אנ') (1352-1280) - משפטן קאנוני
פלגיוס הקדוש מקונסטנץ

פלגיוס הקדוש מקונסטנץ הוא קדוש נוצרי אשר על פי המסורת הנוצרית הוצא להורג בגיל 13, בפאנוניה, בתקופת רדיפות הנוצרים על ידי הקיסר הרומי נומריאנוס. פלגיוס הוכר לראשונה כקדוש נוצרי בעיר נוביגרד באיסטריה שבקרואטיה אולם נחשב לקדוש המגן של העיר קונסטנץ שבגרמניה בשל העובדה ששרידיו הועברו מנוביגרד לקונסטנץ בשנת 915 לערך. מדיה וקבצים בנושא פלגיוס הקדוש מקונסטנץ בוויקישיתוף פלגיוס הקדוש קדושים נוצרים באתר Catholic Online
יוחנן השלישי

יוחנן השלישי (בלטינית: Ioannes III; מת ב-13 ביולי 574) כיהן כאפיפיור מ-17 ביולי 561 ועד מותו. יוחנן נולד בשם קטלינוס למשפחת אצולה רומית. אביו, אנסטסיוס השתייך למעמד הרם ביותר (Vir illustris) בסנאט הרומי. באותה עת נדרש אישור קיסרי למינוי האפיפיור. אישור זה למינויו של יוחנן ניתן 4 חודשים לאחר מותו של פלגיוס הראשון, קודמו של יוחנן, ולכן כהונתו החלה רק בחודש יולי, ולא מיד עם בחירתו במרץ. כהונתו של יוחנן אופיינה בעיקר בשני אירועים שלא הייתה לו שליטה עליהם. האירוע הראשון היה מותו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 565. לאחר המוות, האימפריה הביזנטית הפנתה את תשומת לבה מאיטליה לעניינים אחרים: חבל הבלקן ועימותים עם האווארים, הפרסים והערבים. מוקד עניין נוסף היה פלישת הלומברדים לאיטליה בשנת 568. פלישה זו מוטטה את המנהל הקיסרי, וחיזקה את האריאניות מול הכנסייה הקתולית. בזמן פלישת הלומברדים לאיטליה, המושל החדש לונגינוס ישב בחוסר מעש ברוונה. האפיפיור יוחנן לקח על עצמו להגיע לנאפולי, כדי להתחנן בפני המושל הקודם נרסס שישוב למשרתו. נרסס פוטר בידי הקיסר יסטינוס השני, בשל תלונות על מדיניות המיסוי שלו. נרסס הסכים ושב לרומא, אך השנאה העממית הופנתה עתה גם נגד יוחנן. היא הגיעה לרמה שאילצה אותו לעזוב את רומא, לגור בפאתי העיר ולמלא משם את חובותיו כאפיפיור. יוחנן מת ב-13 ביולי 574 ברומא ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. מדיה וקבצים בנושא יוחנן השלישי בוויקישיתוף קורות חיים יוחנן השלישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פלגיוס הקדוש מקורדובה

פלגיוס הקדוש מקורדובה המכונה גם סן פליו מרטיר (בספרדית: Pelayo Martir; ‏ 912 לערך - 926) היה קדוש נוצרי. על פי המסורת הנוצרית פלגיוס הושאר בהיותו נער צעיר כבן ערובה בידי הח'ליפה עבד-אל-רחמן השלישי, שליט אל-אנדלוס בתמורה לשחרורו של ההגמון הרמויגיוס שנתפס על ידי המורים. פלגיוס נותר כלוא בידי הח'ליפה מספר שנים. בהגיעו לגיל 13 דרש ממנו הח'ליפה להתאסלם, וכאשר זה סירב, עינה אותו הח'ליפה בכך שהורה על כריתת אברי גופו. בגרסאות שנפוצו בספרד בשלהי ימי הביניים נטען כי הח'ליפה היה הומוסקסואל וניסה לאנוס את פלגיוס, וכאשר זה סירב, עינה אותו הח'ליפה למוות. גרסאות אלה נועדו לעודד את הנוצרים בתקופת הרקונקיסטה תוך הדגשת העדפת המוסר הנוצרי על העדר המוסריות והערכים אצל המוסלמים והדמוניזציה שלהם. מדיה וקבצים בנושא פלגיוס הקדוש מקורדובה בוויקישיתוף קורות חיים ההיסטוריה של פלגיוס מקורדובה פלגיוס הקדוש מקורדובה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פול גירלנדה, מעשה סדום בתאולוגיה הנוצרית
סנדל ברגמן

סנדל ברגמן (באנגלית: Sandahl Bergman; נולדה ב-14 בנובמבר 1951) היא שחקנית, רקדנית ופעלולנית אמריקאית. ברגמן התפרסמה בזכות תפקידה כואלריה בסרט "קונן הברברי" ובתור המלכה ג'דרן בסרט "סוניה האדומה". ברגמן נולדה בקנזס סיטי, סיימה את לימודיה ב"תיכון סווין מיסיון". כשהייתה בת 20 עברה לניו יורק שם הופיעה במספר הפקות בברודוויי וצדה את עינייו של המחזאי בוב פוסי שליהק אותה בתור רקדנית מחליפה במחזמר "פיפין". תפקידיה הבאים על בימות התיאטרון היו במחזות הזמר "גיגי", "מאק ומייבל" ו"שורת המקהלה". הופיעה לראשונה בסרטים כרקדנית רקע בסרטים "זאנאדו" ו"כל הג'אז הזה". הופיעה בסרט ההרפתקאות "קונאן הברברי", בסרט גילמה ברגמן את ואלריה, גנבת לוחמת ומושא אהבתו של קונן (ארנולד שוורצנגר), לקראת סוף הסרט נרצחת בידי טולסה דום (ג'יימס ארל ג'ונס). המפיקים של הסרט לא הצליחו למצוא פעלולנית בגודלה הרחב יחסית של ברגמן ולכן היא נאלצה לבצע את הפעלולים בכוחות עצמה. על הופעתה המרשימה בסרט זכתה ברגמן בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית החדשה הטובה ביותר. שיחקה לצידו של שוורצנגר בפעם השנייה ב-1985 בסרט "סוניה האדומה" בו גילמה את המלכה הרעה ג'דרן. בנוסף כיכבה בסרטו הזר הראשון של הבמאי הישראלי אבי נשר "היא". ב-1988 הופיעה לצידו של המתאבק רודי "ראודי" פייפר בקומדיית האקשן "הגיהנום מגיע לפורגרטוון". היא הופיעה גם בטיסה נעימה 2 ב-1982. הופעתה האחרונה עד כה הייתה ב-2003 בקומדיית הפשע המוזיקלית "הבלש המזמר". לברגמן בת אחת בשם טריסטיאן מהשחקן ג'וש טיילור (אנ'). סנדל ברגמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סנדל ברגמן, באתר AllMovie (באנגלית) סנדל ברגמן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סנדל ברגמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) סנדל ברגמן, באתר Discogs (באנגלית) אתר סרטים, קונאן הברברי (1982)
פלגיוס השני

פלגיוס השני (בלטינית: Pelagius II;‏ 520 בערך – 7 בפברואר 590) כיהן כאפיפיור משנת 579 ועד פטירתו. פלגיוס היה יליד רומא, אולם ככל הנראה היה ממוצא אוסטרוגותי - כפי שניתן ללמוד משם אביו - ויניגילד. פלגיוס החל את כהונתו ארבעה חודשים לאחר מות קודמו, בשל העובדה שנדרש אישור קיסר האימפריה הביזנטית למינויו. בעת בחירתו צרו הלומברדים על העיר רומא. פלגיוס פנה לקיסר האימפריה הביזנטית מאוריסוס וביקש את עזרתו להגן על רומא מפני הלומברדים הפולשים. בהיעדר עזרה מהביזנטים נאלץ פלגיוס לשלם ללומברדים על מנת שיסיגו כוחותיהם מהעיר. בתקופת כהונתו של פלגיוס השני, בשנת 581, נוצר מחדש הקשר עם הבישוף של מילאנו שניתק את הקשרים עם רומא בשל תמיכת האפיפיור פלגיוס הראשון בהחלטת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון לגנות את שלושת הבישופים - תאודורט מקירוס, תאודור ממופאסטיה, ואיבס, ואת כתביהם של שני הראשונים, אשר נודעו כ"שלושת הפרקים" (τρία κεφάλαια). יתר הבישופים של צפון איטליה המשיכו את הנתק עם רומא. פלגיוס השני הורה על הקמת בזיליקת סן לורנזו פיואורי לה מורה. בשנת 589 נפטר פלגיוס ממחלת הדבר אשר הרגה רבים מתושבי רומא, ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. יורשו של פלגיוס השני, גרגוריוס הראשון, חשב שתקנותיו בנוגע לפרישות נוקשות מידי, ושינה אותן במידה מועטה. מדיה וקבצים בנושא פלגיוס השני בוויקישיתוף קורות חיים פלגיוס השני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פלגיוס השני באתר www.newadvent.org.
רעידת האדמה בוואלדיביה (1960)

רעידת האדמה בוואלדיביה (1960) היא רעידת האדמה העוצמתית ביותר שנמדדה בהיסטוריה. רעידת האדמה התרחשה בצ'ילה ב-22 במאי 1960 בשעה 14:11 לפי שעון צ'ילה (19:11 לפי שעון גריניץ'). ברעידה, שעוצמתה הייתה 9.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט, נגרמו נזקים רבים, אך לא חמורים כפי שניתן היה לצפות מרעידת אדמה כה חזקה. כתוצאה מרעידת האדמה נספו 6,000 בני אדם. מוקד הרעש היה סמוך לעיירה קנטה (אנ') בצ'ילה כ-900 ק"מ דרומית לסנטיאגו דה צ'ילה. העיר טמוקו הייתה העיר הגדולה הסמוכה ביותר למוקד הרעש. ואלדיביה (Valdivia), הייתה העיר הגדולה שנפגעה מהרעש באופן הקשה ביותר. רעידת האדמה גרמה לצונאמי באוקיינוס השקט. הצונאמי פגע ראשית לכל בצ'ילה עצמה, ולו מיוחסים רוב ההרוגים. גובהו המקסימלי הגיע ל־11.5 מ' והוא סחף מבנים למרחק של כשלושה קילומטרים ממקומם המקורי באזור החוף. בהוואי (במיוחד באי הילו), הגיעו הגלים לגובה של 10.6 מ' וגרמו ל־61 הרוגים. ביפן, בצפון הונשו הגיעו הגלים לגובה של 6.5 מ' וגרמו להרג של 185 אנשים. בפיליפינים נהרגו מהצונאמי 32 אנשים. גלי הצונאמי הפילו את פסלי המואי בבימת אהו טונגריקי באי הפסחא, וגרמו נזקים באיי סמואה ובקליפורניה. גלי צונאמי הגיעו גם למזרח ניו זילנד, דרום אוסטרליה והאיים האלאוטיים באלסקה. יומיים אחר כך, ב-24 במאי 1960, התפרץ הר הגעש הסמוך קורדון קאויה. התפרצותו נמשכה עד 22 ביולי 1960. לרעידת האדמה קדמו 4 אירועי Foreshocks (רעידות מקדימות) הגדולים ממגניטודה 7, ואשר גרמו לנזקים רבים במיוחד בעיר קונספסיון (Concepcion) וסביבתה. אחד מהם, ב־21 מאי 1960, הגיע לגודל של 7.9 בסולם ריכטר. אירועי Aftershocks (רעידות עוקבות) בגודל שבין 5 ל־7 בסולם ריכטר התרחשו עד 1 בנובמבר אותה שנה. זוהי רעידת האדמה הגדולה ביותר שנמדדה אי פעם. רישומי סייסמוגרף, שמאפשרים מדידת גודל רע"א (מגניטודה), החלו רק בשנת 1900, וסולם המגניטודה הראשון שהומצא הוא סולם ריכטר בשנת 1935. לפי סולם ריכטר מדובר במגניטודה 8.25. סולם ריכטר Bolt Bruce. A, Earthquakes, New York: Freeman & Company, Fourth Edition, 1999, עמ' 16 - 20 מדיה וקבצים בנושא רעידת האדמה בוואלדיביה בוויקישיתוף רעידת האדמה הגדולה בעולם, USSG היחידה לסקר גאולוגי של ארצות הברית (באנגלית) רעידת האדמה בוואלדיביה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) World's Largest Recorded Earthquake, Geology.com הדף המיוחס לרעידת האדמה באתר המכון הגאולוגי האמריקאי (USGS) המכון הגאולוגי האמריקאי טוען ל־1,655 הרוגים בלבד, הכוללים את הרוגי גלי הצונאמי ברחבי העולם. זאת לדבריו להבדיל ממספר של 5,700 הרוגים שפורסם קודם לכן. המכון מסתמך על Roth et al (מבלי לציין שנת פרסום) שהדיווחים הראשוניים על אלפי הרוגים היו מוגזמים ולא אמינים, ואת המיעוט היחסי של נפגעים ייחסו לעובדה שהרעידה התרחשה בשעות אחה"צ, לתקני הבנייה המחמירים שהיו כבר אז ויושמו בצ'ילה ומיושמים עד היום, ולארבעת אירועי ה- Foreshocks הגדולים ממגניטודה 7 שהביאו לכוננות מפני רעידה נוספת בקרב האוכלוסייה. רעידות אדמה שהתרחשו על אותו מישור שבר של הרעידה העיקרית, אך קטנות ממנה, ומאפיינות את השבועות והחודשים שקדמו לרעידות אדמה גדולות. רק בדיעבד ניתן לקבוע אם רעידת אדמה מסוימת היוותה אכן רעידה מקדימה. רעידות אדמה שהתרחשו אחרי הרעידה העיקרית ועל אותו מישור שבר "שלה", והן קטנות ממנה, ומתרחשות בשבועות והחודשים שאחריה. קיים "חוק Bath" (כלל אמפירי - ראו כאן הסבר מטעם אונ' קורנל, ניו יורק) הקובע, שהרעידה העוקבת הגדולה ביותר האפשרית תהיה קטנה פי 1.2 מהרעידה העיקרית. Bolt Bruce. A, Earthquakes, Fourth Edition, New York: Freeman & Company, 1999, עמ' 155
כוח קוסובו

כוח קוסובו (באנגלית: Kosovo Force), הידוע גם בראשי התיבות KFOR, הוא כוח שמירה על השלום של נאט"ו שנועד לטענת נאט"ו לייצב את היחסים הפוליטיים והחברתיים בקוסובו ולהפוך את השטח לבטוח לתושביו. הכוח הוקם ב-12 ביוני 1999 לאחר סוף מלחמת קוסובו ולאחר 78 ימי המבצע הצבאי של נאט"ו כנגד משטר מילושביץ', ומורכב מנציגויות של צבאות שונים תחת פיקוד נאט"ו. הכוח נועד ליישם את החלטה 1244 של מועצת הביטחון של האו"ם שדורשת את השבת הביטחון ואת החזרת הפליטים לקוסובו, ושואב את סמכותו מההסכם הצבאי שבין נאט"ו, הרפובליקה הפדרלית יוגוסלביה וסרביה. מטה KFOR נמצא בפרישטינה, בירת קוסובו. בזמן קבלת ההחלטה של מועצת הביטחון שהובילה להקמת KFOR, קוסובו עמדה בפני משבר הומניטרי, וכוחות של סרביה ומונטנגרו מחד ושל צבא שחרור קוסובו מאידך עדיין נלחמו בשטח. כמות ההרוגים הייתה גבוהה, והמתיחות הבין-אתנית הובילה לבריחתם של כמעט מיליון מתושבי השטח למדינות אחרות כפליטים. ב-9 ביוני 1999 התקבלה הפסקת אש בין הצדדים, ושלושה ימים לאחר מכן נכנס KFOR לתפקידו. בתחילת דרכו, היו מיוצגות ב"כוח קוסובו" מעל 40 מדינות ולמעלה מ-50,000 חיילים. באוגוסט 2007 ירד המספר ל-16,000 חיילים מ-37 מדינות. בסוף פברואר 2010 דווח כי מספר חיילי KFOR עומד על 9,900 בלבד. הכוח תרם להקמת כוח הביטחון של קוסובו. מדיה וקבצים בנושא כוח קוסובו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כוח קוסובו (באנגלית) NATO/OTAN, NATO's role in Kosovo, ‏29-11-2018 נאט"ו, KFOR Placement מסמך PDF
צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם

צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם (באנגלית: Charles George Wickham; ‏11 בספטמבר 1879 - 20 ביולי 1971) היה מפקדה הראשון של משטרת צפון אירלנד ויועץ למשטרות שונות ברחבי האימפריה הבריטית. ויקהאם נולד כבן רביעי למשפחת חקלאים ותיקה מיורקשייר. הוא למד בבית הספר הארו ובשנת 1899 התגייס לצבא. הוא שירת שנתיים במלחמת הבורים בגדוד נורפוק וזכה לציון לשבח. במלחמת העולם הראשונה הוא לחם בצרפת ובולדיווסטוק ולאחר המלחמה נטל חלק במשלחת סיוע בריטית לצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת 1919 נשלח לאירלנד בה נלחם במלחמת העצמאות האירית. בנובמבר 1920 הוא מונה למפקד אזור במשטרה האירית, אחראי על שישה מחוזות בצפון אירלנד ועם הקמת משטרת צפון אירלנד, כוח השיטור המלכותי של אלסטר, במאי 1922 הוא הועמד בראשה. גישתו של ויקהאם, שהאחריות הכוללת על ביטחון צפון אירלנד תימסר לידי משטרת צפון אירלנד ולא לידי כוח השיטור המיוחד בראשות הגנרל סלי-פוד, זכתה לתמיכת השלטונות שהעניקו לו פיקוד מלא על הכוח החדש באוגוסט 1922. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא זכה לתואר אבירות. ויקהאם החזיק בתפקיד מפקד משטרת צפון אירלנד עד שנת 1945. בשנת 1945 הוא נשלח ליוון לאמן את משטרת יוון, תפקיד בו כיהן עד 1952. בשנת 1946 הוא נשלח על ידי משרד המושבות, בהמלצת הנציב העליון אלן קנינגהם, לחקור את תפקוד משטרת המנדט והוא הגיש המלצות בתחילת דצמבר 1946. ויקהאם יעץ למפקדת המשטרה לפרק את המשטרה הניידת ובמקביל לחזק את מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט. עקב השתלשלות האירועים המהירה לא בוצעו רוב הצעותיו, פרט לפירוק המשטרה הניידת. Lt. Col. Sir Charles Wickham, Royal Ulster Constabulary Website Paul McMahon, British spies and Irish rebels, pages 152-153 Paul McMahon, British spies and Irish rebels, page 195 Neni Panorgia, Chapter 4. 1945–1946: White Terror, Dangerous Citizens Tim Jones, Postwar Counterinsurgency And The SAS, 1945-1952, pages 28-29 Police Expert in Palestine, פלסטיין פוסט, 22 בנובמבר 1946 יעקב ראובני, ממשל המנדט בא"י, 1920 - 1948, ניתוח היסטורי מדיני, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1993, עמ' 159.