laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ורג' צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השמיני ממרלבורו

ג'ורג' צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השמיני ממרלבורו (באנגלית: George Charles Spencer-Churchill, 8th Duke of Marlborough‏; 13 במאי 1844 – 9 בנובמבר 1892) היה אציל בריטי, בנו של ג'ון וינסטון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו. בין 1857 ל-1860 למד באיטון קולג', ולאחר סיום לימודיו הצטרף לצבא הבריטי וב-1863 קיבל דרגת לוטננט במסגרת שירותו במשמר הפרשים המלכותי. ב-8 בנובמבר 1869 נישא בארמון וסטמינסטר לליידי אלברת'ה אן המילטון, בתו של הדוכס הראשון מאברקורן. הם התגרשו ב-20 בנובמבר 1883, זמן קצר לאחר שהוא ירש תואר הדוכס ממרלבורו בעקבות מות אביו. למרות שמבחינה טכנית הדוכסית החדשה הייתה אלברת'ה, היא העדיפה את התואר ששימש אותה לאורך רוב נישואיהם ונודעה בשם אלברת'ה, המרקיזה מבלנדפורד. לזוג נולדו ארבעה ילדים: ליידי פרנסס לואיזה ספנסר-צ'רצ'יל (1870–1954): נישאה לסר רוברט גרסלי, הברונט האחד-עשר וילדה לו ילדים. צ'ארלס ריצ'רד ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו (1871–1934) ליידי ליליאן מוד ספנסר-צ'רצ'יל (1873–1951): נישאה לקולונל ססיל גרנפל וילדה לו ילדים. ליידי נורה ביאטריס הנרייטה ספנסר-צ'רצ'יל (1875–1946): נישאה לפרנסיס ברדלי-בירט וילדה לו ילדים. בתקופת נישואיו לאלברת'ה נולד לו ילד מחוץ לנישואים, גאי ברטראנד (נולד ב-1881), לאחר רומן שניהל עם אדית פירס-ויליאם (מתה ב-1897). פירס-ויליאם הייתה אשתו של הניג פינץ', הרוזן השביעי מאיילספורד (1849–1885). בניסיון להניא את לורד איילספורד מתביעת הגירושים שהגיש, איימו ליידי איילספורד ולורד רנדולף צ'רצ'יל (אחיו הצעיר של מרלבורו) על הנסיכה מוויילס כי הם יזמנו את נסיך ויילס, לימים המלך אדוארד השביעי, כעד במשפט הגירושים. ב-1886 הוא גם הוזכר כאחד מארבעת האנשים שעמם ניהלה ליידי קולין קמפבל רומן, במסגרת משפט הגירושים שלה שזכה לתהודה תקשורתית רבה באותה עת. ב-29 ביוני 1888 נישא לג'יין ליליאן וורן פרייס, אלמנתו של מיליונר נדל"ן ניו יורקי בשם לואיס קאר האמרסליי. טקס הנישואים האזרחי נערך בבית עיריית ניו יורק בניהולו של ראש העיר אברהם סטיבנס יואיט. הטקס דתי נערך יום אחד לאחר מכן, ב[[[כנסייה|כנסיית]] המשכן הבפטיסטית ובניהולו של הכומר המקומי דניאל פוטר. מהנישואים הללו לא נולדו ילדים. הוא מת ב-9 בנובמבר 1892 בארמון בלנהיים, ונקבר בו. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השמיני ממרלבורו בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר thepeerage.com Battiscombe, Georgina (1969). Queen Alexandra (London: Constable), pp. 132–135, ISBN 0-094-56560-0
מיה קוך

מיה קוך (6 באוגוסט 1946 – 3 במרץ 2007) הייתה לוחמת בשחיתות. ממייסדי עמותת עוגן, זוכת אות אביר איכות השלטון של התנועה למען איכות השלטון. קוך נולדה בשנת 1946 בעיר חיפה. בשנת 1974 החלה לעבוד בחברת תנובה, אשר ישבה במתחם השוק הסיטונאי בתל אביב, בתפקיד מזכירת גזבר החברה, קוך ידועה בעקבות חשיפת פרשת השחיתות בחברת תנובה. קוך נפטרה בשנת 2007 ממחלת הסרטן, בגיל 60. בשנת 1977 חשפה שחיתות במקום עבודתה ב'תנובה', כשזו עוד הייתה קשורה באופן עמוק בריכוזיות השלטון בישראל. קוך דיווחה למשטרה על היעלמותן של המחאות רבות מהחשבונות הציבוריים של תנובה והראיות שהיא סיפקה הביאו להרשעתם של שלושה בכירים בתנובה בגנבת עשרות אלפי דולרים. כתגובה קיבלה מכתב פיטורין מתנובה. קוך נאבקה בפיטוריה ותנובה פנתה לפסיכיאטר, ד"ר משה אבנון שלא בדק אותה אישית וכתב חוות דעת, שעל פיה קוך אינה שפויה כביכול וכי עליה להתאשפז בבית חולים פסיכיאטרי. כחלק מתוצאותיו של המאבק תוקן חוק טיפול בחולי נפש[דרוש מקור], ונקבע שאסור לאשפז אדם בכפייה ללא בדיקת פסיכיאטר מחוזי. ד"ר אבנון הושעה מתפקידו. במהלך הפרשה רואיינה קוך לכ-200 כתבות בתקשורת. בשנת 1989 הייתה קוך בין מייסדי עמותת עוגן לסיוע לעובדי ציבור הרוצים לחשוף שחיתות וחוששים לפגיעה אישית בהם או במקום עבודתם. בשנת 2006 זכתה קוך באות אביר איכות השלטון של התנועה למען איכות השלטון. עמותת עוגן התנועה למען איכות השלטון דן מרגלית, התפכחות, זמורה ביתן, 2009, עמ' 111 אתר עמותת עוגן גב' מיה קוך ז"ל ניצחון השפיות הדס מגן, ‏פסיכיאטר חוייב לשלם 100 אלף שקל למיה קוך, שחשפה שחיתויות בתנובה, באתר גלובס, 29 בספטמבר 1997 טלי חרותי-סובר, "חשוב שתהיה תמיכה בכל מי שנתקל בשחיתות", באתר ynet, 11 במאי 2006
מפרק העצה והכסל

מפרק הֶעָצֶה וְהַכֶּסֶל (TA: Articulatio sacroiliaca. בראשי תיבות מאנגלית: SIJ) הוא מפרק נושא משקל בין עמוד השדרה לאגן. בגוף האדם שני מפרקים כאלו, משני צידי עצם העצה. המפרק הוא בחלקו מפרק סינוביאלי ובחלקו מפרק פיברוטי (סיבי), התנועה שהוא מאפשר מעטה אך הוא חזק ויציב. פני המפרק אינם חלקים אלא בנויים בליטות ושקעים בשתי העצמות המרכיבות את המפרק המשתלבים אלו באלו. פני המפרק בסיוע מערכת הרצועות החזקה שלו שומרים על יציבותו. המפרק מאפשר תנועה סיבובית בין עצמותיו, הבאה לידי ביטוי בזמן הליכה ובעת ספיגת זעזועים. כך למשל בנחיתה מגובה, הכוח שמפעיל משקל הגוף על העצה דרך עמוד השדרה, גורם לעצה להסתובב מעט קדימה (חלקה העליון נע קדימה וחלקה התחתון נע אחורה) ביחס לאינומיניט (המבנה המורכב משלוש עצמות האגן המאוחות), סיבוב הגורם למפרק כולו לספוג חלק מהעומסים המופעלים על הגוף. קופסית המפרק ורצועותיו אחראים על חלק ניכר מעמידותו של מפרק העצה והכסל. חלק ממבני הרקמות הרכות הם אקסטרינסים (או חוּצִיִם) וחלקם אינטרינסים (או תּוֹכִיִם). הרצועות האינטרינסיות שומרות על עצמות המפרק מהודקות זו לזו: רצועות העצה והכסל הבין גרמיות (Ligamentum sacroiliaca interossem) הן רצועות עמוקות, קצרות וחזקות המחברות בין גבששת העצה לגבששת הכסל. רצועות העצה והכסל הקדמיות (Ligamentum sacroiliaca anterius) מכסות את החלק הקדמי של המפרק. הן אינן חזקות כרצועות האחרות של המפרק ולעיתים הן מתגרמות החל מהעשור השישי לחיים. רצועות העצה והכסל האחוריות (Ligamentum sacroiliaca posterius) הן מערכת חזקה של סיבים קצרים רוחביים המחברים בין הכסל לחלק העליון של העצה (רצועת העצה והכסל האחורית הקצרה) ושל סיבים ארוכים אורכיים המחברים בין החלק התחתון של העצה לקוצי הכסל האחורים (רצועת העצה והכסל האחורית הארוכה). הרצועות האקסטרינסיות מאפשרות מעט תנועה סיבובית במפרק אך מגבילות אותה ומונעות מהעצה להסתובב יתר על המידה קדימה בתגובה לעומסי משקל הגוף המונח עליה: רצועת העצה והגבשוש (Ligamentum sacrotuberale) מחברת בין העצה לגבששת השת. סיביה נאחזים בפנים האחוריים של העצה ושל עצם העוקץ ובכסל, והם נמשכים עד לגבששת השת. רצועת העצה והקוץ (Ligamentum sacrospinale) מחברת בין העצה ועצם העוקץ לבין קוץ השת. רצועת הכסל והמותן (Ligamentum iliolumbale) מחברת בין הזיז הרוחבי של החוליה המותנית החמישית לבין רכס הכסל. חלקה התחתון של הרצועה מכונה רצועת המותנים והעצה והיא נאחזת בחלק הצידי של עצם העצה. גומות ונוס Moore KL, Clinically Oriented Anatomy, 3rd. Baltimore, Williams & Wilkins, 250-252, 1992. ISBN 068306133X מדיה וקבצים בנושא מפרק העצה והכסל בוויקישיתוף מפרק העצה והכסל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אנדי דיק

אנדרו ר. "אנדי" דיק (באנגלית: Andrew R. "Andy" Dick; נולד ב-21 בדצמבר 1965) הוא קומיקאי, שחקן, מוזיקאי ומפיק אמריקאי. דיק נולד בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, ואומץ עם לידתו בידי סו ואלן דיק. הוא גדל במספר מקומות, בקונטיקט, פנסילבניה, ניו יורק ויוגוסלביה. כבר כנער לקח חלק במספר הפקות תיאטרון, וגילה משיכה מיוחדת לתחום הקומדיה. פריצתו של דיק הייתה בשנת 1992 בתוכניתו של בן סטילר ברשת פוקס. ב-1994 שיחק בסרט הקומי "בצבא עכשיו" לצידה של לורי פטי. בשנת 1995 החל לככב בתפקיד ראשי בסיטקום "עיקר החדשות" ברשת NBC, למשך חמש עונות עד לירידת התוכנית ב-1999. מאז הופיע דיק במספר רב של תוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע, בהם: תוכנית הלילה של דייוויד לטרמן, הסדרה "נני", הסרטים "ייעוץ מזחל", "אחי איפה האוטו שלי" ו"זולנדר". בשנת 2001 הפיקה רשת MTV תוכנית בכיכובו, הנקראת "המופע של אנדי דיק", אשר שודרה במשך שלוש עונות, והסתיימה בשנת 2004. בשנת 2003 כיכב בסרט הקומי "הפטיש העברי" לצד אדם גולדברג וג'ודי גריר. בשנת 2006 שיחק בדרמה "עבדות" לצד מייקל אנגרנו, ובסרט "תקוות גדולות" לצד לייסי שאבר. בשנת 2015 שיחק בסרט האימה "סלאשר באל איי", לצד דייב בטיסטה. דיק, המגדיר עצמו כדו מיני, היה נשוי בין השנים 1986 ל-1990, והוא אב לשלושה ילדים ממערכות יחסים שונות. דיק נעצר בעבר באשמת אחזקה בלתי חוקית של מריחואנה וקוקאין, ומודה כי הוא מתמודד עם בעיות סמים ושתיית אלכוהול גם בימים אלו. ביולי 2008 נעצר דיק לאחר שהטריד מינית צעירה בת 17. בינואר 2010 נעצר פעם נוספת לאחר שהטריד מינית שני גברים. ב-11 במאי 2022 נעצר דיק בידי אנשי משרד השריף של מחוז אורנג' בקליפורניה, בעקבות תלונה על תקיפה מינית של גבר. דיק שהה במחיצת אנשים נוספים באתר מחנאות בקניון טרביוקו (אנ'), ואנשי השריף הוזעקו למקום לאחר שאחד הגברים בחבורה התלונן שדיק הטריד אותו מינית. מדיה וקבצים בנושא אנדי דיק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנדי דיק אנדי דיק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אנדי דיק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנדי דיק, באתר AllMovie (באנגלית) אנדי דיק, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אנדי דיק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אנדי דיק, באתר AllMusic (באנגלית) אנדי דיק, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנדי דיק, באתר Discogs (באנגלית) אנדי דיק, באתר Songkick (באנגלית) Tapp, Tom (May 11, 2022). Andy Dick Arrested While On YouTuber’s Livestream, Faces Felony Sexual Assault Charges. Deadline Hollywood, retrieved May 12, 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרו פלטשר

אנדרו (אנדי) ג'ון פלטשר (באנגלית: Andrew John Leonard Fletcher; ‏8 ביולי 1961 – 26 במאי 2022) היה חבר להקת המוזיקה האלקטרונית הבריטית דפש מוד וממייסדיה. פלטשר ניגן בס בלהקה שהקים עם וינס קלארק, עבר לנגן בסינתיסייזר, בלהקה "Composition of Sound", יחד עם מרטין גור. בשנת 1980 הקימו השלושה את דפש מוד ביחד עם דייב גהאן, שנבחר כסולן. הוא חבר הלהקה היחיד שמעולם לא כתב או הלחין שיר בלהקה, אף על פי שהביע עניין לעשות זאת בעבר. פלטשר נפטר במאי 2022 בגיל 60. כחודש לאחר מותו, פורסם כי סיבת המוות היא מפרצת באבי העורקים. היה נשוי לגריין ולהם שני ילדים: מייגן וג'ו. להוריו קוראים ג'וי וג'ון, ויש לו שלושה אחים: סוזן, קרן וסימון כאשר הוא הבוגר מביניהם. פלטשר התגורר במרכז לונדון, בשכונת הסיטי של וסטמינסטר. מדיה וקבצים בנושא אנדרו פלטשר בוויקישיתוף אנדרו פלטשר, ברשת החברתית פייסבוק אנדרו פלטשר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנדרו פלטשר, באתר AllMusic (באנגלית) אנדרו פלטשר, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנדרו פלטשר, באתר Discogs (באנגלית) אנדרו פלטשר, באתר Songkick (באנגלית) אנדרו פלטשר, באתר בילבורד (באנגלית) אנדרו פלטשר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ביוגרפיית דפש מוד, אתר allmusic המוזיקאי אנדרו פלטשר, ממייסדי דפש מוד, הלך לעולמו בגיל 60, באתר וואלה, 26 במאי 2022
סוכריית תירס

סוכריות תירס (באנגלית: Candy Corn) הן סוכריות המורכבות מבלילה של סוכר, סירופ תירס ודבש עם קמצוץ מלח. הן מעוצבות בגודל, בצבע ובצורה של גרגירי תירס שנשרו מהקלח, כולל פאת הגרגיר בצהוב בהיר, גוף הגרגיר בצהוב־כתום, אדום או סגול (בדומה לתירס האמריקאי) וקצה הגרגיר בלבן. הסוכריות מחולקות באופן מסורתי בתקופת ליל כל הקדושים בארצות הברית וקנדה. סוכריות תירס נוצרו לראשונה ב־1880 על ידי המגדנאי ג'ורג' רמינגר מחברת הממתקים ונדרלי (Wunderle). ייצור הסוכריות המקורי כלל תערובת סוכר דביקה, לה הוסף בצק סוכר כדי ליצור מרקם נגיס, וקצוות של מרשמלו כדי לאפשר אחיזה נוחה. החל מסוף המאה ה־20 הסוכריות עשויות בעיקר סוכר וסירופ תירס. אגודת המגדנאות האמריקאית (National Confectioners Association) העריכה ב־2004 כי 20 מיליון ליטראות של סוכריות נמכרות כל שנה (יותר מתשעה מיליון ק"ג). אף על פי שהסוכריות נמכרות בעיקר בליל כל הקדושים (ובתחילת המאה ה־21, גם בחג המולד ובפסחא, בגוונים מסורתיים) הן זמינות כל השנה בשוק הצפון אמריקאי. סוכריות התירס הופיעו במספר סרטים אמריקאים כאלמנט תרבותי. בין השאר הם היו החטיף שנאכל על ידי דמותו של נורמן בייטס במותחן פסיכו מ־1960. הן אינן נפוצות מחוץ לצפון אמריקה. מדיה וקבצים בנושא סוכריית תירס בוויקישיתוף
ניקיון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ניקיון – היעדר לכלוך ניקיון כפיים – מטפורה ליושר גהות (היגיינה) – שמירה על ניקיון במובן הבריאותי ניקיון (עבודה) – ניקוי; פעולה שבה מביאים עצם, מקום או אדם לכדי ניקיון, למשל ברחצה. אדם שעוסק בניקיון נקרא מְנַקֵּה מנקה ארובות ניקיון האוקיינוס – ארגון סביבתי מהולנד, הפועל לניקיון שטח הפסולת של האוקיינוס השקט טוהר (פירושונים)
צ'ארלסטאון (נוויס)

צ'ארלסטאון (באנגלית: Charlestown) היא בירת האי נוויס ומחוז סנט פול צ'אלרסטאון בפדרציית סנט קיטס ונוויס שבאיי הודו המערבית. העיר ממוקמת בצידו המערבי של האי נוויס. מתגוררים בה כ-1,500 תושבים והיא המרכז האדמיניסטרטיבי, התחבורתי והמסחרי של האי. בעיר ממוקם רציף המעבורת המקשר את האי נוויס לאי סנט קיטס. העיר הוקמה בשנת 1860 סביב מצודת צ'ארלס ההיסטורית, אשר הגנה על העיר מדרום, לאחר שהיישוב הראשון באי, ג'יימסטאון, נהרס בעקבות צונאמי. מצודה נוספת – מצודת הסלעים השחורים (Fort Black Rocks) – הגנה על העיר מצפון. במהלך המאה ה-18 שימשה העיר כנמל צבאי עבור הצי הבריטי, וכן כאתר תיירות בשל מעיינות המרפא שסביבו. שרפה שאירעה בשנת 1873 כילתה את מרבית בתי העיר. בשל רעידות האדמה הרבות הפוקדות את האזור, ובשל התמוטטות המבנים ברעידות אלה, התפתח הנוהג לבנות בעיר מבנים שגובהם שתי קומות בלבד, כאשר הקומה העליונה עשויה עץ והתחתונה אבן. הדבר הגן על תושבי הקומות התחתונות מהתמוטטות הקומה העליונה והקל על שיקום המבנים בעקבות רעידות האדמה. בעיר נולד אלכסנדר המילטון, ממייסדי ארצות הברית. ביתו משמש כמוזיאון הנצחה לזכרו. מוזיאונים נוספים הממוקמים בעיר הם מוזיאון הספורט העירוני (Nevis Sport Museum) ומוזיאון הוריישו נלסון (אשר התחתן במבנה בו ממוקם כיום המוזיאון). בעיר חמישה גני ילדים, ושבעה בתי ספר יסודיים הממומנים על ידי הממשלה. בנוסף פועלים בעיר שלושה בתי ספר פרטיים. בעיר שלושה בתי ספר תיכוניים. מדיה וקבצים בנושא צ'ארלסטאון בוויקישיתוף נתוני מזג האוויר בעיר צ'ארלסטאון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בת פרעה (להקה)

בת פרעה (באנגלית: Pharaoh's Daughter) היא להקת מוזיקת עולם מניו יורק. סגנונם המוזיקלי שילוב של הפולק האמריקאי, כליזמר יהודי, וצלילי המזרח התיכון. חברי הלהקה הם: בתיה שכטר (שירה, עוד, גיטרה, סאז), דפנה מור (חליליות, זורנה, נאי, מלודיקה, קולות רקע), מג אוקורה (כינור), יובל אריה (תופים), שניר עזרא בלומנקרץ (בס, עוד), נח הופלד (צ'לו), דניאל פרידמן (תופים), ג'ייסון לינדנר (קלידים) ואלן קשאן (סנטור). מוזיקת עולם כליזמר (מסורת מוזיקלית) אתר האינטרנט הרשמי של בת פרעה בת פרעה, באתר Last.fm (באנגלית) בת פרעה, באתר AllMusic (באנגלית) בת פרעה, באתר MusicBrainz (באנגלית) בת פרעה, באתר Discogs (באנגלית) בת פרעה, באתר Songkick (באנגלית) מערכת וואלה!‏, בת פרעה בישראל, באתר וואלה, 30 בדצמבר 2007 מרים הופמן, ממצרים ועד הנה, באתר ערוץ 7, 3 בינואר 2008 יקי הפשטיין, הרמוניה מההרמון: בת פרעה בהופעה, באתר ynet, 7 בינואר 2008
ישיבת אור תורה

ישיבת אור תורה היא ישיבה השוכנת בטבריה על קבר רבי מאיר בעל-הנס. הישיבה נוסדה בשנת ה'תר"ס (1900) ביוזמתו של האדמו"ר רבי שמואל וינברג מסלונים על ידי הרב משה קליערס, שכעשור מאוחר יותר מונה לרב העיר, בשיתוף הרב נח וינברג והרב יצחק מתתיהו סנדברג אשר עלו לארץ ישראל והשתקעו בטבריה בהוראת האדמו"ר רבי אברהם וינברג (הראשון) מסלונים. בשנים הראשונות כיהן כנשיא הישיבה הרב סנדברג. בעת הקמתה (1900) שכנה הישיבה מחוץ לחומות העיר ותלמידיה, רווקים ונשואים כאחד, נהגו לשהות במבנה הישיבה כל ימות השבוע, זאת בניגוד לשאר הישיבות באותה תקופה, שלא הייתה בהן פנימיות. גם ראש הישיבה הרב קליערס נהג ללכת לישיבה ביום ראשון ולשהות בה עד יום חמישי ואז שב לביתו בין חומות העיר טבריה. בשנים שלאחר מכן בעת ששהה הרב אשר זאב וורנר, בארצות הברית הוא גייס בין השאר עבור הישיבה כספים. בשנת ה'תרע"ד בעת מסע הרבנים אל המושבות, עברה המשלחת וביקרה בישיבת אור תורה וכך מספר אחד התלמידים: אחרי תפילת המנחה השתעשע הרב הגאון מורינו ראי"ה קוק עם אברכי הישיבה בחידושי תורה ואז התפללו ערבית ולאחר התפילה נערכה לפניהם סעודת ערב. אחר כך ישבו והרב הגאון ר' יוסף חיים זוננפלד "זקן החבורה" הביע רגשי שמחתו על מה שראו עיניו בישיבה. — עיתון מוריה גיליון 391 ברעידת האדמה שהייתה בארץ ישראל בשנת (1927), ה'תרפ"ז התמוטטו מספר מבנים בחצר הישיבה ובעקבות זאת נאספו כספים כדי לבנות מבנה חדש עבורה, שהוקם בשנת תרפ"ט. הרב משה קליערס כיהן בראשות הישיבה עד פטירתו בכ"ג בשבט ה'תרצ"ד. לקראת פטירתו ביקש מהרב אשר זאב ורנר לשוב מארצות הברית על מנת שיקבל את תפקיד רב העיר וראשות הישיבה. הרב ורנר כיהן כראש הישיבה עד פטירתו בשנת תשי"ח ומאז ממלא את מקומו, בנו, הרב שמחה בונם וורנר. הישיבה ניהלה גם תלמוד תורה בתוך העיר העתיקה של טבריה ובהמשך הקימה סניף של התלמוד תורה בשכונת קריית־שמואל. רבי אברהם וינברג (השלישי), מחבר "ברכת אברהם" רבי שלום נח ברזובסקי, מחבר "נתיבות שלום" הרב אהרן יוסף לוריא, מחבר "עבודת פנים" הרב ישראל דב אודסר, "בעל הפתק" הרב יצחק מתתיהו לוריא, מחבר "שערי לימוד" הרב משה לוריא, מראשי ישיבת המקובלים שער השמים הרב שלמה זאב גולינסקי, מחבר "זבח שלמה" ור"מ בישיבת שער השמים הרב יעקב גיל (ליפשיץ) - רבה של נס ציונה וחבר הכנסת הראשונה. סקירה קצרה - על מוסדות "אור תורה" - רבי מאיר בעל הנס בטבריה, באתר הישיבה שכנה בסמוך למבנים שעדת הספרדים הקימו עוד בשנת ה'תרכ"ז 1867 בית כנסת גדול ומפואר בשם "כתנות אור" ו"ישיבת מאיר בת עין" משה קליערס, טבור הארץ, תרס"ו, עמוד ע"ב עמוד ב' מתוך "בית יעקב", שבט תשכ"ב, עמוד 24 אשר זאב וורנר, טעם זקנים, ירושלים, תשט"ו, עמודים 12-14 פנחס בן צבי גראייבסקי, זיכרון לחובבים הראשונים, ירושלים, תרפ"ז, עמוד 68 פנחס בן צבי גראייבסקי, זיכרון לחובבים הראשונים, ירושלים, תרפ"ז, עמוד 67
ליטל קיימן

ליטל קיימן (באנגלית: Little Cayman; "קיימן הקטן") הוא הקטן בגודלו ובמספר תושביו מבין שלושת איי קיימן שהם טריטוריה שמעבר לים של הממלכה המאוחדת. האי נמצא בים הקריבי כ-140 ק"מ צפונית מזרחית לאי גרנד קיימן וכ-8 ק"מ מערבית לאי קיימן בראק. אורכו כ-16 ק"מ, רוחבו כ-1.6 ק"מ, ומתגוררים בו כ-170 תושבים. האי שטוח, וגובהו מטרים ספורים מעל פני הים. הנקודה הגבוהה ביותר באי היא 12 מטרים מעל פני הים. האי התגלה לראשונה על ידי כריסטופר קולומבוס ב-10 במאי 1503, במסעו הרביעי והאחרון לאיי הודו המערבית. האי התגלה לאחר שרוחות עזות הסיטו את ספינתו ממסלולה. קולומבוס קרא לו ולאי קיימן בראק בשם "לאס טורטוגוס" בשל הצבים הרבים שהיו בהם. בשנת 1585 הגיע לאי סר פרנסיס דרייק אשר קרא לאי בשם "לאס קיימאנאס", שמשמעה תמסח בשפת הקריב, וזאת בשל מספר רב של איגואנות שראה על האי ואשר זוהו בטעות כתמסחים (ראו קיימן שחור וקיימן גמדי של שניידר). האי יושב לראשונה במאה ה-17, על ידי דייגי צבי ים שבנו באי מחנות. בעקבות תקיפה של שודדי ים ספרדיים בשנת 1671 ננטשו המחנות. האי יושב בשנית בשנת 1833, והוקם בו כפר בשם "כפר בלוסום" ("כפר הניחוח" - Blossom Village). בראשית המאה ה-20 התבססה עיקר כלכלת האי על יצוא פוספטים, גידול אגוזי קוקוס ויצירת חבלים. כיום עיקר כלכלת האי מבוססת על תיירות. האי ידוע באתרי הצלילה הסמוכים אליו. חברת התעופה קיימן איירוויז מקיימת טיסות סדירות מקיימן בראק ומגרנד קיימן לשדה התעופה אדוארד בודן שבאי. באי נמצאת כנסייה אחת וסניף דואר אחד, וכן מרכז מבקרים המציג את בעלי החיים הייחודים של האי, ובהם ציפורי סולה אדומת-רגל (Sula sula) המקננים באי, האיגואנה הייחודית (Cyclura nubila caymanensis), וכן ברווזי הודו המערבית (Dendrocygna arborea) וצבי הים (Eretmochelys imbricata) המצויים בסכנת הכחדה. מדיה וקבצים בנושא ליטל קיימן בוויקישיתוף
מקל גשם

מקל גשם הוא כלי נגינה בצורת צינור חלול וארוך העשוי בדרך כלל מעץ ואשר לתוך חללו מזדקרים קוצים, קיסמים או חומרים דומים שננעצו דרך גוף העץ. הצינור מלא בחלוקי נחל קטנטנים או שעועית יבשה. כאשר הופכים את המקל זזים העצמים הקטנים, פוגעים בקוצים לאורכו ומשמיעים קול המזכיר גשם. גוף המקל הוא גליל ארוך הסגור משני צדדיו. גופו של מקל גשם עשוי מסוגים שונים של עץ או מכמה מינים של קקטוסים כגון Eulychnia acida ו-Echinopsis pachanoi. בגוף הגליל נמצא מבנה בצורת סליל הבנוי ממקלות או מחטים, וחפצים קטנים כגון שעועית יבשה או אבנים קטנות וכאשר הופכים את המקל החפצים מתנגשים בסליל ובדפנות העץ ויוצרים רעש של גשם. הקקטוסים, שהם חלולים, מיובשים בשמש. הקוצים מוסרים ומוחדרים לתוך הקקטוס כמו מסמרים ליצירת סליל, נוספים חלוקי נחל או חפצים קטנים אחרים, והקצוות נאטמים. כאשר מקל הגשם משתנה למיקום אנכי נשמע צליל עדין הדומה למטר גשם. מאמינים כי מקל הגשם הומצא על ידי שבט המפוצ'ה והוא שימש כמשחק מתוך אמונה שהוא יכול לגרום לסופות גשם. הוא נמצא גם בחופי צ'ילה, אם כי לא בטוח אם הוא נוצר על ידי בני האינקה. ניתן למצוא מכשירים דומים גם בדרום מזרח אסיה, אוסטרליה ואפריקה, שם הוא מיוצר לרוב באמצעות במבוק ולא בקקטוס מיובש. ולעיתים קרובות הם נמכרים לתיירים המבקרים בחלקים של אמריקה הלטינית וגם בדרום מערב ארצות הברית (שיש לה היסטוריה של ספרדית והשפעה תרבותית מקסיקנית). מוזלי, כריסטין וכרמן פיס. "Rainsticks: Integrating Culture, Folklore, and the Physics of Sound." פעילויות מדע 44.1 (2007): 2-5. ראש הממשלה בחיפוש אקדמי. EBSCO. אינטרנט. 27 בספטמבר 2011. נוג'נט, ג'ף. "Permaculture Plants, agaves and cacti" SARI ספטמבר 2011 מדיה וקבצים בנושא מקל גשם בוויקישיתוף הכנת מקל גשם, באתר xnet הוראות להכנת מקל גשם, באתר exploratorium (באנגלית) What Is a Rain Stick?, נבדק ב-2022-07-28
ז'אן מולינה

ז'אן מוֹלִינֵה (בצרפתית: Jean Molinet;‏ 1435 – 23 באוגוסט 1507) היה כרוניקן, משורר ומלחין בחצר שארל האמיץ, דוכס בורגונדיה. נולד בעיר דוור (Desvres, כיום בצרפת) ולמד בפריז. בשנת 1463 היה למזכירו של כרוניקן החצר, ז'ורז' שסטלן. ב-1464 כתב את ספרו La complainte de Grèce (קינת יוון), המתאר את הפוליטיקה של זמנו מנקודת המבט של החצר הבורגונדית. עם מותו של שסטלן ב-1475 ירש את משרתו כהיסטוריון החצר. הכרוניקות שלו מכסות את התקופה שבין 1474 ו-1504, והן נערכו והודפסו לראשונה בעריכתו של ז'אן אלכסנדר בּוּשׁוֹן (Buchon) ב-1825. הכרוניקות שלו אינן מצטיינות בערכן ההיסטורי כמו אלו של שסטלן, והן כתובות בשפה מליצית וספרותית יותר. כמשורר היה מולינה לאחד מראשי זרם ה"רטוריקנים הגדולים" (Grands Rhétoriqueurs), ששירתם הצטיינה במבנים פורמליים ובריבוי לשון נופל על לשון. הוא אחראי על עיבוד היצירה "רומן הוורד" לפרוזה מן המקור השירי. מולינה היה גם מלחין, בן הדור השני-שלישי של האסכולה הפרנקו-פלמית. למרות שרק יצירה אחת, הרונדו Tart ara mon cueur sa plaisance היא שלו כמעט בוודאות, המלחין ז'וסקן דה פרה, שהיה תלמידו של המלחין יוהנס אוקכם, כתב קינה על מות אוקכם, נימפות היער, למילים מאת מולינה. הרונדו, שיר בארבעה קולות, היה פופולרי ביותר בתקופתו ועדות לכך היא מספר העותקים הרב מיצירה זו, כמו כן מוכר מוטט Salva Regina לחמישה קולות שניתן לייחס לו במידה גבוהה של ודאות. ב-1501 נבחר לכהן כקאנון (משרת כמורה) בכנסיית נוטרדם בעיר ואלנסיין. כמו כן כיהן כספרן של מרגרטה לבית הבסבורג. Noël Dupiré, Jean Molinet, 1932 ‏(בצרפתית) מדיה וקבצים בנושא ז'אן מולינה בוויקישיתוף כרך 3 מתוך כל כתבי ז'אן מולינה בעריכת בושון, סרוק ב-Google Books (בצרפתית) תווים למוזיקה של מולינה ז'אן מולינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'אן מולינה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'אן מולינה, באתר Discogs (באנגלית) Ronsard and the Hellenic Renaissance in France, כרך 2, סעיף 1 מאת Isidore Silver עמוד 63
מעברת עמק חפר

מעברת עמק חפר התקיימה בשנות ה-50 בסמוך למושב חיבת ציון בעמק חפר. המעברה הוקמה כשכונת אוהלים ביולי 1950 בסמיכות לאלישיב. בהמשך הועברו התושבים לבדונים שהוצבו בין גבעת חיים וחיבת ציון, אך כ-20 משפחות סירבו לעבור ונותרו באוהלים ליד אלישיב. אוהלים אלו קרסו במטרות הגשם של דצמבר 1951. לקראת סוף שנת 1951 הוצע להקים צריפים פיניים עבור תושבי המעברה בתור שיכון הקבע שלהם, אך תושבי המעברה סירבו לקבל צריפים אלו ודרשו מגורי קבע בבלוקים. בסוף 1951 התגוררו במעברה 100 משפחות מעיראק ו-300 משפחות מתימן ונוצרו במעברה סכסוכים בין העדות. תושבי המעברה עבדו במשקי הסביבה ולא חסר להם עבודה. באוקטובר 1952 התגוררו במעברה 330 משפחות מעולי תימן, 100 משפחות יוצאי עיראק ו-40 משפחות מאיראן. על היחסים בין תושבי המעברה לחקלאי הסביבה העיבו טענות על סחיבת פרי בכמויות גדולות על ידי תושבי המעברה. ב-25 באוקטובר 1952 התפתח עימות בין תושבי המעברה לשומר של פרדסי הסביבה. לטענת השומר הוא הותקף על ידי תושבי המעברה וסוסו נשדד ממנו בגלל שמנע מתושבי המעברה לגנוב פירות מהעצים. לעומת זאת, תושבי המעברה טענו שהשומר היה מבצע חיפושים בלתי חוקיים בכליהם ומשסה בהם את כלבו. כוח משטרה שהגיע למעברה הותקף על ידי תושבי המעברה וגם תגבורת שהגיעה למקום גורשה. בעקבות זאת פשטה המשטרה על המעברה למחרת לפנות בוקר עם כוח של 200 שוטרים ועצרה מעל 100 מתושבי המעברה. בעקבות תלונות של תושבי המעברה על חד צדדיות של המשטרה והפעלת כוח מוגזם שלח ראש הממשלה דוד בן-גוריון את ישראל ישעיהו ונחמיה ארגוב כוועדת בדיקה לבחון את האירועים. ישעיהו טען שהמשטרה שגתה בפשיטה על המעברה וגם ראש מועצת עמק חפר האשים את המשטרה בפשיטה מיותרת במקום לפנות למועצה ולמנהל המעברה. כבר בשנת 1951 הוקצה שטח לבניית מבני קבע ועובדה תוכנית מפורטת לשיכון. על פי התכנית, כל יחידת דיור תהיה על שטח של 2 דונם לצורך משק עזר. המועצה האזורית קיבלה על עצמה להקים מכון מים לשכונה. בסוף פברואר 1953 דווח על התחלת בניית מבני קבע באליכין עבור תושבי המעברה. חלק מתושבי המעברה, יוצאי תימן, היו בין מקימי מושב תנובות. מכתב ח. בן צבי לשרת העבודה, 19 בדצמבר 1951, בתיק: עמק חפר - תכנון השיכון, ארכיון המדינה מטרות עוז וסופת־רוחות בכל הארץ, דבר, 16 בדצמבר 1951 למעלה מ־ 3000 ילד נרשמו לאיכסון במוסדות "קורת גג", על המשמר, 19 בנובמבר 1951 מכתב ח. בן צבי למר צבי גבעון, מנהל אגף השיכון של משרד העבודה, 16 בנובמבר 1951, בתיק: עמק חפר - תכנון השיכון, ארכיון המדינה נפגעי השטפונות במעברות הפגינו ליד הסוכנות בת"א ותבעו צריפים, קול העם, 26 בדצמבר 1951 השנה הקשה ביותר, דבר, 4 במאי 1973 צבי וולמוט, עובדי אדמה בצנעה, הַבֹּקֶר, 4 בפברואר 1955 התפרעות תושבי המעברה בעמק חפר, דבר, 27 באוקטובר 1952 נעצרו 105 תושבי מעברה, מעריב, 25 באוקטובר 1952 תושבי מעברת עמק־חפר מאשימים, דבר, 3 בנובמבר 1952 הצד הציבורי בפרשת המעברה של עמק חפר, דבר, 7 בנובמבר 1952 מועצת חפר מגנה התנגדות תושבי המעבדה והתנהגות המשטר, על המשמר, 20 בנובמבר 1952 המשטרה מודה בשגיאתה באי־קיום קשרים הדוקים עם העתונות, הַבֹּקֶר, 4 בנובמבר 1952 החלה בניית שיכון ליושבי מעברת עמק חפר, דבר, 27 בפברואר 1953