laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סלובודה טוזלה

מועדון הכדורגל סלובודה טוזלה (Fudbalski Klub Sloboda Tuzla) הוא מועדון כדורגל בוסני מהעיר טוזלה שבבוסניה והרצגובינה. בעבר, המועדון נחשב לאחד מהמועדונים הבוסניים הבכירים, בתקופה בה בוסניה והרצגובינה הייתה חלק מיוגוסלביה, וזכה להשתתף מספר עונות בליגה הבכירה במדינה, אך באותה תקופה המועדון מעולם לא זכה בתואר כלשהו. שם הקבוצה, "סלובודה", פירושו בבוסנית "חופש/חירות". הקבוצה, שהוקמה בשנת 1919, החלה את דרכה בליגות המקומיות בבוסניה, לפני שהמדינה אוחדה עם מספר מדינות נוספות באזור להקמת יוגוסלביה. הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה בעונת 1968/69, והפכה לקבוצת מרכז טבלה. הישג השיא של הקבוצה היה מיקום 3 בעונת 1976/77. בעונת 1977/78 שיחקה הקבוצה לראשונה בתולדותיה במפעל אירופאי, בגביע אופ"א, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת לאס פאלמס הספרדית. כמו כן, בשנת 1978 שיחקה הקבוצה פעמיים מול קבוצת מכבי נתניה הישראלית במסגרת גביע האינטרטוטו, בתקופה בה שוחקו רק משחקי בתים בין ארבע קבוצות. שני המשחקים בין נתניה לטוזלה נגמרו בתיקו 2-2. בעונות שלאחר מכן המשיכה הקבוצה להיות במרכז הטבלה בעיקר, עד לשנת 1992, אז התרחש פירוק יוגוסלביה. בעקבות זאת, הוקמה לה בוסניה והרצגובינה, שבשטחה נמצאת העיר טוזלה, ולכן שולבה סלובודה בסבב הליגות של בוסניה והרצגובינה. כמו מועדונים רבים, שנחשבו למועדונים חזקים בתקופת יוגוסלביה אך נחלשו לאחר התפרקותה, כך גם לגבי סלובודה טוזלה, שלא זכתה מאז עצמאות בוסניה והרצגובינה באליפות או גביע אחד לאומיים, למעט סגנות מחזיקת הגביע של בוסניה והרצגובינה בעונת 1999/00. הקבוצה הגיעה פעמיים נוספות לגביע האינטרטוטו: בעונת 2003 גברה על קבוצת קיי. איי. מאיסלנד, אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת לירסה הבלגית. העונה הנוספת הייתה בעונת 2004, שבה גברה על קבוצת פובליקום צליה הסלובנית, אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת ספרטק טרנבה הסלובקית. ב-30 ביוני 2016 סיימה הקבוצה בתיקו 0-0 מול בית"ר ירושלים במוקדמות הליגה האירופית. שבוע לאחר מכן הפסידה בגומלין באצטדיון טדי 1-0 משער של עומר אצילי בפנדל. בוסניה והרצגובינה מוחמד קונייץ' בוסניה והרצגובינה וודין מוסיץ' בוסניה והרצגובינה מחמדליה צ'וביץ' בוסניה והרצגובינה מירדה משיץ' בוסניה והרצגובינה ריזה משקוביץ' בוסניה והרצגובינה זז'קו זבה מדיה וקבצים בנושא סלובודה טוזלה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סלובודה טוזלה סלובודה טוזלה, ברשת החברתית פייסבוק פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway
אימיאסלאוויה

אִימְיָאסְלָאװִיֶה (רוסית Имяславие, בתרגום מילולי: "הערצת השם"), או אִימְיָאבּוֹזִ'יֶה (Имябожие, "האלהת השם" - כינוי גנאי בפי המתנגדים), הוא זרם נוצרי אורתודוקסי שהחל להתפתח ברוסיה ב-1907 אך נאסר מכוח צו כנסייתי ב-1912. האימיאסלאוויה טענה כי שמו של האל הוא ישות אלוהית, וכן כי הזכרת השם מנכיחה את האל. תומכי האימיאסלאוויה טענו כי שורשיה נעוצים בתקופת אבות הנצרות, ולזרם עדיין יש תומכים גם בהווה בקרב הכנסייה הרוסית האורתודוקסית האוטונומית שפרשה מהכנסייה האורתודוקסית הרוסית ובקרב אחרים. מתנגדיה טוענים כי הוא מנוגד לעקרונות הנצרות הקתולית והאורתודוקסית. האימיאסלאוויה נזכרה לראשונה במאה ה-20 בספרו של הנזיר אילריון "על הרי הקווקז" (На горах Кавказа) בו טען, על סמך ניסיונו מתפילה, כי שם האל הוא האל עצמו ויכול לחולל ניסים. הספר הפך לפופולרי מאוד בקרב נזירים רבים במדינה הנזירית בהר אתוס בצפון יוון, אשר הביאו כתמיכה לרעיון את גישתו של אפלטון כי שמו של כל עצם קדם לו, ומכך הסיקו כי שמו של האל קדם לבריאה ועל כן הוא האל עצמו. נזירים אחרים בהר אתוס השוו את האימיאסלוויה לפאנתאיזם וטענו כי עובר לבריאה, האל לא נזקק לשם כלל ועיקר. ב-1912 אסר הסינוד הקדוש על הפצת ספרו של אילריון ברוסיה, וגם פטריארך קונסטנטינופול שתמך בו בעבר התבטא נגדו. בחודש יוני 1913 החמירה המחלוקת בין שתי קבוצות נזירים במנזר איו פדלאימונוס הרוסי בהר אתוס על רקע שאלת התמיכה באימיאסלוויה. סכסוך על רקע בחירתו של נזיר שתמך באימיאסלאוויה כראש המנזר הוביל לתלונה בשגרירות רוסיה ביוון, וממשלת רוסיה הזדרזה ושלחה צי קטן של אוניות אל המנזר שהביא עמו את הארכיבישוף של העיר וולוגדה מלווה בכוח צבאי. הארכיבישוף ניסה לשכנע את תומכי האימיאסלאוויה לחזור בהם מאמונתם אך לשווא, וב-31 ביולי 1913 התקיפו החיילים הרוסים את המנזר, ונהגו באלימות בתושביו למרות שאלה לא גילו התנגדות של ממש. 4 נזירים נהרגו באירוע, 48 נפצעו, ו-840 נזירים נעצרו ונלקחו לאודסה. יתר הנזירים במנזר חתמו על הצהרה לפיה הם מתנערים מהאימיאסלאוויה. רק שמונה נזירים הורשו לשוב למנזר והיתר הוגלו או נאסרו. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, בפברואר 1914 התקבלו מספר תומכי אימיאסלוויה בחמימות על ידי ניקולאי השני, קיסר רוסיה, ובמאי 1914 החליט הארכיבישוף המטרופוליטני של מוסקבה לאפשר לתומכי הזרם להשתתף בטקסים ובתפילות הכנסייה ללא צורך בבקשת מחילה. החלטה דומה התקבלה גם על ידי הארכיבישוף המטרופוליטני של קייב. ב-10 במאי 1914 החליט הסינוד הקדוש כי תומכי האימיאסלבייה יוכלו להמשיך ולשמש בתפקידיהם בכנסייה, אם כי הטפה לעקרונות הזרם נותרה אסורה. התפתחות נוספת לטובתה של האימיאסלוויה חלה כאשר הותר לאלכסנדר בולטוביץ' (Александр Булатович), מנהיג התנועה, לשמש ככומר צבאי במלחמת העולם הראשונה. אולם באוקטובר 1918 ביטל הסינוד הקדוש של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית את ההחלטה המתירה לאימיאסלאבים להיות חלק מהכנסייה, אלא אם כן יבקשו מחילה, ובינואר 1919 ניתק בולטוביץ' את קשריו עם הממסד הדתי האורתודוקסי ברוסיה. הכומר אילריון מת ב-1916, בולטוביץ' מת ב-1919, וזרם האימיאסלוויה דעך. מדיה וקבצים בנושא אימיאסלאוויה בוויקישיתוף
דן שביט

דן שביט (נולד ב-23 במרץ 1944) הוא סופר, עורך וצייר ישראלי. שביט נולד בקיבוץ כפר סאלד למשפחה מראשוני הקיבוץ. הוא נכדו של חוקר האמנות גרשם קורט פרייער. שביט למד ספרות ואנגלית באוניברסיטת חיפה, ובמשך שנים אחדות עסק בהוראה בבית הספר האזורי הר וגיא. בשנות השבעים ערך את "בקיבוץ", ביטאון הקיבוץ המאוחד, והשתתף במערכת כתב העת "שדמות". ספרו הראשון, קובץ סיפורים בשם "באוטובוס האחרון", יצא לאור בשנת 1972. מאז הוציא לאור שבעה ספרים נוספים, בהם רומנים ונובלות, וכן קובץ שיחות עם יצחק בן-אהרן. מלבד הכתיבה עוסק שביט גם בציור ורישום והציג בכמה תערוכות. שביט זכה פעמיים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים: בשנת 1986 ובשנת 2003. דן שביט מתגורר בכפר סאלד ועובד כעורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד. שביט הוצב במקום ה-103 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה, במקום ה-102 בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 ובמקום ה-110 בבחירות לכנסת העשרים ב-2015. באוטובוס האחרון - סיפורים. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1972 אווה ואברהם. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978 מסע לשבעה קולות. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983 שיחות עם בן אהרן. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984 אנה ואני. הוצאת עם עובד, 1986 משורר מתכוון להתאבד. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989 בכל פעם שהוא מתאהב. הוצאת הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, 1996 כמו לילה אחרון. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001 פתאום ראיתי אותו. הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2004 ימי עלמה ותום. הוצאת הקיבוץ המאוחד,2016 מדיה וקבצים בנושא דן שביט בוויקישיתוף דן שביט, ברשת החברתית פייסבוק רשימת הפרסומים של דן שביט, בקטלוג הספרייה הלאומית דן שביט, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" דן שביט, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" דן שביט, ב"לקסיקון הסופרים העברים בהווה" דן שביט, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) דן שביט, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל דן שביט, שתי פנטזיות קטנות, באתר ynet, 13 בנובמבר 2008 דן שביט, פנטזיה קטנה ליום הזיכרון, באתר ynet, 27 באפריל 2009 עריכה היא חווית קריאה מועצמת, באתר ynet, 18 ביוני 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פסקואל רניירי מזילי

פסקואל רניירי מזילי (בפורטוגזית: Pascoal Ranieri Mazzilli; 27 באפריל 1910 - 21 באפריל 1975) היה פוליטיקאי ברזליאי ששימש נשיא בית מחוקקים של הסגנים בברזיל בין השנים 1958 ל-1965. הוא שימש במשך שבועיים בתור נשיאה של ברזיל, באוגוסט 1961, בעקבות התפטרותו של ז'אניו דה סילבה קאדרוס וכיוון שסגן הנשיא ז'ואו גולאר היה בעיצומו של ביקור רשמי בסין. כמו כן, גם הצבא הברזילאי מנע מגולאר לרשת את תפקיד הנשיא, אך העניין נפתר מאוחר יותר כאשר הוא הורשה לרשת את הנשיאות תחת השלטון הפרלמנטרי. ב-1 באפריל 1964, אחרי הדחתו של גולאר, מזילי שוב ירש את תפקיד הנשיא עד אשר מרשל אומברטו קסטלו ברנקו לקח את השלטון באמצעות בחירות לא ישירות ב-1964 אחרי הפיכה צבאית. מזילי החל ללמוד ב-1930 בבית הספר למשפט של אוניברסיטת סאו פאולו אך לא סיים את לימודיו. עבד תקופה קצרה כגובה מיסים. ב-1940 המשיך את לימודי המשפטים בבית הספר למשפט בניטרוי. הוא נלחם במהפכה החוקתית בברזיל בצד של מדינת סאו פאולו. בהמשך החל לעבוד כעיתונאי והתמקד בסיקור כלכלי. ב-1945 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והיה למזכיר הכללי לכספים במחוז הפדרלי (1946 - 1947). בשנים 1947–1948 שימש כמנהל בבנק החסכונות הפדרלי, ואחר כך כמנהל בבנק המחוז הפדרלי (1948–1949). ב-1950 נבחר להנהיג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. נבחר לנשיא בית המחוקקים ב-1958. מדיה וקבצים בנושא פסקואל רניירי מזילי בוויקישיתוף Pascoal Ranieri Mazzilli באתר archontology.org
ליפמן היילפרין

רפאל יום טוב ליפמן (בן שלמה) היילפרין (10 בדצמבר 1902 – 26 בספטמבר 1968) היה רופא, מנהל המחלקה הנוירולוגית בבית החולים "הדסה", מחבר שבועת הרופא העברי, חתן פרס ישראל למדעי הרפואה לשנת תשי"ג. רפאל יום טוב ליפמן (ליפא) היילפרין נולד בביאליסטוק שבפולין, לרב שלמה, בנו של רבי חיים נפתלי הרץ היילפרין, ראב"ד ביאליסטוק, ונכדו של רבי רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, בעל "עונג יום טוב". התחנך חינוך יהודי מסורתי. בסיום לימודיו בגימנסיה רוסית, עבר לגרמניה ולמד רפואה בקניגסברג. את התמחותו עשה בבית החולים למחלות רוח ועצבים באוניברסיטה, במכון לפיזיולוגיה של האוניברסיטה, במחלקה הנויורולוגית בבית חולים בברלין ובמכון לאנטומיה של המוח בציריך. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. בארץ ישראל עסק בחקר תחום הנוירולוגיה, ובשנת 1935 ייסד את החברה הנוירולוגית-פסיכיאטרית בארץ ישראל. בשנת 1936 ערך מפקד אוכלוסין לצורך מציאת מתאם בין מאפייני האוכלוסייה ושכיחות מחלות הנפש שבה. בשנת 1938 נקרא לבית החולים "הדסה" בירושלים לצורך ניהול המרפאה למחלות עצבים ורוח. היילפרין נמנה בין מייסדי המחלקה הנוירולוגית בבית החולים ועמד בראשה בשנים 1941–1969. משנת 1949 שימש גם מנהל רפואי של בית החולים הפסיכיאטרי "עזרת נשים". משנת 1936 היה היילפרין חבר מערכת בכתב העת "הרפואה". בשנת 1946 החל להרצות בתחום נויורולוגיה קלינית באוניברסיטה העברית, ובשנת 1952 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. לרגל סיום המחזור הראשון של בוגרי בית הספר לרפואה בירושלים (בל"ג בעומר תשי"ב) (מאי 1952) חיבר את שבועת הרופאים בעברית. מאוחר יותר התמנה לדקאן הפקולטה לרפואה. מחקריו הקיפו את מכלול תחומי העיסוק הקשורים בנוירולוגיה, והוא היה ממקימי המעבדות הראשונות בארץ לפסיכופיזיולוגיה, נוירולוגיה ניסויית ואלקטרואנצפלוגרפיה. בשנת 1950 השתתף היילפרין בקונגרס הבינלאומי הראשון לפסיכיאטריה שנערך בצרפת. בשנת 1953 נבחר לנשיאות הקונגרס הבינלאומי לנוירולוגיה קלינית ובשנת 1957 לנשיאות הקונגרס הבינלאומי הראשון למדעי הנוירולוגיה. בישראל שימש משנת 1954 יו"ר הוועדה הפסיכיאטרית המייעצת למשרד הבריאות ומשנת 1955 עמד בראשות החברה הפסיכיאטרית בישראל. בשנת תשי"ג זכה היילפרין בפרס ישראל למדעי הרפואה על ספרו "התסמונת של האינדוקציה הסנסומוטורית בהפרעות שיווי המשקל" (1951). רחוב בבאר שבע נקרא על-שמו. היילפרין נפטר ב-1968. בהלווייתו נכחו נשיא המדינה זלמן שזר ונשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט. אחיו הצעיר, ישראל היילפרין, היה היסטוריון ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית. בתו רחל נשואה לפרופ' משה פיינסוד. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בריאות העובד: פרקים בפיזיולוגיה והיגינה של העבודה, בצירוף ציורים ודיאגרמות / ערוך על ידי י"י קליגלר ול' היילפרין, ירושלים: בית הבריאות של הדסה ע"ש נתן ולינה שטראוס, תרצ"ח (ספרית בריאות העם; 14). רקפת זלשיק, יפתח בירן, 'ליפמן היילפרין - שבעים שנה להקמת המחלקה לנוירולוגיה של הדסה', הרפואה, 147(8-9): 739-743, 2008. ב. ברשאי, פרופסור ליפמן היילפרין, דבר, 27 במאי 1958 מת פרופסור ליפמן היילפרין, מעריב, 26 בספטמבר 1968 רקפת זלשיק, ‏בריאות נפש חלוצית: 'חלוצים', 'חלוצות' ופסיכיאטרים חלוצים בפלשתינה של שנות העשרים, ישראל גיליון 6, 2004, 63–82 משה פיינסוד, תעלומות "שירה" | ליפמן היילפרין, שניסה על עצמו את התרופה לפרקינסון, באתר הארץ, 1 ביולי 2011 הנוירולוג ליפמן היילפרין ז"ל - משושלת של רבנים לשבועת הרופא העברי (1902 –1968) באתר האוניברסיטה העברית ראו: זאת שבועת הרופא בישראל, מעריב, 13 במאי 1952.
חן רייס

חן רייס (נולדה ב-1978) היא זמרת אופרה ישראלית, בתפקיד סופרן. חן רייס נולדה בחולון כבכורה מבין ארבעה ילדים וגדלה בהרצליה. בת לאב יליד הונגריה, בעל מוסך ומכונאי רכב, אמה יפית נולדה לעולים מסוריה וטורקיה והייתה זמרת בתיאטרון, אופרה ומקהלה. רייס החלה את הכשרתה המוזיקלית בגיל שמונה, אז החלה לנגן בפסנתר ולרקוד בלהקת בת דור. בנעוריה למדה את שפות האופרה: צרפתית, גרמנית ואיטלקית. במקביל למדה פיתוח קול, שירה והיגוי בשפות אלו אצל תמר רחום ורובין וייזל-קפסוטו. למדה בתיכון תלמה ילין, שם נמשכה לזמרה. בצבא שירתה בתזמורת צה"ל, לאחר שחרורה טסה לניו יורק ללמוד מוזיקה בברוקלין קולג', שם למדה אצל מורתה החשובה ביותר מאז ועד היום רות פלקון. החונך שלה ומי שליווה וטיפח את הקריירה שלה לאורך השנים היה זובין מהטה. ב-2003 קיבלה חוזה באופרה הבווארית הממלכתית של מינכן, מאז 2006 היא זמרת עצמאית. היא מרבה להופיע באופרה הישראלית ועם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. הופיעה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו, באופרה של פלורידה, באופרה של קוויבק, באופרה של דרזדן, בפסטיבל מוצרט של הבנק העולמי, בפסטיבל לנודייר. הופיעה כסולנית עם תזמורות הבארוק של ירושלים ושל שיקגו, עם התזמורות הפילהרמוניות של באפלו ומינכן, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם התזמורות הפילהרמוניות של מינסוטה ופיטסבורג. נבחרה לקרן למצוינות בתרבות לשנת 2007. ב-2011 הוציאה את הפרויקט האמנותי "Liaisons" על גבי CD, בו היא שרה מיצירות סליירי, מוצרט, היידן וצ'ימרוזה בליווי התזמורת הקאמרית של קלן, הפרויקט מוקדש לעיר וינה, בה פועלת רייס ובה פעלו מלחינים אלה במאה ה-18. מגזין המוזיקה הקלאסית החשוב, גרמופון, קבע בסיקור הדיסק שרייס היא אחת מזמרות הסופרן הגדולות של הדור. כמו כן נבחרה בנובמבר 2011 לזמרת הבית של האופרה של וינה לעונת ההופעות 2012. אתר האינטרנט הרשמי של חן רייס חן רייס, סרטונים בערוץ היוטיוב חן רייס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) חן רייס, באתר AllMusic (באנגלית) חן רייס, באתר MusicBrainz (באנגלית) חן רייס, באתר Yandex.Music (ברוסית) חן רייס, באתר Discogs (באנגלית) חן רייס, בארכיון הבימה חן רייס, באתר האופרה הישראלית תל אביב-יפו חן רייס ב"אופוס" - המגזין למוזיקה קלאסית (אורכב 10.08.2014 בארכיון Wayback Machine) ביוגרפיה באתר האופרה הישראלית ביוגרפיה בהבמה זמרת הסופרן חן רייס בריאיון להבמה אופרה אחרת לגמרי (אורכב 04.03.2016 בארכיון Wayback Machine) זמרת חן רייס זוכת פרס הקרן למצוינות בתרבות אודות רייס באתר הקרן למצוינות בתרבות חגי חיטרון, בעיצומה של קריירה תזזיתית, באתר הארץ, 24 ביולי 2007 אריאל הירשפלד, נוכחות של איתן-טבע, באתר הארץ, 6 בפברואר 2009 הערות אלבום one to match, גרמופון, נובמבר 2011 Israeli soprano takes up residence at Vienna Opera
1257

שנת 1257 היא השנה ה-57 במאה ה-13. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. נוסד הסורבון על ידי רובר דה סורבון המונגולים מתחילים כיבושים בווייטנאם, אך עוזבים אותה עקב החום הכבד. להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1257‎ נפטרים ב-1257‎ מדיה וקבצים בנושא 1257 בוויקישיתוף
פלסגים

הפלסגים (ביוונית: Πελασγοί) הייתה קבוצת שבטים שלפי היוונים קדמו להלנים ביוון וסביב הים האגאי, ואשר חלק מהם המשיכו וישבו באזורים אלה במקביל להלנים ועד למאה ה-5 לפנה"ס. מנגד, זיהו מספר חוקרים יוונים כמו סטראבון וחוקרים רומים כמו אובידיוס את הפלסגים כיוונים, וזאת למרות שגם הם הסכימו שהפלסגים דיברו "שפה ברברית" או "יוונית לא מתוחכמת". כיום נוטים חוקרים רבים להשתמש במושג כדי לתאר ללא הבחנה את השבטים שישבו סביב הים האגאי קודם לבואם של ההלנים, וקיימת הסכמה שאין המדובר בעם בודד ומובחן אלא בקבוצות אתניות שונות שנוצרו כתוצאה מהגירה ממקורות שונים. אחת התאוריות המקובלות היא ששבטים אלו הם המקור לפלשתים בארץ כנען. מדיה וקבצים בנושא פלסגים בוויקישיתוף פלסגים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שי שמש, פלשתים עליך, באתר מדע גדול, בקטנה, 14 ביולי 2019. Who Were the Phoenicians?Nissim Raphael Ganor, 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אופטיקה (אגודה)

אופטיקה (באנגלית: Optica; עד ספטמבר 2021: האגודה האופטית של אמריקה, באנגלית: The Optical Society of America, בראשי תיבות: OSA) היא אגודה מדעית המוקדשת לקידום המחקר התאורטי והניסיוני של אור ואופטיקה. האגודה מארגנת כנסים, תערוכות, מוציאה מספר מגזינים מדעיים (AO, JOSA A, JOSA B, OL), מממנת מחקרים רבים, שיתופים עם התעשייה ובנוסף מקדישה מאמצים רבים לקידום הידע המדעי של תלמידים צעירים בפיזיקה בכלל ובאופטיקה בפרט. קבוצות מחקר שמייצגות את האגודה פזורות על פני העולם ביותר ממאה מדינות שונות ומגיעות מתחומי מחקר שונים: פיזיקה, ביולוגיה, מחקר רפואי, הנדסת אלקטרוניקה, הנדסת צגים, תקשורת, חקר הראייה, אסטרונומיה, מטרולוגיה, חקר חומרים, דימות ועוד. האגודה בעלת ניהול עצמי מעודדת עזרה הדדית והיא התאחדות מקצועית ששמה לה למטרה את קידום המדע והטכנולוגיה מתחילת המאה ה-20 ועד ימינו אנו. האגודה נוסדה ב-1916 על ידי 30 מדענים חוקרים ומספר חברות מתחום האופטיקה. בשנת 2006, דיווחה האגודה על 14,000 חברים, במהלך אותה שנה האגודה פרסמה 33,000 דפים של פרסומים מדעיים ואירחה 22,000 משתתפים בכנסים ופגישות ברחבי העולם. אתר האינטרנט הרשמי של אופטיקה (באנגלית) כנס OSA במכון ויצמן למדע אופטיקה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) A new light. A new day. A new brand., optica.org ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
באיין-אולגי

באיין-אולגי (במונגולית: Баян Өлгий, בקזחית: Баян Өлгей) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה. זהו האיימאג המערבי ביותר. בירת האיימאג היא אולגי. הויטן-אול, ההר הגבוה ביותר במונגוליה (4374 מ') ממוקם בצפון האיימאג, סמוך לגבול הרפובליקה העממית של סין. באיין אולגי מופרד משאר מחוזות מונגוליה על ידי נהר החובד ומסין על ידי הרי אלטאי. בידוד זה גרם לכך שהמחוז מובדל משאר מונגוליה גם בשפתו, הרכבו האתני ותרבותו. בסוף המאה ה-17 נמלטה קבוצה קטנה של קזחים והתיישבה בבאיין-אולגי. במאה ה-18 הביסו המנצ'ורים את המונגולים באזור, השתלטה קבוצת הקזחים על האזור, והם שומרים על תרבותם המוסלמית עד ליום זה. לאחר התפרקות ברית המועצות עזבו רבים מהקזחים בבאיין-אולגי לקזחסטן, וכיום נותרו במחוז פחות ממחצית מכמות הקזחים שהיו בה בעבר. הקזחים של באיין אולגי ידועים במיומנותם בבזיירות (ציד בעזרת עופות דורסים), בעיקר בשימוש בעיטים זהובים. בעבר היה נחשב הציד באמצעות עיטיים לספורט של האליטה ברחבי אסיה המרכזית, אך כיום הקזחים של באיין אולגי הם כמעט היחידים העוסקים בכך שלא על מנת לשמש אטרקציה לתיירים. אלטנצוגץ (Altantsögts) אלטאי (Altay) ביינור (Bayannuur) בוגט (Bugat) בולגן (Bulgan) בויינט (Buyant) דלון (Delüün) נוגונור (Nogoonnuur) אולגי (Ölgiy) סגסיי (Sagsay) טולבו (Tolbo) צנגל (Tsengel) אולנחוס (Ulaanhus) מדיה וקבצים בנושא באיין-אולגי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של באיין-אולגי ערים בבאיין-אולגי - מפות ונתונים מידע על באיין-אולגי ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של מונגוליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סירופ מייפל

סירופ מייפל הוא סירופ ממתיק המיוצר באופן מסורתי מלשד העצה של מספר מיני אדר (Acer). מקובל להשתמש בו כתוספת לחביתיות, וופלים או פרנץ' טוסט. לעיתים משמש באפייה, בייצור ממתקים וכתוספת לקינוחים. בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים. ניקוז הלשד ניקוז הלשד הכנת סירופ מייפל בווהן סירופ המייפל מיוצר באופן מסורתי ואותנטי בצפון אמריקה. אף שנהוג לייחסו בעיקר לפרובינציית קוויבק בקנדה ולמדינת ורמונט בארצות הברית ניתן, למעשה, לייצרו בכל מקום שבו מתאפשרת צמיחת עצי אדר הסוכר. קנדה אחראית ליותר מ-80% מן הייצור העולמי של סירופ מייפל, כלומר – 7 מיליון גלונים בשנה (נתוני 2005). רוב הייצור, כ-75% מהייצור העולמי, מתבצע בקוויבק. כמויות קטנות יותר מיוצרות אף בפרובינציות אונטריו, נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד. בארצות הברית מתבצע עיקר הייצור במדינת ורמונט (בהיקף של 410,000 גלונים לשנה). כמויות קטנות יותר מיוצרות במיין, ניו יורק, פנסילבניה וכמה מדינות נוספות בניו אינגלנד והמערב התיכון. בתהליך הייצור נעשה שימוש בעיקר בלשד עצי אדר הסוכר (A. saccharum), ולעיתים גם בלשד עצי אדר שחור (A. nigrum) ואדר אדום (A. rubrum), בשל תכולת הסוכר הגבוהה שלהם. באופן מסורתי את סירופ המייפל רודים על ידי ביצוע חתך בעץ האדר וניקוז הנוזל לדלי. כיום מקובל לבצע את האיסוף באמצעות צינורות פלסטיק, הגם שיש המשתמשים עדיין בשיטות המסורתיות. לא מתבצע חתך בעץ שגילו פחות מ-40 שנה וקוטרו קטן מ-25 סנטימטרים. עומקו של החתך הוא בערך 25–38 מילימטרים. ייצור המייפל מתרכז בחודשים פברואר, מרץ, ואפריל, בהתאם לתנאי מזג האוויר. לילות מקפיאים וימים חמימים נחוצים לעידוד זרימת נוזל העצה. מעבר מטמפרטורה גבוהה מנקודת הקפאון לטמפרטורה נמוכה מנקודה זו גורם לספיגת מים מן האדמה, ומעבר טמפרטורה הפוך גורם להתפתחות לחץ פנימי, אשר בסיוע כוח המשיכה מוביל לזרימת הנוזל דרך החתכים בגזע העץ ובענפיו. צינורות המוחדרים לעץ משמשים לאיסוף הנוזל והובלתו לדליים או למערכת צינורות חיצונית. שימוש במערכת צינורות מודרנית תוך יצירה מלאכותית של ריק מגביר את התפוקה. בכל שנה נקדח חור בנקודה אחרת על מנת לאפשר החלמה של גזע העץ. בשיטה המסורתית הועבר הנוזל שנאסף בדלי למקום עיבודו, הקרוי "בקתת סוכר" (או "בית סוכר"). כיום ההעברה לבקתת הסוכר מתבצעת באמצעות צינורות. בבקתת הסוכר מוזרם הלשד באיטיות למשטח אידוי שבו הוא מורתח עד הפיכתו לסירופ. התהליך איטי בשל כמות המים שיש לאדות לשם יצירת הסירופ; מ-40 ליטרים של לשד (תנובה ממוצעת של עץ מייפל בוגר בעונה) מיוצר כליטר אחד בלבד של סירופ (לאחר שאוּדוּ ממנו 39 ליטרים של מים). מכון מחקר לסירופ מייפל באוניברסיטת קורנל (הקישור אינו פעיל) אתר מועצת סירופ המייפל של צפון אמריקה, עם קישורים לאתרי ארגונים מקומיים יעל גרטי וגיא רובננקו, סירופ מייפל אמיתי - לא מה שחשבתם, באתר ynet, 10 באפריל 2007 תעלומת המייפל הגנוב שמרתקת את קנדה, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2012 סירופ מייפל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תיאו מסרו

תיאו מסרו (באנגלית: Teo Macero;‏ 30 באוקטובר 1925 - 19 בפברואר 2008), סקסופוניסט ג'אז, מלחין ג'אז ומפיק תקליטים אמריקאי, היה אחראי בחברת התקליטים קולומביה רקורדס מ-1959 עד 1975 על כל ההקלטות של צ'ארלס מינגוס, ת'לוניוס מונק ומיילס דייוויס. מדיה וקבצים בנושא תיאו מסרו בוויקישיתוף תיאו מסרו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) תיאו מסרו, באתר AllMusic (באנגלית) תיאו מסרו, באתר MusicBrainz (באנגלית) תיאו מסרו, באתר Discogs (באנגלית) תיאו מסרו, באתר SecondHandSongs תיאו מסרו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ישראל רייכרט

ישראל רייכֶרט (Reichert;‏ 5 באוגוסט 1891 – 22 במאי 1975) היה ממניחי היסודות למחקר הפיטופתולוגי ולחקר החקלאות בישראל. הוא היה מראשוני מכון וולקני, פרופסור בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל למדעי החיים (תשט"ו). רייכרט נולד ב-1891 בעיירה אוזורקוב (Ozorków) שבפולין הרוסית, בן למשפחה דתייה ואמידה. בילדותו למד בישיבה בראשותו של הרב ריינס. בשנת 1908 עלה לארץ ישראל. בארץ ישראל עבד כפועל חקלאי ולמד בסמינר למורים העברי בירושלים. לאחר סיום לימודיו, בשנת 1911, עבד כמורה בבית הספר של "עזרה" בחיפה. כעבור שנתיים נסע ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת ברלין והשתלם בביולוגיה. בתחום זה המשיך להורות ולחקור, ובשנת 1921 השלים דוקטורט, במסגרתו חקר את גידולי הפטריות במצרים (Die Pilzflora Aegyptens). בכל תקופה זו שהה באירופה והיה פעיל בארגונים ציוניים. לאחר שסיים את עבודת הדוקטור, הוזמן רייכרט על ידי אוטו ורבורג ויצחק וילקנסקי לנהל את המחלקה לחקר מחלות צמחים בתחנת הניסיונות החקלאית שהקימו בארץ ישראל. הוא נמנה עם חוקריה הראשונים של התחנה וייסד בה את המחלקה לפתולוגיה של צמחים (נקראה גם פיטופתולוגיה). בראש מחלקה זו עמד במשך 37 שנים, בין 1922–1959, עד לפרישתו. החל מאמצע שנות החמישים, עם מעבר התחנה למכון וולקני בבית דגן, עמד גם בראש המכון להגנת הצומח. פעילותו המחקרית זכתה גם להכרה אקדמאית. בשנת 1943 התמנה רייכרט למרצה במכון להוראת החקלאות (לימים שלוחת האוניברסיטה העברית ברחובות) ובשנת 1949 קודם לדרג פרופסור מן המניין. תרומתו לחקר מחלות הצמחים הייתה רבת חשיבות בתקופת עבודתו. מחלקתו הייתה בין הגדולות והפעילות ביותר במכון וולקני. עובדיו הביאו לזיהוי המאפיינים המסייעים להתפתחות מחלות צמחים. במחלקתו התפתחו לראשונה תחומי הוירולוגיה והפתוגאוגרפיה. מחקריהם של רייכרט ועובדיו הביאו לחיזוי של התפתחות מחלות בצמחים והביאו לשכלול שיטות ההדברה הרצויות. בין היתר, היה הראשון בעולם אשר חקר את השפעת הטל על התפתחות מחלות עלים. בשנת תשט"ו היה רייכרט חתן פרס ישראל למדעי החיים, על מחקריו בתחום מחלות הצמחים. בשנת 1959 פרש מראשות מחלקתו, בה המשיך לעבוד עד שנת 1968. רייכרט נפטר בבית החולים הרצפלד לאחר מחלה בשנת 1975. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הניח את אשתו, הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט, שלה היה נשוי מיוני 1928, ואת אחיו, ד"ר יעקב רייכרט. אלמנתו נפטרה ב-1994 ונקברה לצדו. אחיו וגיסתו נקברו לצדם. יוסף פלטי, "ישראל רייכרט: הציוני שהיה לחלוץ הפיטופאתולוגיה בישראל", מדע, כ (1975), עמ' 86–88 רשימת הפרסומים של ישראל רייכרט, בקטלוג הספרייה הלאומית קורות חייו באתר מכון וולקני דוד תדהר (עורך), "פרופ' ישראל רייכרט", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3598 א. ח. אלחנני, עם פרופ' ישראל רייכרט, דבר, 2 בנובמבר 1956 ב. ברשאי, דמויות מעולם המדע: פרופ' ישראל רייכרט, דבר, 8 באפריל 1958 עקיבא גושן, י. רייכרט בן 75, דבר, טורים 2–3, 11 בינואר 1967 מת פרופ' ישראל רייכרט, דבר, 23 במאי 1975 ירוחם לוריא, פרופ' ישראל רייכרט, דבר, 10 ביוני 1975 יוסף שפירא, פרופ' ישראל רייכרט (שלושים לפטירתו), דבר, 23 ביוני 1975 ישראל בן אליעזר חיים ריכרט (1891-1975), דף שער בספרייה הלאומית יעקב קטן, התפתחות הפיטופתולוגיה בישראל: תשעה עשורים של עשייה, באתר ארגון מגדלי ירקות. התפרסם ב"שדה וירק", גיליון מס' 10, מאי-יוני 2009, עמ' 11-8 ישראל רייכרט באתר חברה קדישא ת"א–יפו. פרופ' ישראל רייכרט, דבר, מודעת אבל, 23 במאי 1975. נדיה ריכרט (אטינגון) באתר חברה קדישא ת"א–יפו.