ט"ו באב (מועד)

ט"ו באב (חמישה עשר בחודש אב) מצוין ביהדות כמועד בסימן פיוס, אהבה ונחמה בעם ישראל. יום זה מתקיים זמן קצר לאחר ימי בין המצרים, במהלך תקופת שבע דנחמתא. המשנה במסכת תענית מתארת את ט"ו באב בימי קדם כיום טוב שבו היו בני ישראל לובשים בגדי לבן שאולים כדי שלא לבייש את מי שאין לו בגדים נאים, ובנות ישראל היו יוצאות לרקוד בכרמים כדי למצוא חתן. תאריך זה בולט במיוחד לאור המשפט שם: "לא היו ימים טובים לישראל כחמישה-עשר באב וכיום הכיפורים" (פרק ד', משנה ח'). חז"ל מנו סיבות היסטוריות שונות לחג זה, והיו מן החוקרים שהציעו סיבות הקשורות לאורח החיים החקלאי באותם ימים. לאורך שנות הגלות השתמר זיכרונו בהלכה כיום שלא אומרים בו תחנון, ועל פי תורת הסוד מגבירים בו את לימוד התורה. ט"ו באב מופיע במשנה בסוף מסכת תענית, בה מתואר החג כיום טוב השווה במעמדו ליום הכיפורים. אמר רבן שמעון בן גמליאל: לא היו ימים טובים לישראל כחמשה-עשר באב וכיום הכיפורים, שבהן בני ירושלם יוצאין בכלי (בבגדי) לבן שא[ו]לים, שלא לבייש את מי שאין לו. כל הכלים טעונים טבילה. ובנות ירושלם יוצאות וחולות (ומחוללות) בכרמים. ומה היו אומרות: שא נא עיניך, בחור, וראה מה את בורר לך; אל תתן עיניך בנוי – תן עיניך במשפחה. — משנה, מסכת תענית, פרק ד', משנה ח' (על פי כתב יד קאופמן) בתלמוד הבבלי מוסיפים בנושא שאילת הבגדים: בכלי לבן שאולים. תנו רבנן: בת מלך שאלה מבת כהן גדול; בת כהן גדול שאלה מבת סגן; בת סגן שאלה מבת משוח מלחמה; בת משוח מלחמה שאלה מבת כהן הדיוט; בת כהן הדיוט שאלה מבת ישראל; וכל ישראל שואלין זה מזה כדי שלא לבייש את מי שאין לו. ברייתא שהובאה בגמרא מרחיבה בתיאור המעשה: מה הן אומרות. תנו רבנן: יפיפיות שבהן, מה הן אומרות? תנו עיניכם ביופי, שאין אשה אלא ליופי. מיוחסות שבהן, מה הן אומרות? תנו עיניכם במשפחה, שאין אשה אלא לבנים. מכוערות שבהן, מה הן אומרות? קחו מקחכם לשום שמים, בלבד שתעטרנו בזהובים. בתלמוד הבבלי מונים חז"ל שישה אירועים שהתרחשו בתאריך זה: יום שכלו בו מתי מדבר; יום שהותרו שבטים לבוא זה בזה; יום שהותר שבט בנימין לבוא בקהל; יום שפסקו לכרות עצים למערכה; יום שביטל הושע בן אלה את הפרוסדאות (שומרי גבול) שהושיב ירבעם בן נבט על הדרכים לירושלים; יום שניתנו הרוגי ביתר לקבורה. על פי המדרש, חטא המרגלים אירע בתשעה באב, בשנה השנייה לנדודים במדבר, וכעונש נגזר על בני אותו דור כי ימותו במדבר ולא ייכנסו לארץ. על פי המדרש, חפרו לעצמם בני ישראל קברים בכל שנה לאחר מכן, ובתשעה באב שכבו בקברים וחיכו למותם. מדי שנה היו שמתו בקברם, ואלו שנותרו בחיים ידעו שקיבלו שנה נוספת לחיות. בשנה הארבעים לנדודים במדבר אף אחד לא מת בקברו, על כן המשיכו בני ישראל להיכנס לקברים בלילות הבאים במחשבה שאולי טעו בחישוב התאריך. משהגיע ט"ו באב, ליל ירח מלא, הבינו שתשעה באב עבר בוודאות והעונש תם. ביום זה חזר ה' לדבר אל משה בחיבה והורה לו להתחיל לכבוש את ארץ ישראל (עבר הירדן). כל ל"ח שנה שהיו ישראל נזופים בעקבות חטא המרגלים, לא נתייחד עמו הדיבור בלשון חיבה, פנים אל פנים וישוב הדעת. לכן עשו אותו היום יום טוב ומשתה ושמחה על הדיבור שחזר למשה, המגלה על אהבת ה' לעמו. אירועים אלו היו סימן מובהק לסיום גזירת הנדודים ותחילת ההכנות לכניסה לארץ ישראל. בהקשר לכך סובר ר' צדוק הכהן מלובלין שלמעשה "החג מימים ימימה" היה חג של שבעה ימים שהחל בתשעה באב ויומו השביעי היה ט"ו באב. בפרשת מסעי דרש שבט מנשה שבנות השבט, בנות צלפחד, שאושרה בקשתן התקדימית לרשת את נחלת אביהן שלא הותיר אחריו בנים, יורשו להינשא לבני השבט בלבד כדי שנחלתן לא תעבור לבעלותו של שבט אחר. הדרישה התקבלה ובעקבותיה הוחלט כי כלל זה יחול בעתיד על כל בת שיורשת נחלה. נראה שמצב זה התעצם והתפתח לכדי נורמה כללית של הימנעות השבטים מלהתחתן אלה באלה, תופעה שתרמה לבידול ולמתח בין השבטים. לדוגמה, יש שפירשו כי יפתח הגלעדי מתואר במקרא כמוכר בציבור בתור בן אישה זונה רק משום שאמו התחתנה עם בן לשבט אחר בניגוד למקובל באותם ימים. לאחר כיבוש הארץ, התיישבות השבטים בגבולותיהם ועיצוב צביונם, עמדו חכמים על התקנה המדויקת, ”זה הדבר אשר צוה ה' לבנות צלפחד”, להן בלבד, ובט"ו באב הכריזו כי התקנה חלה רק בדורם של באי הארץ ויש לבטלה לאלתר. ביום זה הותר לכל שבטי ישראל להתחתן עם שבט בנימין, לאחר שבני השבט הוחרמו בגלל חלקם בפרשת פילגש בגבעה. לאחר מלחמת אחים ששררה בין השבטים בעקבות פרשת פילגש בגבעה, נשבע העם שלא ייתנו לבני בנימין לשאת נשים משאר שבטי ישראל. בעקבות שבועה זאת, שבט בנימין הלך והצטמצם עד שהמשך קיומו עמד בסכנה. השבטים הצטערו על השבועה בשל השלכותיה אך לא יכלו להפר אותה ולתת לבני בנימין את בנותיהם מיוזמתם. פתרון המצב היה הצעה שצעירי בנימין הרווקים יכנסו לנחלת שבט אפרים ויגיעו אל כרמי שילֹה, העיר המרכזית בארץ ישראל באותה תקופה, בחג שהיה נהוג שם "מימים ימימה", יחטפו בנות זוג מבין המחוללות שם וייקחו אותן כנשותיהם אל ביתם בנחלת בנימין. וַיֹּאמְרוּ יְרֻשַּׁת פְּלֵיטָה לְבִנְיָמִן וְלֹא יִמָּחֶה שֵׁבֶט מִיִּשְׂרָאֵל. וַאֲנַחְנוּ לֹא נוּכַל לָתֶת לָהֶם נָשִׁים מִבְּנוֹתֵינוּ כִּי נִשְׁבְּעוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל לֵאמֹר אָרוּר נֹתֵן אִשָּׁה לְבִנְיָמִן. וַיֹּאמְרוּ הִנֵּה חַג ה' בְּשִׁלוֹ מִיָּמִים יָמִימָה אֲשֶׁר מִצְּפוֹנָה לְבֵית אֵל מִזְרְחָה הַשֶּׁמֶשׁ לִמְסִלָּה הָעֹלָה מִבֵּית אֵל שְׁכֶמָה וּמִנֶּגֶב לִלְבוֹנָה. וַיְצַוֻּ אֶת בְּנֵי בִנְיָמִן לֵאמֹר לְכוּ וַאֲרַבְתֶּם בַּכְּרָמִים. וּרְאִיתֶם וְהִנֵּה אִם יֵצְאוּ בְנוֹת שִׁילוֹ לָחוּל בַּמְּחֹלוֹת וִיצָאתֶם מִן הַכְּרָמִים וַחֲטַפְתֶּם לָכֶם אִישׁ אִשְׁתּוֹ מִבְּנוֹת שִׁילוֹ וַהֲלַכְתֶּם אֶרֶץ בִּנְיָמִן. — ספר שופטים, פרק כ"א, פסוקים י"ז–כ"א מהתיאור בתנ"ך נראה שמדובר על חג הקשור לכרמים, כנראה בקשר לבציר. ישנם המזהים חג זה כיום ט"ו באב, שחל באמצע תקופת הבציר הנמשכת בין תמוז לאלול. קשר בין כרמים לאהבה בולט גם במגילת שיר השירים: ”אֶשְׁכֹּל הַכֹּפֶר דּוֹדִי לִי בְּכַרְמֵי עֵין גֶּדִי” (א', י"ד); ”אַשְׁקְךָ מִיַּיִן הָרֶקַח מֵעֲסִיס רִמֹּנִי” (ח', ב'). חגיגות בכרמים מופיעות גם במקומות נוספים בתנ"ך, אולם הייחוד של שילה באותם ימים היה היותו המרכז הרוחני של האומה, שבו שכן משכן שילה על פי המסורת במשך 369 שנים, לאורך מרבית תקופת השופטים. ביום זה סיימו בכל שנה את כריתת העצים לבית המקדש, עבור המערכות שעל מזבח העולה. הסיבה לכך היא שמיום זה ואילך פוחת כוחה של החמה באופן שכבר ניכרת לחות בעצים, הגורמת לחשש שיהיו בהם תולעים הפוסלות אותם למזבח. מספר הסברים ניתנו לשמחה על כך. רשב"ם בבבא בתרא כותב שהשמחה היא על השלמת המצווה, כפי שחוגגים בסיום לימוד מסכת בגמרא וכדומה. רבנו גרשום מאור הגולה כותב שהשמחה היא על כך שאין צורך לעבוד בכריתת עצים וניתן להקדיש יותר זמן ללימוד תורה. הגמרא גם מציינת את ט"ו באב כיום שממנו והלאה הלילות מתארכים ויש אפשרות להגביר בהם לימוד תורה ועל כך השמחה. היו גם שכתבו שהשמחה היא על שהעצים לא ייכרתו. הגמרא גם מביאה את דברי רב מנשיא: וקרו ליה יום תבר מגל - הערוך מפרש ש"יום תבר מגל" הוא "יום שבר הקרדום" – המתייחס לחגיגת הפסקת כריתת העצים למערכה וכן מפרש רש"י בגמרא תענית. החוקר בריל ערער על פרשנות הערוך הכוללת 'מגל' ו'קרדום' בעניין אחד ויצא לחדש טעם נוסף לחג, שיום תבר מגל הוא יום חגיגת סיום הקציר, שהיה לדבריו חג חקלאי קדום. יום זה נקרא גם 'יום עצי הכהנים' לפיכך ביום זה היה איסור כללי לעשות הספד ותענית (מגילת תענית) והיה שונה מתשעת ימי נדבת עצים לבית המקדש, והתייחד בכך שבו נתנו אפשרות לתרום גם לכהנים ולווים וכל מי שאינו יודע לאיזה שבט הוא שייך.. הרב אריאל כתב שישנה השפעה לכך שהיום היה מיוחד לקבל עצים מכלל העם, לכך שרבים עלו לרגל וכבר הביאו וחגגו עם קרבנות יחיד ושאר נדבות למקדש. ירבעם בן נבט, מלך ישראל שפילג את ממלכת ישראל המאוחדת, חשש מהתערערות שלטונו וחזרת נתיניו לבית המקדש בירושלים שבממלכת יהודה. כדי לשמר את כוחו, הוא קבע שומרי גבול שימנעו מבני ממלכתו לעלות לרגל לירושלים. מצב זה נשמר במשך דורות, עד שמלך ישראל הושע בן אלה ביטל את החוק והכריז כי כל הרוצה לעלות לירושלים – יעלה. בכך התאפשר לבני ממלכת ישראל לחגוג את שלושת הרגלים בירושלים עם בני ממלכת יהודה, לראשונה מאז פיצול הממלכה המאוחדת. אחד האסונות שאירעו לעם ישראל בתשעה באב היה מפלתם של לוחמי ביתר במרד בר כוכבא. לאחר הקרבות, לא הובאו הרוגי ביתר לקבורה בשל פקודה של הקיסר הרומי אדריאנוס, ובמשך שנים היו הגופות תלויות סביב לכרם ענק ודמם זב לדשן את הענבים. לבסוף עלה לשלטון קיסר אחר, ובט"ו באב הורה כי היהודים רשאים להביאם לקבורה. חז"ל מציינים גם שבאופן נסי גופותיהם של הרוגי ביתר עוד לא נרקבו בשעת קבורתם, על אף שמתו זמן רב קודם. בשל כך תיקנו חכמי יבנה את ברכת הטוב והמטיב, הנאמרת על שמועה טובה, מכיוון שהטיב להם ה' פעמיים: שמר את גופותיהם ודאג לקבורתם בכבוד. כרם גדול היה לאדריינוס הרשע, שמונה עשר מיל על שמונה עשר, כמין טיבריא לציפורי. והקיפו גדר מהרוגי ביתר, מלא קומה ופישוט ידים. ולא גזר עליהם שיקברו עד שעמד מלך אחר וגזר עליהם שיקברו. אמר רב חונה: משניתנו הרוגי ביתר לקבורה, נקבעה הטוב והמטיב. הטוב שלא נסרחו והמטיב שניתנו לקבורה. — תלמוד ירושלמי, מסכת תענית, פרק ד', הלכה ה' היו ששיערו שט"ו באב היה חג חקלאי קדום. יעקב בריל, בן המאה ה-19, ייחס את החג לסיום הקציר. לעומתו, יש הסוברים שט"ו באב היה חג הבציר. אפרים הראובני וחנה הראובני ייחסו את החג דווקא להתחלת פריחת החצב והבשלת הזיתים. לטענתם, הכרמים בשילה הם כרמי זית ולא כרמי ענבים, שכן אלו יותר מתאימים למארב לחטיפה. הראובני מציינים שזמן ט"ו באב מתאים לחג בגלל ההפוגה בעבודות החקלאיות, בין עונת הבציר והקטיף לעונת האסיף והחריש. הרב ישראל אריאל העלה השערה כי בט"ו באב היה מעין "רגל רביעי" בו הביאו את הביכורים מפירות הגפן והתאנה. כמו כן הוא טוען כי המדרש על אלקנה העולה למשכן שילה פעם נוספת על שלושת הרגלים מתייחס לט"ו באב. לדבריו, קשר בין מנהגו של אלקנה לחג הקדום נרמז גם בלשון הכתוב: ”וְעָלָה הָאִישׁ הַהוּא מֵעִירוֹ מִיָּמִים יָמִימָה לְהִשְׁתַּחֲוֹת וְלִזְבּחַ לה' צְבָאוֹת בְּשִׁלֹה”, בדומה לתיאור המקראי של החג בפרשת הצלת שבט בנימין, ”הִנֵּה חַג ה' בְּשִׁלוֹ מִיָּמִים יָמִימָה”. ערך מורחב – ראשי שנים ביהדות יש מפרשים שציון ט"ו באב נובע מהיותו היום האחרון בשנה לעניין איסור ערלה. לפי המשנה, ראש השנה לנטיעות חל בא' בתשרי. עם זאת, צריך למנות שבועיים נוספים הנדרשים להשרשת העץ באדמה, וחודש נוסף מזמן השרשתו כדי שייחשב לו שהתקיים בשנה החולפת בפני עצמו. פירוש הדבר שכל עץ שניטע לפני ט"ו באב, יחשב אחריו לבן שנתיים. לפיכך כל נטיעה המתקיימת לאחר ט"ו באב, פחות משישה שבועות לפני א' בתשרי, נחשבת כבר לנטיעה של השנה הבאה. אפשר להניח שט"ו באב היה חג של נטיעות, ולכן כשאמרו חז"ל "לא היו ימים טובים לישראל כט"ו באב" אפשר שהתכוונו לבניית בתים חדשים בישראל (חתונות), והן לחג של נטיעות חדשות[דרוש מקור]. ט"ו באב הוא היום המקביל בלוח העברי והקשור בהופכיותו האסטרונומית לתאריך ט"ו בשבט שהוא ראש השנה לאילנות הנחוג בימינו גם בנטיעת אילנות. פירושים שונים נאמרו לגבי המכנה המשותף לששת האירועים שציינו חז"ל. יש אומרים שכולם מתקשרים לאהבה ואחדות ישראל ובכך מהווה ט"ו באב תיקון של תשעה באב, בו נחרב בית המקדש בגלל שנאת חינם. פירוש נוסף הוא שכל האירועים מביעים נחמה ותיקון של מצב קשה. זה מתאפיין גם בכך שט"ו באב חל בליל ירח מלא (כמו בכל מחציתו של חודש ירחי); השמחה הגדולה במילואה של הלבנה היא מפני שבני ישראל נמשלו ללבנה, שדווקא לאחר שהיא יורדת עוד ועוד מתחילה העלייה שלה ויום ט"ו באב מסמל את שיא העלייה שלאחר הצער והירידה הגדולה של ימי בין המצרים ותשעה באב. דוגמה לכך ניתן לראות בפיוט יוצר לט"ו באב מימי הביניים: בה"י (ה"י=ט"ו) באב אמצא שמחה, באם הבנים שמחה, גם לא בא לה כזה יום, וכיום סליחה, דורשי אור זרוע לצדיק ולישרי לב שמחה. בה"י באב היו יוצאות וחלות (=ורוקדות) בכרמים לראות, זה היום היה אהבה למאות, חושקות צאינה וראינה משפחות נאות. טוב לאם הבנים שמחה, יום זה בו לשמחה, כי מוכן הוא כיום סליחה, להיוה הנאה ל-אום (=אומה) משעבוד נחה. בה"י באב שש ורצה, עוברת בבנות היפה כתרצה, פודה כגבור יצא, צפצפה בקולה וזה צור פצה. בה"י באב קח מני (=ממני) אסון, רבת בו שמחה וששון, שלח קול חסון, תכפתי גאולה בקול שמחה וששון. — כתב יד עתיק, מפרסומי המכון לחקר השירה העברית. בספרי הקבלה, המוסר והחסידות מצוין יום זה כיום תחילה וראש לימי הדין. חסידים ואנשי מעשה מתחילים לעשות בו את חשבון הנפש, וכן לאחל כתיבה וחתימה טובה כפי שנהוג בדרך כלל החל מראש חודש אלול. מסורת חסידית קדומה מייחסת זאת לבעש"ט: "מפי הה"צ מרי"ם [מורינו ר' יעקב משה] מקאמארנע זצ"ל [...] שקיבל מהמגיד הק' מטריסק זצ"ל שקיבל מזקנו מטשערנאביל שקיבל מהבעש"ט זי"ע שקיבל מרבו אחיה השילוני, שמט"ו באב עד ראש השנה, שכמה פעמים שאחד מברך לחבירו בכתיבה וחתימה טובה, כמו כן שיגיע ימי ראש השנה [...] כמספר הזה יהיו לו אז מליצים טובים בשמים אשר ילמדו עליו זכות, וסיים הה"ק מקאמארני זצ"ל: ואני הוספתי כי חמשה עשר באב גימטריא כתיבה וחתימה טובה". אחד הסימנים לסדר זמנים זה הוא זיהוי ראש השנה עם יום בריאת האדם. מכיוון שהאדם נוצר ביום השישי לבריאה, משתמע מכך שכ"ה באלול הוא היום הראשון לבריאת העולם. חז"ל מציינים ש-40 יום קודם יצירת הוולד מכריזים בשמים ”בת פלוני לפלוני”. מכיוון שט"ו באב חל 40 יום לפני כ"ה באלול, רואים בו מעין יום לקביעת גורלו וזיווגו של העולם. המשנה המדברת על ט"ו באב מביאה ראיה מהמקרא למעלת היום מפסוק בשיר השירים: ”צאינה וראינה בנות ציון במלך שלמה, בעטרה שעטרה לו אמו ביום חתנתו וביום שמחת לבו. ביום חתנתו - זה מתן תורה, וביום שמחת לבו - זה בנין בית המקדש, שיבנה במהרה בימינו”. ר' צדוק הכהן מלובלין מפרש שהמשנה מתכוונת לרמוז שבית המקדש השלישי עתיד להיבנות בט"ו באב. לדידו כפי ששאר אסונות ט' באב הגיעו לתיקונם בט"ו באב (מתי מדבר, חורבן ביתר), כך גם הבית שנחרב בט' באב יבנה בט"ו באב. לדבריו מובן מדוע אף על פי שבטלה מגילת תענית ואין שמחים היום על ישועות שהיו בזמן המקדש, בכל זאת ט"ו באב נשאר גם היום. שכן שאר ימי השמחה עוסקים בשמחה שהתקיימה בעבר ובטלה עם חורבן המקדש, אבל ט"ו באב הוא יום שמחה על בית המקדש שיבנה בעתיד. בהקשר לכך יש לציין את מה שנאמר בנבואות הנחמה על ירושלים: עוד ישמע בערי יהודה ובחוצות ירושלים קול ששון וקול שמחה, קול חתן וקול כלה; קול אמרים הודו את ה' צבאות כי טוב ה', כי לעולם חסדו; מֵּבִאִים תודה בית ה', כי אשיב את שבות הארץ כְּבַרִאשֹׁנָּה, אמר ה'. — ספר ירמיהו, פרק ל"ג, פסוק י"א על כך דרשו בגמרא: ”כל המשמח חתן וכלה כאילו בנה אחת מחורבות ירושלים”. נישואין בעם ישראל נקראים גם הקמת בית, כלומר מקום שיש בו אפשרות להשראת שכינה. לכן בכל חופה מזכירים בימינו את חורבן ירושלים בקריאת הפסוק אם אשכחך ירושלים, המסתיים במילים ”אם לא אעלה את ירושלים על ראש שמחתי”. בכך מתבלט שוב הקשר בין עריכת חופות לבין ט"ו באב, כפי שאמרו חז"ל בגמרא: דריש ר' עקיבא: איש ואשה – זכו, שכינה ביניהן; לא זכו, אש אוכלתן. — תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף י"ז, עמוד א' מסביר רש"י: שכינה ביניהן שהרי חלק את שמו ושיכנו ביניהן, י' ב"איש" ו-ה' ב"אשה". לא זכו אש אוכלתן שהקדוש ברוך הוא מסלק שמו מביניהן ונמצאו "אש" ו"אש". בזמן המשכן והמקדש היו נוהגים ביום זה שמי שאין לו אשה, הולך לחפש לו אשה במחולות של בנות ישראל בכרמים. בטעם הדבר מבאר הבני יששכר היות שביום זה התגלתה האהבה שבין הקב"ה לרעייתו עם ישראל, בכך שנמחל חטא המרגלים, וחזר הדיבור למשה בחיבה. לכך היו מחפשים שידוך ביום זה, שכן זיווג שלמעלה (הקב"ה וכנס"י) כנגד זיווג שלמטה (איש ואשה). לפי פירוש משנת ארץ ישראל, ריקוד זה היה חלק מנוהג נפוץ שבלילות הקיץ היו נשארים בכרם כדי להגן על היבול והיין שבגת, והיו עורכים ריקודים בלילה ליד הכרם. כיום נוהגים ביום זה לעשות תפילות לשידוכים. מכאן הגיע נוהג לקרוא ליום זה חג האהבה, אף על פי שבמקור הכוונה לאהבת ה' לרעייתו עם ישראל. ט"ו באב מצוין באי אמירת תחנון בתפילה כבשאר ימי החגים וימים שיש בהם קצת שמחה, ויש איסור תחנון והספד. במנהגי עדות שונות ניתן למצוא זכר ליום זה בתקנות קהילה שונות הקשורות לענייני שידוכים וחתונות כגון בהשתדלות מיוחדת להכנסת כלה, וכן תקנות נוספות או כינוסי קהילה. דוגמה לריבוי חתונות ביום זה ניתן לראות בסיפורו של ש"י עגנון "בשעה אחת", המתאר את עיירתו בוצ'אץ' המתרחש כולו בט"ו באב, בחצי השני של המאה ה-19, ובו מתואר ט"ו באב כיום שהרבו להעמיד בו חופות. בתלמוד הבבלי מופיע, כי ביום זה הלילות מתחילים להתארך ("תשש כוחה של חמה"), ומשום כך יש להוסיף בלימוד החל מיום זה - כיוון שהלילות הם זמן המסוגל ללימוד: רַבִּי אֱלִיעֶזֶר הַגָּדוֹל אוֹמֵר: מֵחֲמִשָּׁה עָשָׂר בְּאָב וְאֵילָךְ תָּשַׁשׁ כּוֹחָהּ שֶׁל חַמָּה, וְלֹא הָיוּ כּוֹרְתִין עֵצִים לַמַּעֲרָכָה, לְפִי שֶׁאֵינָן יְבֵשִׁין. אָמַר רַב מְנַשְּׁיָא: וְקָרוּ לֵיהּ יוֹם תְּבַר מַגָּל. מִכָּאן וְאֵילָךְ, דְּמוֹסֵיף — יוֹסֵיף, וּדְלָא מוֹסֵיף — יֵאָסֵף. מַאי ״יֵאָסֵף״? אָמַר רַב יוֹסֵף: תִּקְבְּרֵיהּ אִימֵּיהּ. — תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ל"א, עמוד א' יודעי ח"ן ציינו את ט"ו באב כיום של קצת שמחה והגברת לימוד תורה: ”בט"ו באב ירבה קצת שמחה כי יש עילוי לשכינה כמו שאמרו בזוהר ח"ב קל"ח, ויזהר להוסיף בתורה בלילה.” ("מורה באצבע"' לרב החיד"א סימן ח' רל"ח) והיו מתחילים לעשות כבר בו את חשבון הנפש לקראת יום כיפור, וכן לאחל כתיבה וחתימה טובה. בתקופת תנועת ההשכלה היהודית ובתקופת תחיית הלשון העברית והציונות אחריה עלתה התייחסות ספרותית מחודשת לט"ו באב, או למחולות בכרמי ארץ ישראל, בתיאורים השואבים לרוב השראה מהמקורות הקדומים במסורת היהודית. בתקופת העליות שלפני קום המדינה הייתה התייחסות ביום זה לעניינים חקלאיים ויישוביים, ומאחר שתקופת בציר הענבים בארץ נמשכת חודשים, היו שבחרו לחגוג את יום זה כחג יין ובציר ענבים. ישנם יישובים בהם התכנסו מכל האזור לחגוג בריקודי עם. בסיפורו של זאב יעבץ "חמישה-עשר באב בארץ-ישראל", שהתפרסם ב-1903 ב"אחיאסף", מתוארות חגיגות ט"ו באב במושבה ראשון לציון (שם היה החג כפול, שכן המושבה נוסדה בתאריך זה). בשנת 1912 קרא הצבי של אליעזר בן-יהודה להתגברות ציון ט"ו באב כחג לאומי. במהלך שנות ה-20 נערכו כינוסי נוער לכבוד היום. בישראל, לאחר קום המדינה, חודש מעמדו של החג ונחוג באופנים שונים לפי סוג הציבור, בחלקם ניתן לראות בו גרסה ישראלית של יום ולנטיין (Valentine's Day; חג האהבה במסורת המערבית). לחג זה יש עדנה גם בציבור הדתי, ונהוג לקיים בו אירועי פנויים ופנויות שונים וחתונות. פתיחת הזמריה הראשונה (1952) נקבעה לט"ו באב, אולם בהמשך התקיים האירוע במועדים סמוכים ולאו דווקא ביום זה. אחד האירועים המסורתיים בציבור החילוני, שהחל בשנת 1978, הוא ליל אהבה בצמח שעל גדות הכנרת, ובו מופעי זמר לקהל חוגגים גדול. מאז שנת ה'תשס"ט מתקיים בשילה מדי שנה פסטיבל מחול לנשים, במחווה למסורת שהייתה נהוגה בימי קדם כמתואר בתנ"ך ובדברי חז"ל. שבת נחמו 'חמשה עשר באב', בתוך: יום טוב לוינסקי (ליקט וערך), יום טוב לוינסקי (ליקט וערך), ספר המועדים: פרשת מועדי ישראל, ערכם, גילוייהם והשפעתם בחיי עם ישראל ובספרותו מימי קדם ועד היום הזה, ‏ תל אביב: אגודת עונג שבת על ידי דביר, תשט"ו דניאל שפרבר, מנהגי ישראל: מקורות ותולדות, כרך ה, ירושלים: מוסד הרב קוק, 1995. יהודה טאוב, שערי ט"ו באב, ירושלים, אב תשע"ג ודגלו עלי אהבה - אסופת מאמרים לט"ו באב לזכר אוריאל ליברנט, ישיבת הר עציון, תשע"ה יהודה לייב קלירס, מגילת חמשה עשר באב, תשס"א, באתר אוצר החכמה ט"ו באב (מועד), דף שער בספרייה הלאומית רשימת המאמרים של ט"ו באב באתר רמב"י חמשה עשר באב, בתוך: יום טוב לוינסקי (ליקט וערך), ספר המועדים, תל אביב תשי"ט, עמ' 481–530, באתר היברובוקס מה קרה בט"ו באב, אתר בית חב"ד. רפי אוסטרוף, ט"ו באב ויום הכיפורים, דף קשר באתר ישיבת הר עציון מיכל רבינוביץ, חמשה-עשר באב, דבר, 31 ביולי 1942 יצחק שבטיאל, מקורות לט"ו באב, הצופה, 17 באוגוסט 1951 מרדכי הכהן, יומטוב של ט"ו באב, הצופה, 13 באוגוסט 1954 הרב אליעזר מלמד, ט"ו באב ומשמעויותיו, באתר פניני הלכה ט"ו באב באתר צא"ח פתאום חג אהבה - על ט"ו באב בבלוג אתר הספרייה הלאומית חג האהבה באתר שיטים אתר החגים של הקיבוצים שיעורים על ט"ו באב, באתר "ישיבה" דרור ברמה, איך מתיישבת המסורת הקדומה של ט"ו באב עם ההלכה?, באתר ynet, 15 באוגוסט 2008 אריה יואלי, ט"ו באב: יום הכפרה הלאומית, באתר nrg‏, 5 באוגוסט 2009 חנה פנחסי, חג החופש הנשי, באתר ynet, 23 ביולי 2010 נתנאל אלינסון, חג התירוש בכרמי שילה, מקור ראשון יחיעם שורק, ‏Dance of love בט"ו באב, באתר "הידען", 11 באוגוסט 2014 הסבר על ה"דודל" (שרבוט גוגל) שפרסמה גוגל לציון ט"ו באב תשע"ה, באתר מנוע החיפוש "גוגל" (באנגלית) אילון גלעד, למה ט"ו באב הוא חג האהבה ולמה אנחנו לא באמת חוגגים אותו?, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2016 צפו בדברי הרבי מליובאויטש המתורגמים שעונה לשאלה 'מה כל כך מיוחד ביום זה?', אתר הידברות מושקו רום, חמישה עשר באב מאי היא?, באתר של מרכז יעקב הרצוג יהודה טאוב. שערי ט"ו באב, באור מעלת השידוכין שנעשתה ביום זה קול ישראל: תוכנית רדיו על ט"ו באב. שודרה בתאריך 20 באוגוסט 1988. מנחים: יצחק בן דוד שלום בצרי, שלמה דיכובסקי. באתר הספרייה הלאומית במקור העיקרי שלפנינו "בני ירושלים" או "בנות ירושלים", אך על פי גרסאות נוספות הכוונה לבני ישראל או בנות ישראל. תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ל"א, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ל', עמוד ב' - דף ל"א, עמוד א'; מסכת בבא בתרא, דף קכ"א, עמוד א' - דף קכ"א, עמוד ב' Eikhah Rabbah, Petichta 33, www.sefaria.org רש"י, ספר דברים, פרק ב', פסוק י"ז וכן ברש"י, מסכת תענית, דף ל', עמוד ב', ד"ה לא היה רשב"ם ב"ב קכא, א פרי לצדיק, ר' צדוק הכהן מלובלין, לחמישה עשר באב א'. הד להיותו של תשעה באב חג בימי בית ראשון, מובע בפסוקים נוספים בנביאים, ובפרשנות חז"ל עליהם. וכן בימי בית שני נהגו לעשות יום טוב בתשעה באב בטרם נחרב בית המקדש בשנית. כך למשל במגן אברהם על שו"ע, או"ח סי' תקנ"ב סע' ט'. פרשנים כמו רד"ק ורלב"ג מביאים את דברי התוספתא בתרגום יונתן כך: "קראו לה זונה כיוון שלא נישאת לאחד מבני השבט, קראה זונה, להיותה נוטה ממה שראוי להנשא לאחד ממשפחתה כדי שלא תסוב נחלה ממטה למטה". יאקב בריל, מבוא המשנה-חלק שני, פרנאקפורט, תרמ"ח, עמ' 145, באתר היברובוקס המפרשים במקראות גדולות אינם מעלים אפשרות זאת ורד"ק מעלה אפשרות לחגים אחרים, ראו: מקראות גדולות, יהושע שופטים, שופטים כ"א, באתר היברובוקס וכן עמד על כך ר' צדוק הכהן מלובלין בספרו - פרי צדיק דברים לחמישה עשר באב למשל בספר שופטים, פרק ט', פסוק כ"ז. תוספות, דיבור המתחיל 'יום תבר מגל', מסכת תענית ל"א, א' בבא בתרא קכא, עמוד ב', באתר היברובוקס נתן בן יחיאל, ערוך השלם, חלק שמיני, אות ש - ת, וויען, תרנ"ב, עמ' 200, באתר היברובוקס מגילת תענית פרק ה'. משנה, מסכת תענית, פרק ד', משנה ה'. תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ז, עמוד א' נתנאל אלינסון, חג התירוש בכרמי שילה, מקור ראשון, 19 ביולי 2013 נגה הראובני, טבע ונוף במורשת ישראל, נאות קדומים, עמ' 91-96 תנא דבי אליהו פרק ח' ישראל אריאל, ט"ו באב - חג הביכורים - חג בנות ישראל - חלק ב', באתר מכון התורה והארץ. משנה, מסכת ראש השנה, פרק א', משנה א' תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ט', עמוד ב' - דף י', עמוד ב' על קשר בין ט"ו באב, לט"ו בשבט עמד גם הרב אורי שרקי ב-(ט"ו בשבט-טוב הארץ הערה 7): "המנהג לנטוע עצים בט"ו בשבט שהונהג על ידי מחדשי היישוב בראשית גאולתנו, אעפ"י שהוא טוב ויפה מצד מצות ישוב ארץ ישראל... היה לכאורה ראוי יותר לט"ו באב המציין ראשיתה של שנה לעניין נטע רבעי. (שו"ע יו"ד רצ, ד). אך ישראל אם אינם נביאים, בני נביאים הם, ואכן מצאנו יחס בין ט"ו בשבט לט"ו באב. עיין בני יששכר, מאמרי חודש תמוז אב...". ראו ע"כ, י. ויכלדר "המבשר תורני" י"ב אב תשע"ג, לא היו ימים טובים לישראל צבי הירש פרידלינג (עורך), הבאר, ורשה תרצ"ח, 1938, שנה ט"ו, דף מז חז"ל על תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ב', עמוד א' כך למשל מצוין במאמר על ט"ו באב מאת הרב חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקץ' חיים אלעזר שפירא, שער יששכר, עמ' קסו, באתר היברובוקס שיר השירים פרק ג' פסוק י"א. בבלי תענית כ"ו, ב) ספר פרי צדיק, דברים לחמישה עשר באב; וכן כתב הישמח משה - פרשת ואתחנן דף קא/ב. לבוש או"ח תקפ ב; מג"א תקעג ס"ק א תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ו', עמוד ב' ספר תהילים, פרק קל"ז, פסוק ה' י-ה הוא אחד משמותיו של הקב"ה ומשכך גם שינו את התאריך המציין את היום החמישה עשר בכל חודש, ל-ט"ו כדי שלא לומר את שם השם לשווא. בני יששכר מאמרי חודש אב מאמר ד בתולה במחול. וראה בהרחבה בספר שערי ט"ו באב. לבאור המושג זיווג שלמעלה כנגד זיווג שלמטה, ראה בספרו של הרב יוסף אליהו סוד הנישואין. משנת ארץ ישראל, כלאים ד א ליל ט"ו באב תפילה לזיווגים מאמר באתר https://www.aish.co.il/i/j/48849527.html. וכן ראה ליקוטי הלכות אה"ע - הלכות גיטין ג שרגא אברמסון (מהדיר), רב נסים גאון, חמישה ספרים, הוצאת מקיצי נרדמים, תשכ"ה, עמ' 552, באתר היברובוקס. בקצת קהילות אשכנז המערבי, מדלגים תחנון רק בשחרית, אבל אומרים תחנון גם במנחה שלפניו גם במנחה של בו ביום, עיין מדריך למנהג אשכנז המובהק, בני ברק תשע"ד, עמ' 25. ראו קטע מן הסיפור: זאב יעבץ, חג הבציר והחיתון בראשון לציון, בתוך: יום טוב לוינסקי (ליקט וערך), ספר המועדים, תל אביב: אגודת עונג שבת על ידי דביר, תשי"ט, עמ' 522–523, באתר היברובוקס; וביקורת: יפה ברלוביץ, היסטוריה על דרך האגדה, דבר, 29 ביולי 1977. יעבץ, הסופר והמחנך, שפעל להעניק לחגי ישראל צביון ותוכן עברי חדש, הציע לחדש את ט"ו באב כחג השלום. אולם לעומת חגים אחרים שחידש, הצעתו לגבי ט"ו באב לא קרמה עור וגידים. החיים בירושלים, הצבי, 2 באוגוסט 1912 כינוס טו באב של ילדי העמק, הצפירה, 30 באוגוסט 1927 הזמריה נפתחה בטקס בהר הרצל, דבר, 7 באוגוסט 1952 פסטיבאל לזמרה ייערך בט"ו באב תשי"ב בירושלים, הצופה, 24 בספטמבר 1951. ט"ו באב - חג האהבה באמפיתיאטרון צמח, דבר, 2 באוגוסט 1979 נהרג בהתהפכות טנק ברמת הגולן בט"ו באב תשס"ט. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.