laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פאולו ג'ורדנו

פאולו ג'ורדנו (באיטלקית: Paolo Giordano; טורינו, 19 בדצמבר 1982) הוא פיזיקאי וסופר איטלקי זוכה פרס סטרגה ופרס קמפיאלו על הרומן הראשון שכתב, "בדידותם של המספרים הראשוניים". ג'ורדנו נולד ב-19 בדצמבר 1982, בטורינו, איטליה. הוא למד פיזיקה באוניברסיטת טורינו וקיבל תואר שני בפיזיקה של כוחות היסוד. לאחר מכן זכה במלגה לדוקטורט בפיזיקה של חלקיקים אלמנטריים בבית הספר למוסמכים במדע וטכנולוגיה של אותה אוניברסיטה. כיום הוא חוקר את תכונותיו של הקווארק התחתון במסגרת פרויקט שממומן בשיתוף עם המכון הלאומי לפיזיקה גרעינית. בשנת 2010 ביקר ג'ורדנו בישראל במסגרת פסטיבל הסופרים הבינלאומי השני בירושלים. בשנת 2015 ביקר שוב בישראל במסגרת יריד הספרים הבינלאומי בירושלים ה-27. ג'ורדנו כתב את הרומן "בדידותם של המספרים הראשוניים" (La solitudine dei numeri primi), שיצא לאור בשנת 2008, ממנו נמכרו עד היום כשני מיליון עותקים, ואשר זיכה אותו בפרס קמפיאלו בקטגוריית ספר ביכורים ובפרס סטרגה. הוא זכה בפרס בגיל 26, והוא הסופר הצעיר שזכה בפרס זה. דמויות בספר הן זוג מספרים ראשוניים תאומים, שמופרדים זה מזה על ידי מספר זוגי יחיד שלא מאפשר להם להפגש, למרות שהם כה קרובים. ב-2009 הופק סרט על פי הרומן. ב-2010 תורגם הרומן לעברית. ג'ורדנו קיבל ב-9 ביולי 2008 את פרס הספרות והמדע "מרק-סרונו" (Merck-Serono) בקטגוריית סיפורת, מטעם האקדמיה לביוטכנולוגיה, וב-23 באוגוסט 2008 את הפרס הספרותי "פריניינו"(Frignano) בקטגוריית יצירת ביכורים. הוא גם היה בין המועמדים הסופיים בתחרות ה-14 של הפרס הספרותי של אלאסיו בתחרות הנקראת "מאה ספרים – סופר אחד לאירופה" ובתחרות ה-18 של פרס מועדון PEN האיטלקי. לג'ורדנו טור בשבועון ג'ויה (Gioia), בו הוא כותב סיפורים בהשראת ידיעות מהחדשות. הוא פרסם את הסיפור "סנפיר הזנב" (La pinna caudale) בכתב העת "נושאים חדשים", בגיליון מיוחד שהוקדש ל"עדיין לא בני שלושים", על יוצרים שנולדו בשנות ה-80. ביוני 2008 הציג בפסטיבל השביעי לספרות של רומא (VII Festival delle Letterature di Roma) את הסיפור המכונה "מזון בקופסה"(Vitto in the box). בשנת 2020, יחד עם הקולנוען לוקה גואדאנינו יצר את סדרת הטלוויזיה האמריקאית "אנחנו מי שאנחנו" לרשת HBO, לו גם כתב את התסריט. באיטליה שודרה הסדרה ברשת Sky Atlantic. בדידותם של המספרים הראשוניים (2008) הגוף האנושי (2012) הצבע השחור וצבע הכסף (2014) לטרוף את השמיים (2018) איך הדבקה עובדת (2020) מדיה וקבצים בנושא פאולו ג'ורדנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פאולו ג'ורדנו (באנגלית) פאולו ג'ורדנו, ברשת החברתית Goodreads האתר של פאולו ג'ורדנו (באנגלית) ליאת אלקיים, עת בדידותי נגעה בבדידותך, באתר הארץ, 18 במאי 2010 אלון אלטרס, על פאולו ג'ורדנו, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2008 לירז אקסלרד, טעות במספר, באתר ynet, 26 במאי 2010 רות אלמוג, המתמטיקה של רגשי האשמה, באתר הארץ, 9 באפריל 2010 מיה סלע, פאולו ג'ורדנו: רגישות תת-אטומית, באתר הארץ, 20 במאי 2010 פסטיבל הסופרים הבינלאומי השני יריד הספרים הבינלאומי מגיע לירושלים, באתר ynet, 20 בינואר 2015 Sunday Book Review פרס קמפיאלו 2008 (באיטלקית) רשימת זוכי פרס סטרגה (באיטלקית) Premio letterario Alassio Cento libri - Un Autore per l'Europa
הר הוד

הר הוּד (באנגלית: Mount Hood) הוא הר געש שכבתי הנחשב רדום במדינת אורגון, ארצות הברית. הר הוד הוא ההר הגבוה ביותר במדינת אורגון והרביעי בגובהו ברכס קסקייד, והוא מתנשא לגובה של כ-3,429 מטרים. את ההר גילה הקצין הבריטי ויליאם רוברט ברוטון (William Robert Broughton), סגנו של ג'ורג' ונקובר, ב-29 באוקטובר 1792, וקרא לו על שם האדמירל הבריטי סמיואל הוד (Samuel Hood). על אף שהר הוד נחשב רדום, על פי הערכת סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הוא נחשב בעל פוטנציאל להיות פעיל, עם סיכוי של שלושה עד שבעה אחוזים להתפרץ בשלושים השנים הקרובות. הערכה זו לסיכויי ההתפרצות היא הגבוהה ביותר מבין הרי הגעש באורגון. הוד בעל כיפת קרח תמידית וממנו יוצאים שנים-עשר קרחונים. ההר ידוע באזורי הסקי הנרחבים והפופולריים שלו. להר מספר לועות, מהן נשפכו זרמי לבה בעבר. לפי מחקרים גאולוגיים, התפרץ ההר ארבע פעמים, כאשר לפחות שלוש מהן אירעו מאז המאה ה-3 לספירה, והאחרונה ב-1781. בהר התרחשו גם פעילויות געשיות משניות שאינן התפרצות, האחרונה בהן ב-1907. אף שההר מוגדר הר געש רדום, מתחוללות בו עדיין רעידות אדמה (האחרונה התרחשה ב-2002), ותופעות געשיות המתבטאות בנביעה של מים חמים, פליטת גזים וריחות. מדיה וקבצים בנושא הר הוד בוויקישיתוף היסטוריה של המקום (באנגלית) הר הוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר Global Volcanism Program Scott, W.E.; Pierson, T.C.; Schilling, S.P.; Costa, J.E.; Gardner, C.A.; Vallance, J.W.; Major, J.J. (1997). "Volcano Hazards in the Mount Hood Region, Oregon". Open-File Report 97-89. U.S. Geological Survey, Cascades Volcano Observatory. אורכב מ-המקור ב-2008-12-02. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ארצות הברית ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כיכר גרוונר

כיכר גרוונר או כיכר גרובנר (באנגלית: Grosvenor Square) היא כיכר מרובעת, שבמרכזה גן, הממוקמת בשכונת מייפר היוקרתית ברובע הסיטי של וסטמינסטר במרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת. הכיכר נבנתה על ידי משפחת גרוונר, דוכסי וסטמינסטר על אדמות המשפחה, וקרויה על שם המשפחה. בשנת 1710 קיבל סר ריצ'רד גרוונר רישיון מלכותי לפתח את האדמות. עבודות הבנייה החלו בשנת 1721 ובמהרה הפכה כיכר גרוונר לאחד מאזורי המגורים היוקרתיים והאופנתיים ביותר בלונדון ובכיכר התגוררו בני משפחות אצולה רבות - מצב שנמשך עד מלחמת העולם השנייה. בכיכר נבנו מבנים האופייניים לתקופה - ולהם מרתף, שלוש קומות ועליית גג. המבנים עוטרו בעמודים קרונתיים בין חלונות המבנה (לרוב בין חמישה לשבעה חלונות לכל מבנה בכל קומה). מאחורי המבנים נבנו אורוות וסימטאות איפשרו גישה לאורוות אלה. במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 נבנו מרבית הבתים מחדש, ונוספה להם קומה נוספת. כך למשל מבנה מס' 26 נבנה מחדש עבור אדוארד סטנלי, רוזן דרבי ה-11, בין השנים 1773–1774 על פי תכנונו של האדריכל רוברט אדאם, ונחשב לאחת היצירות האדריכליות היפות ביותר של אדריכל זה; המבנה נהרס ונבנה מחדש בשנות ה-60 של המאה ה-19. באמצע המאה ה-20 נהרסו רוב המבנה ונבנה מחדש בסגנון נאו-ג'ורג'יאני. הגן שבמרכז הכיכר משמש כיום כפארק ציבורי מלכותי. מאז 1785 הייתה בכיכר נוכחות של ארצות הברית. שגרירותה שכנה בכיכר בשנים 1938-‏2017. המבנה בו פעלה השגרירות בין השנים 1938–1960 נרכש על ידי ממשלת קנדה ושמו שונה לבית מקדונלד המשמש כיום את המשלחת העליונה הקנדית בלונדון. במהלך מלחמת העולם השנייה מוקמה במבנה מס' 20 בכיכר מפקדתו של הגנרל דווייט אייזנהאואר. מבנה זה משמש גם כיום את צי ארצות הברית כמפקדתו באירופה ובמערב אפריקה. בשנת 1960 עברה שגרירות ארצות הברית למבנה שמוקם בצידה המערבי של הכיכר. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ארו סאארינן. סגנונו המודרני של המבנה צורם בין ייתר מבני הכיכר הג'ורג'יאניים והנאו-ג'ורג'יאניים. מאז פיגועי הטרור שאירוע בארצות הברית ב-11 בספטמבר 2001, משיקולי אבטחה, נסגרה חלק מהכיכר לתנועה. פעילות השגרירות בכיכר זוהתה עם מדיניות ארצות הברית ולימים המונח "כיכר גרוונר" הפך לכינוייה של שגרירות ארצות הברית ושל מדיניותה. בכיכר הוצבו פסלם של פרנקלין דלאנו רוזוולט מעשה ידי סר ויליאם רייד דיק ושל אייזנהאואר מעשה ידי רוברט לי דין על מנת לסמל קשר היסטורי זה. מדיה וקבצים בנושא כיכר גרוונר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כיכר גרוונר כיכר גרוונר באתר Mayfair London תיאור המבנים בכיכר, באתר british-history
דגל מושבת הכף

דגל מושבת הכף (באנגלית: Flag of the Cape Colony) הונף לראשונה ב-12 במאי 1875 עם הנחת אבן הפינה של בית הפרלמנט בקייפטאון. השימוש הראשוני בדגל היה כדגלו האישי של מושל מושבת הכף ועיצובו היה בהתאם למסורת דגלי המושלים - דגל הממלכה המאוחדת אשר הושחת בסמל מושבת הכף והוקף בזר עלי דפנה. במהרה החל הדגל לייצג את המושבה בכללותה. צו מלכותי אשר אישר את השימוש בסמל המושבה הוענק לאחר שנה ב-29 במאי 1876 וכתוצאה מצו זה הנס הכחול עם סמל המושבה הפך לדגל המושבה הרשמי. הדגל הוחלף בדגל הממלכה המאוחדת (כדגל האימפריה הבריטית) ב-31 במאי 1910. דגל מושבת הכף, באתר דגלי העולם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא דרום אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל מדינת אורנג' החופשית

דגל מדינת אורנג' החופשית (בהולנדית: Vlag van de Oranje Vrijstaat) עוצב בשנת 1856 ואומץ רשמית ב-23 בפברואר 1857 ביום עצמאותה השלישי של המדינה. עיצוב דגלה הלאומי של מדינת אורנג' החופשית מייצג את הקשר הלאומי, התרבותי וההיסטורי בין המדינה לבין מדינת האם שלה בעיני מייסדיה - ממלכת הולנד. הדגל כולל שישה פסים אופקיים הצבועים לסירוגין בלבן ובכתום (שלושה פסים כתומים וארבעה לבנים) כאשר בקנטון הדגל משובץ הדגל ההולנדי. הפס הלבן הנמתח במרכז הדגל ההולנדי מקבל את ביטויו בארבעת הפסים הלבנים שבדגל מדינת אורנג' החופשית, ושלושת הפסים הכתומים מייצגים את הצבע הלאומי של הולנד (הצבע הרשמי של בית אוראניה-נאסאו). בתחילה, מיד עם הקמת המדינה בפברואר 1854, קבעה הממשלה של המדינה הצעירה דגל "אדום, לבן וכחול". פרטים על העיצוב המדויק היו מעורפלים, אך סביר להניח שכוונת המנסחים הייתה לדגל דומה או זהה לדגל הולנד. הדגל נועד להיות זמני, ככל הנראה עד לעיצוב דגל מקורי. לבסוף, לבקשת נשיא מדינת אורנג' החופשית הראשון, יוזיאס פיליפ הופמן, ובהסכמת מלך הולנד וילם השלישי (1849-1890), הדגל עוצב לבסוף על ידי "המועצה העליונה לענייני אצולה" (Hoge Raad van Adel) - גוף רשמי של ממשלת הולנד. בינואר 1856 הוא הובא לאישור מועצת העם, הפרלמנט של מדינת אורנג' החופשית, ואושר כחודש לאחר מכן. ב-23 בפברואר 1857, הדגל הנוף לראשונה במעמד רשמי, במסגרת חגיגות יום העצמאות השלישי של המדינה. הדגל היה בתוקף עד ה-31 במאי 1902, אז מדינת אורנג' החופשית הובסה על ידי בריטניה במלחמת הבורים, וחדלה מלהתקיים. לאחר ניצחון הבריטים על מדינת אורנג' החופשית, הם הקימו על חורבותיה את מושבת נהר האורנג', אשר התקיימה עד שנת 1910. למושבה זו בחרו הבריטים נס אדום כללי, האופייני לדגלי מושבותיהם, כאשר אין בדגל שום ייצוג לדגל ההיסטורי של המקום - דגל מדינת אורנג' החופשית. בשנת 1910 אוחדו שטחי מדינת אורנג' החופשית עם שאר המושבות הבריטיות באזור, ועל בסיסן הוקם איחוד דרום אפריקה. בשנת 1928 אימצה המדינה החדשה דגל חדש, אשר כלל ייצוג בולט לדגל מדינת אורנג' החופשית. במרכז הדגל החדש עמד על צידו דגם מוקטן של דגל מדינת אורנג' החופשית, כאשר ברקע הדגל נמתחים שלושה פסים אופקיים, כתום, כחול ולבן, אשר ניתן לזהותם עם הפסים המופיעים בדגל מדינת אורנג' החופשית. לאחר נפילת האפרטהייד והקמת דרום אפריקה החדשה, יש אשר זיהו את ייצוג האדום, הלבן והכחול בדגלה החדש כנקודות השראה מדגל מדינת אורנג' החופשית, וכניסיון לתת בדגל ביטוי לנוכחות ההולנדית בתולדותיה של דרום אפריקה. באופן דומה יש גם המתארים את בולטות הצבע הלבן (שמהווה את הצבע העיקרי בדגל מדינת אורנג' החופשית) בדגל פרובינציית המדינה החופשית אשר משתרעת כיום בשטח עליו פעם התקיימה מדינת אורנג' החופשית. דגל איחוד דרום אפריקה, 1928–1994 דגל פרובינציית המדינה החופשית, החל משנת 1994 דגל הרפובליקה של דרום אפריקה, החל משנת 1994 דגל הרפובליקה הדרום-אפריקאית דגל דרום אפריקה דגל הולנד דגל מדינת אורנג' החופשית, באתר דגלי העולם (באנגלית)
היימרקט (לונדון)

היימרקט (באנגלית: Haymarket - מילולית: "שוק החציר") הוא רחוב בשכונת סנט ג'יימס שברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון בירת הממלכה המאוחדת. מהלכו של הרחוב בין כיכר פיקדילי בצפון לרחוב פאל מאל בדרום. ברחוב ממוקמים מספר תיאטראות ובהם תיאטרון היימרקט ותיאטרון הוד מלכותה, וכן ממוקם בו בית ניו זילנד. כבר בתקופה האליזבתנית הייתה דרך רחבה שקישרה את רחוב פאל מאל לפיקדלי. ככל הנראה היה במקום שוק לממכר מוצרי מזון, תבואות וחציר - ומכאן שמו של הרחוב. באותה עת היה ממוקם באזור (שהיה מרוחק מהעיר לונדון דאז) הכפר צ'רינג, והדרך הייתה מוקד לזנות. בתקופת שלטונו של המלך ויליאם השלישי הותר לעגלות חציר לעמוד ברחוב ולמכור מרכולתם. בשנת 1692 רוצף הרחוב, והוטלה אגרה על הסוחרים בו. בשנת 1830 הועבר השוק לשוק קמברלנד הסמוך לריג'נטס פארק. כיום עובר רחוב היימרקט במקביל לרחוב ריג'נטס התחתון - כאשר כל אחד משני הרחובות הוא רחוב חד סיטרי (רחוב היימרקט מוליך תנועה מצפון לדרום ורחוב ריג'נטס מדרום לצפון) ושני הרחובות מהווים יחד את קצה של דרך A4 המקשרת בין מרכז לונדון לאבונמאות' ובריסטול. במהלך המאה ה-18, התפתחו לאורך הרחוב מלונות, מסעדות ובתי קפה, ובהמשך גם תיאטראות, והרחוב הפך לחלק מרובע התיאטראות של הווסט אנד. "תיאטרון המלכה" (Queen's Theatre) שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון ואנברוג' נפתח בשנת 1705 ונועד להצגות דרמה, בהמשך, בשל האקוסטיקה הטובה במבנה הוצגו בו גם אופרות, ובין השנים 1710–1745 הוצגו בו מרבית האופרות בלונדון והאורטוריות שנכתבו על ידי גאורג פרידריך הנדל. לאחר מותה של המלכה אן שונה שם התיאטרון ל"תיאטרון המלך" (King's Theatre). המבנה נהרס בשרפה בשנת 1790 ומבנה חדש באותו שם נבנה במקום. בעקבות שרפה נוספת, נבנה באתר "תיאטרון הוד מלכותה" בשנת 1897, הקרוי על שם המלכה ויקטוריה. מבנה זה פועל עד ימינו. תיאטרון נוסף שפועל כיום במקום הוא תיאטרון היימרקט במבנה שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון נאש משנת 1820 (תיאטרון זה ניצב במקומו של תיאטרון אחר שפעל במקום החל משנות ה-20 של המאה ה-18). מדיה וקבצים בנושא היימרקט בוויקישיתוף ההיסטוריה של היימרקט, אתר british-history.
אתרי הדולמן בגוצ'אנג, בהוואסון ובגאנגהווה

אתרי הדולמן בגוצ'אנג, בהוואסון ובגאנגהווה בחצי האי קוריאה מכילים מאות דולמנים מאבן ששימשו להכנת מצבות ולמטרות טקסיות במהלך האלף ה-1 לפנה"ס, כאשר התרבות המגליתית הייתה דומיננטית. האתרים הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. לפי אונסק"ו כ-40% מכלל הדולמנים בכדור הארץ נמצאים בקוריאה, ורובם מרוכזים בשלושת האתרים הללו. האבנים המגליתיות יקרות מאוד, וזאת כיוון שהן ניצבות מעל לקבריהם של אנשים שהיו חלק מהמעמד הגבוה. בחפירות הארכאולוגיות (שהחלו ב-1965) שנערכו בדולמנים נמצאו כלי חרס, תכשיטי גוגוק, חפצי ברונזה וחפצים שונים הקשורים להלוויות. בנוסף, על האבנים יש סימנים המעידים על אופן חציבתן, העברתן ושימושן לבניית הדולמן. הדולמנים במזרח אסיה מחולקים בדרך כלל לשתי קבוצות: צפון/שולחן: ארבע אבנים ניצבות בצורת תיבה, ומעליהן אבן המשמשת כמכסה. הסוג השני משמש לקבורה תת-קרקעית עם אבנים התומכות באבן העליונה. קבוצת הדולמנים גוצ'אנג היא הגדולה והמגוונת ביותר. הדולמנים בקבוצה זו מכונים ג'אנגנים-רי, והם מרוכזים באזור הכפר מיסאן. הדולמנים נבנו בגובה שבין 15 ל-50 מטרים מכיוון מזרח למערב, למרגלות מספר גבעות. האורך הממוצע של האבן העליונה הוא בין מטר אחד ל-5.8 מטרים, ומשקלן הוא בין 10 ל-300 טון. באתר תועדו 442 דולמנים, המשתרעים על פני שטח של 8.3 הקטאר, והם מסווגים לפי הגודל של האבן העליונה. ההשערה הדולמנים הללו נבנו בערך במאה ה-7 לפנה"ס. הדולמנים בקבוצת הוואסון נבנו במורדות הגבעות שלאורך נהר ג'יסוקגאנג. הדולמנים בהוואסון מחולקים לשתי קבוצות נוספות: היוסאן-רי המונה 158 דולמנים, ודאסין-רי המונה 129 דולמנים. הדולמנים בקבוצה זו השתמרו בצורה פחות טובה בהשוואה לאלו של ג'אנגנים-רי. כמו כן, חוקרים הצליחו לאתר חלק מהמחצבות שבהן נכרו האבנים ששימשו לבניית הדולמנים. קבוצה זו מתוארכת למאה ה-6 לפנה"ס או המאה ה-5 לפנה"ס. קבוצת הדולמנים הזו היא הגדולה ביותר מבחינת שטח, והיא משתרעת על פני 31 הקטאר. הדולמנים בקבוצה זו נמצאים על האי גאנגהווה (אנ'), והם נבנו על מורדות ההרים של האי כך שהם גבוהים יותר בהשוואה לדולמנים משתי הקבוצות האחרות. הדולמנים בקבוצה זו משתרעים על פני שטח של 12.27 הקטאר. ההשערה היא הדולמנים הללו הם הקדומים ביותר, ובעיקר אלו שבבוגון-רי ובקוצ'יון-רי. להשערה זו אין הוכחות חד-משמעיות. אחד הדולמנים הידועים בגאנגהווה הוא דולמן שבו מסוג צפון/שולחן שנטען לגביו כי נערכו בו טקסים בעבר. דולמן זה הוא האבן הגדולה ביותר בקוריאה הדרומית, ומידותיו הן 2.6‏X‏7.1‏X‏5.5 מטרים. משקלו המשוער הוא למעלה מ-150 טון. מדיה וקבצים בנושא אתרי הדולמן בגוצ'אנג, בהוואסון ובגאנגהווה בוויקישיתוף מידע על הדולמנים באתר "המורשת הלאומית הקוריאנית"
סמל מושבת הכף

כאשר קיבלה מושבת הכף ממשל אחראי בשנת 1872 ויחד עמו הוחלט כי למושבה ראוי שיהיה סמל משלה. טקס הנחת אבן פינה למבנה פרלמנט המושבה החדש במאי 1875 נחשב להזדמנות טובה להצגתו של סמל מושבת הכף החדש. צ'ארלס אקן פירברידג', אישיות סמכותית מקייפטאון ובעל עניין בהרלדיקה, התבקש לעצב סמל עבור המושבה. הסמליות המוצגת בשלט היא ברורה: האריה המוצג בשלט האצולה הוא חיה דרום אפריקאית מובהקת אשר הופיע גם בסמלי שני הכוחות הקולוניאליים אשר משלו באזור הכף - הולנד ובריטניה הגדולה. הטבעות נלקחו משלט האצולה של ג'ן ואן רייבייק מייסד המושבה. שלושת הפלר דה ליס ייצגו את תרומתם של ההוגנוטים בימיה הראשונים של המושבה. בציצה שובצה גברת התקווה הטובה אוחזת בעוגן כתזכורת להיותו של הכף נמל מבטחים ו"פונדק הימים". התומכים הם גנו שחור וראם הצבי - חיות דרום אפריקאיות טיפוסיות. מתחת לשלט נקבע המוטו: Spes Bona (תקווה טובה). C. Pama, Lions and Virgins (Cape Town, 1965), pp. 48 - 50. Dictionary of South African Biography, vol. II (Cape Town, 1972), pp. 227-228. דגל מושבת הכף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרב סולפרינו

קרב סולפרינו נערך ב-24 ביוני 1859 בלומברדיה (בתחומי צפון איטליה של ימינו), כחלק מתהליך איחוד איטליה. בקרב ניצח צבא ברית צרפתי-סרדיני בראשות נפוליאון השלישי והמלך ויטוריו אמנואלה השני את צבא הקיסרות האוסטרית בראשות פרנץ יוזף קיסר אוסטריה. מוראות הקרב שימשו השראה להקמת ארגון הצלב האדום וניסוח אמנת ז'נבה. כחלק משאיפתה לאיחוד איטליה, אשר הייתה מפולגת בין צרפת, ספרד, אוסטריה ומדינת האפיפיור רצתה ממשלת סרדיניה-פיימונטה לסלק את האוסטרים משליטתם בלומברדיה. ראש ממשלתה קמילו קאבור שכנע את נפוליאון השלישי לסייע בסילוק האוסטרים מלוברדיה תמורת חלק מהשטחים שיושגו. נפוליאון השלישי, אשר כחלק מחזונו המדיני האמין כי תהילה והשגת שטחים במלחמות מחזקות את שלטונו מחוץ ומבית, הסכים לצאת בראש צבאו למלחמה באוסטרים, בתנאי שאלו ייזמו פעילות התקפית. בתחילה הגיבו האוסטרים במתינות להתגרויות ה"איטלקיות", אך ב-18 באפריל הכריזה אוסטריה מלחמה, הכרזה אשר אפשרה לצרפתים לפלוש ללומברדיה ולצאת למלחמה. לאחר שב-4 ביוני ניצח הצבא הצרפתי-סרדיני את האוסטרים בקרב מגנטה, נפגשו הכוחות הלוחמים בסולפרינו. הכוחות האוסטרים התקדמו לאורך צפון איטליה ופגשו בהתנגדות הכוח הצרפתי-סרדיני. הקרב העקוב מדם נמשך תשע שעות אשר בסופם זכו הצרפתים-סרדינים בניצחון, אך במחיר כבד לשני הצדדים. במהלך הקרב נפצעו יותר מ-23,300 חיילים ונהרגו כ-5,500 חיילים, חלקם נורו או נפגעו מכידוני רובים לאחר שנפצעו. חלק מהפצועים נותרו בשדה הקרב ללא טיפול רפואי, ולאחרים הוגשה עזרה מסוימת על ידי הכפריים באזור. לאחר הקרב הוכרזו כשבויים ונעדרים כ-12,000 חיילים. בהשפעת האבדות הכבדות ובשל האיום הפרוסי ומחאות מבית החליט נפוליאון השלישי להגיע להסכם עם האוסטרים, עליו חתם בווילאפרנקה ב-12 ביולי 1859 ללא ידיעת האיטלקים. על פי ההסכם נמסרה לומברדיה לאיטלקים, אך ממלכתם, אשר הוקמה ב-1860, חסרה את אזור ונטייה (היום מחוז ונטו). אכזבת האיטלקים מההסכם התבטאה בהתפטרותו של קמילו קאבור. בעקבות התרשמותו האישית של ז'אן אנרי דינן, איש עסקים ופעיל חברתי שווייצרי, שהיה עד לקרב ותוצאותיו, הוא פרסם את ספרו "זכרונות מסולפרינו", והחל בקידום רעיונות התנהלות בשדה הקרב אשר היוו השראה להקמת ארגון הצלב האדום ולפרסום אמנת ז'נבה. מדיה וקבצים בנושא קרב סולפרינו בוויקישיתוף קרב סולפרינו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דראקולין

דראקולין הוא גליקופרוטאין הקיים ברוק של הערפד המצוי. הוא מורכב מ-411 חומצות אמינו ומשקלו כ-kDa‏88.5. הגליקופרוטאין משמש כמעכב אנזימטי הפיך בתהליך קרישת הדם על ידי עיכוב פעילותם של 2 אנזימים החיוניים לתהליך הקרישה (פקטורים ‏IX ו-X). הפרשת הגליקופרוטאין שומרת על זרימת דם קבועה מגוף הקורבן ובכך עוזרת לעטלף ללקק באופן רצוף את הדם הניגר מפצע הנשיכה. הדראקולין משמש לשימושים רפואיים ונחשב לנוגד קרישה רב עוצמתי (פי-20 מנוגדי קרישה אחרים), והוא ניתן ללוקים בהתקף לב ושבץ מוחי. שמו של הגליקופרוטאין הוא על שם הערפד מהספר הידוע "דראקולה". מעכבי אנזימים ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פול ברוקה

פול פייר ברוקה (בצרפתית: Paul Pierre Broca;‏ 28 ביוני 1824 - 9 ביולי 1880) היה רופא אנטומיסט, נוירולוג, כירורג ואנתרופולוג צרפתי שמחקריו פורצי הדרך נותרו חשובים למדע, אך עם זאת התנגד לתורת ההתפתחות בברירה טבעית ובתחום מדעי החברה היה תומך נלהב של הפרנולוגיה לפיה תבונתו וגם מידת פשיעתו של אדם נקבעו מראש לפי מין ולאום, וגודלם של אונותיהם במח. ברוקה חקר חולים באפאזיה וזיהה את האזור במוח שאחראי על הדיבור. אזור זה מכונה על שמו, "אזור ברוקה", ועד היום מגדירים חולים עם פגיעה מוחית באזור זה כסובלים מ"אפזיית ברוקה". ההיפותזה בדבר אזורי מוח מוגדרים האחראים לתפקודי חשיבה שונים, שהושפעה מרעיונותיו של פרנץ יוזף גאל, הייתה שנויה במחלוקת, וברוקה חיפש פציינטים שניתן להוכיח באמצעותם קשר בין מיקום פגיעה במוח להפרעה בדיבור. בשנת 1861 שמע ברוקה על חולה בשם לֶבורן (Leborgne), בפריז, שסבל במשך 21 שנה מאובדן מתקדם של יכולת הדיבור, החולה כונה "טאן" בשל אי יכולתו לבטא בבהירות אף מילה פרט ל "tan". עם מותו של "טאן" ביצע ברוקה נתיחה שלאחר המוות (אוטופסיה) וגילה חבלה באזור האונה המצחית בחצי השמאלי של המוח, באזור הקרוי כיום על שמו. בשנתיים הבאות מצא ברוקה נזקים דומים ב-12 נתיחות שלאחר המוות לסובלים מהפרעות דומות. בנוסף, בהסתמך על קבלתו את גישות האאוגניקה והקרנולוגיה לפיהם יש גזעים "עליונים" יותר ו"מוחות מתקדמים" יותר, ביצע ברוקה מדידות של גולגולות אדם, בהתאם ל"מדע" הקרניומטריה, על מנת להוכיח כי קיים קשר בין גודל המוח ליכולת התבונה. הוא הסיק כי תבונתם של גברים אירופאים עולה על זו של נשים, של עניים ושל גברים מגזעים "נחותים" שמוצאם מחוץ לאירופה וביניהם היהודים. בספר "אין מידה לאדם" של סטפן גולד, על השערות גזעניות ומתנשאות אחרות לגבי תבונת האדם הוקדש לברוקה פרק שלם, ולדברי גולד, השפעתו הרעה בעניין זה הייתה נרחבת וארוכת שנים. מדיה וקבצים בנושא פול ברוקה בוויקישיתוף פול ברוקה באתר מט"ח פול ברוקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי פול ברוקה בפרויקט גוטנברג (באנגלית) פול ברוקה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) (באנגלית) מקורות רצח העם הנאצי: מהמתת חסד ועד לפתרון הסופי מאת הנרי פרידלנדר, הוצאת אוניברסיטת צפון קרוליינה, 1995 (אתר כרטסת הספרייה העולמית) סטפן גולד, אין מידה לאדם, פרק שני, ולאורך הספר כולו. ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפתים ובנושא רופאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קפפנברג (כדורגל)

קאפפנברגר אס. פאו. (Kapfenberger SV, "התאחדות ספורט של קאפפנברג") הוא מועדון כדורגל אוסטרי מהעיר קפפנברג שבשטיירמרק, אוסטריה. המועדון הוקם ב-4 בספטמבר 1919. המועדון משחק באצטדיון פרנץ פקטה. בעונת 2007/2008 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה ועלה לליגה הראשונה. בתחילת דרכו של המועדון היה שמו אס.צה. קאפפנברג (Kapfenberger SC) וב-1948 שונה שמו לשמו הנוכחי. בעונת 2011/2012 ירדה הקבוצה לליגה השנייה. מדיה וקבצים בנושא קפפנברג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קפפנברג (בגרמנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ﭪ

המונח "וה" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו וה (פירושונים). וא (בערבית: ڤاء) היא אות חיצונית לאלפבית הערבי שנוספה כוואריאנט של פא, כדי לייצג את העיצור /v/ (כמו בי"ת רפה) במילים משפות זרות לדוגמה ڤولڤو (וולוו). בג'אווי, אלפבית השאוב מהאלפבית הערבי, אות זו מייצגת את העיצור /p/ (כמו פּ"א), ושמה הוא פּא. בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט דוד'ארז.
כשהנערים שרים

כשהנערים שרים (בצרפתית: Les Choristes, נהגה [le kɔʁist]; באנגלית: The Chorus) הוא סרט דרמה מוזיקלי צרפתי, שיצא לאקרנים ב-2004 בבימויו של כריסטופר ברטייה. קלמנט מאתיה הוא מורה למוזיקה ומלחין כושל שמגיע לעבוד בפנימייה לבנים סוררים. הוא מצליח לטלטל את ההוראה "פעולה-תגובה" של המנהל ראשין, לפתור את בעיות המשמעת ולהפוך את הילדים למאושרים על ידי הקמת מקהלה – מקהלת קולות מופלאים שסולנה הוא פייר מוראנז', בעל קול יפה במיוחד. הסרט כולו הוא פלשבק ארוך של פייר מוראנז' המבוגר – מאסטרו מפורסם, ליום שבו פפינו, חברו מהפנימייה, מגיע לבקרו ובידו יומנו של קלמנט מאתיו, אותו הציל משרידי שרפה שפרצה בפנימיה באשמתו של מונדן. לאחר שהואשם בכך שגנב כסף, מונדן חזר לבית ספרו הקודם. כנקמה, מונדן מצית את הפנימיה בזמן שמאתיה והילדים שוהים בטיול ביער בניגוד להוראתו של המנהל. לאחר השריפה, המנהל מפטר את מאתיה בשל כך שהיפר את הוראתו ואוסר על הילדים להיפרד ממנו. הילדים עוקפים את הוראתו בכך שנפרדים ממאתיה בשירה והעפת מטוסי נייר מחלון הכיתה. מאתיה אוסף את מטוסי הנייר ועוזב את הפנימייה, אך לוקח עמו את פפינו. קלמנט מאתיו – גיבור הסרט. מורה למוזיקה כושל, המתחיל לעבוד בפנימייה ומקים מקהלה בעלת קול יפהפה במיוחד. פייר מוראנז' (ז'אן בטיסט מונייה) – אחד הילדים בפנימייה, שממבט ראשון נראה כילד שקט ורציני אך לאחר מכן מתגלה כילד בעל חוצפה. בהמשך הסרט מגלים אותו כילד עם קול מיוחד, והוא נהייה סולן המקהלה. פפינו – ילד קטן אשר הוריו מתו והוא מסרב להאמין, ובכל יום שבת מחכה ליד השער בטענה "אבא שלי יבוא לקחת אותי ביום שבת". המנהל ראשין – איש של משמעת. מנהל בית הספר הרשע. מונדן – תלמיד חדש שמצטרף לפנימיה בעל נטייה לחוצפה, עבריינות וכו', כשהמנהל ראשין הולך לחופשה מונדן שורף את בית הספר עם סיגריה. הסרט מבוסס על סרט צרפתי משנת 1945 – כלוב הזמירים. הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר בטקס האוסקר ב-2005 (בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" ו"שיר הנושא הטוב ביותר" על "Vois Sur Ton Chemain" – הבט על דרכך. הסרט היה מועמד גם לפרסי גלובוס הזהב וזכה בפרס לומייר בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר". "כשהנערים שרים" היה אחד הסרטים עם התקציב מהגבוהים שהושקעו בתעשייה – €5,500,000 והכניס מבחינה עולמית: €71,087,325, בכך הפך לאחד הסרטים המוזיקליים המצליחים מחוץ לארצות הברית. עד 2008, הוא היה הסרט הצרפתי המכניס ביותר (כיום "כשהנערים שרים" מדורג (נכון ל-2016), במקום ה-2, אחרי "הארטיסט") "כשהנערים שרים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כשהנערים שרים", באתר נטפליקס "כשהנערים שרים", באתר AllMovie (באנגלית) "כשהנערים שרים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כשהנערים שרים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "כשהנערים שרים", באתר Metacritic (באנגלית) "כשהנערים שרים", באתר אידיבי "כשהנערים שרים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אורי קליין, חיים חדשים בוקעים מתוך החשיכה, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2004 משה רט, כשהמלאכים שרים, באתר מיסטריום כשהנערים שרים באתר "סרט" כשהנערים שרים באתר "יוטיוב"