ניקפורוס מליסנוס

ניקפורוס מליסנוס (ביוונית: Νικηφόρος Μελισσηνός; בערך 1045 – 17 בנובמבר 1104) היה גנרל ואריסטוקרט ביזנטי. ממוצא מכובד, שימש כמושל וכגנרל בבלקן ובאסיה הקטנה בשנות ה-1060. בתקופה הסוערת שלאחר קרב מנזיקרט ב-1071, כאשר כמה גנרלים ניסו לתפוס את כס המלוכה לעצמם, מליסנוס נשאר נאמן למיכאל השביעי דוקס והוגלה על ידי יורשו ניקפורוס השלישי בוטניאטס. בשנים 1080–1081, בסיוע הטורקים, הוא השתלט על מה שנותר מאסיה הקטנה הביזנטית והכריז על עצמו כקיסר נגד הבוטניאטסים. אולם לאחר המרד של גיסו אלכסיוס הראשון קומננוס, שהצליח לכבוש את קונסטנטינופול, הוא נכנע לו, קיבל את תואר הקיסר ואת השלטון בסלוניקי. הוא נשאר נאמן לאלכסיוס לאחר מכן, והשתתף ברוב מסעות הביזנטים במהלך התקופה 1081–1095 בבלקן לצד הקיסר. הוא נפטר ב-17 בנובמבר 1104. ניקפורוס מליסנוס נולד כנראה בסביבות 1045 בדורילאום, שם היו למשפחתו אחוזות נרחבות. הן באמצעות אביו והן באמצעות אמו, הוא היה ממוצא אריסטוקרטי: אביו השתייך למשפחת בורצ'ס, ואילו אמו למשפחת מליסנוס המפוארת, שראשיתה במאה ה-8 והוציאה כמה גנרלים נכבדים. זמן מה לפני 1067, ניקפורוס התחתן עם יודוקיה קומננה, אשר נולדה בסביבות 1052, והייתה בתם השנייה של המפקד הצבאי הבכיר יוחנן קומננוס ואנה דאלאסן ואחותו של הקיסר הביזנטי לעתיד אלכסיוס הראשון קומננוס (שלט 1081–1118). היה להם לפחות בן ידוע אחד, הפרקוימומנוס יוחנן קומננוס. עד 1067, מליסנוס החזיק בדרגת מגיסטרו ובתפקיד המושל הצבאי (דוקס) בטריאדיצה (סופיה המודרנית). בשנת 1070, הוא הצטרף לצבא השדה בפיקודו של גיסו הבכור, מנואל קומננוס, במערכה נגד הטורקים הסלג'וקים. המערכה הסתיימה בתבוסה ליד סבסטיה (סיוואס המודרנית), ומליסנוס יחד עם מנואל קומננוס נתפסו על ידי מנהיג טורקי שהביזנטים כינו כריסוסקולוס. מנואל, לעומת זאת, שכנע במהירות את הטורקי להיכנס לשירות הביזנטים, והשבי שלהם הסתיים. מליסנוס נשאר נאמן למיכאל השביעי דוקס (שלט 1071–1078) במהלך המרד של הסטרטגוסים של התימה האנטולית, ניקפורוס בוטניאטס (ניקפורוס השלישי), שהחל באוקטובר 1077. מיכאל השביעי תגמל אותו בכך שמינה אותו לתפקידו של בוטניאטס, אך לאחר ניצחונו של בוטניאטס וכניסתו לקונסטנטינופול באפריל 1078, הוגלה מליסנוס לאי קוס. בסתיו 1080, מליסנוס עזב את קוס וחזר לאסיה הקטנה. שם הצליח לזכות בתמיכת האוכלוסייה המקומית, ולגייס לצבאו בני שבטים טורקים רבים כשכירי חרב. בזו אחר זו פתחו בפניו את שעריהן ערי מערב ומרכז אסיה הקטנה, והוצבו בהן חילות מצב טורקים. בוטניאטס ניסה לשלוח נגדו את אלכסיוס קומננוס, שדיכא לאחרונה את המרידות של ניקפורוס ברייניוס וניקפורוס בסילאקס, אך הוא סירב. בפברואר 1081, כבשו חייליו של מליסנוס את ניקאה, שם הוכתר כקיסר. צבא נאמן תחת הסריסים פרוטווסטיאריוס יוחנן, גאורגיוס פלאיולוגוס וקורטיקס נשלח נגדו, אך הובס כמעט ללא קרב, ונסוג לבירה. במרץ 1081 חנה מליסנוס עם צבאו בדמאליס, על החוף האסייתי מעבר לבוספורוס מקונסטנטינופול. שם, הוא קיבל ידיעות על מרד בני קומננוס נגד הבוטניאטים והכתרתו של אלכסיוס קומננוס כקיסר. הוא שלח מכתבים לקומננוס, והציע חלוקת סמכות על השטח האימפריאלי, כאשר הבלקן נשאר בשליטת קומננוס ואילו הוא ישמור על אסיה הקטנה, אם כי גם הדגיש שהאימפריה הביזנטית צריכה להישאר מאוחדת רשמית. בתגובה, הציעו בני קומננוס להכיר בו כקיסר - תואר הכבוד השני בחשיבותו אחרי התואר הקיסרי עצמו - ולתת לו את השלטון בסלוניקי - העיר השנייה בחשיבותה של האימפריה - אם ייכנע להם. מליסנוס סירב בתחילה לקבל הצעה זו, אך מכיוון שהקומננוס היו על סף כיבוש קונסטנטינופול והיו עלולים לסרב לעשות ויתורים דומים מאוחר יותר, הוא הסכים בסופו של דבר. במקביל, ניסה ניקפורוס בוטניאטס למנוע את נפילת הבירה לידי הקומננוס על ידי שליחת מליסנוס וביקש ממנו להיכנס לעיר ולקבל את הסמכות האימפריאלית. עם זאת, שליחיו נמנעו על ידי גאורגיוס פלאיולוגוס ומעולם לא הגיעו למליסנוס. כך נפלה קונסטנטינופול לידי הכוחות הקומניאניים, וב-8 באפריל 1081 נכנס גם מליסנוס לבירה הקיסרית. נאמן לדבריו, אלכסיוס הראשון מינה אותו לקיסר ונתן לו סמכות על סלוניקי, כמו גם הקצאת הכנסות העיר להכנסותיו. אולם במקביל, אלכסיוס מינה את אחיו איסאאקיוס קומננוס לתואר החדש שנוצר של סבסטוקרטור, אותו הציב מעל זה של קיסר, תוך שהוא עוקף את מליסנוס. פעולת כניעה זו, ייחודית בין המורדים השונים של אותה תקופה, עשויה להאיר מעט את המוטיבציה של מליסנוס להתקוממותו, לפי ההיסטוריון ז'אן קלוד שיינה. שיינה מאמין שמליסנוס כנראה דאג יותר להגן על נחלותיו האסיאתיות מפני השפל של הטורקים במקום לתבוע את כס המלכות, וכאשר אלכסיוס העניק לו את סלוניקי ואחוזות שוות סביבה - את חלקן הפיץ מליסנוס מאוחר יותר ללקוחותיו, כמו משפחת בורצס - הוא ויתר בקלות על התחרות על כס המלוכה הביזנטי. למרות סיום המרד של מליסנוס, הוא הותיר מורשת עמוקה ומזיקה לביזנטיון: למרות שמליסנוס עצמו נכנע לאלכסיוס קומננוס, העיירות שכבש ושחרר עם חיילים טורקים ביוניה, פריגיה, גלטיה וביתניה נותרו בידיהם. לפיכך, בהיותם מעורבים במלחמות האזרחים הביזנטית כשכירי חרב ובני ברית - במיוחד באמצעות השימוש שלהם על ידי בוטניאטים ומליסנוס במהלך המרידות שלהם כדי להחזיק ערים שונות עבורם - השלימו הטורקים את ההשתלטות השלווה יחסית על מרכז ומערב אסיה הקטנה. מליסנוס המשיך לשרת את אלכסיוס הראשון בנאמנות לאורך כל חייו. בסתיו 1081, הוא צעד לצד אלכסיוס במערכה שלו נגד האיטלקים-נורמנים של רובר גיסקאר. בקרב על דיראכיום, שהסתיים בתבוסה ביזנטית מוחצת, הוא פיקד על האגף הימנית של הצבא הביזנטי. במערכה של 1083 בתסליה נגד הנורמנים, שתחת בנו של גיסקאר, בוהמון, שצרו על לריסה, שימש מליסנוס את אלכסיוס כמרכז לתחבולת הגרירה. הקיסר נתן לו את הסמל הקיסרי ויחידה של הצבא, אותם המשיך בוהמון לתקוף מתוך אמונה שזהו הכוח הביזנטי העיקרי, שכן הקיסר נכח עמו. בזמן שהנורמנים רדפו אחרי אנשיו של מליסנוס, אלכסיוס עם הצבא הראשי כבש ובזז את המחנה הנורמני, מה שאילץ את בוהמון להסיר את המצור ולסגת. מליסנוס לחם לצד אלכסיוס בקרב דריסטרה בסוף אוגוסט 1087 נגד הפצ'נגים, שפיקד על האגף השמאלי הביזנטי. הקרב הסתיים בתבוסה ביזנטית קשה, ומליסנוס נלקח בשבי יחד עם ביזנטים רבים אחרים, כדי לפדיון על ידי הקיסר לאחר זמן מה. באביב 1091 נשלח מליסנוס לאינוס כדי לגייס חיילים מקרב הבולגרים והולאכים. עסוק במשימה זו, הוא לא הצטרף לצבא הקיסרי בזמן לניצחון הביזנטי המוחץ על הפצ'נגים בקרב לבוניון ב-29 באפריל, שיגיע למחרת. מאוחר יותר באותה שנה, הוא השתתף במועצת המשפחה של פיליפופוליס שבדקה את ההאשמות של קונספירציה שהועלתה נגד יוחנן קומננוס, הדוקס של דיראכיום על ידי הארכיבישוף של אוכריד תיאופילקט. המועצה הידרדרה למריבה משפחתית סוערת, שבה האשים אביו של יוחנן, הסבסטוקרטור איסאאקיוס, את מליסנוס ואדריאנוס קומננוס בהשמצת בנו, אך בסופו של דבר אלכסיוס דחה את ההאשמות. במערכה של 1095 נגד הקומנים, מליסנוס, יחד עם גאורגיוס פלאיולוגוס ויוחנן טרוניטים נותרו אחראים על ההגנה על אזור ברהו (סטארה זגורה המודרנית) מפני התקפות הקומנים. זהו האזכור האחרון של מליסנוס באלכסיאדה של אנה קומננה, והוא ככל הנראה פרש לאחוזותיו סביב סלוניקי. הוא מת ב-17 בנובמבר 1104. תאריך פטירתה של אשתו אינו ידוע, אך היה לפני 1136.