laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צביקה אורן

צביקה אורן (נולד ב-6 ביולי 1947 בסיגט, רומניה) הוא תעשיין ישראלי, איש צבא לשעבר ומהנדס מכונות, בשנים 2012–2014 כיהן כיושב ראש נשיאות הארגונים העסקיים ונשיא התאחדות התעשיינים. בשנים 1988–1991 שירת כקצין החימוש הראשי בצה"ל. נולד בסיגט, חבל מרמורש בצפון טרנסילבניה ברומניה כששם משפחתו איינהורן. הוא בנם הבכור מבין שני ילדיהם של דוד איינהורן ואשתו, טובה ונצר של רבנים ידועים. בגיל 3 המשפחה עלתה לישראל. הם גרו תחילה במעברה בפרדס חנה ואחר כך במגדיאל. כשהיה בן 11 התייתם צביקה אורן מאביו שמת מסרטן. הייתה לו אחות קטנה ומנישואיה השניים של אמו נולדה אחות נוספת. אחרי לימודים יסודיים במגדיאל ומעבר המשפחה לרמת גן, החל מגיל 13 למד אורן בישיבת נחלים ליד פתח תקווה. כמו כן למד בתיכון הדתי הרוא"ה ברמת גן. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1965, שובץ אורן בחיל השריון. בשריון עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קציני שריון ופיקד על מחלקת טנקים במלחמת ששת הימים. אורן שימש כמפקד פלוגה במלחמת ההתשה ולחם כסגן מפקד גדוד במלחמת יום הכיפורים. במקביל לשירותו הצבאי סיים לימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ותואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה. לאחר לימודי התואר הראשון שובץ בחיל החימוש, שירת כראש ענף ציוד כללי, סגן מפקד מרכז שיקום ואחזקה וראש מחלקת מערכות ממונעות. בספטמבר 1988 התמנה לקצין חיל חימוש ראשי בדרגת תא"ל. ב-1991 השתחרר מצה"ל אחרי שירות שארך 26 שנה והקים את חברת "עמית תעשייה" שחברת בת שלה היא "מפעלי תעשיות רכבת (מ.ת.ר)", המייצרת מכלולים ומשפצת קרונות רכבת במפעלים בבאר שבע (מ-1992) ובדימונה (משנת 2009). בשנת 2009 נבחר לחבר בנשיאות התאחדות התעשיינים בישראל ושימש כיו"ר הוועדה למפעלים קטנים ובינוניים. בתחילת 2012 נבחר לנשיא התאחדות התעשיינים, ובעקבות זאת גם ליו"ר נשיאות הארגונים העסקיים. בדצמבר 2014 חתמה ההסתדרות על הסכם קיבוצי עם נשיאות הארגונים העסקיים, להעלאת שכר המינימום, בשלוש פעימות, ל-5,000 ש"ח. בהתאם להסכם זה תיקנה הכנסת, בחקיקת בזק, את חוק שכר מינימום. בינואר 2015 נבחר הנשיא הקודם של התאחדות התעשיינים, שרגא ברוש, למחליפו של אורן. צביקה אורן נשוי מגיל 28 לטובה, ולזוג שני ילדים. מתגורר בתל אביב. מדיה וקבצים בנושא צביקה אורן בוויקישיתוף צביקה אורן באתר אט"ל על טקס הנחת אבן פינה למפעל מ.ת.ר בדימונה ב-2009 מיכל תוסייה-כהן, נחוש: צביקה אורן לוקח את המושכות, באתר nrg‏, 17 בפברואר 2012 יוסי ניסן, ‏צביקה אורן: "פסיקת בית הדין בעניין פלאפון היא אסון למשק", באתר גלובס, 17 בינואר 2013 אורה קורן, טלי חרותי-סובר, "נפתלי בנט לא מבין שהוא צריך לייצג את התעשייה מול הממשלה", באתר TheMarker‏, 3 בפברואר 2014 אורה קורן, "מרכזי הפיתוח הזרים - אסון. הם מעלים את השכר בצורה מטורפת", באתר TheMarker‏, 17 באפריל 2018 מיכל רז חיימוביץ', ‏יום הזיכרון 2014: בכירים במשק על השירות והמפגש עם השכול, באתר גלובס, 4 במאי 2014. טלי חרותי-סובר, חיים ביאור, נחתם ההסכם: שכר מינימום יועלה ל-5,000 ש', באתר TheMarker‏, 3 בדצמבר 2014 מיקי פלד, חוזר לתפקיד: שרגא ברוש נבחר לנשיא התאחדות התעשיינים, באתר כלכליסט, 6 בינואר 2015 שי ניב, ‏גם 5,000 זה יותר מדי, באתר גלובס, 21 בנובמבר 2014
לאדורה

לאדורֶה (בצרפתית: Ladurée) היא חנות ומותג מגדנאות יוקרה שמרכזו בפריז, צרפת. ידועה כממציאת המקרון בעל השכבה הכפולה, ממנו נמכרים חמישה עשר אלף מדי יום. היא עדיין אחת מיצרני המקרון הידועות בעולם. לואי ארנסט לאדורה היה טוחן וסופר פורה שכתב בסוגות ספרותיות רבות: מחזות, שירה, רומנים, מסות, ספרים היסטוריים ומדעיים. הוא היה תומך גלוי ברפורמות חברתיות, למרות חוקי צנזורה נוקשים ועונשים חמורים לאלה שהפרו אותם. כפולמוסן חברתי, הוא נהג לבקר בכתביו חוסר סובלנות, דוגמה דתית ומוסדות צרפתיים בני-זמנו. הוא ייסד את המאפיה ברחוב רויאל, פריז ב-1862. במהלך התקוממות הקומונה הפריזאית של 1871 נשרפה המאפיה. באותו מקום נבנתה המאפיה מחדש וז’יל שרה הופקד על עיצוב הפנים שלה. כרובים לבושים בבגדי אופים צוירו על התקרה, ויצרו את סמל החברה. פנים הבניין נצבע באותו צבע צהוב-ירקרק כמו חזית הבניין. לאדורה עלתה לגדולה ב-1930 כשעלה במוחו של נכדו, פייר דפונטן, רעיון המקרון הכפול: הדבקת שני מקרונים ביחד בעזרת מילוי גנאש שמנתי. קטרינה דה מדיצ'י הביאה את המקרונים מאיטליה לצרפת במאה ה-16, והמתכון לביסקוויט בקושי השתנה במהלך השנים, אולם כמויות המרכיבים ומראהו של המוצר הסופי משתנות בין אופה לאופה. דפונטן גם פתח חדר תה במאפיה. באותם ימים נשים לא הורשו להיכנס לבתי קפה, שהיו נחלתם הבלעדית של הגברים. הייתה זו הצלחה גדולה עבור הגברות, שנהנו מפגישות ללא הגבלה בחדר התה במקום להיות ספונות בבתיהן. ב-1992 קבוצת "הולדר" השתלטה על חברת "לאדורה". משפחת הולדר היא גם הבעלים של רשת "פול" בצרפת. בעקבות ההשתלטות, החלה החברה בהתרחבות, והקימה חנויות מאפה וחדרי תה בשאנז אליזה וב-Le Printemps Haussmann ב-1997, הסניף הבא היה "לאדורה בונאפרטה" ב-2002. ההתפשטות הבינלאומית של "לאדורה" החל ב-2005, עם הסניף בלונדון. חנויות "לאדורה" נמצאות כיום גם במונקו, שווייץ, יפן, איטליה, לבנון, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות, לוקסמבורג, כווית, אירלנד וארצות הברית. "לאדורה" הכינה את העוגות לסרט "מארי אנטואנט", בבימויה של סופיה קופולה; המקרונים המפורסמים שלה נראים בסצנה בה מופיעה מארי אנטואנט והשגריר מרסי. ניתן גם לראות אותן בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת" כדברי המאפה החביבים על בלייר וולדורף. מדיה וקבצים בנושא לאדורה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לאדורה לאדורה, ברשת החברתית אינסטגרם יולי 2001 - המקרון - טעימה מגן-העדן, discoverparis.net ההיסטוריה של קבוצת הולדר, באתר הקבוצה לאדורה מתפשטת ברחבי אירופה, sybarites.com‏ 12 בספטמבר 2006
עסכר

עַ֫סְכַּר (בערבית: عسكر) הוא מחנה פליטים פלסטינים בפאתי העיר שכם, המזוהה כעיר 'סוכר' בעת העתיקה. כיום זהו למעשה פרבר מזרחי של שכם. הוא הוקם בשנת 1950 על ידי הירדנים על שטח שנחכר מתושבי הכפר עזמוט. לפי מפקד התושבים של שנת 2006 חיו במחנה 31,630 תושבים.[דרוש מקור] השליטה במקום היא של הרשות הפלסטינית והכניסה לישראלים אסורה. המחנה שוכן במקום בו שכן בעבר יישוב קדום בשם 'עין סוכר' הנזכר במשנה ותלמוד וגם בברית החדשה. המקום מצוי בקרבת שכם הקדומה, היא תל בלאטה, ובקרבה לקבר יוסף. הודות לפוריות האזור, המקום מתואר כאחד המקומות ממנו הביאו את מנחת העומר לבית המקדש כשלא נמצאו שעורים במקום קרוב יותר לירושלים. לפי המחקר, המקום מוזכר בשם 'סוכר' בברית החדשה, בתור עיר שמולה שכן קבר יוסף, בינה לבין שכם הקדומה, היא תל בלאטה (שהייתה חרבה באותה העת), ומולה שכנה חלקת השדה שקנה יעקב: ”וַיָּבֹא לְעִיר מֵעָרֵי שֹׁמְרוֹן וּשְׁמָהּ סוּכַר מִמּוּל חֶלְקַת הַשָּׂדֶה אֲשֶׁר־נָתַן יַעֲקֹב לְיוֹסֵף בְּנוֹ וְשָׁם בְּאֵר יַעֲקֹב וְיֵשׁוּעַ הָיָה עָיֵף מִן־הַדֶּרֶךְ וַיֵּשֶׁב־לוֹ עַל־הַבְּאֵר וְהָעֵת כַּשָּׁעָה הַשִּׁשִּׁית:”. שנקה הציע כי ראשית היישוב במקום בתחילת תקופת הברזל, ואילו קמפבל תיארך את השרידים הקדומים ביותר בכפר לתקופה ההלניסטית. בהמשך התקיים מקום יישוב שומרוני. על-פי כתבים שומרונים עתיקים, התגוררו במקום כהנים גדולים שומרונים. מאוזליאום שומרוני שעדיין היה בשימוש במאה הרביעית לספירה, התגלה במקום. בשלב מסוים התאסלמו שומרונים שחיו ביישוב[דרוש מקור]. במהלך המאה ה-19 היישוב נעזב ועמד שומם, עד לאמצע המאה כאשר מספר תושבי ביתא הסמוכה התיישבו בו. כיום עסכר מחולק לשני מחנות פליטים (עסכר הישן ועסכר החדש). בחלקו הצפוני של המחנה ישנם קברים מהתקופה הישראלית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית. מדיה וקבצים בנושא עסכר בוויקישיתוף Neusner, Jacob (1999). "Menahot 10:2". The Mishnah. BRILL. ISBN 978-90-04-29411-0. OCLC 1109783020. הבשורה על פי יוחנן, ד, ה Schenke, H.M. (2012-01-01), "Jakobsbrunnen – Josephsgrab – Sychar. Topographische Untersuchungen und Erwägungen in der Perspektive von Joh 4,5.6", Deutschen Palastina-Vereins, vol. LXXXIV, pp. 164–166, 181–184 E.F., Campbell (1991). Shechem II: Portrait of a Hill Country Vale: the Shechem Regional Survey. Scholars Press. pp. 21–23. ISBN 1-55540-642-4. OCLC 644945984. Conder, 1876, p. 196 ברקאי, רחל (1989). "סרקופגים שומרוניים מן התקופה הרומית בארץ-ישראל" [SAMARITAN SARCOPHAGI OF THE ROMAN PERIOD IN ERETZ ISRAEL]. קתדרה: לתולדות ארץ ישראל ויישובה: 70. ליאור גרינבאום, ‏בין הקללה לברכה, באתר גלובס, 13 בספטמבר 2001 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוסטורינו

קוֹסְטוּרִינוֹ (במקדונית: Костурино) הוא כפר השוכן בדרום מזרח מקדוניה הצפונית, בשטח הרשות המקומית סטרומיצה שבמחוז הדרום מזרחי במדינה, השוכן 12 קילומטרים מסטרומיצה וסמוך לגבול יוון. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה הכפר אזור קרבות במסגרת החזית המקדונית. בסמוך לכפר מצויים שרידי מצודה מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה. בראשית המאה ה-20 מנה הכפר 790 נפשות והיו בו כנסייה ובית ספר יסודי. לאחר מלחמת הבלקן השנייה נכלל הכפר בתוך שטחי ממלכת בולגריה בכפוף לסיכומי הסכם בוקרשט (1913). במהלך מלחמת העולם הראשונה היה הכפר בקו החזית המקדונית ובספטמבר 1918 נכבש על ידי כוחות מדינות ההסכמה. לאחר סיום המלחמה, בהתאם לתנאי חוזה ניי, הועבר הכפר לשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 נכבש האזור על ידי גרמניה הנאצית ועם סיום מלחמת העולם השנייה נכלל בשטחי יוגוסלביה. בספטמבר 1991 הפכה מקדוניה למדינה עצמאית וקוסטרינו נכלל בשטחה. ב-2002 נמנו בכפר 1,280 תושבים. באזור שורר אקלים ממוזג ללא השפעות ממתנות כך שישנם הפרשים ניכרים בין עונת החורף לקיץ. מדיה וקבצים בנושא קוסטורינו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קוסטורינו ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאיל אוסינוב

מיכאיל סביאטוסלבוביץ' אוסינוב (ברוסית: Михаил Святославович Осинов; נולד ב-8 באוקטובר 1975) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר וכיום עוזר מאמן ברוסטוב. אוסינוב שיחק במספר קבוצות ברוסיה, ובעונת 1997/1998 הגיע לישראל ושיחק תקופה קצרה במכבי תל אביב. בשנים 2001–2009 שיחק ברוסטוב, והחל מ-2004 היה קפטן הקבוצה למשך 5 שנים. עבור נאמנותו למועדון הפך לאהוב האוהדים מרוסטוב על הדון. את משחקו האחרון במדי רוסטוב ערך מול קובאן קרסנודר ב-19 בספטמבר 2009. אוסינוב הוא שיאן ההופעות במדי רוסטוב בכל הזמנים, כאשר שיחק בקבוצה 222 משחקים בכל המסגרות. סך הכל בליגה הרוסית (בכל המועדונים) הוא ערך 308 משחקים (מקום 13 בין כל השחקנים). ב-10 בינואר 2010 עבר אוסינוב כשחקן חופשי לאוראל, ולאחר מכן עבר לקבוצת מיתוס נובוצ'רקסק. ב-11 בספטמבר 2011, במשחק ליגה מול אולימפיה גאלנדצ'יק, כבש אוסינוב כבר אחרי 3.17 שניות. מקורות שונים, בהם הצהובון הבריטי "הסאן", טענו שזהו השער המהיר ביותר בתולדות הכדורגל. בקיץ 2012 עזב אוסינוב את מיתוס נובוצ'רקסק, ולאחר מכן החל לשחק בקבוצות חובבים. רוסטוב זכייה בליגה הרוסית הראשונה - 2008 גמר הגביע הרוסי - 2002/03 אישיים השחקן המצטיין בליגה הרוסית הראשונה - 2008 מדיה וקבצים בנושא מיכאיל אוסינוב בוויקישיתוף מיכאיל אוסינוב, באתר Transfermarkt מיכאיל אוסינוב, באתר Soccerway מיכאיל אוסינוב, באתר WorldFootball.net מיכאיל אוסינוב, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt סטטיסטיקות ופרופיל באתר התאחדות הכדורגל הרוסית "Is this the fastest goal ever scored?" ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים רוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טיילת לואי

טיילת לואי היא טיילת שהוקמה ב-1992 לאורך רחוב יפה נוף בחיפה הנמתחת על קו הרכס ממלון bay view (נוף לשעבר) עד אנדרטת הקיסר ומשקיפה לנוף מפרץ חיפה. הטיילת נתרמה על ידי פול ומאי גולדשמידט, תושבי חיפה שעלו מדרום אפריקה, לזכר בנם לואי (אוריאל) שנהרג בתאונת דרכים (ב-15 במאי 1971). פול גולדשמידט היה הקבלן הראשי של הגנים הבהאיים והטיילת, שאורכה כ-400 מטרים, שולבה ככניסה לגנים. לימים תרמה משפחת גולדשמידט גם לשיפוץ גן החיות ואף הוא נקרא על שם בנם. מסעדת הרונדו של מלון דן כרמל, שתוכננה על ידי שמואל רוזוב, בנויה ממבנה מעוגל העומד על עמודים אלכסוניים וממנו נשקף נוף מפרץ חיפה. המסעדה משמשת את אורחי המלון ולאירועים. בתוכנית המקורית של המבנה תוכנן להבנות קיוסק מתחת למסעדה אך תוכנית זאת לא יצאה אל הפועל והרחבה מתחתיו משמשת כחלק מן הטיילת. מרפסת התצפית בנויה מעל הרחוב וממנה תצפית למפרץ חיפה, לגליל המערבי (בואכה ראש הנקרה) ולרכס רמים. גן "יפה נוף" תוכנן גם הוא על ידי שמואל רוזוב כחלק מתכנון הגנים הציבוריים בשנות ה-50. בגן שולבה בריכה עם מפל קטן ופסל של איילה ולמרגלותיה עופר שפוסל בידי אריה רזניק. ערך מורחב – אובליסק הקיסר בחיפה חורשה קטנה ובמרכזה עמוד זיכרון שהוקם ב-1910 לזכר ביקור הקיסר הגרמני וילהלם השני ב-1898. העמוד המקורי שפניו היו צפונה נהרס בחלקו עם כיבוש חיפה בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. המקום שופץ בביקור נכדו של הקיסר בחיפה ב-1982, בעידודו של פרופ' אלכס כרמל (ראשון חוקרי הטמפלרים בארץ). כיום נמצא במקום גם תותח ימי בלגי (שיוצר בלייז') ממודל צרפתי, בעל טעינת לוע, שהובא למקום מגן הזיכרון כ"משקל נגד" לצד הגרמני-טורקי שהפסיד במלחמה. הטיילת משמשת כמוקד תיירות בחיפה בשל הנוף הנשקף ממנה, קרבתה לכניסה לגנים הבהאים וכמקום אירוח ירידים שונים. בבניית הטיילת ניתנה תשומת לב גם לחנייה ולשירותים. בדצמבר 2021 החליטה עיריית חיפה להרחיב את אירועי החג של החגים גם לטיילת לואי שבן יתקיימו במשך 4 ימים בין 25 ל-28 בדצמבר פסטיבל הכולל שלושה מופעים כל ערב, מופעי רחוב וממכר ושוק של אוכל. מרכז הכרמל כרמלהיים מדיה וקבצים בנושא טיילת לואי בוויקישיתוף טיילת לואי באתר עיריית חיפה על אף שהיום כניסה זאת אינה בשימוש. פסל חדש בגן האם, דבר, 10 ביוני 1954 אריה לרנר (עריכה ומבוא), אריה רזניק - מבחר מיצירותיו (1942 - 1962), הוצאת אמנים בישראל, תשכ"ג ראו על הפסל אריה רזניק במרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל. מפנה העמוד הפעם דרומה. התותח העתיק שמוצב כיום בטיילת לואי ותותחים עתיקים בישראל באתר פרש גם הם במימון משפחת גולדשמיט. עיריית חיפה, לראשונה בחיפה: יריד חג החגים "במרפסת של המדינה", באתר עיריית חיפה, ‏23 בדצמבר 2021
דניס פרנץ

דניס פרנץ שאלצ'טה (אנגלית: Dennis Franz Schlachta; נולד ב-28 באוקטובר 1944) הוא שחקן אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב, ארבעה פרסי האמי ושני פרסי גילדת שחקני המסך על הופעותיו כבלש אנדי סיפוויץ' בסדרת המשטרה "NYPD Blue‎". פרנץ נולד בעיר מייווד שבאילינוי להורים מהגרים מגרמניה, אמו אלינור הייתה עובדת דואר ואביו פרנק שאלצ'טה היה בנקאי. למד ב"אוניברסיטת מערב אילינוי" שבעיר קארבונדייל. לאחר שסיים את לימודיו התגייס פרנץ לצבא ארצות הברית ושירת בדיוויזיה המוטסת ה-82 במהלך מלחמת וייטנאם. התחיל את דרכו כשחקן בחברת תיאטרון אורגנית שבשיקגו. התפרסם לראשונה בהוליווד כשחקן קולנוע בתחילת שנות ה-80 במותחנים של בריאן דה פלמה "לבוש לרצח", בתפקיד הבלש מרינו ו"התפוצצות". ב-1983 שיחק במותחן הפסיכולוגי "פסיכו 2" בתור מנהל המוטל וורן טומי. באמצע שנות ה-80 השתתף בשתי עונות סדרת הדרמה המשטרתית "בלוז לכחולי המדים", בתור קצין המשטרה נורמן באנץ. ב-1990 שיחק בסרט הפעולה "מת לחיות 2", בתפקיד השוטר קפטן קארמין לורנזו. התפרסם בפעם האחרונה בבמה הקולנועית בשנת 1998 בדרמה הרומנטית "עיר של מלאכים", בה שיחק לצידו של ניקולס קייג' בתור נת'ניאל מסינגר, פציינט של המנתחת מגי רייס (מג ראיין). ערך מורחב – NYPD Blue זכה להכרת הקריירה שלו כשקיבל בשנת 1993 את התפקיד הראשי של הבלש המשטרתי הגזען אנדי סיפוויץ' בסדרת המשטרה "NYPD Blue". פרנץ זכה על הופעותיו בסדרה בארבעה פרסי האמי, שני פרסי גילדת שחקני המסך ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בשנת 1994. זכור את השם שלי (1978) הזעם (1978) זוג מושלם (1979) לבוש לרצח (1980) פופאי (1980) התפוצצות (1981) פסיכו 2 (1983) החבילה (1989) מת לחיות 2 (1990) באפלו אמריקאי (1996) עיר של מלאכים (1998) בלוז לכחולי המדים (1985–1987) בנים מטונפים (1990) NYPD Blue‏ (1993–2005) מדיה וקבצים בנושא דניס פרנץ בוויקישיתוף דניס פרנץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דניס פרנץ, באתר AllMovie (באנגלית) דניס פרנץ, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) דניס פרנץ, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דניס פרנץ, באתר Discogs (באנגלית) דורון קופרשטין, לוס אנג'לס, שירת הסירנה, באתר ynet, 31 ביולי 2002 דניס פרנץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ג'ין מ. אואל

ג'ין מרי אואל (באנגלית: Jean Marie Auel; נולדה ב-18 בפברואר 1936) היא סופרת אמריקאית. היא ידועה בזכות סדרת הספרים "ילדי האדמה", שהראשון והידוע מביניהם הוא שבט דוב המערות, המתרחשת באירופה הפרה-היסטורית ועוסקת, בין השאר, ביחסים בין האדם המודרני, ההומו ספייאנס, לבין הניאנדרטלים. נכון לשנת 2010 נמכרו ספריה בלמעלה מ-45 מיליון עותקים ברחבי העולם. אואל נולדה בשיקגו למשפחה ממוצא פיני. היא למדה באוניברסיטת פורטלנד (אנ') והצטרפה למנסה. לאחר מכן, בשנים 1965–1976, עבדה ככותבת טכנית ומנהלת אשראי בטקטרוניקס (אנ'). בשנת 1976 קיבלה תואר שני במנהל עסקים בשנת 1976. בשנת 1977 החלה אואל בתחקיר היסטורי לקראת כתיבת ספריה. היא קראה על עידן הקרח ועל התפתחות האדם, ביקרה באתרי ארכאולוגיה פרה-היסטוריים ברחבי אירופה והתייעצה עם מומחים עולמיים בנושא. מחקרה כלל קורסים בכישורי הישרדות, שכללו בניית מערות קרח, הדלקת אש, עיבוד עורות, וסיתות כלי נשק מאבן. ספרה הראשון, שבט דוב המערות, משנת 1983, זכה להצלחה רבה והיה מועמד לפרס לספר ביכורים מאיגוד מוכרי הספרים האמריקאי. בשנת 1986 עובד הספר לסרט קולנוע באותו השם. בעקבות הצלחת הספר היא כתבה חמישה ספרים נוספים בסדרה, האחרון שבהם הוא "ארץ המערות המצוירות", שיצא בשנת 2011. על הישגיה קיבלה אואל תוארי דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה של פורטלנד, פסיפיק יוניברסיטי, פורטלנד סטייט יוניברסיטי, אוניברסיטת מיין ואוניברסיטת מאונט ורנון. אואל מתגוררת בפורטלנד, אורגון ואם לחמשה ילדים. שבט דוב המערות, הוצאת מעריב, 1983. תרגם: יורם שרת. עמק הסוסים, הוצאת הד ארצי, 1985. ציידי הממותות, הוצאת מעריב, 1986. ערבות המעבר, הוצאת מעריב, 1991. תרגמה: צילה אלעזר. מושבות האבן, הוצאת כתר, 2005. ארץ המערות המצוירות, הוצאת כנרת, 2012. אתר האינטרנט הרשמי של ג'ין מ. אואל ג'ין מ. אואל, ברשת החברתית Goodreads הספרים של ג'ין מ. אואל, באתר "סימניה" ג'ין מ. אואל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ין מ. אואל (1936-), דף שער בספרייה הלאומית Jean Auel: Novelist, The Authors Road Notable Oregonians: Jean Auel - Writer ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ובנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
התחנה המרכזית של אשדוד

התחנה המרכזית באשדוד היא מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר, הממוקמת ברובע "הסיטי". התחנה נפתחה בשנת 1997 כקניון על שטח של כ-20,000 מ"ר. הקניון ממוקם באזור המהווה כיום את מרכז הקניות של העיר אשדוד. עם התפתחות העיר דרומה הפך אזור "הסיטי" למרכז העסקים הראשי, כאשר אתרי התרבות המרכזיים של העיר בקריית צילקר כבית העירייה, המוזיאון העירוני, היכל התרבות, יחד עם שכונות מגורים יוקרתיות נמצאים בסמוך אליו. בקניון מבקרים בממוצע 14,500 איש מדי יום והוא מאכלס כ-95 בתי עסק וכולל כ-600 מקומות חניה מוסדרים. התחנה מחולקת כך שהתחנות הבינעירונית נמצאות בחלק המערבי של התחנה, ואילו התחנות העירוניות נמצאות ממזרח למבנה. התחנה נמצאת כיום בבעלות חברת נצבא. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מידע היסטורי על התחנות הישנות באשדוד. מדיה וקבצים בנושא התחנה המרכזית הישנה של אשדוד בוויקישיתוף בעבר, התחנה המרכזית בעיר שכנה ברבעים א' ו-ד'.[דרוש מקור] המרכז המסחרי ברובע א' באשדוד – רחוב משה מרזוק ושמואל עזר, והתחנה המרכזית הישנה של אשדוד, 1964 קווי האוטובוס הפנימיים באשדוד, וכן הבין-עירוניים לעיר וממנה מופעלים על ידי חברת אלקטרה-אפיקים מאז 2016 ו-2014 בהתאמה: הקווים האזוריים בינעירוניים יוצאים מתוך התחנה עצמה, את רובם המוחלט מפעילה חברת אלקטרה אפיקים בעוד אגד מפעילה קווים לאילת ול דימונה, דן בדרום לירושלים, תנופה מפעילה קו לאריאל ומטרופולין מפעילה קווים לבאר שבע, קריית גת ושדרות. מדיה וקבצים בנושא התחנה המרכזית של אשדוד בוויקישיתוף
מגדלי התאומים (רמת גן)

מגדלי התאומים הם שני מגדלי משרדים זהים ברחוב ז'בוטינסקי 33 ו-35 ברמת גן, בני 14 קומות שנחנכו בשנת 1994. מערבית למגדלי התאומים נבנה מגדל מנורה מבטחים. מגדלי התאומים נבנו על מגרש בו שכן מפעל "עסיס", שאבן הפינה שלו הונחה ב-17 בנובמבר 1929. מפעל זה הוקם על אדמות בבעלות יצחק ליב גולדברג. ב-1989 רכשה קבוצת משקיעים פרטיים (בהם קבוצת מנחמוב, אהרונוב ובביוף) את המגרש תמורת סכום של כ-6 מיליון דולר. היזם היה מסעוד אליקהאני. הרכישה התבצעה באמצעות חברות מגדלי התאומים בע"מ ומגדלי עסקים (אחזקות) בע"מ. הבניינים תוכננו על ידי א. גבירצמן מתכננים בע"מ וכוללים שטח בנוי של 26,000 מטר רבוע. חזיתות הבניינים מחופות בזכוכית רפלקטיבית בהתאם לסגנון הפוסט-מודרני. בין שני המגדלים מפרידה רחבה עם מזרקה במרכזה, שעוצבה ונבנה על ידי הפסל יצחק שמואלי מעין הוד. לכל בניין שתי כניסות - אחת מרחוב ז'בוטינסקי, קומה מסחרית (E2), והשנייה מהלובי (E1). בכל בניין שש מעליות, מתוכן ארבע לקומות ושתיים לחניון תת-קרקעי משותף שהכניסה אליו בצמוד לבניין 1. מדיה וקבצים בנושא מגדלי התאומים בוויקישיתוף ביהח"ר עסיס עובר לרמת גן, דואר היום, 24 בנובמבר 1929 קרן גאפ ותקן במגעים לרכישת השליטה בזיקית בכ-30 מיליון דולר, באתר גלובס, 24 במרץ 1997 בית אברהם קריניצי - מפעל עסיס גלובס, 12 במרץ 1993
רעו

רְעוּ הוא השישי ברשימת האנשים המנויים בתנ"ך בעשרת הדורות שבין נח לאברהם (בראשית יא יח; יא כא; דברי הימים א א כה), בנו של פלג ואביו של שרוג. הוא נולד בשנת א'תשפ"ז לבריאת העולם (1974 לפנה"ס) ומת בשנת ב'כ"ו (1735 לפנה"ס). שם חיצוני לאשתו הוא אורה בת חור או ערב בת בן כשד. השם רעו לא נתפרש בתנ"ך. אולם מקבילות לו, כנראה שמות ארמיים, מופיעות בכתבים נאו-אשוריים מנינוה (המאה ה-7 לפנה"ס) בצורות Ra’u וגם Ra’unanu. השם מופיע באלף הראשון לפנה"ס בכתבים עבריים חוץ-מקראיים, וגם באמורית, פיניקית (פונית), ובמיוחד באכדית בתקופות רבות. עיצורי השם – רע"ו – אולי מקבילים לצורה רע"ה שבשפה השמית המערבית, שבין משמעויותיו: "לרעות" (בשדה), "להתחבר" (לאדם), וגם להיות שבע או שלו. לכן משמעותו כשם תואר יכולה להיות "רועה", "ידיד", "איש נעים" (כלפי אחרים), וגם "נעים" כתואר. שם זה יכול להתחבר גם אל שמות האל כמאפיין לתוארי האל, או במקרה של השם "אל" גם לתאר את האדם שנושא שם זה כ"ידיד האל" (בדומה לשם "ידידיה"), כמו בשם המקראי המקביל "רעואל". ייתכן גם ש"רעו" המקראי מהווה קיצור של "רעואל". רעו נולד לפלג כאשר אביו היה בן שלושים שנה (בראשית, י"א, י"ח), וזה הגיל הכתוב גם באבי סבו (בראשית, י"א, י"ד). רעו הוליד את שרוג כאשר היה בן שלושים ושתיים שנה, וחי עוד 207 שנה, סה"כ 239 שנה, כמספר שנותיו של אביו, פלג. לפי משה דוד קאסוטו (מנח עד אברהם, עמ' 174–175, 180-181), כל המספרים ברשימות היחס ("תולדות") שבספר בראשית משתמשים, כמו בכרונולוגיות מספוטומיות, בשיטת מספרים "משמעותיים", והם תמיד כפילויות והוספות של מספרי יסוד. במקרה של רעו: שלושים = מספר יסודי. 207 = 200 + 7. 239 = 200 + תוספת של 36 שנים + תוספת של 36 חודשים. אנציקלופדיה מקראית ערך רעו. ”reu,” The Anchor Bible Dictionary, vol. 5, p. 692. משה דוד קאסוטו, מנח עד אברהם הוצאת מאגנס, תש"ד.
שרוג

בתנ"ך, שְׂרוּג היה בנו של רעו ואביו של נחור (ספר בראשית, פרק י"א, פסוק כ'). על פי המסורת היהודית, שרוג חי 230 שנה, משנת א'תתי"ט לבריאת העולם (1942 לפנה"ס) ועד לשנת ב'מ"ט (1712 לפנה"ס). בנו, נחור, נולד בהיות שרוג בן 30, ואחריו בנים ובנות נוספים (ספר בראשית, פרק י"א, פסוקים כ"ב–כ"ג). בספרות החיצונית, בספר קדמוניות המקרא המיוחס לפילון האלכסנדרוני, בפרק ד פסוק ט"ז נאמר כי בעוד יושבי הארץ החלו לעסוק בעכו"ם ולהעביר את בניהם ובנותיהם באש שרוג ובניו לא הלכו בדרכם. יש הטוענים כי מוצאם של השמות נחור, תרח ושרוג מתייחס למקום מוצאם. יישובים, שנמצאו באזור הם בעלי שמות זהים. השם סרוג הוא שם הקיים גם היום, כשם עיירה בטורקיה, ȘURAC. שם חיצוני לאשתו הוא מלכה בת נהר או בת חבר. רן צדוק, עולם התנ"ך בראשית, דוידזון-עתי, תל אביב 1993, עמ" 87. ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרברט

האם התכוונתם ל... גילברט הרברט – היסטוריון של האדריכלות בישראל ויקטור הרברט – מלחין, צ'לן ומנצח אמריקאי זביגנייב הרברט – משורר, מסאי ומחזאי פולני פרנק הרברט – סופר מדע בדיוני אמריקני ריקי הרברט – כדורגלן ומאמן ניו זילנדי ארתור הרברט, הרוזן הראשון מטורינגטון – פוליטיקאי ואדמירל בצי המלכותי הבריטי בסוף המאה ה-17 אישים ששמם הפרטי הוא הרברט הרברט סמואל (פירושונים)
אלכסנדר מיכלבסקי

אלכסנדר מיכלבסקי (נולד ב-11 במרץ 1958) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי. מאמנו של אחיו הצעיר, ויקטור מיכלבסקי, מגיל 6 ועד לסיום לימודיו. מיכלבסקי, יליד הומל, ברית המועצות (בלארוס), עלה לישראל עם משפחתו ב-1991. בשנת 1992 השיג ציון לדרגת רב אמן. נכון לאפריל 2021, מדורג במקום ה-51 בדירוג בישראל לפי מד כושר. מיכלבסקי אב לשניים. אלכסנדר מיכלבסקי, באתר צ'סגיימס (באנגלית) אלכסנדר מיכלבסקי, באתר פיד"ה (באנגלית) אלכסנדר מיכלבסקי, באתר האיגוד הישראלי לשחמט משחקי שחמט של אלכסנדר מיכלבסקי, באתר 365chess (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נחור

בתנ"ך, נָחוֹר היה בנו של שרוג בן רעו ואביו של תרח אבי אברהם. נחור חי 148 שנה – משנת א'תתמ"ט לבריאת העולם (1912 לפנה"ס) ועד לשנת א'תתקצ"ז לבריאת העולם (1764 לפנה"ס). בנו, תרח, נולד לו בגיל 29, הגיל הצעיר ביותר שמוזכר עד אליו בתנ"ך. לפי עדות המקרא, היו לו בנים ובנות נוספים (ספר בראשית, פרק י"א, פסוקים כ"ד–כ"ה). בשמו נקרא נכדו, נחור בן תרח. השם נחור מוכר מן הכתובות שבחרן וקשור בעבודת הירח שהייתה נהוגה שם. בתעודות אשוריות מהמאה ה-13 והשביעית לפנה"ס אוזכרה עיר בשם Til-Nahiri או Nahuru שמיקומה מזרחית לעיר חרן, מערבית לנהר חבור. על בסיס תעודות אלה העריכו חוקרים, כי שם העיר הוא אפונים המשקף דמות היסטורית הקשורה לנחור המוזכר במקרא. שם חיצוני לאשתו הוא ישגב בת ישחוב, יסכה בת ניסה או יסכה בת נסתג. לפי הכתוב בספר בראשית זה הוא עץ היוחסין מאדם הראשון עד לנחור אבי תרח: אדם │ שת │ אנוש │ קינן │ מהללאל │ ירד │ חנוך │ מתושלח │ למך │ נח │ שם │ ארפכשד │ שלח │ עבר │ פלג │ רעו │ שרוג │ נחור "נָחוֹר", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ז, עמוד 54, באתר היברובוקס Berlyn, Patricia (2005). "The journey of Terah - to Ur-Kasdim or Urkesh?" (PDF). Jewish Bible Quarterly. 33 (2): 73–80. ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.