laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
IAd

iAd הייתה פלטפורמת פרסום שפותחה על ידי אפל עבור האייפון, אייפוד טאצ' והאייפד. הפלטפורמה למכשירים מאפשרת למפתחי צד שלישי להטביע פרסומת ישר לתוך היישומים שלהם. אפל הכריזה ב־8 באפריל 2010 ש-iAd היא חלק ממערכת ההפעלה של אפל iOS 4 שפורסמה ב־1 ביולי 2010. iAd הוכרזה על ידי אפל בכנס בתאריך 7 ביוני 2010, עם גרסת האייפד שהופיעה באותה שנה. פלטפורמת iAd נועדה להתחרות עם שירות הפרסום הסלולרי AdMob של גוגל. בדומה ל־iAd ,AdMob מאפשרת שילוב פרסומות ביישומים שנמכרו ב־App Store. אם המשתמשים לוחצים על הבאנר של iAd, מופיעה פרסומת במסך מלא בתוך היישום, בניגוד למודעות אחרות ששולחות את המשתמש לתוך דפדפן האינטרנט Safari. מודעות הבטיחו להיות יותר אינטראקטיביים מאשר בשירותי פרסום אחרים, ומשתמשים יוכלו לסגור אותם בכל עת, ולחזור למקום בו עזבו את האפליקציה שלהם. סטיב ג'ובס, מנכ"ל אפל דאז ציין בתחילה כי אפל תקבל על 40% מהכנסות הפרסום ו־60 האחוזים הנותרים ישולמו למפתחים האחרים. הסכום שמשולם למפתחים עלה מאז ל־70%. ב-30 ביוני 2016 הכריזה אפל על הפסקת השירות ועל העברתו ל-Apple News Advertising ו-App Store Search Ads. מרץ 2010 – רכישת Quattro Wireless, המתמחה בפרסום סלולרי. 1 ביולי 2010 – פלטפורמת iAd הושקה בiOS 4.0 לאייפון ולאייפוד טאצ'. נובמבר 2010 – התחלת פרסום מודעות לאייפד. דצמבר 2010 – הושקה בבריטניה ובצרפת. ינואר 2011 – ההשקה בגרמניה. פברואר 2011 – הורדת הכמות המינימלית של חוזה פרסום ל-500,000‏$ כדי למשוך מפרסמים קטנים יותר. 8 ביולי 2011 – הורדת הכמות המינימלית של חוזה פרסום ל-300,000‏$ כדי לחזור לכמה לקוחות גדולים שהלכו למתחרה. פברואר 2012 – הורדת הכמות המינימלית של חוזה פרסום ל-100,000‏$ כדי להתמודד ביעילות עם גוגל. מפתחים של פרסום הסלולרי של אפל מקבלים כעת 70% מהכנסות הפרסום. 30 ביוני 2016 – הפסקת השירות. אתר האינטרנט הרשמי של IAd iAd, באתר אפל ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנג'ל ואגנשטיין

אנג'ל ריימונד ואגנשטיין (בבולגרית: Анжел Раймонд Вагенщайн;‏ 17 באוקטובר 1922 – 29 ביוני 2023) היה במאי קולנוע, תסריטאי וסופר יהודי-בולגרי. אנג'ל ואגנשטיין נולד בפלובדיב שבממלכת בולגריה. הוריו היו מקורבים לחוגי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה וגלו לצרפת מסיבות פוליטיות. ב-1938, שבה המשפחה לבולגריה וואגנשטיין הצטרף לתנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף ואגנשטיין לכוחות הפרטיזנים וב-1944, לאחר שהשתתף במספר פעולות חבלה, נלכד על ידי המשטרה הבולגרית, נשפט ונדון למוות. הפיכת חזית המולדת הבולגרית מנעה את ביצועו של גזר הדין והוא שוחרר מכלאו. ב-1950 סיים לימודי קולנוע במוסקבה ומאז כתב וביים 50 סרטים ובכללם סרטי קולנוע, סרטים תיעודיים וסרטים מונפשים. ב-1959 כתב את התסריט לסרט "כוכבים" שבויים על ידי הבמאי המזרח גרמני קונרד וולף. באותה השנה, זכה הסרט בפרס השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן. ב-1980 כיהן ואגנשטיין בחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. החל מראשית שנות ה-90 כתב ואגנשטיין מספר רומנים היסטוריים שעסקו בשואה. ספריו תורגמו למספר שפות ובכללן עברית. הלך לעולמו ב-29 ביוני 2023 בסופיה, בגיל 100. מדיה וקבצים בנושא אנג'ל ואגשטיין בוויקישיתוף אנג'ל ואגנשטיין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנג'ל ואגנשטיין, באתר AllMovie (באנגלית) אנג'ל ואגנשטיין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אנג'ל ואגנשטיין חוגג 90, באתר "כולנו בולגרים" עופר אדרת, אפשר לקרוא לזה חיים, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2008 על הספר "חומש יצחק", באתר ידיעות ספרים אנג'ל וגנשטיין (1922-), דף שער בספרייה הלאומית הסרט "כוכבים" באתר פסטיבל הקולנוע בקאן (באנגלית). חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע של ברלין ב-1980, באתר פסטיבל הקולנוע של ברלין (באנגלית).
מוצ'יקורו

מוצ'יקורו (ביפנית: モチコロ) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי. המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת ללא גודל מוגדר. בחלק מהתאים יש מספרים וחלק ריקים. המטרה היא למלא חלק מהתאים הריקים כך שיתקיים: לא יכול להיות ריבוע של 2X2 של תאים שחורים. על התאים הלבנים ליצור "איים" מרובעים; שני איים לא יכולים להיות סמוכים במאונך או במאוזן (כלומר, לחלוק צלע); על כל האיים לחלוק אחד עם השני פינות. תאים עם מספרים לא יכולים להיות שחורים. כל תא עם מספר חייב להיות חלק מאי בעל אותו מספר תאים. בכל אי יכול להיות לכל היותר מספר אחד (אף על פי שיכולים להיות איים ללא מספר). רשימת החידות של ניקולי הדף של ניקולי ביפנית על מוצ'יקורו. דף הסברים באנגלית ובגרמנית על מוצ'יקורו. A Cleverly-Titled Logic Puzzle Blog: Rules - Block Band Rules for Nikoli Puzzles
סמרניים

סַמְרָנִיִּים או דרבני העולם החדש (שם מדעי: Erethizontidae) הם משפחת מכרסמים, בעלי קוצים ארוכים וחדים החיים ביבשת אמריקה ומכאן שמם השני. הם אינם באמת דרבנים או קשורים אליהם אף על פי ששתי המשפחות בתת-סדרת דמויי-קביה. הסמרניים קשיחים יותר ונעים לאט יותר והם אוכלים מזון מגוון יותר מהדורבניים. הסמרניים הם מכרסמים בינוניים ואיטיים החיים רב הזמן על העצים ברגע שטורף מתקרב אליהם הם יקשיחו את גבם וינופפו לעברו בזנבם הקוצני. ברגע שהקוץ פוגע הוא נתלש מגוף הסמרן ואצל כמה מינים הקוץ גם מסוגל להתחפר בתוך העור של הטורף, דבר שיכול להיות קטלני. במשפחת הסמרניים יש 5 סוגים ו-16 מינים. הגדול שבהם הוא המין הצפון אמריקאי סמרן מקריס. תת-משפחת Chaetomyinae סוג ומין יחיד Chaetomys subspinosus תת-משפחת Erethizontinae סמרן (Coendou) - בו 8 מינים בהם המין סמרן לופתן מין יחיד Echinoprocta rufescens מין יחיד סמרן מקריס (Erethizon dorsatum) Sphiggurus - בו 9 מינים מדיה וקבצים בנושא סמרניים בוויקישיתוף סמרניים, באתר ITIS (באנגלית) סמרניים, באתר NCBI (באנגלית) סמרניים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) סמרניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) סמרניים, באתר GBIF (באנגלית) מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מתחם שער הפרחים

מתחם שער הפרחים (מכונה גם בית הפרחים) הוא שכונה יהודית ברובע המוסלמי, השכונה נמצאת בסמוך לחומת העיר העתיקה ובקרבת שער הפרחים. במאות ה-18 וה-19 היה האזור בו מצוי גם מתחם "שער הפרחים" אחד הריכוזים העיקרים של ההתיישבות היהודית בירושלים. במקום התגוררו, בין היתר, משפחת נשיאה הראשון של האוניברסיטה העברית, יהודה לייב מאגנס ומשפחת הבנקאי חיים ולירו. לאחר פרעות תרפ"ט ב־1929, עזבו היהודים את המקום מחשש לחייהם. רחל גרין נשארה להתגורר באתר ושוחחה על כך עם חוקר ירושלים פנחס גרייבסקי, אשר כתב: ”הזקנה הזאת, נולדה בירושלים לפני שבעים שנה, ובכל כוחה מתאמצת היא להחזיק את חצרה היחידה, שארית הפליטה, שלא תיפול גם היא בידי זרים, כמו כל אותם הבתים שהיו שייכים מקודם ליהודים. ובכל הבתים והחצרות שהיו והנם שייכים ליהודים יושבים עתה נוכרים, ורק היא לבדה נשארה בחצר שלה ומתאמצת בכל כוחה שלא תיפול נחלתה גם היא בידי נוכרים. הישמעאלים מהרובע הזה מכבדים ומוקירים אותה ואת אומץ לבה וקוראים לה רחל אמנו”. לאחר פטירתה של רחל גרין ב־1934, פסקה ההתיישבות היהודית במקום. בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, רכשה הקרן קיימת לישראל מהכנסייה הרוסית הלבנה, את המתחם אשר היה אז אחד השטחים הפנויים היחידים שנותרו בתוך העיר העתיקה. בשלהי שנות ה-90 החלו להתגורר במקום משפחות יהודיות. הקבוצה הראשונה שהתיישבה במתחם, מנתה שתי משפחות ושישה רווקים, בהם יורי הלר וחנוך בייאגס. באוגוסט 2013 תקפו ערבים את המתחם והשליכו עליו בקבוקי תבערה. אחד המאבטחים ירה לעבר הפורעים. איש מתושבי המתחם היהודים לא נפגע. בראשית המאה ה-21, מתגוררות במקום כ-10 משפחות יהודיות, הזוכות לאבטחת לוחמים ביחידה אזרחית המופעלת על ידי מדינת ישראל. למתחם חצר מגודרת, הנושקת לחומות העיר העתיקה. בחצר גן שעשועים ומגרש כדורסל. מהחצר יש עליה לטיילת החומות. בכניסה לחצר יש עמדה מאובטחת מאוישת 24 שעות, שמאבטחת את המתחם והחצר. בחול המועד סוכות ובחול המועד פסח, עמותת "רחובות העיר ימלאו" מציגה במתחם שער הפרחים מחזה המספר את סיפורה של רחל גרין. אריאל שרון אישר תכנון בניית 50 יחידות דיור במתחם. בשנת 1992 הגיש משרד השיכון תוכנית לבניית 200 יחידות דיור במתחם זה, התוכנית לא קודמה. בשנת 2004 נידונה בוועדת התכנון המקומית בירושלים "תוכנית שער הפרחים". על פי התוכנית יבנו במתחם מבנים בשטח של כחמישה דונם ויהיו גבוהים מחומות העיר העתיקה. בשנת 2014 פעל שר השיכון לקידום תוכנית הבנייה במתחם. מאידך, במשרד ראש הממשלה הביעו הסתייגות. הכניסה המערבית למתחם סוכת משפחת קופלד בחצר המתחם; מצד שמאל נראית עמדת השמירה מתחם שער הפרחים במבט מהסוכה שבחצר נדב שרגאי, הארכיאולוגיה בשער הפרחים היא המשכה של הפוליטיקה, באתר הארץ, 7 בינואר 2002 ראש ישיבת מרכז הרב קבע את המזוזה בבית המשופץ שנרכש על ידי יעקב וולרו במחצית השנייה של המאה ה-19 1.1.22 נדב שרגאי, הארכיאולוגיה בשער הפרחים היא המשכה של הפוליטיקה, באתר הארץ, 7 בינואר 2002 נדב שרגאי, הר המריבה – המאבק על הר הבית, יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה, הוצאת כתר, 1995. ISBN 9650705155. עמ' 206. בשבע, מוסף שבת, 22.8.13, עמ' 22. יואל יעקובי, קומו ונעלה ציון, באתר ערוץ 7, 14 באפריל 2011 נדב שרגאי, הר המריבה – המאבק על הר הבית, יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה, כתר, 1995. ISBN 9650705155. עמוד 205 נדב שרגאי, הממשלה מתכננת להקים שכונה יהודית חדשה ליד שער הפרחים, באתר הארץ, 19 במאי 2004 "משרד השיכון מקדם בנייה ברובע המוסלמי בירושלים"
מרטין קרימפ

מרטין אנדרו קרימפ (באנגלית: Martin Andrew Crimp; נולד ב-14 בפברואר 1956) הוא מחזאי בריטי. קרימפ מתואר לפעמים כבן האסכולה של "In-yer-face theatre" (תיאטרון להגיד בפנים), בדרמה הבריטית בת-זמננו. קרימפ ידוע בחריפות הדיאלוגים שלו, שהם בעלי אופי של ניתוק רגשי והשקפה קודרת על היחסים בין בני אדם – אף אחת מדמויותיו אינה חווה אהבה או עליצות – ולבסוף, הוא מבכר צורה תיאטרלית ושפה, על-פני עניין בסיפר. בנם של ג'ון קרימפ, מהנדס רכבות בריטי, ואשתו ג'ני. משפחתו של קרימפ עברה ב-1960 ל-Streatham, שם למד בבית ספר יסודי מקומי וזכה במלגה למכללת דולויץ' (Dulwich). אולם אביו הועבר ליורק, שם הלך לבית הספר פוקלינגטון הסמוך, בו הפגין כישרון לשפות, מוזיקה, ספרות אנגלית ותיאטרון. הוא למד אנגלית במכללת סנט קתרין, אוניברסיטת אוקספורד ( 1975-78), שם הציג את מחזהו הראשון, בבימויו של חברו לספסל הלימודים רוג'ר מיטשל. עוד בטרם רכש לעצמו שם כמחזאי, כתב אסופת סיפורים קצרים בשם "האנטומיה" ורומן "ימים מוקדמים", שלא ראו אור. ששת מחזותיו הראשונים הוצגו באורנז' טרי תיאטר (Orange Tree Theatre) בריצ'מונד. בריאיון למרשה הנלון שפורסם בעלון של תיאטרון אורנז' טרי אמר קרימפ: כשאורנז' טרי ניהל סדנה לסופרים מקומיים (בספטמבר 1981), הוזמנתי לקחת בה חלק. הזמן המוקדש לארוחת צהרים היה הזדמנות להפקה, לכן כתבתי את "שרידים חיים" (Living Remains) ואורנז' טרי הציגו אותו – המחזה הראשון שלי שהוצג אי-פעם! התרגשתי כל-כך שלא חשבתי על החלל בו הוא הוצג (אז זה היה חדר מעל פאב), אבל כיום אני מבין שהאינטימיות והפשטות של אורנז' טרי הוסיפו להתלהבות. שבעה ממחזותיו, ותרגומו השני למחזה של יונסקו הוצגו בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, שם שימש כמחזאי הבית בשנת 1997. מחזותיו מוצגים כעת לעיתים תכופות באירופה. הוא גם מתרגם שקדן של טקסטים אירופאים. ככל הנראה, מחזהו הנחשב ביותר ובוודאי הנועז והחדשני ביותר הוא Attempts on Her Life, שהוצג לראשונה ברויאל קורט ב-1997 ותורגם במרוצת השנים לעשרים שפות. אף אחת מהשורות במחזה אינה מכוונת לדמות מסוימת, קרימפ גם אינו מציין כמה שחקנים צריכים לבצע את היצירה. בשבע עשרה סצינות שנדמה שאינן קשורות זו לזו, קבוצות אנשים מספקות תיאורים סותרים של הגיבורה הראשית שאינה נוכחת, אישה שמשוחחים עליה כאילו שהיא נמצאת שם, שהיא בזמנים שונים: טרוריסטית, בתם של הורים אבלים, אמנית ומכונית חדשה. העבודה מקוטעת בכוונת תחילה ובכך היא מאתגרת את הקהל להגדיר מחדש את תפישתו לגבי מה מרכיב "מחזה", ובכך היא עשויה לגרום לנו לשאול אם יש לנו קיום כלשהו מעבר למודלים שאנו בונים. מדיה וקבצים בנושא מרטין קרימפ בוויקישיתוף מרטין קרימפ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרטין קרימפ, באתר AllMovie (באנגלית) מרטין קרימפ, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרטין קרימפ, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרטין קרימפ, באתר Discogs (באנגלית) מרטין קרימפ, בארכיון הבימה מרטין קרימפ באנציקלופדיה הספרותית, באתר litencyc.com In-yer-face theatre הוא כינוי לאסכולה בתיאטרון הבריטי של שנות התשעים, של מחזאים צעירים שהציגו חומר וולגרי ומהמם על הבמה, כאמצעי לערב את הקהל ביצירה ולהשפיע עליו. את המונח טבע מבקר התיאטרון אלכס סירץ (Sierz), עורך כתב העת "קול התיאטרון" בספר פרי עטו בשם זה, שראה אור לראשונה בשנת 2001. Aleks Sierz The Theatre of Martin Crimp, Methuen, 2006
שדרן ספורט

שדרן ספורט הוא אדם המתאר את המתרחש, במסגרת שידור תחרות ספורט, לאוזניו של המאזין או הצופה בטלוויזיה או ברדיו. בטלוויזיה מופיע השדרן לעיתים בתחילתה ובסופה של התחרות, אך במהלך התחרות עצמה רק קולו נשמע ברקע כשהתמונה המשודרת היא שידור התחרות. על פי רוב, לצד שדרן הספורט ישב פרשן שתפקידו להעניק ניתוח מקצועי לתחרות הספורט, אך גם להעניק לשדרן רגעי אתנחתא במהלך השידור. אולם, השדרן הוא הדמות הבכירה והדומיננטית בשידור התחרות: רשות הדיבור נתונה לו לאורך רוב השידור, והוא האחראי להעניק אותה למשתתפים נוספים בשידור אם ישנם כאלה, כמו הפרשן או שדרן הקווים. כמו כן, בשידורי טלוויזיה, מעביר לעיתים השדרן בקשות או הנחיות לבמאי, בעיקר בנוגע להילוכים חוזרים. לשדרן השפעה רבה על אופי השידור, והוא עושה זאת באמצעות צורת ההתנסחות, משלב הדיבור, עוצמתו והאינטונציה שלו בהתאם למתרחש בתחרות. שדרן הספורט יהיה לרוב נייטרלי ויתאים את דבריו והאופן שבו הם נאמרים לביצועי הספורטאי או הקבוצה, אולם בתחרויות שבהן מתמודדים ספורטאי או קבוצה שעמם השדרן מזדהה, כמו ספורטאי יחיד, קבוצה או נבחרת לאומית המייצגים את מדינתו או קבוצה שאותה הוא אוהד, הוא עלול לחטוא בחוסר אובייקטיביות או בהפגנת פטריוטיות. עם זאת, לעיתים כלל לא יצופה מהשדרן לנקוט בגישה נייטרלית, כתלות בקהל הצופים או המאזינים. לצד מהלכים בולטים שנצרבו בתודעתם של אוהדי הספורט, כמו שערים שהובקעו או סלים שנקלעו, זכור בדרך כלל גם האופן שבו תוארו על ידי צוות שידור הספורט, בעיקר כשמדובר בתיאורים נלהבים ומלאי רגש. תפקיד שדרן הספורט אינו דורש רישיון או לימודי תעודה, אולם במדיות השונות ניתנת עדיפות לאנשים בעלי רקע וידע בתחום הספורט, ובישראל מתקיימים מאז שנות התשעים קורסים ייעודיים לשדרני ספורט. תקשורת הספורט נוהגת לפרסם באופן תקופתי דירוג של שדרני הספורט לפי איכות השידור שהפגינו בפרק זמן זה. השדרנים נמדדים בדרך כלל על פי בקיאותם כפי שבאה לידי ביטוי בשידור, דיוק בפרטים ומידת העניין שהם מעוררים בקרב הצופים. רשימת שדרני ספורט שדרן קווים מצעד השדרנים השלם, באתר וואלה, 3 בפברואר 2006 "כך היה" עם זוהיר בהלול, אתר רשות השידור, 23 במאי 2014 יאיר צוקר, ‏געגועים לשידורים חיים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 3 באפריל 2020 שלמה מן, בדידותו של שדר במשחק שלא נגמר, באתר העין השביעית, 27 בפברואר 2013 אלון עידן, אם נדב יעקבי לא צועק, זה עדיין קלאסיקו?, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2015 עמית סלונים, ‏נס ז'לגיריס 2014, באתר ‏מאקו‏, 14 במרץ 2014 בן מיטלמן, ‏20 שנה למשחק הגורלי מול צרפת, באתר ‏מאקו‏, 24 בספטמבר 2014 Top 5 commentators of English football‏, sportskeeda‏, 11 בפברואר 2015 מצעד השדרנים השלם, באתר וואלה, 3 בפברואר 2006
מגנטון גרעיני

המגנטון הגרעיני (באנגלית: Nuclear magneton) הוא קבוע פיזיקלי מתחום הפיזיקה האטומית, שבעזרתו נהוג לתאר את מומנט הדיפול המגנטי של חלקיקים כבדים יחסית כגון נוקלאונים או גרעינים, ומסומן μ N {\displaystyle \mu _{N}} . המגנטון מוגדר ביחידות SI בצורה: μ N = e ℏ 2 m p {\displaystyle \mu _{\mathrm {N} }={{e\hbar } \over {2m_{\mathrm {p} }}}} וביחידות cgs כך: μ N = e ℏ 2 m p c {\displaystyle \mu _{\mathrm {N} }={{e\hbar } \over {2m_{\mathrm {p} }c}}} כאשר: e {\displaystyle e} הוא ההמטען החשמלי של האלקטרון (C‏‎1.6×10-19‎) ℏ {\displaystyle \hbar } הוא קבוע פלאנק המצומצם m p {\displaystyle m_{\mathrm {p} }} היא מסת המנוחה של הפרוטון c {\displaystyle c} היא מהירות האור ערכו יחידות SI הוא בקירוב: ‏μN=‎5.05078324(13)×10-27 J/T‎ המגנטון הגרעיני משמש לרוב לתיאור המומנט המגנטי של חלקיקים כבדים יחסית בעוד שעבור חלקיקים קלים יותר ובעלי מטען גבוהה יותר ביחס למסתם, כגון עבור האלקטרון משתמשים דווקא במגנטון של בוהר. המגנטון של בוהר ערכו המעודכן של המגנטון הגרעיני, באתר CODATA (באנגלית) המספר המופיע בסוגריים הוא השגיאה הנכתבת בצורה: 0.1234±0.0056 = (56)0.1234
קריסאור

במיתולוגיה היוונית, קריסאור (ביוונית: Χρυσάωρ‏, Khrusaōr; תרגום מילולי: "החמוש בזהב") הוא בנם של פוסידון אל הימים והסוסים והגורגונה מדוזה, ואחיו של הסוס המכונף פגסוס. שניהם נולדו לאחר שפרסאוס כרת את ראשה של מדוזה. על פי הגרסה הנודעת ביותר של המיתוס, מדוזה הייתה נערה יפהפייה עם תלתלים ועיניים נוצצות, ושפוסידון, אל הים, אנס באכזריות במקדשה של אתנה, אלת החכמה ותכסיסי המלחמה. בין פוסידון לאתנה שררה יריבות רבת שנים, עוד מהזמן שבו העדיפו האתונאים את אתנה כאלה הפטרונית של עירם, על פני פוסידון; וכשהאלה גילתה שמקדשה חולל בגלל שמדוזה הייתה בתולה וירד לה דם בזמן האונס היא קיללה רק את מדוזה, והפכה אותה למפלצת המוכרת, ששיערה נחשים ושהמביט בה מתאבן. לאחר מכן, מדוזה גורשה אל מעבר לאדמות ההיפרבוראניות, שבהן שרר אור שמש נצחי. כשהמלך פולידקטס הטיל על פרסאוס להביא לו את ראשה של מדוזה, נחלצו לעזרתו אתנה והרמס, שליח האלים, שהעניקו לו, בין היתר, סנדלים מכונפים, מגל ומגן עם מראה בצידו הפנימי. על ידי הסתכלות בהשתקפותה של מדוזה במגן שלו יכול היה פרסאוס להתקרב אליה בבטחה, וכך הוא ערף את ראשה. מצווארה הכרות של מדוזה (ועל פי גרסה אחרת: מן האדמה שהתערבבה בדמה של מדוזה) בקעו צאצאיה מפוסידון: הסוס המכונף פגסוס והענק קריסאור. על פי התאוגוניה של הסיודוס, קריסאור נישא לנימפה קלירואה (Kallirroe), בתו של הטיטאן אוקיינוס, והיה למלך איבריה. לזוג נולדו המפלצת אכידנה, "אם כל המפלצות", ויצור הכלאיים גריאון, ענק בעל שלשה גופים שהיו דבוקים זה לזה במותניהם, שנהרג במטלה העשירית של הרקולס. דמותו של קריסאור כמעט ואינה מוזכרת כשלעצמה, אלא רק בהקשר מות אמו או בנו. בכתביו של דיודורוס סיקולוס, קריסאור איננו אביו של גריאון בעל שלשת הראשים, אלא אב לשלשה בנים שלכל אחד מהם צבא. לפי גרסה זו, הרקולס ניצח את כל אחד משלושת הבנים עם צבאם. בספר "אות אתנה", השלישי בסדרת גיבורי האולימפוס של ריק ריירדן, מנסה קריסאור לשדוד את ספינתם של גיבורי הסדרה, אבל צוותו מוטעה לחשוב שהאל דיוניסוס (בכחוס) המפחיד אותם יותר מכל נמצא בספינה, ונס על נפשו. מדיה וקבצים בנושא קריסאור בוויקישיתוף המשימה העשירית של הרקולס, ביבליותקה היסטוריקה באתר The Theoi Project.
ביבליותקה היסטוריקה

"ביבליותקה היסטוריקֶה" (ביוונית עתיקה: Βιβλιοθήκη ἱστορική, "ספריה היסטורית", בתעתיק ללטינית: bibliotheca historica) הוא חיבור היסטורי שנכתב על ידי דיודורוס סיקולוס איש אגירה שבסיציליה, בן המאה הראשונה לפנה"ס. החיבור הוא היסטוריה אוניברסלית (אנ') ממלחמת טרויה עד מלחמת גאליה של יוליוס קיסר. היצירה מורכבת מארבעים ספרים, ובהם מתאר דיודורוס את ההיסטוריה של מצרים העתיקה, מסופוטמיה, הודו, ערב והמזרח התיכון. שם היצירה מצביע על כך, כי היא איננה מתיימרת להיות יצירה מקורית, כי אם ליקוט מחיבורים קודמים. בין השאר הספר מצטט את הקטאיוס איש אבדרה, קטסיאס, אפורוס, הירונימוס מקארדיה, דוריס מסאמוס (אנ'), דיולוס (אנ'), פיליסטוס, טימאיוס, פוליביוס ופוסידוניוס. התאריך המוקדם ביותר שמוזכר ביצירה הוא האולימפיאדה ה-180 (השנים 60–56 לפנה"ס), כשדיודורוס מתאר את זעם תושבי מצרים כאשר אזרח רומי הרג בטעות חתול (חיה המקודשת למצרים). המאורע האחרון שהוא מזכיר היא מפלתו של אוגוסטוס קיסר בקרב הימי ליד טאורמינה בשנת 36 לפנה"ס. הוא אינו מזכיר את הפיכת מצרים לפרובינקיה רומית בשנת 30 לפנה"ס, ומכאן שהוא סיים את כתיבת חיבורו קודם לכן. דיודורוס טוען בהקדמה לחיבור כי הוא הקדיש 30 שנה ליצירה זו, כולל מסעות מסוכנים באירופה ואסיה. טענה שהחוקרים מפקפקים בנכונותה, לאור טעויות בחיבור שאינן הגיוניות אם הכותב היה עד ראייה להם, ולא רק העתיקם ממקורות אחרים. מתוך ארבעים הספרים שביצירה, רק 14 שרדו: חמשת הראשונים והספרים 11 עד 20. בנוסף, קטעים מתוך הספר מוזכרים בספרי פוטיוס הראשון וקונסטנטינוס השביעי. הספר מוזכר בקצרה בכתבי פליניוס הזקן, כשהוא משבח את דיודורוס על הענווה הנדרשת כדי לקרוא את ספרו בשם זה, באופן יוצא דופן ביחס לשאר ההיסטוריונים היוונים. חלקיו הראשונים של הספר הודפסו לראשונה בבולוניה ב-1472 בלטינית. חלקיו האחרונים של הספר (ספרים 11 עד 20) נדפסו ביוונית לראשונה בבזל ב-1535. מאוחר יותר נדפסה היצירה בשלמותה, ב-1559 בז'נבה. מדיה וקבצים בנושא ביבליותקה היסטוריקה בוויקישיתוף דיודורוס סיקולוס, הספרייה ההיסטורית, בתרגום לאנגלית
דוד בן אברהם אלפאסי

דוד בן אברהם אלפאסי היה יהודי קראי בן המאה ה-10, מחלוצי המילונות העברית. עבודתו המפורסמת ביותר היא "אלג'אמע" ("הַמְּאַסֵּף"), המילון המקיף הראשון של העברית המקראית. דוד בן אברהם נולד כנראה בפאס שבמרוקו, אך עלה לארץ ישראל וחי חלק מחייו בירושלים. הוא לא מוזכר בכרוניקה של אבן חיטי שמציינת את המלומדים הקראים של התקופה, אך מעדויות אחרות ניתן ללמוד על הזהות הקראית שלו. הוא פעל בתקופה שבה החלה התעניינות רבה בתחום הבלשנות של העברית המקראית, בין השאר עקב התעוררות היהדות הקראית, שניסתה להבין את הכתוב בתורה על דרך הפשט. יצירתו החשובה ביותר של אלפאסי היא המילון העברי-ערבי שערך, "אלג'אמע", עבור העברית המקראית. עבודה מונומנטלית זו המורכבת מ-22 חלקים הייתה הראשונה מסוגה, על אף שבתחום הדקדוק אלפאסי בדרך כלל לא חידש מעבר להבחנותיהם של יהודה אבן קוריש וסעדיה גאון. בנוסף ללקסיקון של מילים מקראיות, מופיעים במהלך החיבור טקסטים שכתובים בצורה פולמוסית כלפי היהדות הרבנית. כמו פרשנים קראיים אחרים, סיפק הצעות עצמאיות לפרשנות שמות שמלמדות על העדר מסורת. החכמים הקראים עשו שימוש נרחב בספרו וקיצרו אותו כמה פעמים. החזיק בתפיסתם של בני דורו מנחם בן סרוק ודונש בן לברט ואחרים, שלפיה ישנו שורש "מינימלי": השורש כולל רק את האותיות שמופיעות בכל צורות הנטייה והגזירה, ולכן ישנם גם שורשים של אות אחת או שתיים. כמו בן סרוק, גם הוא מתלבט כאשר בראש השורש יש אל"ף, ולעיתים כולל ב"מאסף" גם שורש של שתי אותיות וגם שורש של שלוש כשאל"ף בתחילתן. את התפיסה המודרנית של השורש, שלו שלוש אותיות, העלה רבי יהודה חיוג' מעט מאוחר יותר. Skoss, Solomon L. David ben Abraham al-Fāsī (the Karaite). The Hebrew-Arabic Dictionary of the Bible Known as Kitāb Jāmiʿ al-Alfāẓ (Agron), 2 vols. New Haven: Yale University Press, 1936–1945. אסתר גמליאל-ברך, דרכי פרשנותו למקרא של הקראי דוד בן אברהם אלפאסי על פי מילונו, עבודת דוקטור, רמת גן, תש"ע. מוחמד חאמד, תורת הלשון של דוד בן אברהם אלפאסי, עבודת גמר, האוניברסיטה העברית, בהדרכת פרופ' אהרן ממן, 2011. דוד בן אברהם אלפאסי, באתר BrillOnline. דוד בן אברהם (פעל במאה ה-10), אלפאסי, דף שער בספרייה הלאומית David Ben Abraham Al-Fasi זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשע"ב 2012, עמ' 24 מיכאל קורינאלדי, המעמד האישי של הקראים, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשמ"ד 1984, עמ' 19 אהרן דותן, ניצנים ראשונים בחכמת המילים: מן המסורה אל ראשית המילונאות העברית, האקדמיה ללשון העברית, 2005, עמ' 61, 70
סלא

סלא או סאלי (בערבית: سلا ; בברברית: ⵙⵍⴰ; בצרפתית: Salé) היא עיר נמל בצפון-מערב מרוקו. העיר שוכנת על הגדה הימנית של הנהר בו רגרג, מול עיר הבירה רבאט. נכון ל-2014 מונה אוכלוסיית העיר כ-850 אלף תושבים. בשנות החמישים של המאה העשרים הושקו ההפגנות הראשונות נגד הצרפתים בסלא, מה שגרם למרידות פוליטיות ברחבי המדינה שהביאו בסופו של דבר למרוקו לקבל את עצמאותה מצרפת בשנת 1956. סלא הוקמה כהתיישבות פיניקית עתיקה מאות שנים לפני הספירה. לתקופה קצרה במהלך המאה ה-17 היא הייתה עיר-מדינה עצמאית (רפובליקת סלא), עד כיבושה וסיפוחה למרוקו העלאווית. סלא ידועה גם בזכות אומניה המייצרים עבודות עץ כגון שולחנות, כיסאות ומגשים. כדאי לעצור ליד אחד ממפעלי העץ בסלא ולהציץ גם בדרך שבה בעלי המלאכה יוצרים את יצירות העץ שלהם. בסאלי הייתה קהילה גדולה, מהבולטות ביהדות מרוקו. הקהילה התפתחה בפרט לאחר גירוש ספרד. חלק ממגורשי ספרד שהתיישבו בסלה מצאו עצמם מתפרנסים, בהנהגת שמואל פלאג'י, מחיים כפיראטים כנגד ספינות ספרדיות ועם השנים גם ספינות בריטיות, ובימי שבת וחגים פסקו מהטלת אימתם על אויביהם. בין רבני העיר בראשית המאה ה-18 היו רב העיר הרב משה אלנקוואה, רבי חיים בן עטר הזקן, רבי משה בן צור ממגורשי ספרד, הרב אהרן הסבעוני מחבר הגהות ל"היכל הקודש" על הרמב"ם, הרב חיים ביבאס שכיהן גם כדיין בתטואן, הרב משה בוזגלו (אביו של הרב שלום בוזגלו), רבי חיים טולידאנו (מהרח"ט דמן סאלי) במאה ה-19 כיהן הרב יששכר אצראף שכיהן גם כרב עדת המערביים בירושלים וחתנו הרב רפאל אנקווה, שהיה לימים הרב הראשי הראשון למרוקו. ארצות הברית אלכסנדריה, וירג'יניה, ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא סלא בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סלא (בערבית, בצרפתית ובאנגלית) סלא, באתר אנציקלופדיה בריטניקה סלי (מרוקו), דף שער בספרייה הלאומית Glenn Markoe, Phoenicians, Berkeley, 2000, עמ' 188, ISBN 0-520-22613-5 Anna Gallina Zevi, Rita Turchetti, Méditerranée occidentale antique : les échanges : III seminario, Auditorium du Musée d'histoire, Marseille, 14-15 Mai 2004, Soveria Mannelli: Rubbettino, 2004, עמ' 224, ISBN 88-498-1116-0 Terry, Salé, Morocco: Take Me to The Other Side, Journey Beyond Travel, ‏2008-09-21 (באנגלית) E. Bashan, אליעזר בשן, נשים יהודיות במרוקו: דמותן בראי מכתבים מן השנים 1733–1905, אוניברסיטת בר-אילן, 2005. (בiw) נר המערב, עמוד 71 פאס וחכמיה, עמוד 284 פאס וחכמיה, עמוד 266
רפובליקת סלא

רפובליקת סלא הייתה עיר-מדינה עצמאית של ברברים ששכנה על חופי מרוקו במאה ה-17. הרפובליקה הייתה מוקד פיראטי בים התיכון במהלך קיומה. העיר סלא עצמה היא עיר עתיקה, עוד מן התקופה הפיניקית. ראשיתה של העיר בהגירת אוכלוסייה מספרד הנוצרית, לאחר צו גירוש שהטיל פליפה השלישי, מלך ספרד בשנת 1607 על המוריסקוס מספרד. המוריסקוס - צאצאי המוסלמים שבחרו להתנצר בעת צווי הגירוש מ-1502 והלאה, במקום לעזוב את ספרד - לא הצליחו להיטמע בעיר רבאט בגלל הבדלי השפה, התרבות והדת. במקום זאת, הם הקימו את העיר סלא על גדתו השנייה של שפך הנהר בו רגרג. העיר הפכה במהרה למוקד לפיראטים, בעיקר ממוצא ברברי. בשנת 1627, תושבי העיר תבעו את עצמאותם מהסולטאן זידאן אל נאסיר, וסירבו לשלם את מיסיהם. הרפובליקה שהוקמה נוהלה על ידי דיואן, מועצה בת 12–14 חברים הנבחרים מחדש בכל שנה, מושל ומפקד הנמל. לאחר מלחמת אזרחים ב-1630, שונתה שיטת הממשל, הדיואן הורחב (כשמחצית ממנו היו נציגי תושבי העיר אורנצ'וס ומחצית אנדלוסים) ל-16 נציגים, ומינוי מנהיג לאנדלוסים. עצמאותה של הרפובליקה הסתיימה ב-1668, כאשר הסולטאן מולאי אל ראשיד, מייסד השושלת העלאווית, כבש את המדינה. בספר הפופולרי "רובינזון קרוזו", קרוזו נשבה בידי שודד הים "הטורקי", ונמכר לעבדות ברפובליקה. ע' 14, ניו יורק 1858 (במאגר גוגל בוקס).