ז'ולייט דודו

ז'ולייט דודו (בצרפתית: Juliette Dodu; 15 ביוני 1848 – 28 באוקטובר 1909) הייתה גיבורה אגדית של מלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870 והאישה הראשונה שזכתה בצלב לגיון הכבוד. עם זאת, ספקות רבים הועלו לגבי מעשיה במהלך המלחמה, וסיפורה נותר שנוי במחלוקת. דודו נולדה בראוניון, בתם של אלפונס דודו, כירורג בחיל הים, במקור מאינדרה, ודסייפרה דה פלגרין, קריאולית. אביה מת מקדחת צהובה כשהייתה בת שנתיים. בשנת 1864, בהיותה בת שש עשרה, היא עזבה את האי עם אמה, שמצאה עבודה בצרפת כמנהלת משרד הטלגרף של פיתיווייה (Pithiviers). במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, ב-20 בספטמבר 1870, כבשו הפרוסים את פיתיווייה. משרד הטלגרף נתפס ומשפחת דודו הועברה לקומה השנייה של הבית. לאישה הצעירה בת ה-22 עלה רעיון להתקין ברז על החוט שעבר ליד חדרה. היא מצאה דרך לשמור על מנגנון קליטה, וכך הצליחה ליירט את השידורים, בכל פעם שהכובשים קיבלו או שלחו שדרים. במשך 17 ימים הצליחה הצעירה להעביר את השידורים לשלטונות הצרפתיים ללא שמץ של חשד מצד הפרוסים, שהתפתו לקסמה של הצעירה הצרפתייה. נטען שהיא הצילה את חייהם של 40,000 חייליו של הגנרל אורל דה פלדינס באמצעות אחת ההודעות שיירטה. עם זאת, האזנת הסתר התגלתה כאשר חייל גרמני שמע עקרת בית מאשימה את דודו בהקשה על חוטי הטלגרף. הפרוסים העמידו לדין את דודו ושפטו אותה בגין ריגול בפני בית משפט צבאי. ידוע שהיא אמרה לשופטים שלה, "אני צרפתייה וכך גם אמא שלי. פעלתי למען המדינה שלי. רבותי, עשו איתי כרצונכם!"). היא נידונה למוות. אבל שביתת הנשק נחתמה לפני הוצאתה להורג, ודודו קיבלה חנינה מהנסיך פרדריק צ'ארלס מפרוסיה ושוחררה לחופשי. צו מספר 1942 מיום 8 בדצמבר 1870 העניק לה אזכור מכובד, וכן ל-20 העובדים והסוכנים האחרים של השירות הטלגרפי, מכיוון שעובדי הדואר סייעו לצבא בשימוש בטלגרף. בשנת 1873, דודו הייתה אחראית למשרד הטלגרף של אינג'יין-לה-באן, שם הכירה את היפוליט דה וילמסנט, הפטרון של לה פיגארו. ב-26 במאי 1877 הופיעה באותו כתב עת הגרסה הידועה הראשונה של "האגדה של דודו". דודו, הפכה לסמל של ההתנגדות הצרפתית והייתה האישה הראשונה שקיבלה את המדליה הצבאית ואת צלב לגיון הכבוד. פטריס דה מק-מהון, מרשל צרפת ונשיא הרפובליקה השלישית, חתם על הצו מ-30 ביולי 1878, שבו נכתב "עבור יירוט שידורים בסיכון עצמי בשנת 1870, על כך נידונה למוות על ידי האויב וניצלה בזכות הפסקת פעולות האיבה". בסביבות 1875, היא החלה מערכת יחסים עם הברון פליקס היפוליט לארי, מפקד רפואה בצבא ובנו של לארה המהולל, וירשה את הונו (כולל הטירה הקטנה שלו ב- ביבר, אסון). ב-1880 היא הפכה למפקחת של בתי ספר ובתי מקלט והתגוררה בשווייץ, תחת השם הבדוי "ליפ". היא פרסמה עבודה בשנת 1891 המוקדשת לג'ורג' סאנד, "הרומאי הנצחי". היא נפטרה בשנת 1909 בבית קלרנס, שווייץ, השייך לגיסה, הצייר אודילון רדון. העיתון קורייר דה לוארט הקדיש סדרת מאמרים לדודו בשנת 1984. לדברי המחבר, "אליזבת דה מק-מהון, אשתו של פטריס דה מק-מהון, מרשל צרפת ונשיא הרפובליקה השלישית, הייתה פמיניסטית רצינית. "זה לא בלתי מתקבל על הדעת, שהטקסט של מועמדותה של ז'ולייט דודו למסדר לגיון הכבוד נעשה בהתערבותה". . תזה זו הועלתה שוב על ידי הסופר הצרפתי גאי ברטון בפרסומו "השקרים היפים של ההיסטוריה". ברטון טוען שכל סיפורה של דודו לא היה למעשה אלא אגדה שהועלתה על ידי עיתונאי של הפיגארו שחתם בשם ז'אן דה פריז, במאמר מ-26 במאי 1877 ופעל בשם המנהל שלו, מר דה וילמסנט. זה קרה רק שבע שנים לאחר ששמע לראשונה על גב' דודו. גאי ברטון מזכיר את הגנרל אורל דה פלדינס, מפקד צבא הלואר, שבשום מקום לא מזכיר את ההצלה ההרואית של צבאו. לוטננט-קולונל רוסט, מחבר "ספר ההיסטוריה של פרנקו אלמנדה" (תולדות מלחמת צרפת-פרוסיה 1870–1871), לא מתייחס לסיפור, למרות, שהוא שופע פרטים מלאי חיים כולל העומק של השלג ומצב השמיים. גם לא הדו"ח של מ. סטינאקנס, מנהל התפקידים והמברקים של התקופה, שתיאר את כל פעולות ההתנגדות של עובדיו במהלך אותה מלחמה. גיא ברטון גם פורש את חוסר העקביות של הנרטיב רב ההתרחשויות הזה; בין היתר, כי הפרוסים כבר עזבו את פיתיווייה שלושה שבועות לפני המעשים הקשורים, וחוסר האפשרות לאסוף באמצעות צליל, הודעת צופן בגרמנית ולהעביר את השידור החוזר במורס לאחר מכן ללא טעות. זה מניח היכרות רבה, לא רק עם השפה, אלא גם עם הקודים הצבאיים הפרוסים. יתרה מזאת, איש בפיתיווייה לא החזיק בקודים הפרוסיים. אין גם זכר לגזר דין המוות של דודו, וגם לא לחנינה שלה. מה שלדברי ברטון מוביל לאפשרות של מתיחה של מר דה וילמסנט, שהשיג את לגיון הכבוד עבור גיבורה שקרית. ההסבר אולי נמצא בתקופה שבה, רגע אחרי הקומונה הפריזאית של 1871, צרפת איבדה את אלזס לוריין והכפישה את עצמה והיה כל כך צורך בגיבורים חיוביים. רחוב נושא את שמה בפריז, האבר, מונטריאול וסן-דני דה לה ראוניון, שבו קיים גם בית ספר תיכון ציבורי שנקרא על שמה. ב-ביבר, העיר שבה התגוררה, היא מיוצגת על ידי פסל. ניתן למצוא את קברה של ז'ולייט דודו בבית הקברות פר-שז, חטיבה 28. בול דואר בסך 0.56 אירו, שהוצא בשנת 2009 במלאת מאה שנה למותה. ידידי הספרייה, ביבר וסלבריטאיה במאה ה-19, 1988. זולייט דודו, גיבורה או זונה? סדרת מאמרים מאת ז'ורז' דוראנד, שפורסמה במאי ויוני 1984 ב- קורייר דה לוארט. פרנסיס גריבל. "נשים במלחמה". לונדון: Sampson Low, Marston and Co., Ltd, 1916, 39-48. אוחזר 2011-05-05. ז'אן בובייה. היסטוריה של נשות עובדות בפוסטים, בטלגרפים ובטלפונים מ-1714 עד 1929. פריז: Les Presses Universitaires de France, 1930. עמ'. 329–330. מדיה וקבצים בנושא ז'ולייט דודו בוויקישיתוף ז'ולייט דודו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ז'ולייט דודו: 15 ביוני 1848 - 28 באוקטובר 1909 תצלום של הפסל ב- ביבר, אסון. "כיכר ז'ולייט דודו". Sabine Thirel (6 ביוני 2009). "Juliette Dodu - Héroïne controversée". Zinfos974. נבדק ב-2011-05-03. {{cite web}}: (עזרה) « Juliette Dodu : 15 juin 1848 - 28 octobre 1909 (אורכב 27.09.2007 בארכיון Wayback Machine) », Journal de l'île de La Réunion, January 1, 2005. סבין תירל, ג'ולייט דודו - גיבורה שנויה במחלוקת, באתר zinfos974, ‏6 ביוני 2009 (בצרפתית) "Le mystère s'épaissit". Le Quotidien de La Réunion. 25 באוקטובר 2009. נבדק ב-2009-11-03. {{cite web}}: (עזרה) « Juliette Dodu, héroïne ou catin ? », a series of articles by Georges Durand, published in May and June 1984 in the Courrier du Loiret. ברטון, גאי (1999). השקרים היפים של ההיסטוריה.. éd. Pré aux Clercs. ISBN 978-2-84228-016-1 "היסטוריה של גיבורי שווא 2/4". מפעל ההיסטוריה מאת עמנואל לורנטין, תרבות צרפת. נבדק ב-2011-05-05. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ז'ולייט דודו".