laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בוריס שפושניקוב

בוריס מיכאילוביץ' שפושניקוב (ברוסית: Бори́с Миха́йлович Ша́пошников;‏ 2 באוקטובר 1885 – 26 במרץ 1945) היה מרשל ברית המועצות, ראש המטה הכללי של הצבא האדום בשנים 1937–1940 וב-1941–1942. בוריס שפושניקוב נולד בעיר זלטואוסט שבהרי אורל (כיום נמצאת העיר בתחומי מחוז צ'ליאבינסק. בשנת 1901 התגייס לצבא האימפריה הרוסית. למד בבית הספר לקצינים במוסקבה. לאחר סיום הלימודים והסמכה לקצונה שירת בטשקנט בתפקידי סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה. בשנים 1907–1910 למד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי בסנקט פטרבורג. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם באזור מערב רוסיה. עבר שורה של תפקידים - מקצין מטה של חטיבת פרשים עד למפקד רגימנט. בספטמבר 1917 הועלה לדרגת קולונל. לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא. במאי 1918 התנדב אל הצבא האדום. הוא היה בין מקימי המטה הכללי של הצבא האדום. שירת באגף המודיעין ולאחר מכן באגף המבצעים של המטה. היה אחד ממתכנני מבצעי ההתקפה של הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים. על חלקו במלחמה עוטר בשנת 1921 בעיטור הדגל האדום. לאחר המלחמה המשיך לשרת במטה הכללי. בשנים 1925–1927 היה מפקד מחוז צבאי לנינגרד, לאחר מכן פיקד על המחוז הצבאי של מוסקבה. בשנים 1932–1935 היה מפקד האקדמיה הצבאית של המטה הכללי ומרצה באקדמיה. בשנת 1937 מונה לתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא האדום. שפושניקוב היה אחד הקצינים הבכירים המעטים ששרד את תקופת הטיהורים הגדולים שערך סטלין בפיקוד הצבא האדום בשנים 1937–1939. הוא אף היה בחבר השופטים במשפט הראווה שדן למוות את מיכאיל טוכאצ'בסקי, יונה יקיר וירונים אובורביץ'. יש היסטוריונים שמסבירים את שרידותו של שפושניקוב ביחסו המיוחד של סטלין אליו. סטלין רכש הערכה רבה לידע ולכישוריו של שפושניקוב. יש הטוענים, כי ספרו של שפושניקוב "המוח של הצבא" תמיד היה מונח על שולחן העבודה של סטלין. במאי 1940 הועלה שפושניקוב לדרגת מרשל ברית המועצות. באוגוסט אותה שנה הוא הועבר מתפקיד ראש המטה הכללי ועבר למשרד ההגנה, שם היה אחראי על בניית קו הביצורים בגבולה המערבי של ברית המועצות. לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות חזר אל הפיקוד העליון של הצבא. ביוני 1941 מונה לחבר בסטאבקה וב-29 ביולי שוב מונה לראש המטה הכללי. הוא תכנן והוציא לפועל את התקפות הנגד בחורף 1941–1942, במהלכן נהדפו הגרמנים משערי מוסקבה. במאי 1942 הודח מתפקידו כראש המטה הכללי בעקבות כישלון מבצעי הצבא האדום בחצי האי קרים והתבוסה בקרב קרץ', אך נשאר חבר הסטבקה. מאז ולמעשה עד יום מותו היה יועצו האישי של סטלין בנושאים צבאיים. באופן רשמי בתקופה זו תפקידו היה ראש האקדמיה הצבאית של המטה הכללי. בוריס שפושניקוב נפטר ב-26 במרץ 1945 ממחלת השחפת. נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין. על שמו קרואים רחובות בזלטואוסט, אירקוטסק, וורונז'. משחתת בצי הרוסי נושאת את שמו. במהלך שירותו בצבא האדום עוטר שפושניקוב בשלושה עיטורי לנין, שני עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה ראשונה ובשני עיטורי הכוכב האדום. לבוריס שפושניקוב היה בן אחד - איגור שפושניקוב (לימים גנרל בחיל ההנדסה ומרצה בכיר באקדמיה צבאית של המטה הכללי מדיה וקבצים בנושא בוריס שפושניקוב בוויקישיתוף בוריס שפושניקוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Patrick Watson. (2007). Watson's Really Big WWII Almanac, volume II July to December. Xlibris. p.356. ISBN 978-1425789930
דוב קצר-פנים

דוב קצר-פנים, דוב הבולדוג או ארקטודוס (שם מדעי: Arctodus; מילולית: "שן דוב") הוא סוג קדום של דוב צפון-אמריקני שחי בתקופת הפליסטוקן. דוב קדום זה חי לצד חיות כמו ממותה, טיגריס שנחרבי, זאב בלהות, עצלן קרקע ועוד. בנוסף לציד, הארקטודוס לקח את הטרף של טורפים אחרים. היו לו לסתות חזקות ביותר שאיפשרו לו לכרסם גם עצמות פגרים. מחקרים אחרים מציעים כי הדוב קצר-פנים, כמו גם קרובו דוב המערות ובדומה לדובים המודרניים, היה אוכל כל, ועיקר תזונתו הייתה צמחונית אם כי ייתכן שטרף מעת לעת. הדוב קצר-הפנים היה אחד הדובים הגדולים ביותר שהתקיימו אי-פעם (אך עדיין היה קטן מקרובו הארקטותריום). משקלו הגיע לכ-900 ק"ג, ומחקרים מצביעים כי ייתכן והגיע גם למשקל של 1000 ק"ג. סימני טלפיים בגובה של 4.6 מטרים על קירות מערת ריברבלוף(אנ') סמוך לספרינגפילד, מיזורי מצביעים על גודלו העצום של הדוב. הדוב נכחד בסוף הפליסטוקן, לפני כ-11,600 שנה. המין החי הקרוב אליו ביותר שחי כיום הוא דוב המשקפיים. הופיע בסדרה מועדון קרב היורה, שם הוא הורג אריה אמריקני. הופיע גם בסדרות טורפים פרהיסטוריים, העולם החדש הפראי ומפלצות שפגשנו. הופיע במשחק עולם היורה: המשחק. מדיה וקבצים בנושא דוב קצר-פנים בוויקישיתוף דוב קצר-פנים, באתר NCBI (באנגלית) דוב קצר-פנים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דוב קצר-פנים, באתר GBIF (באנגלית) Prehistoric Bears Ate Everything And Anything, Just Like Modern Cousins, ScienceDaily (באנגלית) Borja Figueirido, Juan A. Pérez-Claros, Vanessa Torregrosa, Alberto Martín-Serra, Paul Palmqvist, Demythologizing Arctodus simus , the ‘short-faced’ long-legged and predaceous bear that never was, Journal of Vertebrate Paleontology 30, 2010-01-29, עמ' 262–275 doi: 10.1080/02724630903416027 Bear Claw Marks, www.riverbluffcave.com ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לדיסלב מניאצ'קו

לָדִיסְלַב מְניַאצְ'קוֹ (בסלובקית: Ladislav Mňačko; ‏29 בינואר 1919 - 24 בפברואר 1994) היה סופר ועיתונאי סלובקי. מניאצ'קו נולד בעיר המוראבית ולשסקה קלואובוקי. העביר את ילדותו בעיר מרטין שם עבד לאחר מכן תחילה כמוכר בבית מרקחת ולאחר מכן באתר בניה. ניסה לחצות את הגבול עם ברית המועצות ב-1939 ללא הצלחה ושנה לאחר מכן ניסה לחצות את הגבול בין גרמניה הנאצית והולנד, נתפס ונשלח למחנה ריכוז ובהמשך לעבודות כפייה בתוך גרמניה. ב-1944 הוא הצליח לברוח והצטרף לפרטיזנים. ב-1945 הצטרף כחבר למפלגה הקומוניסטית הצ'וסלובקית ומונה לעורך העיתון הצ'כי "רוּדֵה פרָאווֹ" ("הזכות האדומה") והעיתון הסלובקי "פראבדה" ("אמת") בהם המשיך לעבוד עד 1953. מ-1954 עד 1966 היה כתב במדינות אירופה ואסיה. ב-1956 היה העורך הראשי של המגזין "חיי התרבות". בשנות ה-60 כתב את "ריפורטאז'ות שנתאחרו", בו ביקר בחריפות תופעות סטליניסטיות. הספר הוצא לאור בעקבות לחץ של אלכסנדר דובצ'ק. התאכזב מרעיונות הקומוניזם ובעקבות התגובה של צ'כוסלובקיה למלחמת ששת הימים היגר לישראל בסתיו 1967. הוא חזר לאחר כמה חודשים והאזרחות הצ'כוסלובקית נשללה ממנו. לאחר סיום האביב של פראג היגר לאוסטריה. בעקבות כך יצירותיו נאסרו והוצאו מספרי לימוד. לדיסלב חזר לצ'כוסלובקיה בינואר 1990. בזמן גט הקטיפה ולאחר הפירוק יצא נגד עצמאותה של סלובקיה. ב-1993 עבר לפראג. נפטר מהתקף לב ב-24 בפברואר 1994 בעת ביקורו בברטיסלאבה, שם גם נקבר. Smrť sa volá Engelchen (מוות נקראת אנגלכן), ‏1959 Nočný rozhovor (שיחת לילה), ‏1966 Ako chutí moc (טעם השלטון), ‏1967 Súdruh Münchhausen, ‏1972 אני אדולף אייכמן..., ‏1962 Izrael (ישראל), ‏1949 Proces proti velezradným fabrikantom, veľkostatkárom a zapredancom, ‏1950 Dobrodružstvo vo Vietname, ‏1954 Vody Oravy, ‏1955 Ďaleko je do Whampoa, ‏1958 U2 sa nevracia, ‏1960 Já, Adolf Eichmann (אני אדולף אייכמן), ‏1961 Kde končia prašné cesty, ‏1963 Oneskorené reportáže, ‏1963 Čo nebolo v novinách, ‏1958 Agresori, ‏1968 Siedma noc (הלילה השביעי), ‏1968 Smrť ministra (מות השר), ‏1972 Maják (מגדלור), ‏1972 Niekto ma chce zabiť, ‏1973 מדיה וקבצים בנושא לדיסלב מניאצ'קו בוויקישיתוף לדיסלב מניצ'קו, דף שער בספרייה הלאומית לדיסלב מניאצ'קו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לדיסלב מניאצ'קו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ישראל נוימן, אלכסנדר דובצ'ק - "צ'אושסקו חדש בעל אפשרויות בלתי-מוגבלות, דבר, 18 בינואר 1968
לנקום

לנקום (בצרפתית: Lancôme) היא חברת קוסמטיקה וטיפוח צרפתית. משנת 1964 החברה שייכת לתאגיד הקוסמטיקה הצרפתי, לוֹרִיאֵל. החנות הראשונה של לנקום הוקמה בבריסל, בלגיה. החברה החלה בייצור בשמים ועבדה בשיתוף עם חברות אחרות. עקב הצלחתה התרחבה החברה והתמחתה גם בהכנת מוצרי טיפוח וקוסמטיקה. ב-1978 נבחרה הדוגמנית קרול אלט למובילה של מוצרי החברה ובכך הייתה לדוגמנית הצעירה שנבחרה לתפקיד. מאז נבחרו דוגמניות שונות ביניהן ראיסה אוליברה ושלום הרלו. הדוגמנית שהייתה מובילת המותג לזמן הארוך ביותר היא איזבלה רוסליני שהוחתמה בשנת 1982 והייתה מובילת המותג במשך 14 שנה. משנת 2005 מובילת המותג היא הדוגמנית דריה ורבובי. בשנת 2009 הפכה ביתה של רוסליני למובילת המותג. בפרסומות של המותג הופיעו ידועניות רבות, ביניהן ז'ולייט בינוש, אומה תורמן, דרו ברימור, מינה סוברי, קייט וינסלט, ג'וליה רוברטס, פנלופה קרוז, אמה ווטסון ואן האת'וויי. הגבר הראשון שנבחר להיות מוביל מותג עבור מוצרי הטיפוח לגבר הוא השחקן קלייב אוון. החל מ-2019 הזמרת והשחקנית זנדאיה הצטרפה בתור הפנים של הבושם אידול[דרוש מקור]. מדיה וקבצים בנושא לנקום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לנקום (בצרפתית) לנקום, ברשת החברתית פייסבוק לנקום, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רחל קדרס, לנקום חוגגת 80 שנות טיפוח, באתר ynet, 16 באוקטובר 2015
האני בו בו

הנה באה האני בו בו (באנגלית: Here Comes Honey Boo Boo) היא תוכנית מציאות אמריקאית המשודרת בערוץ TLC החל משנת 2012 ועוקבת אחרי אלנה תומפסון (המכונה "האני בו בו"), אמה, אביה ושלוש אחיותיה הגדולות הגרים בג'ורג'יה. אלנה היא ילדה בת 7 המשתתפת בתחרויות יופי, סובלת מעודף משקל קיצוני (בדומה לאימה) ומכורה למשקאות אנרגיה. תומפסון התפרסמה לראשונה בשנת 2009 בתוכנית המציאות Toddlers & Tiaras ששודרה אף היא ברשת TLC ועקבה אחר תחרויות יופי לפעוטות. לפי דיווחים שונים המשפחה מרוויחה כ-50 אלף דולר לפרק. הסדרה זכתה לנתוני רייטינג נאים של כ-2.2 מיליון צופים. נגד הסדרה הועלו ביקורות קשות ואף הוקדש לה פרק בסדרה סאות' פארק נגד השמנה בשם "Raising the Bar" (פרק שזכה בפרס אמי). ב-24 באוקטובר 2014 ביטלה TLC את המשך הקרנת הסדרה בעקבות טענות כי האם, שאנון (מאמא ג'ון) נפגשת בחשאי עם בן זוגה לשעבר, שהשתחרר מהכלא, לאחר שריצה עונש מאסר על התעללות מינית בקטין (ככל הנראה בתה הבכורה של שאנון, אנה קארדוול). אתר האינטרנט הרשמי של האני בו בו (באנגלית) "האני בו בו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "האני בו בו", באתר Metacritic (באנגלית) "האני בו בו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זמר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... זַמר – בעל מקצוע המשתמש בקולו כדי ליצור מוזיקה זֶמֶר – שיר, פזמון; יצירה מוזיקלית המכילה קטעים מושרים המלווים על ידי כלי נגינה זֶמֶר (בעל חיים) – בעל חיים מקראי זֶמֶר (יישוב) – מועצה מקומית במחוז המרכז בישראל זֶמֶר – שיר של רחל המשוררת זֶמֶר ("לא אורחת גמלים ירדה לכרוע") – שיר של אברהם שלונסקי אישים: אביב זמר – שחקן ישראלי חנה זמר – עיתונאית ישראלית זמרה מזמור
יוסי קופרווסר

יוסף (יוסי) קופרווסר (נולד ב-1953) הוא איש צבא ומנהל ישראלי. כיהן כראש חטיבת המחקר באמ"ן, בדרגת תת-אלוף, וכמנכ"ל המשרד לנושאים אסטרטגיים. יוסי קופרווסר גדל בחיפה. התגייס לצה"ל ב-1971 במסגרת העתודה האקדמית. במלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת הנח"ל בחזית הצפון. בהמשך שירת בחיל התותחנים, ממנו עבר ב-1975 לאגף המודיעין. שירת כנספח צה"ל לענייני מודיעין בוושינגטון, עוזר ראש חטיבת המחקר וקצין המודיעין של פיקוד המרכז. בשנים 2001–2006 היה ראש חטיבת המחקר, בין היתר במהלך האינתיפאדה השנייה. כראש חטיבת המחקר, היה קופרווסר ממקימי "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, בשנת 2004. לאחר סיום שירותו בצה"ל ועד יולי 2009 היה סגן נשיא בחברת הייעוץ הביטחוני GCST. בתחילת 2011 מונה למנכ"ל המשרד לעניינים אסטרטגיים, שבראשות השר משה יעלון. הוא המשיך בתפקיד זה גם לאחר שהשר יובל שטייניץ מונה לעמוד בראש המשרד. במסגרת תפקידו זה עמד בראש ועדת בדיקה ממשלתית לבדיקת פרשת מוחמד א-דורה. נכון ל-2016 קופרווסר הוא מנהל פרויקט במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה. ב-2016 ייסד עבור המשרד לנושאים אסטרטגיים את "קלע שלמה", חברה לתועלת הציבור, שמטרתה להיאבק ב-BDS ברשתות החברתיות. בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", שקוראת לסיפוח יהודה ושומרון. נשוי לפתאל-קופרווסר, שהשתחררה בדרגת סגן-אלוף לאחר ששירתה, אף היא, כקצינה באגף המודיעין וביחידת מתאם הפעולות בשטחים, ולהם שני ילדים. ליוסי שני ילדים נוספים מנישואים קודמים. Lapid Ephraim, The Israeli Intelligence Community: An Insider's View, Gefen - Jerusalem, 2020 מדיה וקבצים בנושא יוסי קופרווסר בוויקישיתוף עד ביירות, אם צריך, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2006 פרשת הילד א-דורה - מנכ"ל המשרד לענייני מודיעין: "הסרט מציג דבר שלא היה!" - ראיון עם ניסים משעל, באתר fm.‏103, ‏20 במאי 2013 שלמה צזנה, "עכשיו המאני טיים לבלום הסכם רע", באתר ישראל היום, 27 בפברואר 2015 ארז לין, "איראן משלמת את המחיר על הניסיון להשיג נשק גרעיני", באתר ישראל היום, 4 בינואר 2018 מכּתביו: יוסי קופרווסר, ‏פרשנות: "עופרת יצוקה", ומה הלאה?, באתר ‏מאקו‏, 28 בדצמבר 2008 יוסי קופרווסר, ‏איך נדע שניצחנו? (ולמה חשוב לנצח?), באתר ‏מאקו‏, 4 בינואר 2009 מלחמת לבנון השלישית - המטרה חזבאללה(הקישור אינו פעיל), עדכן אסטרטגי, אוקטובר 2008 שדה הקרב של התודעה(הקישור אינו פעיל), עדכן אסטרטגי, אוגוסט 2009 תיאטרון האבסורד של הסכם הגרעין, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2015 יוסף קופרווסר (1953-), דף שער בספרייה הלאומית עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה, הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמוד 418. תא"ל במיל' יוסי קופרווסר יהיה מנכ"ל המשרד לנושאים אסטרטגיים, באתר ynet, 7 בפברואר 2011 ברק רביד, ועדת בדיקה ממשלתית: מוחמד א-דורה כלל לא נפגע מהירי בצומת נצרים, באתר הארץ, 19 במאי 2013 הודיה כריש חזוני, ‏"החבורה הזו בעד ביטחון ישראל, בלי אליטיזם", בעיתון מקור ראשון, 14 במאי 2020.
העינוי הלבן

העינוי הלבן הוא סוג של עינוי פסיכולוגי, הכולל בידוד קיצוני בסביבה לבנה לחלוטין. העינוי מיושם כיום כעונש לאמנים ומתנגדי משטר ברפובליקה האסלאמית של איראן. הענישה הזו תוארה בין היתר על ידי אמיר אבאס פרקהבר - אסיר איראני שהצליח לברוח, לטענתו, מהעינוי הלבן. המעונה מוכנס ללא ידיעתו לתא שהוא כולו לבן, המבודד לחלוטין מרעש, אור חיצוני או מגע עם סביבת הכליאה. האסיר מולבש בבגדים לבנים והאוכל אותו הוא מקבל דרך תא מיוחד הוא כולו בצבע לבן - ומתבסס על אורז וחלב. המטרה בעינוי היא לגרום לאומן או למתנגד המשטר באמצעים כביכול בלתי אלימים להפסיק את פעילותו על ידי איפוס החלק המרדני של מוחו. הסרט הישראלי "לבן" ב-2011, בבימויו של גלעד אמיליו שנקר ובהפקת יוסי מאירי שנכתב בהשראת עדויות מ"העינוי הלבן". הסרט שהופק בתמיכת קרן רבינוביץ, והחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב בהשתתפות סיגל ראש, רזיה ישראלי ותומר גלרון, השתתף במעל ל-70 פסטיבלים לקולנוע ברחבי העולם, זכה ב-12 פרסים בינלאומיים ושודר ב-10 מדינות ברחבי העולם. הסרט לצפייה מקוונת באתר לשיתוף סרטוני וידאו vimeo. כתבה בוושינגטון פוסט כתבה ב-CNN
יופ דה יונג

יופ (יוהנס) דה יונג (בהולנדית: Joop de Jong; נולד ב-1951) הוא פסל מתכת ישראלי. דה יונג נולד בהולנד למשפחה פרוטסטנטית אך קיבל חינוך קתולי. הוא החל ללמוד סיעוד פסיכיאטרי אך הפסיק לימודיו לטובת שירות בצבא ההולנדי. ב-1973, זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים, הגיע כמתנדב לקיבוץ מרום גולן. הוא נישא לרונית, חברת הקיבוץ, ולהם שלושה ילדים. שירת שנתיים בצה"ל ובמילואים לחם במלחמת לבנון הראשונה. שנים רבות עבד במחצבות הטוף ושימש כאיש אחזקה. לאורך השנים תמיד עסק באומנות- בציור ובכתיבה והתחיל לפסל משאירות ברזל. עם הפרטת הקיבוץ הפך את הפיסול לעיסוקו העיקרי. פסליו עשויים מגרוטאות מתכת מרותכות. מפסלים קטנים עד לפסלים ענקיים. הסטודיו שלו נמצא בקיבוץ מרום גולן ופסלים רבים שלו מפוזרים בכל הקיבוץ. פסלים רבים שלו נמצאים על הר בנטל. בחולון נמצאים פסליו בגן סיפור "האריה הרעמתן והג'ירפה גם" לפי ספרו של דב אלבוים. מדיה וקבצים בנושא יופ דה יונג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יופ דה יונג ביקור אצל יופ דה יונג, באתר דה מארקר דנה גילרמן, ענף הברזל, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2004 אוריה דוידי, ‏היה לי טוב בהולנד, אבל הלב שלי כבר היה פה, באתר ‏מאקו‏, 14 באפריל 2021
אוח השלג

אוֹחַ השלג (שם מדעי: Nyctea scandiaca), המוכר גם בשם לילית השלג, הוא מין יחיד בסוגו של דורס לילה הנפוץ בקוטב הצפוני ובאזורים סביבו. זהו אחד מדורסי הלילה הגדולים בעולם. אורכו נע בין 53 ל-70 ס"מ, משקלו בין 1.6 ל-3 ק"ג, ומוטת כנפיו בין 142 ל-165 ס"מ. הנוצות של הזכר לבנות יותר ושל הנקבה מנומרות יותר. הנוצות מספקות הסוואה בנוף הצפוני המושלג. תקופת הרבייה חלה באביב. אוח השלג ניזון בעיקר מעופות אחרים ומכרסמים קטנים. מצב השימור של אוח השלג מוגדר כפגיע. בכל סדרת סרטי הארי פוטר לילית השלג מופיעה כהדוויג, חיית המחמד של הארי על אף שבספרים היא מתוארת כתנשמת. אוח השלג צד למינג זכר אוח השלג טורף עכבר נקבת אוח השלג טורפת ברווז אמריקאי שחור Bubo scandiacus מדיה וקבצים בנושא אוח השלג בוויקישיתוף אוח השלג, באתר ITIS (באנגלית) אוח השלג, באתר NCBI (באנגלית) אוח השלג, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אוח השלג, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) אוח השלג, באתר GBIF (באנגלית) אוח השלג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אוח השלג באתר הרשימה האדומה של IUCN Heimo Mikkola, "Owls of the World: A Photographic Guide" (2nd edition), pp. 258–261, Firefly Books, 2013. ISBN 9781770852747. ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרב ח'אן יונס (1516)

קרב ח'אן יונס (טורקית Han Yunus Muharebesi) היה הקרב השני במלחמה הממלוכית-עות'מאנית, ונערך ב-28 באוקטובר 1516 סמוך לתל גמה שליד ח'אן יונס. ערך מורחב – המלחמה הממלוכית-עות'מאנית האימפריה העות'מאנית בימי הסולטאן סלים הראשון התקדמה במסע כיבוש מהיר והתפשטה הן מערבה לכיוון אירופה והן מזרחה ודרומה. הכוח החזק באותה תקופה בלבנט היה הסולטנות הממלוכית שמרכזה שכן בקהיר. בסולטנות הממלוכית שלטו שליטים ממוצא צ'רקסי והיא הייתה במצב של התדרדרות שלטונית ומדינית שנמשכה משנות ה-90 של המאה ה-15. כחלק מתפיסה צבאית שמרנית, הממלוכים סירבו להשתמש בנשק חם. הם שמו דגש על תנועת פרשים קלים ועל ירי קשתים. לעומתם, העות'מאנים הצטיינו באותה עת בחדשנות צבאית ושיכללו את השימוש בארטילריה. בקיץ 1516 היה ברור לממלוכים שהעות'מאנים מתעתדים לכבוש את מצרים. הדוקטרינה הממלוכית הייתה לצאת לקראת האיום ולא להתבצר ולהמתין לו. כוח ממלוכי שמנה כ-10,000 פרשים יצא מקהיר במגמה לפגוש את הכוח העות'מאני ולעצור אותו. הכוחות נפגשו לראשונה בקרב מרג' דאבק שהתרחש ב-24 באוגוסט 1516 בסוריה, צפונית לחלב. בקרב זה זכו העות'מאנים בניצחון מוחץ על הממלוכים, והסולטאן הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף קאנסוה אל-ע'ורי (אנ') נהרג. למעשה הכריע הקרב את גורל המלחמה כולה, שכן לאחריו לא נותרה התנגדות ממלוכית של ממש מסוריה ועד קהיר. לאחר קרב מארג' דאבק המשיכו הכוחות העות'מאנים להתקדם דרומה והגיעו לדמשק בספטמבר 1516. בד בבד מונה טומאן ביי (אנ') לסולטאן הממלוכי, והוא שלח חיל פרשים נוסף לארץ ישראל בניסיון לעצור את העות'מאנים. הכוח העות'מאני התפצל לשני ראשים: הכוח העיקרי בראשות הסולטאן סלים הראשון המשיך בהתקדמות דרומה דרך נחל עירון והגיע לרמלה. ברמלה הכוח חנה, והסולטאן פקד את המקומות הקדושים בירושלים ובחברון. כוח עות'מאני משני בהנהגת הוואזיר הגדול סינאן פשה נע מדמשק דרומה והביס את הממלוכים בקרב משני ליד בית שאן. לאחר מכן שבו שני הכוחות העות'מאנים והתאחדו, ובהגיעם אל תל גמה שליד ח'אן יונס, התארגן כוח פרשים ממלוכי בהנהגת ג'נבירדי אל-ע'זאלי ותקף אותם. ההתקפה נשברה והכוח הממלוכי הנותר נסוג לקהיר. לאחר קרב ח'אן יונס, המשיכו העת'מאנים וחצו את סיני לאורך קו החוף של הים התיכון. קרב רידניה (אנ') שהיה הקרב השלישי והאחרון במלחמה נערך ב-22 בינואר 1517, בליבה של הסולטנות הממלוכית המתפוררת, ולמעשה לא הייתה לו משמעות צבאית של ממש. בקרב ח'אן יונס השלימו העות'מאנים את כיבושה של כל ארץ ישראל, אם כי מקובל שהתקופה העות'מאנית בארץ ישראל החלה ב-1517, עם נפילתה המוחלטת של הסולטנות הממלוכית. אריה שמואלביץ, הקרב על ח’אן יונס - דצמבר 1516 מתוך זירת קרב - קרבות הכרעה בארץ-ישראל (תשסז) 169-175. מרדכי גיחון, אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל, מביתר ועד תל חי, 1974, מפה 128.
קרקרה

קרקרה (שם מדעי Caracara) הוא סוג של דורסים ממשפחת הבזיים ומתת-משפחת קרקרים הנפוצים במרכז אמריקה ובדרומה. הם נוהגים לאכול נבלות ולרדוף אחרי דורסים אחרים כדי שיפלטו את מזונם, ואז אוכלים אותו. בניגוד לרוב הדורסים, הם נוהגים לצוד בחבורות. כיום שרדו שני מינים בסוג: קרקרה צפונית (Caracara cheriway) קרקרה דרומית (Caracara plancus) מינים נכחדים: קרקרת גואדלופה (Caracara lutosa) - נכחדה ב-1900 Caracara creightoni Caracara latebrosus Caracara tellustris מדיה וקבצים בנושא קרקרה בוויקישיתוף קרקרה, באתר ITIS (באנגלית) קרקרה, באתר NCBI (באנגלית) קרקרה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קרקרה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קרקרה, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הפרלמנט (מלבורן)

בית הפרלמנט במלבורן משמש כמקום מושב הפרלמנט של מדינת ויקטוריה באוסטרליה מאז שנת 1855. משנת 1901 ועד 1927 שימש הבניין כמקום מושב הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה. האתר לבניית המבנה, הצופה על פני מלבורן מגבוה, נבחר בשנת 1851 על ידי המודד רוברט הודל לפי הוראת מושל מדינת ויקטוריה, צ'ארלס לה טרוב. נערכה תחרות לתכנון המבנה, אך התוכנית שנבחרה בה לא מומשה. במקומה הוצאה לפועל תוכנית של האדריכל הממשלתי צ'ארלס פייזלי (שעברה שינויים על ידי האדריכל פיטר קר), בסגנון אדריכלות התחייה הרומנסקית. בניית המבנה החלה ב-1855. חלקיו הושלמו לשיעורין במשך שנים רבות: 1856 - אולמות שני בתי הפרלמנט - האספה והמועצה 1860 - הספרייה 1879 - האולם הגדול (נקרא עתה אולם המלכה), שכיום ניצב בו פסל של המלכה ויקטוריה 1892 - הוספו מבנה שער (פורטיקו) ושדרת עמודים קלאסיים 1893 - נשלם האגף הצפוני 1927 - הוספו חדרי מזנון באחורי המבנה. תוכנית להוסיף למבנה כיפה נזנחה, ומספר ניסיונות עם השנים להחיותה לא נשאו פרי. בשנת 2005 צוינו מלאת 150 שנים למבנה. המבנה נכלל ברשימת אתרי המורשת של מדינת ויקטוריה. בשנים 1901 עד 1927 שימש המבנה כמקום משכנו של הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה. הוא השתכן שם מאחר שהבירה הפדרלית שנועדה לקום על פי חזונה של חוקת המדינה טרם נבנתה. במהלך שנים אלו התרחשו בו רבים מהמאורעות הפוליטיים המעצבים של ראשית תקופת העצמאות של אוסטרליה. בשנים בו אירח המבנה את הפרלמנט הפדרלי התכנס הפרלמנט של מדינת ויקטוריה בבניין התערוכה המלכותי בעיר. מדיה וקבצים בנושא בית הפרלמנט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הפרלמנט (באנגלית אוסטרלית) היו שסברו כי פייזלי שאב השראה לתוכנית מבית העירייה של לידס בבריטניה, הנחשב לאחד מבנייני הציבור המוצלחים בבריטניה ובעולם.
ג'סי מטקאלף

ג'סי עדן מטקאלף (באנגלית: Jesse Eden Metcalfe, נולד ב-9 בדצמבר 1978) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי. התפרסם תחילה בשל תפקידו כג'ון רולנד בסדרה "עקרות בית נואשות" ברשת ABC, לאחר מכן בזכות תפקידו כג'ון טאקר בסרט הנעורים "ג'ון טאקר מה זה גמור", ובעשור האחרון ככריסטופר יואינג בסדרה מבית TNT; "דאלאס" המבוססת על הסדרה משנות השבעים, ובתור הדמות טרייס ריילי בסדרת הלהיט של ערוץ הולמרק "חופי צ'סאפיק". מטקאלף נולד בכרמל ואלי בקליפורניה לננסי (לבית דה-מאיו) וג'ף מטקאלף. הוא שיחק בקבוצות כדורסל בבית הספר התיכון. מטקאלף התקבל לאוניברסיטת ניו יורק, אך פרש זמן קצר לאחר מכן כאשר קיבל את תפקידו באופרת הסבון "תשוקות". ביולי 1999 החל מטקאלף לשחק באופרת הסבון "תשוקות" ברשת NBC. לאחר חמש שנים בתפקיד החליט מטקאלף לפרוש מהסדרה ולנסות כיוונים אחרים. ב-2004 החל מטקאלף לשחק באופרת הסבון "עקרות בית נואשות" ברשת ABC. באותה שנה זכה מטקאלף בפרס בחירת הנוער על תפקידו וב-2005 זכה מטקאלף יחד עם שאר השחקנים בפרס גילדת שחקני המסך על משחקם בסדרה. מטקאלף הופיע לאורך עונות הסדרה עד להופעתו האחרונה בה בשנת 2009. ביולי 2006 כיכב מטקאלף בסרט הנעורים "ג'ון טאקר מה זה גמור" לצידן של סופיה בוש ובריטני סנואו. בשנת 2009 שיחק מטקאלף בסרט "מעבר לכל ספק", חידוש לסרט משנת 1956. בפברואר 2010 לוהק מטקאף לשחק בעונה היחידה של הסדרה "מרדף" ברשת NBC. בשנת 2020 התחרה בעונה ה-29 של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים". משנת 2020 מגלם את דמותו של ג'ף ג'קסון בסדרת המותחנים "Martha's Vineyard Mystery" של ערוץ הולמרק. במרץ 2006 החל מטקאלף לצאת עם נדין קויל, חברה בלהקת הבנות Girls Aloud. בשנת 2007 נכנס מטקאלף למכון גמילה בגלל אלכוהוליזם. באפריל 2008 השניים נפרדו. בשנת 2009 החלה לצאת עם השחקנית קארה סמנת'ה, והשניים התארסו באוגוסט 2016. בינואר 2020, לאחר 11 שנות זוגיות השניים נפרדו. בנובמבר 2008 השתתף מטקאלף בטקס פרסי המוזיקה העולמי במונקו, בזמן המסיבה שאחרי הטקס נפל מטקאלף מהקומה השנייה בגובה מטר וחצי ושבר עצם בקרסול. מדיה וקבצים בנושא ג'סי מטקאלף בוויקישיתוף ג'סי מטקאלף, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'סי מטקאלף, ברשת החברתית אינסטגרם ג'סי מטקאלף, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'סי מטקאלף, באתר AllMovie (באנגלית) ג'סי מטקאלף, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'סי מטקאלף, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
נלסון (ניו זילנד)

נלסון (באנגלית: Nelson) היא עיר בניו זילנד, על חוף מפרץ טסמן המזרחי ומהווה את המרכז הכלכלי והתרבותי של אזור נלסון. נלסון הוכרזה כעיר בשנת 1858. היא העיר העתיקה ביותר באי הדרומי של ניו זילנד והעיר התשיעית בכמות האוכלוסייה בניו זילנד והמרכז הגאוגרפי של ניו זילנד. העיר נקראת לכבודו של האדמירל הוריישו נלסון, שניצח את שני ציי צרפת וספרד בקרב טרפלגר בשנת 1805. כבישים רבים ושטחים ציבוריים ברחבי העיר קרויים על שם אנשים וספינות הקשורות לקרב. ההתיישבות האירופית בניו זילנד הייתה ביוזמת חברת ניו זילנד, שתכננה להקים התיישבות שתכלול אלף מגרשים בחלקה של 810 קמ"ר שתרכוש באי הדרומי של ניו זילנד. לאחר שהחברה מכרה כשליש מהחלקות המתוכננות למתיישבים, יצאה משלחת של שלש ספינות עם הרוכשים לניו זילנד. בבואם התברר שלא יוכלו לרכוש חלקה בגודל שרכשו ובמקום זאת רכשו מידי המאורים תמורת 800 ליש"ט חלקה בגודל של כ-240 קמ"ר בצפון האי הדרומי. בעת הרכישה, לא הוגדרו גבולות השטח במדויק, דבר שהביא סכסוכים רבים לאחר מכן. שלוש הספינות הראשונות הגיעו למקום בנובמבר 1841 וכשלושה חודשים לאחר מכן הגיעו ארבע ספינות מהגרים כשבנלסון כבר היו רחובות, מספר בתי עץ, אוהלים וצריפים. תוך 18 חודשים הגיעו למקום 18 ספינות שהביאו 1052 גברים, 872 נשים ו-1384 ילדים. רק מעטים מהמתיישבים היו בעלי אמצעים מספיקים להקמת חווה. בעקבות זאת, עד שנת 1846 כרבע מהמתיישבים עזבו את נלסון. בשנת 1929 נפגעה העיר ברעש אדמה. נלסון גובלת במפרץ טסמן וביתר הכיוונים מוקפת בהרים. נלסון משמשת כשער מעבר לפארק הלאומי אבל טסמן, הפארק הלאומי קהורנג'י וכן האגמים של הפארק הלאומי נלסון לייקס. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. מדיה וקבצים בנושא נלסון בוויקישיתוף צביקי עשת, בעיטה לגן עדן: ביקור בנלסון, המקום הכי יפה בניו זילנד, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2018 נלסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רעש בניו זילנד, דבר, 18 ביוני 1929 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ניו זילנד ובנושא יישובים באוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.