laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נון סולו ורדי

נון סולו ורדי (איטלקית: Non solo Verdi, כלומר "לא רק ורדי" או, בפרפרזה, "לא על ורדי לבדו") הוא מיזם אופרה, המעלה בביצוע קונצרטי (כלומר ללא בימוי) קטעים מאופרות, שנכתבו באיטליה בעשור שבין 1861 ל-1870, בתקופת המאבק לאיחוד איטליה בראשות ג'וזפה גריבלדי. האופרה האיטלקית שימשה כלי חשוב במאבק של נאמני התנועה הלאומית באיטליה, אנשי הרוח, הסטודנטים והאמנים, לעורר את דעת הקהל לתמיכה בתנועת השחרור כנגד ערי המדינה והכתר האוסטרי. יתרון האופרה היה ביכולתה למשוך המונים להצגותיה ולהחדיר בתכנים מסרים, שהצנזורה האוסטרית הייתה מונעת את העברתם באסיפות עם, ושהקהל היטיב לקלוט אותם. בכל עיר באיטליה היה לפחות בית אופרה אחד, ובמילאנו לבדה היו בשנת 1869 שבעה בתי אופרה פעילים. מסרים כאלה קיימים ברבות מן האופרות של ורדי, ששרדו ומצאו את מקומן ברפרטואר האופראי עד ימינו אלה, אך בעשור האיחוד חוברו והופקו באיטליה 230 אופרות חדשות, שרובן נשכחו כליל לאחר מות המלחינים ולא נשמעו עוד במשך קרוב ל-150 שנה. פרויקט המחקר של החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, בראשות פרופסור יהואש הירשברג ותלמידות המחקר נעמה רמות, סוניה מזר, רמונה כהן-פאול ואלמה שטרן, מעלה זו השנה החמישית קטעים מתוך אופרות נשכחות, בהיקף מצומצם ובליווי פסנתר בלבד, בביצוע הפסנתרנית סוניה מזר. המבצעים הם סטודנטים לשירת אופרה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים ובחוג למוזיקולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים. המופע של 2008 התפתח להפקה בימתית חלקית, שכללה תלבושות תקופתיות ותפאורה מרומזת. את התלבושות עיצבה פרנסואז קוריאט. באותה מתכונת התקיים גם המופע של 2009, שכלל תמונות מאופרה אחת בלבד, "מורוסינה" של אריקו פטרלה. כבונוס מיוחד נוספו הפעם בסוף התוכנית שני דואטים של ורדי, מתוך מקבת' ומתוך אאידה. המופע של 2010 כלל תמונות מתוך "המוסקטרים" של ג'וזפה סיניקו -אריות, דואטים ושלישייה - גם הפעם בשירה מלווה משחק, בתלבושות תקופתיות ועם רמז לתפאורה. בשש תוכניות המיזם עד כה בוצעו תמונות מן האופרות הבאות: "Fieschi" מאת אקילה מונטואורו "I Profughi Fiamminghi". "Amletto" מאת פרנקו פאצ'ו "לינה" ו"המאורסים" מאת אמילקארה פונקיילי "המאורסים", "הרוזנת מאמאלפי" ו"מורוסינה" מאת אריקו פטרלה "מאזפה" מאת קארלו פדרוטי "רומיאו וג'ולייטה" מאת פיליפו מרקטי "ג'ודיטה" מאת אקילה פרי "קפריזה של גברת" מאת אנטוניו קאניוני "המוסקטרים" מאת ג'וזפה סיניקו "גוליילמו שקספיר" מאת תומאזו בנוונוטי "המוסקטרים" מאת ג'וזפה סיניקו Pamela Hickman (2010-11-24). "Scenes from Giuseppe Sinico's opera "I Moschettieri" performed at the Jerusalem Center for Near Eastern Studies". Pamela Hickman's Concert Critique Blog. נבדק ב-2023-11-28. אופרה איטלקית ג'וזפה ורדי ג'וזפה גריבלדי
הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי

הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי (בגאורגית: თბილისის სახელმწიფო კონსერვატორია) או הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי על שם ואנוֹ סָרַג'ישווילי (ვანო სარაჯიშვილის სახ. თბილისის სახელმწიფო კონსერვატორია) היא האקדמיה הראשית למוזיקה של גאורגיה, ואחד ממוסדות התרבות וההשכלה הראשיות שלה. היא נוסדה בעיר טביליסי בשנת 1917 לאחר מהפכת פברואר בתקופת ממשלת המעבר הרוסית. הקונסרבטוריון כולל גם מוזיאון המשמר שרידים של תרבות המוזיקה הגאורגית, תיעוד ההיסטוריה של הקונסרבטוריון וכן את פריטים המתארים את התפתחות המוזיקה בגאורגיה. בוגרי הקונסרבטוריון בולטים הם גיה קנצ'לי, אליסו וירסלדזה, דמיטרי בשקירוב, אלכסנדר תוראדזה ובדרי מאיסורדזה. הקונסרבטוריון נוסד ב-1 במאי 1917 כקונסרבטוריון טביליסי, כאשר קודם לכן הייתה רק מכללה תיכונית בסגנון אירופאי של אותם ימים. בשנת 1924 קיבלה מעמד של קונסרבטוריון ממלכתי. משנת 1947 היא נושאת את שמו של הזמר הגאורגי, ואנו סרג'ישווילי, שמה הנוכחי גם כיום. בתקופות שונות עמדו בראש המוסד מוזיקאים רוסיים וגאורגיים, ביניהם: ניקולאי ניקולאייב (1917-1918) אלכסנדר צ'רפנין (1919-1922) מיכאיל איפוליטוב-איבנוב (1924-1925) זכריה פליאשווילי (1918-1919, 1922-1923, 1930-1931) דימיטרי ארקישווילי (1926-1929) גריגול קילדזה (1938-1940, 1940-1941, 1943-1951) - מנצח שלווה משוולידזה (1940) ואנו גוקיאלי (1941-1943) יואנה טוסקיה (1952-1962) אותר תכתכישווילי (1962-1964) סולחן צינצדזה (1965-1984) נודר גבוניה (1984-2000) מננה דואיג'שווילי (2000-היום) - פסנתרנית ואשת ציבור גיוס הכספים לבניית המבנה הנוכחי של הקונסרבטוריון החל בשנת 1891 עם קונצרט בביצוע אנטון רובינשטיין. תורמי תרבות גאורגיים ביניהם האחים סטפן, לבאן ויעקב זובאלאשווילי ואחרים, הצליחו לגייס את הסכום הדרוש ובניית המבנה, בתכנונו של האדריכל א. שימקביץ', הושלמה בשנת 1917. המוסד ממשיך לפעול גם היום מתרומות של תורמי תרבות ואנשי עסקים גאורגיים. מאז בנייתו נוספו לקונסרבטוריה "אולם הקונצרטים המפואר" (500 מקומות ישיבה), "אולם הרסיטלים" (200 מקומות ישיבה), חדר קונצרטים קטן (80 מקומות ישיבה), אולמות חזרה עבור תזמורת האופרה הסטודנטיאלי, חדרי ישיבות וספריית אודיו. מדיה וקבצים בנושא הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי האתר הרשמי, אנגלית וגאורגית מננה דויג'אשווילי (2007), ההיסטוריה של הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי, מסת"ב 1600219101, (באנגלית) History of The Vano Sarajishvili Tbilisi State Conservatoire, Tbilisi State Conservatoire Tbilisi conservatoire marks 100 years with festival, Agenda, ‏2017
ליסי

האם התכוונתם ל... ימת ליסי – ימה קטנה צפון-מערבית לטביליסי גאורגיה, המשתיכת לטביליסי רבתי, ונמצאת בעמק נהר הקורה ליסי (כפר) – כפר בנפת מצחתה שבמחוז מצחתה מתיאנתי גאורגיה אלון ליסי – שחקן ישראלי שיחק בדמות ארז בגיבורים קטנים סיפורה של ליסי – ספר של סטיבן קינג ליסי (אי) – אי רוסי במחוז פרימוריה ליד נאחודקה בים יפן ליסי (הר) – הר בדרום אטיקה יוון ליסי (קומונה) – קומונה בחבל איל-דה-פראנס צרפת ראיין ליסי - ממיסדי חברת הייבנקו, החברה שמהווה עיקר בסיסה הכלכלי של סילנד אישים: ליסי (זמרת) – זמרת פולק - רוק אמריקאית אנתוני גארט ליסי – פיזיקאי אמריקאי ליס לייסי
פארק גראמרסי

פארק גראמרסי (באנגלית: Gramercy Park) הוא גן ציבורי פרטי ומגודר ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הפארק הוא אחד משני הפארקים הפרטיים האחרונים שנותרו בעיר ניו יורק (השני מביניהם הם גני סאניסייד שברובע קווינס). הפארק ממוקם בין רחוב 20 מזרח לרחוב 21 מזרח, ובין השדרה השלישית לשדרה הרביעית. הפארק מהווה את קצה הדרומי של שדרת לקסינגטון. בטרם נבנה הפארק, הייתה באתר בו הוא נמצא ביצה. אזור הביצה והחוות, שהיו בסמוך לו, נרכשו על ידי סמיואל ב. ראגלס מג'יימס דוויין במטרה להקים במקום שכונה יוקרתית. ראגלס תכנן במרכז השכונה פארק פרטי לתושביה, והקים שדרות גישה לשכונה מצפון (שדרת לקסינגטון) ומדרום (רחוב אירווינג). מקור שמה של השכונה מהולנדית: krom mesje – "הסכין הקטנה העקומה" על שם פלג שעבר בסמוך (באתר בו עובר כיום רחוב 21 מזרח). ראגלס ייבש את הביצות, ותכנן שכונה בסגנון אירופאי, ובה 66 בתי דירות יוקרתיים, שרק לדייריהם הותרה גישה לפארק. השכונה הפכה לשכונה אריסטוקרטית יוקרתית, והתגוררו בה אמנים רבים בהם הרמן מלוויל, אוסקר ויילד, מרי מקארתי והמפרי בוגרט. במרכז הפארק ניצב פסלו של אדווין בות' – שחקן תיאטרון ידוע באותה עת אשר אף הוא התגורר בשכונה (אחיו של ג'ון וילקס בות', רוצחו של נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן). בות' התגורר בבית מספר 16 בכיכר. בצדו הצפוני של הפארק נבנה לימים מלון פארק גראמסי. בשנת 1966, הוכרז הפארק כאתר שימור היסטורי. הפארק עדיין מהווה פארק פרטי, תושבי השכונה צריכים לשלם "דמי מפתח" על מנת לקבל מפתחות לפארק. הפארק נפתח לציבור רק בערב חג המולד. הפארק מוזכר בסרט "נוטינג היל" בהשתתפות ג'וליה רוברטס ויו גרנט, בו רוברטס מגלמת שחקנית המשתתפת בסרט שנקרא "גראמרסי פארק". להקת הרוק הגותי "Deadsy" הוציאה בשנת 2002 שיר המתייחס לפארק. ההיסטוריה של הפארק ההיסטוריה של הפארק באתר Citysearch NYC תצלומים היסטוריים של הפארק באתר מלון גראמרסי מיקום הפארק באתר גוגל מפות תצלומי הפארק ההיסטוריה של הפארק, אתר מגזין ניו יורק
מריאנו בוגליאסינו

מריאנו אדריאן בוגליאסינו (בספרדית: Mariano Adrian Bogliacino; נולד ב-2 ביוני 1980 בקולוניה, אורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בקבוצת פלאסה קולוניה מליגת העל האורוגוואית. בוגליאסינו החל לשחק בפלאזה קולוניה בשנת 2000 והיה שותף בעליית הקבוצה לליגה הראשונה. ב-2003 עבר לקבוצת פניארול, אשר במדיה שיחק עונה אחת והופיע ב-8 משחקים. באותה שנה הצטרף בוגליאסינו לקבוצת לאס פאלמס מהליגה השנייה בספרד. בשנת 2004 עבר לשחק באיטליה, תחילה בסמבנדטזה וב-2005 הצטרף לנאפולי ביחד עם ניקולאס אמודיו, קשא אורוגוואי שאיתו שיחק ב"סמבנדטזה". שם התפרסם והפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה. הקבוצה הצליחה לעלות תוך שנתיים מהליגה השלישית לסרייה א'. בוגליאסינו משחק לרוב באגף השמאלי ולעיתים כקשר אחורי או כחלוץ שני. בעונת 2010/2011 הושאל לקייבו. בשנת 2011 חתם בבארי. מריאנו בוגליאסינו, באתר Transfermarkt מריאנו בוגליאסינו, באתר Soccerway מריאנו בוגליאסינו, באתר WorldFootball.net מריאנו בוגליאסינו, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ובנושא אורוגוואי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חטא על סף ביתך

חטא על סף ביתך (באנגלית: The Seven Year Itch; באופן מילולי: הגירוד בן שבע השנים) הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1955. הסרט מבוסס באופן חלקי על מחזהו של ג'ורג' אקסלרוד שהוצג לראשונה בתיאטרון פולטון ב-20 בנובמבר 1952. סרט הקולנוע הופק על ידי פוקס המאה ה-20 ובוים על ידי בילי ויילדר. בסרט השתתפו מרילין מונרו וטום יוול. הסרט זכה להצלחה רבה והפך לסרט פולחן. הסצנה בה מתעופפת שמלתה של מרילין מונרו בשל משב רוח של הרכבת התחתית של ניו יורק הפכה לאחד מסמלי הקולנוע האמריקאי והתרבות האמריקאית. מרילין מונרו מגלמת את "הנערה" – דוגמנית ושחקנית בת 22 המופיעה בפרסומות למשחת שיניים, ואשר שמה אינו מוזכר במשך כל הסרט. טום יוול מגלם את דמותו של ריצ'רד שרמן – מוציא לאור של ספרים בכריכה דקה הגר בסמוך לנערה, ואוולין קייס מגלמת את הלן שרמן, רעייתו של ריצ'רד. ריצ'רד שרמן פוגש דוגמנית צעירה השוכרת את הדירה מעליו בבית דירות במנהטן. באותה עת שוהה אשתו במיין כדי לנוח מחום הקיץ. ריצ'רד, העוסק בפרסום רומנים בכריכה רכה, קורא ספר על רומן מחוץ לנישואין של גבר נשוי לאחר שבע שנות נישואין. ריצ'רד מזמין את הנערה לדירתו, ובדמיונו הוא מדמה שאשתו מנהלת רומן עם שכנם במדינת מיין – טום מקנזי. ריצ'רד רוצה לקיים רומן עם הנערה, אולם חושש שאשתו תגלה את הרומן ואף תירה בו למוות, ומדמיין סצנות אלה. הסרט צולם בין ה-1 בספטמבר 1954 וה-4 בנובמבר 1954, והיה הסרט היחיד של וילדר שהופץ על ידי פוקס המאה ה-20. הסרט שונה מאוד מהמחזה – חלקים רבים מהמחזה הוסרו מאחר שלא תאמו את כללי המוסר של תעשיית הסרטים בהוליווד באותה עת. בעוד שבמחזה מתקיים רומן בין שרמן והנערה, בסרט מדובר בפנטזיה שאינה מתרחשת במציאות. הסצנה המפורסמת בסרט הייתה הסצנה בה מרילין מונרו עומדת מעל פתח אוורור של הרכבת התחתית של ניו יורק, והרוח מהרכבת החולפת מעיפה את שמלתה. הסצנה צולמה ב-15 בספטמבר 1954 במפגש השדרה עם רחוב 52 אולם לא ניתן היה להשתמש בה בסרט בשל רעשי הדיבור של אלפי הצופים שעמדו סביב, ובהם אף בעלה לשעבר של מרילין מונרו, שחקן הבייסבול ג'ו דימאג'יו, והסצנה בה נעשה לבסוף שימוש בסרט צולמה באולפן. בסצנה המקורית התרוממה השמלה כך שראו את ירכיה של מונרו. סצנה זו צונזרה מהסרט (ובסצנה בסרט השמלה מתרוממת הרבה פחות), אולם תצלומי הסצנה שימשו לפרסם את הסרט. בשנת 1983 תוכנן צילום מחודש של הסרט בכיכובו של אל פצ'ינו, אולם פצ'ינו סירב לתפקיד מאחר שהשתתף באותה עת בצילומי הסרט "פני צלקת", ומסיבה זו לא נעשתה גרסה מחודשת של הסרט. מכון הסרטים האמריקאי קבע כי הסרט הוא במקום 51 מבין 100 הקומדיות הטובות ביותר שצולמו במאה ה-20. השחקן טום יוול זכה בפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר, על משחקו בסרט. הבמאי בילי ויילדר היה מועמד לפרס גילדת הבמאים של אמריקה עבור בימוי הסרט, אך הפסיד לדלברט מאן שזכה בפרס על בימוי "מרטי". "חטא על סף ביתך", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חטא על סף ביתך", באתר נטפליקס "חטא על סף ביתך", באתר AllMovie (באנגלית) "חטא על סף ביתך", באתר אידיבי "חטא על סף ביתך", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "חטא על סף ביתך", באתר Prime Video (באנגלית) "חטא על סף ביתך", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) חטא על סף ביתך, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תיאור צילומי הסרט
קרב פילזן (1618)

קרב פילזן או המצור על פילזן היה מצור שהטילו הפרוטסטנטים הבוהמים (בראשות ארנסט פון מנספלד) ונחשב לקרב המשמעותי הראשון במסגרת מלחמת שלושים השנים. ניצחון הפרוטסטנטים וכיבוש העיר הוביל למרד הבוהמי. ב-23 במאי 1618 התמרדו האצילים הפרוטסטנטים בבוהמיה נגד שלטונו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וסילקו את המושלים הקתולים של בוהמיה. מועצת השלטון החדשה שהוקמה על ידי האצילים ובעלי הקרקע הפרוטסטנטים הפקידה בידי פון מנספלד את הפיקוד הצבאי, בעוד האצולה הקתולית ואנשי הכמורה החלו לצאת מהמדינה ולעשות דרכם לעיר פלזן. לסברת הפליטים, בפילסן ניתן היה באפשרותם להיערך למצור ממושך במקרה קרב, על אף המחסור של כוחותיהם בכח אדם ובאבק שרפה. פון מנספלד החל בתכנון כיבושה של פלזן בטרם יקבלו יושביה תגבור וסיוע. צבאו של פון מנספלד הגיע לשערי העיר ב-19 בספטמבר, בעוד יושביה חסמו שתיים מכניסות העיר ועיבו את מערך השמירה על שער הכניסה השלישי. בהערכתו את חולשת התושבים החליט מנספלד לערוך מצור על העיר ולהכריעם באמצעות רעב. ב-2 באוקטובר הגיע כח מסייע לכיבוש העיר, אך מיעוט הארטילריה לא השפיע באופן מהותי על התקדמות הכיבוש. המצור נמשך, במהלכו אזלו מאגרי המזון והנשק של פילסן ובאר המים של העיר נהרסה מהתקפות הפרוטסטנטים. ב-21 בנובמבר הצליחו הפרוטסטנטים לחדור את חומות העיר ופלשו לתוכה. הקרב בין הצדדים נמשך שעות ספורות עד להכרעתם של המגינים. לאחר כיבוש העיר דרש מנספלד כספי פיצויים על תקופת הלחימה ועל כך שכוחותיו חסו על העיר, אך זמן קצר לאחר מכן יצאו כוחות האימפריה הרומית הקדושה לכיוון פלזן. באותה עת נבחר פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ למלך בוהמיה ובהכירו את עליונותה הצבאית של האימפריה הרומית הוא הורה להיערך למתקפות על כוחותיה בטרם הם יגיעו לשטח בוהמיה ויקבצו את כוחותיהם. פרידריך החמישי ננטש על ידי מרבית בעלי בריתו. חלק ניכר מחייליו ערקו במהלך הזמן ליערות שבין פלזן ופראג והפסדו המהותי הראשון אירע בקרב ההר הלבן (1620). מדיה וקבצים בנושא קרב פילזן בוויקישיתוף The Siege Of Pilsen: The Thirty Years' War, worldatlas
פרנקו די סנטו

פרנקו מטיאס די סנטו (בספרדית: Franco Matías di Santo; נולד ב-7 באפריל 1989 במנדוסה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בגזטפה. די סנטו החל לשחק בקבוצת הנוער של גודוי קרוס, ב-2006 עבר לשחק באאודקס איטליאנו מליגת העל הצ'יליאנית. ב-25 בינואר 2008 פרסמה צ'לסי הודעה בדבר רכישת כרטיסו תמורת כ-6 מיליון אירו. די סנטו צורף לקבוצת המילואים של הקבוצה וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-11 בפברואר 2008 במשחק בו כבש שער. בשמונת המשחקים בהם שיחק בקבוצת המילואים, כבש די סנטו 7 שערים והיה אחד ממצטייני הקבוצה. לקראת עונת 2008/2009 צורף די סנטו לסגל הקבוצה הבכירה וקיבל את החולצה מספר 9. הוא כבש שני שערים בשני המשחקים בהם שותף בהכנותיה של הקבוצה במזרח הרחוק. בעונת 2009/2010 די סנטו הושאל לבלקבורן לחצי עונה, בסיום עונה זו די סנטו חזר לצ'לסי. מבתחילת עונת 2012/2011 תם חוזהו של די סנטו עם צ'לסי והוא עבר לשחק בוויגאן אתלטיק. בעונת 2012/2013 זכה עם הקבוצה בגביע ה-FA, אולם בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה. ב-14 באוגוסט 2013 חתם השחקן בוורדר ברמן על חוזה לשלוש שנים. ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–1 לבורוסיה דורטמונד. ב-26 ביולי 2015 חתם די סנטו בשאלקה 04 לארבע שנים. ב-31 בינואר 2019 חתם בראיו ואיקאנו עד לסוף העונה. די סנטו היה בסגל נבחרת ארגנטינה הצעירה באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 אך נופה ברגע האחרון מהסגל למונדיאל הנוער בו זכתה ארגנטינה ב-2007. מדיה וקבצים בנושא פרנקו די סנטו בוויקישיתוף פרנקו די סנטו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרנקו די סנטו, באתר Transfermarkt פרנקו די סנטו, באתר Soccerway פרנקו די סנטו, באתר BDFutbol פרנקו די סנטו, באתר WorldFootball.net פרנקו די סנטו, באתר National Football Teams פרנקו די סנטו, באתר FootballDatabase.eu
מדורה

מדורה היא הדלקת אש מבוקרת בשטח חיצוני מצומצם, למטרות שונות. מדורה משמשת בעיקר לחימום הגוף ליושבים בחוץ בלילות קרים, לבישול מזון, לאיתות ולציון חגים שונים. בעת שקידשו הסנהדרין את החודש להיות חודש חסר, היו מודיעים על כך באמצעות הדלקת מדורות ('משואות') על פסגות הרים מרכזיים, כגון הסרטבא. חומר הדלק השכיח במדורה הוא עצים, המונחים זה על זה בערימה חרוטית מרווחת, המאפשרת זרימת חמצן חלקה לבעירה טובה יותר. ההבערה הראשונית של המדורה נעשית על ידי חומרים המתלקחים בקלות (כגון זרדים, עלים יבשים או קוביות דלק), המסייעים בתורם להבעיר את בולי העץ הגדולים מהם, בתגובת שרשרת. במקומות שונים בעולם מתקיימים ימי ציון שנתיים למאורעות היסטוריים, המשלבים הדלקת מדורות באופן מסורתי. בישראל, לדוגמה, נהוגות מדורות ל"ג בעומר, בבריטניה נחגג כך ליל גאי פוקס, ובצפון אירופה הדלקת מדורות היא טקס עיקרי בחגיגות ליל ולפורגה, המציין את המעבר מתקופת החורף לתקופת האביב. בעבר, הדלקת מדורות הוותה חלק מרכזי בטקסים פגנים. במסגרת עבודת המולך, היו מעבירים ילדים בין שתי מדורות, או קופצים עימם מעל לבורות אש. קומזיץ בעירה ynet, הפסקת אש: מדורה בטיחותית וידידותית בקמפינג, באתר ynet, 16 באפריל 2006
פרנקו פאצ'ו

פרנצ'סקו (פרנקו) אנטוניו פאצ'ו (באיטלקית: Francesco (Franco) Antonio Faccio; ‏8 במרץ 1840 – 21 ביולי 1891) היה מלחין ומנצח איטלקי. פאצ'ו נולד בוורונה ועשה לו שם כמנצח על המוזיקה של ורדי. הוא למד מוזיקה במילאנו ואחרי סיום לימודיו החל בקריירה של מלחין, בחיבור I Profughi Fiamminghi ("הפלמים הנמלטים", מילאנו 1863) ו"אמלטו" (ג'נובה 1865), אחת מאופרות רבות המבוססות על המלט של ויליאם שקספיר. שתי האופרות לא נחלו הצלחה בקרב מבקרי המוזיקה או הקהל הרחב. עם זאת, מארש האבל שנכתב ל"אמלטו" נחשב לדוגמה חשובה לליריות של פאצ'ו. הפופולריות של המארש באה לביטוי ברור בעיבוד שנעשה לו להרכב כלי נשיפה מעץ בשלהי המאה ה-19. את החלק הזה של האופרה אפשר עדיין לשמוע בקורפו בתקופה הפסחא, שם מבצעת אותו תזמורת כלי הנשיפה של "האגודה הפילהרמונית של קורפו" בתהלוכה לכבוד הקדוש של קורפו, סנט ספירידון. מכל מקום, בשנת 2004 ערך המנצח אנתוני בארז את הפרטיטורה של "אמלטו" להצגה, ובכך איפשר הערכה מחודשת של האופרה, שהייתה זנוחה ונשכחת עד לא מכבר. בשנת 1867 התמנה פאצ'ו למנהל בקונסרבטוריון של מילאנו וב-1872 למנהל לה סקאלה במילאנו. פאצ'ו ניצח על הביצוע הראשון של אותלו מאת ורדי (1887) וכן על הצגת הבכורה של האופרה בלונדון. קודם לכן ניצח על הביצוע הראשון באיטליה של אאידה (1872) ועל הצגת הבכורה של הגרסה המתוקנת של "סימון בוקנגרה" (1881). פאצ'ו מת במונזה בגיל 51. מדיה וקבצים בנושא פרנקו פאצ'ו בוויקישיתוף פרנקו פאצ'ו, באתר MusicBrainz (באנגלית)
השדרה הרביעית

השדרה הרביעית (באנגלית: Fourth Avenue או Park Avenue; שדרת פארק או פארק אווניו) היא שדרה רחבה דו-סטרית ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. השדרה משתרעת בין שדרת לקסינגטון (שממזרח לה) לשדרת מדיסון (שממערב לה). השדרה ידועה ביוקרת הנכסים שבה, בייחוד באזור האפר איסט סייד (הצד המזרחי העליון - הצפוני של האי מנהטן). במרכז השדרה נמצא פס ירק ופרחי בגוניה המתוחזק על ידי קרן שדרת פארק, ובחודש דצמבר מדי שנה, לקראת חג המולד ממוקמים לאור השדרה עצי חג המולד מוארים. בחלקה הדרומי של השדרה נמצא רחוב הבאורי, אחד מהרחובות הראשונים של מנהטן. בהמשך התפתחה השדרה צפונה בהתאם לתוכנית חברי הוועדה (1811). בין הרחובות 8 ו-14 מכונה השדרה בשם "השדרה הרביעית". צפונית לרחוב 14 היא עוברת ממזרח לכיכר יוניון ונקראת "כיכר יוניון מזרח". בין הרחובות 17 ו-32 מכונה השדרה "שדרת פארק דרום", וצפונית לרחוב 32 היא מכונה "שדרת פארק". בין הרחובות 33 ו-40 שניים מנתיבי התנועה עוברים במנהרת גבעת מוריי במרכז הכביש (על מנת לאפשר נסיעה מהירה). ברחוב 40 עולה השדרה על כביש מוגבה המקיף את תחנת גרנד סנטרל ואת בניין מט לייף (בעבר - בניין פאן אם) ובניין הלמסלי. בין גרנד סנטרל לרחוב 97 עוברות מתחת לרחוב מסילות הברזל של רכבת מטרו-נורת'. ברחוב 97 עולים קווי מסילת הברזל אל מעל הקרקע ועוברים על גשר המכונה "ויאדוקט שדרת פארק" (Park Avenue Viaduct) המוביל את מסילות הברזל אל מעבר לנהר הארלם. מעברו השני של נהר הארלם ממשיכה השדרה ונקראת באותו שם. לצידי השדרה נמצאים הנהלות החברות או סניפים ראשיים של החברות: בלומברג, סיטיגרופ, קולגייט-פלמוליב, מט לייף, KPMG, ג'י פי מורגן צ'ייס ושות' ו-UBS וכן מלון וולדורף-אסטוריה ובניין סיגראם. בעת הקמתה נקראה השדרה בשם "השדרה הרביעית" ועברו בה פסי הרכבת של חברת רכבת ניו יורק והארלם. מסילות הרכבת עברו דרך מנהרה שנחפרה בגבעת מוריי, וזו כוסתה והונחו עליה משטחי דשא, אשר בשנת 1860 כונו "פארק". בשנת 1967 החלו לכנות בשם שדרת פארק את השדרה בין רחוב 42 ותחנת גרנד סנטרל, ובשנות ה-70 של המאה ה-19 הורדו מסילות הברזל בין רחובות 56 ו-96 אל מתחת לאדמה. בשנת 1888 הגיעה השדרה צפונה עד לנהר הארלם. בשנת 1936 נבנה הגשר המקיף את תחנת גרנד סנטרל על מנת לאפשר תנועה רציפה בשדרה, ובשנת 1937 הפכה מנהרת מוריי היל לחלק מהשדרה ואפשרה תנועה מהירה של כלי רכב דרכה. ב-5 במאי 1959 החליטה מועצת העיר ניו יורק לשנות את שם השדרה הרביעית שבין הרחובות 17 ו-32 ל"שדרת פארק דרום". בשנת 1963 נבנה בניין פאן-אם מעל הגשר שבין תחנת גרנד סנטרל לבניין הלמסלי, כאשר מנהרה בתוך הבניין מאפשרת תנועת כלי רכב. מדיה וקבצים בנושא השדרה הרביעית בוויקישיתוף פרחים בשדרת פארק אתר הניו יורק טיימס
RJ-45

RJ-45 (קיצור של Registered Jack 45) הוא תקע סטנדרטי לכבלי זוגות שזורים (כמו UTP או STP) כחלק מהקוד לתקנות פדרליות (Code of Federal Regulation) של ארצות הברית. לתקע RJ-45 שמונה פינים מנחושת, המסודרים בשורה. בדרך כלל מחברים את הכבל אל התקע על פי תקן TIA-568. השימוש בתקעי RJ-45 נפוץ בעיקר ברשתות Ethernet (בעקבות כבלי הזוגות השזורים). ברוחבי פס של 10Mbps ו-100Mbps משתמשים רק בארבעה משמונת הגידים של הכבלים, ובהתאמה גם בתקעים. ארבעת הגידים הנותרים יכולים לשמש לגיבוי, לקו טלפון או לרשת נוספת. בקצבים של 1Gbps משתמשים בכל שמונת הגידים. תקשורת מחשבים – מונחים UTP STP מדיה וקבצים בנושא RJ-45 בוויקישיתוף
בלו נוט (חברת תקליטים)

בלו נוט תקליטים (באנגלית, "Blue Note Records" ; בתרגום חופשי, "תקליטי התו הכחול") היא חברת תקליטים אמריקאית המתמחת בסגנון הג'אז. החברה הוקמה ב-1939 בידי אלפרד לאיון ומקס מרגוליס. זמן קצר לאחר ההקמה הצטרף להנהלה גם פרנסיס וולף. בשנת 2006 החברה הרחיבה את פעילותה ונהייתה לחברת גג שמקדמת מוזיקה למבוגרים, החברה נמצאת כיום בבעלות קבוצת EMI. את השם החברה שואבת מהבלו נוט שהוא מאפיין של הבלוז והג'אז. כאמור, בלו נוט התמקדה מאז ומעולם בסגנון הג'אז. באופן יותר מפורט, היא החלה את דרכה יחד עם מהפכת הבי בופ ורבים מהאלבומים החשובים של סגנון זה הוקלטו בבלו נוט. עם הזמן בלו נוט נהייתה מזוהה עם ההארד בופ, כאשר המוזיקאים המובילים בה היו הרבי הנקוק, הוראס סילבר, ארט בלייקי, לי מורגן, גראנט גרין, ג'ימי סמית', ופרדי האבארד. עם זאת, כמעט כל המוזיקאים החשובים של הג'אז, על כל סוגיו, הקליטו בבלו נוט בכמות זו או אחרת. המורשת של הבלו נוט, היא אחת מהמורשות המשפיעות ביותר על המוזיקה המודרנית. החברה הייתה אחת מחברות התקליטים העצמאיות הגדולות בהיסטוריה, וקשה למצוא חברה אחרת שמתחרה בה במגוון הרחב של מוזיקאי צמרת ואלבומי מופת. בעיני רבים ממוזיקאי הג'אז היא הייתה מאז שנות הארבעים ועד היום החברה הטובה ביותר בשביל להקליט בה אלבום. במשך השנים החברה הרחיבה את יריעתה והיא מקליטה במגוון רחב של תחומים, כולל למשל היפ הופ. שמה של בלו נוט אוזכר בתחילת הסמפל "קנטלופ - פליפ פנטזיה" של להקת US3 ליצירתו של הנקוק, "אי המלונים". מדיה וקבצים בנושא בלו נוט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בלו נוט (באנגלית) בלו נוט, ברשת החברתית פייסבוק בלו נוט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בלו נוט, ברשת החברתית אינסטגרם
פיליפו מרקטי

פיליפו מרקטי (באיטלקית: Filippo Marchetti;‏ 26 בפברואר 1831 – 18 בינואר 1902) היה מלחין אופרה איטלקי. מרקטי, שפעל, כמוהו כמלחינים אחרים בזמנו, בצל גאוניותו של ורדי, השיג הצלחה אחת גדולה באופרה שלו משנת 1869, "רוי בלאס". מרקטי הלחין את המוזיקה עבור השיר של וסילה אלכסנדרי, "Oda gintei latine", השיר שזכה בחגיגות הלטיניות הראשונות במונפלייה, במאי 1878. פיליפו מרקטי היה תלמידו של ג'וזפה לילו (אנ') וקרלו קונטי בקונסרבטוריון של נאפולי (אנ'). האופרה הראשונה שלו "Gentile da Varano" שהועלתה בטורינו בפברואר 1856 זכתה להצלחה. אותה הצלחה הושגה גם באופרה שלו "לה דמנטה" שהוצגה לראשונה בטורינו, 27 בנובמבר 1856. לאחר מכן מרקטי הלחין את "רומיאו ג'ולייטה" שהוצגה לראשונה בטריאסטה ב-25 באוקטובר 1865 עם קבלת פנים סבירה. אופרה זו הוצגה במילאנו בשנת 1867. כמו כל כך הרבה מלחינים איטלקים אחרים באותה תקופה, מרקטי זכה להצלחה הגדולה ביותר שלו עם "רוי בלאס" (שהוצגה בבית האופרה לה סקאלה ב-3 באפריל 1869). אופרה המבוססת על הדרמה רוי בלאס (אנ') מאת ויקטור הוגו. היצירה רוי בלאס מאת מרקטי הוצגה גם בגרמניה ובאנגליה. "גוסטבו ואזה" (שפורסמה בלה סקאלה, 7 בפברואר 1875) ו"דון ג'ובאני מאוסטריה" (שפורמה בטורינו, 11 במרץ 1880) היו בעיקר יצירות שוליים שנשכחו. מרקטי היה פרופסור לשירה ברומא ונשיא האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה בשנת 1881. בין צאצאיו הוא ג'וליו מרקטי (אנ'). "רומיאו וג'ולייטה" (1865; גרסאות מתוקנות ב-1872 וב-1876). הוצגה לא מזמן באיטליה וזמינה בתקליטור. "רוי בלאס" (1869), זמינה בתקליטור, אבל פגומה עקב קיצוץ. "גוסטבו ואזה" (1875). ביצוע מחודש תוכנן במקור לשנת 2007, אך נדחה ל-2008. "דון ג'ובאני מאוסטריה" (1880) האופרה "רוי בלאס", שנשכחה כמעט, בוצעה והוקלטה בשנת המאה למותו, והתגלתה כיצירה דרמטית מאוד וכתובה היטב. מדיה וקבצים בנושא פיליפו מרקטי בוויקישיתוף פיליפו מרקטי, באתר MusicBrainz (באנגלית) פיליפו מרקטי, באתר Discogs (באנגלית) Premiul de la Montpellier 1878-2008 - Partea a II-a (ברומנית) מידע על מרקטי בספרייה הלאומית של צרפת ארכיון האיטנרנט על מרקטי יהואש הירשברג, "Opera in Search of a Just Ruler for a Unified Italy", Introduction, Brepols 2017
בלו נוט (פירושונים)

האם התכוונתם ל... בלו נוט – הדרגה החמישית המונמכת, תו המשמש בבלוז ובג'אז בלו נוט (מועדוני ג'אז) – רשת של מועדוני ג'אז ומסעדות בלו נוט (חברת תקליטים) – חברת תקליטים