laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שארל חילו

שארל חילו (בערבית: شارل الحلو; 25 בספטמבר 1913 – 7 בינואר 2001) היה פוליטיקאי לבנוני שכיהן כנשיא לבנון בשנים 1964–1970. חילו נולד בביירות למשפחה מרונית מבעבדה. סיים בהצטיינות את אוניברסיטת סנט ג'וזף בביירות ב-1929 והשלים לימודי משפטים ב-1934. חילו היה איש עסקים מצליח וייסד בלבנון שני עיתונים בצרפתית - L'Eclair du Nord ו- Le Jour. ב-1936 הוא נכנס לראשונה לזירה הפוליטית כשהצטרף לפייר ג'ומאייל בהקמת מפלגת הפלנגות. חילוקי הדעות שלו עם ג'ומאייל, עם זאת, הובילו מאוחר יותר לפרישתו מהמפלגה. תפקידו הרשמי הראשון של חילו היה כשגריר לותיקן בשנת 1947. לאחר מכן שימש כשר הבריאות והמשפטים בשנים 1954–1955, וכשר החינוך (1964). כבן טיפוחיו של פואד שהאב, הוא נבחר על ידי הפרלמנט הלבנוני להחליף אותו בנשיאות ב-1964. את תקופת נשיאותו של חילו אפיינה צמיחה כלכלית משמעותית, שנפגמה רק בשל קריסת אינטרה בנק ב-1966, ואי יכולתה של לבנון להימנע ממעורבות בסכסוך הישראלי-ערבי. מלחמת ששת הימים ב-1967 העלתה מחדש את השסעים בחברה הלבנונית. מוסלמים רבים דרשו כי לבנון תצטרף למאמץ המלחמתי הערבי, בעוד מרבית הנוצרים ביקשו להימנע מהמלחמה. חילו הצליח לשמור את לבנון מחוץ ללחימה, למעט תקיפת אוויר אחת, אך לא הצליח להשקיט את המתחים הפנימיים שזו יצרה. בבחירות לפרלמנט של שנת 1968 נוצרו שני גושים בעלי שלושים מושבים כל אחד - האחד פרו-ערבי ובראשו רשיד כראמי, והשני פרו-מערבי בהנהגת הנשיא לשעבר כמיל שמעון, פייר ג'ומאייל וריימונד אדה. הממשלה הלבנונית ניצבה גם מול קריאת התיגר של הארגונים הפלסטיניים בדרום המדינה, והתנגשויות בין צבא לבנון לבין כוחות אש"ף הפכו תכופות יותר ויותר. חילו ניסה להתמודד מול דרישותיהם של הפלסטינים, אך משהבין כי לא יוכל להביא לסיום ההתקוממות באופן צבאי, הסכים לחתום על הסכם קהיר ב-1969, שהתיר למחבלים הפלסטינים לתקוף את ישראל מבסיסיהם בשטח לבנון. חילו קיווה כי הסכמתו זו תגרום לפלסטינים להסתפק בתקיפת ישראל, ותסיר את לחציהם מעל ממשלתו הוא. תקוותו התבדתה והפלסטינים רק החריפו את תקיפותיהם כלפי לבנון עצמה. ב-1970 מינה חילו את אליאס סארקיס ליורשו בתפקיד, אך הוא הפסיד בבחירות באספה הלאומית, בקול אחד, לטובת סולימאן פרנג'יה. בניגוד לנשיאים קודמים, שנותרו פעילים בזירה הפוליטית גם לאחר תום כהונתם, בחר חילו להיעלם מהחיים הציבוריים. הוא המשיך לעסוק במפעלי רווחה, ועזר לייסד רשת בתי תמחוי לקשישים. חילו נפטר מהתקף לב ב-7 בינואר 2001, בגיל 87. מדיה וקבצים בנושא שארל חילו בוויקישיתוף שארל חילו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מה נשים רוצות

מה נשים רוצות (באנגלית: What Women Want) הוא סרט קולנוע אמריקאי, בבימויה של ננסי מאיירס ובכיכובם של מל גיבסון והלן האנט, אשר יצא לאקרנים בשנת 2000. הסרט, אשר זכה להצלחה גדולה בקופות, עם הכנסות של כ-374 מיליון דולר, הוא פנטזיה קומית. ניק מרשל (מל גיבסון) הוא איש שיווק שחצן, שוביניסטי ויאפי. חייו מורכבים מקריירה מוצלחת בחברת פרסום משגשגת, רומנים ופלירטוט עם נשים שונות וגידול בתו מאשתו לשעבר. מרשל, הרגיל לעולם בו שולטים הגברים במשרות הבכירות, מוצא עצמו תחת ניהולה של דרסי מק'גווייר (האנט), אשת פרסום מצליחה שעברה לחברה ותפסה את המשרה בה חשק. ניק, שדעותיו השובינסטיות ידועות לכל, לא מרוצה, בלשון המעטה, מכך שאישה זכתה בתפקיד. מרשל נחוש בדעתו לערער את ניהולה של מק'גווייר, שמנסה לדחוף את החברה לשווק לקהל הנשים, בעוד שמרשל תמיד כיוון את מסעות הפרסום שלו לגברים. מרשל מחליט להענות לאתגרה של מק'גווייר ולנסות מוצרים "נשיים", כגון גרביונים, שפתון ומסקרה. בעת הניסוי הוא מוכה ממכת חשמל אשר גורמת לו להתעלף. מששבה אליו הכרתו מרשל מגלה שהוא מסוגל לשמוע את מחשבותיהן של הנשים אשר מסביבו. בתחילה מרשל נבהל מיכולתו החדשה, אך במהרה בוחר לנצלה למניעיו שלו, ביניהם ערעור מעמדה של מק'גווייר, ומערכות היחסים שלו. עם הזמן לומד מרשל כי הוא מאוהב במק'גווייר ומתחרט על הדרך בה הוא מנצל אותה, אך המאורעות כבר גלשו מעבר לידיו, שכן הוא כבר נטל את הקרדיט עבור רעיונות שבאו במקור ממחשבותיה, אותן שמע בהיחבא. מרשל לבסוף נגאל, כאשר הוא משנה סופית את גישתו המאצ'ואיסטית והחומרנית בעוד הוא מנסה לעזור למתמחָה צעירה כשהוא חושב שייתכן והתאבדה. במהלך חיפושיו הקדחתניים אחר המתמחה הוא שוב מוכה בזרם חשמל ומאבד את יכולתו המופלאה. הסרט זכה להצלחה בקופות, אך לביקורות צוננות בעיקרן: "טעים אך ריקני" כתבה סוזן ולושצ'ינה עבור היומון USA Today. "קומדיית מצבים מצחיקה למדי, אך צפויה מראש" כתב ג'ונתן פורמן עבור הניו יורק פוסט. "מתחיל טוב, אך נגמר כמו סרט הוליוודי קיטשי וצפוי" כתב המבקר של ידיעות אחרונות. אף על פי שהסרט בוים בידי אישה, ננסי מאיירס, עלילת הסרט מלאה בסטריאוטיפים פוגעניים כלפי נשים, והיא תוארה כסקסיסטית. "מה נשים רוצות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מה נשים רוצות", באתר נטפליקס "מה נשים רוצות", באתר AllMovie (באנגלית) "מה נשים רוצות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מה נשים רוצות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מה נשים רוצות", באתר Metacritic (באנגלית) "מה נשים רוצות", באתר אידיבי "מה נשים רוצות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Rita Kempley, 'What Women Want': A Cosmetic Approach, Washington Post, 15 December 2000 אורי קליין, הוליווד סלחה למל גיבסון מוקדם מדי, באתר הארץ, 23 בפברואר 2017
ההמנון המלכותי של איראן

סורוד שאהנשאהי איראן (בפרסית: سرود شاهنشاهی ایران; בתרגום לעברית: "ההמנון המלכותי של איראן") היה המנונה הלאומי של איראן (המדינה האימפריאלית של איראן) משנת 1933 ועד למהפכה האיסלאמית של 1979 אשר הביאה לביטול המלוכה. ההמנון מתאר ומהלל את השאה ושושלתו. שושלת פהלווי המנון איראן רווחת השאה מדיה וקבצים בנושא ההמנון המלכותי של איראן בוויקישיתוף
משחק הדם במים

משחק הדם במים (בהונגרית: Melbourne-i vérfürdő – מרחץ הדמים של מלבורן) היה משחק כדורמים שהתקיים ב-6 בדצמבר 1956 בין נבחרת הונגריה לנבחרת ברית המועצות באולימפיאדת מלבורן ונחשב למשחק המפורסם ביותר בהיסטוריה של משחק הכדורמים. המשחק התנהל על רקע המרד ההונגרי ונבחרת הונגריה הביסה את נבחרת ברית המועצות 0:4. הכינוי "משחק הדם במים" נטבע על ידי התקשורת לאחר שהשחקן ההונגרי ארווין זאדור יצא מבריכת השחייה לקראת סוף המשחק כשדם זורם מחתך שמתחת לעינו הימנית. הפגנה קטנה של סטודנטים שנערכה ב-23 באוקטובר 1956 הסלימה למרד כולל כנגד משטר הבובות הסובייטי בבודפשט. למשך מספר ימים נראה היה כאילו תוכל הונגריה להשתחרר מחיבוק הדוב הרוסי, אך ב-1 בנובמבר החלו ראשוני הטנקים הסובייטיים להתגלגל לתוך הונגריה ומה-4 בנובמבר ועד ה-10 בנובמבר עסקו הכוחות הסובייטיים בדיכוי המרד באמצעות אסטרטגיה של כוחות משולבים שכללו תקיפות אוויר, הפגזות ארטילריות ומבצעים מתואמים של חי"ר ושריון. בזמן המרד שהתה נבחרת הכדורמים של הונגריה במחנה אימון בהרים בקרבת בודפשט. חבריה היו מסוגלים לשמוע את קולות הירי ולראות את העשן המיתמר. ההונגרים התאמנו כדי להגן על תוארם כאלופי האולימפיאדה הקודמת. כיוון שנותרו פחות משבועיים למשחקים האולימפיים במלבורן שבאוסטרליה הועברו השחקנים מיד למחנה מעבר לגבול בצ'כוסלובקיה על מנת למנוע מהם להסתבך במרד. השחקנים למדו לראשונה על ההיקף האמיתי של המרד רק כשהגיעו לאוסטרליה ודרשו לקבל מידע על קורות חבריהם ובני משפחתם. כשהחלה האולימפיאדה דוכא כבר המרד ההונגרי בברוטאליות ורבים מהשחקנים בנבחרת הונגריה ראו את האולימפיאדה כדרך להציל מעט מכבוד מדינתם. "חשנו כי אנו משחקים לא רק עבורנו כי אם עבור מדינתנו כולה" אמר זאדור לאחר המשחק. הקהילה הבינלאומית הייתה כבר מודעת לעוצמת הברוטאלית של התגובה הסובייטית למרד ההונגרי והצופים עודדו בקולניות את הנבחרת האולימפית ההונגרית בכל המשחקים בהם השתתפה. משחק "הדם במים" התנהל מול קהל אוהד שכלל גולים הונגרים שרבים מהם היו כמה ימים לפני כן בזירת האגרוף שבה ראו את לאסלו פאפ ההונגרי זוכה במדליית הזהב השלישית שלו. מלכתחילה היה המשחק אלים מאוד והוחלפו בו בעיטות ומהלומות. לקול תשואות הקהל הבקיע הכוכב ההונגרי ארווין זאדור שני שערים. זאדור נאלץ לעזוב את הבריכה בדקות האחרונות של המשחק כשנבחרתו כבר הובילה 0:4 לאחר שקיבל אגרוף בפניו מוולנטין פרוקופייב. הפציעה של זאדור הייתה הקש ששבר את גב הגמל לגבי הקהל, שכבר היה בטירוף. על מנת למנוע התפרצות מהומות הופסק המשחק כשנותרה דקה לסיום, והמשטרה נכנסה לזירה על מנת לפנות את הקהל. תמונותיו של זאדור השותת דם התפרסמו בעיתונות העולמית והובילו לכינוי "משחק הדם במים", אף על פי שהדיווחים כאילו המים בבריכה האדימו מדם הם ככל הנראה הגזמה. ההונגרים המשיכו למשחק הגמר ובו ניצחו את נבחרת יוגוסלביה 1:2 וזכו במדליית הזהב הרביעית שלהם. לאחר שהסתיימה האולימפיאדה ערקו מחצית מ-100 המשתתפים במשלחת ההונגרית לאולימפיאדה למערב. בין הספורטאים שעזבו את הונגריה עקב תוצאות המרד ההונגרי הייתה המתעמלת היהודייה אגנס קלטי, זוכת 4 מדליות זהב באולימפיאדת מלבורן, שעלתה לישראל. בשנת 2006, שנת היובל למרד ההונגרי, יצא לאקרנים סרט תיעודי בשם "זעם החירות" המתאר את סיפור המשחק. את הסרט הפיקו לוסי לו וקוונטין טרנטינו, שתיאר אותו "כסיפור הטוב ביותר שמעולם לא סופר". הקריין בסרט הוא מארק ספיץ שארווין זאדור היה מאמנו בעת שהיה נער. אתר הסרט זעם החירות (אורכב 02.09.2006 בארכיון Wayback Machine) (באנגלית)
דויד טרזגה

דויד סרז'יו טרזגה (בצרפתית: David Sergio Trezeguet; נולד ב-15 באוקטובר 1977 ברואן) הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא ארגנטינאי. הוא בנו של שחקן הכדורגל הצרפתי-ארגנטינאי חורחה טרזגה, ששיחק בצרפת כאשר טרזגה נולד. טרזגה גדל ושיחק את משחקו המקצועי הראשון בארגנטינה בקבוצת פלטנסה. הוא זכה במונדיאל 1998 עם נבחרת צרפת וכבש את שער הזהב מול איטליה שהוביל לזכייה ביורו 2000. במרץ 2004 הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. במוקדמות מונדיאל 2006 שיחק עם נבחרת צרפת מול נבחרת ישראל במשחק שהתקיים באצטדיון רמת גן. הוא כבש את השער לצרפת, וכמה דקות מאוחר יותר הורחק בכרטיס אדום לאחר שנגח בפניו של טל בן-חיים. המשחק הסתיים בתיקו 1-1. באותו מונדיאל הגיעה צרפת למשחק הגמר, אך הפסידה לאיטליה בגלל פנדל שאותו החמיץ. בספטמבר 2006 הפך טרזגה, המכונה "טרזגול", לכדורגלן הזר אשר כבש הכי הרבה שערים עבור יובנטוס. הוא זכה בפרס הוקרה על שכבש 125 שערים ב-207 הופעות. למרות עונה מוצלחת במדי הקבוצה, בה כבש 20 שערים בליגה, בחר מאמן נבחרת צרפת לא לכלול את טרזגה בסגל ליורו 2008. ב-2010 חתם בעולה החדשה לליגה הספרדית, הרקולס אליקנטה. בעקבות ירידתה של הרקולס לליגה השנייה בספרד, טרזגה החליט לא להישאר בקבוצה. ב-30 באוגוסט 2011 חתם טרזגה לעונה אחת בבאניאס מהליגה הראשונה באיחוד האמירויות. ב-19 בדצמבר 2011 חתם טרזגה בקבוצת ריבר פלייט הארגנטינאית אשר ירדה ליגה, לראשונה בתולדותיה, עונה לפני שחתם. טרזגה, שגדל בבואנוס איירס והיה אוהד הקבוצה בילדותו, דיבר על חתימתו בקבוצה כעל חלום שהתגשם, והתייחס להגעתו לקבוצה בעת מצוקתה כשליחות בסיוע לחזרתה לליגה הראשונה. טרזגה כבש בקבוצה 13 שערים ב-18 משחקים והיה שותף בכיר לחזרתה של הקבוצה לליגה הבכירה. ב-22 ביולי 2013 הושאל טרזגה לקבוצת ניואל'ס אולד בויס הארגנטינאית. לאחר כשנה חתם השחקן בפונה סיטי מליגת העל ההודית. ב- 20 בינואר 2015 הודיע טרזגה על פרישה מכדורגל. נבחרת צרפת גביע העולם - 1998. אליפות אירופה - 2000. מונקו ליגת העל הצרפתית - 1996/97, 1999/00. הסופר קאפ הצרפתי - 1997. יובנטוס סרייה א - 2001/02, 2002/03. סרייה ב - 2006/07. הסופר קאפ האיטלקי - 2002 ,2003. ריבר פלייט ליגת המשנה הארגנטינאית - 2011/12. אתר האינטרנט הרשמי של דויד טרזגה דויד טרזגה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דויד טרזגה, באתר Transfermarkt דויד טרזגה, באתר Soccerway דויד טרזגה, באתר BDFutbol דויד טרזגה, באתר WorldFootball.net דויד טרזגה, באתר National Football Teams דויד טרזגה, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt הפתעה: דויד טרזגה חתם בפונה ההודית, באתר וואלה, 30 ביולי 2014 |}
מוריד הגשם

האם התכוונתם ל... משיב הרוח ומוריד הגשם – נוסח המתוסף בברכת גבורות, הברכה השנייה של תפילת העמידה, בימות החורף. מוריד הגשם (ספר) – רומן של ג'ון גרישם. מוריד הגשם (סרט) – סרט משנת 1997 המבוסס על ספרו של גרישם. מוריד הגשם (מחזה) – מחזה של נ. ריצ'רד נאש. מוריד הגשם – סרט משנת 1956 המבוסס על מחזה של נ. ריצ'רד נאש
מיכל טל

האם התכוונתם ל... מיכל טל (זמרת) – זמרת ישראלית מיכל טל (פסנתרנית) – פסנתרנית ישראלית מיכל טל (סופרת) – סופרת ישראלית
אח"י אילת (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אח"י אילת (א-16) – ספינת תותחים של חיל הים הישראלי והראשונה בשם זה. אח"י אילת (ק-40) – משחתת בחיל הים הישראלי והשנייה בשם זה. טובעה על ידי המצרים ב־1967. אח"י אילת (סער 2) – ספינת טילים של חיל הים הישראלי מדגם סער 2 והשלישית בשם זה, 1968-1991. אח"י אילת (סער 5) – ספינת טילים של חיל הים הישראלי מדגם סער 5 והרביעית בשם זה, 1994-פעילה.
כתר אוסטרי

הכתר האוסטרי (בגרמנית: Österreichisch-Ungarische Krone; בהונגרית: Osztrák-Magyar korona) היה המטבע הרשמי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, מ־1892 עת החליף את הפורינט אוסטרו-הונגרי ועד להתפרקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית ב־1918. המטבע חולק ל־100 הלר (בהונגריה נקרא פילר) והיה שווה בערכו לחצי גילדן (ישן), וסומן באות K או Kr. הכתר האוסטרי (קרונה) היה ההילך החוקי בכל מדינות הכתר שבקיסרות האוסטרו-הונגרית וגם בליכטנשטיין. הקרונה (עברית: כתר) היה מטבע נפוץ במונרכיות של אירופה. מקור השם בכתר, ובדיוקן המלכים על המטבע. השם הרשמי של המטבע באוסטריה היה קרונה (Krone, ברבים: Kronen) ובהונגריה קורונה (korona), אולם על המטבע והשטרות הופיעו גם שמות המטבע שהיו שגורים בפי העמים האתניים שהרכיבו את האימפריה. בצ'כית koruna, בפולנית והונגרית korona, באוקראינית корона, באיטלקית ולטינית corona, בסלובנית krona, בקרואטית krune, בסרבית круна וברומנית coroana. לאחר מספר כישלונות קודמים של אימוץ תקן הזהב (הצמדת המטבע למחיר הזהב) במדיניות המוניטרית של הבנק הלאומי של אוסטרו-הונגריה, הצליח שר האוצר האוסטרי סנדור ווקרלה בשנת 1892 להחליף את "סטנדרט הכסף" (הצמדת המטבע למחיר מתכת הכסף). עם החלפת השיטה הוחלף גם הגילדן האוסטרי במטבע החדש, הכתר האוסטרי (קרונה). הכתר הונפק בערך של: 1 גילדן = 2 כתרים, וחולק ל־100 הלר. הודות לשיטה החדשה, שמר המטבע על יציבות, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ הבנק המרכזי להדפיס כמויות נכבדות של כסף ללא כיסוי, על מנת לממן את המלחמה. דבר שגרם לאינפלציה וירידה דרסטית בערך הכסף. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר התפרקות האימפריה, היו תקוות שהמטבע ימשיך להיות ההילך החוקי המשותף במדינות החדשות שהוקמו. תקוות אלה התבדו בינואר 1919 כאשר הממלכות של סרביה, קרואטיה וסלובניה, החליטו להטביע מחדש את שטרות הכסף שהיו במחזור, בהגבלת סחירות הכסף לטרטוריה שלהם בלבד, מה שיצר למעשה כסף חדש על גבי השטרות הישנים. הבנק הלאומי של אוסטרו-הונגריה הנפיק את המטבעות והשטרות של הכתר האוסטרי במגוון ערכים רחב. המטבעות הוטבעו במקביל במטבעה של וינה ובמטבעה המפורסמת קרמנקה שבהונגריה, ואילו שטרות הכסף עוצבו והודפסו בווינה. המטבע הונפק במספר סדרות ואף הונפק אחר התפרקות הקיסרות, והתמוטטות המטבע בשטר בעל ערך שיא הנקוב ב־10,000 כתרים. המטבעות שהונפקו באוסטריה היו בעלי ערך נקוב של 1, 2, 10 ו־20 הלר (Heller) ו־1, 2, 5, 10, 20 ו־100 כתרים (Krone). המטבעות שהונפקו בהונגריה היו בעלי ערך נקוב של 1, 2, 10 ו־20 פילר (Fillér) ו־1, 2, 5, 10, 20 ו־100 כתרים (Korona). המטבעות היו עשויים ממגוון מתכות רחב: ארד, ברזל, ניקל, אלפקה, כסף ו־זהב. כל שטרות הכסף הודפסו בצורה דו־לשונית (גרמנית והונגרית) וכן הופיעו על השטרות השמות בשפות האתניות המקומיות. עד למלחמת העולם הראשונה הודפסו השטרות בגרמנית בצד אחד ובהונגרית בצד השני. בזמן המלחמה הודפס הטקסט הדו־לשוני על צד אחד של השטרות. בסדרה 1900–1902 הונפקו השטרות בערך נקוב של 10, 20, 50, 100 ו־1,000 כתרים. בסדרה 1904–1910 הונפקו השטרות בערך נקוב של 10, 20 ו־100 כתרים. בסדרה 1912–1915 הונפקו השטרות בערך נקוב של 10, 20, 50 ו־100 כתרים. בסדרה של מלחמת העולם הראשונה, הונפקו השטרות בערך נקוב של 1 ו־2 כתרים. בסדרה שלאחר מלחמת העולם, הונפקו השטרות בערך נקוב של 25, 200 ו־10,000 כתרים. מדיה וקבצים בנושא מטבעות כתר אוסטרי בוויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא שטרות של אוסטרו-הונגריה בוויקישיתוף מאמר על בנק הלאומי של אוסטרו-הונגריה (גרמנית) שטרי כסף הונגרים - תמונות מטבעות ושטרות אוסטרו-הונגרים
טינה תומפסון

טינה מריה תומפסון (באנגלית: Tina Marie Thompson;‏ נולדה ב-10 בפברואר 1975 בלוס אנג'לס, קליפורניה) היא כדורסלנית אמריקאית המשחקת בליגת ה-WNBA. תומפסון הייתה במשך זמן רב מלכת הסלים של ה-WNBA בכל הזמנים ונחשבת לאחת הכדורסלניות הגדולות בכל הזמנים. בשנת 2018 הוצגה הן בהיכל התהילה של הכדורסל, והן בהיכל התהילה של כדורסל הנשים. תומפסון סיימה את לימודיה באוניברסיטת דרום קליפורניה בשנת 1997 ונבחרה במקום הראשון בדראפט ה-WNBA על ידי יוסטון קומטס. בארבע השנים הראשונות שלה ביוסטון היא זכתה בארבע אליפויות רצופות, כשהיא משמשת כאחד מעמודי התווך של הקבוצה (ביחד עם שריל סוופס וסינתיה קופר). תומפסון השתתפה בארבעה משחקי ALL-STAR, ובשנת 2000, אף נבחרה לשחקנית הטובה ביותר במשחק. תומפסון נבחרה שלוש פעמים לחמישיית העונה בעונת ה-WNBA‏ (1997, 1998, 2004) וארבע פעמים לחמישיית העונה השנייה (1999, 2000, 2001, 2002). בשנת 2000 נקראה תומפסון לנבחרת ארצות הברית באולימפיאדת סידני, אך לא זכתה לשחק במשחקים האולימפיים. תומפסון נקראה לנבחרת עבור אליפויות העולם ב-1998 וב-2002, אך גם אז לא זכתה לשחק עקב פציעה. היא זכתה לשחק בטורניר בינלאומי גדול רק בשנת 2004, עת עזרה לנבחרתה לזכות במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, הישג אותו שחזרה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) בנוסף לקריירה שלה ב-WNBA, שיחקה תומפסון גם בליגות אחרות. בפגרת ה-WNBA של 2001, היא שיחקה בקבוצה האיטלקית רוברטו באקסטבול ובפגרת 2003 היא שיחקה בקומהו פלקונס מהליגה הקוריאנית. מדיה וקבצים בנושא טינה תומפסון בוויקישיתוף טינה תומפסון, ברשת החברתית אינסטגרם פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל אולימפי, באתר olympedia.org פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר ליגת ה-WNBA פרופיל, באתר היכל התהילה של הכדורסל ביוגרפיה פרופיל באתר WNBA פרופיל באתר הנבחרת האמריקאית
אייזנשטאדט

אייזנשטאדט (בגרמנית: Eisenstadt; בהונגרית: Kismarton; בקרואטית: Željezno) היא עיר הבירה של מדינת בורגנלנד שבמזרח אוסטריה. העיר שוכנת על מישור קרוב לגבול עם הונגריה. אוכלוסיית העיר מונה 13,664 תושבים (נכון ל-2002). העיר נחשבת לאחד ממחוזות בורגנלנד. עד למלחמת העולם הראשונה השתייכה העיר לממלכת הונגריה. אייזנשטאדט נמצאת על גבי מישור מעל לנהר וולקה, בקצה הדרומי של רכס הרי לייטה (Leithagebirge), במרחק כ-12 ק"מ מהגבול עם הונגריה. העיר מתחלקת לארבעה רבעים: אוברברג (Oberberg) אונטרברג (Unterberg) קליינהפליין (Kleinhöflein) סט. גאורגן (St. Georgen) ממצאים ארכאולוגיים מעידים על יישוב באזור כבר בתקופת תרבות הלשטט. קלטים ורומים התיישבו במידה מועטת באזור זמן מה מאוחר יותר. במשך נדידת העמים הגדולה התיישבו באזור שבטים גרמאניים והונים. בסביבות שנת 800, בזמן שלטונו של קרל הגדול, החלה ההתיישבות הבווארית באזור. העיר, שהייתה אז מצודה, נהרסה בידי חייליו של לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה, וב-1241 נהרסה שוב בידי המונגולים הפולשים. ב-1373 עברה העיר לשלטון משפחת קניז'אי, שבנו מחדש את חומות העיר ואת המצודה. ב-1388 העיר קיבלה זכויות להחזיק שוק על ידי הקיסר זיגמונד. ב-1445 נכבשה העיר על ידי הארכידוכס אלברט השישי מאוסטריה. ב-1451 הועברה העיר לידי פרידריך השלישי בידי מתיאס קורבינוס בתמורה לכתר ההונגרי. מתיאס כבש מחדש את העיר ב-1482, אך ב-1490 היא נכבשה בידי מקסימיליאן הראשון מבית הבסבורג, ונשארה תחת שליטת השושלת עד 1622. ב-1529 ו-1532 העיר נכבשה בידי האימפריה העות'מאנית, עם התקדמותה לכיוון העיר וינה. העיר הפכה לעיר מלכותית מאז 1648. היא נהרסה בשרפות פעמיים, ב-1589 וב-1776. ב-1648 עברה העיר לשליטת המשפחה ההונגרית אסטרהאזי. נסיכי המשפחה שינו באופן מסיבי את מראה פני העיר בבניות נרחבות שערכו בעיר, שהבולטת מביניהן היא טירת אסטרהאזי. בשנת 1809 נכבשה העיר בידי הצרפתים, במשך המלחמות הנפוליוניות, וב-1897 היא חוברה לקווי הרכבת. עד סוף מלחמת העולם הראשונה העיר הייתה העיר המרכזית בחבל קישמארטון שבממלכת הונגריה. בשנת 1921 בעקבות חוזה טריאנון וחוזה סן-ז'רמן צורפה העיר לאוסטריה יחד עם שאר בורגנלנד. מאז ה-30 באפריל 1925 העיר היא בירת בורגנלנד ומושב ממשלתה. בזמן מלחמת העולם השנייה העיר הופגזה קשות. ב-1945 היא נכבשה בידי הצבא האדום, ונשארה תחת כיבוש סובייטי עד 1955. הקהילה זכתה בתקופה מסוימת למעין אוטונומיה יהודית והייתה אחת מאיחוד שבע קהילות, רבי מאיר אייזנשטט התמנה בשנת תע"ז לכהן כרב בקהילה ושל "שבע הקהילות", ועל שמה נקרא. גם באייזנשטאדט ייסד ישיבה. אייזנשטאדט היא עיר תאומה של הערים: גרמניה באד קיסינגן, גרמניה צרפת קולמר, צרפת איטליה ליניאנו, איטליה יפן סנוקי, יפן הונגריה שופרון, הונגריה מדיה וקבצים בנושא אייזנשטאדט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אייזנשטאדט (בגרמנית) אתר העיר הרשמי אייזנשטאדט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איזנשטט (אוסטריה), דף שער בספרייה הלאומית דוב בער ואכשטיין אבני אש, כתבות שעל גבי הקברים בבית עלמין הישן דקהל אייזן שטאט, וינה, תרפ"ב, באתר היברובוקס
עצם הזרוע

עצם הזרוע (TA: Humerus) היא העצם הארוכה ביותר של הזרוע. היא נמצאת בין הכתף למרפק. בשלד, עצם הזרוע ממוקמת בין עצם השכם בצידה המקורב, לעצמות החישור והגומד בצידה המרוחק. זוהי העצם הגדולה ביותר בגפה העליונה. אפשר לחלק את עצם הזרוע לשלושה אזורים: החלק העליון כולל את ראש העצם המעוגל, המופרק עם עצם השכם. מרוחק מהראש, נמצא הצוואר האנטומי (Collum anatomicum humeri) ובהמשך בולטות שתי גבשושיות (הגדולה והקטנה, בלועזית – Tuberculum majus, Tuberculum minus). לגבשושיות מחוברים השרירים מסובבי הכתף. בין שתי הגבשושיות, נמצא חריץ (מענית) שדרכו עובר גיד הראש הארוך של שריר הזרוע הדו ראשי. האזור שמתחת לגבשושיות, שם העצם צרה יחסית, נוטה להשבר יותר מאזורים אחרים בעצם. תכונה זאת העניקה לו את השם הצוואר הניתוחי (Collum chirurgicum humeri). לאורך גוף הזרוע מתחברים שרירים שונים. באמצע אורך הגוף, אפשר לזהות את גבששת הדלתא (Tuberositas deltoidea), אליה מתחבר שריר הדלתא. בהכללה, אפשר לומר שכל השרירים הנאחזים בעצם מגבששת הדלתא ומעלה, מניעים את הזרוע וכל השרירים הנאחזים בעצם הזרוע, למטה מגבששת הדלתא, מניעים את המרפק. יוצא מהכלל הוא שריר הזרוע התלת ראשי, שנאחז לאורך מרבית חלקו האחורי של גוף עצם הזרוע. עצב החישור, שנע בצורה סלילית מסביב לגוף העצם, בחלק הצידי, מותיר את חותמו בדמות חריץ רדוד מתאים (Sulcus nervi radialis). החלק התחתון שטוח יותר מגוף העצם ומסתיים במשטח מפרקי רחב. משני צידיו בולטים עיליות העלים (Epicondylus) הצידית והתיכונה. בחלק הצידי של קדמת המשטח המפרקי, נמצא רֹאשִׁישׁ הזרוע (Capitulum humeri) שצורתו בליטה כדורית, אליו מופרקת עצם החישור. בצד התיכון של המשטח המפרקי, נמצא הסליל (Trochlea humeri). לסליל, העוטף את הקצה התחתון של עצם הזרוע, צורה המזכירה גלגלת. דרכו, מופרקת עצם הזרוע עם עצם הגומד. עִלִּית הָעֱלִי הצידית, קטנה יותר ופחות בולטת מעלית העלי התיכונה. שתיהן משמשות כנקודות חיבור מרכזיות לשרירי האמה. מחוברים אליהן, בין היתר, הגיד המשותף של פושטי כף היד והגיד המשותף של כופפי כף היד, בהתאמה. עצמות - מונחים שבר בהומרוס מדיה וקבצים בנושא עצם הזרוע בוויקישיתוף עצם הזרוע, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לי מורגן

לי מורגן (באנגלית: Lee Morgan‏; 10 ביולי 1938 – 19 בפברואר 1972) היה אחד מחצוצרני הג'אז הבולטים ביותר בשנות ה-60 של המאה ה-20. מורגן הצטרף לביג בנד של דיזי גילספי כשהיה בן 18, והיה חבר בהרכב במשך שנתיים. משנת 1956 החל להקליט בחברת בלו נוט (בסך הכול הקליט במסגרת בלו-נוט עשרים וחמישה תקליטים). מורגן הושפע, כנגן, בעיקר מקליפורד בראון, ואף היה בקשר איתו לפני מותו. הוא ניגן בכמה מהתקליטים המוקדמים של הנק מובלי וביצירת המופת של ג'ון קולטריין Blue Train וכן בתקליטו הראשון של נגן האורגן ג'ימי סמית (The Sermon). בשנת 1958 הצטרף ללהקת שליחי הג'אז (Jazz Messengers) של ארט בלייקי בה המשיך לפתח את כישרונו כמבצע וכמלחין. הופיע עם בלייקי מספר שנים והשתתף, בין היתר, באלבום 'Moanin. כשעזב בני גולסון את הג'אז מסנג'רס, שכנע מורגן את בלייקי לשכור את ויין שורטר, נגן סקסופון-טנור, במקומו. התקופה שבין השנים 1960‏-1961, בה ניגנו מורגן ושורטר בהרכב של בלייקי (יחד עם בובי טימונס בפסנתר ורג'י וורקמן בבס), נחשבת בעיני רבים כתקופה המעניינת ביותר של ההרכב. השילוב בין מורגן ושורטר היה מיוחד הן מבחינת הגיוון העצום בלחנים שתרמו להרכב והן מבחינת הביצוע הכלי. בתחילת שנות השישים ניסה מורגן להתקדם למוזיקה חדשנית יותר, וניגן באלבום האוונגארדי Evolution של גרצ'ן מונקור השלישי, ואף הקליט בעצמו קטעים כמו (Search for the New Land (1964. אך הפופולריות של אלבומו המוכר ביותר, The Sidewinder, מנעה ממנו להפנות את הקריירה שלו בכיוון זה[דרוש מקור]. קטע הנושא של אלבום זה כיכב במצעדי הפזמונים של שנת 1964 והיה הפסקול של הפרסומות של חברת קרייזלר במהלך משחקי הגמר בכדור בסיס. הצלחתו של קטע ג'אז במצעד הפזמונים גרמה לחברת בלו-נוט לדחוף אלבומים בעלי גוון דומה לשוק באמצע שנות השישים. מורגן נורה למוות בשגגה תוך כדי ויכוח, על ידי הידועה בציבור שלו, הלן מור, ממנה רצה להיפרד, בהפסקה בין קטעים במהלך הופעה במועדון הג'אז Slug's בניו יורק. למרבה האירוניה מור הביאה למורגן את האקדח כדי שיגן על עצמו בוויכוח עם סוחר סמים על עסקת קוקאין גדולה. מדיה וקבצים בנושא לי מורגן בוויקישיתוף לי מורגן, סרטונים בערוץ היוטיוב לי מורגן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לי מורגן, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) לי מורגן, באתר ספוטיפיי לי מורגן, באתר Last.fm (באנגלית) לי מורגן, באתר AllMusic (באנגלית) לי מורגן, באתר MusicBrainz (באנגלית) לי מורגן, באתר דיזר לי מורגן, באתר Discogs (באנגלית) לי מורגן, באתר טיידל (באנגלית) יהושע בן חמו, הירואין שטיק, באתר nrg‏, 27 בדצמבר 2005 לי מורגן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ראיון עם Billy Hart ‏המתאר את המעשה
אליאס אלמר

אליאס אלמֻר (בערבית: إلياس المرّ; נולד ב-1962 בכפר בתע'רין (אנ')) הוא שר ההגנה לשעבר של לבנון. בעבר שימש בתפקיד סגן ראש הממשלה ושר הפנים בממשלתו של רפיק אל-חרירי. נולד בכפר בתע'רין למשפחה יוונית-אורתודוקסית למישל אלמור, ששימש גם הוא כסגן ראש הממשלה ושר הפנים. אשתו של אלמור, קארין לאחוד, היא בתו של נשיא לבנון לשעבר אמיל לאחוד, ולזוג שלושה ילדים. דודתו, מרנה אלמור, עומדת בראש הוועדה להיתרי בנייה בלבנון. אלמור, עורך דין בהשכלתו, הוא אחד מראשי הנוצרים היוונים-אורתודוקסים בלבנון, וידוע בנטייתו הפרו-סורית. ב-12 ביולי 2005 ניסו להתנקש בחיי אלמור, כאשר מטען חבלה פוצץ בסמוך לשיירתו בעיירה אנטליאס, כ-5 ק"מ צפונית לביירות. בניסיון ההתנקשות נפצע אלמור פצעים קלים, שניים משומרי ראשו נהרגו ו-12 אנשים נפצעו[1]. ממסמכי ההדלפות של אתר "ויקיליקס" עולה כי אלמר סייע לישראל בעת מלחמת לבנון השנייה, ואף הורה לצבא לבנון שלא להתערב. מדיה וקבצים בנושא אליאס אלמר בוויקישיתוף "שר ההגנה הלבנוני סייע לישראל במלחמה ב-2006", מעריב, 11 בדצמבר 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.