laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סולומון השני, מלך אימרתי

סולומון השני מלך אימרתי (בגאורגית: სოლომონ II;‏ 7 בפברואר 1772 – 7 בדצמבר 1815) מבית בגרטיוני, היה המלך האחרון של ממלכת אימרתי, אשר מלך משנת 1789 ועד להדחתו בשנת 1810, על ידי האימפריה הרוסית, ולמעשה השליט הגאורגי האחרון לבית בגרטיוני. סולומון נולד בשם דוד לנסיך ארצ'יל, אחיו של סולומון הראשון, מאשתו אֶלֶנה, בתו של ארקלה השני. סולומון הראשון, אשר נפטר בשנת 1784, לא הותיר אחריו יורש זכר, וציין את שמו של דוד, אחיינו כיורשו. אולם דודנו, דוד השני, מנע את המלכתו ותפס בעצמו, לאחר הפיכת חצר, את כס המלוכה. סולומון הגיע לכס המלוכה בהתערבותו של ארקלה השני, מלך כארתלי-קאחתי, שהביס את הנסיך העושק דוד השני בקרב מַתחוֹג'י (მათხოჯის ბრძოლა), ב-11 ביוני 1789. דוד, בנו של ארצ'יל, הוכתר לכס המלוכה כסולומון השני. למרות תבוסתו המשיך דוד השני במאמצים להחזיר אליו את כס המלכות עד לתבוסתו הסופית בשנת 1792. תקופת שלטונו של סולומון השני היו תחת הגנתו של ארקלה השני, סבו מצד אימו. באופן כללי הוא המשיך את מדיניות קודמו, סולומון הראשון, של התנגדות לכוחות האצולה הפיאודלית. בשנת 1795, תמך סולומון השני תמך בארקלה השני עם כוח קטן מאנשי אימרתי בקרב קרצניסי. מותו של ארקלה השני בשנת 1798 וסיפוח כארתלי-קאחתי בשנת 1801 גרמו לחששות לעצם קיום הממלכה. הוואסלים המרדניים שלו, נסיכי נסיכות אודישי ונסיכות גוריה, שקיבלו את הגנת האימפריה הרוסית, העלו תביעות טריטוריאליות בשטחי הממלכה. סולומון ניסה מצדו לגייס את תמיכת העות'מאנים והאימפריה הפרסית כנגד הפלישה הרוסית הצפויה. למרות זאת הוביל המפקד הרוסי בגאורגיה, פאבל ציציאנוב, את צבאו לתוך ממלכת אימרתי והכריח את סולומון השני, ב-25 באפריל 1804, בוועידת אלזנאורי, להיכנע לשיעבוד הרוסי ולהכריז על ממלכת אימרתי כמדינת חסות של האימפריה הרוסית. למרות זאת, המשיכה מערכת היחסים בין סולומון השני לרוסים להיות מתוחה. ב-20 בפברואר 1810, הכריז, הממשל הצבאי הרוסי בקווקז, על הדחת סולומון השני מכס המלכות ושלח יחידות צבא להשתלט על הממלכה. סולומון מצדו קיבץ את אנשיו הנאמנים וניסה לקבל את עזרתם של הטורקים, הפרסים והצרפתים. אולם, למרות הצלחה בתחילת הקרבות, הובס סולומון השני על ידי כוחותיהם העדיפים של הרוסים ונאלץ להימלט לטרבזון שבטורקיה, שם נפטר. ממלכת אימרתי בוטלה וסופחה לאימפריה הרוסית באותה שנה. סולומון השני נפטר ב-7 בדצמבר 1815, וגופתו הועברה מטרבזון למנזר גלאתי שבגאורגיה בשנת 1990. רונלד גריגור סאני, יצירת האומה הגאורגית, עמ' 64, ISBN 0253209153, (אנגלית) מדיה וקבצים בנושא סולומון השני, מלך אימרתי בוויקישיתוף סולומון השני, באתר www.istoria.ge, (גאורגית) שושלת בגרטיוני, (אנגלית)
אנטון שמיד (מדפיס)

אנטון שמיד (בגרמנית: Anton von Schmid;‏ 23 בינואר 1765, צווטל (Zwettl), אוסטריה - 27 ביוני 1855, וינה) היה מדפיס אוסטרי נוצרי שהוציא לאור ספרים עבריים. אביו שלח אותו ללמוד במנזר וייעד אותו לכמורה, אך הוא ויתר על עתיד זה ועזב את לימודיו. ב-1785 נעשה שוליה של המדפיס הרשמי של קיסר אוסטריה, יוזף קורצברק. הוא למד מדעי המזרח ולכן הופקד על הדפסת הספרים העבריים. בהמשך, פתח בית דפוס עצמאי להדפסת ספרים עבריים, ולאחר מאמצים קיבל רישיון להדפסה מהקיסר פרנץ השני, בתנאי שיפקיד עותק מכל ספר בספרייה הקיסרית. שמיד הצליח מאוד בבית הדפוס שלו, והאיסור שהטילו השלטונות על יבוא ספרים עבריים מחוץ לאימפריה האוסטרית סייע לו מאוד בכך. בסופו של דבר, רכש את בית הדפוס של קורצברק. לאחר מותו ירש את בית הדפוס בנו, פרנץ שמיד. שמיד העסיק בבית הדפוס שלו כמה מאנשי תנועת ההשכלה כמגיהים וכעורכים. לכל אחד מן המשכילים שהועסקו אצל שמיד הייתה השפעה רבה על בחירת הספרים שיודפסו בבית הדפוס ואף על תוכנם, וכמה מהם אף הדפיסו את ספריהם שלהם בבית הדפוס. עובדי בית הדפוס של שמיד זכו לרווחה כלכלית וגם להקלות כגון זכות ישיבה בווינה (שרוב היהודים לא קיבלו אותה). בין המועסקים אצל שמיד היו יהודה ליב בן-זאב, שמואל רומאנלי, שמשון בלוך הלוי, שלמה לויזון, שלום הכהן, מאיר הלוי לטריס, ומנדל שטרן. בין הספרים שהדפיס היו המקרא עם הביאור של מנדלסון, משנה, תלמוד, כתבי הרמב"ם, סידורים, מחזורים, קינות וסליחות, וכן ספרי השכלה, לרבות כתבי העת "ביכורי העתים" ו"כרם חמד". משה פלאי, המלבה"ד הנוכרי אנטון שמיד - מדפיס ספרי קודש וספרי השכלה, בתוך: שמואל פיינר, זהר שביט, נטלי ניימרק גולדברג, טל קוגמן (עורכים), הספרייה של תנועת ההשכלה, עם עובד, 2014. עמ' 130–151 מדיה וקבצים בנושא אנטון שמיד בוויקישיתוף "אנטון פון שמיד", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) קהילת וינה, באתר "דעת" רפאל יוליוס, האציל אנטון ובית הדפוס העברי, מעריב, 2 בנובמבר 1984, המשך
ורמוט

ורמוט (Vermouth) הוא יין לבן מחוזק ומתובל בתבלינים, במתכונים שהם בדרך כלל סוד מסחרי. ורמוט מכיל לרוב 16-18% אלכוהול. השם ורמוט שאוב מהמילה Wormwood (לענה), נותן הטעם העיקרי של המשקה בעבר. המילה Wermut בגרמנית מודרנית משמעה גם לענה וגם ורמוט. בעבר, הועבר היין מיבשת ליבשת במסעות ארוכים ובתנאי אחסון שלא תמיד היו ראויים, ולעיתים הגיע היין ליעד כשטעמו פגום. במקורו היה תפקיד הלענה להסוות טעמים רעים ביין זול או מקולקל. נהוג לייחס את המצאת הוורמוט לאיטלקי אנטוניו בנדטו קרפאנו מטורינו בשנת 1786. ישנם שלושה סוגים בסיסיים של ורמוט, מהיבש ביותר למתוק: דריי/יבש, שצבעו שקוף לבנבן והוא בעל טעם של יין לבן יבש מאוד עם מתקתקות עדינה. רוסו/אדום, שהוא בעל גוון ענברי (מהתבלינים) והוא מתוק עם אקצנט מרירות. ביאנקו/לבן, שצבעו זהבהב בהיר והוא בעל טעם מתוק. על פי המנהג נלגמים כל סוגי הוורמוטים כאפריטיף נקיים בכוס מרטיני מקוררת, או בכוס אולד פאשן עם קרח ולימון. הוורמוט האדום משמש גם בקוקטיילים כגון מנהטן, נגרוני ורוב רוי, והוורמוט היבש (יחד עם ג'ין) משמש בקוקטיילים מרטיני וגיבסון. המדינה הראשונה בה יוצר ורמוט היא איטליה, ועד היום היא מחזיקה בפלח הגדול ביותר בשוק. בתחילת המאה ה-19 החלו לייצר ורמוט גם בצרפת, שהיה יבש יותר מהאיטלקי המוכר. תהליך ייצור הוורמוט בשתי המדינות שונה - הצרפתים מייצרים תחילה את תערובת התבלינים ומשרים אותה בתירוש, ולאחר מכן מוהלים את תערובת התבלינים המושרה בתערובת של יינות לבנים ומחזקים בברנדי. האיטלקים לעומת זאת, קודם מערבבים את היינות ואחר כך עוברים לתהליך ההשריה. ככלל, לוורמוט האיטלקי יש דימוי של ורמוט מתוק ולצרפתי יש דימוי של ורמוט יבש, למרות שהדבר לא תמיד כך. המותגים המוכרים ביותר של ורמוט הם: Martini & Rossi (איטליה) Cinzano (איטליה) Punt e Mess (איטליה) Riccadonna (איטליה) Distillerie Stock (איטליה) Bartissol (איטליה) Noilly Prat (צרפת) Dubonnet (צרפת) - מתויג לעיתים כביטר מדיה וקבצים בנושא ורמוט בוויקישיתוף ורמוט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
כד פרנסואה

"כד פרנסואה" (באנגלית: François Vase) הוא כד יווני בגובה של כ-66 ס"מ מטיפוס קארטר, המתוארך לשנת 570 לפנה"ס. הכד, אשר נקרא על שם מגלו, אלסנדרו פרנסואה (Alessandro François), מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי בפירנצה, איטליה. הכד נמצא בשנת 1844 בקבר אטרוסקי בנקרות של פונטה רוטלה (Fonte Rotella), ליד העיר קיוזי (Chiusi), איטליה. בשנת 1900 נופץ הכד ל-638 חתיכות חרס על ידי אחד משומרי המוזיאון, אשר זרק שרפרף על ארון התצוגה שהכיל את הכד. הכד שוחזר בשנת 1904. שיחזור נוסף נערך בשנת 1974. כד פרנסואה מעוטר בסגנון קדרות הדמות השחורה. עיטוריו מציגים מעל 200 דמויות שונות. הכד נושא את הכתובת "ארגוטימוס (Ergotimos) עשה [אותי]; קליטיאס (Kleitias Κλειτίας) צייר [אותי]". למרות שאי אפשר לזהות בציורי הכד נראטיב עקבי, הדמויות המוצגות בו קשורות לסיפורי המיתולוגיה היוונית הקשורים למיתוס חתונתם של פלאוס (ביוונית: Πηλεύς) ותטיס (ביוונית: Θέτις), הוריו של אכילס ולמלחמת טרויה. סגנון תיאור הכד מראה עדיין את ההשפעה המזרחית על עיצוב הקדרות היוונית במילוי כל משטח הכד. אופי מילוי כזה נקרא בידי חוקרי האמנות כ"אימת הריק". הכד מחולק לרצועות לכל אורכו. רצועות אלו מלאות בדמויות. בפס העליון מצויר סצנת ציד מורכבת ורבת משתתפים של ציד חזיר הבר על ידי פלאוס ומלאגרוס. בצידו האחר של הכד מופיעים בני אתונה היוצאים משבי בכרתים אל דלוס. בפס השני מתואר מרוץ מרכבות אשר התקיים בהלווית פאטרוקלס וכן קרב לאפיתים וקנטאורים. הפס השלישי מתוארים האלים הבאים לחתונתם של תטיס ופלאוס ואילו הרביעי מציג אכילס הרודף אחר טרואילוס ואת החזרתו של הפיסטוס להר האולימפוס. מיכאל אבי-יונה, ההיסטוריון וחוקר תולדות האמנות, מוצא בתאורי הכד ביטויים של סדר חברתי כמו בתיאור בתהלוכת האלים באולימפוס, לצד ביטויים סאטיריים בהוספת דמויותיהם של דיוניסוס והסילאנים בסצנת החזרתו של הפיסטוס לאולימפוס. מדיה וקבצים בנושא כד פרנסואה בוויקישיתוף מיכאל לאנס, על "כד פרנסואה", כולל תמונות תקריב של הכד (באנגלית) כד פרנסואה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ראו: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 60.
בית האחוזה

בית האחוזה (באנגלית: Mansion House) הוא מעונו הרשמי של הלורד ראש העיר של לונדון. המבנה גם משמש את עיריית לונדון לצרכים שונים, בין היתר עבור הנאום השנתי של שר האוצר הבריטי (Chancellor of the Exchequer), העוסק במצבה של הכלכלה הבריטית. תוכנית לבניית מבנה רשמי שישמש לצורכי מגוריו ועבודתו של לורד ראש העיר וגם לצרכים טקסיים של העירייה תוכננה לאחר השרפה הגדולה ב-1666. מסיבות שונות הבנייה התעכבה עד 1739. בית האחוזה נבנה בין השנים 1739 - 1752 בסגנון פלדיאני שהיה אופנתי באותם ימים. המשימה לתכנון המבנה הוטלה על המודד והאדריכל של עיריית לונדון, ג'ורג' דאנס האב. בית האחוזה כולל שלוש קומות, הבנויות מעל מרתף. בחזית המבנה פורטיקו מרשים, הכולל שישה עמודים קורינתיים. מארק טוויין הזכיר את המבנה בספרו ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור. בית האחוזה הוא מבנה היסטורי רב חשיבות, אך הוא אינו פתוח לציבור באופן חופשי. יש אפשרות לערוך סיור מודרך במקום, בתיאום מראש בלבד. מדיה וקבצים בנושא בית האחוזה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית האחוזה בית האחוזה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דף העוסק במבנה, באתר האינטרנט הרשמי של העיר לונדון ערך זה הוא קצרמר בנושא לונדון ובנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית הוא תיקון לחוקת ארצות הברית שהוצע בשנת 1788 ונתקבל בשנת 1992, שמגביל את יכולתם של חברי הקונגרס לשנות את המשכורות שלהם. נכון להיום, התיקון ה-27 הוא התיקון האחרון שנתקבל בחוקת ארצות הברית. No law, varying the compensation for the services of the Senators and Representatives, shall take effect, until an election of Representatives shall have intervened. "שום חוק המשנה את משכורותיהם של סנאטורים וחברי בית הנבחרים לא יכנס לתוקף לפני קיום בחירות לחברי בית הנבחרים." ההצעה לדחות את תחולתן של העלאות במשכורות של חברי הקונגרס עד לאחר קיום בחירות הועלתה עוד בימי הדיונים על קבלת חוקת ארצות הברית בשנת 1788. בעת אשרור החוקה, נציגי צפון קרוליינה, וירג'יניה וניו יורק ביקשו כי תיקון ברוח זו יוכנס לחוקה. בשנת 1789 העלה ג'יימס מדיסון את ההצעה בפני בית הנבחרים של ארצות הברית, וב-25 בספטמבר 1789 אושרה ההצעה על ידי הקונגרס, ביחד עם מגילת הזכויות ועוד הצעת החלטה שעד היום טרם אושררה. עשר הצעות התיקון שהיוו את מגילת הזכויות אושררו על ידי הרוב הנדרש של המדינות (שלושה רבעים ממדינות ארצות הברית) עד ה-15 בדצמבר 1791, אך התיקון ה-27 לחוקה אושרר עד אותה שנה רק על ידי שש מדינות: מרילנד, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה, דלאוור, ורמונט ווירג'יניה, פחות ממספר המדינות הנדרש על מנת שהתיקון ייכנס לתוקף. בשנים 1816 – 1818 ביקשו נציגי המדינות מסצ'וסטס, קנטקי וטנסי מהקונגרס להעלות תיקון דומה לתהליך אשרור, למרות שההחלטה כבר הועברה לאשרור לפני למעלה מ-27 שנים. בשנת 1873 הייתה אוהיו המדינה ה-7 שאשררה את הצעת התיקון. הצעת התיקון שוב נשכחה עד 1982, כאשר סטודנט למשפטים מטקסס בשם גרגורי ווטסון גילה את הצעת ההחלטה ויצא למסע ציבורי לעידוד קבלת הצעת התיקון. הוא ארגן משלוח מכתבים לנציגי מדינות שונות בארצות הברית, והצליח להביא לאשרור התיקון. באפריל 1983 התיקון אושרר על ידי מיין, ובאפריל 1984 על ידי קולורדו. בהמשך אושרר התיקון על ידי מדינות רבות נוספות, ובמאי 1992 אושרר על ידי אלבמה שהייתה המדינה השלושים ושבע שאשררה אותו ובכך התקבל התיקון סופית. הארכיונאי הראשי של ארצות הברית אישר את כניסת התיקון לתוקף ב-18 במאי 1992, וב-19 במאי 1992 פורסם התיקון ברשומות. למרות ביקורת על הארכיונאי הראשי שלא המתין לאישור הקונגרס שהתיקון אכן אושרר כדין, בייחוד לאור העובדה שמעל מאתיים שנים עברו בין הצגת התיקון לאשרור עד אשרורו, הצהירו שני בתי הקונגרס ב-20 במאי 1992 שהתיקון נכנס לתוקפו כתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית. בשנת 1995 הוגשה תביעה משפטית נגד הקונגרס על כך שהוא מעדכן את משכורות חבריו בהתאם לעליית המדד, בניגוד לתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית. מגישי התביעה הפסידו בערכאות הנמוכות, שקבעו כי הצמדה למדד איננה שינוי במשכורת שאליו מתייחסת התיקון לחוקה. בקשה לשמיעת התיק על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית נדחתה בטענה של העדר זכות עמידה. מדיה וקבצים בנושא התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית בוויקישיתוף התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) National Archives: Twenty-seventh Amendment Congressional resolutions recognizing ratification: Certification of the 27th Amendment at National Archives Online Public Access The Unlikely Story of the 27th Amendment, interview of Gregory Watson by the Dallas County Community College District on YouTube
פייר קוליפור

המונח "פיו" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו פיו (פירושונים). פייר קוליפור או פייר קאליפורד (בצרפתית: Pierre Culliford), המכונה פיו (Peyo; ‏25 ביוני 1928, בריסל - 24 בדצמבר 1992, בריסל) היה צייר ויוצר קומיקס בלגי. את הכינוי "פיו" נתן לו בן דודו, אשר כילד קטן לא היה מסוגל לבטא נכון את השם פיירו (Pierrot). פיו המציא בחייו דמויות רבות, חלקן הפכו למפורסמות בעולם הקומיקס הדובר צרפתית, וכן את הדרדסים, שהפכו לסדרה מפורסמת בכל העולם. בין הדמויות שהמציא: "ז'והאן ופירלואי" (Johan et Pirlouit) או בשמם המאוחר "יוהאן ופיוויט", "בנואה בריספר" (Benoît Brisefer) ועוד. כן השתתף בכתיבת סיפורים עבור דמויות קומיקס צרפתיות נוספות של עמיתיו למקצוע. פיו התחיל לעבוד לראשונה בתור מקרין סרטים בבית הקולנוע הקטן "לה מיראנו" (Le Mirano) בעקבות מות אביו. לאחר לימודים באקדמיה המלכותית לאמנויות בבריסל, החל פיו לחפש עבודה. בתחילה הוא כמעט נשכר לעבוד כעוזרו של רופא, אך לבסוף התחיל לעבוד בסדנה לאנימציה. הסדנה נסגרה תוך זמן קצר לאחר פשיטת רגל, אך פיו הספיק להכיר בה חלק מאלה שהמשיכו איתו במהלך השנים, כגון אנדרה פרנקן (André Franquin), מוריס ואדי פאפ (Eddy Paape). תוך כדי עבודתו בתחום הפרסום, פרסם פיו את סדרת הקומיקס הראשונה שלו: ז'והאן. לאחר מספר שינויי דמות ומעבר מעיתון אחד לאחר, הגיעה דמותו של ז'והאן אל "העיתון של ספירו" (Le Journal de Spirou) (מגזין קומיקס צרפתי משנות ה-50) והפכה לסדרה פופולרית מאוד בשם "ז'והאן ופירלואי", העוסקת בזוג חברים צעירים היוצאים להרפתקאות בימי הביניים ופוגשים ננסים קטנים כחולים באחד ממסעותיהם. סדרה זו פורסמה בהמשכים במגזין "העיתון של ספירו". הדרדסים הופיעו לראשונה בסיפור הקומיקס של ז'והאן ופירלואי "החליל בעל ששת הדרדסים" (La flute a six SCHTROUMPFS), שבשנת 1975 גם עובד לסרט קולנוע: בעמוד 38 דרדס מופיע ומתלונן בפני ז'והאן שהוא כמעט דרך עליו. הדמויות הקטנות זכו לפופולריות רבה משל עצמן, ועורך המגזין בזמנו, איוואן דלפורט (Yvan Delporte), שכנע את פיו ליצור סדרה מקבילה עבורם: "הדרדסים". תחילה (החל מ-1959) התפרסמו הסיפורים כקבצים קצרים נספחים לעיתון של ספירו, אך עד מהרה הפכו לפופולריים מאוד, והסדרה הפכה לסדרה מן המניין בעיתון. בשנות ה-60 המשיך פיו לעבוד על מגוון דמויותיו, אך החל משנות ה-70 החל להזניח את רובן ולהמשיך לעבוד רק על הדרדסים. בעקבות התפתחות הדמויות ותעשייה שלמה מסביבן, פתח פיו סטודיו לציור ויצירה משלו, שם לימד חלק מהציירים שהפכו לאחר מכן למוכרים בעולם הקומיקס הדובר צרפתית. בשנות ה-80 הופקה סדרת טלוויזיה על הדרדסים באולפני האנה ברברה בארצות הברית, שהופצה לכל העולם וגם שודרה בישראל. ב-24 בדצמבר 1992 נפטר פיו מהתקף לב. מדיה וקבצים בנושא פייר קוליפור בוויקישיתוף עדנה אברמסון, הכחול הגדול: האיש שהמציא את הדרדסים, באתר ynet, 28 ביוני 2012 פייר קוליפור (פיו), (1928-1992), דף שער בספרייה הלאומית פייר קוליפור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פייר קוליפור, באתר AllMovie (באנגלית) פייר קוליפור, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פייר קוליפור, באתר MusicBrainz (באנגלית) פייר קוליפור, באתר Discogs (באנגלית) פייר קוליפור, באתר Songkick (באנגלית)
קרקינובה

קרקינובה (בליטאית: Krekenava, קרקנבה; ביידיש: קראַקינאָווע) היא עיירה בת כ-2,100 תושבים במחוז פוניבז' שבליטא, השוכנת על גדת נהר נבז'יס (Nevėžis). היישוב נזכר לראשונה בשנת 1372, ומאז שנת 1409 מהווה מרכזו של מחוז אופיטה (Upytė). בשנת 1419 נבנתה ביישוב כנסיית עץ ראשונה. בשנות ה-60 של המאה ה-19 פעלו ביישוב כמה ממורדי מרד ינואר. בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,505 יהודים. בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ופעל בה בית ספר עברי. בתקופה הסובייטית, מיוני 1940, נאסרה פעילות זו, והולאמו בתי העסק ביישוב. עם פרוץ מבצע ברברוסה ניסו רבים מיהודי העיירה להימלט ממנה, אך אלו הוחזרו אליה בידי הליטאים. בשלב זה כלאו הליטאים את הצעירים היהודים מהעיירה, ולאחר מכן, הוציאו אותם להורג לאחר עינויים. בד בבד, חטפו הליטאים נערות יהודיות מהעיירה, אנסו אותן, ואז עינו אותן למוות. את היהודים שנותרו בעיירה ריכזו הליטאים בבית המדרש המקומי. כעבור מספר ימים הוצאו מהמקום הגברים היהודים לעבודות כפייה, בהן נרצחו כולם. הנשים והילדים היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו קטן שהוקם סביב בית הכנסת המקומי, בו הוחזקו בתנאי מחיה קשים ביותר. ב-27 ביולי 1941 נלקחו כל יושבי הגטו לסביבת שדה התעופה בפיוסט, ושם נורו למוות. רבי משה מישל לוריא רבי נתן נטע לוריא - מחבר "אלף המגן" על מסכת הוריות במשותף עם גיסו הרב מרדכי גימפל יפה רבי משה חסקין (ה'תר"ס, 1900 - ה'תרע"ה, 1905) - הוא החזיק בעיר גם ישיבה, נאלץ להימלט בשל מלחמת העולם הראשונה רבי בנימין צבי מובסס - נהרג בשואה מדיה וקבצים בנושא קרקינובה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרקינובה קרקינובה (Krekenava), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "קרקינובה", באתר JewishGen (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, קרקנבה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1076–1077), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) קרקינובה (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית
הצלה ללא גבולות

הצלה ללא גבולות (בראשי תיבות בלועזית SSF; נקרא בעבר: הצלה יו"ש) הוא ארגון התנדבותי המתמחה במתן עזרה ראשונה מיידית בישראל ובעולם. הארגון שם לעצמו כמטרה עיקרית לקצר את זמן ההגעה של צוותי הרפואה למקום אירוע ובכך להציל חיים. כ-1600. מתנדבים מקצועיים, בהם רופאים, אחים, פרמדיקים וחובשים, פרוסים בכ-70 יישובים ומוכנים להגיש עזרה ראשונה בכל רגע נתון – מתוכם 450 בחו"ל. המתנדבים של הצלה ללא גבולות מצוידים במיטב הציוד הרפואי ובאפשרותם להגיע תוך דקות מועטות מקבלת הקריאה למקום אירוע, ולהעניק את הסיוע הרפואי הנדרש. הארגון הוקם בשם הצלה יו"ש באוקטובר 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, כהתארגנות קטנה של מתיישבים ביו"ש שמטרתה הייתה להקים מערך רפואי חדש, שיספק מענה רפואי מיידי לנפגעי הירי הבלתי פוסק בדרכים. בתחילה הקים הארגון מערך מתנדבים, המצוידים בציוד רפואי ואמצעי תקשורת, שהיו זמינים לסייע לנפגעים ביו"ש. בהמשך הוקמו צוותים גם בתוך ישראל. בשנת 2004, לאחר רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי, הוציא הארגון משלחת לסרי לנקה, ושם טיפלו במאות נפגעים. הארגון פועל בשיתוף פעולה עם מערכת הביטחון, מגן דוד אדום, קציני ביטחון ביישובים וגורמים ממשלתיים. בשנת 2016 הוציא הארגון יישום מובייל להתרעה על אירועי חירום. לארגון ניידת סימולציה רפואית המדמה אירועי אמת לשיפור מקצועיות המתנדבים. מתנדבי הארגון מטפלים בנפגעים ובחולים בישראל וב-14 מדינות נוספות בעולם. הצלה (ארגוני רפואת חירום) מד"א איחוד הצלה הצלה ישראל זק"א חברה קדישא יד שרה עזר מציון אתר האינטרנט הרשמי של הצלה ללא גבולות הצלה ללא גבולות, ברשת החברתית פייסבוק הצלה ללא גבולות, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הצלה ללא גבולות, ברשת החברתית אינסטגרם הצלה ללא גבולות, סרטונים בערוץ היוטיוב ערוץ הטלגרם של הארגון אתר רשמי נוסף של הארגון הצלה ללא גבולות, באתר "גיידסטאר ישראל" חזקי בן ברוך "מתנדבי "הצלה ללא גבולות" בדקו את שובתי הרעב במאהל ההתיישבות הצעירה" ערוץ 7 10.01.2021 אתר הארגון
יורבורג

יורבורג (ליטאית: ‏Jurbarkas‏Ⓘ‏, יורברקס; גרמנית: Georgenburg, גאורגנבורג; ביידיש: יורבורג) היא עיר בליטא במחוז טאורגה (טאווריג). יורבורג תועדה לראשונה ב-1259 כטירה בשם גאורגנבורג ("הטירה של גיאורג") של האבירים הטבטוניים. הטירה ננטשה על ידי האבירים לאחר תבוסתם בקרב גרונוולד בשנת 1410, ואז החלה העיירה להתפתח, כעיירת גבול ונקודת מכס על נהר הניימן. בשנת 1795 סופחה יורבורג לאימפריה הרוסית בעקבות חלוקת פולין. יהודים החלו להתיישב ביורבורג באמצע המאה ה-16. על פי מפקד האוכלוסין הראשון של ליטא בשנת 1923, חיו בעיר 1,887 יהודים, שהיו 43% מהאוכלוסייה המקומית. בשנת 1940 מנתה העיר כ־2,000 יהודים; מרביתם התפרנסו ממסחר. ביולי 1940, בעקבות סיפוח ליטא לברית המועצות, הולאם הרכוש הציבורי והפרטי, יחד עם מוסדות חינוך ותרבות יהודיים. הצבא הגרמני כבש את העיירה ב-22 ביוני 1941, וכעבור ארבעה ימים נורו כמה יהודים מקומיים, יחד עם כמה חשודים בפעילות קומוניסטית. בחודשים יולי-ספטמבר 1941 רצח האיינזצקומנדו טילזיט שהיה חלק מאיינזצגרופה א', בראשותו של הנס יואכים בוהם, את כל האוכלוסייה היהודית ביורבורג, בסיוע משטרת העזר הליטאית. ב-14 בספטמבר 1941 נרצחו היהודים האחרונים של יורבורג במקום לא ידוע. מדיה וקבצים בנושא יורבורג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יורבורג "יורבורג", באתר JewishGen (באנגלית) יורבורג במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית) אלן קסדי ומרטין דין, יורברקס, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1062–1064), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) יורבורג (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בליטא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סאמוס

סאמוס (ביוונית: Σάμος) הוא אי יווני במזרח הים האגאי, הממוקם מול חופי איוניה, ומהווה יחידה אזורית ורשות מוניציפלית נפרדת של יוון במחוז צפון הים האגאי. סאמוס שייך לקבוצת האיים האגאיים הצפון מזרחיים, והוא בין הדרומיים בקבוצה. האי ממוקם בדרום מפרץ קושדסי, ומופרד מהחוף הטורקי שבמזרחו על ידי מצר ים שרוחבו הוא כ-1.6 ק"מ. מנהלתית, היחידה האזורית של סאמוס גובלת בטורקיה בצפון ובמזרח, קלימנוס בדרום, ואיקריה במערב. לפי סטראבון, שם האי הגיע מהמילה הפיניקית ל"גבוה". המשורר אסיוס איש סאמוס (אנ') מספר בשירתו האפית שלפויניקס נולדו אסטיפלאיה (אנ') ואירופה הפיניקיות, שאמם הייתה פרימדה בת אוינאוס (גר'). אסטיפלאה הולידה מפוסידון את אנקאיוס (אנ') ששלט על הללגים (אנ'), והוא לקח לאישה את סאמיה (יוו'), בתו של נהר מיאנדר, והוליד איתה בת אחת וארבעה בנים, ביניהם סאמוס. בעת העתיקה נולדו באי אפיקורוס, אריסטרכוס ופיתגורס (ממוצא פיניקי). סאמוס הייתה מרכז תרבות יווני שהגיע לשיא פריחתו בתקופתו של פוליקרטס,[דרוש מקור][מפני ש...] במאה ה-6 לפנה"ס, עת הוקמו בה מקדש ההראיון הענק והפיתגוריון. לפי פאוסניאס (המאה ה-2), העץ המקודש (אנ') העתיק ביותר בעולם היווני היה עץ וויטקס בהראיון של סאמוס. במהלך ההיסטוריה נשלט האי בידי אימפריות רבות (פרסים, סלוקים, רומאים, ביזנטים, עות'מאנים), וצורף ליוון רק במרץ 1913. בתחילת יוני 1925 התחוללה באי מרידה אשר הובילה לתפיסת השלטון ביוון על ידי הגנרל פנגלוס. האי נתפס על ידי המורדים במרד הכושל של מרץ 1935. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש האי על ידי גרמניה הנאצית. שטח האי הוא 468 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה, נכון ל-2011, 32,977 נפשות. היישוב הגדול ביותר באי, המשמש כבירת היחידה האזורית, הוא עיר הנמל סאמוס. העיר השנייה בגודלה היא ואת'י, הצמודה לעיר סאמוס. האי היה במוקדן של מספר רעידות אדמה חזקות. ביולי 1875 נהרסו ברעידת אדמה 150 בתים ועשרה אנשים נהרגו. רעש אדמה נוסף פקד את האי בשנת 1904. כחלק ממורשתו של פיתגורס יליד האי נהוגה באי עד היום מכירה לתיירים של מה שידוע כגביע פיתגורס (או כוס ה'צדק'), הנחשב כהמצאה של פיתגורס. ההראיון והפיתגוריון הם אתרי מורשת עולמית מאז שנת 1993. איקריה ברכה ריבלין, "סמוס", בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 299–300. אתר האינטרנט הרשמי של סאמוס סאמוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לירון בונאנו שטרן, הכירו את סאמוס: השילוב היווני המושלם בין טבע לים, באתר למטייל, 25 באפריל 2018 איל שפירא‏, סאמוס: האי היווני שיגרום לכם לעזוב הכל ופשוט לרוץ למים, באתר וואלה, 12 ביולי 2018 רעות רימרמן, האי היווני שישראל עדיין לא כבשה, באתר ynet, 17 ביולי 2018 סאמוס (יוון), דף שער בספרייה הלאומית סאמוס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Everett-Heath, John (2017). The Concise Dictionary of World Place Names (באנגלית). Oxford University Press. ISBN 9780192556462. Leaf, Walter (2010). Homer, the Iliad (באנגלית). Cambridge University Press. ISBN 9781108016872. פאוסניאס, תאוריה של יוון, 7.4.1 (ראו במקור היווני וכן בתרגום לאנגלית) פאוסניאס, תאוריה של יוון, 8.23.5 (ראו במקור היווני וכן בתרגום לאנגלית) כבוש היונים, הצפירה, 17 במרץ 1913 מרד על האי סאמוס, דבר, 9 ביוני 1925 המרד החדש ביוון, דואר היום, 29 באוגוסט 1926 המורדים ביוון כובשים איים, דואר היום, 10 במרץ 1935 מהעיר סאמוס מודיעים, חבצלת, 30 ביולי 1875 קאנסטאנטינאפיל, חבצלת, 28 באוקטובר 1904