אוניות המערכה מסדרת בורודינו

אוניות המערכה מסדרת בורודינו (ברוסית: Броненосцы типа «Бородино») היו קבוצה של חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי בסביבות סוף המאה ה-19. התכנון שלהם התבסס על זה של צסארביץ' שנבנתה בצרפת ששונה לשימוש בציוד רוסי. ארבע האוניות הראשונות הסתיימו לאחר תחילת מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 והיו בין הספינות שנצטוו להפליג מהים הבלטי למזרח הרחוק כדי להקל על שייטת האוקיינוס השקט שנצורה על ידי היפנים בפורט ארתור. שלוש מהאוניות הללו הוטבעו ואחת נתפסה על ידי הצי היפני הקיסרי בקרב צושימה ב-1905. האונייה החמישית והאחרונה, סלאבה, לא הושלמה בזמן כדי להשתתף במלחמה ושירתה עם הצי הבלטי במהלך מלחמת העולם הראשונה. הצאר ניקולאי השני חפץ בנמל מים חמים באוקיינוס השקט מאז עלייתו לכס המלכות ב-1894. הוא השיג את השאיפה הזו במרץ 1898 כאשר רוסיה חתמה על חוזה שכירות ל-25 שנים עבור פורט ארתור וחצי האי ליאוטונג עם סין. יפן אילצה בעבר את סין לחתום על הנמל והשטח הסובב אותה כחלק מהאמנה שסיימה את מלחמת סין–יפן הראשונה בשנים 1894–1895, אך ההתערבות המשולשת של צרפת, רוסיה וגרמניה אילצה אותם להחזיר את הנמל בתמורה להגדלה ניכרת בפיצויים שמשלמים הסינים. יפן השקיעה חלק ניכר מכספי הפיצויים בהרחבת הצי שלה, בעוד שרוסיה החלה בתוכנית בנייה גדולה ("לצורכי המזרח הרחוק") כדי להגן על הנמל החדש שלה, שכלל את אוניות המערכה מסדרת בורודינו. הבורודינו הייתה הסדרה שכללה הכי הרבה אוניות מערכה שנבנתה אי פעם על ידי רוסיה. אף על פי שהם נועדו להיות דומות לצסארביץ', מיד עם חתימת החוזים, התברר שהם יהיו שונים לגמרי מהאונייה שנבנתה בצרפת. הבעיה הבסיסית שעמדה בפני הצי הייתה שלסדרת בורודינו יהיו מנועים כבדים יותר וצריחים גדולים יותר, אשר ידרשו מהמתכנן לבנות אונייה בעלת אותה מהירות, שוקע, תותחים ושריון כמו לצסארביץ', אך תפוסה גדולה יותר. העיצוב החדש עוצב על ידי ד.ו. סקוורצוב מהוועדה הטכנית של הצי (NTC). הוא השלים את העיצוב החדש שלו ביולי/אוגוסט 1898, חודש לאחר חתימת החוזה המקורי. הקונספט החדש היה בערך 1,000 טונות ארוכות (1,000 טונות) יותר כבדות ומעט גדולות ורחבות מהצסארביץ'. כפי שניתן לצפות, אוניות הסדרה בורודינו דמו מאוד לצסארביץ', אף על פי שסקוורצוב הוסיף עוד שני תאים משוריינים, שכל אחד מהם מכיל ארבעה תותחי 75 מילימטרים (3.0 אינץ'), אחד בחרטום והשני מאחור. תותחים אלו נוספו לתריסר תותחי ה-75 מ"מ הקיימים כבר, המונחים לאורך הצדדים מעל חגורת השריון. זה גרם לביטול עיצוב הצֵרָה של גוף האוניות מעל שנים עשר התותחים ובמקומו נעשה שימוש בשריון צד חלק. לפיכך, לחמש אוניות המערכה מסדרת בורודינו היו גופי צֵרָה רק לפני ומאחורי תותחי מ-75 מ"מ שלהן שהיו מוצבים לאורך דפנות האוניות. מחיצת קו המרכז בין המנועים וחדרי הדוודים גרמה לסכנת התהפכות אם צד אחד הוצף וחגורת השריון הצרה שקעה במים בעת עומס יתר. ככזה, ההיסטוריון הימי אנטוני פרסטון התייחס אליהן כאוניות המערכה הגרועות ביותר שנבנו אי פעם. האוניות היו באורך 389 רגל 5 אינץ' (118.7 מטרים) בקו המים ואורך כולל של 397 רגל 3 אינץ' (121.1 מטרים), עם רוחב של 76 רגל 1 אינץ (23.2 מטרים) ושוקע של 29 רגל 2 אינץ' (8.9 מטרים), 38 אינץ' (965 מילימטרים) יותר מהמתוכנן. הדחק האוניות בּרֵיק נע בין 14,091–14,145 טונות ארוכות (14,317–14,372 טונות), 500–900 טונות ארוכות (508–914 טונות) יותר מהתפוסה המתוכננת של 13,516 טונות ארוכות (13,733 טונות). הם תוכננו לצוות של 28 קצינים ו-754 מלחים, אף על פי שקניאז סובורוב נשאה 928 אנשי צוות במהלך קרב צושימה. האוניות מסדרת בורודינו הונעו על ידי שני מנועי קיטור תלת דרגתיים 4 צילינדרים, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, תוך שימוש בקיטור שנוצר על ידי 20 דוודי בלוויל. המנועים תוכננו להגיע למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). האונייה המובילה, בורודינו, הייתה מצוידת בעותק של מכונות לה סיין שהותקנו בצסארביץ' ונבנו על ידי המפעל הצרפתי-רוסי. ארבעת האוניות הנותרות מהסדרה סופקו עם מכונות שתוכננו ונבנו על ידי המפעלים הבלטיים. המנועים של בורודינו דורגו ב-16,300 כוחות סוס (12,200 קילוואט) ולדוודים שלה היה לחץ עבודה של 19 אטמוספירות (1,925 קילו-פסקל; 20 קילוגרם-כוח לסמ"ר); המכונות של אחיותיה דורגו ב-15,800 כוחות סוס (11,800 קילוואט) ולדוודים שלהם היה לחץ עבודה של 21 אטמוספירות (2,128 קילו-פסקל, 22 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הבדלים נוספים היו שבורודינו הייתה מצוידת ב-economisers עבור הדוודים שלה, כמו גם מדחפי שלושה להבים, בעוד אחיותיה היו חסרים economisers והיה להם מדחפי ארבעה להבים. מכיוון שהאוניות הוכנו לצאת למזרח הרחוק זמן קצר לאחר סיומן, הם ערכו רק ניסויים ימיים מקוצרים. רק אוריול הגיעה למהירות המיועדת שלה במהלך ניסויים אלו, אף על פי שהמנועים שלה ייצרו רק 14,176 כוחות סוס (10,571 קילוואט). המנועים של אחיותיה הפיקו יותר כוח, אבל הם היו איטיות יותר במהלך הניסויים שלהם. במעמס מלא הם נשאו 1,350 טונות ארוכות (1,372 טונה מטרית) של פחם שסיפק להם טווח של 2,590 מיילים ימיים (4,800 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). על האוניות הותקנו שישה גנרטורים מונעי קיטור בהספק כולל של 990 כוחות סוס (738 קילוואט). החימוש העיקרי של סדרת בורודינו היה מורכב משני זוגות של תותחים בקוטר 12 אינץ' 40 קליבר, מותקנים בסגנון צרפתי, מונעים חשמלית, בצריחים דו-תותחים מלפנים ומאחור. הצריחים היו בעלי הגבהה מרבית של +15° והן נשאו 60 פגזים לכל תותח. התותחים ירו פגז אחד כל 90–132 שניות. הם ירו פגזים במשקל 731 ליברות (332 קילוגרם) במהירות לוע של 2,598 רגל לשנייה (792 מטר לשנייה) לטווח של 14,640 מטרים (16,010 יארד) בהגבהה מרבית. החימוש המשני של האוניות כלל 12 תותחי קאנה 6 אינץ' (152 מ"מ)/45 קליבר מהירי-ירי מודל 1891 המורכבים בשישה צריחים דו-תותחים המונעים חשמלית בסיפון העליון. לצריחים הייתה הגבהה מקסימלית של +15° קשת אש והצריחים המרכזיים יכלו לכסות 180°. כל תותח 6 אינץ' סופק עם 180 פגזים. קצב האש שלהם היה בערך 2–4 פגזים לדקה. הם ירו פגזים במשקל 41.4 קילוגרם (91 ליברות) עם מהירות לוע של 792.5 מטר לשנייה (2,600 רגל לשנייה). היה להם טווח מרבי של כ-12,600 יארד (11,500 מטרים). מספר תותחים קטנים יותר נישאו להגנה מפני סירות טורפדו. אלה כללו 20 תותחי קאנה 3 אינץ' (75 מ"מ)/50 קליבר מהירי-ירי המורכבים בחרכי ירי בגוף האונייה. האוניות נשאו 300 פגזים לכל תותח. הם ירו פגזים במשקל 4.9 קילוגרם (11 ליברות) במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה) לטווח מרבי של 6,405 מטרים (7,005 יארד) בהגבהה של +13°. אוניות סדרת בורודינו נשאו גם 16 או 18 תותחי הוצ'קיס 1.9 אינץ' (47 מ"מ) במבנה העילי. הם ירו פגזים במשקל 2.2 ליברות (1.00 קילוגרם) במהירות לוע של 1,400 רגל לשנייה (430 מטר לשנייה) בקצב של כ-15 מטחים לדקה. האוניות נשאו ארבע צינורות טורפדו 381 מילימטרים (15 אינץ'), שניים מהם הותקנו מעל המים בחרטום ובירכתיים, בעוד ששני הצינורות התת-מימיים בצד הרוחב היו ממוקמים ליד מחסן התחמושת הקדמי של תותחי ה-12 אינץ'. ארבע טורפדות נישאו עבור הצינורות מעל המים ושש עבור הצינורות השקועים. הם גם נשאו 50 מוקשים שיוצבו כדי להגן על המעגן שלהם באזורים מרוחקים. סדרת בורודינו הותקנה במקור עם מדדי טווח סטדיאמטריים של ליוז'ול שהשתמשו בזווית בין שתי נקודות אנכיות על ספינת אויב, בדרך כלל קו המים וקן העורב, כדי להעריך את הטווח. קצין התותחנות התייעץ עם הפניות שלו כדי לקבל את הטווח וחישב את הגובה והסטייה המתאימים הנדרשים כדי לפגוע במטרה. לאחר מכן הוא שידר את הפקודות שלו באמצעות מערכת הילוכים אלקטרו-מכנית של גייסלר לכל תותח או צריח. בזמן ההתאמה, מדדי הטווח הללו הוחלפו בארבע האוניות הראשונות בשני מדי טווח של Barr ו-Stroud שהשתמשו בשתי תמונות שהיה צריך להצמיד אותן כדי לחשב את הטווח. גם כוונות טלסקופיות של פרפלקין הותקנו עבור התותחים שלהם, אך הצוותים שלהם לא הוכשרו כיצד להשתמש בהם. חגורת השריון בקו המים של סדרת בורודינו הייתה מורכבת משריון קרופ בעובי 5.7–7.64 אינץ' (145–194 מילימטרים). לשריון של צריחי התותחים שלהם היה עובי מרבי של 10 אינץ' (254 מילימטרים) והסיפון שלהם היה בעובי בין 1–2 אינץ' (25–51 מילימטרים). שריון הסיפון התחתון בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים) התעקל כלפי מטה ויצר מחיצה נגד טורפדו. ב-15 באוקטובר 1904 הפליגו קניאז סובורוב, אוניית הדגל של תת אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי, מפקד שייטת האוקיינוס השקט השנייה, ושלוש אוניות המערכה האחרות מסדרת בורודינו לפורט ארתור מליבאו יחד עם כלי השיט האחרים של השייטת. רוז'סטבנסקי קיבל דיווחים רבים על סוכנים יפניים וסירות טורפדו שהתחפשו לספינות דיג לפני הפלגה והוא הורה על ערנות מרבית לאחר הגיוס בסקיין, דנמרק ב-7 באוקטובר. מוקדם בערב למחרת, כשהשייטת הייתה ליד שרטון דוגר, דיווחה אוניית העזר קמצ'טקה שהיא מותקפת על ידי סירות טורפדו בגשם. כארבע שעות לאחר מכן, נתקלה השייטת בערפל בספינות דיג בריטיות שפעלו בשרטון דוגר ופתחה עליהן באש מטווח קצר מאוד. מכמורת אחת הוטבעה ולפחות שלוש נוספות נפגעו; כמה דייגים נהרגו ואחרים נפצעו. אוניות המערכה ירו גם על הסיירות אאורורה ודמיטרי דונסקוי ופגעו בבלבול. התקרית הסעירה את האוכלוסייה הבריטית וגרמה לתקרית דיפלומטית עם הבריטים שכמעט הובילה למלחמה עד שרוסיה התנצלה והסכימה לשלם פיצויים ב-29 באוקטובר. רוז'סטבנסקי הוביל את ספינותיו לאורך החוף האטלנטי של אפריקה, הקיף את כף התקווה הטובה, והגיע לאי נוסי בי מול החוף הצפון-מערבי של מדגסקר ב-9 בינואר 1905, שם הם שהו במשך חודשיים בזמן שרוז'סטבנסקי השלים את סידורי העמסת הפחם שלו. במהלך תקופה זו, נודע לו על לכידת פורט ארתור והוא שינה את יעדו לוולדיווסטוק, הנמל הנוסף היחיד שנשלט על ידי הרוסים במזרח הרחוק. השייטת הפליגה למפרץ קמרן, הודו-סין הצרפתית, ב-16 במרץ והגיעה אליה כמעט חודש לאחר מכן כדי להמתין לספינות המיושנות של שייטת האוקיינוס השקט השלישי, בפיקודו של אדמירל משנה ניקולאי נבוגטוב. האוניות האחרונות הגיעו למפרץ קמרן ב-9 במאי והכוח המשולב הפליג לוולדיווסטוק ב-14 במאי. בעוד נתונים מדויקים אינם זמינים, סביר להניח שהאוניות חרגו ב-1,700 טונות ארוכות (1,700 טונות) עודף משקל מכיוון שהם היו עמוסים בפחם ובאספקה אחרת; כל אלה אוחסנו גבוה באוניות והפחיתו את יציבותן. המשקל הנוסף הטביע גם את חגורת השריון בקו המים שלהם והותיר רק כ-4 רגל 6 אינץ' (1.4 מטרים) של חגורת השריון העליונה מעל קו המים. לפני הקרב רוז'סטבנסקי קיבץ את ארבעת האוניות מסדרת בורודינו לפלגה אחת ושמר על הפיקוד האישי על הפלגה. אוריול, האונייה האחרונה בפלגה, ירתה את היריות הראשונות של קרב צושימה כשקברניט האונייה, ניקולאי יונג, הורה לה לפתוח באש בשעה 11:42 לעבר סיירת יפנית שעקבה אחר המערך הרוסי בטווח של 9,000 מטרים (9,800 יארד). רוז'סטבנסקי לא נתן שום הוראות לפני הקרב לצי המכסות את המצב הזה, אבל הוא הורה ליונג להפסיק את האש לאחר ש-30 פגזים נורו ללא השפעה. קניאז סובורוב הייתה האונייה המובילה במערך הקרב הרוסי והיא פתחה באש לעבר אוניית המערכה היפנית מיקאסה, ספינת הדגל של אדמירל היהאצ'ירו טוגו בשעה 14:05. מיקאסה ושאר האוניות היפניות החלו להשיב אש כחמש דקות לאחר מכן. הפגזים הנפיצים שלהם הציתו במהירות את כל ארבעת האוניות מסדרת בורודינו; בשעה 14:35, נפצעו רוז'סטבנסקי והקברניט של סובורוב מרסיסים שחדרו לצריח הניתוב של האונייה. בסביבות השעה 14:52, פגיעה נוספת תקעה את ציוד ההיגוי של קניאז סובורוב לאחר שהורתה על פנייה של ארבע נקודות לכיוון הימני וגרמה לאונייה לעשות כמעט סיבוב שלם לפני שניתן היה לכוון אותה בעזרת מנועיה. בשלב זה, צריח התותחים האחורי של קניאז סובורוב נהרס בפיצוץ שפוצץ את הגג שלו אל הסיפון, הארובה הקדמית שלה נפלה והתורן המרכזי שלה נורה משם. אימפרטור אלכסנדר השלישי ושאר האוניות של הפלגה עקבו לזמן קצר אחרי קניאז סובורוב עד שהתברר שהיא יצאה משליטה ואז פנו צפונה במאמץ להגיע מאחורי אוניותיו של טוגו. קניאז סובורוב לא הצליחה לחזור למערך הקרב והפכה למטרה העיקרית של היפנים לזמן מה. בסביבות השעה 16:00 החליט קפטן אימפרטור אלכסנדר השלישי, ניקולאי בוכווסטוב, לחקות את התמרון של רטוויזאן בקרב הים הצהוב על ידי הסתערות היישר למערך הקרב היפני בניסיון למקד את תשומת לבם באונייתו ולא בקניאז סובורוב. הוא הצליח, אבל אימפרטור אלכסנדר השלישי ניזוקה קשות בתהליך. בורודינו תפסה כעת את עמדת ההובלה והפנתה את הצי דרומה שם הצליחו באופן זמני לנתק מגע בערפל. קניאז סובורוב נפגעה קשות מהתקפות חוזרות ונשנות לאחר שנפרדה מהמערך העיקרי אף על פי שבתחילה לא הייתה לה סכנה לטבוע. המשחתת הרוסית בוייניי הגיעה לצדה בסביבות השעה 17:30 ופינתה את רוז'סטבנסקי וקצינים פצועים נוספים. טורפדות שנורו על ידי מספר סירות טורפדו גרמו בסופו של דבר להתפוצצות מחסן תחמושת בסביבות השעה 19:20 וקניאז סובורוב התהפכה בסביבות השעה 19:30. מלבד 20 הקצינים שהורידה בוייניי, לא היו ניצולים מ-928 אנשי הצוות על הסיפון. כאשר הירי בין מערכי הקרב התחדש בסביבות השעה 18:00, ריכזו היפנים את האש על אימפרטור אלכסנדר השלישי ובורודינו. אימפרטור אלכסנדר השלישי יצאה מהטור שמאלה בסביבות השעה 18:30 והתהפכה, אך לא שקעה עד 19:07; לא היו ניצולים. בורודינו החזיקה מעמד עוד זמן מה תחת אש יפנית מרוכזת. שתי פגיעות פגזים 12 אינץ' של אוניית המערכה שיקישימה בשעה 19:18 הציתו שריפה מאסיבית ושני צריחי התותחים 12 אינץ' של האונייה הושבתו. עשר דקות לאחר מכן, לאחר שטוגו הורה לאוניותיו להפסיק את האש ולנתק מגע, אוניית המערכה פוג'י ירתה בתותחי ה-12 אינץ' הטעונים כבר לפני שפנתה. אחד מאלה פגע בבורודינו מתחת לצריח קדמי של תותח 6 אינץ' הימני שלה והציתה את התחמושת המוכנה לשימוש בצריח. האש התפשטה וגרמה לפיצוץ קטסטרופלי במספר מחסני תחמושת שקרעו את גופה. בורודינו התהפכה במהירות וטבעה כשרק איש צוות אחד מהצוות שלה שכלל 855 חולץ. אוריול נטלה את ההובלה לאחר שבורודינו הוטבעה; היא הצטרפה לפלגה השנייה של נבוגאטוב לאחר שטוגו הורה לאוניות המערכה היפניות לנתק מגע בחושך שירד. נבוגאטוב קיבל את הפיקוד על שרידי הצי והם המשיכו לכיוון ולדיווסטוק. האוניות התגלו על ידי היפנים מוקדם בבוקר שלמחרת והותקפו על ידי אוניות המערכה של טוגו בסביבות השעה 10:00. האוניות היפניות המהירות יותר נשארו מעבר לטווח שבו יכלו אוניותיו של נבוגאטוב להשיב אש ביעילות, והוא החליט למסור את אוניותיו בשעה 10:30 מכיוון שהוא לא יכול להשיב אש ולא לצמצם את הטווח. היפנים בנו מחדש את אוריול והכניסו אותה לשירות מחדש ביוני 1907 בשם איוואמי. כדי להפחית את משקלה העליון, הם חתכו את המבנה העילי שלה והציבו מחדש את התותחים שלה. בנוסף, הדוודים שלה הוחלפו במספר לא ידוע של דוודי מיבארה שנבנו ביפן והיא חומשה מחדש בתותחים מתוצרת יפן. שינויים אלו הפחיתו את ההדחק שלה לכ-13,500 טונות ארוכות (13,700 טונות) והצוות שלה הסתכם כעת ב-750 קצינים ואנשי צוות. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הספינה השתתפה במצור על צ'ינגדאו באוגוסט-נובמבר 1914 ושימשה כאוניית הדגל של שייטת ההתערבות היפנית בוולדיווסטוק בשנת 1918 כאשר יפן התערבה במלחמת האזרחים ברוסיה. היא שימשה כספינת אימונים ב-1921 ופורקה מנשקה ב-1922 בהתאם לתנאי הסכם הצי של וושינגטון. מקורות שונים באשר לגורלה הסופי; היא הוטבעה כמטרה על ידי מטוסים ליד מיורה ביולי 1924 או נגרטה בקובה בשנים 1924–1925. סלאבה שירתה בים הבלטי במהלך מלחמת העולם הראשונה, והייתה הספינה הגדולה ביותר של שייטת מפרץ ריגה הרוסית שנלחמה בצי הים הפתוח הגרמני בקרב מפרץ ריגה באוגוסט 1915. היא נפגעה קלות משלוש פגיעות במהלך הקרב. היא הפגיזה שוב ושוב עמדות וחיילים גרמנים במשך שאר 1915 ובמהלך 1916. במהלך קרב מון סאונד בשנת 1917, סלאבה נפגעה קשות מהדרדנוט SMS קניג וההצפה הגדילה לה משמעותית את השוקע. התעלה הרדודה לא אפשרה לה להימלט והיא הוטבעה במצר מון סאונד בין האי מוהו ליבשת. האסטונים גרטו אותה ב-1935. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת בורודינו בוויקישיתוף McLaughlin, pp. 100–103 McLaughlin, p. 137 McLaughlin, p. 138 Preston 2002, pp. 50, 55 McLaughlin, p. 136 Campbell 1978, p. 187 McLaughlin, pp. 137, 144 McLaughlin, p. 142 Forczyk, p. 29 Friedman, pp. 251–252 Forczyk, p. 28 Forczyk, p. 30 Friedman, pp. 260–261 Friedman, p. 264 Smigielski, p. 160 Forczyk, pp. 27–28, 57 McLaughlin, pp. 136–137 McLaughlin, pp. 145–146 Silverstone, p. 373 All dates used in this article are New Style. Silverstone, p. 376 Silverstone, p. 378 Silverstone, p. 380 Silverstone, p. 385 Forczyk, p. 9 Pleshakov, pp. 91–97 Hough, pp. 42–44 Pleshakov, pp. 98–109 McLaughlin, pp. 141, 167 Forczyk, pp. 56, 58 Campbell 1978, p. 129 McLaughlin, p. 169 Forczyk, pp. 25, 63, 66–67 Forczyk, p. 67 Campbell 1978, p. 135 Forczyk, pp. 67, 70 Forczyk, pp. 70–71 Jentschura, Jung & Mickel, p. 21 McLaughlin, pp. 452–453 McLaughlin, p. 146 Preston 1972, p. 193 Nekrasov, pp. 52, 59–64 Staff, pp. 113–117 Campbell 1979, p. 294