laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
למברט

האם התכוונתם ל... אדם למברט – זמר ושחקן יהודי-אמריקאי ג'ק למברט – כדורגלן אנגלי הנרי למברט – קצין בריטי שהשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית יהודה מאיר למברט – רב צרפתי, שימש ראש בית המדרש הרבני של צרפת ורבה של הקהילה היהודית במץ יוהאן היינריך למברט – מתמטיקאי ופיזיקאי שווייצרי, על שמו חוק בר-למברט חוק הקוסינוס של למברט – חוק באופטיקה, קרוי על שם יוהאן היינריך למברט טור למברט – טור אינסופי, קרוי על שם יוהאן היינריך למברט כריסטופר למברט – שחקן צרפתי מירנדה למברט – זמרת יוצרת קאנטרי אמריקאית קיט למברט – מפיק ואמרגן בריטי רודולף למברט – מראשי המטה הכללי הבריטי ריקי למברט – שחקן כדורגל אנגלי
Unconditionally

Unconditionally (בעברית: ללא תנאים) הוא הסינגל השני מתוך אלבום האולפן הרביעי Prism, של הזמרת האמריקאית, קייטי פרי, והחמישי באלבום מבחינה כרונולוגית. הוא נכתב על ידי פרי יחד עם ד"ר לוק, מקס מרטין, וסירקוט, והופק על ידי השלושה. הסינגל הופץ ב-16 באוקטובר 2013, טרם יציאת האלבום. בתאריך יציאת האלבום, ה-22 באוקטובר 2013, הופץ הסינגל דיגיטלית. פרי הופיעה עם השיר בטקסי ה-EMA ו-AMA לקידומו, אומנם השיר הגיע למקום ה-14 במצעד בילבורד. הסינגל הגיע למקום ה-9 במצעד שירי הפופ של בילבורד, ובכך הפך לשיר ה-13 של הזמרת שנכנס לעשירייה הראשונה במצעד זה. ב-18 באוקטובר הופץ סרטון ליריקה לשיר, בכיכוב השחקנית ג'אנל שרטקליף והדוגמנית האנדרוגנית אריקה לינדר, כסמל לאהבה חסרת תנאים. הקליפ הרשמי עלה לחשבון היוטיוב של הזמרת ב-19 בנובמבר 2013. בסרטון קיימות מספר סצנות המבטאות אהבה ללא תנאים, כמו אם מחזיקה את תינוקה, וזוגות מחובקים. במאי הקליפ הסביר בריאיון כי האהבה עלייה קייטי מדברת היא "כמו כוח טבע, סערה אפית וסופה", וזה דבר שרצה להנציח בקליפ. מילות השיר מדברות על קבלת מגרעות אדם אהוב, במצב של אהבה חסרת תנאים. השיר זכה לביקורות חיוביות ממבקרים. קליפ השיר צבר למעלה מ-500 מיליון צפיות. מידע על היצירה "Unconditionally" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Unconditionally" באתר מיוזיק בריינז מידע על השיר "Unconditionally" באתר AllMusic סרטון השיר "Unconditionally" באתר יוטיוב קייטי פרי, דוקטור לוק, מקס מרטין, סירקט
ח'ונסו

ח'וֹנסוּ היה אל הירח המצרי בתקופת מצרים העתיקה. פירוש שמו הוא "נוסע" וייתכן ששמו קשור למסעות הירח על פני השמים בלילה. יחד עם האל תחות הוא מסמל את מעבר הזמן. ח'ונסו סייע ביצירת חיים חדשים בכל היצורים החדשים. הוא היה חלק מהשלישייה האלוהית של תבאי עם אביו האל אמון ואמו האלה מות. במקדש קום אומבו סגדו לו יחד עם האל התנין סבכ, אל הפריון ויוצר העולם והאלה חתחור. חלק מתפקידיו היה גם להגן מפני חיות הבר, להעצים את הגבריות של הגברים, ולסייע בריפוי. האמונה הייתה שכשח'ונסו גורם לחצי הסהר לזרוח, נשים נכנסות להריון והבקר הופך לפורה. ח'ונסו מתואר בדרך כלל כמומיה עם סמל של ילדות: פאת שיער, ועם שרשרת "מנית" על צווארו. בידיו הוא מחזיק מטה ושוט. יש לו קשרים הדוקים עם ילדיהם של אלים אחרים כמו הורוס ושו. לעיתים הוא מתואר כשראשו הוא ראש בז כמו הורוס שאתו הוא מזוהה כמגן ומרפא. על ראשו הוא נושא את גלגל החמה וחצי סהר. ח'ונסו מוזכר בכתבי הפירמידה מתקופת הממלכה הקדומה השושלות החמישית והשישית המאות ה-26 עד ה-23 לפנה"ס, וכן בכתבי ארון הקבורה מתקופת הביניים הראשונה המאה ה-22 לפנה"ס. אבל עיקר חשיבותו של האל החלה בתקופת הממלכה החדשה, אז הוא תואר כ"אל הגדול מכל האלים". חלק מהמקדש הגדול בכרנך הוקדש לאל זה. על אחד הקירות במקדש הוא מתואר כנחש גדול המפרה את הביצה הקוסמית בבריאת העולם. המוניטין של ח'ונסו כמרפא התפשטה גם מחוץ למצרים. המלך תלמי הרביעי לאחר שנרפא ממחלתו קרא לעצמו: "אהובו של ח'ונסו שהגן על הוד מלכותו וגרש את הרוחות הרעות" פולחן לאל ח'ונסו התקיים באדפו, ממפיס והיביס. אחד מחדר הפולחן סביב הדביר במקדש אדפו הוקדש לאל ח'ונסו. ח'ונסו החליף בהדרגה בתקופת הממלכה התיכונה בתבאי את אל המלחמה מונטו כבנה של האלה מות, הסיבה לכך הייתה הבריכה בצורת חצי סהר במקדש של האלה מות בכרנך, האל אמון אמץ אותו כבנו. עליית החשיבות של תבאי הביאה לעלייה בחשיבות של האל אמון ובהתאם לכך מות הפכה להיות אשתו. אלוהויות במצרים העתיקה אל ירח מדיה וקבצים בנושא ח'ונסו בוויקישיתוף ח'ונסו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Khonsu, The Lunar God who Came to Greatness באתר touregypt ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רבי שמעון בן יהוצדק

רבי שמעון בן יהוצדק היה תנא מדור האחרון ויש סוברים שגם השתייך לדור הראשון של האמוראים. עשרות ממאמרי רבי שמעון בן יהוצדק צוטטו על ידי תלמידו רבי יוחנן. ישנה מחלוקת האם רבי שמעון בן יהוצדק היה אמורא ארץ ישראלי מהדור הראשון ורבו של ר' יוחנן או תנא בדור האחרון. ויש אומרים שהיו שני אנשים בשם זה, אחד תנא ואחד אמורא. במסכת שמחות מובא מעשה פטירתו בעיר לוד ואחיו יוחנן בן יהוצדק, בא מארץ הגליל התאחר בבואו עד אחר שכבר ש"סתמו עליו את הגולל" וכיוון שהתייחסו ככהנים באו בשאלה אם הוא רשאי להיטמא לאחיו אחר שכבר קברוהו, תשובת החכמים הייתה שאסור לו להיטמא אלא יפתחו את הקבר ויראה את פני אחיו מרחוק בלבד בלי להיטמא לו. מסופר במסכת סנהדרין שכאשר הלך בדרך יחד עם רבי חייא בר זרנוקי וריש לקיש, ריש לקיש טבע את הפתגם הידוע "הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות". מובא בירושלמי כי שמעון בן יהוצדק היה משתבח בקפיצותיו שבשמחת בית השואבה. הרב אהרן הימן, "ר' שמעון בן יהוצדק ב)", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ג, עמוד 1178, באתר היברובוקס יש ספק האם באמת היה רבו. חנוך אלבק, מבוא לתלמודים, עמ' 161 הרב אהרן הימן, "ר' שמעון בן יהוצדק ב)", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ג, עמוד 1178, באתר היברובוקס תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף כ"ו, עמוד א' מסכת סוכה פ"ה ה"ד. ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אליהו בן חיים

הרב אליהו בן חיים (נולד ב-1940) הוא ראש ישיבה ודיין אורתודוקסי ספרדי, אב בית הדין "מקור חיים", ומנהיג בולט בקהילה הספרדית בניו יורק. ראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן. נולד בארץ ישראל. אביו סאלח בצלאל עלה מאיראן ואמו שמחה נולדה בגאורגיה. למד בישיבת פורת יוסף מפי ראש הישיבה הרב עזרא עטיה, הרב בן ציון אבא שאול והרב עובדיה יוסף. הוכר כעילוי ובגיל 17 נסמך להוראה ולדיינות בידי ראש הישיבה. כבחור בן עשרים, התמנה בשנת 1962 כר"מ בישיבת בית הרש"ל בירושלים, וכעבור חמש שנים הפך לראש הישיבה. בשנת 1973 החל ללמד בסמינר למורים על שם הרא"מ ליפשיץ. בשנת 1975 נשלח לשמש כרב בקהילה היהודית בטהראן שבאיראן מטעם הסוכנות היהודית. בעת המהפכה האיראנית בשנת 1979 היגר לארצות הברית עם משפחתו והתמנה כרב קהילת המשהדים הגדולה בקווינס שלימים העתיקה את מקומה לגרייט-נק, לונג איילנד. בשנת 1993 החל ללמד כר"מ בישיבת רבנו יצחק אלחנן (ישיבה יוניברסיטי) וחמש שנים מאוחר יותר התמנה כראש ישיבה. הרב בן חיים עוסק בצרכיה הרוחניים של הקהילה היהודית, נישואין, גיטין, גיורים, בית דין לדיני ממונות, וכן במתן הכשר "מהדרין" לבתי עסק בניו-יורק וסביבתה. הרב בן חיים עם האדמו"ר מחב"ד בחלוקת הדולרים עם ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר עם ראש ממשלת ישראל אריאל שרון מקבל את פניו של הרב שלמה משה עמאר מדיה וקבצים בנושא אליהו בן חיים בוויקישיתוף אליהו בן חיים באתר ישיבה יוניברסיטי אתר הכשרות של הרב אלירן אהרון, הרב יוסף בניו יורק, "נשמח אם יבחר", באתר ערוץ 7, 17 ביוני 2013 הרב בן חיים ברשימת רבנים המוצגים על ידי חברת KosherSwitch (אנ') כמי שתמכו או סייעו לפיתוח המוצר
מוזיאון בית השומר

מוזיאון בית השומר הוא מוזיאון לתולדות ארגון "השומר", התפתחות כוח המגן בארץ ישראל, וההתיישבות בגליל ובאצבע הגליל הפועל בכפר גלעדי. מופעל על ידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון וקיבוץ כפר גלעדי ומוכר כאתר מורשת של מדינת ישראל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך. בסמוך למקום נמצאת חלקת אנשי השומר בבית הקברות כפר גלעדי - תל חי. המוזיאון הוקם על ידי אנשי "השומר", ובראשם מאיר ספקטור, רחל ינאית בן-צבי ונחום הורביץ בשנת 1969 במטרה להציג את תולדותיהם של ארגון "השומר" והארגון ממנו צמח, "בר גיורא", ואת תפקידיהם בהתיישבות, בגיוס נשק ובהגנת היישוב. מבנה המוזיאון תוכנן כמעין מגדל שמירה על צלע ההר הצופה לעבר אצבע הגליל וחצר תל חי. אוצר המוזיאון ותצוגתו כוללים מסמכים היסטוריים, צילומים, דגמים ובהם ה"מדאפה" (בערבית: חדר האורחים) שבהם התקבלו תושבי האזור וחדרם של מניה וישראל שוחט, דיוראמה אור-קולית, חיזיון אור-קולי, מבחר כלי נשק, דגלים ופריטי לבוש של חברי "השומר". בחדר הנצחה מוצגים קורות חייהם של חברי "השומר", ובאגף אחר מוצגות עבודותיה של הפסלת בתיה לישנסקי בת דורם של אנשי "השומר". במוזיאון מוצג גם סיפורן של הנשים חברות "השומר", שיצאו למאבק על שוויון חובות וזכויות בארגון וביססו בכך תקדים ודגם לחיקוי. בין המוצגים במוזיאון נמצאים דגלו המקורי של הארגון ועליו סיסמתו ”בדם ואש יהודה נפלה בדם ואש יהודה תקום”, הרובה של יוסף טרומפלדור, אותו קיבל מאנשי "השומר" עם הגיעו להגנה על תל חי, וספרים על תולדות "השומר" וחבריו, בהם "יזכור" שראה אור בשנת 1916. משנת 2008 פועל המוזיאון במתכונת חדשה, לאחר שיפוצו במלאת מאה שנים לייסוד "בר גיורא". התצוגה החדשה נוצרה בעיצובו של האדריכל אורי אברמסון ובשיתוף עם עמותת מורשת "השומר". את התצוגה מלווה מוזיקת רקע שנכתבה ובוצעה על ידי אבינעם גולן. המבקרים עוברים בין תחנות שונות ומפעילים סרטוני מולטימדיה, בין השאר של הצלם יעקב בן דב, המראים את תקופת העלייה השנייה, וברקע מוקראים מכתבים שכתב איש "השומר" למשפחתו. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון בית השומר בוויקישיתוף בית השומר, באתר כפר גלעדי מוזיאון בית השומר, באתר "חדר מורים" פתיחת תצוגה חדשה מוזיאון בית "השומר", באתר משרד הביטחון סרט תעוד נדיר של מקימי ארגון השומר משנות ה-30 מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 21 הונחה אבן פינה לבית השומר ליד קבר טרומפלדור, דבר, 4 במרץ 1966; נחנך בית השומר בכפר גלעדי, דבר, 8 במאי 1969
IMS/DC

IMS/DC הוא רכיב בשרת היישומים לניהול תנועות IMS הפועל על מחשבים מרכזיים של חברת IBM תחת מערכת ההפעלה z/OS ומערכות הפעלה שקדמו לה. IMS/DC פותח ב 1966 עבור תוכנית אפולו, תוכנית חלל של ארצות הברית. במקביל לפיתוח IMS/DC פותח גם בסיס נתונים שנקרא IMS/DB. השילוב בין שני המוצרים שפותחו באותו מרכז פיתוח הוא מוצלח. IMS/DC, מצליח פחות ממתחרהו CICS. פלח השוק של CICS הוא כ 70% ושל IMS/DC כ 20%. CICS IMS/DB z/OS שרת יישומים תווכה מוכוונת מסרים Tuxedo אתר האינטרנט הרשמי של IMS/DC אתר האינטרנט הרשמי של IMS/DC IMS Then and Today (אורכב 14.02.2019 בארכיון Wayback Machine), IDCP
סעיד א-שאווה

חאג' סעיד א-שאווה (ערבית: سعيد الشوا; תעתיק מדויק: סעיד אלשוא; 1868 – אוקטובר 1930) היה פוליטיקאי ערבי-פלסטיני. שימש כראש העירייה הראשון של העיר עזה, בשנים 1906–1917. לאחר מכן היה חבר במועצה המוסלמית העליונה בראשות המופתי חאג' אמין אל-חוסייני. סעיד א-שאווה נולד בשנת 1868 למשפחה מיוחסת באזור חבל עזה. לפני כניסתו לחיים הפוליטיים עבד בענף ייצוא תבואה והיה מגדולי הסוחרים הערבים בדרום ארץ ישראל. בשנת 1904 התמנה לחבר במועצה האזורית עזה, ובשנת 1906 התמנה לראש העיר הראשון של העיר. במהלך כהונתו הוא בנה בית חולים בעיר, וכן מספר מסגדים ובתי ספר. הוא פיתח קשרים הדוקים עם הממשל העות'מאני, ובייחוד עם הצבא העות'מאני. בגלל קשרים אלו, לאחר שהצבא הבריטי כבש את ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה, א-שאווה הודח מתפקידו. הוא סיים את כהונתו כראש עיריית עזה בשנת 1917. א-שאווה ייצג את עזה בקונגרס הערבי-פלסטיני הראשון (1919), הרביעי (1921) והחמישי (1922). לאחר ייסוד המועצה המוסלמית העליונה בידי חג' אמין אל-חוסייני בשנת 1921, התמנה א-שאווה לאחד מארבעת חבריה הקבועים, כשהוא מייצג את אזור עזה, דרום פלסטין ואזור ירושלים. בתפקיד זה החזיק בשנים 1922–1929. א-שאווה היה קודם לכן ממתנגדיו של אל-חוסייני, אולם עם מינויו לחבר במועצה, הפך לתומכו. אל-חוסייני נתן לא-שאווה זכויות רבות וכוח פוליטי גדול כדי להבטיח את תמיכתו. בזכות תפקידיו א-שאווה התעשר מאוד בערוב ימיו, והחזיק אדמות רבות באזור עזה ובאזור באר שבע. חלק מהונו השקיע בשיקום עזה והאזור לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובכלל זאת שיקום המסגד הגדול בעזה. סעיד א-שאווה נפטר באוקטובר 1930. בנו, רשאד א-שאווה, שימש גם הוא כראש עיריית עזה בשנים 1971-1982. מדיה וקבצים בנושא סעיד א-שאווה בוויקישיתוף יהושע פורת, התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929–1939, עמ' 76, 85: "נפטר באוקטובר 1930". S - Personalities - Bio & Photos (הקישור אינו פעיל) חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 366.
נקודת תצפית

נקודת תצפית, מצפור או מצפה היא מקום גבוה ממנו ניתן לצפות כדי להשקיף לנוף הנראה ממקום המצפה. מצפים נבנים לרוב בצדי כבישים, ראשי פסגות, מדרונות הרים, צוקים, גבעות גבוהות ואף בגבעות נמוכות. מצפים רבים נבנים בפארקים לאומיים. לרוב יהיה ניתן למצוא אותם במקום מוגבה או כחלק מטיילת המשקיפה לנוף. המצפים הקיימים בפארקים לאומיים בטיילות ובגנים עשויים מאבן או מעץ ואילו רוב נקודות התצפית האחרות אינן בנויות. לעיתים הצפייה בנקודות התצפית כרוכה בתשלום. בישראל ניתן למצוא נקודות תצפית נופיות לטבע רבות כגון: מצפה דדו במטולה, הר בנטל ברמת הגולן, מצפה רן ברכס הרי נפתלי, מערת קשת בגליל המערבי, מצוק הארבל בגליל התחתון, הר ארי בבית ג'ן, הר ברקן בגלבוע, מצפור המרפסת של המדינה, גן הפסגה בתל אביב, מצפה נח כנרתי ברמת סירין, הר הזיתים בירושלים, נחל בוקק בבקעת ים המלח, כרבולת חרירים במכתש רמון, מצפה זי"ו בהר חברון והר ברך באילת. בנוסף לנקודות תצפית נופיות מוקמות נקודות תצפית בראשי גורדי השחקים. בישראל הוקמו נקודות תצפית כאלה למשל בראש מגדל שלום ומגדלי עזריאלי. הגישה אליהן כרוכה בתשלום. נקודת תצפית קיימת גם בראש מגדל אשכול בקמפוס אוניברסיטת חיפה, המשלב את גובה המגדל עם גובה ההר שעליו נבנה. נקודות תצפית נודעות בניו יורק הוקמו בראש בניין אמפייר סטייט ובראש מגדלי התאומים. עמנואל הראובני, פסגות – טיולים אל נקודות תצפית, הוצאת כנרת, 1993. רונית סבירסקי, מעל כולם: המצפורים היפים בארץ שתוכלו לשלב בכל טיול שתבחרו, באתר הארץ, 31 ביולי 2014 את המילה תצפית חידש הבלשן יצחק אפשטיין דוד סמילנסקי, עם בני ארצי ועירי, הועד הצבורי להוצאת כתביו של דוד סמילנסקי ומסדה, עמ' 127, 1958 מצפור - האקדמיה ללשון העברית נקודות התצפית היפות ביותר בישראל
שירי ילדים (אלבום)

שירי ילדים הוא אלבום שירי ילדים מאת אריק איינשטיין ורוב הכסלי, גיטריסט להקת הצ'רצ'ילים (שמנגנת באלבום). הכסלי הלחין 5 מ-11 שירי האלבום. "שירי ילדים" הוא האלבום השישי של אריק איינשטיין כסולן ואלבום הילדים הראשון שלו. "שירי ילדים" יצא ביום ראשון 4 באפריל 1971 ימים אחדים לפני חג הפסח, ויצא כדיסק בשנת 1999. בשנת 2017 הוא נכלל במארז של חברת פונוקול – "ועוד לא אמרתי הכל", שכלל את כל אלבומי אריק איינשטיין בין 1969 ל-1978. מלבד שירי ילדים שנכתבו במיוחד לאלבום, מופיעות בו גם גרסאות חדשות לשירים שנכללו באלבומיו של איינשטיין בעבר – "מאיה" מהאלבום פלסטלינה ששר במקור שלום חנוך, ו"ברל'ה צא" שהופיע בגרסה אינסטרומנטלית באלבום שבלול. כמו כן מופיעה בתקליט גרסה מוקדמת לשיר "אני מבין", שנכלל מאוחר יותר באותה שנה (1971) באלבום בדשא אצל אביגדור שיצר אריק איינשטיין עם הבסיסט של להקת הצ'רצ'ילים, מיקי גבריאלוב. איינשטיין הלחין שלושה משירי האלבום, והם בין חמשת השירים הבודדים שהלחין בעצמו במהלך הקריירה (השניים האחרים הם "אבישג" ב-1970 ו"עוד יהיה" ב-1976). אריק איינשטיין: שירה רוב הכסלי: גיטרה, קולות וניהול מוזיקלי חיים רומנו: גיטרה מיקי גבריאלוב: גיטרה בס, קולות עמי טרייבטש: תופים דני שושן: קולות דוד טרטקובר: עיצוב עטיפה צבי שיסל: מפיק מידע על האלבום שירי ילדים באתר MusicBrainz האלבום שירי ילדים באתר Discogs
פרנה (עיר)

פרנה (בספרדית: Paraná) היא בירת פרובינציית אנטרה ריוס בארגנטינה. היא ממוקמת על הגדה המזרחית של נהר פרנה, מול העיר סנטה פה, בירת פרובינציית סנטה פה הסמוכה, והיא ממוקמת במרחק של 495 ק"מ מבירת המדינה בואנוס איירס. בעיר מתגוררים 247,863 אנשים (לפי מפקד בשנת 2010). העיר הוקמה במהלך המאה ה-16 על ידי מתיישבים מהעיר סנטה פה מצדו השני של הנהר. ב-1822 הוכרזה כבירת הפרובינציה. ב-1853 הוכרזה פרנה כבירת הקונפדרציה הארגנטינאית, ושימשה כבירה עד סוף תקופת הקונפדרציה, ולאחר מכן עברה הבירה לבואנוס איירס. פרנה היא לא רק מושב השלטון הפרובינציאלי, אלא גם נמל נהר חשוב להובלת דגנים, בקר, דגים ועץ מהאזור. התעשיות העיקריות הן בטון, רהיטים וקרמיקה. נמל התעופה חנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה ממוקם כ-7.5 ק"מ מהעיר ומשרת אותה. תעלת ראול אורנגה- קרלוס סילבסטרה בגניס היא תעלה תת-ימית העוברת מתחת לנהר הפרנה ומקשרת את העיר לעיר סנטה פה בצידו השני של הנהר. בעיר ממוקמות מספר אוניברסיטאות, כמו האוניברסיטה הלאומית של אנטרה ריוס, ופקולטות של אוניברסיטאות אחרות בארגנטינה. ישראל רחובות, ישראל אורוגוואי ארטיגס, אורוגוואי איטליה לאונפורטה, איטליה ארצות הברית מוסקטינה, איווה, ארצות הברית מקסיקו חאלאפה, מקסיקו ברזיל טורס, ברזיל איי בהאמה נסאו, איי בהאמה האיטי פורט-או-פרנס, האיטי ברזיל פורטו אלגרה, ברזיל בוליביה סנטה קרוס דה לה סיירה, בוליביה קובה סנטיאגו דה קובה, קובה ברזיל סנטו אנז'לו, ברזיל מדיה וקבצים בנושא פרנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרנה
ליטל נמו

ליטל נמו (באנגלית: Little Nemo) מוכר גם בשם Winsor McCay, the Famous Cartoonist of the N.Y. Herald and His Moving Comics הוא סרט ראינוע קצר מ-1911 בבימויו של וינזור מקיי ואחד מסרטי האנימציה הראשונים שנוצרו. הסרט מבוסס על רצועת קומיקס בעלת אותו שם. הסרט הופק מ-4,000 ציורים שצוירו על נייר אורז ולאחר מכן הודבקו לקרטונים בגודל 24 × 12 × 20 אינץ' (61 × 30 × 51 סנטימטר). הסרט הופק באולפני Vitagraph. גיבור הקומיקס הוא ילד ישנוני, שדמותו מבוססת על בנו של הצייר, רוברט מקיי. הרצועה "נמו הקטן בסלאמברלנד" (במקור: Little Nemo in Slumberland) היא הרצועה שעובדה על ידי מקיי לסרט. ב-1989 קיבל הקומיקס עיבוד קולנועי מלא בשם "ליטל נמו: הרפתקאות בסלאמברלנד", וב-1990 נוצר עיבוד קולנועי נוסף בשם "ליטל נמו: מאסטר החלומות". וינזור מקיי היה קריקטוריסט וצייר שהחל את דרכו בציורי רחוב ב-1903. ב-1904 יצר את הקומיקס ליטל נמו שפורסם עד 1915. בעקבות הצלחת הקומיקס ליטל נמו, החליט מקיי ליצור סרט מונפש שמבוסס על רצועת הקומיקס. סרט זה לא זכה להצלחה משמעותית אולם זכה לביקורות אוהדות. מקיי יצר סרטי אנימציה נוספים, שחלקם היו מוצלחים יותר, כמו גרטי הדינוזאור שיצא שלוש שנים לאחר מכן וזכה להכרה משמעותית ולפיתוח תחום סרטי האנימציה. מדיה וקבצים בנושא ליטל נמו בוויקישיתוף "ליטל נמו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ליטל נמו", באתר AllMovie (באנגלית) "ליטל נמו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אתר הסרט(הקישור אינו פעיל)
ניקול קסל

ניקול קסל (1930 - יולי 2006) הייתה במאית, מתרגמת ומורה למשחק ישראלית. קסל נולדה בצרפת. אביה היה הסופר היהודי-צרפתי ז'וזף (יוסף) קסל. קסל החלה את דרכה כשחקנית. היא הופיעה ב"קומדי פראנסז" והשתייכה לקבוצת התיאטרון שהקים אלבר קאמי. אחר כך ביימה אופרה באיטליה, בהמשך חזרה לפריז וביימה מספר מחזות. בשנת 1967 הגיעה לישראל כתיירת אך החליטה להישאר בארץ. בינואר 1968 עלתה לראשונה הצגה בבימויה במועדון "צוותא", "ארבע עונות" מאת ארנולד וסקר, ומיד אחר כך ביימה מחזה של ז'אן אנוי "רומיאו וז'נט". ביוני אותה שנה ביימה בתיאטרון הבימה את המחזה "ידיד הבעלים" מאת אז'ן לביש, ושם הכירה את בעלה, מעצב התפאורה אלי סיני. במקביל, החלה ללמד בסטודיו של ניסן נתיב, ובהמשך בסמינר הקיבוצים, אוניברסיטת תל אביב ובבית צבי שם ביימה הצגות רבות עם תלמידיה והמשיכה ללמד עד חודשיים לפני מותה. קסל הייתה שותפה להקמת "התיאטרון הצועני", תיאטרון פרינג' שהקים תלמידה משה איבגי שהתקשה להתקבל לתיאטרון רפרטוארי לאחר סיום לימודיו. מלבד העובדה שהעלה הפקות רבות בנושאים חברתיים, התיאטרון עצמו היה חברתי כאשר ההצגות הועלו ברחבי הארץ. בין תלמידיה לאורך השנים: מיקי גורביץ', משה איבגי, יורם חטב, דפנה רכטר, רבקה נוימן, קרן מור, מיכאל ורשביאק, שירי גולן, שרה פון שוורצה, רמה מסינגר, אלון אופיר וניסים דיין. ניקול קסל באתר "סרטים" ציפי שוחט, מתה אשת התיאטרון ניקול קאסל, באתר הארץ, 30 ביולי 2006 ניקול קסל, בארכיון הבימה חוה נובק, במאית עולה מציגה אנואי, דבר, 29 בפברואר 1968 הצגה חדשה בצוותא־, דבר, 16 בינואר 1968 סוף השבוע ב"צוותא", על המשמר, 19 בינואר 1968 "רומיאו וז'אנט בתיאטרון " פרסה", על המשמר, 29 בפברואר 1968 משה נתן, שעת האפס, למרחב, 28 ביוני 1968 מת מעצב הבמה אלי סיני, באתר הארץ, 3 בפברואר 2008 בית חדש לניסן נתיב, חדשות, 15 בדצמבר 1986 תיאטרון "זיעה" - התיאטרון הצועני, מעריב, 29 באוגוסט 1980
הקונפדרציה הארגנטינאית

הקונפדרציה הארגנטינאית (בספרדית: Confederación Argentina) הייתה מדינה בשטחי ארגנטינה של ימינו ושמה הוא אחד משמותיה של ארגנטינה כפי שנקבע בחוקתה, סעיף 35. בין השנים 1831 ל-1852 היו פרובינציות ארגנטינה מאורגנות כקונפדרציה ללא ראש מדינה. עם זאת, מושל פרובינציית בואנוס איירס (חואן מנואל דה רוסאס במשך מרבית התקופה) ניהל את יחסי החוץ של הקונפדרציה במשך תקופה זו. הקונפדרציה התעצבה והפכה לרפובליקה כפי שהיא כיום במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה שהתחוללו בתקופה זו. ב-1852 הודח דה רוסאס, ואת מקומו לקח חוסטו חוסה דה אורקיסה. דה אורקיסה כינס קונגרס חוקתי שהניח את היסודות לחוקת 1853. בתגובה פרשה פרובינציית בואנוס איירס והפכה למדינה עצמאית. בואנוס איירס חזרה לרפובליקה ב-1863. מדיה וקבצים בנושא הקונפדרציה הארגנטינאית בוויקישיתוף הטקסט המלא של חוקת ארגנטינה
אבראהים עבד אל-האדי

אבראהים עבד אל-האדי (בערבית: ابراهيم عبد الهادي; 1896 – 18 בפברואר 1981) היה פוליטיקאי מצרי שכיהן כראש ממשלת מצרים בשנים 1948–1949. הוא מונה בעקבות ההתנקשות בחייו של קודמו בתפקיד מחמוד פהמי נוקראשי בידי ארגון האחים המוסלמים. במהלך כהונתו נחתמו הסכמי שביתת הנשק עם ישראל שסיימו את השותפות המצרית במלחמת העצמאות. אבראהים עבד אל-האדי נולד בשנת 1896. הוא היה חבר בגוש הסעדי שהתפצל בשנת 1938 ממפלגת הופד, הדומיננטית שבמפלגות השלטון במצרים. מנהיג הגוש הסעדי מחמוד פהמי נוקראשי, התמנה לראשות הממשלה לאחר התפטרותו של איסמעיל צדקי מהתפקיד בדצמבר 1946. ממשלה זו, שבה היה אל-האדי גורם דומיננטי, החליטה על הצטרפות הצבא המצרי לפלישה למדינת ישראל עם הקמתה במאי 1948. לאור התבוסות שספג הצבא המצרי נגד צה"ל התגברו המהומות מבית, בשיאן החליט נוקראשי להוציא את ארגון האחים המוסלמים מחוץ לחוק ב-6 בדצמבר 1948. בעקבות זאת האחים המוסלמים התנקשו בחייו של נוקראשי ב-28 בדצמבר, ובמקומו מונה עבד אל-האדי לראשות הממשלה. פעולותיו הראשונות של עבד אל-האדי בתפקיד ראש הממשלה היו הגברת אמצעי הביטחון ודיכוי המהומות המתגברות במצרים, עדיין במסגרת המשטר הצבאי שהונהג במדינה. כחלק מהתנגשויות אלו נרצח מנהיג האחים המוסלמים חסן אל-בנא בידי גורמי השלטון ב-12 בפברואר 1949. עוד באותו חודש חתם עבד אל-האדי, לאור המצב הקשה בחזית והכוח המצרי המכותר בכיס פלוג'ה, על הסכמי שביתת הנשק עם ישראל. המצב הביטחוני במדינה הידרדר עוד יותר, ובמאי ניתנה ארכה נוספת למשטר הצבאי. המלך פארוק פעל להחזיר את מפלגת הופד ומנהיגה מוסטפא א-נחאס פאשה להנהגת מצרים, כדי ליצור קואליציה רחבה ככל האפשר ולהקטין את המהומות. אולם הופד הסכימה להצטרפות לממשלה רק אם יסולק עבד אל-האדי. המלך נענה לדרישה זו ועבד אל-האדי פוטר ב-26 ביולי 1949 והוחלף בידי חוסיין סירי, מקורבו של המלך, ועמד בראש ממשלה שבה היו נציגים מכלל המפלגות. היה זה גם צעד בדרך לעריכת בחירות כלליות שתוכננו לינואר 1950. בבחירות שנערכו בראשית 1950 אכן הצליחה מפלגת הופד לחזור לשלטון, והגוש הסעדי חזר לאופוזיציה. עבד אל-האדי לא בחל באמצעים כנגד השלטון, והתסיס סטודנטים ומשכילים ממעמד הביניים להפגנות ולהתנגשויות עם כוחות הביטחון ברחבי הבירה קהיר. פעולות אלו, בין היתר, הובילו בסופו של דבר לנפילת ממשלתו של א-נחאס ולאחר מכן למהפכת הקצינים החופשיים ביולי 1952. לאחר עלייתם לשלטון של הקצינים בראשות מוחמד נגיב, הוצאו בינואר 1953 כל המפלגות מחוץ לחוק, ובהמשך אותה שנה נשפטו פוליטיקאים רבים בפני בית דין של אנשי המהפכה על שחיתות ופגיעה בעם המצרי. עבד אל-האדי גם הוא נשפט בפני בית דין זה, שבראשו עמדו הקצינים עבד אל-לטיף בגדאדי ואנואר סאדאת. בתחילה נשפט לגזר דין מוות, אולם בשנת 1954 הומתק עונשו בידי הנשיא מוחמד נגיב והוא שוחרר מטעמים בריאותיים. אבראהים עבד אל-האדי נפטר ב-18 בפברואר 1981 בקהיר. הסכמי שביתת הנשק חגי ארליך, מצרים: האחות הבכירה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ד, עמודים 81–101. מדיה וקבצים בנושא אבראהים עבד אל-האדי בוויקישיתוף ארליך, עמ' 88–90 פ. ג'. וטיקיוטיס, מצרים: ממוחמד עלי עד סאדאת, עמ' 358-359 ארליך, עמ' 91 ארליך, עמ' 96 ארליך, עמ' 118 http://www.nytimes.com/1981/02/19/obituaries/ibrahim-abdel-hadi-is-dead-at-82-served-as-premier-under-farouk.html