laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרק ריידל

מרק ריידל (אנגלית: Mark Rydell; נולד ב-23 במרץ 1934), הוא במאי, מפיק ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקני. ריידל, יליד ניו יורק, כמו רבים אחרים, הגיע לתעשיית הקולנוע דרך הטלוויזיה. במהלך החצי השני של שנות החמישים הופיע כשחקן בשורה של סדרות טלוויזיה, כשהבולט שבהן היה באופרת סבון בשם "כשהעולם מסתובב", שהפיקה רשת CBS, בה כיכב בין השנים 1956–1962. במחצית הראשונה של שנות השישים החל ריידל לביים לטלוויזיה, בין היתר ביים 9 פרקים בסדרת הדרמה הרפואית "Ben Casey", שהפיקה רשת "ABC בין השנים 1961–1966, ו-10 פרקים שביים בסדרת המערבונים המצליחה "Gunsmoke" באמצע שנות השישים. ב-1967 ביים את סרט הקולנוע הראשון שלו, הדרמה "השועל", שקיבלה ארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, בהם על הבימוי, בו זכתה בקטגוריית 'הסרט דובר האנגלית שאינו מארצות הברית' (קטגוריה שאינה קיימת היום). ב-1972 ביים את ג'ון ויין במערבון "הבוקרים", ושנה אחר כך כיכב לראשונה כשחקן, בסרטו של רוברט אלטמן "שלום לנצח", בו גילם יהודי אלים העומד בראש ארגון פשע. על תפקידו זה קצר תשואות על ידי המבקרים, אולם סרטו הבא כשחקן יבוא רק כעבור 15 שנים בקומדיה "פאנץ' ליין", לצד טום הנקס וסאלי פילד. ב-1973 ביים את "סינדרלה ליברטי" בכיכובם של ג'יימס קאן ומרשה מייסון. ב-1976 ביים את הקומדיה התקופתית "נוכלים בחוג הנוצץ" בכיכובם של ג'יימס קאן, אליוט גולד, מייקל קיין וצ'ארלס דרנינג. ב-1979 ביים את הדרמה המוזיקלית המצליחה, "רוז", בו כיכבו בט מידלר ואלן בייטס. הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב ולאחריו ביים את סרטו המפורסם ביותר, "האגם המוזהב" (1981), שהפגיש בין קתרין הפבורן להנרי פונדה בדרמה סוחטת הדמעות שגרפה שלושה פרסי אוסקר, מתוך 10 מועמדויות, עליו קיבל ריידל מועמדות על הבימוי. הייתה זאת דרמה משפחתית בה ריידל הפגין בימוי רגיש ומהוקצע. אחר כך ביים את הדרמה החברתית "הנהר", שהביא לסיסי ספייסיק מועמדות לאוסקר. מאז חלפו שבע שנים תמימות בטרם ביים את סרטו הבא, "בשביל הבנים" (1991), קומדיה מוזיקלית בכיכובה של בט מידלר, עליה קיבלה את פרס גלובוס הזהב כשחקנית קומית/מוזיקלית ומועמדות שנייה לפרס האוסקר (הראשונה הייתה על הסרט "רוז", שביים ריידל). שלוש שנים אחר כך ביים את הדרמה הרומנטית "הצטלבות" בכיכובם של ריצ'רד גיר ושרון סטון, שהיה לכישלון. שנתיים אחר כך קיבל מועמדות לפרס אמי על בימוי סרט הטלוויזיה "פשע המאה", שלאחריו ביים סרט טלוויזיה נוסף בשם "ג'יימס דין" (2001), שהיה סרט ביוגרפי של חייו של השחקן האגדי, אותו גילם ג'יימס פרנקו. הסרט קיבל 11 מועמדויות לפרס אמי, כולל שתי מועמדויות לריידל עצמו. ב-2002 שיחק בסרטו של וודי אלן, "סוף הוליוודי". ב-2006 ביים והפיק את הסרט "הימור גורלי" בכיכובם של קים בייסינגר ודני דה ויטו. מדיה וקבצים בנושא מרק ריידל בוויקישיתוף מרק ריידל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרק ריידל, באתר AllMovie (באנגלית) מרק ריידל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרק ריידל, באתר Discogs (באנגלית) על הבמאי ב- New York Times על הבמאי ב- Yahoo! Movies מרק ריידל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פאנץ'

פאנץ' (באנגלית: Punch) היה שבועון סאטירה והומור שיצא לאור בבריטניה בשנים 1841–1992 ושוב לתקופה קצרה בשנים 1996–2001. הפאנץ' נוסד ב-1841 על ידי הנרי מת'יו ואבנעזר לנדלס. העורכים הראשונים היו מרק למון ומת'יו. שם השבועון נלקח משמה של דמות ידועה מתיאטרון בובות, מר פאנץ', וכן התייחס לבדיחת מערכת פנימית שהתייחסה למרק למון: "אין פונץ' (משקה) בלי לימון". בסוף המאה ה-19 נודע פאנץ' לשמצה על הקריקטורות האנטי-איריות החריפות שפרסם. תפוצת השבועון הגיעה לשיא של 175,000 עותקים בשנות הארבעים של המאה ה-20, אך החלה לדעוך בהדרגה עד שנסגר ב-1992, לאחר כ-150 שנות פעילות. לאורך השנים תרמו לשבועון טובי המאיירים, בהם ג'ון טניאל, מאיירם של ספרי עליסה בארץ הפלאות, וארנסט שפארד, מאיירם של ספרי פו הדב. בין הסופרים שכתבו בו היו ת'אקרי, קינגסלי איימיס, א.א. מילן (מילן ושפארד הכירו זה את זה בעת עבודתם בפאנץ') ופ.ג. וודהאוס. הספר "יריד ההבלים" התפרסם תחילה בהמשכים על דפי הפאנץ', וכמוהו גם קלאסיקות אחרות של הומור בריטי, בפרוזה ובקומיקס. המגזין היה הראשון שעשה שימוש במילה cartoon (קריקטורה) עבור איור קומי, והוא מקורם של ביטויים אחדים הרווחים בשפה האנגלית. ב-1996 קנה איש העסקים המצרי מוחמד אל-פאיד את הזכויות על השם, והוציא מחדש את העיתון. בגלגולו זה לא הצליח המגזין להגיע לרווחיות, והוצאתו הופסקה שוב ב-2002 - כאשר בסוף הדרך נמנו רק 6,000 מנויים. מעריכים את הפסדי הבעלים ב-28 מיליון דולר. ספריית קריקטורות של הפאנץ' כולל היסטוריה של המגזין מהדורות של הפאנץ' בפרויקט גוטנברג Marion H. Spielmann, The History of "Punch", 1985, בפרויקט גוטנברג פאנץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ולונית

ולונית (בוולונית: Walon) היא לשון אזורית ממשפחת השפות הרומאניות המדוברת על ידי חלק מתושבי ולוניה שבבלגיה כשפה שנייה (לאחר צרפתית). היא משתייכת למשפחת השפות הגאלו-רומאניות, שהבולטת ביניהן היא הצרפתית ולמעשה ולונית נחשבת לעיתים כניב שלה. יש להבדיל, עם זאת, בין ולונית לבין צרפתית בלגית, ששונה מהשפה המדוברת בצרפת רק בכתיב או ביטוין של חלק מן המילים. מעבר לוולוניה בדרום בלגיה, ולונית מדוברת גם ב: חלק קטן בצרפת בצפון חבל הארדנים ובמספר כפרים בחבל הצפון תושבים ממוצא ולוני בבריסל מספר כפרים בלוקסמבורג, למרות שייתכן והשפה נכחדה באזור זה. למרות שוולונית הייתה שפה נפוצה למדי עד לאמצע המאה ה-20, רק מספר מועט של תושבים בוולוניה יכול כיום לדבר בה. מרבית התושבים שנולדו אחרי שנות ה-70 מכירים רק מספר ביטויים עממיים. עם זאת, השפה היא חלק מן הזהות האתנית של הולונים, זהות קולקטיבית אשר נתונה במחלוקת. את השפה עצמה ניתן לחלק לארבעה דיאלקטים אזוריים: מרכזי, מזרחי (למשל בלייז'), מערבי (למשל בשרלרואה) ודרומי (אזור הארדנים). למרות הבדלים בפונטיקה, קיימת מגמה לאימוץ כתיב אחיד, ה-rfondou walon. מערכת האורתוגרפיה מבוססת על ביטוי שונה על ידי קוראים דוברי דיאלקטים שונים, וההשראה למגמה הזו הייתה בכתיב של השפה הברטונית. ולונית כתובה משתדלת לשלב פונולוגיה מודרנית עם מסורות עתיקות (בעיקר על ידי הכנסת ה-xh וה-oi שבהם השתמשו בוולונית עד לסוף המאה ה-19).
אלן שאפל

אלן שאפל (בצרפתית: Alain Chapel;‏ 30 בדצמבר 1937 - 10 ביולי 1990) היה שף צרפתי. אלן שאפל נולד ב-1937. אביו היה פקיד דואר ואימו מהנדסת שהחליטו בימים שלפני מלחמת העולם השנייה לפנות לייעוד שונה בחייהם והגיעו לכפר האומנים מיונה, אשר שוכן חמישה עשר מיילים צפונית לליון. שם פתחו מסעדה שהספיקה לזכות בכוכב במדריך מישלן. שאפל למד במסעדת לה פיראמיד, לאחר מותו של פרנאן פואן, השף הדגול של המסעדה. ב-1967, לאחר שעזב את לה פיראמיד, שב למסעדת אביו. ב-1969 זכה בכוכב השני במישלן. בשנת 1973, בגיל שלושים וחמש כבר זכה בדירוג המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך המסעדות של מישלן ולתשע עשרה נקודות במדריך הגו מיו למסעדה המשפחתית LaMere Charles, שהכול הכירוה כ"מקום של שאפל", ב-1976 קרא לה "מסעדת אלן שאפל". במקום הוקם גם מלון בוטיק רלה א שאטו. מסעדתו הייתה מהמבוקשות ביותר בצרפת ומקום עלייה לרגל לגסטרונומים מכל רחבי תבל. ב-1981 פתח מסעדה ביפן. בשנת 1990, בפסגת תהילתו, נפטר מהתקף לב קשה בגיל חמישים ושתיים. לאחר מותו עבר ניהול המסעדה לאלמנתו סוזאן בניצוח השף (שהיה סגנו בחייו) פיליפ ז'וס. שאפל התאפיין ביצירתיות בלתי פוסקת ויצר כחמשת אלפים מנות. היה פרפקציוניסט. הוא הקפיד על חומרי הגלם הטריים והמשובחים ביותר וכן שיהיו מאזור מגוריו או מצרפת, חיפש בנרות אחר המגדלים, דייגים והשווקים מהם יכול היה להשיג את המוצרים הטובים ביותר וגידל בעצמו ירקות ופירות לתצרוכת המסעדה. בהקפידו על זמני הבישול חישב לא את הדקות כי אם את השניות. שנייה לכאן או לכאן גרמו לו לחשוב שהתבשיל נהרס. הקפיד על שלמות במראה, שעין אנוש לא תבחין בה, אם תבשיל לא נראה לו היה מורה למלצר לזורקו לפח. כשנפטר ב-1990 הוריד מדריך מישלן את דירוג המסעדה לשני כוכבים, כפי שהמדריך נוהג כששף או הבעלים המטאור עוזב. מנהלו דאז של המדריך, ברנאר נגלן, הסביר כי יהיה זה חוסר כבוד כלפי אלן שאפל להשאיר את שלושת הכוכבים. היא שומרת על ניקוד זה עד היום (2010). אלן דיקאס תלמידו מספר כי הוא היה השף שהשפיע עליו יותר מכל והסטון בלומנטל מונה את ספרו כאחד משני הספרים שלמד מהם הכי הרבה. פייר גנייר, תומאס קלר ודניאל בולו מספרים אף הם כי הושפעו מאוד משאפל. קרייג קלייבורן, מבקר המסעדות של הניו יורק טיימס כתב על אחד מתבשיליו של שאפל כי "זוהי אחת מתפארות הבישול הגדולות ביותר של דורנו". אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר, תל אביב, 1997; עמ' 95, 139, 186, 187, 193, 202, 219-212, 303. אביטל ענבר, תענוגות פרובאנס, אביטל ענבר, ירושלים, 2000; עמ' 176, 253, 428. Michael Steinberger, Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine, Bloomsbury Publishing PLC, 2010. pp. 31, 34, 36-40, 59, 74, 79, 82, 163-165, 175, 182, 201-202, 205. Rudolph Chelminski, 2005. The Perfectionist : Life and Death in Haute Cuisine (Gotham/Penguin). pp. 7, 64, 67, 149, 178, 237, 238, 280, 323. מדיה וקבצים בנושא אלן שאפל בוויקישיתוף אתר מסעדת ומלון אלן שאפל עמוד מסעדת אלן שאפל באתר dininginfrance עם קישורים לכתבות ומידע
Џ

גֶּ'ה היא אות בואריאנט של האלפבית הקירילי שפיתח ווק סטפנוביץ' קראג'יץ' ומשמשת בסרבית ובמקדונית לייצוג הצליל /ʤ/ (כמו ג" במילה ג'ירפה; זהו גם הצליל של האות J באנגלית). היא מקבילה לדיגרפים ДЖ ו־ЧЖ, ולאותיות Җ, Ҷ, או Ӂ בואריאנטים אחרים של האלפבית הקירילי, ואכן בגרסה ראשונית של הרפורמה שלו, השתמש קראג'יץ בדיגרף ЧЖ, אף כי ידע על קיומה של האות Џ. באבחזית היא מייצגת את הצליל /ɖʐ/ או /dʐ/. ג'ה איננו שמה הרשמי של האות, שכן אותיות סרביות אינן נקראות בשמות (בניגוד לאותיות עבריות, לדוגמה, להן יש שמות של ממש), והיא נקראת כך למטרות איות. עם זאת, לעיתים היא מכונה גֶּ'רב, בדומה לאות Ч המכונה בסרבית צֶ'רב. מקור האות באלפבית הקירילי הרומני, והיא נכנסה לשימוש לכתיבת הסרבית במאה ה־17. אל המקדונית היא התווספה ב־4 בדצמבר 1944 לאחר הצבעה של הוועדה הפילולוגית לכינון האלפבית המקדוני והשפה המקדונית הספרותית לאחר שעשרה חברים תמכו בהצעה ואילו אחד התנגד. החלופה הייתה שימוש בדיגרף ДЖ לפי הדגם הבולגרי. מדיה וקבצים בנושא Џ בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טימפנון

טימפנוֹן (או מאוחר יותר טימפנום) הוא אלמנט אדריכלי המופיע בחזיתם של בניינים חשובים, והוא מעוטר בפסלים ותבליטים. תפקידו העיקרי של הטימפנון הוא תיאור של סיפור דתי, מיתולוגי או היסטורי על ידי הדגשתו בחזית של מבנה ציבור חשוב שם יוכל הציבור להתרשם ממנו. מקורו של אלמנט זה הוא באדריכלות יוון העתיקה שם נהוג היה ליצור טימפנון בגמלון של מקדשים יווניים. אלמנטים ידועים מסוג זה פוסלו בגמלוניהם של מקדשים כגון מקדש זאוס באולימפיה והפרתנון. הטימפנון במקדשים אלו תיאר בעזרת פיסול יווני טיפוסי דמויות מן המיתולוגיה היוונית ואלו הפכו לגולת הכותרת של עיטורי המקדש. השימוש בטימפנון היה נפוץ יותר, ואף מקובל להשתמש במושג זה, בעיקר באדריכלות הגותית. בקתדרלות גותיות רבות נהגו ליצור טימפנון מעל שערי הכניסה הראשיים. הטימפנון היה בצורת חצי מעגל או קשת מחודדת והוא הופיע מעל שער הכניסה כך שכל מתפלל שנכנס אל הכנסייה יוכל לראות את הפיסול ולהיות קהל לסיפור המסופר בו. להבדיל מהטימפנון היווני בו תוכננה בקפידה קומפוזיציית הפסלים והעיטורים, הטמפנון הגותי התאפיין בפירוט רב מאוד וחסר איפוק [דרוש מקור] אשר תכליתו העיקרית הייתה הצגת סיפורי הברית החדשה וחיזוק כוחה ועליונותה של הכנסייה ביחס לציבור. כמו כן התאפיין הטימפנון הגותי במיסגור על ידי קשתות מחודדות רבות אשר עוטרו גם הן בתבליטים שונים, הקרויות ארכיוולט. טימפנון בכנסיית וזליי (Vezelay) טימפנון בקתדרלת שארטר טימפנון בקתדרלת אוטן טימפנון בבזיליקת סנטה קרוצ'ה טימפנון בקתדרלת שטרסבורג גמלון לונטה טימפנון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עג'מאן

עג'מאן (בערבית: عجمان) היא הקטנה מבין האמירויות באיחוד האמירויות הערביות, ולה שטח של 259 קמ"ר בלבד. היא שוכנת על המפרץ הפרסי אך שולטת גם בשני אזורים פנים-יבשתיים (מובלעות), מספות ומנאמה, שהם בעיקר חקלאיים. האוכלוסייה, שמניינה ב-2008 הוא כ-361,000 נפש, נמצאת ברובה בעיר הבירה, הקרויה גם היא עג'מאן. מאז שנות ה-80 גדלה האוכלוסייה באופן ניכר, בעיקר בגלל הגירת תושבים מדובאי ושארג'ה השכנות. העיר עג'מאן מבדילה את עצמה באמצעות האווירה הייחודית לחוף הים: מסעדות, ברים ומועדוני לילה, לא רחוק מהגבול עם אמירות שארג'ה השמרנית יותר. רבים ממפעלים אלה מופרדים בקווים אתניים כדי למנוע עימותים. העיר עג'מאן מחוברת בכביש סלול עם הערים דובאי וראס אל-חיימה. עג'מאן היא מונרכיה, הנשלטת על ידי שייח' חומייד בן רשיד א-נועיימי מאז שנת 1981. האמירות נשלטת על ידי חמולת א-נועיימי מאז שנת 1810. מדיה וקבצים בנושא עג'מאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של עג'מאן מדריך לתיירים בעג'מאן בויקימסע האנגלי (באנגלית) עג'מאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא איחוד האמירויות הערביות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קבוצת ארמיות דרום

קבוצת ארמיות דרום (בגרמנית: Heeresgruppe Süd) הייתה קבוצת ארמיות גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה. גרמניה השתמשה בשתי קבוצות ארמיות כדי לפלוש לפולין ב־1939. קבוצת ארמיות צפון וקבוצת ארמיות דרום. במערכה זו קבוצת ארמיות דרום הונהגה בידי גרד פון רונדשטט וראש מטהו אריך פון מנשטיין. במבצע ברברוסה קבוצת ארמיות דרום הייתה אחת משלוש קבוצות ארמיות שפלשו לברית המועצות ב־22 ביוני 1941. מטרתה העיקרית הייתה לכבוש את אוקראינה ואת בירתה קייב. אוקראינה הייתה מרכז חשוב של תעשייה וכרייה סובייטיים והיו בה גם אדמות חקלאיות טובות שהתאימו לתוכניותיו של אדולף היטלר למרחב מחיה. כדי לבצע משימות אלה סופחו אל קבוצת הארמיות דרום ארמיית הפאנצר הראשונה, הארמייה השישית, הארמייה ה־17, הארמייה ה-11, והארמיות הרומניות השלישית והרביעית. ב־1942 פוצלה קבוצת ארמיות דרום לקבוצת ארמיות A וקבוצת ארמיות B. בפברואר 1943 אוחדה קבוצת ארמיות B עם קבוצת ארמיות דון לקבוצת ארמיות דרום החדשה. ב-4 באפריל 1944 שונה שמה לקבוצת ארמיות צפון אוקראינה, ובספטמבר הוקמה מחדש על ידי שינוי שמה של קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. בסוף המלחמה נלחמה קבוצת ארמיות דרום באוסטריה ובסביבותיה היא הייתה אחד מהכוחות המשמעותיים האחרונים שנכנעו לבעלות הברית. גרד פון רונדשטט (1 בספטמבר 1939 - 26 באוקטובר 1939) גרד פון רונדשטט (22 ביוני 1941 - 3 בדצמבר 1941) ולטר פון רייכנאו (3 בדצמבר 1941 - 12 בינואר 1942) פדור פון בוק (12 בינואר 1942 - 9 ביולי 1942) אריך פון מנשטיין (12 בפברואר 1943 - 30 במרץ 1944) יוהנס פריסנר (23 בספטמבר 1944 - 28 בדצמבר 1944) אוטו והלר (28 בדצמבר 1944 - 7 באפריל 1945) לותר רנדוליץ (7 באפריל 1945 - 30 באפריל 1945) ערך זה הוא קצרמר בנושא מלחמת העולם השנייה ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרמיט הצפרדע

קרמיט הצפרדע הוא דמות בדיונית אשר הופיעה כבובת יד (בובת כפפה) בתוכניות "רחוב סומסום", "החבובות" סאם וחבריו ועוד. קרמיט הוא הדמות הידועה ביותר מהחבובות שהופעלה ודובבה על ידי יוצרה ג'ים הנסון עד מותו ב-1990. מ-1990 דיבב את קרמיט סטיב וייטמיר עד 2017 וכיום מדבב את קרמיט מאט ווגל. בובתו של קרמיט הייתה אחת הפשוטות והצנועות שבחבובות אך עם זאת הייתה אחת החינניות ביותר והאהובה ביותר באופן אישי על הנסון. דמותו החלה להופיע בתוכנית "סאם וחברים" שם הוא לא היה בדיוק צפרדע, אלא יצור דמוי לטאה. לאחר מכן הוא הופיע ברחוב סומסום בשנת 1969 כעיתונאי המסקר אירועים. בשנת 1976 שולב גם ב"מופע החבובות" כמנחה הראשי של התיאטרון הבדיוני שבו מתקיים המופע. קרמיט היה מושא אהבתה הנכזבת של מיס פיגי. קרמיט הופיע באופן הומוריסטי בתוכניות טלוויזיה שונות ורבות כמו למשל החלפתו החד-פעמית של המראיין לארי קינג ב-1 באפריל 1994 והופעות הומוריסטיות נוספות. הבובה השתתפה בסרט של החבובות באורך מלא מבית דיסני. מדיה וקבצים בנושא קרמיט הצפרדע בוויקישיתוף קרמיט הצפרדע, ברשת החברתית פייסבוק קרמיט הצפרדע, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קרמיט הצפרדע, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרמיט הצפרדע, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יונתן גת, ‏מי הרג את קרמיט?, באתר ‏מאקו‏, 18 בדצמבר 2011 רן בוקר, האיש מאחורי קרמיט: "פיטרו אותי בטלפון", באתר ynet, 14 ביולי 2017
יגור גאידר

יגור טימורוביץ' גאידר (ברוסית: Его́р Тиму́рович Гайда́р;‏ 19 במרץ 1956 - 16 בדצמבר 2009) היה כלכלן ומדינאי רוסי, ראש ממשלת רוסיה בפועל בין 15 ביוני 1992 ל-14 בדצמבר באותה שנה. נכדם של הסופרים הרוסים המפורסמים ארקדי גאידר (מצד אביו) ופאבל באז'וב (מצד אמו). לאחר סיום בית הספר, בשנים 1973–1978 למד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1980 סיים את עבודת הדוקטורט והחל לעבוד באחד ממכוני המחקר הכלכלי במוסקבה. בשנת 1983 הכיר את אנטולי צ'ובאיס, ובמשך מספר שנים נפגשו בפורומים כלכליים שונים ודנו במשבר הכלכלי בברית המועצות ובדרכים לסיומו. מונה על ידי נשיא רוסיה בוריס ילצין לשמש כראש הממשלה בפועל בין 15 ביוני 1992 ל-14 בדצמבר באותה שנה. גאידר הוא אחד המעצבים של כלכלת רוסיה בשנים הראשונות לאחר התפרקותה של ברית המועצות ב-1991, האחראי בין היתר לרפורמות השוק הליברליות וההפרטה המהירה של מפעלים ממשלתיים, באמצעות תפקידו כשר הכלכלה. רבים הטיחו בו ביקורת על כך שהרפורמות שלו לא התאימו לרוסיה ויצרו את מעמד האוליגרכים. היה חבר הדומה מטעם מפלגת האופוזיציה הליברלית "הבחירה הדמוקרטית של רוסיה". בבחירות לדומה בשנת 2003 המפלגה לא עברה את אחוז החסימה וגאידר פרש מהחיים הפוליטיים. ב-16 בדצמבר 2009 בבוקר נמצא יגור גאידר בביתו ללא רוח חיים. סיבת המוות שנקבעה הייתה בצקת ריאות כתוצאה מהתקף לב. דייוויד א. הופמן, האוליגרכים - המיליארדרים החדשים של רוסיה, ספריית מעריב, 2005. לפי אינדקס בעמ' 526 נעמי קליין, דוקטרינת ההלם, הוצאת אנדלוס, 2009. פרק 11: דמוקרטיה צעירה על המוקד מדיה וקבצים בנושא יגור גאידר בוויקישיתוף יגור גאידר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יגור גאידר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הודעת האבל של הקונגרס היהודי האירו-אסיאני, 16 בדצמבר 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Follow the Leader (אלבום)

Follow the Leader הוא אלבומה השלישי והמצליח ביותר של להקת קורן. אלבום זה הוא האלבום הנמכר ביותר של הלהקה, והשני במכירות אלבומי נו מטאל לאחר "Hybrid Theory" של לינקין פארק. האלבום נפתח ב-12 רצועות של שקט, המרכיבות יחד דקה מהאלבום. דקת דומיה זו היא לזכר ג'סטין, ילד שמשאלתו האחרונה הייתה להיפגש עם חברי הלהקה, ואחד השירים באלבום נכתב לזכרו. השיר Freak on a Leash היה מועמד פעמיים לפרס גראמי, ופעם אחת אף זכה. האלבום גם אחראי לפריצה הגדולה של הנו מטאל למיינסטרים. האלבום מכר יותר מ-13.5 מיליון תקליטורים בכל רחבי העולם וקיבל 5 פלטינום או יהלום. It's On!" – 4:28 Freak on a Leash" – 4:15 Got The Life" – 3:45 Dead Bodies Everywhere" – 4:44 Children of the Korn" – 3:52 (בהשתתפות אייס קיוב) B.B.K." – 3:56 Pretty" – 4:12 All in the Family" – 4:48 (בהופעת אורח עם פרד דרסט, סולן להקת לימפ ביזקיט) Reclaim My Place" – 4:32 Justin" – 4:17 Seed" – 5:54 Cameltosis" – 4:38 (בהשתתפות Slimkid3) My Gift to You" - 18:14 מידע על האלבום Follow the Leader באתר MusicBrainz מידע על האלבום Follow the Leader באתר AllMusic האלבום Follow the Leader באתר Discogs האלבום Follow the Leader באתר ספוטיפיי ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נתנאל גרין

נתנאל גרין (באנגלית: Nathanael Greene‏; 7 באוגוסט 1742 – 19 ביוני 1786) היה מייג'ור גנרל בצבא הקונטיננטלי בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית. בתחילת המלחמה היה גרין טוראי באחת המיליציות, אך עם התקדמות המערכה הפך לאחד מהקצינים הבולטים ביותר בצבא. גרין, אשר נולד למשפחה קווייקרית ברוד איילנד, למד בצעירותו בכוחות עצמו ובעידודם של חברים מתמטיקה, היסטוריה צבאית ומשפטים. עם קרוב המלחמה גרין הוביל מיליציה שכללה מספר מאזרחי רוד איילנד כהכנה לפעולות לוחמה כנגד הצבא הבריטי. באותה העת התגבר רצונו ללמוד עוד על אסטרטגיות וטקטיקות צבאיות וגרין רכש מספר רב של ספרים בנושא. להטו לנושא גרם לבסוף לסילוקו מקרב הקהילה הקווייקרית. עם פרוץ המלחמה ב-1775 גרין הוביל קבוצת לוחמים להצטרף לכוחות 13 המושבות בבוסטון. עקב צליעה קשה ברגלו פסחו עליו המפקדים המקומיים כמועמד לקצונה וגרין תפקד כטוראי בפלוגת המיליציה אליה שויך. בתוך זמן קצר, משהכירו מפקדיו בידיעותיו הרבות בתחום הלוחמה הצבאית, קודם גרין מדרגת טוראי לדרגת בריגדיר וקיבל פיקוד על צבא רוד איילנד, אשר הוקם לאחר שבוסטון הושמה תחת מצור. חודש לאחר מכן מונה לבריגדיר בצבא הקונטיננטלי וכאשר בוסטון פונתה על ידי הכוחות הבריטים קיבל את הפיקוד על העיר. ב-1776 נבחר גרין להיות אחד מארבעת הגנרלים של הצבא הקונטיננטלי. גרין היה מהגנרלים הבודדים ששירתו לכל אורך המלחמה, החל מהמצור המוצלח על בוסטון בתחילת המערכה, דרך המפלה הצורבת בניו יורק, נקודות המפנה בפרינסטון ובקרב טרנטון ועד לניצחון הסופי בקרב יורקטאון. ב-1781 העניק לו הקונגרס הקונטיננטלי את מדליית הזהב של הקונגרס. ב-1808 נקראה על שמו העיר גרינסבורו שבקרוליינה הצפונית. דייוויד מקאלו, 1776 - המלחמה ששינתה את ההיסטוריה של העולם המערבי, הוצאת אריה ניר, 2006. מדיה וקבצים בנושא נתנאל גרין בוויקישיתוף נתנאל גרין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נתנאל גרין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דייוויד מקאלו, "1776 - המלחמה ששינתה את ההיסטוריה של העולם המערבי", הוצאת אריה ניר, 2006, עמודים 245-253. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לענה חד זרעית

לענה חד זרעית (שם מדעי: Artemisia monosperma) הוא שיח גבוה (גובהו נע בין 50 ס"מ ל-100 ס"מ), עליו גזורים ובשרניים. מאכלס חולות נודדים ומיוצבים בעמק החוף ובנגב. שיח הלענה פיתח מספר מאפיינים המאפשרים לו להתמודד עם בית הגידול היבש, החם והחולי בו הוא גדל. הלענה מתמודדת עם החום הרב ואידוי המים המוגבר באמצעות נוכחות עלי חורף ועלי קיץ. עלי החורף הם עלים רחבים, המאפשרים קליטת כמות מרבית של מים. עלי הקיץ הקטנים מסייעים באיבוד כמות מינימלית של מים. בנוסף, עלי הצמח הם זיפניים, וגורמים לעצירת המים על גבי העלה, ובכך מעלים את הלחות ומעניקים לעלים ברק לבן, הקולט פחות חום וקרינה. השיח מתגבר על המחסור במים גם באמצעות הגדלת שטח הפנים של השורשים והיונקות. זרעיו קשיחים ועמידים, ובכך נמנעת נביטת הצמח בעיתות מחסור במים, בשל הדופן הקשיח של הזרע. בית הגידול של הלענה מתאפיין גם בחולות נודדים, היוצרים בעיות של כיסוי הצמח בחול מחד גיסא, וחשיפת שורשיו מאידך גיסא. הצמח מתמודד עם תנאים אלו באמצעות ריבוי מפרקים, שבכל אחד מהם קיים קודקוד צמיחה שמהווה פוטנציאל לצמח חדש לענף או לשורש, המלווים ביכולת גדילה מהירה יחסית, ובאמצעות שורשים משתרעים. הרוחות העזות בבית הגידול, המכילות חול, יוצרות בעיית שחיקה של הצמח, ולכן פיתחה הלענה קוטיקולה עבה וזיפים. גם מבנה השיח תואם את ההתמודדות עם הרוח - הלענה חסרה גזע מרכזי, ובכך מפחיתה את הסיכון לשבירת ענפים. השיח קרוב לקרקע שם מהירות הרוח נמוכה עד אפסית. עקב מליחות החולות בבית הגידול, הלענה היא צמח בשרני סוקולנטיים (מוהלי מלחים). כמו כן, היא מפרישה מלחים מהעלה, דבר המקנה גם הגנה מפני חום וקרינה. לענת חד זרעית היא אלרגנית לפי הספרות הבוטנית. מדיה וקבצים בנושא לענה חד זרעית בוויקישיתוף לענה חד זרעית, באתר NCBI (באנגלית) לענה חד זרעית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) לענה חד זרעית, באתר צמח השדה לענה חד זרעית, באתר צמחיית ישראל וסביבתה לענה חד זרעית, באתר Tropicos (באנגלית) לענה חד זרעית, באתר GBIF (באנגלית) לענה חד זרעית, באתר The Plant List (באנגלית) לענה חד זרעית, באתר IPNI (באנגלית)
נילי פורטוגלי

נילי פורטוגלי (נולדה בחיפה ב־15 במרץ 1948) היא אדריכלית ומרצה בכירה נלווית בפקולטה לאדריכלות ותכנון ערים שבטכניון. עד לשנת 2006 הייתה מרצה בכירה במחלקה לאדריכלות בבית הספר לאמנות בצלאל בירושלים. פורטוגלי היא בוגרת בית הספר לאדריכלות ה- A.A בלונדון (1973) ולימודי תואר שני באדריכלות ובודהיזם באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, ארצות הברית. בשנים אלה הייתה שותפה לעבודה ומחקר ב"מרכז למבנה סביבתי" שבברקלי בראשותו של פרופ' כריסטופר אלכסנדר. עבודתה מתמקדת הן בצד התאורטי והן בצד המעשי שבאדריכלות. פורטוגלי היא בעלת משרד עצמאי, העוסק בתכנון ערים, אדריכלות, תכנון פנים ותכנון נוף. בין הפרויקטים שתכננה: מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בכיכר ביאליק בתל אביב, מרכז יום לקשיש ברחוב רש"י בתל אביב, מתחם רחוב יפת ורחוב הצורפים ביפו, שכונת מגורים בקיבוץ מעגן מיכאל, מרכז משאבים וספרייה בבית הספר "אהל שם" ברמת גן, הספרייה למוזיקה בבית אריאלה בתל אביב, בנין מגורים וחנויות ברחוב השומר בתל אביב, בית כנסת הספרדי המרכזי ע"ש הרמב"ם בחדרה, שכונות פינוי בינוי ובתים פרטיים בקיסריה, זכרון יעקב, הרצליה פיתוח וירושלים. פורטוגלי משתתפת בתערוכות ומרצה בכנסים בישראל ומחוץ לה ומכהנת בוועדות מקצועיות, ואף זכתה בפרסים בתחרויות שבהן השתתפה. פרסמה מאמרים רבים בתחום האדריכלות ועבודתה תועדה בכתבי עת מקצועיים, בעיתונות ובטלוויזיה. ב-2018 הפיקה סרט בשם "ואת הסמטה היא סיידה בתכלת", אותו כתבה, ביימה ועיצבה אומנותית.. . בשנת 2006 יצא לאור ספרה בנושא אדריכלות: The Act of Creation and the Spirit of a Place: A Holistic- Phenomenological Approach to Architecture, Edition Axel Menges, Stuttgart / London 2006 הספר נכלל ברשימת 24 הספרים הנבחרים לשנת 2007, בתחרות ספר השנה על ידי אגודת האדריכלים הבריטית. ספרה השני שיצא לאור: תפיסה הוליסטית באדריכלות - "מרכז למוזיקה וספריה ע"ש פליציה בלומנטל", כיכר ביאליק, תל אביב. ספר דו-לשוני (עברית-אנגלית (בהוצאת עם עובד תל אביב 2011/ Nili Portugali / A Holistic Approach to Architecture - "The Felicja Blumenthal Music Center and Library" / AM OVED Publishers Ltd / Tel-Aviv/ 2011 ספרה השלישי שיצא לאור: And the alley she whitewashed in light blue- The secret of all those timeless places where one feels »at home« לוח עם שמה של האדריכלית בחזית מתחם מגורים בתל אביב מדיה וקבצים בנושא נילי פורטוגלי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נילי פורטוגלי אביבה לורי, מתי הופך הבניין מיצירה של ארכיטקט למקום בו חיים הדיירים?, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2012 מיכאל יעקובסון, הרחוב הפנימי: הבניין שלא דומה לאף פרויקט שבונים היום בישראל, באתר Xnet‏, 9 במאי 2017 מיכאל יעקובסון, יצירת הביכורים שלי: 4 אדריכליות בולטות חוזרות לבניין הראשון שיצרו, באתר Xnet‏, 17 במאי 2018 יעל אפרתי, בעקבות סבתי ה"זן מסטר". על מקורות יצירת סרטה של פורטוגלי "ואת הסמטה היא סיידה בתכלת", החיים הטובים גיליון יולי 2020 טריילר של הסרט "ואת הסמטה היא סיידה בתכלת" השקת ספרה השלישי של נילי פורטוגלי Nili Portugali Launches Her New Book, America-Israel Cultural Foundation (aicf.org) אתר סרטה של פורטוגלי ואת הסמטה היא סיידה בתכלת "ואת הסמטה היא סיידה בתכלת" באתר ארכיון הסרטים הישראלי אברהם בלבן, מרכז צוקר לקשיש, יצירתה של האדריכלית נילי פורטוגלי, מגשים את הרעיון ההוליסטי, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2018 מיכאל יעקובסון: סיבוב בספרייה למוזיקה שתכננה נילי פורטוגלי בבית אריאלה, באתר 'חלון אחורי', 14 באפריל 2018 ואת הסמטה היא סיידה בתכלת, באתר הארץ, 17 במרץ 2018 ואת הסמטה היא סיידה בתכלת, באתר ארכיון הסרטים הישראלי