דומיניון ניו אינגלנד

הדומיניון של ניו אינגלנד באמריקה (1686–1689) היה איחוד מינהלי של מושבות אנגליות שכיסה את כל ניו אינגלנד והמושבות המידל-אטלנטיות, למעט המושבה דלאוור ופרובינציית פנסילבניה. המבנה הפוליטי של האזור היה מבנה של שליטה ריכוזית בדומה למודל ששימשה את המלוכה הספרדית תחת מלכות המשנה של ספרד החדשה. השלטון לא היה מקובל על רוב הקולוניסטים מכיוון שהם התרעמו מאוד על שלילת זכויותיהם ועל ביטול האמנות הקולוניאליות שלהם. המושל אדמונד אנדרוס ניסה לערוך שינויים משפטיים ומבניים, אך רובם בוטלו והדומיניון בוטל ברגע שהתקבלה הידיעה שהמלך ג'יימס השני פינה את כס המלוכה באנגליה. שינוי בולט אחד היה הכנסתה הכפויה של הכנסייה האנגלית למסצ'וסטס, שמנהיגיה הפוריטנים סירבו בעבר לאפשר לה כל דריסת רגל. הדומיניון הקיף שטח גדול מאוד מנהר דלאוור בדרום ועד מפרץ פנובסקוט בצפון, המורכב מפרובינציית ניו המפשייר, מושבת מפרץ מסצ'וסטס מושבת פלימות', מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, מושבת קונטיקט, פרובינציית ניו יורק, המחוזות של מזרח ג'רזי ומערב ג'רזי, וחלק קטן ממיין. זה היה גדול מדי עבור מושל יחיד לנהל. המושל אנדרוס היה מאוד לא פופולרי ונראה כאיום על ידי רוב הפלגים הפוליטיים. החדשות על המהפכה המהוללת באנגליה הגיעו לבוסטון ב-1689, והפוריטנים פתחו במרד בוסטון ב-1689 נגד אנדרוס, ועצרו אותו ואת קציניו. מרד ליסלר בניו יורק הדיח את סגן המושל של השלטון פרנסיס ניקולסון. לאחר אירועים אלה, המושבות שנאספו לשלטון חזרו לצורות הממשל הקודמות שלהן, אם כי חלקן שלטו רשמית ללא אמנה. ויליאם השלישי, מלך אנגליה והמלכה מרי השנייה הוציאו בסופו של דבר אמנות חדשות. מספר מושבות אנגליות הוקמו באמריקה ובאיי הודו המערבית במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-17, בעלות תכונות משתנות. חלקם מקורם כמיזמים מסחריים, כמו מושבת וירג'יניה, בעוד שאחרים נוסדו מסיבות דתיות, כמו מושבת פלימות', מושבת מפרץ מסצ'וסטס ומושבת רוד איילנד. גם ממשלות המושבות היו מגוונות. וירג'יניה הפכה למושבת כתר, למרות תחילתה התאגידית, בעוד למסצ'וסטס ולמושבות אחרות בניו אינגלנד היו אמנות תאגידיות וחופש ניהולי רב. אזורים אחרים היו מושבות קנייניות, כמו מרילנד וקרוליינה, בבעלות ומופעלות על ידי אדם אחד או מעטים. בעקבות הרסטורציה האנגלית ב-1660, המלך צ'ארלס השני ביקש לייעל את הניהול של השטחים הקולוניאליים הללו. צ'ארלס וממשלתו החלו בתהליך שהביא מספר מהמושבות לשליטת כתר ישירה. אחת הסיבות לפעולות אלו הייתה עלות הניהול של מושבות בודדות, אך סיבה משמעותית נוספת הייתה הסדרת המסחר. לאורך שנות ה-60 של המאה ה-17, הפרלמנט האנגלי העביר מספר חוקים להסדרת הסחר של המושבות, שנקראו ביחד "חוקי הסחר הימי". הקולוניסטים האמריקאים התנגדו לחוקים אלה, במיוחד במושבות ניו אינגלנד אשר הקימו רשתות מסחר משמעותיות עם מושבות אנגליות אחרות ועם מדינות אירופה ומושבותיהן, במיוחד ספרד והרפובליקה ההולנדית. חוקי הסחר הימי גם הוציאו מחוץ לחוק כמה שיטות קיימות בניו אינגלנד, ולמעשה הפכו סוחרים למבריחים תוך הגדלה משמעותית של עלות עשיית העסקים. חלק מהמושבות של ניו אינגלנד הציגו בעיות ספציפיות עבור המלך, ושילוב המושבות הללו לישות מנהלית אחת נתפס כדרך לפתור את הבעיות הללו. מושבת פלימות' מעולם לא קיבלה אמנה רשמית, ומושבת ניו הייבן חסה על שניים ממרצחי השלטון של צ'ארלס הראשון, אביו של המלך. שטחה של מיין היה שנוי במחלוקת על ידי מקבלי מענקים מתחרים ועל ידי מסצ'וסטס, וניו המפשייר הייתה מושבת כתר קטנה מאוד שהוקמה לאחרונה. בית המשפט הכללי של מסצ'וסטס אישר לצורף הכסף של בוסטון, ג'ון האל, לייצר מטבעות מקומיים בין השנים 1652 ל-1682, מעשה שממשלת אנגליה החשיבה אותו לבגידה. למסצ'וסטס הייתה היסטוריה ארוכה של שלטון תאוקרטי כמעט, והם הפגינו מעט סובלנות כלפי לא-פוריטנים, כולל תומכי הכנסייה האנגליקנית (שהייתה החשובה ביותר עבור המלך). צ'ארלס השני ביקש שוב ושוב לשנות את ממשלת מסצ'וסטס, אך הם התנגדו לכל הניסיונות המהותיים לרפורמה. ב-1683 החלו הליכים משפטיים לביטול אמנת מסצ'וסטס; היא בוטלה רשמית ביוני 1684. הרצון של אנגליה למושבות שייצרו מוצרי יסוד חקלאיים פעל היטב עבור המושבות הדרומיות, שייצרו טבק, אורז ואינדיגו, אך לא כל כך טוב עבור ניו אינגלנד בשל הגאולוגיה של האזור. בהיעדר מצרך מתאים, עסקו בניו אינגלנד במסחר והפכו למתחרים מצליחים לסוחרים אנגלים. כעת הם החלו לפתח בתי מלאכה שאיימו לשלול מאנגליה את השוק הקולוניאלי הרווחי שלה לפריטים מיוצרים, כמו טקסטיל, מוצרי עור וכלי ברזל. התוכנית, אפוא, הייתה להקים ממשלה אחידה רבת עוצמה על המושבות הצפוניות, כך שהעם יופנה הרחק מייצור וסחר חוץ. לאחר ביטול אמנת מסצ'וסטס, צ'ארלס השני והלורדים של הסחר התקדמו עם תוכניות להקים ממשל מאוחד לפחות על חלק מהמושבות של ניו אינגלנד. המטרות הספציפיות של השלטון כללו הסדרת המסחר, רפורמה של נוהלי בעלות על קרקע כדי להתאים יותר לשיטות באנגליה, תיאום בענייני הגנה וייעול הממשל למספר מרכזים פחות. הדומיניון כלל בתחילה את השטחים של מושבת מפרץ מסצ'וסטס, מושבת פלימות', פרובינציית ניו המפשייר, פרובינציית מיין וארץ נראגנסט (מחוז וושינגטון, רוד איילנד). צ'ארלס השני בחר בקולונל פרסי קירק למשול בשלטון, אך צ'ארלס מת בפברואר 1685 לפני אישור הוועדה. המלך ג'יימס השני אישר את הוועדה של קירק מאוחר יותר ב-1685, אך קירק ספג ביקורת קשה על תפקידו בדיכוי מרד מונמות', והוועדה שלו בוטלה. המלך הוציא ועדה זמנית ב-8 באוקטובר 1685 ליליד מפרץ מסצ'וסטס ג'וזף דאדלי כנשיא מועצת ניו אינגלנד, עקב עיכובים בפיתוח הוועדה ליורשו המיועד של קירק, סר אדמונד אנדרוס. הוועדה המוגבלת של דאדלי ציינה שהוא ישלוט עם מועצה ממונה וללא בית מחוקקים ייצוגי. חברי המועצה שנמנו כחברים בגוף זה כללו חתך של גברים מתונים מבחינה פוליטית מהממשלות הקולוניאליות הישנות. אדוארד רנדולף שימש כסוכן הכתר שחקר עניינים בניו אינגלנד, והוא מונה גם למועצה. לרנדולף ניתנה גם שורה ארוכה של תפקידים נוספים, כולל מזכיר הדומיניון, גבאי המכס וסגן מנהל הדואר. האמנה של דאדלי הגיעה לבוסטון ב-14 במאי 1686, והוא קיבל רשמית את הפיקוד על מסצ'וסטס ב-25 במאי. שלטונו לא החל בטוב, מכיוון שמספר שופטים במסצ'וסטס סירבו לשרת במועצתו. לפי אדוארד רנדולף, השופטים הפוריטנים "היו בדעה שאלוהים לעולם לא יסבול ממני לנחות שוב בארץ הזאת, ולאחר מכן החלו באופן שרירותי ביותר להעמיד את כוחם גבוה יותר מאשר בכל עת קודם." בחירות של קציני צבא קולוניאליים נפגעו גם כאשר רבים מהם סירבו לשרת. דאדלי ביצע מספר מינויים שיפוטיים, והעדיף בדרך כלל את המתונים הפוליטיים שתמכו בהתאמת רצונותיו של המלך בקרב על האמנה הישנה. דאדלי הופרע באופן משמעותי מחוסר היכולת לגייס הכנסות בשלטון. הוועדה שלו לא אפשרה הכנסת חוקי הכנסות חדשים, וממשלת מסצ'וסטס ביטלה את כל החוקים הללו ב-1683, תוך שהיא צופה את אובדן האמנה. יתרה מזאת, רבים סירבו לשלם את המיסים הבודדים שנותרו בטענה שהם חוקקו על ידי הממשלה הישנה ולכן אינם תקפים. דאדלי ורנדולף לא הצליחו במידה רבה להציג את הכנסייה האנגליקנית בגלל מחסור במימון, אבל הם גם נפגעו מהסכנה הפוליטית הנתפסת של הטלת על הכנסיות הקיימות לשימושן. דאדלי ורנדולף אכפו את חוקי הסחר הימי, למרות שהם לא דבקו לחלוטין בחוקים. התעלמו מכמה וריאציות, מתוך הבנה שהוראות מסוימות של החוקים אינן הוגנות, והן הציעו ללורדים של הסחר לשנות את החוקים כדי לשפר את התנאים הללו. עם זאת, כלכלת מסצ'וסטס סבלה, גם היא הושפעה לרעה מנסיבות חיצוניות. לבסוף התרחשה מחלוקת בין דאדלי ורנדולף בעניינים הקשורים למסחר. הלורדים של הסחר החליטו ב-9 בספטמבר 1686 לכלול את המושבות של רוד איילנד וקונטיקט בשלטון, על סמך עצומה של מועצת דאדלי. הוועדה של אנדרוס הונפקה ביוני, והוא קיבל נספח לוועדה שלו לשלב אותם בשלטון. אנדרוס היה בעבר מושל ניו יורק; הוא הגיע לבוסטון ב-20 בדצמבר 1686 ומיד תפס את השלטון. הוא נקט עמדה קשוחה וטען שהמתיישבים השאירו מאחור את כל זכויותיהם כאנגלים כשעזבו את אנגליה. הכומר ג'ון וייז גייס את בני הקהילה שלו ב-1687 כדי למחות ולהתנגד למיסים, אז אנדרוס גרם למעצרו, הרשיע אותו וקנס אותו. פקיד של אנדרוס הצהיר: "מר וייז, אין לכם יותר זכויות, מלבד הזכות לא להימכר לעבדים." הוועדה של אנדרוס קראה לממשל בראשותו עם מועצה. ההרכב הראשוני של המועצה כלל נציגים מכל אחת מהמושבות שתחת השלטון, אך המניינים של המועצה נשלטו על ידי נציגים ממסצ'וסטס ומפלימות' בגלל אי הנוחות שבנסיעה והעובדה שעלויות הנסיעה לא הוחזרו. זמן קצר לאחר הגעתו, שאל אנדרוס כל אחת מהכנסיות הפוריטניות בבוסטון אם ניתן להשתמש בבית הישיבות שלה לטקסים של הכנסייה האנגליקנית, אך הוא נדחה בעקביות. לאחר מכן הוא דרש מפתחות לכנסייה השלישית של סמואל וילארד ב-1687, וטקסים נערכו שם בחסות רוברט רטקליף עד 1688, אז נבנתה קפלת המלך. לאחר הגעתו של אנדרוס, המועצה החלה בתהליך ארוך של הרמוניה של חוקים ברחבי השלטון כדי להתאים יותר לחוקים האנגליים. עבודה זו ארכה כל כך זמן עד שאנדרוס הוציא הכרזה במרץ 1687 הקובעת שהחוקים הקיימים יישארו בתוקף עד שהם יתוקנו. למסצ'וסטס לא היו חוקי מס קיימים, ולכן פותחה תוכנית מיסוי שתחול על כל השלטון, שפותחה על ידי ועדה של בעלי קרקעות. ההצעה הראשונה השיבה את הכנסותיה ממכסי יבוא, בעיקר אלכוהול. לאחר ויכוחים רבים, הוועדה אימצה הצעה אחרת, בעצם החייתה את חוקי המס הקודמים של מסצ'וסטס. חוקים אלו לא היו פופולריים בקרב חקלאים שחשו שהמיסים גבוהים מדי על בעלי חיים. כדי להכניס הכנסה מיידית, קיבל אנדרוס גם אישור להעלות את מכסי היבוא על אלכוהול. הניסיונות הראשונים לאכוף את חוקי ההכנסות נתקלו בהתנגדות עזה של מספר קהילות במסצ'וסטס. כמה ערים סירבו לבחור נציבים שיעריכו את אוכלוסיית העיירה והאחוזות, ופקידים ממספר עיירות נעצרו והובאו לבוסטון. חלקם נקנסו ושוחררו, בעוד אחרים נכלאו עד שיבטיחו למלא את תפקידם. מנהיגי איפסוויץ' היו קולניים ביותר בהתנגדותם לחוק; הם נשפטו והורשעו בעבירות עוון. הפרובינציות האחרות לא התנגדו להטלת החוק החדש, למרות שהשיעורים היו גבוהים יותר ממה שהיו תחת הממשל הקולוניאלי הקודם, לפחות ברוד איילנד. בעלי האדמות העניים יחסית של פלימות' נפגעו קשה בגלל השיעורים הגבוהים של בעלי חיים. אחת ההשלכות של מחאת המס הייתה שאנדרוס ביקש להגביל את פגישות העיר, מכיוון שכאן החלה המחאה. הוא הכניס חוק שהגביל את הישיבות לאספה שנתית אחת, אך ורק למטרת בחירת פקידים, ואוסר במפורש מפגשים בזמנים אחרים מכל סיבה שהיא. אובדן הכוח המקומי הזה זכה לשנאה רבה. נערכו מחאות רבות על כך שהמפגשים בעיר וחוקי המס היו הפרות של המגנה כרטה, שהבטיחה מיסוי על ידי נציגי העם. אנדרוס הנחית מכה קשה למתיישבים בכך שקרא תיגר על הזכות שלהם בקרקע, שכן הרוב הגדול של האמריקאים היו בעלי קרקע בניגוד לאנגלים המקבילים אליהם. טיילור אומר שהם "ראו בנדל"ן בטוח כבסיס לחירותם, מעמדם ושגשוגם", והמתיישבים "הרגישו מזועזעים מהאתגר הסוחף והיקר על זכויות הקרקע שלהם". אנדרוס קיבל הוראה להתאים את נוהלי הבעלות הקולוניאליים יותר לאלה באנגליה, ולהנהיג שכר דירה כאמצעי להעלאת הכנסות קולוניאליות. חוזים שהונפקו במסצ'וסטס, ניו המפשייר ומיין תחת הממשל הקולוניאלי סבלו לעיתים קרובות מפגמים כמו היעדר טביעה של החותם הקולוניאלי, ורובם לא כללו תשלום דמי שכירות. מענקי קרקע בקונטיקט וברוד איילנד הקולוניאליים בוצעו לפני שלשתי המושבות הייתה אמנה, והיו תביעות סותרות במספר אזורים. האופן שבו ניגש אנדרוס לנושא היה מפלג כפליים, שכן הוא איים על כל בעל קרקע שזכותו מפוקפקת בכל דרך שהיא. חלק מבעלי הקרקעות עברו את תהליך האישור, אך רבים סירבו, מאחר שלא רצו להתמודד עם האפשרות לאבד את אדמתם, והם ראו בהליך מחטף קרקע זעירה. הפוריטנים של פלימות' ומפרץ מסצ'וסטס סירבו, לחלקם היו אחזקות קרקע נרחבות. כל זכויות הקרקע הקיימות במסצ'וסטס הוענקו במסגרת האמנה הקולוניאלית שהתפנו כעת; למעשה, אנדרוס הכריז שהם בטלים ודרש מבעלי הקרקע לאשר מחדש את בעלותם, לשלם אגרות לשלטון ולהיות כפוף לחיוב של שכר דירה. אנדרוס ניסה לכפות את אישור הבעלות על ידי הוצאת צווי התערבות, אך בעלי קרקעות גדולים שהיו בבעלותם חלקות רבות התמודדו עם אלו בנפרד, במקום לאשר מחדש את כל האדמות שלהם. מעט חוזים חדשים הוצאו במהלך משטר אנדרוס; רק כ-20 בקשות אושרו מתוך 200 בקשות. הוועדה של אנדרוס כללה את קונטיקט, והוא ביקש ממושל קונטיקט רוברט טריט לוותר על האמנה הקולוניאלית זמן לא רב לאחר הגעתו לבוסטון. גורמים רשמיים בקונטיקט הכירו רשמית בסמכותו של אנדרוס, בניגוד לרוד איילנד, שפקידיה הצטרפו לשלטון אך למעשה לא עזרו לו. קונטיקט המשיכה לנהל את ממשלתה על פי האמנה, קיימה פגישות רבעוניות של בית המחוקקים ובחרה פקידים בכל המושבות, בעוד טריט ואנדרוס ניהלו משא ומתן על ביטול האמנה. באוקטובר 1687, אנדרוס החליט לבסוף לנסוע לקונטיקט כדי לטפל בעניין באופן אישי. הוא הגיע להרטפורד ב-31 באוקטובר, מלווה במשמר כבוד, ונפגש באותו ערב עם ההנהגה הקולוניאלית. המתיישבים הניחו את האמנה על שולחן שכולם יוכלו לראות במהלך הפגישה הזו, אבל האורות כבו לפתע. כשהאורות הודלקו מחדש, הצ'רטר נעלם. נאמר שהוא הוסתר בעץ אלון סמוך (המכונה לאחר מכן "צ'רטר האלון") כך שחיפוש בבניינים סמוכים לא הצליח לאתר את המסמך. רישומי קונטיקט מראים שממשלתה ויתרה רשמית על חותמותיה והפסיקה לפעול באותו יום. לאחר מכן אנדרוס נסע ברחבי המושבה, ערך מינויים משפטיים ואחרים לפני שחזר לבוסטון. ב-29 בדצמבר 1687 הרחיבה מועצת הדומיניון רשמית את חוקיה על קונטיקט, והשלימה את הטמעת המושבות של ניו אינגלנד. הפרובינציות ניו יורק, מזרח ג'רזי ומערב ג'רזי נוספו לדומיניון ב-7 במאי 1688. הם היו מרוחקים מבוסטון, שם ישב אנדרוס, אז ניו יורק והג'רזיס נוהלו על ידי לוטננט מושל פרנסיס ניקולסון מניו יורק. ניקולסון היה קפטן הצבא ובן חסותו של המזכיר הקולוניאלי ויליאם בלאת'ווייט שהגיע לבוסטון בתחילת 1687 כחלק ממשמר הכבוד של אנדרוס והועלה למועצה שלו. במהלך קיץ 1688, אנדרוס נסע תחילה לניו יורק ולאחר מכן לג'רזי כדי להקים את הוועדה שלו. שלטון השלטון בג'רזי היה מסובך בשל העובדה שהאמנת הבעלים בוטלה, אך הם שמרו על רכושם ועתרו לאנדרוס על מה שהיו זכויות אצולה מסורתיות. תקופת השליטה בג'רזי הייתה חסרת אירועים יחסית בגלל המרחק שלהם ממרכזי הכוח והסיום הבלתי צפוי של הדומיניון ב-1689. בשנת 1687, מושל צרפת החדשה ז'אק-רנה דה בריסה דה דנונוויל, המרקיז דה דנונוויל פתח במתקפה נגד כפרי סנקה במערב ניו יורק. מטרתו הייתה לשבש את הסחר בין האנגלים באולבני לקונפדרציית האירוקוי, אליה השתייכו הסנקה, ולשבור את שרשרת הברית, שלום שאנדרוס ניהל משא ומתן עליו ב-1677 בזמן שהיה מושל ניו יורק. מושל ניו יורק תומאס דונגאן פנה לעזרה, והמלך ג'יימס הורה לאנדרוס להגיש סיוע. ג'יימס גם נכנס למשא ומתן עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שהביא להקלת המתיחות בגבול הצפון-מערבי. אולם, בגבול הצפון-מזרחי של ניו אינגלנד, האבנאקי טענו טענות נגד מתיישבים אנגלים, והם החלו במתקפה בתחילת 1688. אנדרוס ערך משלחת למיין בתחילת השנה, בה פשט על מספר יישובים אינדיאנים. הוא גם פשט על מאחז המסחר וביתו של ז'אן וינסנט ד'אבדי דה סן קסטין במפרץ פנובסקוט. השימור המוקפד שלו של הקפלה של קסטין הקתולי היה מקור להאשמות מאוחרות יותר כ"אפיפיורי" נגד אנדרוס. אנדרוס השתלט על הממשל של ניו יורק באוגוסט 1688, והוא נפגש עם בני האירוקוי באולבני כדי לחדש את הברית. בפגישה זו הוא הרגיז את בני האירוקוי בכך שהתייחס אליהם כאל "ילדים" (כפופים לאנגלים) ולא "אחים" (שווים). הוא חזר לבוסטון על רקע התקפות נוספות על גבול ניו אינגלנד על ידי יחידות אבנאקי, שהודו כי הן עושות זאת בין השאר בגלל עידוד צרפתי. גם המצב במיין הידרדר שוב, כאשר מתיישבים אנגלים פשטו על כפרים אינדיאנים ושלחו את השבויים לבוסטון. אנדרוס ביקר על כך בחריפות את המתיישבים במיין והורה לשחרר את האינדיאנים ולהחזירם למיין, תוך שהוא מרוויח את שנאתם של מתיישבי מיין. לאחר מכן חזר למיין עם כוח משמעותי והחל בבניית ביצורים נוספים כדי להגן על המתיישבים, כולל פורט אנדרוס. אנדרוס בילה את החורף במיין, וחזר לבוסטון במרץ לאחר ששמע שמועות על מהפכה באנגליה וחוסר שביעות רצון בבוסטון. המנהיגים הדתיים של מסצ'וסטס, בראשם קוטון ואינקריס מת'ר, התנגדו לשלטון אנדרוס וארגנו התנגדות שמטרתה להשפיע על בית המלוכה בלונדון. המלך ג'יימס פרסם את הצהרת המחילה במאי 1687, ואינקריס מת'ר שלח מכתב להודות לו על ההצהרה, ואז הוא הציע לעמיתיו להביע תודה גם למלך כאמצעי לזכות בחסד והשפעה. עשרה כמרים הסכימו לעשות זאת, והם החליטו לשלוח את מת'ר לאנגליה כדי להגיש את התביעה שלהם נגד אנדרוס. אדוארד רנדולף ניסה לעצור אותו; מת'ר נעצר, נשפט וזוכה מאשמה אחת, אך רנדולף הוציא צו מעצר שני עם אישומים חדשים. מת'ר התגנב בחשאי על סיפון ספינה לכיוון אנגליה באפריל 1688. הוא ושליחים אחרים ממסצ'וסטס התקבלו היטב על ידי ג'יימס, שהבטיח באוקטובר 1688 שדאגות המושבה יטופלו. עם זאת, אירועי המהפכה המהוללת התרחשו, וג'יימס הודח על ידי ויליאם השלישי ומרי השנייה. שליחי מסצ'וסטס עתרו אז למלכים החדשים וללורדים של הסחר לשיקום אמנת מסצ'וסטס הישנה. מת'ר שכנע גם את הלורדים של הסחר לעכב את ההודעה לאנדרוס על המהפכה. הוא שלח מכתב למושל הקולוניאלי הקודם, סיימון ברדסטריט, ובו חדשות שהצ'רטר בוטל שלא כדין וכי על השופטים "להכין את דעתם של האנשים לשינוי". הידיעה על המהפכה הגיעה ככל הנראה לכמה אנשים כבר בסוף מרץ, וברדסטריט הוא אחד מכמה מארגנים אפשריים של המרד בבוסטון ב-18 באפריל 1689. הוא ושופטים אחרים מתקופת הפרה-דומיניון וכמה מחברי מועצת אנדרוס שלחו מכתב פתוח לאנדרוס באותו יום וקראו לו להיכנע. אנדרוס, רנדולף, דאדלי ותומכי דומיניון אחרים נעצרו ונכלאו בבוסטון. לאחר מכן, השלטון קרס למעשה, כאשר הרשויות המקומיות בכל מושבה תפסו את נציגי השלטון והחזירו את כוחם הקודם. בפלימות' נעצר חבר המועצה נתנאל קלארק ב-22 באפריל, והמושל הקודם תומאס הינקלי הוחזר לתפקידו. שלטונות רוד איילנד חידשו את אמנת המושבה עם בחירות ב-1 במאי, אך המושל הקודם וולטר קלארק סירב לשרת, והמושבה המשיכה ללא מושל כלל. בקונטיקט, הממשלה הקודמת גם התקבלה מחדש במהירות. ניו המפשייר נותרה זמנית ללא ממשלה רשמית, ונכנסה לשלטון דה פקטו של מושל מסצ'וסטס, סיימון ברדסטריט. החדשות על מרד בוסטון הגיעו לניו יורק עד ה-26 באפריל, אך סגן המושל ניקולסון לא נקט בפעולה מיידית. אנדרוס הצליח לשלוח הודעה לניקולסון בעודו בשבי. ניקולסון קיבל את הבקשה לסיוע באמצע מאי, אך הוא לא הצליח לנקוט בשום פעולה יעילה בשל המתיחות הגוברת בניו יורק, בשילוב עם העובדה שרוב חייליו של ניקולסון נשלחו למיין. בסוף מאי, ניקולסון הודח על ידי מתיישבים מקומיים שנתמכו על ידי המיליציה במרד לייסלר, והוא ברח לאנגליה. לייסלר שלט בניו יורק עד 1691, כאשר המלך ויליאם מינה את קולונל הנרי סלוטר כמושל שלה. סלוטר העמיד לדין את לייסלר באשמת בגידה; הוא הורשע במשפט בראשות ג'וזף דאדלי ולאחר מכן הוצא להורג. פירוק השלטון הציב בעיות משפטיות עבור מסצ'וסטס ופלימות'. לפלימות' מעולם לא הייתה אמנה מלכותית, והאמנה של מסצ'וסטס בוטלה. כתוצאה מכך, חסרו לממשלות המחודשות יסודות משפטיים לקיומן, סוגיה שהועלתה על ידי המתנגדים הפוליטיים של ההנהגה. זה היה בעייתי במיוחד במסצ'וסטס, שגבולה הארוך עם צרפת החדשה הביא להחזרת מגיניה לאחר המרד; אזור זה היה חשוף לפשיטות צרפתיות ואינדיאניות לאחר פרוץ מלחמת המלך ויליאם ב-1689. עלות ההגנה הקולוניאלית הביאה לנטל מס כבד, והמלחמה גם הקשתה על שיקום הסחר של המושבה. סוכנים של שתי המושבות עבדו באנגליה כדי לתקן את בעיות האמנה, כאשר אינקריס מת'ר פנה ללורדים של הסחר לשיקום אמנת מסצ'וסטס הישנה. המלך ויליאם התבשר שהדבר יביא לחזרה של הממשלה הפוריטנית, והוא רצה למנוע זאת, ולכן החליטו הלורדים של הסחר לפתור את הנושא על ידי שילוב שתי המושבות. פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס שהוקמה שילבה את השטחים של מסצ'וסטס ופלימות' יחד עם מרתה'ס ויניארד, ננטקט ואיי אליזבת שהיו חלק ממחוז דיוקס בפרובינציית ניו יורק. סמיואל מוריסון, ההיסטוריה של ארצות-הברית כרך א', הוצאת זמורה-ביתן, 1984