laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שצ'וצ'ין (בלארוס)

שצ'וצ'ין (בבלארוסית: Шчучын; בפולנית: Szczuczyn; ביידיש: שטשוטשין; בעברית לעיתים: סטוצ'ין) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, על גדות נהר שצ'וצ'ינקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. שצ'וצ'ין נזכרת לראשונה בשנת 1436, ומהמאה ה-15 הייתה בבעלות משפחות אצולה פולניות. מאמצע המאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-18 נהרס היישוב מספר פעמים בידי הרוסים, הקוזקים והשוודים. בשנת 1761 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת תרס"ח התמנה הרב יהודה לייב חסמן לרב העיר שצ'וצ'ין, והקים בה ישיבה בשם "ענף כנסת ישראל", שהייתה סניף של ישיבת כנסת ישראל בסלבודקה. הוא קרא לרב אלתר שמואלביץ לכהן בישיבה כר"מ. לצידו כיהן כר"מ הרב נחמן קולידצקי (אביו של הרב יצחק קוליץ). הישיבה מנתה כ-300 תלמידים והייתה מהישיבות המרכזיות באותה תקופה. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התפזרו תלמידיה והישיבה לא חזרה לפעול. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, ובתקופה זו הגיעו לעיירה כ-1,000 פליטים יהודים ממערב פולין. ב-25 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי שוד, השפלה, התעללות ורצח ביהודיה. כעבור מספר ימים הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, גיוס לעבודות כפייה, חובת תשלום סכומי כופר, וחובת ענידת טלאי צהוב. בסוף אוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. באמצע ספטמבר 1941 רצחו הגרמנים כמה עשרות מנכבדי הקהילה ביישוב, ובהם רב הקהילה, רבי יחיאל מיכל רבינוביץ, מחבר "אפיקי ים". בסוף אותו חודש רצחו הגרמנים כמה עשרות עובדי כפייה יהודים מהעיירה. בינואר 1942 רצחו הגרמנים כ-20 יהודים נוספים מהגטו. בתחילת מאי 1942 גודר הגטו שבעיירה, והובאו אליו כ-600 יהודים נוספים מהסביבה. ב-9 במאי רצחו הגרמנים בירי כ-2,000 מיושבי הגטו שבעיירה, ואת קרוב ל-600 הנותרים ריכזו בגטו מצומצם יותר. עד קיץ 1943 חיסלו הגרמנים גם את גטו זה. רבי יוסף רוטנברג-מושקובסקי - במשך 40 שנה בראשית המאה ה-19 רבי נח חיים אייזנשטט רבי מנחם מנדל_אייזנשטאדט (אוסטרינסקי), מחבר "צמח מנחם" ובנו של הרב הקודם לאחר פטירתו, בשל סכסוך בקהילה כיהנו במקביל בנו וחתנו. רבי יהודה לייב חסמן רבי יוסף הכהן, המכונה על שם העיר "רבי יוסל'ה שצ'וצ'ינֶר" (1926–1929) רבי יחיאל מיכל רבינוביץ, מחבר "אפיקי ים" - רבה האחרון של שצ'וצ'ין. נספה בשואה. שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: פולין, כרך שמיני: מחוזות וילנה-ביאליסטוק-נובוגרודק, עמ' 621–624 מדיה וקבצים בנושא שצ'וצ'ין בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת שצ'וצ'ין, בספריית העיר ניו יורק שצ'וצ'ין (Szczuczyn), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "שצ'וצ'ין (בלארוס)", באתר השטעטל הווירטואלי "שצ'וצ'ין (בלארוס)", באתר JewishGen (באנגלית) סיארהיי פיבברצ'יק (בלא'), שצ'וצ'ין, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1291–1292), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מידע על שצ'וצ'ין בקטלוג הספרייה הלאומית שצ'וצ'ין (בלארוס), דף שער בספרייה הלאומית
פלגת הארמייה הולידט

פלגת הארמייה הולידט (בגרמנית: Armeeabteilung Hollidt) הייתה פלגת ארמייה של הוורמאכט, שפעלה במהלך קרב סטלינגרד באזור נהר דון. לאחר שהצבא האדום פתח ב"מבצע אורנוס", כותרו הארמייה השישית וחלק מארמיית הפאנצר הרביעית באזור העיר סטלינגרד. כדי להתמודד עם המצב, הוחלט במטכ"ל הגרמני ב-22 בנובמבר 1942, על הקמת קבוצת ארמיות דון. במקביל, הוחלט על הקמת "פלגת ארמייה" (Armeeabteilung) מכוחות העתודה שהוזרמו אל אזור הדון, על בסיס המפקדה והיחידות של הקורפוס ה-17. "פלגה" היא יחידה צבאית בגודל בלתי קבוע שהורכבה לשם ביצוע משימה מיוחדת. "פלגת הארמייה הולידט", הוקמה ב-23 בינואר 1943 בפיקודו של קרל-אדולף הולידט. תפקידה העיקרי היה הגנה על האגף הצפוני של קבוצת ארמיות דון. פלגת הארמייה הולידט לחמה במהלך קרב סטלינגרד בניסיון לחלץ את הארמייה השישית המכותרת. היא פורקה ב-6 במרץ 1943, והפכה לארמייה השישית החדשה. Armeeabteilung Hollidt באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) Armeeabteilung Hollidt, באתר Axis History (באנגלית) פלגת הארמייה הולידט באתר לקסיקון הוורמאכט פלגת הארמייה הולידט באתר אקסיס היסטורי
הארמייה השנייה (האימפריה היפנית)

הארמייה השנייה (ביפנית: 第2軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי. הארמייה השנייה הוקמה ב-27 בספטמבר 1894, וכמפקדה מונה איוואו אויאמה. תחת פיקודו, לחמה הארמייה במלחמת סין–יפן הראשונה, ולאחר שהמלחמה הסתיימה בניצחון יפני פורקה הארמייה. הארמייה הוקמה מחדש ב-6 במרץ 1904, ותחת פיקודו של הגנרל אוקו יאשוקאטה השתתפה במלחמת רוסיה–יפן. הארמייה השנייה לחמה ברוב הקרבות הגדולים של המלחמה, כולל קרב נאנשאן, קרב טליסו, קרב טאשיקאיו, קרב נהר שאה, קרב ליאויאנג, קרב סנדפו וקרב מוקדן. לאחר שגם מלחמה זו הסתיימה בניצחון יפני מוחץ, פורקה הארמייה בשנית. הארמייה השנייה הוקמה פעם שלישית ב-23 באוגוסט 1937, בעקבות תקרית גשר מרקו פולו ופריצת מלחמת סין–יפן השנייה. הארמייה נכללה בתוך "ארמיית אזור צפון סין", שהוצבה כפי ששמה מעיד עליה בצפון סין. הארמייה השנייה השתתפה במספר קרבות במהלך המלחמה, ביניהם: תקרית צפון סין, מבצע רכבת טיינג'ין-פוקו, קרב שוז, וקרב טאיארג'ואנג, לפני שפורקה ב-15 בדצמבר 1938. הארמייה השנייה הוקמה פעם רביעית ואחרונה ב-4 ביולי 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה. היא הוצבה במנצ'וריה על הגבול עם ברית המועצות. לקראת סוף המלחמה הוכפפה לקבוצת ארמיות משלוח דרום, וב-30 ביוני 1945 הוצבה באזור אינדונזיה. לקראת סוף המלחמה קבעה הארמייה את בסיסה בסולאווסי, ועם סיום המלחמה פורק כל הצבא היפני הקיסרי, ובכלל זה הארמייה השנייה. מרשל איוואו אויאמה (27 בספטמבר 1894 - 26 במאי 1895) גנרל אוקו יאשוקאטה (6 במרץ 1904 - 12 בינואר 1906) גנרל טוסאיצו נישאיו (23 באוגוסט 1937 - 30 באפריל 1938) גנרל הנסיך היגשיקוני (30 באפריל 1938 - 9 בדצמבר 1939) לוטננט גנרל יושאיו קוזוקי (4 ביולי 1942 - 28 במאי 1943) לוטננט גנרל איקאירו שאיקאידה (28 במאי 1943 - 29 באוקטובר 1943) לוטננט גנרל פוסאטארו טאשאימה (29 באוקטובר 1943 - 15 באוגוסט 1945) History of Imperial General Headquarters Army Section (Revised Edition), HyperWar Foundation.
הארמייה השלישית (האימפריה היפנית)

הארמייה השלישית (ביפנית: 第3軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי. הארמייה השלישית של הצבא היפני הקיסרי הוקמה לראשונה ב-1 במאי 1904 במהלך מלחמת רוסיה–יפן בפיקודו של הגנרל נוגי מאראסוקה. בשלבים הראשונים של המלחמה, המשימה העיקרית שלה הייתה הטלת מצור על הנמל הרוסי פורט ארתור חיל המצב של פורט ארתור כלל 18,000 חיילים, מספר דומה של מלחים ויותר מ-20,000 אזרחים רובם סינים. לצורך הגנה על העיר מוקמו במקומם רק 116 מתוך 552 התותחים כשמתוכם רק 8 מוקמו בכיוון הים. עם תחילת המצור על פורט ארתור, היו כ-47,000 איש זמינים להגנה על המקום. מולם ריכזו היפנים בין 80,000 ל-150,000 חיילים. ב-2 בינואר 1905 הושלם המצור והעיר נכבשה. לאחר מכן הועברה הארמייה השלישית לגזרה הצפונית, שבה לקחה תפקיד מכריע בניצחון היפני המכריע בקרב מוקדן בשלבים האחרונים של המלחמה. לאחר שהמלחמה הסתיימה בניצחון יפני פורקה הארמייה השלישית. הארמייה השלישית הוקמה שוב ב-13 בינואר 1938, במנצ'וריה ויחד עם הארמייה החמישית, הארמייה ה-30, הארמייה ה-44, הארמייה הרביעית, והארמייה ה-34, שימשה כחיל מצב נגד פלישה אפשרית של הצבא האדום למנצ'וריה. ביולי 1942 נכללה בתוך צבא קוואנטונג. זירה זו התבררה בהדרגה כשקטה, הסובייטים כיבדו את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני. אולם זירות אחרות של מלחמת העולם השנייה החלו להתגלות כנוטות לרעת היפנים, ועל כן חלק מהיחידות של הארמייה השלישית הועברו לזירות אחרות. ב-9 באוגוסט 1945 פתחה ברית המועצות במבצע סערת אוגוסט, במהלכו פלש הצבא האדום למנצ'וריה, מונגוליה, סחלין, איי קוריל וקוריאה. הכוח היפני באזור כלל 1,217,000 חיילים, אך מרבית החיילים היו מגויסים חדשים, שחסרו ניסיון וציוד, והיו מאומנים בעיקר בלחימת אנטי-גרילה והגנה על הגבול, ולא עמדו בפני הפלישה המסיבית של כוחות השריון וחיל רגלים ממוכן של הסובייטים, שריכזו 1,577,225 לוחמים. הצבא היפני המאולתר התפרק תוך 3 שבועות מול הכוח הרוסי העדיף, הארמייה השלישית נאלצה לחזור מעמדותיה במחוז ג'ילין לגבול קוריאה. ב-16 באוגוסט 1945, יום לאחר הודעתו של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן, הורה מפקד הכוחות היפניים באזור אוטוזו יאמאדה לחייליו להיכנע. הצבא היפני הקיסרי פורק בידי בעלות הברית, ובכלל זה הארמייה השלישית. גנרל נוגי מאראסוקה (1 במאי 1904 - ינואר 1906) גנרל אוטוזו יאמאדה (13 בינואר 1938 - 10 בדצמבר 1938) גנרל הייהו טאדה (10 בדצמבר 1938 - 12 בספטמבר 1939) גנרל קאמאזו סוטאקה (12 בספטמבר 1939 - 1 במרץ 1941) גנרל מאסאקזו קאוואדה (1 במרץ 1941 - 17 באוגוסט 1942) לוטננט גנרל איטארו אוקאימה (17 באוגוסט 1942 - 7 בפברואר 1944) לוטננט גנרל הירושי נאמאטו (7 בפברואר 1944 - 22 בנובמבר 1944) נוראקאמי קאיסקו (22 בנובמבר 1944 - 16 באוגוסט 1945) History of Imperial General Headquarters Army Section (Revised Edition), HyperWar Foundation. Lt. Col. David Glantz, August Storm: The Soviet 1945 Strategic Offensive in Manchuria, Leavenworth Paper No.7, Command and General Staff College, February 1983. Kwantung Army Order of Battle 30 July 1945
שצ'קוצ'יני

שצ'קוצ'יני (בפולנית: Szczekociny; ביידיש: שטשעקאטשין) היא עיירה במחוז זאוויירצ'ה שבפרובינציית שלזיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. שצ'קוצ'יני נזכרת לראשונה בשנת 1307, עת הייתה כפר בבעלות אצולה. במהלך המאה ה-15 קיבל היישוב זכויות עיר והיתרים לקיים בו ירידים שנתיים, והדבר הביא להתפתחותו. באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב לחלוטין בידי גייסות האימפריה השוודית. במהלך המאה ה-18 שוקמה במעט העיירה, עת הייתה בבעלות משפחת האצולה דמבינסקי. שיקומה המלא של העיירה החל בתקופת פולין הקונגרסאית. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-15, אך משך מאות בשנים נותרה הקהילה ביישוב מצומצמת, בשל הגבלות שונות שהוטלו עליה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,800 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו כ-1,000 יהודים מהעיירה לאזור שבשליטת הסובייטים. ב-4 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לעיירה, וביצעו בה מעשי שוד ורצח של יהודים. בהמשך, הוטלו על הקהילה תשלומי כופר, תוך החרמת עסקי היהודים ביישוב, ואילוץ יהודי העיירה לענוד סרט זרוע ולהתייצב לעבודות כפייה. בהמשך החודש גורשו כ-200 מיהודי העיירה ליישובי הסביבה, ומשנת 1940 שולחו יהודי העיירה גם למחנות עבודה. בשנה זו רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר מעת לעת נכנסו אליו הגרמנים, וביצעו בו מעשי רצח, ואשר בו סבלו היהודים מרעב כבד. ביוני 1940 נמנו בגטו שבעיירה 1,254 יהודים, ובהמשך צורפו אליהם 140 פליטים יהודים נוספים. ב-22 ביוני 1941 גודר הגטו שבעיירה, ושעריו ננעלו, תוך רצח יהודים שנתפסו מחוצה לו. באמצע ספטמבר 1942 הוצעדו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מכפרי הסביבה, תוך רצח חלקם בדרך. בד בבד, יהודים שניסו להימלט מהגטו שבעיירה הוסגרו ברובם לגרמנים בידי איכרי הסביבה, או נרצחו על ידם ישירות. ב-20 בספטמבר 1942, ערב יום כיפור תש"ג, פשטו הגרמנים על הגטו שבעיירה, ורצחו חולים וקשישים בדירותיהם. כ-1,500 היהודים הנותרים שולחו לאחר מעשי התעללות ורצח למחנה ההשמדה טרבלינקה בקרונות בקר דחוסים. בספר היזכור לקהילת שצ'קוצ'יני נמנים שמותיהם של 1,923 נספים מהעיירה. מדיה וקבצים בנושא שצ'קוצ'יני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שצ'קוצ'יני שצ'קוצ'יני (Szczekociny), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "שצ'קוצ'יני", באתר השטעטל הווירטואלי "שצ'קוצ'יני", באתר JewishGen (באנגלית) יולנטה קריימר, שצ'קוצ'יני, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 327–329), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) הספר B-94 The Spirit of the Survivor in Amazon מאת Agnieszka Piskiewicz Bornstein שצ'קוצ'ין (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
המומינים - כוכב השביט: הסרט

המומינים - כוכב השביט: הסרט (ביפנית: ムーミン谷の彗星; בתרגום חופשי: שביט בארץ המומינים) הוא סרט פריקוול לסדרת האנימה "המומינים", אשר מבוסס על הספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" מאת טובה ינסון. הסרט שודר לראשונה בשנת 1992 ובישראל בדיבוב עברי בשנת 2000. אורך הסרט הוא כ-70 דקות. בשנת 2020 הסרט אמור היה לצאת מחדש לבתי הקולנוע, לרגל ציון 75 שנים לספרי המומינים. גרסה זו הופקה לאיכות גבוהה 4K עם פסקול ודיבוב חדש. מהלך זה הוקפא ונדחה ללא הגבלת זמן בשל משבר הקורונה. בסופו של דבר הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2023. העלילה מספרת על עמק המומינים, שבה חיים יצורים ששמם המומינים, בדרך מגיע מר מושקר המצביע על אסון שכוכב שביט עומד ליפול על העמק ויחריב אותו, אז מומינטרול, מאי הקטנה, וסניף עוזבים את עמק המומינים למצפה כוכבים ישן, בדרך הם פוגשים לראשונה את סנופקין השואל אותם אם יש להם קפה טחון, הוא מספר להם שרק המדענים יודעים על כוכב השביט, לאחר שהם שואלים את המדען הראשון על הכוכב הם מגיעים למדען השני שמספר להם על השביט שהוא בגודל של פיל ענק, הוא אמר להם שהם צריכים לחזור שלושה ימים לעמק לפני שהשביט יפול, בדרך הם פוגשים את הסנורקים סנורק וסנורקה שכמעט נאכלו על אמבסטורה (צמח אוכל חרקים) ואת מר המיולין שאוסף בולים ואז מחכים להם מומינאבא ומומינאמא וכולם יוצאים למערה כדי להתגונן מהשביט, לאחר שהשביט לא פגע בעמק הים חוזר לעמק המומינים וכולם מרוצים ומאושרים. בימוי דיבוב: חנה דרורי קשי הפקת דיבוב: אורית יואלי סנה מדבבים: יונתן השילוני - מומין איריס זינגר - סנורקה סיון שביט - מאי / בימבל אסף כחולי - סניף / סנורק / מדען שמעון כהן - מר מושקר / מר בבל / מר המיולין דן תורן - סנופקין / המפקח / מדען רמה מסינגר - מומין אמא עמי טראוב - מומין אבא אורנה לביא פלינט - גב' פיליונק שירה: שי זורניצר ביצוע שיר הפתיחה: ראובן גבירץ ויוריק בן דוד כוכב השביט מגיע לעמק המומינים המומינים (אנימה) "המומינים - כוכב השביט: הסרט", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "המומינים - כוכב השביט: הסרט", באתר AllMovie (באנגלית) "המומינים - כוכב השביט: הסרט", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) המומינים: כוכב השביט, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוד גפני

דוד גפני הוא מעצב מוזיאונים ואמן ישראלי בעל הכרה בינלאומית. עיצב מוזיאונים רבים בעלי חשיבות היסטורית ולאומית. תפיסת עולמו כמעצב מוזיאונים דוגלת בחוויה העוטפת את המבקר כדרך לספר את סיפור המוזיאון. "האתגר בתצוגות היסטוריות הוא להשאיר רושם חזק על המבקרים על ידי יצירת חוויה סביבתית ב-360 מעלות, ולא ליצור עוד מוזיאון קונבנציונלי עם תמונות ממוסגרות שתלויות על הקירות". כצייר בסגנון הריאליזם הפנטסטי (ריאליזם קסום) דוד גפני היה מחלוצי הציירים הישראלים המודרניים אשר הביאו את נושאי הקבלה היהודית למרכז השיח האמנותי הציבורי. עבודתו האמנותית הייחודית הביאה את הטלוויזיה הישראלית להקדיש בשנות ה-80 תוכנית ייחודית לסיקור עבודתו זו. בשנת 2009 פעל דוד לתכנון והקמת בית אמנים וגלריה עירונית קבועה לאמני הרצליה. בהמשך התמנה למנהל ואוצר הגלריה. דוד התקבל בשנת 1967 כמרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" ובשנת 1987 כמרצה לעיצוב מוזיאונים באוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה החינוך, האגף למוזיאונים. בהמשך הרצה (1993) בקורס אוצרות ומוזיאולוגיה של מכללת לוינסקי לחינוך. יליד ירושלים, בוגר האקדמיה לעיצוב ואמנות בצלאל וזוכה בציון לשבח ע"ש הרמן שטרוק. מתגורר ויוצר בהרצליה. מוזיאון יד מרדכי ב-1970 משתתף בצוות ההקמה הראשוני של המוזיאון ומבצע בין השנים 2006-2015 אגפים חדשים. כולל מודל של גטו ורשה ושחזור הבונקר של מרדכי אנליביץ. השקת המוזיאון הביאה לידי דיון ציבורי בשאלה כיצד יש להציג את השואה לדור הצעיר. מוזיאון לשחזור אניית מעפילים בעתלית, 2010. פארק תמנע עיצוב מרכז מבקרים חווייתי ומוזיאון פתוח בשטח הפארק, 2001. מוזיאון מנהרות הכותל - מעצב האתר בין השנים 1989 ועד 2005 כולל מודל שחזור בית הורדוס. מוזיאון אתר ההנצחה לחללי קהילת המודיעין, 1992. מעצב מוזיאון בית התפוצות- משתתף בצוות ההקמה בשנים 1974-1978 ומשמש בהמשך כמעצב הבית עד שנת 1993. מוזיאון "חצר גשר הישנה" בקיבוץ גשר, 1995. המוזיאון היסטורי לתולדות הספורט בישראל במכון וינגייט, 1990-1996. מוזיאון היסטורי של העיר רמת גן "בית קריניצי", 1990. מעצב שני אגפים במוזיאון ההיסטורי של "יד ושם" 1972-1975 ו-1986. מוזיאון "היכל העצמאות" שחזור אולם טקס הכרזת העצמאות ותצוגה היסטורית אשר בתל אביב 1982. מוזיאון תל אביב לאמנות - מעצב הבית בין השנים 1972-1980 מוזיאון ואתר ההנצחה "גבעת התחמושת" אשר בירושלים, 1973 מוזיאון לוחמי הגיטאות,אגף הלחימה בנאצים 1972 1972, 1974 הביתן האמריקאי בסלון האווירי של פריז - תצוגת החלל של NASA 2017 - מתמנה כיו"ר ארגון אמני הרצליה. 2012 - תערוכת יחיד "ציפורי גן עדן" - 40 שנות יצירה בהיכל לאמנויות הבמה הרצליה. 2005-2009 - משתתף בתערוכת האמנות הבינלאומיות ב-Art Expo – New York. 1987-2009- משתתף בתערוכות קבוצתיות של אגודת אמני הרצליה, ברחבי הארץ. 2000-2002 - תערוכות קבוצתיות של אמני קהילת המודיעין בתיאטרון גבעתיים ובאתר ההנצחה . 1985 - תערוכת יחיד במרכז תרבות עמים, ירושלים. 1984 - תערוכת יחיד בבית אבא חושי, חיפה. 1982 - תערוכת יחיד בבית אריאלה, תל אביב. 1978 - משתתף בתערוכת האמנות הבינלאומית ב-Art Washington U.S.A. 1976 - תערוכת יחיד בגלריה "תוראל", תל אביב. 1975 - תערוכת יחיד בגלריה "צ'ימרינסקי", תל אביב. 1974-1973 - 2 תערוכות יחיד בגלריית "צוותא", תל אביב. אתר האינטרנט הרשמי של דוד גפני כתבה אודות שחזור מוזיאון אניית המעפילים מוזיאון העצמאות, אולם ההכרזה על המדינה פרסום התערוכה לציון 40 שנות יצירה בעכבר העיר כתבה ב-Jewish Press אודות תערוכת אמנות בניו יורק ערך מתוך מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל יובל סער, מוזיאון השואה ביד מרדכי הופך את גטו ורשה לחוויה מוחשית, באתר הארץ, 17 בינואר 2011
קארן דונסקי

קארן דנסקי (לשעבר דונסקי, נולדה ב-29 בספטמבר 1941) היא עיתונאית בנושאי אופנה, יופי, וסגנון; סגנוניסטית; אייקון אופנה ישראלי, ודוגמנית לשעבר. דנסקי נולדה בגרמניה בשנת 1941 לאם זמרת ממוצא איטלקי ואב רוקח ממוצא סקנדינבי. היא הצעירה מבין שלושה ילדים ובגיל 7, עלתה עם משפחתה לישראל. היא התגלתה בגיל 23 בחברת האופנה תלווה מודל, בה היא הפכה לדוגמנית הבית. ב-1963 זכתה בתואר "מיס אלגנס" ומשם פרצה בתחומה והפכה לדוגמנית צמרת מובילה בישראל ומעבר לים עת עבדה עבור מותגים כגון איב סן לורן, טד לפידוס, קשארל, גודול מאזט ודגמנה במהלך אירועי שבוע האופנה בישראל ובחו"ל. בישראל היא דגמנה את המותגים המובילים דוגמת משכית, גוטקס, בגד עור, ג'רי מליץ, גדעון אוברזון, ניבה, ידולי, ועוד. כמו כן, הופיעה בכל כתבי העת, ועל רוב שעריהם, של מכון היצוא הישראלי, שייצג את האופנה הישראלית בעולם. במשך 35 שנה הייתה דנסקי אחראית על גילוין ועל הפיכתן של בחורות צעירות לדוגמניות מקצועיות, והייתה מבין הראשונות בתחום זה בישראל. במקביל היא הייתה גם אחראית על הכנתן להופעה בימתית של המועמדות לתחרות מלכת היופי מטעם שבועון לאשה. במהלך השנים שימשה כנציגת היופי של מותג הקוסמטיקה הבינלאומי ז'רמיין מונטיי אותה היא ייצגה בישראל כיועצת היופי הראשית של החברה. בשנת 2002 זכתה בטקס פרסי האופנה הישראלי בפרס מפעל חיים על תרומתה הרבה לאופנה הישראלית. ב-2008 זכתה בתואר נוסף כשנבחרה לאייקון האופנה הישראלי של כל הזמנים. בשנת 2009 שחקה בסדרה דני הוליווד. בגיל 24 נישאה לשלמה דנסקי, שהיה בנם של בעלי חברת האופנה "תלווה מודל". מאוחר יותר סבל הבעל מהלם קרב ובני הזוג נפרדו. לשניים בן משותף, נואל, מורה לשפות במגזר הפרטי ומנהל בית הספר לשפות Language Links. גבי בר חיים, קארין דנסקי: לא נגענו, באתר nrg‏, 9 במאי 2008 דוד דרעי, "אני לא דוגמנית עבר", באתר ynet, 16 במאי 2008 רוני ודנאי‏, "איזה פוטושופ?!", באתר וואלה, 25 בדצמבר 2014 איתי יעקב, 70 שנה של אופנה: מה השתנה מימי קארין דנסקי לעידן שיר אלמליח, באתר Xnet‏, 16 באפריל 2018 סמדר שיר, "בעוד שנתיים אהיה בת 29, הבנתוש?", באתר "ידיעות אחרונות", 12 באפריל 2020 ליאורה גולדנברג-שטרן, ‏לאחר שהייתה מורדמת ומונשמת - קארן דונסקי חושפת: “החיסון השלישי גמר אותי״, באתר מעריב אונליין, 14 באוקטובר 2022
שחקן ראשי

שחקן ראשי הוא שחקן המשחק את תפקיד הפרוטגוניסט בסרט קולנוע או במחזה, או את אחד מהתפקידים המרכזיים בסרט קולנוע. המונח שחקנית ראשית משמש לעיתים גם לתיאור השחקנית המשחקת את מושא האהבה של הפרוטגוניסט. המונח "ראשי" עשוי להתייחס לשחקן הממלא את התפקיד הגדול ביותר ביצירה, והמונח "שחקן ראשי" עשוי להתייחס לשחקן אשר בדרך כלל מלוהק לתפקידים כאלו, או שיש לו ניסיון עשיר ומכובד. שחקנים מסוימים מתויגים כשחקנים ראשיים, אך שחקנים רבים מוצאים את עצמם משחקים תפקיד ראשי בהפקה אחת, אך תפקיד משנה או אופי בהפקה אחרת. לפעמים, יש יותר מתפקיד ראשי משמעותי אחד ביצירה דרמטית; ישנן יצירות דרמטיות, בהן תפקידו של שחקן המשנה הוא גדול מספיק, בשביל להיחשב כתפקיד ראשי. מועמדויות לפרסים במשחק, לעיתים קרובות, משקפות את אי-הבהירות הזו. כך, לפעמים שני שחקנים באותה היצירה עשויים להיות מועמדים לפרס השחקן הטוב ביותר ולפרס השחקנית הטובה ביותר – קטגוריות שבאופן מסורתי מיועדות לשחקן הראשי בלבד. לדוגמה, בשנת 1935 קלארק גייבל, צ'ארלס לוטון ופרנצ'וט טון(אנ') היו כולם מועמדים לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, עבור הופעתם בסרט "המרד על הבאונטי". כמו כן, לעיתים יש מחלוקת האם הופעה של שחקן מסוים ראויה להיות מועמדת לפרס השחקן הטוב ביותר, או שמא לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר. "lead noun (ACTOR) - definition in the British English Dictionary & Thesaurus - Cambridge Dictionaries Online". Dictionary.cambridge.org. 2014-04-28. נבדק ב-2014-05-15.
אריך פון דריגאלסקי

אריך דאגוברט פון דריגאלסקי (בגרמנית: Erich Dagobert von Drygalski ‏ 9 בפברואר 1865 - 10 בינואר 1949) היה גאוגרף, גאופיזיקאי ומדען קטבים גרמני. דריגאלסקי נולד בקניגסברג שבפרוסיה. בשנים 1882 עד 1887 למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת קניגסברג, בבון, בברלין ובלייפציג. את התזה שלו לדוקטורט כתב בנושא מגיני קרח באזורים צפוניים מ-1885 עד 1891, היה עוזר במכון לגאודזיה ובמשרד המרכזי לגאודזיה בינלאומית בברלין. דריגאלסקי עמד בראש שתי משלחות בין 1891 ל-1893, שציידה האגודה למדעי כדור הארץ בברלין. אחת המשלחות עשתה את החורף של 1892–1893 במערב גרנלנד. במהלך 1889 הקדיש את זמנו ללימוד החומר המדעי שצבר בתחומי הגאוגרפיה והגאופיזיקה. בשנת 1898 היה לפרופסור חבר וב-1899 לפרופסור מיוחד לגאוגרפיה ולגאופיזיקה בברלין. ערך מורחב – משלחת גאוס דריגאלסקי עמד בראש משלחת גאוס, המשלחת הגרמנית הראשונה אל הקוטב הדרומי, שיצאה באונייה "גאוס" לחקור את האזור הלא-נודע של אנטארקטיקה המשתרע דרומית לאיי קרגלן. המשלחת הפליגה מקיל בקיץ 1901. קבוצה קטנה מאנשי המשלחת הוצבה באיי קרגלן, ועיקר המשלחת התקדמה דרומה. דריגאלסקי עצר גם לביקור קצר באי הרד, וסיפק לראשונה מידע מדעי מקיף על הגאולוגיה, החי והצומח של האי. אף כי האונייה הייתה לכודה בקרח במשך קרוב ל-14 חודשים, עד פברואר 1903, הצליחה המשלחת לגלות טריטוריה חדשה באנטארקטיקה, שלה נתנו את השם ארץ קייזר וילהלם השני ובה ההר לו נתנו את השם הר גאוס. המשלחת חזרה לקיל בנובמבר 1903. בהמשך כתב דריגאלסקי את סיפור המשלחת, וערך את שפע הנתונים המדעיים שנאספו. בין 1905 ל-1931 פרסם דריגאלסקי עשרים ספרים ושני אטלסים לתיעוד המשלחת והיה הזוכה במדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית לשנת 1933. מאוקטובר 1906 עד לפרישתו, כיהן דריגלסקי כפרופסור במינכן, והיה גם נשיא המכון הגאוגרפי שייסד, עד מותו. בשנת 1910 השתתף במשלחת של גראף פרדיננד פון צפלין לשפיצברגן ובהמשך במשלחות אחרות לצפון אמריקה וצפון מזרח אסיה. דריגאלסקי מת במינכן בשנת 1949. האי דריגאלסקי, לשון הים דריגאלסקי באיי ג'ורג'יה הדרומית, ושדרה בחלקה הדרומי של מינכן נקראו על שמו, כמו גם מכתש דריגאלסקי על הירח. שני קרחונים, קרחון דריגאלסקי (אנטארקטיקה) וקרחון דריגאלסקי על מדרונות קילימנג'רו בטנזניה קרויים גם הם על שמו. ארכיב באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן מתעד את מעלליו החלוציים. גם עכביש דרום-אפריקאי נושא את שמו, Araneus drygalskii, על סמך חומר שנאסף במשלחת גאוס. מדיה וקבצים בנושא אריך פון דריגאלסקי בוויקישיתוף אריך פון דריגאלסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Biography Excerpt from Siege of the South Pole; includes picture of Gauss under sail South Polar Expedition; instructions and preparations for the voyage רשימת הזוכים במדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית
גא"ז טיגר

גא"ז טיגר (רוסית: Тигр) הוא רכב שטח 4×4 רב-תכליתי מתוצרת גא"ז שהושק לראשונה כרכב שטח צבאי בשנת 2006 ומאז משמש כרכב השטח העיקרי של צבא הפדרציה הרוסית. דגם אבטיפוס של הרכב הוצג בתערוכת IDEX בשנת 2001, וייצור ראשוני יצא לדרך בשנת 2004 עם ייצור 96 דגמים ראשונים. הצבא הרוסי קלט לשירותיו את דגם GAZ-2975 Tigr בשנת 2006. בתערוכת Interpolitex 2010 הוצגו דגמים מודרניים יותר, לרבות דגם טיגר-M שנכנס לשירות במחצית הראשונה של 2013. בשנת 2009 החל ייצור רכב שטח אזרחי טיגר-2 המבוסס על רכב השטח הצבאי. GAZ-2975 Tigr, גרסת ספורט בעלת 3 דלתות בלתי משוריינת. GAZ-2330 Tigr, גרסה רב-תכליתית המיוצרת בגרסת 2 ו-3 דלתות. GAZ-23304 Tigr, גרסה רב תכליתית בעלת 5 דלתות. GAZ-233001 Tigr/GAZ-233011 Tigr, גרסה רב תכליתית בעלת 4 דלתות טיגר-2, הגרסה האזרחית של הטיגר והמקבילה הרוסית לרכב ההאמר. טיגר-M, גרסה משוריינת בעלת 9 מושבים. ארמניה: בשירות כוחות המשטרה וצבא ארמניה הרפובליקה העממית של סין: גרסה מקומית בייצור משותף עם רוסיה. 110 יחידות נמצאות בשירות משטרת ביטחון הציבור. קונגו: בשירות המשטרה המקומית גינאה: 3 יחידות בשירות המשמר הנשיאותי מונגוליה: בשירות יחידות ימ"מ משטרתית רוסיה: למעלה מ-700 יחידות בשירות צבא רוסיה, משטרת רוסיה, הכוחות למבצעים מיוחדים וחיל הנחתים הרוסי. אורוגוואי: 3 יחידות בשירות המשטרה ברזיל: רכב אחד נמצא בשירות המשטרה הצבאית של ריו דה ז'ניירו. הודו: 2 יחידות הוזמנו על ידי הצבא. האמר GAZ-2330 Tigr
חואן קאמרה

חואן דל קרמן קאמרה מסה (בספרדית: Juan del Carmen Cámara Mesa; נולד ב-13 בפברואר 1994 בחאאן שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק ביגלוניה ביאליסטוק הפולנית בעמדת הקיצוני. קאמרה גדל במחלקת הנוער של ויאריאל. ב-3 ביוני 2012, במחזור האחרון של העונה בליגה הספרדית השנייה בכדורגל, ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו כששיחק כ-27 דקות בניצחון ויאריאל ב', קבוצת המילואים של המועדון, נגד דפורטיבו לה קורוניה. ב-3 ביולי 2014 הצטרף קאמרה לברצלונה, והחל לשחק בקבוצת המילואים שלה. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו ב-28 בספטמבר 2014 במשחק נגד מיורקה. את עונת הבכורה שלו סיים עם 6 שערים ב-30 הופעות. קאמרה נכלל לראשונה בסגל של ברצלונה ב-23 באוגוסט 2015, במשחק נגד אתלטיק בילבאו, אך לא שותף. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את ג'ורדי אלבה ל-16 דקות במשחקה האחרון של הקבוצה בשלב הבתים, נגד באייר לברקוזן, כשלמעשה ברצלונה הבטיחה את מקומה בשמינית הגמר עוד לפני המשחק. ב-31 באוגוסט 2016 הושאל קאמרה לעונה אחת לז'ירונה מליגת המשנה הספרדית. חואן קאמרה, באתר Transfermarkt חואן קאמרה, באתר Soccerway חואן קאמרה, באתר BDFutbol חואן קאמרה, באתר WorldFootball.net חואן קאמרה, באתר FootballDatabase.eu