laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שיטת הפוטנציאל

בתורת הסיבוכיות, שיטת הפוטנציאל היא שיטה לחישוב עלות לשיעורין של סדרת פעולות על מבנה נתונים. בשיטה מגדירים "פונקציית פוטנציאל", Φ, המקבלת מצב של המבנה ומחזירה מספר חיובי שבאופן אינטואיטיבי ניתן לחשוב עליו כעל "אנרגיה פוטנציאלית" של המצב. את העלות לשיעורין מחשבים בעזרת השינוי בפוטנציאל, יחד עם העלות האמיתית. כלומר, אם נסמן את המצבים ב-Di, את העלות האמיתית של המעבר מ-Di-1 ל-Di ב-ci ואת העלות לשיעורין ב-c'i אז מתקיים: (c'i=ci+Φ(Di)-Φ(Di-1 את העלות לשיעורין של כל סדרת הפעולות מחשבים באמצעות טור טלסקופי: ∑ i = 1 n c i ′ = ∑ i = 1 n ( c i + Φ ( D i ) − Φ ( D i − 1 ) ) = ∑ i = 1 n ( c i ) + Φ ( D n ) − Φ ( D 0 ) {\displaystyle \sum _{i=1}^{n}c'_{i}=\sum _{i=1}^{n}(c_{i}+\Phi (D_{i})-\Phi (D_{i-1}))=\sum _{i=1}^{n}(c_{i})+\Phi (D_{n})-\Phi (D_{0})} בהגדרת הפוטנציאל דורשים שהפוטנציאל של המצב ההתחלתי יהיה 0, ושל כל מצב אחר יהיה חיובי. בצורה כזאת מובטח לנו שמתקיים ∑ i = 1 n c i ′ ≥ ∑ i = 1 n c i {\displaystyle \sum _{i=1}^{n}c'_{i}\geq \sum _{i=1}^{n}c_{i}} , כלומר שהניתוח יביא לנו חסם עליון על מספר הפעולות. נניח שנתון לנו מונה בינארי, כלומר מערך שאיבריו הם 0 או 1 כך שהם מייצגים מספר בבסיס בינארי. נרצה לחשב את העלות לשיעורין של n פעולות של הוספת אחד למונה (שמאותחל בהתחלה ל-0). ניתוח נאיבי הוא שבמקרה הגרוע פעולה תחליף את כל הביטים (מעבר מרצף אחדות לאחד ואחריו אפסים) כלומר n פעמים פעולות ב-(O(n שזה (O(n2. אלא שניתוח זה הוא לא הדוק, כיוון שרוב הפעולות דורשות זמן קצר בהרבה. נחשב בעזרת שיטת הפוטנציאל: נגדיר פונקציית פוטנציאל בצורה הבאה: הפוטנציאל של מצב יהיה מספר האחדות בו. כעת, אם נסמן את מספר האחדות בקצה המצב ה-i ב-ti, אז העלות של להוסיף אחד תהיה להפוך את כל האחדות לאפסים ואת האפס שמשמאלם להפוך ל-1, כלומר ci=ti+1. נשים לב שמצב זה הורדנו ti אחדות והוספנו אחד, כלומר הקטנו את הפוטנציאל ב-ti-1. מקבלים: c'i=ci+Φ(Di)-Φ(Di-1)=ti+1-(ti-1)=2 כלומר העלות לשיעורין של כל פעולה היא 2 ולכן העלות הממוצעת היא לא יותר מ-2, כלומר ב-(O(1.
הנרי תומסן

הנרי כריסטן תומסן (בדנית: Henry Christian Thomsen;‏ 1906 – 1944) היה חסיד אומות העולם שסייע בהצלת יהודי דנמרק במלחמת העולם השנייה. תומסן, יליד תיסטד (Thisted) שבצפון דנמרק, ואשתו, אלן מרגרט היו בעלי פונדק בכפר סנקרסטן (Snekkersten) בצפון מזרח דנמרק וחברים פעילים במחתרת הדנית. באוקטובר 1943, עם החלטת הגרמנים לגרש למחנות ריכוז את יהודי דנמרק, סייעו תומסן ואשתו למאות יהודים לעבור בסירות דיג מדנמרק לשוודיה. הפונדק של בני הזוג תומסן היה נקודת מעבר בדרך לחוף. חלק מהיהודים הבורחים הסתתרו בפונדק לפני הפגישה עם הדייגים ובעלי הסירות שהעבירו אותם על פני מיצרי הים, אל שוודיה. בשלב מסוים העביר תומסן בעצמו חלק מהיהודים לשוודיה, בסירה שקנה לצורך כך. בסוף 1943 הוסגר תומסן למשטרה המקומית, אך זו הגנה עליו ואפשרה לו להמשיך במעשי ההצלה. באוגוסט 1944 עצרו את תומסן שוטרי גסטפו, בספטמבר הוא נשלח למחנה הריכוז נוינגמה ובדצמבר 1944 נספה במחנה זה. יד ושם העניק תואר חסיד אומות העולם לתומסן ולאשתו, אלן מרגרט. בשנת הענקת האות, 1968, ביקרה אלן מרגרט בישראל ונטעה עץ בשדרת חסידי אומות העולם. סיפורו של תומסן הונצח בספרה של הסופרת הדנית סנדי טוקסוויג (Sandi Toksvig), ציפור השיר של היטלר (Hitlers Kanarienvogel). מדיה וקבצים בנושא הנרי תומסן בוויקישיתוף הנרי תומסן, באתר יד ושם.
דוד צוריאל

דוד צוריאל (נולד ב-23 בספטמבר 1946) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן ופסיכולוג קליני. צוריאל שימש כנשיא האגודה הבינלאומית לחינוך קוגניטיבי ופסיכולוגיה "IACEP", כעורך ראשי של "JCEP" (‏Journal of Cognitive Education & Psychology) וכמנהל בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. צוריאל הוא מומחה בינלאומי בתחום האבחון הדינמי של פוטנציאל הלמידה - יכולתו של האדם להשתנות וללמוד. צוריאל מבסס את גישתו על מחקריהם של ראובן פוירשטיין ושל לב ויגוצקי. צוריאל למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובחינוך ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת בר-אילן. את הדוקטורט השלים בשנת 1977, בפיבודי קולג' (שכעבור שנתיים התמזג עם אוניברסיטת ואנדרבילט), בארצות הברית. במשך 40 שנות עבודתו בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, חקר ופיתח את תחום האבחון הדינמי של פוטנציאל הלמידה, תוכניות התערבות לפיתוח חשיבה, התנסות בלמידה מתווכת כמפתחת כושר השתנות שכלי, תיווך עמיתים, הבדלי מגדר בכושר מרחבי, וזהות האני בגיל ההתבגרות. מחקריו וספריו עוסקים בתהליכי התנסות בלמידה מתווכת של מורים, הורים, אחים ועמיתים. עד שנת 2014, הוא פיתח 12 מבחנים דינמיים ופרסם כ-140 מאמרים וספרים. צוריאל מנחה סדנאות בינלאומיות בתחומי מומחיותו. הוא משלב את הידע המחקרי עם הפרקטיקה הקלינית לרווחתם של ילדים עם צרכים מיוחדים וילדים חסרי לקות. ראובן כהן-רז ביוגרפיה, אתר אוניברסיטת בר-אילן עמוד אישי, אתר אוניברסיטת בר-אילן הספרים של דוד צוריאל, באתר "סימניה" דוד צוריאל, דף שער בספרייה הלאומית מספר רישיון 27-1214 דוד צוריאל, השתנות שכלית, באתר "סימניה" ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תא וידוי

תא וידוי הוא מתקן, לרוב עשוי עץ, המוצב בכנסייה קתולית או אנגליקנית ומשמש לביצוע סקרמנט הווידוי, בו מונה חבר קהילה את חטאיו באוזניו של כומר, באופן אנונימי. השימוש בתא ייעודי לשם ביצוע הסקרמנט נקבע בהחלטות ועידת טרנטו (1545)‏. התא מורכב באופן עקרוני משני חלקים. הכומר יושב בתא המרכזי, הסגור מבפנים באמצעות דלת. על דופן התא המרכזי בנוי תא פתוח הכולל דרגש לכריעה, עליו כורע המתוודה ברך, דופן מסתירה את המתוודה הכורע משאר הקהל בכנסייה. לעיתים יכול המתוודה לסגור את התא שלו באמצעות וילון. פעמים רבות, לשם הסימטריה, קיימים שני תאים פתוחים למתוודים משני צדדיו של התא המרכזי, אולם הכומר מאזין רק למתוודה יחיד. בדופן תא הכומר המרכזי הפונה אל המתוודה קבוע חלון המכוסה בשבכה צפופה, המאפשרת שמיעה אך מקשה מאוד על ראיית האדם מצידה השני, כך שהאנונימיות של המתוודה נשמרת. תאי וידוי מודרניים כוללים תאורה כעין רמזור מעליהם, באמצעותם מסמן הכומר היושב בפנים אם הוא פנוי לשמיעת וידוי. בכנסיות גדולות כגון בזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן, מצוי מספר רב של תאי וידוי ובהם כמרים המאזינים לווידויים בשפות שונות, כאשר שפת הווידוי רשומה על דופן תא הווידוי. המנהג דורש מאדם העובר ליד תא וידוי בכנסייה (אף אם הוא סבור שהתא ריק) להניח יד על האוזן הפונה אל התא. בעקבות ועידת ותיקן השנייה, שניסתה להפוך את הווידוי לאירוע אנושי פתוח וטבעי יותר, הותרו תאי וידוי אליהם נכנסים הכומר והמתוודה יחדיו, עם או ללא חציצה ביניהם. בתא כזה קיימים ספסל ישיבה לכומר ודרגש-כריעה למתוודה. פעמים רבות מסופק גם כיסא למתוודים המעוניינים בכך. באופן זה הופך הווידוי לשיחה שוויונית יותר. בכנסיות אחרות, דוגמת הכנסייה האורתודוקסית, הווידוי נערך ללא שימוש בתא וידוי, וכוהן הדת והמאמין מנהלים אותו כשיחה פנים אל פנים. תא וידוי מסורתי אותו תא וידוי, כאשר דלת תא הכומר פתוחה תא וידוי מודרני Hopkins, John Henry, The history of the confessional (1850) The Perennial Value of the Traditional Confessional, אתר המכון לארכיטקטורה מקודשת שאלות ותשובות בנושא תא וידוי, פורום קתולי תא וידוי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The Perennial Value of the Traditional Confessional
ערן טמיר

הרב ערן טמיר (נולד ב-10 באפריל 1968) הוא ראש הישיבה הגבוהה 'אורות אשקלון' ומרצה ליהדות במדרשות שונות ברחבי הארץ. נולד בי"ב בניסן ה'תשכ"ח (10 באפריל 1968). למד בישיבת שילה אצל הרב מיכאל ברום. הרב ערן טמיר למד תוכנית הוראה וסמיכה לרבנות בישיבת שילה. התגורר ביישוב שבות רחל, ולאחר מכן בשכונת קריית משה בירושלים, ושימש כר"מ במכון מאיר ובמכון טל. הוא גיסם של אלחנן אתאלי ושל עמיחי אתאלי. משנת 2017 תשע"ז מתגורר באשקלון בשכונת אפרידר ומכהן כראש 'הישיבה הגבוהה אורות אשקלון' שעובד במקביל עם הגרעין התורני שבעיר. המקום משלב את למודי הגמרא וההלכה עם תוכנית אמונה שמתאימה למסכת הנלמדת. העביר ומעביר שיעורים לנשים וגברים כאחד, במגוון מקומות, בהם: מכון מאיר, ישיבת שעלבים, ישיבת אפיקי דעת, מדרשת הרובע, מכון אורה, מדרשת אוריה, מדרשת ממעמקים, מדרשת מעיין שדרות ובניין שלם (מרכז להעצמת הזוגיות וההורות). הוא מוזמן דרך קבע לימי עיון שונים ברחבי הארץ בעיקר לקראת חגים ואירועים. בדרך כלל שיעוריו הם מתוך ספריו ומשנתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. הרב טמיר מרבה להזכיר את מושג ה"כלליות" – ראיית האדם את עצמו כחלק מכלל העם היהודי והעולם כולו, ובהתייחסות לשיבת ציון כ'אתחלתא דגאולה'. תוכן הספר: דרך הופעת הגאולה על אורותיה וצלליה על פי המקורות. מהלכי הגאולה המופיעים לנגד עינינו בדורות האחרונים ובפרט בשנים האחרונות על אורותיהם וצלליהם, מעוררים לא פעם סימני שאלה גדולים בקשר לתהליך כולו ולהתגלותו לפרטיו ולצדדיו השונים, מכל הזרמים ביהדות: הדתית הלאומית והחרדית מחד והחילונית מאידך. בספר מובאים מקורות רבים מהתנ"ך, חז"ל במדרש ובתלמוד, ראשונים ואחרונים עד ימינו אנו, ובפרט מכתבי הראי"ה. כמו כן הרב חיבר סדרת ספרים על פרשת שבוע ומועדים הנקראת "בניין אמונה – בין אידיאל למציאות" הספרים מכילים בתוכם מאמרים השוזרים את משנתו האמונית והרעיונית דרך המפגש עם פרשות התורה ומועדי ישראל. מאמרים באתר כיפה לצפייה בשיעוריו בערוץ מאיר שיעוריו בתנ"ך באתר התנ"ך של בני ציון כל הכתבות על הרב ערן טמיר, באתר ערוץ 7 ערן טמיר, דף שער בספרייה הלאומית דף לזכר אלחנן הי"ד באתר המוסד לביטוח לאומי - חללי פעולות איבה
נווה מדבר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... נווה מדבר – שטח בלב המדבר, שיש בו מקור מים נווה מדבר אנטארקטי – שטח באנטארקטיקה שהוא חשוף מקרח או שלג, ומוקף על ידי יריעות קרח או מדפי קרח מועצה אזורית נווה מדבר – מועצה אזורית בנגב שהוקמה בשנת 2012 נווה מדבר (בית ספר) – בית ספר יסודי שהוקם לילדי השבט הבדואי אבו קוידר ושבטים שכנים נווה מדבר עירוני – מיזם בבאר שבע
נספח כלכלה וסחר

נספח כלכלי הוא דיפלומט הממונה על ניהול ענייני סחר. תפקידו העיקרי הוא לקדם הסכמי סחר ותוכניות סחר לייצוא. אם הוקצה על ידי רשות או ארגון חסרי ריבונות, או אם הוא עובד מקומי בשגרירות, עשוי שלא ליהנות ממעמד דיפלומטי. התואר נציב סחר משמש גם על ידי כמה ארגונים בינלאומיים עבור הפקיד הבכיר האחראי על הסחר. הנספחים הכלכליים של מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה והתעשייה פועלים בשוקי יעד מובילים ברחבי העולם לקידום מדיניות סחר החוץ של ישראל. תפקידי הנספחים כוללים איתור ויצירת הזדמנויות עסקיות, קידום יצוא וסחר בינלאומי, עידוד השקעות בישראל ושל חברות ישראליות בחו"ל, טיפול וקידום של הסכמי סחר בינלאומיים, טיפול בחסמי סחר, הסברה כלכלית, עידוד מיזמים משותפים בילטרליים וסיוע פרטני לחברות ישראליות בכניסה לשווקים בינלאומיים. מינהל סחר חוץ מקיים אחת לשנתיים קורס צוערים לנספחים כלכליים-מסחריים. המטרה היא להגביר את התחרותיות של התעשייה הישראלית אל מול השווקים הבינלאומיים, לייצר מנופי תחרותיות במשק הישראלי, ולפרוץ את הדרך עבור חברות ישראליות. תהליך המיון נמשך כ-5-4 חודשים, ובסיומו מוזמנים לקורס המועמדים שעמדו בהצלחה בכל שלבי המיון. במהלך הקורס רוכשים הצוערים ידע נרחב בתחומי הדיפלומטיה, שיווק בינלאומי, כלכלת ישראל, כלכלות בעולם, הסכמי סחר, קידום השקעות, שיתופי פעולה במחקר ופיתוח, והכשרות במגוון מיומנויות אישיות כגון ניהול משא ומתן, העברת מצגות בפני קהל, הופעה בפני אמצעי תקשורת ועוד. בתום קורס הצוערים משתלבים בוגריו בתפקידי מטה במינהל לסחר חוץ ולאחר תקופת הכשרה יוצאים לשליחות ממלכתית דיפלומטית כנספחי כלכלה וסחר מטעם המשרד ברחבי תבל. מרבית הנציגים פועלים מהשגרירויות והקונסוליות של ישראל בחו"ל. נספח צבאי דרג דיפלומטי רשימת נספחים מסחריים ונציגויות של משרד הכלכלה בחו"ל נספח כלכלה וסחר הוא התפקיד הכי מעניין ומגוון שיש – ריאיון עם ענת כץ, הנספחת הכלכלית בוושינגטון, 17 באוקטובר 2013 אתר קורס צוערי מינהל סחר חוץ טלי חרותי-סובר, הנשים שמקדמות את כלכלת ישראל בעולם: "תמיד ישאלו מה עושה הבעל", באתר TheMarker‏, 18 ביולי 2019 ישראל פישר, עדן שרון, אומת "הקורונה טק": ככה מוכרים את הטכנולוגיה הישראלית לעולם גם במשבר, באתר TheMarker‏, 16 באפריל 2020
יהודה רשף

יהודה רשף (רייף) (1926–2004) היה קצין בצה"ל ומנכ"ל רכבת ישראל. פיקד על גדוד 890 ועל חטיבת הבקעה. רשף נולד בארץ ישראל. במלחמת העולם השנייה לחם בשורות הבריגדה היהודית. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי כמפקד מחלקה. בחודש מרץ 1948 פיקד על פעולת תגמול על רצח ארבעה פועלים יהודים של חברת החשמל, במהלכה הרג הכוח בפיקודו 15 ערבים והצית משאיות פרי בדרך לעכו. לאחר מכן עלה בגורלו לצאת בשיירת יחיעם. רשף הצטרף לגדוד הצנחנים 890 כמפקד פלוגת המילואים של הגדוד. לאחר מכן הצטרף לסיירת צנחנים והיה מפקדה השני, לאחר מאיר הר-ציון, בין היתר בפעולת קלקיליה. הסיירת בפיקודו הציבה מחסום ליד עזון למניעת הגעת תגבורת, ובקרב הקשה שהתפתח נפצע. בהמשך היה סגן מפקד גדוד 88 ומפקד גדוד 28 של הצנחנים. בשנים 1960–1958 היה מפקד גדוד 890. במלחמת ששת הימים היה מפקד חטיבת יפתח שהשתתפה בכיבוש המוצבים עלי אל-מונטר ואל-קובה ובכיבוש העיר עזה. לאחר מותו של אריה רגב ביולי 1968, מונה למפקד חטיבת הבקעה, ועסק עם סגנו משה לוי, בשכלול ניהול המרדפים. לאחר מכן היה ראש מחלקת המבצעים במטה הכללי. בשנת 1971 מונה למפקד המנהל האזרחי במרחב שלמה, במטרה להניע את הקמת אופירה. לאחר פחות משנה עזב את התפקיד בביקורת על חוסר העשייה ומונה בידי שמעון פרס למנכ"ל רכבת ישראל. רשף עסק בגיבוש תוכנית חומש לפיתוח רכבת ישראל, אך לא המשיך בתפקיד זמן רב. לאחר שנתיים נקרא על ידי שמעון פרס למשרד הביטחון. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויס למילואים הגיע לפיקוד הצפון, שם מונה על ידי חיים בר-לב לקצין אג"ם נוסף בפיקוד הצפון. מדיה וקבצים בנושא יהודה רשף בוויקישיתוף אושר מינוי יהודה רשף למנכ"ל הרכבת, דבר, 31 ביולי 1972 אורי מילשטיין, למי שייך הגליל המערבי, דבר, 28 במרץ 1983 אורי מילשטיין, שיירת יחיעם – הקרב, דבר, 1 באפריל 1983 מרדכי גור, "פלוגה ד'", הוצאת משרד הביטחון, 1977, עמוד 174. יהודה רשף ז"ל – 1956, מתוך האתר הרשמי של סיירת צנחנים. פעולת קלקיליה – לוחמים מספרים, באתר סיירת צנחנים עופר רגב והדס רגב-ירקוני, "890 לא חוזרים עד שמבצעים", פורת הוצאה לאור, מרץ 2009, עמודים 45–46 עוזי עילם, 40 שנה למלחמת ההתשה, רוח צוות, יוני 2010, גיליון 93, עמוד 34 אלוף (מיל) יהודה רשף מפקד המנהל האזרחי בסיני, דבר, 20 באוגוסט 1971 יונה שמשי, מה מעכב הקמת אופירה, דבר, 7 במאי 1972 יונה שמשי, מדוע התפטר יהודה רשף, דבר, 1 ביוני 1972 עמוס כרמלי, הרכבת על פסים חדשים, דבר, 29 בספטמבר 1972 עמוס כרמלי, מנכ"ל הרכבת עובר למשרד הבטחון, דבר, 25 באוקטובר 1974 אורי מילשטיין, הקו של חיים בר-לב, דבר, 13 בספטמבר 1974
המרכז לאמנויות באר שבע

המרכז לאמנויות באר שבע הוא מוסד לחינוך אמנותי ברחוב אנילביץ 21 בבאר שבע אשר נוסד בשנת 1970. על המרכז אחראים מנהל החינוך והתנ"ס (תרבות נוער וספורט) של עיריית באר שבע. המרכז נמצא במבנה ערבי טיפוסי עם חצר פנימית ציורית ופסטורלית המשרה אווירה נעימה ההולמת את העשייה האמנותית במקום. המבנה מעוטר בחלונות מסורגים שנשמרו היטב מהתקופה העות'מאנית ובעל רצפה צבעונית בדגם שטיח מזרחי שהונחה בשנות ה-20. מבנה המרכז הוא אחד היחידים מסוגו שניתן לבקר בהם; שאר המבנים נמצאים ברובם בבעלות פרטית. מבנהו המיוחד של מרכז האמנויות נבנה בשנות ה-20. המבנה הוקף בחומה, דבר האופייני לבנייה הטורקית (החומה נבנתה גם למען חיזוק השליטה על המבנה). מספר החדרים במבנה גדל עם התרחבות המשפחה, עד שבסוף נעשתה החצר כולה מוקפת חדרים. משערים שבמלחמת העולם הראשונה שימש המבנה כקסרקטין לצבא העות'מאני. לאחר המלחמה נמכר המבנה למשפחה ערבית. חלק מהמבנה פורק בשנות ה-20, וחלק אחר הוכשר לחדרי מגורים. באמצע שנות ה-20 נהרסו החדרים הקדמיים (שרדו רק החלונות בקיר החיצוני),  ומשלושת צִדי החצר נבנו חדרים, שלאחד מהם הייתה גם כניסה נפרדת (מרח' החלוץ). גם הרצפה הצבעונית הנאה, בדגם שטיח מזרחי, הונחה בתקופה ההיא. ב-20 באוקטובר 1948, לאחר כיבוש העיר באר שבע, שימש המבנה הנטוש את חטיבת הנגב. באביב 1949, לאחר שנמסר הבית לרשות האזרחית, נפתח בו בית תרבות של משרד החינוך והתרבות. נערכו בו תוכניות אמנותיות והוקמה בו הספרייה העירונית. תפקידו העיקרי של הבית בתקופה זו היה סיוע בקליטת עולים חדשים. במקום הוקם אולפן, שבו למדו כ-400 תלמידים בשתי קבוצות. באותה תקופה כונה הבית "מרכז רוחני בזעיר אנפין לעולי באר שבע". המבנה שימש כאולפן עד 1953, אז נפתח בו בית הספר התיכון הראשון בעיר – תיכון א', שכעבור שנים אחדות עבר למקומו הקבוע בעיר החדשה.  ב-1970 החל לפעול במקום מרכז אמנויות לנוער. שמו הוסב ל"מרכז לאמנויות" לאור קשת רחבה של גילאי תלמידיו: ילדים, נוער ומבוגרים. המרכז פועל להתפתחותם וחינוכם האמנותי של ילדי באר שבע מזה כארבעים שנה. במקום מגוון של תחומי פעילות אשר אוכלוסיות רבות נהנות משרותיו, ילדים, נוער ומבוגרים. במרכז מתאימים את התכנים והמסגרות לרוח הזמן ולשינויים המתרחשים בתחומי האומנות השונים. כפועל יוצא מתפיסה זו נוקט המרכז לאמנויות יוזמות לפרויקטים מיוחדים. החוגים במרכז לאמנויות מקיפים תחומי אמנות שונים: ציור בטכניקות שונות וביניהן אקוורל, שמן ואקריליק, רישום, פיסול, עיצוב, קרמיקה, קדרות באבניים, פיוזינג בזכוכית, ויטראז', תכשיטנות, אמנות בין תחומית, אמנות בתיאטרון ועוד; ומתרכזים בנושאים מגוונים כגון "בעקבות זרמים ואמנים", "מסע בתרבויות", "צעדים ראשונים באמנות", "אשנב לאמנות מודרנית", "סדנת אמן", "טכניקות באמנות" ועוד. העבודה בסדנאות ובחוגים מאפשרת לתלמיד לרכוש כלים ומיומנויות בטכניקות שונות תוך כדי שימוש באביזרי עזר כספרים, רפרודוקציות, שקופיות, חומר ממוחשב ועוד. באר שבע ואתריה, הוצאת אריאל, מאי 1991 מדיה וקבצים בנושא המרכז לאמנויות באר שבע בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המרכז לאמנויות באר שבע אתר המרכז לאמנויות באר שבע
אנטונינה ויז'יקובסקה

אנטונינה ויז'יקובסקה (בפולנית: Antonina Wyrzykowska;‏ 1916 – 2011) הייתה חסידת אומות העולם מחבל ידוובנה שבמחוז ביאליסטוק בפולין. אנטונינה גדלה בבית איכרים קתולים. בגיל 16 נישאה לאלכסנדר ויז'יקובסקי (Wyrzykowski) והתגוררה עמו ביאנצ'בו (Janczewko) שליד ידוובנה. ב-10 ביולי 1941 נרצחו כ־1600 יהודים בידוובנה - רוב יהודי העיר - על ידי שכניהם הפולנים, שריכזו אותם בכוח בחווה ושרפו אותם חיים. קבוצה של שישה ניצולים מהטבח הגיעה לגטו לומז'ה ומשם ברחו בנובמבר 1942 לביתם של אנטונינה ואלכסנדר ויז'יקובסקי וילדיהם. שם הסתירו בני משפחת ויז'יקובסקי את השישה במשך למעלה משנתיים, עד השחרור בידי הצבא האדום, בינואר 1945. לאחר השחרור נרדפו בני משפחת ויז'יקובסקי בשל הסיוע שנתנו ליהודים, ובסוף 1945 עזבה אנטונינה את פולין לאוסטריה אך שבה לאחר מספר שנים והתגוררה ביישוב מילנובק (Milanówek), סמוך לבירת פולין, ורשה. אחד מהיהודים שניצלו בזכות בני משפחת ויז'יקובסקי העיד על הטבח במשפט שנערך לאחר המלחמה. חלק מהיהודים שניצלו בזכות בני משפחת ויז'יקובסקי היגרו לארצות הברית ולארגנטינה. בשנת 1976 הכיר יד ושם באנטונינה ובאלכסנדר ויז'יקובסקי בתור חסידי אומות העולם. תשומת הלב הציבורית לטבח בידוובנה התעוררה בשנת 2000, אחרי פרסום ספרו של יאן תומאש גרוס, שכנים, על הטבח. גרוס תיאר בספרו גם את סיפור ההצלה של היהודים על ידי בני משפחת ויז'יקובסקי. ב-10 ביולי 2001, בטקס שהתקיים לציון יום השנה השישים לטבח בידוובנה, הזכיר נשיא פולין אלכסנדר קוואשנייבסקי את מעשה ההצלה של בני משפחת ויז'יקובסקי, בנוכחות אנטונינה ויז'יקובסקה. מדיה וקבצים בנושא אנטונינה ויז'יקובסקה בוויקישיתוף "ידוואבנה – משפחה אצילית בים של בוגדנות ורצח": על אלכסנדר ואנטונינה ויז'יקובסקי באתר יד ושם ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה ובנושא פולנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מצר קארימאטה

מצר קארימאטה (באינדונזית: Selat Karimata) הוא מצר ים רחב באינדונזיה, בין האיים סומטרה ובורנאו (קלימנטאן). המצר מקשר בין ים ג'אווה (אנ') שמדרום לו לבין ים סין הדרומי שמצפונו. רוחבו של המצר בין חופו המערבי של האי בורנאו לבין חופו המזרחי של האי בליטונג (אנ'), השוכן מזרחית לסומטרה, הוא כ-200 ק"מ. עומקו המרבי – 36 מ'. במצר קארימאטה, מערבית לקלימנטאן, ממוקמים איי קארימאטה (אנ'), ואילו מזרחית לאי סומטרה – האי באנגקה (אנ') אשר ממנו הוא מופרד על ידי מצר באנגקה. בין האיים באנגקה ובליטונג עובר מצר גאספאר. ב-28 בדצמבר 2014 התרסקה בפתחו הדרומי של מצר קארימאטה טיסה 8501 של חברת אייר אסיה אינדונזיה. מדיה וקבצים בנושא מצר קארימאטה בוויקישיתוף ПОДВОДНЫЙ КЛАД ПРОЛИВА КАРИМАТА, באתר REPIN.INFO (ברוסית) Ana G. López Martín, International Straits: Concept, Classification and Rules of Passage, Berlin/Heidelberg: Springer-Verlag, 2010, p. 91 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אינדונזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיזררה (אלגרי)

מיזררה (בלטינית Miserere mei, Deus, "רחם עלי, אלוהים") היא הלחנה של גרגוריו אלגרי לפרק נ"א בתהלים. אלגרי הלחין את היצירה בזמן כהונתו של האפיפיור אורבנוס השמיני, כנראה בשנות השלושים של המאה ה-17. היצירה נועדה לביצוע המקהלה של הקפלה הסיסטינית בתפילות הערב של יום רביעי הקדוש ויום שישי הקדוש בשבוע הקדוש. המילים הראשונות של הטקסט הן Miserere mei, Deus שמשמעותן בלטינית "רחם עלי, אלוהים" ובמקור המילים הן "חנני אלוהים כחסדך". היצירה נכתבה לביצוע בשתי מקהלות, אחת של חמישה קולות ואחת של ארבעה והיא דוגמה לפוליפוניה מהרנסאנס ולגרסה פשוטה של פובורדון. המקהלה הראשונה שרה את הטקסט בגרסה פשוטה והמקהלה השנייה מלווה אותה בקישוטים והן מתחלפות ביניהן בתפקידים. היצירה היא אחת משתים-עשרה הלחנות של טקסט המיזררה שהולחנו מאז 1514 ושימשו את המקהלה במועדים מיוחדים. לאחר כתיבתה של היצירה נאסר להפיץ ולהעתיק אותה וביצועה היה מותר רק בקפלה הסיסטינית ובתפילות המיוחדות של השבוע הקדוש. הפרת האיסור הייתה עשויה לגרור נידוי. שלושה עותקים של היצירה הוחזקו ברשות מיוחדת מחוץ לותיקן עד 1770: אצל לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אצל אחד ממלכי פורטוגל ואצל ג'ובאני בטיסטה מרטיני. סיפור פופולרי מספר שמוצרט, בהיותו בן 14 ביקר ברומא ושמע את היצירה בתפילת יום רביעי הקדוש. לאחר שיצא, רשם את היצירה מהזיכרון ושב לתפילה ביום שישי כדי לבצע תיקונים קטנים במה שכתב. מאוחר יותר הוא פגש את ההיסטוריון צ'ארלס ברני ומסר לו את העותק הכתוב והוא פרסם אותו בלונדון ב-1771. עם הפרסום, בוטל איסור ההפצה וההעתקה. עם זאת, הגרסה הזאת לא כללה את הקישוטים של המקהלה השנייה שהעניקו ליצירה את הנופך השמיימי. רק ב-1840 פרסם כומר קתולי בשם פייטרו אלפיירי (Pietro Alfieri) את הגרסה המוכרת כיום. עיבודים נוספים ליצירה בוצעו מוקדם יותר על ידי מנדלסון ב-1831 ועל ידי פרנץ ליסט. בנוסף להלחנה של אלגרי, הלחנה אחת פורסמה מחוץ לוותיקן - יצירה של תומאסו באי (Tommaso Bai) מ-1713. מידע על היצירה "מיזררה" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "מיזררה" באתר AllMusic היצירה באתר הספרייה החופשית למוזיקה הסברים על היצירה באתר Ancient Groove Music פובורדון, המיזררה של אלגרי והטעות המוזיקלית הביזארית באתר Early Music Sources בארכיון קוריירה דלה סרה באתר תרבות איטליה באתר Ancient Groove Music
בנזימן

האם התכוונתם ל... חגית בנזימן – סופרת ומשוררת ילדים ישראלית יותם בנזימן – דוקטור ישראלי לפילוסופיה נעמה בנזימן – מאיירת וסופרת ילדים ישראלית עוזי בנזימן – עיתונאי ישראלי, חתן פרס סוקולוב ראודור בנזימן – עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי
ידוובנה

יֶדוַובּנֶה (בפולנית: Jedwabne, ביידיש: יעדוואבנע; שם העיר נגזר מן המילה הפולנית למשי) היא עיר במחוז לומז'ה בפולין, מרכז כלכלי ומנהלי של אזור שרובו חקלאי, ובו שירותי בריאות, עסקים ופיננסים. באזור פארק לאומי ובו ביצות בהן שוכנת אוכלוסיית בר של אייל קורא. האתר משמש לספורט נופש ובכלל זה דיג, טיולים ורכיבת אופניים. העיר מהווה מרכז של מועצה מקומית הכוללת כמה עשרות כפרים, לרבות ליפניק. ידוובנה מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים בשנת 1455. היישוב קיבל זכויות עיר בשנת 1736 וכן את הזכות לקיים ירידי מסחר שבועיים ושנתיים. בשנים שלאחר מכן נבנתה בעיר כנסיית עץ קתולית, ובשנת 1770 נבנה בעיר בית כנסת, גם הוא מעץ. ב-1913 נשרף בית הכנסת העתיק של ידוובנה. מהגרים יהודים שהגיעו לארצות הברית בנו העתק של בית הכנסת הזה בלואר איסט סייד בניו יורק. בסוף המאה ה-18 נפתח בעיר מפעל טקסטיל, וב-1851 היו בה 17 מטוויות, וידוובנה הייתה יצרנית הטקסטיל מספר 11 בגודלה בפולין. לאחר התקוממות ינואר 1863 נגד הרוסים, דיכאו הרוסים את תעשיית הטקסטיל הפולנית והיהודית בפולין, ובידוובנה בפרט. ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיר כ-2,500 תושבים. ב-1900 היו בעיר כ-1,900 יהודים. עקב ההגירה מפולין, בעיקר לארצות הברית, ירד מספרם לכ-1,000 לפני מלחמת העולם השנייה. ביוני 1941 כבשו הגרמנים את ידוובנה והחלו פרעות של פולנים מקומיים ביהודי היישוב. ערך מורחב – הטבח בידוובנה ב-10 ביולי 1941 רצחו התושבים הפולנים של ידוובנה 1,600 מבין יהודי העיירה וכן יהודים פליטים שהגיעו מיישובים סמוכים. הם ריכזו אותם באסם ושרפו אותם חיים. אלה שנמלטו נרצחו על ידי הפולנים. יתר היהודים שנותרו בידוובנה רוכזו בגטו, ובנובמבר 1942 הועברו לגטו לומז'ה. בית הכנסת בידוובנה מדיה וקבצים בנושא ידוובנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ידוובנה ידוובנה (Jedwabne), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם לאורה קרגו, ידוובנה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 899–902), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ידובנה (פולין), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.