laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יצחק ליסר

יצחק ליסר (באנגלית: Isaac Leeser;‏ א' בטבת ה'תקס"ז, 12 בדצמבר 1806 – ח' בשבט ה'תרכ"ח, 1 בפברואר 1868) היה דרשן, מתרגם, עורך ומוציא לאור. מייסד העיתונות היהודית באמריקה והמוציא לאור של התרגום היהודי הראשון לתנ"ך באנגלית. ליסר נחשב אחד המנהיגים החשובים של יהדות ארצות הברית במאה ה-19. ליסר נולד בגרמניה בשנת 1806. היה בעל השכלה יהודית רחבה שאת רובה רכש על ידי לימוד בעל פה. הוא היה בעל זיכרון פנומנלי וזכה בשל כך לשבחים רבים מפי רבניו ומוריו. בהיותו בן 18, ומשכבר היה יתום מהוריו, היגר ליסר מאירופה לארצות הברית והתיישב בבית דודו בעיר ריצ'מונד שבווירג'יניה. שנה מאוחר יותר עבר לפילדלפיה, שם כיהן שנים ארוכות כשליח ציבור לקהילה הספרדית-פורטוגזית "מקוה ישראל" במקום. בשרותו בקהילה זו הקדיש ליסר את עיקר זמנו לרווחת הקהל (העני ברובו) של באי בית הכנסת ופעל ללא לאות להטבת מצב החינוך היהודי במקום. ליסר נחשב היה מראשוני הבונים של יהדות אמריקה. הוא היה הוגה דעות ורעיונאי, עורך ספרותי, עסק בתרגום ספרות הקודש לאנגלית וכתב מסות ודרשות רבות שנישאו מדי שבת בקהילתו. בין השאר תרגם את התנ"ך לאנגלית (1857) - לראשונה תרגום יהודי - ואת הספר "תבואות הארץ" של יהוסף שוורץ (1853). בימיו של ליסר נראתה ראשית צמיחתה של הרפורמה ביהדות אמריקה, פריחתה והתפשטותה. בראשית דרכה תמך בה ואף ראה בהתפשטות לימודי הדת לשכבות שונות של האוכלוסייה היהודית דבר מה בעל ערך חיובי רב אולם משנודע לו אדישותו של הציבור וחוסר העניין שגילה, ראה שאין בתהליך זה כדי לאחות את הקרעים ונטש דרך זו. שתי השקפות התקיימו במקביל אצל ליסר: הוא תמך בהתפתחותה של המסורת היהודית ובפרשנות מרחיקת לכת של ההלכה, ובמקביל הקפיד על שמירה דקדקנית של ההלכה, מעין "שמרן-מתקדם". ליסר ניהל מאבק אידאולוגי עם קהילתו על מעמדו של שליח הציבור בעדה ומשחש כי אינו זוכה עוד ליחס ראוי ממנה, נטש את משרתו בקהילת "מקוה ישראל" ולאחר תקופת מה עבר לכהן כחזן בבית הכנסת "בית אל אמת", קהילה שהתפצלה מבית הכנסת הקודם בו כיהן. ליסר היה שותף בערוב ימיו להקמת "מכללת הרמב"ם להכשרת רבנים" ואף תרם לה את כל ספרייתו. Sussman Lance J., Isaac Leeser and the making of american Judaism משה לאגיס אייזאקס ונאנסי קליין, "הרב יצחק ליסר", בתוך: הרב אליהו יונג (עורך), נוטרי מורשת, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ח, עמ' סא–עב. הרב בנימין שלמה המבורגר, "רבי יצחק ליסר – חלוץ היהדות באמריקה", הישיבה הרמה בפיורדא, מכון מורשת אשכנז, בני ברק תש"ע, כרך ג', עמ' 613–636. מדיה וקבצים בנושא יצחק ליסר בוויקישיתוף "לִיסֶער, יצחק", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ו, עמודים 46–47, באתר היברובוקס יצחק בן אורי ליסר (1806-1868), דף שער בספרייה הלאומית Leeser's Jewish Bible (1853), www.bible-researcher.com
הרקליון

הרקליון (ביוונית: Ηράκλειο, באיטלקית: Candia) היא עיר הבירה של האי היווני כרתים והעיר הגדולה ביותר בו. במשך שנים רבות, מימי הביניים עד העת החדשה, כונתה העיר קנדיה (או Kandiye בטורקית, מהמילה הפרסית חנדקס שמשמעותה עיר מבוצרת). ב-2011 מנתה אוכלוסייתה של העיר כ-173,993 נפש. שדה התעופה הבינלאומי של כרתים נמצא בהרקליון, וקרוי על שם הסופר היווני יליד העיר ניקוס קאזאנצאקיס, מחברו של הספר "זורבה היווני", שעל פיו הוסרט הסרט הפופולרי זורבה היווני. שדה תעופה זה הוא השני בגודלו ביוון והוא מהווה נמל הבית של חברת בלו בירד איירווייז. חורבות העיר העתיקה קנוסוס (Κνωσός) נמצאות בקרבת העיר והן האטרקציה הארכאולוגית המרכזית של העיר. בעיר התקיימה קהילה יהודית חשובה מרובה ברבנים, בין גזירות קנ"א ועד ל-1669 שאז כבשה האימפריה העות'מאנית את העיר מידי הרפובליקה של ונציה. חכמי העיר התכתבו גם עם חכמי צפת, ותיקנו את תקנות קנדיאה. בין חכמי העיר המפורסמים: רבי אליהו קפשאלי (1490–1555) שימש שם כראש קהילה היה בעל השכלה תורנית וחילונית רחבה. ספרייתו העשירה נתגלגלה בסופו של דבר לספריית הוותיקן. וכן רבי יוסף שלמה דלמדיגו, שמכונה "הישר מקנדיה". רומניה קונסטנצה, רומניה קפריסין לימסול, קפריסין ברכה ריבלין, "הרקליון", בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 97–101. אתר האינטרנט הרשמי של הרקליון אסף זגריזק, כרתים קצת אחרת: לגלות את הרקליון, באתר ynet, 15 ביוני 2016 הרקליון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ביוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דבוראים

דְּבוֹרָאִים (שם מדעי: Hymenoptera) היא סדרה במחלקת החרקים הכוללת כ-140 אלף מינים של נמלים, צרעות ודבורים, שטווח גודלן נע בין פחות מ-1 מ"מ ועד ל-50 מ"מ. מינים מסוימים של דבוראים חיים במבנה היררכי הנקרא אאוסוציאליות, שהוא הרמה הגבוהה ביותר של ארגון חברתי בעולם החי. הרבייה של הדבוראים היא הפלודיפלואידית. לרוב מיני הסדרה שני זוגות כנפיים. הכנפיים הקדמיות גדולות יותר והן נצמדות לגב בזמן מנוחה. בראש יש זוג מחושים בעלי מספר רב של פרקים. עיניהם גדולות ומורכבות, בדרך כלל יש להם 3 עיניות. הלסתות העליונות חזקות וגפי הפה נושכים. על-פי רוב מביצים לא מופרות בוקעים זכרים. כמה מהדבוראים הם בעלי עוקץ מלא בארס, העוזר להם להרוג טרף וגם להתגונן מטורפים. עוצמת העוקץ משתנה ממין למין; יש חסרי כל ארס ויש היכולים לגרום ייסורים קשים. האנטומולוג ג'ייסון שמידט ערך מחקר על השפעת הארס של מיני הדבוראים בעלי העוקץ וקבע סולם לדירוג כאב מהעקיצות בין 0 ל-4, כש-4 הוא הדרגה הכואבת ביותר. החרקים שהגיעו לדרגה 4 הם: הצרעה Synoeca, נמלת הקליע, והצרעה Pepsis המכונות "נצי הטרנטולה" (מהמשפחה צרעות עכבישים). תת-סדרה שנציים (Apocrita) אינפרא-סדרה Aculeata על-משפחה Apoidea על-משפחה Chrysidoidea על-משפחה Vespoidea על-משפחה נמליים אינפרא-סדרה Parasitica על-משפחה Ceraphronoidea על-משפחה כלצידים (Chalcidoidea) על-משפחה Cynipoidea על-משפחה Diaprioidea על-משפחה Evanioidea משפחת הצרתיקניים Evaniidae על-משפחה Ichneumonoidea על-משפחה Megalyroidea על-משפחה Mymarommatoidea על-משפחה Platygastroidea על-משפחה Proctotrupoidea על-משפחה Stephanoidea על-משפחה Trigonaloidea תת-סדרה אל-שנציים (Symphyta) על-משפחה Anaxyeloidea על-משפחה Cephoidea על-משפחה Karatavitoidea – נכחדה על-משפחה Orussoidea על-משפחה Pamphilioidea על-משפחה Siricoidea על-משפחה Tenthredinoidea על-משפחה Xiphydrioidea על-משפחה Xyeloidea ישנן קבוצות של דבוראים שנכחדו, למשל המשפחה Plumalexiidae. דבוריים – משפחה של חרקים מעל-משפחת ה-Apoidea, שבסדרת הדבוראים. מדיה וקבצים בנושא דבוראים בוויקישיתוף דבוראים, באתר ITIS (באנגלית) דבוראים, באתר NCBI (באנגלית) דבוראים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דבוראים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דבוראים, באתר GBIF (באנגלית) דבוראים, דף שער בספרייה הלאומית דבוראים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פשאבי

פְּשַׁאבִי (בגאורגית: ფშავი) הוא חבל ארץ היסטורי קטן בצפון מזרח גאורגיה, כיום במחוז מצחתה מתיאנתי. החבל שוכן למרגלות הדרומיים של הרי הקווקז הגדול לאורך נהר אראגווי והחלק הצפוני של נהר לורי (אנ'). גבולותיו ההיסטוריים הם חבסורתי מצפון, תושתי וקאחתי ממזרח, כארתלי מדרום ומתיאולתי ממערב. הפשאבים (גאורגית: ფშაველი, פְּשַׁאבִלִי וברבים ფშავლები, פְּשַׁאבֵלֵבִּי (גאו')) דוברים בדיאלקט משלהם של השפה הגאורגית הדומה לשכניהם חבסורים ומשתייכים מבחינה דתית לכנסייה האורתודוקסית הגאורגית. ההיסטוריה של הפשאבים, מסורתם ומנהגיהם דומים לגאורגים הרריים אחרים, במיוחד לאלה של חבסורתי. המשורר הגאורגי הפופולרי לוקה רזיקשווילי (1861–1915), הידוע בשם העט שלו וז'ה פשבלה ("נער מפשאבי"), נולד במחוז זה, בכפר צ'רגלי. מדיה וקבצים בנושא פשאבי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה ובנושא גאוגרפיה של גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיקרומטר

האם התכוונתם ל... מיקרון – מיקרומטר - מיליונית המטר מיקרומטר (כלי מדידה) – כלי למדידת עוביים של עצמים
ארגוותי

ארגוותי (בגאורגית: არგვეთი,אַרְגְּווֵתִּי) ידועה גם בשם ארגוּאֶתי (არგუეთი) או מַרגוּאֶתי (მარგუეთი), הייתה מחוז היסטורי של אימרתי שבמערב גאורגיה. המחוז שכן בגבול ההיסטורי שבין איבריה ולזיכה, ובין מה שמכונה כיום מזרח גאורגיה למערב גאורגיה. מהמאה ה-3 לפנה"ס ועד למאה ה-6 הייתה לעיתים קרובות תחת שליטתם של מלכי איבריה (כארתלי) ולעיתים שלטו גם במחוזות סמוכים, במיוחד תאקוורי. ארגוותי הייתה נסיכות חצי-עצמאית ("סמתאוורו"), בתחילת ימי הביניים, התפרסמה בשליטים דוד וקונסטנטין שלחמו בערבים בשנות ה-30 של המאה ה-8. החל מהמאה ה-8 ועד למאה ה-11, ארגוותי התפתחה לדוכסות בתוך הממלכה האבחזית, שהייתה מאוחדת עם כארתלי שהתאחדה בסופו של דבר עם הממלכה הגאורגית המאוחדת בשנת 1008. זו הייתה אז ירושתם של דוכסי משפחת בר'וואשי החזקה, שחזרה בשנת 1103, כשהיא מאפשרת למלך דוד הבנאי לתרום חלק מארגוותי למנזר גלאתי. מה שנותר מהשליטה הבר'וואשית הוענק למשפחת אמאנלידזה במאות ה-12 - ה-13. בימי הביניים המאוחרים, ארגוותי הייתה מחולקת לאחוזות פאודליות של מספר משפחות של אימרתי, צרתלי, אבשידזה, צ'חיידזה, ומחיידזה. בשנים 1651–1661 הייתה מחוז צבאי בממלכת אימרתי. באזור זה מפוזרים מספר הרים, וכן מצודות שורפני, סקנדה, סוורי, צ'יחה, מוחורי והכנסיות אוביסי, ג'רוצ'י, טבקיני וקצחי. מדיה וקבצים בנושא ארגוותי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה ובנושא גאוגרפיה של גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנוע המי

מנוע הֶמי (באנגלית: HEMI engine) הוא מנוע בעירה פנימית בעל תאי השרפה חצי-כדוריים (בצורת המיספירה) המאפשרים זרימה וערבול טובים יותר של התערובת ותפוקת אנרגיה משופרת. שסתומי היניקה והפליטה נמצאים זה מול זה בראש המנוע והמצת במרכז חלל השרפה. כל מנוע עם שני גלי זיזים עיליים דומה במידה מסוימת למנוע המי, אך המונח מתייחס בעיקר למנועי קרייזלר ושם המותג "מנוע המי" נמצא בבעלות חברה זו. מנוע המי הומצא לראשונה ב- 1948 עבור יגואר כמנוע בעל שישה צילינדרים. ב- 1951 בנתה חברת קרייזלר מנוע המי בתצורת V-8 בעל הספק של 180 כוחות סוס, הספק יוצא דופן באותה תקופה. המנוע שקרייזלר בנתה היה בנפח של 331 אינץ' מעוקב, כלומר, 5.4 ליטרים. בלוק מנוע שמספרו 392 מצביע על כך שנפחו הוא 392 אינצ'ים מעוקבים. מנועי המי ידועים לדוגמה: מנוע ה-DOHC הקלאסי של אלפא רומיאו, מנוע הבוקסר 6 צילינדרים של פורשה ומנוע ה T של טויוטה שהיה נפוץ במכוניותיה בשנות השבעים והשמונים. החל משנות ה-90, בעידן בו מנועי המכונית הפכו רובם ככולם למנועי 4 שסתומים לצילינדר, נשארו מנועי המי בשימוש במכוניות נישה או רטרו בלבד. בתקופה בה פותחו מנועי המי, היו המנועים האחרים במכוניות בעלי תא שרפה רבוע - מבנה פשוט וזול לייצור. למנועים מסוג זה יש מספר חסרונות והעיקריים שבהם הם חלוקת חום בלתי יעילה ואפשרות להתקנת שסתומים בגודל מוגבל בלבד. חלוקת חום טובה במנוע משמעה איבוד חום נמוך והצתת תערובת משופרת, שסתומים מוגדלים מאפשרים ליותר תערובת להיכנס למנוע בזמן הקצר בו שסתום היניקה פתוח. בנוסף, ככל ששסתום הפליטה גדול יותר, הוצאת התערובת השרופה אל מערכת הפליטה גוזלת מהמנוע פחות כוח. מנועי המי התגברו על חסרונות אלו בכך שראש הצילינדר עוצב בצורת חצי כדור, מה שאיפשר חלוקת חום טובה יותר ואיבוד חום נמוך, מכיוון ששטח הדפנות בתצורת המי קטן יותר ביחס לנפח מאשר במנועים בעלי ראש שטוח (כדור הוא הצורה היעילה ביותר מבחינת יחס שטח פנים לנפח). בנוסף, שסתומי המנוע מוקמו אחד מול השני ולא אחד ליד השני. היתרון הוא שניתן להגדיל את גודל השסתומים. טכניקה נוספת בה השתמשו כדי להגביר את כוחם של מנועי המי היא שימוש בשני מצתים בכל צילינדר - מה שמאפשר בעירה טובה יותר של התערובת, ומנצל יותר את האנרגיה שלה. טכנולוגיה זו מכונה באלפא רומיאו בשם "טווין ספארק". החסרונות העיקריים של מנועי "המי" נובעים מכך שלא ניתן להתקין בצילינדר יותר משני שסתומים (בגלל צורתו העגולה של ראש המנוע - בין השסתומים ייווצרו זוויות שיקשו על עיצוב ראש המנוע). חיסרון נוסף של מנוע זה נובע מהקושי לייצר תא בעירה קטן יחסית אשר היה יכול לשפר את שמירת החום ולאפשר בעירה משופרת. בשנת 1964 זכו מכוניות המצוידות במנוע המי בנפח 426 אינץ' מעוקב במקומות הראשון, השני והשלישי במרוץ NASCAR, וכך הם זכו לתהילה רבה. בניגוד למכוניות מרוץ שעברו למנועים בתצורת "Pentroof" עקב היכולת להשתמש ביותר משני שסתומים לצילינדר, ישנן מכוניות מרוץ שהמשיכו להשתמש במנועי המי מסורתיים. הסיבה לכך היא ההגבלה במרוצי נאסקאר ומרוצי מאוץ (דראג) על מספר השסתומים. כאשר משווים מנוע רגיל בעל שני שסתומים למנוע המי (בעל שני שסתומים), מנוע המי עדיף מבחינת זמינות כוח ברוב המקרים. מדיה וקבצים בנושא מנוע המי בוויקישיתוף איך מנוע המי עובד
כריס אודונל

כריסטופר "כריס" יוג'ין אודונל (באנגלית: Christopher "Chris" Eugene O'Donnell; נולד ב-26 ביוני 1970) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, ודוגמן בעברו, אשר מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור ג'י קאלן בסדרת הטלוויזיה "NCIS: לוס אנג'לס" ברשת CBS, והוא היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1992 על תפקידו בסרט "ניחוח אישה". אודונל נולד בווינטקה שבאילינוי, בנם של ויליאם צ'ארלס אודונל האב, מנהל כללי של תחנת הרדיו האזורית WBBM, ושל ג'ולי אן רוהס פון ברכט. והוא הצעיר מבין שבעה אחים ואחיות, עם ארבע אחיות ושני אחים; והוא ממוצא אירי וגרמני. משפחתו באה מרקע קתולי, ובעקבות כך נשלח בילדותו לבתי ספר קתוליים. מגיל 13 עד גיל 16, עסק אודונל בדוגמנות והופיע במספר פרסומות. הוא סיים את לימודיו התיכוניים ב-1988 והלך ללמוד בבוסטון קולג', אותו סיים עם תואר ראשון בשיווק. אודונל התגלה בפרסומת טלוויזיה למקדונלד'ס, בה כיכב מייקל ג'ורדן. בשנת 1990 קיבל את תפקידו הראשון בסרט קולנוע בשם "גברים אינם עוזבים", לצד ג'סיקה לאנג, וזכה בתפקיד בתור בנה של לאנג. את הפריצה הגדולה עשה בדרמה הנוגעת ללב "ניחוח אישה" (1992), שם הופיע בתפקיד משני, בו גילם תלמיד קולג' תמים הנקרא להשגיח על קולונל עיוור (אל פצ'ינו) למשך כמה ימים. על תפקידו בסרט קיבל אודונל מועמדות לפרס גלובוס הזהב. בהמשך הופיע בשורה של הצלחות, כדוגמת "שלושת המוסקטרים", שם גילם את ד'ארטניאן, "שמיים כחולים", "התא", קומדיית המתח של רוברט אלטמן "מי רצח את קוקי?" ו"מעבר לגבול הסכנה". עם זאת, תפקידו כרובין, שותפו של באטמן בלוחמה בפשע ב"באטמן לנצח", הפך אותו לכוכב בהוליווד. במעבר לסרט ההמשך, "באטמן ורובין", הוחלף השחקן המגלם את באטמן, אך כריס אודונל נשאר בתפקיד רובין. בתחילת שנות האלפיים המעיט בהופעות בסרטים ופינה זמן לגדל את שלושת ילדיו, לצד אשתו, קרוליין פנטרייס. ב-2004 חזר לאור הזרקורים כשכיכב בסרט "קינסי" לצד ליאם ניסן, ובהופעת אורח בסיטקום "שני גברים וחצי". מכאן פנה לכיוון הטלוויזיה כשכיכב בסדרות "הפרקליטים", "האנטומיה של גריי" ובסדרה דרמטית-קומית בשם "Head Cases", בה כיכב בתפקיד הראשי. סדרה זו זכתה לרייטינג נמוך ונקטלה על ידי המבקרים, מה שגרם לה לרדת מן המרקע בספטמבר 2005 לאחר שני פרקים בלבד. בשנת 2009 הצטרף אודונל לצוות סדרת הספין-אוף "NCIS : לוס אנג'לס". באפריל 1997 נישא אודונל לחברתו קרוליין פנטרייס בקתדרלת סנט ג'ורג' בוושינגטון די. סי., שאותה הכיר בעת לימודיו בקולג'. לזוג חמישה ילדים; שלושה בנים ושתי בנות. אחיו של אודונל, ג'ון, הקים את חברת ההלבשה Johnnie-O. מדיה וקבצים בנושא כריס אודונל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כריס אודונל כריס אודונל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) כריס אודונל, ברשת החברתית אינסטגרם כריס אודונל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) כריס אודונל, באתר AllMovie (באנגלית) כריס אודונל, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) כריס אודונל, באתר Box Office Mojo (באנגלית) כריס אודונל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הכנסות סרטיו ותמונות ב-www.the-movie-times.com גלריית תמונות www.tvguide.com www.hollywood.com ‏ יניר דקל, "עושים דברים שובבים בשם הדמוקרטיה", באתר ynet, 17 בספטמבר 2013
המזרח הקרוב

המזרח הקרוב הוא מונח הכולל בתוכו מספר ארצות מזרח-תיכוניות, ושגבולותיו מוגדרים בצורה שונה על ידי היסטוריונים וארכאולוגים מחד, ועל ידי אנשי מדע המדינה וכלכלנים מאידך. במובנו ההיסטורי-ארכאולוגי, המונח מתייחס לאזור שכולל בתוכו את אנטוליה, ארץ ישראל, מצרים, עבר הירדן, לבנון אשר נקראו בפי הצרפתים לבנט וכן מסופוטמיה ועבר הקווקז. במובנו הגאו-פוליטי של המונח, ההתייחסות היא בדרך כלל לארצות חבל הבלקן ודרום-מערב אסיה. מדיה וקבצים בנושא המזרח הקרוב בוויקישיתוף המזרח הקרוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) המזרח הקרוב, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פולקסמרינה

פולקסמרינה (גרמנית: Volksmarine) היה הצי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. הוא היה חלק מצבא העם הלאומי. עם פתיחת המלחמה הקרה והפסקת שיתוף הפעולה בין בעלות הברית, הוחלט על חימושה מחדש של גרמניה והסובייטים החלו בהקמת צי מזרח גרמני. בתחילת שנת 1950 קציני צי סובייטים עזרו בהקמתו של הארגון המרכזי של משטרת הימים (Hauptverwaltung Seepolizei) בשנת 1952 שונה שם הארגון ל-"משטרת הים העממית" (Volkspolizei-See) שהיה חלק מהפולקספוליציי הארגון החדש מנה 8,000 איש, באותו הזמן חלק מן הכוח הימי אורגן משמר הגבול הימי (Grenzpolizei-See) שהיה חלק מהגרנצפוליציי (משמר הגבול). בשנת 1956 צבא העם הלאומי הוקם והמשטרה העממית של הים הפכה לחלק ממנו תחת השם "כוחות הצי של צבא העם הלאומי" (Verwaltung Seestreitkräfte der NVA) בשעה זאת הארגון מנה כ-10,000 איש. בשנת 1960 שונה שמם לפולקסמרינה. במשך השנים הבאות הצי התעצם בהדרגה, רוב הספינות שלו נבנו בגרמניה המזרחית. רק הספינות להגנת החופים וספינות הטורפדו המהירות נקנו מברית המועצות, הליקופטרים וסיירות עזר נקנו מפולין. אחרי בניית חומת ברלין בשנת 1961 הכוחות הימיים של הגרנצפוליציי שולבו בפולקסמרינה. כוחות התקיפה של הצי אורגנו מחדש בשנת 1965 לשייטת אחת (השייטת השישית) והוצבו באי ריגן. בשנות השבעים הפולקסמרינה המשיך לגדול ומנה 18,000 איש. בשנות השמונים חלק מן הספינות הוחלפו בספינות סובייטיות חדישות. הפולקסמרינה היה מעורב בעימות קצר עם הצי הפולני בשנת 1988 בעקבות מחלוקת על גבול ימי, המחלוקת נפתרה בסופו של דבר על ידי שתי הממשלות. הפולקסמרינה, כמו שאר צבא העם הלאומי התאחד עם הבונדסוור בשנת 1990 אחרי איחוד גרמניה. הספינות הכי חדשות של הפולקסמרינה נמכרו למדינות זרות, שאר הספינות נמכרו כגרוטאות להתכה. אל השירות בצי המאוחד של גרמניה (שנקרא דויטשה מרינה) לא נכנסה אף ספינה מפולקסמרינה. הפולקסמרינה פעל במסגרת "הצי הבלטי המאוחד" של מדינות ברית ורשה. זירת הפעילות העיקרית שלו הייתה בים הבלטי ומשימתו במקרה של מלחמה הייתה לשמור על נתיבי השייט פתוחים לתגבורת סובייטית ולהשתתף בתקיפות על חופים של מדינות עוינות. הפעילות בעיתות שלום התמקדה בסיורים שבוצעו על ידי שולות מוקשים וספינות מעקב אלקטרוניות. בריגדת החוף השישית הייתה אחראית על אבטחת חופיה של גרמניה המזרחי ופיקוח על הספינות הנכנסות והיוצאות למדינה. מפקדת הפולקסמרינה (Kommando der Volksmarine) הייתה ממוקמת ברוסטוק, היא פיקדה על הכוחות הבאים: השייטת הראשונה, שהייתה מוצבת בפנמינדה. השייטת הרביעית, שהייתה מוצבת ברוסטוק-ורמינדה. השייטת השישית, שהייתה מוצבת באי ריגן. חטיבת משמר החוף השישית, שהייתה מוצבת ברוסטוק. רגימנט טילי חוף, שהיה מוצב בשוורצנפוסט רגימנט משמר חוף, שהיה מוצב ברוסטוק רגימנט קשר, שהיה מוצב בבאד-שולצה כנף מטוסי תקיפה, שהיה מוצב בלאגה כנף מסוקי קרב, שהיה מוצב ליד שטרלזונד גדוד הנדסה ימי, שהוצב על האי ריגן נכון לשנת 1990 כלל פולקסמרינה : 110 ספינות קרב (ספינות טילים, ספינות טורפדו, נחתות חמושות, שולות מוקשים וספינות סיור), 69 ספינות עזר, 20 מטוסי תקיפה מסוג סוחוי 17, 24 מסוקים (16 מיל מי-8 ו8 מיל מי-14). 1956 - פליקס שפלר 1957 - 1959 - ואלדמר פרנר 1959 - 1961 - וילהלם אהם 1961 - 1963 - היינץ נויקירכן 1963 - 1987 - וילהלם אהם (כהונה שנייה) 1987 - 1989 - תיאודור הופמן 1989 - 1990 - הנדריק בורן מדיה וקבצים בנושא פולקסמרינה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
IMAX

IMAX (בתעתיק לעברית: איימקס) היא מערכת מקיפה של מצלמות קולנוע, סרטי צילום, מקרנים ואולמות הקרנה שמיוצרת על ידי "תאגיד IMAX" הקנדי, שידועה בזכות המסכים הגדולים שלה, בעלי יחס גובה–רוחב גבוה של 1.90:1. אולמות IMAX מאופיינים במושבים שממוקמים בדירוג גבוה בדומה לאצטדיון. בכמה מקומות נבחרים בעולם קיימים אולמות עם מסכי IMAX גבוהים במיוחד, בעלי יחס גובה–רוחב של 1.43:1. לרצון להעצים את הוויזואליה של הקולנוע יש היסטוריה ארוכה. ב־1929 חברת פוקס הציגה את "הפוקס גראונדר" מקרן חדש של 70 מילימטר, שבמהירות הוצא משימוש. סינמסקופ ו־VistaVision הרחיבו את התמונה המוצעת ממקרן של 35 מילימטר, וכמו כן היו אולמות שהשתמשו במספר מקרני קולנוע כמו הסינרמה בשביל הצגה עוד יותר רחבה. על אף שהיא הייתה מרשימה, הסינרמה הייתה מגושמת, קשה להתקנה והרווחים שבין המסכים היו קשים להסתרה. מקרני IMAX דיגיטליים מקרינים תמונה ברזולוציה של 2,048 על 1,080 פיקסלים, או 4,096 על 2,160 במקרני לייזר. מקרני IMAX אנלוגיים משתמשים בסרט צילום גדול במיוחד ברוחב 70 מ"מ. בניגוד למקרנים קונבנציונליים, הסרט נע לאורך דרך המקרן ולא לרוחב, מה שמאפשר להקרין תמונה גדולה בהרבה מסרט 70 מ"מ רגיל שנע לרוחב. כמו בכל מקרני הקולנוע, הסרט מוקרן ב-24 תמונות בשנייה, אך עקב כך שהפריימים בסרט IMAX מצולמים לאורך הסרט ולא לרוחבו, הסרט מועבר במקרן במהירות של 102.7 מטרים לדקה, מהירות גבוהה במיוחד בהשוואה למהירותו של מקרן 70 מ"מ רגיל (34 מטרים לדקה), כדי להספיק להעביר את כל 24 הפריימים הגדולים הללו בשנייה. בשנותיו הראשונות (תחילת שנות ה־70) של ה-IMAX הוא הכיל כשישה ערוצי קול מגנטיים שנמצאו על סרט הצילום. הקול ההיקפי כלל גם רמקול שמוקם על התקרה. כיום אולמות IMAX בישראל נמצאים במתחמי פלאנט ומציגים בקביעות סרטים הוליוודיים עדכניים בפורמט IMAX, נכון ל-2022 קיימים בישראל שלושה אולמות קולנוע אשר משתמשים בפורמט IMAX: פלאנט ירושלים, פלאנט ראשון לציון ופלאנט באר שבע. אולמות אלו מציגים רק בפורמטים של IMAX דיגיטלי ו-IMAX 3D. בעבר אולמות IMAX בישראל היו בבעלות חברת גלובוס מקס, להם היו שלושה אולמות קולנוע שהשתמשו בפורמט ה־IMAX: קניון הקריון שבקריית ביאליק One Plaza בבאר שבע The MAX – בית קולנוע שהופעל על ידי חברת גלובוס מקס וממוקם באילת. בעברו, לפני שנסגר, הציג סרטי תלת מימד ייעודיים. גלובוס מקס סיימה את החוזה עם "תאגיד IMAX" ב־2009 ובעקבות כך הפכה את אולמות ה־IMAX לאולמות רגילים. מדיה וקבצים בנושא IMAX בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של IMAX (בשפות מרובות) IMAX, ברשת החברתית פייסבוק IMAX, ברשת החברתית אקס (טוויטר) IMAX, סרטונים בערוץ היוטיוב
פין-יין

פִּין-יִין (כתב סיני: 拼音; פין-יין: Pīnyīn ‏– IPA: [‏pʰín ín]) היא שיטת תעתוק ללטינית של מנדרינית. השיטה, ששמה הרשמי הוא "הַאנְיוּ פִּין-יִין" (Hànyǔ Pīnyīn), היא השיטה הרשמית (מאז 1958) לתעתוק של סינית לפי הרפובליקה העממית של סין ובשנת 1979 התקבלה גם כשיטה המועדפת במוסדות בין-לאומיים כמו האומות המאוחדות, והחליפה את שיטת וייד-ג'יילס. "האניו פין-יין" אושרה גם בתקן של ארגון התקינה הבין-לאומי (ISO-7098:1991). השם "פין-יין" נגזר מהמילים המנדריניות pīn – "איות" (拼), ו-yīn – "צליל" (音). פין-יין הוא כתב פונטי במובן זה שהכתב מייצג באופן עקבי את אופן ההגייה של צלילים ומילים בסינית, בניגוד לכתב הסיני הסטנדרטי, שהוא כתב לוגוגרמי, המייצג משמעויות ולא צלילים. הוא גם כתב אלפביתי, כלומר כתב בו כל אות מייצגת תנועה או עיצור. עם זאת, אין יחס של 1:1 בין סימן להגה. הדבר אמור במיוחד באשר לתנועות – כל אחת מהאותיות המייצגות תנועה מייצגת למעשה מספר תנועות שונות. הקריאה המסוימת של האות נקבעת לפי האותיות המופיעות לפניה ואחריה, והיא צפויה לגמרי. בדרך כלל מסומן הגה בסימן אחד, אך יש לכך כמה חריגים שבהם צירוף של שתי אותיות מייצג הגה אחד, למשל: sh, zh. השיטה כוללת את כל אותיות האלפבית הלטיני המודרני, למעט v, ובנוסף להן את האות ü שנשאלה מגרמנית. סימני התנועות כוללים סימנים דיאקריטיים המציינים את הטונים. עם זאת, סימון הטון אינו נפוץ בשימוש יום-יומי, ולרוב הוא מופיע רק בטקסטים דידקטיים (בדומה לסימני הניקוד בעברית או לסימני התנועות בערבית). שימושי הפין-יין מגוונים. השיטה נלמדת בבתי הספר ברפובליקה העממית של סין ככלי עזר ללימוד ההגייה של הכתב הסיני, המבוסס על לוגוגרמות. היא שימושית גם לזרים המבקשים ללמוד מנדרינית תקנית (השפה הרשמית והנפוצה ברפובליקה העממית) בלא להידרש ללימוד הכתב הסיני. השיטה משמשת באופן רשמי לתעתוק שמות פרטיים ושמות מקומות בסין. היא נהוגה לגבי שמות סיניים לא רק ברפובליקה העממית עצמה, אלא גם במדינות רבות המשתמשות באלפבית הלטיני. במאה ה-21, תעתיקים לשיטות כתב אחרות (למשל, לאלפבית העברי) מתבססים בעיקר על ההגייה המשתקפת בפין-יין. בישראל נהוג כיום לכתוב את שמה של עיר הבירה של הרפובליקה העממית של סין "בייג'ינג" על פי הכתיב בפין-יין Beijing, ובניגוד להגיית המנדרינית: פייצ'ינג.[דרושה הבהרה] בעבר היו מקובלים התעתיקים פקין ופקינג, על-סמך תעתיקים אחרים לאותיות לטיניות, כגון תעתיק וייד-ג'יילס. שימוש נוסף לפין-יין הוא בכתיבת מנדרינית במחשב. כדי להקל על הכתיבה באמצעות מקלדת רגילה, מותקנות בגרסאות סיניות של Microsoft Windows ובמערכות הפעלה אחרות תוכנות המאפשרות לכתוב מנדרינית בפין-יין וממירות באופן אוטומטי את הצלילים לסימניות סיניות. השיטה פורסמה לראשונה בשנת 1958. Ḿ – עיצור עם סימן דיאקריטי מדיה וקבצים בנושא פין-יין בוויקישיתוף Little Pinyin App 1.0 online New Edition Hanyu Pinyin Syllable Table Convert Chinese to Pinyin פין-יין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)