laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלפרד איינשטיין

אלפרד איינשטיין (בגרמנית: Alfred Einstein;‏ 30 בדצמבר 1880 – 13 בפברואר 1952) היה מוזיקולוג ומוציא לאור של כתבי מוזיקה גרמני-אמריקאי ממוצא יהודי. איינשטיין נודע כאחד ההיסטוריונים רחבי היריעה ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20. איינשטיין נולד במינכן. הוא החל בלימודי משפטים, אך עבר למוזיקה ולמד לדוקטורט באוניברסיטת מינכן. הוא התמקד במוזיקה אינסטרומנטלית של תקופת הרנסאנס המאוחרת וראשית תקופת הבארוק, בייחוד מוזיקה לוויולה דה גמבה. ב-1918 היה למוציא לאור הראשון של Zeitschrift für Musikwissenschaft; זמן קצר לאחר זאת היה למבקר המוזיקה של העיתון "מינכנר פוסט" וב-1924 התמנה למבקר המוזיקה של ה"ברלינר טאגבלאט". בתקופה זו היה גם ידידו של המלחין היינריך קספאר שמיד במינכן ובאאוגסבורג. ב-1933, אחרי עליית היטלר לשלטון, עזב את גרמניה הנאצית, תחילה ללונדון, משם לאיטליה ולבסוף, ב-1939, לארצות הברית, שם כיהן בשורה של משרות הוראה באוניברסיטאות שונות, בהן מכללת סמית', אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת מישיגן ובית ספר הארט למוזיקה בהרטפורד, קונטיקט. אוניברסיטת ייל העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1947.‏ איינשטיין חקר וכתב עבודות מפורטות בנושאים ספציפיים, אך נוסף לכך כתב גם ספרים פופולריים בתולדות המוזיקה, בהם "היסטוריה קצרה של המוזיקה" (1917) ו"גדולה במוזיקה" (1941). כמו כן פרסם מהדורה מחודשת של רשימת קכל ליצירות מוצרט (1937), שבכתיבתה הסתמך במידה רבה על מחקריהם של דויטש (Deutsch), הירש (Hirsch) ואולדמן (Oldman), אך גם בחן בעצמו את כל כתבי היד המקוריים הקיימים כבסיס לרשימה חדשה. עם כל חשיבותה של עבודתו, אי-אילו טעויות בשיקול דעת והשערות בלתי מבססות, המוצגות כעובדות, פוגמות בעושר התובנה הביקורתית והפרשנות מאירת העיניים, דבר הבולט עוד יותר בספרו "מוצרט, אפיו ויצירתו". קובץ מקיף בשלושה כרכים, "המדריגל האיטלקי" (1949), על המדריגל החילוני האיטלקי, הוא המחקר המפורט הראשון בנושא זה. מחקרים נוספים שיצאו מאז בנושא אינם מעיבים עליו, אם כי מחקר מפורט בהיבטים מסוימים של המדריגל האיטלקי הביאו לתיקונים במחקר של איינשטיין. אחד המאפיינים הבולטים של מחקרו היא ההתייחסות לטקסטים של המדריגלים, המקיפה לא פחות מהתייחסותו למוזיקה. עם זאת, האסתטיקה הגרמנית הבסיסית של איינשטיין פגמה במידת מה במחקרו. ספרו עב הכרס משנת 1945, "מוצרט: אפיו ויצירתו" היה מחקר רב-השפעה של מוצרט והוא אולי הידוע ביותר בספריו. מסביבות 1922 השפיע על שיניצ'י סוזוקי (כנר יפני חובב שביקר בברלין, ממציאה של שיטת סוזוקי להוראה מוקדמת). בעוד מקור אחד מונה את אלפרד כדודן של המדען אלברט איינשטיין, מקור אחר טוען, ששום קרבה משפחתית לא הוכחה מעולם. אתרים אחדים ברשת גורסים, שהשניים הם צאצאיו של משה איינשטיין במרחק שבעה דורות, ומכאן שהם דודנים בדרגה השישית. בתו של איינשטיין אווה מכחישה את הקשר המשפחתי. "מוצרט: אפיו ויצירתו" מאת אלפרד איינשטיין, תרגם יצחק הירשברג, הוצאת עידית 1957 "מוזיקה בתקופה הרומנטית: תולדות המחשבה המוזיקלית במאה ה-19" "המדריגל האיטלקי", אנגלית: אלכסנדר קראפ, רוג'ר סשנס ואוליבר סטראנק, הוצאת אוניברסיטת פרינסטון (3 כרכים) 1949 מדיה וקבצים בנושא אלפרד איינשטיין בוויקישיתוף אלפרד איינשטיין, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלפרד איינשטיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלפרד אינשטין (1880-1952), דף שער בספרייה הלאומית אלק הייאט קינג: "אלפרד איינשטיין" בגרוב אונליין קינג, גרוב אונליין
מזווה

מְזָוֶה הוא מקום קריר ויבש לאחסון מזון. לפני השימוש במקרר היה חלק מהבית וממערך המטבח. מקורו של המזווה בימי הביניים, אז היה קיים גם מקצוע אחראי המזווה. מטרתו הייתה לאחסן ולשמר מזון בקירור. לצורך זה מוקם לרוב בקירוב למטבח וחדר האוכל ובהתחשב במיקום השמש - באירופה וצפון אמריקה בצדו הצפוני או המזרחי של הבית, שם נחשף פחות לקרניה ובאוסטרליה ודרום אפריקה בצד הדרומי או המזרחי. בארצות ערב נמצא המזווה לרוב בצורת מרתף. מתוקף תפקידו הייתה חשיבות רבה לניקיון המזווה ולכן הוקפד על מבנה פשוט. למזווים העל-קרקעיים היו לרוב חלונות קטנים מאוד לאוויר, במבנים מאוחרים יותר בלתי-מזוגגים ומרושתים, ולא היו בהם אמצעי תאורה אחרים. בתוך המזווה היו התקנים שונים לאחסון המזון כמו ווים לתליית בשר, שולחנות ומדפים. בבתי דירות מן המאה ה-19 ואילך נמצא לרוב המזווה בצורת ארון גדול או חדר מדפים קטן, או שלחלופין נעשה כבר שימוש בארגז הקרח - צורה מוקדמת של מקרר. מוכרים היו עוברים מבית לבית ומשווקים לצרכנים קרח שיוצר במפעלים ייעודיים. בבתים המודרניים לרוב לא נמצא כבר מזווה. את מקומו תפסו המקרר והמקפיא, כמו גם הנגישות הגבוהה למזון טרי במרכולים. באירופה ובארצות הברית עדיין נבנים בחלק מהבתים חדרי אחסון צמודים למטבחים עבור קופסאות שימורים, מוצרי דגנים, לחם וריבות. ארון אוויר
התמוטטות טריזית

התמוטטות טריזית היא תהליך שבו מאגמה העולה ממקורה במעטפת כדור הארץ או מחלקו התחתון של קרום כדור הארץ ממוטטת את הסלעים בדרכה. התאוריה המסבירה את התהליך פותחה במקביל ובאופן עצמאי על ידי הגאולוג הקנדי רג'ינלד אלדוורת דאלי (Reginald Aldworth Daly‏; 1957-1871) והגאולוג האמריקני ג'זף בארל (Joseph Barrell‏; 1919-1869) בתחילת המאה ה-20. התהליך מתחיל בהתפרקות מכנית של סלע האם, הנובעת מסדקים הנוצרים בו כאשר המאגמה העולה מפעילה עליהם לחץ רב. חום המאגמה גורם להתפשטות החומר הסלעי ומרחיב את הסדקים במידה רבה. הרחבה נוספת מתרחשת כאשר המאגמה חודרת לסדקים ויוצרת טריזים סלעיים חמים. בסופו של התהליך יתמוטטו גושים מסלע האם אל תוך המאגמה. בחלק מהמקרים, גושי הסלע – שמשקלם הסגולי גדול מהמשקל הסגולי של המאגמה – ישקעו בתוכה. כאשר משקלם הסגולי נמוך יותר – הם יצופו על פניה. כאשר הגושים שוקעים אל תוך המאגמה מופעל עליהם לחץ גבוה וחום המפוררים אותם. אם הגושים צפים על-פני מאגמה זורמת, הגושים יינשאו איתה, כפי שמתרחש לדוגמה בהרי הגעש של הוואי, שם זרם תת-קרקעי של מאגמה ממוטט את התקרה באזורים בהם קיימות בסלע נקודות חולשה. כתוצאה מהתמוטטות זו נוצרים מכתשי שקיעה. בין אם הגושים שוקעים במאגמה ובין אם הם צפים על-פניה ונסחפים – לרוב לא נותרות בשטח עדויות לתהליך ההתמוטטות הטריזית, מה שגרם בעבר למחלוקת על עצם קיומו. היעדר העדויות נובע לרוב מהתכה של גושי סלעי הסביבה בתוך המאגמה, ולכן רק גושים שנפלו אל תוך המאגר בשלבים האחרונים של הגיבוש המפריט – שורדים כראיות נדירות. ראיות חשובות נוספות מיוצגות על ידי היעדר יחידות סלע ברצף סלעי הסביבה בשולי מסלע פלוטוני. התמוטטות טריזית היא תהליך חשוב מכמה בחינות: היא עשויה לתפקד כמוביל אנכי חשוב של סלעים כלפי מטה ומאגמה כלפי מעלה במהלך השלבים האחרונים של היווצרות סלעים פלוטוניים ביכולתה להסיר חלקים גדולים של סלעי סביבה ועמם ראיות חשובות לתהליכים קודמים היא מהווה מדד למודלים של היווצרות תאי מאגמה ולהימצאות תאי מאגמה קדומים בקרום כדור הארץ מאחר שהיא נזקקת לאזורים גדולים של התכה בקרום ולכן אינה יכולה להתרחש באמצעות מחדרים מצומצמים התהליך תורם לא רק להעברת חומר אלא גם להסעת חום אנכית בקרום ולמיזוג חומרים זרים המעשירים את הרכב המאגמה הגושים המתמוטטים אל תוך המאגמה מסייעים להבנת אופן וזמן היווצרותם של גופים מגמטיים התמוטטות טריזית עשויה לעורר התפרצויות געשיות ולכן מהווה מרכיב חשוב בניתוחן "Reginald Aldworth Daly". Encyclopædia Britannica. 1925. Biographical Memoir of Joseph Barrell by Charles Schuchert Magmatic stoping as an important emplacement mechanism of Variscan plutons A view from the roof: magmatic stoping in the shallow crust, Chita pluton, Argentina
איפרגן

איפרגן הוא שם משפחה שמעיד על כך שמוצאו של נושאו הוא בכפר איפרגן שבהרי האטלס במרוקו. האם התכוונתם ל... יעקב איפרגן ("הרנטגן") – מקובל ישראלי שיש המייחסים לו יכולות על-טבעיות מורן איפרגן – במאית סרטי תעודה ועורכת ישראלית. חיים איפרגן (קצין משטרה) – קצין משטרה בדרגת תת-ניצב, מכהן כסגן ראש אגף החקירות והמודיעין. חיים איפרגן (זמר) – זמר ישראלי פיני איפרגן (פרופסור) – פילוסוף, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן Google Maps, Google Maps (ב־)
לה פרוז

לה פרוז (באנגלית: La Perouse) הוא פרוור בסידני המנוהל על ידי עיריית רנדוויק (The City of Randwick). לה פרוז הוא הפרוור הדרומי ביותר מבין הפרוורים המזרחיים של סידני. הפרבר ממוקם לגדת מפרץ בוטאני, כ-14 ק"מ דרום מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני. מדרום ומערב הוא גובל במפרץ בוטאני, מצפון בצ'יפלי ופיליפ ביי וממזרח בליטל ביי. מזרחית לו מצוי מסלולי הגולף ניו סאות' ויילס וסיינט אנדרוז. בצידו השני של האגם מדרום מצוי הפרוור קורנל. הפרוור לה פרוז קרוי על שם ז'אן-פרנסואה לה פרוז, מגלה ארצות צרפתי, שביקר במפרץ בוטאני ליד הפרוור בינואר שנת 1788, כשמונה ימים לאחר שהמושל ארתור פיליפ ביקר במפרץ בוטאני, והחליט להעתיק את המושבה האנגלית לאזור סידני. המשלחת האנגלית והמשלחת הצרפתית הציעו סיוע במצרכים ואספקה זו לזו, אם כי אוכלוסיית האנגלים (שהייתה מורכבת מאסירים רבים) הייתה ענייה משמעותית ולא יכלה לתת סיוע של ממש. היות שהצי הצרפתי איבד ספינה בקרב מול סמואה, עגנו ספינות המשלחת של לה פרוז במפרץ בוטאני לתקופה של שישה שבועות, במהלכה השתמשו במוצרים מקומיים על מנת לבנות ספינה חלופית. באותו זמן הם הקימו בלה פרוז דיר לגידול בקר וצאן, מצפה וגן לגידול ירקות. לאחר שהמשלחת הצרפתית עזבה את אזור מפרץ בוטאני רשם לה פרוז ביומניו כי הוא מצפה לחזור לצרפת לקראת סוף 1788, אך שתי האוניות נעלמו בלב ים. בניין הקבע הראשון באזור לה פרוז הוא מבצר קטן, שהחזיק חיל מצב מקומי בשנת 1820 למטרת מניעת הברחות ימיות דרך מפרץ בוטאני. בשנת 1885 הוקמה במקום שמורה אבוריג'ינית, ובתחילת המאה ה-20 הפך אזור השמורה לאזור דיור לדלי אמצעים, במיוחד בתקופת השפל הכלכלי הגדול. במקביל, האי הקטן בר איילנד (Bare Island, האי העקר) הפך למושבת הבראה לנכי מלחמות ויוצאי צבא, מושבה שנותרה פעילה עד אמצע שנות השישים. במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו שני מוצבים מבוצרים בפרוור: סוללת הנרי הד ופורט בנקס, הקיימים עד היום. בלה פרוז מצוי מוזיאון ימי, הכולל כלי ניווט מתקופת העגינה הראשונה של המשלחת הצרפתית, שנשלו מהספינות הטרופות. שביל מטיילים מוביל מהמוזיאון למגדלור המקומי, ומראה את אזורי העגינה המקוריים של קפטן קוק. אנדרטת האובליסק של לה פרוז נתרמה לפרוור על ידי צרפת, לזכר המשלחת שעגנה שם ואבדה. בשמורה האבוריג'ינית תיירים יכולים להתנסות בכלי נשק פרימיטיביים כגון זריקת בומרנג. בנוסף, מתקיימת במקום מזה עשרות שנים תצוגת זוחלים גדולה, על ידי משפחת קאן המקומית. חופי הפרוור הם אתר צלילה מועדף, ומאפשר לצוללים ושנורקלים לראות מגוון של דגים. בין השאר קיים בלה פרוז חוף רחצה בעירום לא מוכרז, שבאופן מסורתי משמש תיירים המבקרים במקום. מדיה וקבצים בנושא לה פרוז בוויקישיתוף לה פרוז באתר "Dictionary of Sydney" לה פרוז באתר "Sydney Suburbs"(הקישור אינו פעיל)
ג'ון הנקן

ג'ון פרדריק הנקן (באנגלית: John Frederick Hencken; נולד ב-29 במאי 1954) הוא שחיין אמריקאי בעבר. אלוף אולימפי בעל 5 מדליות מהן 3 זהב, אלוף עולם ושיאן עולם בסגנון החזה. ג'ון הנקן נולד בקלוור סיטי, שבמחוז לוס אנג'לס, קליפורניה. הוא החל לשחות כטיפול התאוששות מניתוח להסרת גידול מאחורי ברכו. הוא התאמן במועדון השחייה של סנטה קלרה וסיים תואר ראשון כללי בהנדסת המוצר ועיצוב מאוניברסיטת סטנפורד. בנוסף, הוא בעל תואר שני (MBA) מאוניברסיטת פניקס. באולימפיאדת מינכן (1972) זכה הנקן ב-2 מדליות, מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:21.55 דקות, לפני דייוויד וילקי מבריטניה (2:23.67 דקות) ונובוטאקה טאגוצ'י מיפן (2:23.88 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.61 דקות, אחרי טאג'וצ'י שקבע ה שיא עולם חדש של (1:04.94 דקות) ובן ארצו טום ברוס (1:05.43 דקות). בנוסף, הוא השתתף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות בשיא אולימפי חדש של 3:51.98 דקות. באותה עת, למרות שהרביעייה מארצות הברית זכתה במדליית הזהב, השחיינים שהשתתפו במוקדמות לא קיבלו מדליה, בניגוד לאולימפיאדות שנערכו לאחר מכן. באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1973 זכה הנקן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:04.02 דקות, לפני מיכאיל קריוקין מברית המועצות (1:04.61 דקות) וטאגוצ'י (1:05.61 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:49.49 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:53.24 דקות) וקנדה (3:56.37 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.95 דקות, אחרי וילקי שקבע שיא עולם חדש של 2:19.28 דקות ולפני טאגוצ'י (2:23.11 דקות). באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה הנקן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:03.11 דקות, לפני וילקי (1:03.43 דקות) וארווידס יוזייטיס מברית המועצות (1:04.23 דקות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא עולם חדש של 1:03.62 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:42.22 דקות, לפני קנדה (3:45.94 דקות) ומערב גרמניה (3:47.29 דקות) הוא שחה את סגנון החזה בזינוק שליחים בתוצאה של 1:02.50 דקות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי של 2:17.26 דקות, אחרי וילקי ששיפר את שיאו העולמי של הנקן וקבע תוצאה של 2:15.11 דקות ולפני בן ארצו ריק קוללה (2:19.20 דקות). הנקן ניבחר לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך הוא לא השתתף בה בגלל החרם האמריקאי בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. בסך הכל שיפר הנקן 12 שיאי עולם, מהם 11 שיאים אישיים, 6 במשחה ל-100 מטר חזה, 5 במשחה ל-200 מטר חזה, ואחד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב. הנקן זכה ב-14 תוארי אליפות ארצות הברית, קבע 21 שיאים אמריקאיים וזכה ב-5 תוארי אליפות NCAA. בשנת 1988 זכה הנקן להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה. התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חזה התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חזה מדיה וקבצים בנושא ג'ון הנקן בוויקישיתוף ג'ון הנקן, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ג'ון הנקן, באתר olympedia.org ג'ון הנקן (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine), באתר Sports123 (באנגלית) JOHN HENCKEN (USA) 1988 Honor Swimmer, באתר International Swimming Hall of Fame
מקדונל F-101 וודו

מקדונל F-101 וודו (באנגלית: McDonnell F-101 Voodoo) היה מטוס קרב על-קולי מהדור השני ומראשוני מטוסי סדרת המאה, שהיה בשימוש חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר המלכותי הקנדי. הוא עוצב על ידי מקדונל איירקראפט קורפוריישן ובפועל תוכנן כמטוס קרב לליווי מפציצים אסטרטגיים ארוכי טווח עבור פיקוד האוויר האסטרטגי. המטוס גם הותאם לשימוש כמפציץ קרב עם חימוש קונבנציונלי ולא קונבנציונלי עבור פיקוד האוויר הטקטי. בין היתר עוצבו חלק מהדגמים כמטוס סיור, ביון וריגול עבור חיל האוויר האמריקאי, והיו שהותאמו להיות מטוסי יירוט ארוכי טווח המתאימים לכל תנאי מזג האוויר. סדרת המאה מדיה וקבצים בנושא מקדונל F-101 וודו בוויקישיתוף 1972 - חיל האוויר האמריקאי 1982 - המשמר הלאומי האמריקאי 1984 - חיל האוויר המלכותי הקנדי ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי טיס צבאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פינטו

האם התכוונתם ל... אנטוניו פינטו – נשיא צ'ילה גואל פינטו – איש תקשורת, עיתונאי, מבקר קולנוע ומנחה ישראלי דורותי דה רוטשילד – נולדה כדורותי מטילדה פינטו, אשתו של ג'יימס דה רוטשילד חוסה מנואל פינטו – שוער כדורגל ספרדי חיים פינטו – רבן של הערים אשדוד וקריית מלאכי יאשיהו פינטו – ראש מוסדות שובה ישראל באשדוד, בנו של רב חיים פינטו יוסי פינטו – איש צבא ישראלי יצחק דה פינטו – כלכלן והוגה דעות יהודי פורטוגזי שחיבר בשנת 1762 ספר תשובה בשם "הרהורי ביקורת", המתפלמס בחריפות עם וולטר יעקב פינטו – ראש ישיבת מקובלים, אב בית הדין ורבה הראשי של מרקש במאה השמונה עשרה. משה פינטו – רב ישראלי משה פינטו (סופר) – סופר ישראלי עמנואל פינטו – סופר, מתרגם ושחקן ישראלי פרידה פינטו – שחקנית קולנוע ודוגמנית הודית, כוכבת הסרט "נער החידות ממומביי" פרנאו מנדש פינטו – מגלה ארצות וסופר פורטוגזי שירלי פינטו – חברת כנסת ישראלית שלמה פינטו – ספורטאי פאראלימפי שרה פינטו קואליו – סופרת של סיפורים ומחזות בשפה הפורטוגזית קרלוש פינטו קואליו – עיתונאי פורטוגלי, בנה של שרה פינטו קואליו מקומות פינטו (מדריד) – עיר דרום מזרחית למדריד אחר גאלו פינטו – מאכל הנפוץ באמריקה המרכזית, מכיל אורז ושעועית, משמש לרוב כארוחה מלאה פורד פינטו – דגם מכונית סוס פינטו פרשת דניאל פינטו
בית כנסת גאולת ישראל

בית כנסת המרכזי 'גאולת ישראל' הוא בית כנסת ותיק, גדול ומפואר ברחוב מרכז בעלי מלאכה, בצדה הצפוני של גינת שיינקין בשכונת לב העיר בתל אביב. מ-1990 נמצא בבעלות של חב"ד בתל אביב. בשנים 1912–1913 התאגדו בעלי סדנאות ובתי מלאכה, ובראשם מתתיהו וינוקור ומנחם שיינקין, לשם הקמת שכונת בשם "מרכז בעלי מלאכה". לשם כך, נרכשו קרקעות מצפון-מזרח לשכונות "אחוזת בית"-תל אביב ונחלת בנימין. רחוב שינקין הוקם ב-1913 כשלב א' של השכונה. אך התפתחותה התאפשרה אחרי מלחמת העולם הראשונה, כאשר חזרו חברי האגודה מגירוש תל אביב. השכונה צורפה רשמית לרשות המוניציפלית תל אביב ב-1923. בשנת תרפ"ז, 1927 יזמו התושבים הקמת בית כנסת מרכזי בשכונה; בהם היו שמואל הורביץ, משה לוינסון, נתן רוסנר ומנחם שושני. בעשר שנותיו הראשונות פעל בית הכנסת בצריף. בשנת תרצ"ג, 1933 הצליחו מתפלליו לגייס תרומות לבנין הקבע, ואף נדבו מיכולותיהם המקצועיות לבניית בית הכנסת המרכזי, שנקרא "גאולת ישראל". בי"ח באלול תרצ"ז, 1937 נחנך מבנה הקבע. בית הכנסת נשא אז צביון אשכנזי - ציוני כללי. התפללו בו תושבי השכונה מכל הפלגים: מסורתיים, דתיים, חילוניים וחרדים. גבאי בית הכנסת היה שנים רבות מר פנחס כץ. בשנות השמונים גבאי בית הכנסת היה אליעזר דגני. לבית הכנסת היו חלונות ויטראז׳ עגולים בנושא שבטי ישראל. בכניסה לבית הכנסת דלקו דרך קבע נרות נשמה חשמליים, בתוך לוחות זיכרון קטנים שקבעו מתפללים לזכר יקיריהם. עזרת הנשים הייתה בקומה העליונה, ממנה זרקו סוכריות על חתני בר המצווה שעלו לתורה. לא ידוע על תיעוד מצולם של בית הכנסת מתקופה זו, שנמשכה עד 1990. מתפללי בית הכנסת נהגו לעמוד ולשיר את ההמנון "התקווה" במוצאי ראש השנה ויום כיפור, מנהג שדעך עם כניסת חב"ד לבית הכנסת. במשך השנים, כמה חזנים ידועים עברו לפני התיבה בבית הכנסת, בהם משה קוסביצקי, האחים חיים אליעזר ונפתלי הרשטיק, חיים אדלר ודוד רוקח. ראשי העיר שלמה להט, רוני מילוא ורון חולדאי נהגו להגיע באירועים מיוחדים. בתחילת שנות ה-80 החל הרב יוסף שמואל גרליצקי לכהן כרב בית הכנסת. אנשי חב"ד בהנהגתו פעלו לשילוב תושבי השכונה החדשים והצעירים בבית הכנסת. ומאז מתקיימות בו פעילויות מיוחדות לילדים ונוער מגני הילדים, בתי הספר והמתנ"ס המקומי, תוך דגש על חגי ישראל: בבית הכנסת פועלת מאפיית מצות מדגימה לילדים, נערכות מסיבות חומש לילדים, וחגיגות בר מצווה. בשנת 2000 שופץ האולם הגדול בבית הכנסת על ידי חנה ומרדכי דוד בוימלגרין מארצות הברית. בית הכנסת הועבר[דרושה הבהרה] לרשות חב"ד תל אביב, ובקומתו העליונה נבנה בית חב"ד המרכזי של תל אביב, אך עם זאת נשמר אופיו המקורי המיוחד של בית הכנסת. ב-2009 התחילו על ידי אנשי חב"ד, שיפוצים של בית הכנסת. האולם הקטן עבר שיפוץ והאולם הגדול נבנה מחדש, חזית המבנה חודשה וארון הקודש והתיבה צופו זהב. הפריט הארכיטקטוני הבולט הוא 12 החלונות שעליהם צוירו שמות שנים עשר שבטי ישראל, וכן הבימה וארון הקודש, שהם הם פרי עיצובה של האמנית זהבה בנימין. הבניה המחודשת תוכננה על ידי הארכיטקט זורב אייבזשבילי. היועץ הראשי של פרויקט החידוש היה יוסף (יוסקה) ממיסטבלוב. בבית הכנסת כולל "תפארת זקנים - לוי יצחק", שיעור תורה לנשים. עליות לתורה לנערי בר מצווה וחתנים, נכדים ונינים לחבורת המייסדים ולתושבי השכונה. בבית הכנסת כ-580 מקומות ישיבה, כולל עזרת נשים. רבים מתושבי הסביבה המוגדרים כשומרי מסורת מגיעים לבית הכנסת. העובדה כי בית הכנסת נמצא בסמוך אל רחוב שינקין מקרינה על פעילותו, ולא מעט מן המתפללים בו הם מקרב תושבי השכונה והידוענים שבה. מדיה וקבצים בנושא בית כנסת גאולת ישראל בוויקישיתוף אתר מרכז חב"ד תל אביב השוכן בבית הכנסת תמונות בית הכנסת
בליה עירונית

בלָיה עירונית היא תהליך שבו רקמות אורבניות (בתים בודדים או אזורים שלמים) עוברות פחת, ומתנוונות לאורך זמן רציף כלשהו אם כתוצאה מנטישת אוכלוסייה או מהיחלשות סוציולוגית שלה. בליה עירונית על-פי רוב תקרין על אזורים סמוכים אם אינה נעצרת בזמן. סימני ההיכר הבולטים של התופעה הם נסיגת תשתיות בנייה, התפוררות של חזיתות והיעדר תנועת מסחר אל תוך השכונה. סימני היכר חברתיים יכולים לכלול התרוקנות של האזור מתושבים בעלי יכולת והישארותם של חלשים; גידול בעבריינות וביטויים נוספים שנובעים מגודש של מצוקה. אלה מלווים בסימנים כלכליים 'אובייקטיביים', שהמובהק בהם הוא ירידה של שווי הדירות לקרקעית. תהליכי קורוזיה אורבנית קורים בסביבה ישנה, לא נוחה מבחינה תחבורתית - או לחליפין כזו שממוקמת בצד כבישים מהירים, פעמים רבות התהליך מועצם על ידי מתחים סוציולוגיים מגוונים ותחושות של אפליה שהיא לעיתים ממסדית; האוכלוסייה במקום תחוש שאין לה הזדמנויות כמו לחלקים אחרים במרחב העירוני המקיף אותה ותפתח אפאתיה ופסימיות. מרכיב זה נפגש עם שיקולי עדיפות מצד הרשות המקומית, שמטעמים שונים, בהם שמרנות, מייעדת את תקציבה אל החלקים המפותחים-ממילא וכך מעמיקה את הזנחת הרבעים החלשים. בחלק מהמקרים תהליך הדעיכה משקף אי-יציבות לאומית או חל בעקבות פגיעה כתוצאה ממלחמה או אסון טבע. במרוצת המאה ה-20 חלה בליה עירונית ברבים ממרכזי הכרכים במערב ובאופן ספציפי בשכונות בפאתי מרכז העיר, שהפכו ל"סלאמס" או נמצאו בסכנה כזו, ולקראת סוף המאה ניכרה התעוררות של עשייה נגדית לתופעה ובדוגמאות רבות המגמה השלילית לא רק נעצרה אלא חלה בה התהפכות. היום מקובל לזהות מבעוד מועד תסמינים של בליה ואדריכלים משמשים כחלוצים לפני המחנה כמעט בכל מהלך של תכנון אלטרנטיבי תוך החלת עקרונות של שיתוף התושבים. תהליכים עירוניים שעוצרים בליה יכולים להיות השקעה מצד הרשות המקומית או המדינה - על ידי שיפור התשתיות, שיקום חזיתות ו/או החלת חוקי שימור על אחד או יותר מהמבנים, אקט שמקרין על הסביבה הקרובה ויכול לבלום עזיבה של אוכלוסייה חזקה (ועשוי אף להניע תהליך של ג'נטריפיקציה), לצד החלת תוכניות ומיזמים חברתיים - שמטרתם לתת מענה לתחושות השליליות של התושבים ולדחוף אותם לפעולה חיובית ובכך לגרום להם להפסיק להזניח את האזור שבו הם גרים, ומהצד השני - יכול לקרות תהליך עצמאי של ג'נטריפיקציה, על פי רוב הוא יתוגבר על ידי 'אופנתיות' שתחול יש-מאין על האזור, או, יצירת פופולריזציה שלו באמצעות קישור – אם ברמת התכנון או בתקשורת – אל פרט היסטורי אותנטי-לכאורה שנתפס כמקובל בציבור של אותה העת או כל "באז" אמנותי שהוא לעיתים פיקטיבי ותכליתו שיווקית. מהלך זה עשוי להביא לתנודות דרסטיות כלפי מעלה בדימויו של הרובע ובשווי הנכסים בו, אולם ברוב המוחץ של המקרים גם הוא לא יכול להתהוות בחלל ריק בלי כל דחיפה ממסדית, וזו אפשרית רק בתנאי שחשיבותו של המקום תוכר אכן על ידי הרשויות. דוגמאות לתהליך האמור הן רובע הנמל של בואנוס איירס, "מזח 17" בניו יורק ו"פּוֹנְטֶה סיטי" ביוהנסבורג, לצד אתרים אירופים רבים כמדריד וערים ותיקות אחרות. בישראל דוגמאות לא מעטות של בליה עירונית בשלבים שונים, בכל הערים הגדולות. פרויקט שיקום שכונות הוא המפעל העיקרי מטעם המדינה שייעודו לשקם אזורים עירוניים נפגעי-בליה. תנועות ויזמויות פרטיות, לעיתים בשיתוף הקהילה, ידועות בארץ כבעלות משקל רב בשינוי דפוסים באזורים אורבניים מסוימים, עם זאת נכון לראשית המאה ה-21 אלה נראים כמוגבלים לאזור גוש דן. התחדשות עירונית סגרגציה גאוגרפית שכונת מצוקה מונחון גאוגרפיה עירונית מדיה וקבצים בנושא בליה עירונית בוויקישיתוף מקומות אבודים - על היופי שבהתפוררות עירונית, בצילומים (בגרמנית)
דרך מבוא השמש

דרך מבוא השמש היא דרך המתוארת במקרא, במסלול זריחת השמש, ממזרח למערב, מעבר הירדן לארץ ישראל. מסלולה הקדום עובר לצדו הצפוני של נחל תרצה. הוא עולה עד עין בידאן בשיפוע מתון ומשם בעלייה חדה לעיר שכם. כיום מזהים את תוואי הדרך בקירוב עם חלקו המזרחי של כביש 57. דרך מבוא השמש מתחברת בפאתי שכם עם דרך האבות, המובילה לבית אל ולירושלים. הדרך מוזכרת במקרא פעם אחת בלבד, כמכוונת למקום בו נכרתה הברית עם עם ישראל בהר גריזים ובהר עיבל לאחר הכנסו לארץ כנען, בספר דברים: ”וְהָיָה, כִּי יְבִיאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ, אֶל-הָאָרֶץ, אֲשֶׁר-אַתָּה בָא שָׁמָּה לְרִשְׁתָּהּ וְנָתַתָּה אֶת-הַבְּרָכָה עַל הַר גְּרִזִים, וְאֶת הַקְּלָלָה עַל הַר עֵיבָל. הֲלֹא הֵמָּה בְּעֵבֶר הַיַּרְדֵּן, אַחֲרֵי דֶּרֶךְ מְבוֹא הַשֶּׁמֶשׁ, בְּאֶרֶץ הַכְּנַעֲנִי, הַיֹּשֵׁב בָּעֲרָבָה מוּל, הַגִּלְגָּל, אֵצֶל, אֵלוֹנֵי מֹרֶה”. סעיפה המזרחי של דרך זו, המוביל מעבר הירדן אל המדבר, נקרא ”דֶּרֶךְ הַשְּׁכוּנֵי בָאֳהָלִים”. על פי המסורת יש להניח כי כל הכניסות של האבות ושל עם ישראל לארץ ישראל היו בדרך זו. המקום הראשון אליו הגיע אברהם בבואו מחרן לארץ ישראל היה שכם: ”וַיַּעֲבֹר אַבְרָם בָּאָרֶץ עַד מְקוֹם שְׁכֶם עַד אֵלוֹן מוֹרֶה וְהַכְּנַעֲנִי אָז בָּאָרֶץ”. במסלול זה הלך גם יעקב בשובו מחרן, כפי שנאמר: ”וְיַעֲקֹב נָסַע סֻכֹּתָה, וַיִּבֶן לוֹ בָּיִת; וּלְמִקְנֵהוּ עָשָׂה סֻכֹּת, עַל-כֵּן קָרָא שֵׁם-הַמָּקוֹם סֻכּוֹת. וַיָּבֹא יַעֲקֹב שָׁלֵם עִיר שְׁכֶם, אֲשֶׁר בְּאֶרֶץ כְּנַעַן, בְּבֹאוֹ, מִפַּדַּן אֲרָם; וַיִּחַן, אֶת-פְּנֵי הָעִיר”. גם כשנכנסו בני ישראל לארץ ישראל בזמן יהושע בן נון הם עברו בדרך מבוא השמש, ככתוב בציווי לעיל. במקרא משמעות הביטוי "בוא השמש" היא שקיעת השמש, כי לשם השמש באה, דוגמאות לכך במקרא: "וְזָרַח הַשֶּׁמֶשׁ וּבָא הַשָּׁמֶשׁ וְאֶל־מְקוֹמוֹ, שׁוֹאֵף זוֹרֵחַ הוּא שָׁם" "וַיִּפְגַּע בַּמָּקוֹם וַיָּלֶן שָׁם כִּי־בָא הַשֶּׁמֶשׁ" הדרך נקראת דרך מבוא השמש משום שזאת דרך רוחבית ההולכת ממזרח למערב. שלמה גולדשמידט, קטעים מתוך "פכים קטנים" – פרקי מבוא למורה להבנת הראליה בספר בראשית ספר דברים, פרק י"א, פסוקים כ"ט–ל'. ספר שופטים, פרק ח', פסוק י"א. בראשית, י"ב, ו'. בראשית, ל"ג, י"ז–י"ט. יהושע, א', ד'. קהלת, א', ה'. בראשית, כ"ח, י"א.