הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה

הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה (בעבר: הגימנסיון הריאלי העברי בקאוּנָס או הריאל-גימנסיון העברי; בהמשך: הגמנסיון העברי הפרטי הראשון בקאונס; בליטאית: Kauno žydų realinė gimnazija, ומאוחר יותר – Kauno žydų I gimnazija; בשנותיה הראשונות נקראה גימנסיית קרליבך, Carlebach-Gymnasium, על שם מייסדה, וגם גימנסיה ריאלית יהודית, .Jüdisches Realgymnasium I.E בגרמנית) הייתה הגימנסיה העברית הראשונה שפעלה במערכת החינוך היהודית של העיר קובנה (Kaunas) שבליטא. הגימנסיה נוסדה על ידי הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך בדצמבר 1915 בזמן מלחמת העולם הראשונה, כשקובנה הייתה תחת כיבוש הקיסרות הגרמנית. לאחר המלחמה הייתה קובנה ל"בירתה הזמנית" של הרפובליקה הליטאית הראשונה ובירתה בפועל – עד לכיבוש ליטא וסיפוחה לברית המועצות בקיץ 1940, במלחמת העולם השנייה. מ-1922 ועד לסגירתה ב-1940 נוהלה הגימנסיה על ידי ד"ר צמח פלדשטיין. המוסד טיפח ערכים חינוכיים ותרבותיים, יהודיים וציוניים, בקרב בני קהילת ליטא בין שתי מלחמות העולם, והיה הגדול במוסדות החינוך העבריים בליטא. הגימנסיה נוסדה ב-1915 על ידי הרב והמחנך היהודי-גרמני ד"ר יוסף צבי קרליבך, שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג במתמטיקה, בפיזיקה ובעברית, (לימים רבה הראשי של העיר המבורג). כבר בתקופת ילדותו בליבק ולאחריה כשלימד בסמינר למורים למל חי לצד יהודים יוצאי מזרח אירופה; בוודאי פגש בהם בעת לימודיו האוניברסיטאיים בברלין. בכל ההתנסויות הללו חווה את התנשאותם של יהודי גרמניה על פני אלה מהמזרח, שכונו בכינוי החצי-מזלזל "אוסטיודן", אותם ראו כפחותי ערך. ב-1913 כתב מאמר בשם "Der Kampf um das Wahlrecht der 'Ausländer'" ("המאבק על זכות הבחירה של 'נתיני חוץ'"). במאמר התבטא בחריפות כנגד אפלייתם וטען שזהו סימן לכך ש"המוסר היהודי נהרס". כל אלה יצרו אצלו גישה המכבדת את יהודי מזרח-אירופה, כמו גם העובדה שדיבר יידיש בצורה שוטפת, מלבד הגרמנית שאימצו יהודי גרמניה כסממן תרבותי, והיה מלא רצון לעזור ולסייע ליהודים באזורים הללו. פגישות אלה ותשומת הלב לזלזול היוו מניע בהקמת הגימנסיה. ב-1914, בעת מלחמת העולם הראשונה, התגייס קרליבך לצבא הגרמני. תחילה שימש כאיש קשר בתחנת מעבר למברקים במיינץ. בהמלצת גיסו, הרב ד"ר ליאופולד רוזנק, רבה של ברמן, ששירת כרב צבאי בליטא הכבושה ושימש כיועץ לשלטונות הכיבוש, הוא קוּדם לדרגת האופטמן (קפטן) והתמנה על ידי רשויות הכיבוש של הפיקוד החזית הצפון-מזרחית – שרצו לעודד גרמניזציה של האוכלוסייה המקומית – לארגן את מערכת החינוך התיכונית היהודית בקובנה. בהתייעצות עם רבני ליטא ומלומדיה, בית הספר שייסד היה בית ספר בסגנון גימנסיה, ברוח "תורה עם דרך ארץ" – שילוב בין לימוד תורה עם מודרניות ולימודי מדע. שפת ההוראה הייתה גרמנית. הואיל והשלטונות הגבילו את שעות לימודי הדת, קרליבך הגדיר את לימודי העברית כלימוד שפה זרה, ובכך הכפיל את מספרן של השעות שהוקדשו ללימודי הקודש (גמרא לבנים ומקרא לבנות). תפילה לא הייתה חובה ואף לא הונהגה בבית הספר, אך קרליבך יצא מנקודת הנחה שהרוצה להתפלל - התפלל בביתו. בשעות אחר-הצהריים ניתנה רשות להנהיג מספר בלתי-מוגבל של שעות לימוד תורה. ענישה גופנית הייתה אמצעי חינוך מקובל. קרליבך הצליח לייבא מגרמניה מספר מורים בעלי הכשרה גבוהה למאמץ החינוכי החלוצי לטובת הילדים היהודים בשטחים הכבושים – כולם, כמותו, קצינים בצבא הגרמני ובעלי אוריינטציה אורתודוקסית. בין אלה היה הרב ד"ר שמואל (ליאו) דויטשלנדר (שבהמשך, בשנות ה-20, הביא לביסוסה של רשת החינוך החרדית לבנות "בית יעקב"), ד"ר נחמן שלזינגר (שלפני המלחמה ניהל את בית הספר תחכמוני בתל אביב, ובהמשך ניהל את בית הספר התיכון של קהילת 'עדת ישראל' בברלין) והמתמטיקאי ד"ר זיגברט הַלברשטאט (שהורה גם הוא באותו מוסד). כמו כן גייס מספר מורים מקומיים, מהמזרח. המוסד מומן בחלקו על ידי יהודי קובנה ובחלקו על ידי המִנהל הגרמני ומתרומותיהם של חוגי האורתודוקסים בגרמניה. ב-15 בדצמבר 1915 נפתח בית הספר, ובו שלושה מורים וחמישים תלמידים (עשרים נערים ושלושים נערות). הורים רבים חששו להפקיד את ילדיהם בידי המחנכים החדשים מגרמניה, הלבושים במדי צבא; אולם הצלחת המחזור הראשון, וכן מאמציו של קרליבך, שעבר בין בתיהם של תלמידים פוטנציאליים להציג את עצמו ואת המוסד, הקנו לבית הספר שם אצל רבני הקהילה ועסקניה, ועד מהרה ביקשו רבים להירשם אליו. בשנה השנייה, כאשר מספר התלמידים הגיע ל-550, ומספר המורים הגיע לשלושים, הוא הפך ברישיון השלטונות לגימנסיה ריאלית, שנודעה בשם "גימנסיית קרליבך". הגימנסיה פוצלה לשניים: בית ספר לבנים (ובו תשע שכבות לימוד) ובית ספר לבנות (ובו שמונה שכבות). מלבד המנהל שירתו בבית הספר עוד ארבעה חיילים, כמורים ללטינית, לגרמנית, לצרפתית, למתמטיקה, לפיזיקה ולכימיה. גיוס התלמידים לבית הספר התבצע באמצעות ביקורי בית. בשנה השלישית היה מספר התלמידים קרוב לאלף. הרב קרליבך שימש לא רק מנהל בית הספר, אלא גם מורה מחליף ברוב המקצועות שלומדו. בעיתון "הצפירה" ביוני 1918 נכתב כי "בית הספר מטעים את אפיו הדתי-לאומי. החגיגות הנערכות בו לרגל החגים היהודים נושאות צביון יהודי-לאומי... שכר הלמוד מגיע במחלקות הנמוכות לשמונה מרק לחודש, בתיכונות 10 מרק לחודש ובגבוהות – י"ב מרק. 80 ילדים לומדים חנם, 100 ילדים משלמים שכר נמוך מן השיעור הקצוב." בליל שבת נערכו בביתו של המנהל מפגשי "עונג שבת". קרליבך והמוסד זכו להערכה הן מצד התלמידים והן מצד הוריהם, ואף מצד מנהלת הפיקוד. עם תום המלחמה והקמת הרפובליקה הליטאית הראשונה עלו ונפתחו גימנסיות עבריות נוספות בערים שונות בליטא. בתוך זרם הפליטים שחזרו מרוסיה לליטא באו גם מורים עברים, בעלי השכלה עברית וכללית רחבה, שהיו בעלי הכשרה להורות מקצועות שונים. אט-אט הם תפסו את מקומם של המורים מגרמניה, ואת מקום הגרמנית ירשה העברית, שכעת שימשה כשפת הלימוד בכל המקצועות. במרץ 1919 נפטר אביו של קרליבך, הרב ד"ר שלמה קרליבך, והוא נקרא למלא את מקומו על כס הרבנות בליבק. וכך, ברבע האחרון של שנת הלימודים הוזמן לשמש במקומו כמנהל נחמן שלזינגר. שמואל קפיט, שהיה אז מורה למתמטיקה בגימנסיה, סיפר לימים על שלזינגר: "יחסו לעברית היה חיובי ובלי שום פקפוקים הרשה למורי המתמטיקה והלטינית להורות במחלקות אחדות את מקצועותיהם בעברית. קהל התלמידים שמח מאד לחדוש זה וההתעוררות ביניהם הייתה גדולה." באוגוסט 1920 אישר משרד החינוך הליטאי לפתוח בגימנסיה 8 כיתות ועוד 4[דרושה הבהרה] כיתות מכינות (מקביל בערך לבית ספר יסודי). משרד החינוך קבע ששפת ההוראה בה תהיה עברית, אך עם זאת, חובה היה גם ללמוד את השפה הליטאית. על המועמדים היה לעמוד במבחני הקבלה (כך לדוגמה, ב-1926 היו 111 מועמדים, שמתוכם התקבלו 71). ב-1922 הצהיר נציג ממשלת ליטא העצמאית בפני חבר הלאומים בז'נבה (סעיף 5) כי אזרחי המדינה השייכים למיעוטים אתניים, דתיים ולשוניים ייהנו מזכויות שוות לנהל או להקים בעתיד מוסדות דתיים וחברתיים, בתי ספר וגופים חינוכיים אחרים, ולהשתמש בשפתם ובדתם בחופשיות. חוקת ליטא משנת 1922 (סעיף 73) ומשנת 1928 (סעיפים 74 ו-75) קבעה בנוסף כי אזרחי לאומים אתניים גדולים ייהנו מאוטונומיה תרבותית, ובכלל זה ניהול עצמי של מערכת החינוך שלהם. באביב 1921 עבר שלזינגר לנהל בית הספר התיכון של קהילת 'עדת ישראל' (Adass Jisroel) בברלין. בהשפעת החוגים הציוניים בעיר, הוזמן ד"ר שלום יונה טשרנא לנהל את הגימנסיה. טשרנא היה אז מגדולי הפדגוגים העבריים – בעל תואר דוקטור לכימיה ופילוסופיה מאוניברסיטת ברלין, מייסדם ומנהלם של בתי ספר וגימנסיות יהודיים ברוסיה, מראשי רשת החינוך העברית "תרבות" ומורה ומנהל במוסדות להכשרת מורים עבריים, ממעצבי דמותם של "הקורסים הפדגוגיים הגרודנאיים" החלוציים. שמעון ז"ק, מורה להיסטוריה בגימנסיה, מספר כי טשרנא "הכניס אל הגימנסיה מורים חדשים, שינה וחידש את תכנית הלימודים עד שהמוסד לבש צורה חדשה. אולם תיקונים לא היו כנראה לפי רוחם של החברים השמרנים בוועד ההורים [הגימנסיה נחשבה לבית ספר פרטי, בבעלות ועד ההורים], והוא התפטר ממשרתו" (לאחר מכן ייסד סמינר למורים ושב לעיר הולדתו וילנה). חלק מסגל המורים והמנהלים כיהנו קודם בגימנסיות עבריות אחרות בליטא, בהן הגימנסיה העברית בווילקובישק (נוסדה ב-1919), שבה הורו את כל המקצועות בעברית בהברה ספרדית (כפי שהתקבל קודם לכן ביישוב בארץ ישראל). מנהלה של הגימנסיה בווילקובישק מ-1920, ד"ר צמח פלדשטיין, שלימד קודם בגימנסיה של מגנוס קרינסקי בוורשה ואחר-כך בגימנסיה בקאליש, ובתקופת המלחמה ייסד גימנסיה במינסק, התמנה ב-1922 כמנהל הגימנסיה העברית הריאלית בקובנה ושימש בתפקידו עד סגירתה ב-1940. פלדשטיין היה גם חבר המרכז הציוני (ציונים כלליים) וחבר הוועד המרכזי של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא. ד"ר יהושע פרידמן, שהתמנה תחתיו כמנהל הגימנסיה בווילקובישק, היה כעבור שנתיים למנהל המדור לבנות של הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה. פרידמן, בנו של אליעזר אליהו פרידמן (סופר ופעיל ציוני, מראשוני "חיבת ציון" והעורך-המייסד של היומון העברי הוורשאי "הצופה"), היה סופר, מחנך ועסקן תרבות, חבר נשיאות רשת החינוך העברי "תרבות" וקרוב לתנועות הנוער, בעיקר ל"שומר הצעיר", ומתרגם עברי של היצירה הרומית הקלאסית. ב-1931, עם איחוד כיתות הבנים והבנות תחת קורת גג אחת, היה פלדשטיין המנהל ופרידמן היה לסגנו. לאחר עלייתו של פרידמן לארץ ישראל ב-1933 החליף אותו בתפקיד סגן המנהל ד"ר אברהם קיסין. מורי הגימנסיה הריאלית, כמו מוריהן של יתר הגימנסיות העבריות בליטא, התמודדו עם מספר קשיים, ובהם בראש ובראשונה היעדר תוכנית לימודים קבועה ואחידה ומחסור בספרי לימוד וקריאה עבריים. המורה שמעון ז"ק מספר כי המורים "נאלצו לתרגם ולעבד את החומר להרצאות ולשיעורים ולמוסרו לתלמידים בצורת רשימות, או הסתפקו בספרי לימוד בודדים, שהגיעו לידם במקרה ובעקיפין מהגימנסיות בארץ ישראל". היו מהם שחיברו ספרי לימוד, שיצאו בעיקר בהוצאת א' פּטָשֶק (פטאשק, פּטאשעק; בליטאית: Ptašekas, פטאשקאס) בקובנה: יעקב דומבליאנסקי חיבר מקראות לכיתות הראשונות וספר לימוד דקדוק עברי למתחילים; נח לידסקי חיבר ספרי לימוד בדקדוק ותחביר עברי; יוסף ליוושין חיבר ספרי גאוגרפיה של ליטא היסטוריה של ליטא; שמואל קפיט חיבר ספרי לימוד במקצועות שונים במתמטיקה, כמה מהם עם עמיתו מרדכי סיסיצקי; ד"ר אברהם קיסין ושלום פינצ'וק – ספרי לימוד בטבע; וד"ר לוי חיים יפה – בפיזיקה. רבים מאנשי הסגל של הגימנסיה היו חברי הוועד המרכזי של "תרבות" בליטא – מהם חברי הוועד הראשון, שהוקם בקובנה ב-1921: טשרנא ואפרים פרוכובניק (פרחיהו) – וחברי הוועדים הבאים: פלדשטיין ופרידמן, נתן גרינבלאט (גורן), ד"ר אלכסנדר רוזנפלד, פרופ' חיים נחמן שפירא ודב אלוני. מורים לא מעטים לימדו גם בגימנסיית "שוואבה" בעיר, וכן בסמינר העברי למורים בעיר. בשנת הלימודים 1927 היו בגימנסיה 8 כיתות של לימודים מוגברים במתמטיקה ומדעי הטבע. הגימנסיה כללה במתחמה בית ספר יסודי ("כיתות מכינות"), בדומה למקובל בפולין ובהונגריה, שם היה נהוג תקן של 4 כיתות בית ספר יסודי ואחריו 8 כיתות גימנסיה; ב-1924 נפתח ליד הגימנסיה גן ילדים עברי. הלימודים בגימנסיה התקיימו בשני בניינים שכורים: כיתות הבנים שוכנו בבית וולף שברחוב אוגניאגסיו (Ugniagesių)‏ 12, וכיתות הבנות – בבית נתנזון שברחוב גרדינו (Gardino)‏ 8. המתקנים לא היו נוחים, וחדרי הלימוד היו קטנים וצפופים. באוקטובר 1928 יצא מנהל הגימנסיה פלדשטיין לארצות הברית, באישור משרד החינוך הליטאי, כדי לגייס כספים לטובת בתי הספר העבריים בליטא (בהם בתי הספר של "תרבות"), ובתוך כך לדאוג למימון עבור משכן חדש לגימנסיה. הוא גייס לעזרו את המשורר שאול טשרניחובסקי, תמורת תשלום הוגן, והשניים שהו בארצות הברית במשך מספר חודשים, שבמהלכם נסעו לשאת נאומים בפני הקהילות היהודיות ונפגשו עם מנהיגי יהדות ארצות הברית. התרומה המשמעותית למימון הבניין החדש התקבלה מאדוארד מקס צ'ייס (Chase)‏ (1874–1939), נדבן יהודי-אמריקאי ממנצ'סטר שבניו אינגלנד, שנולד וגדל בעיירה הליטאית אליטא. פלדשטיין התיידד עם צ'ייס, והלה תרם לפרויקט דרך ועד ההורים של הגימנסיה 25,000 דולר (כ-250,000 ליטאס) מתוך עלות כוללת של כ-70,000 דולר (700,000 ליטאס) (במקור אחר נאמדה עלותו הכוללת של הפרויקט ב-800,000 ליטאס). משרד האוצר הליטאי נרתם אף הוא להלוות סכום כסף לא מבוטל. בסתיו 1930 הונחה אבן הפינה לבניית הבניין החדש של הגימנסיה, ברחוב קסטוצ'יו 59 (Kęstučio; כיום מס' 85), מול התיאטרון הלאומי, במרחק הליכה מהרחוב הראשי לאיסוֶוס אָלֶיָיה ('שדרת החירות') (אנ'). המבנה, בסגנון הבאוהאוס הגרמני (שהשפיע על המודרניזם ועל האדריכלות המודרנית) או הדה סטייל ההולנדי, תוכנן על ידי האדריכל ברוך קלינג (שב-1922 היה ממייסדי הגימנסיה העברית בווילקומיר). עבודות הבנייה, על שטח של 3,600 מ"ר, התבצעו על ידי שלמה סנדלר, קבלן ידוע (בתו שרה דורון הייתה לימים שרה בממשלת ישראל וחברת הכנסת מהליכוד). טקס חנוכת המשכן החדש, שמעתה ריכז את כל פעילויות הגימנסיה הריאלית – המוסד החינוכי היהודי הגדול ביותר בליטא – נערך ב-30 באוגוסט 1931 בנוכחותם של שר החינוך הליטאי קונסטנטינס שאקֶניס (ליט'), הנציג הדיפלומטי הבכיר של ליטא בארצות הברית ברוניוס באלוּטיס (ליט'), ראש עיריית קובנה יוזאס ווֹקיֶיטאיטיס (ליט'), המפקח על החינוך התיכוני צ'יורליוניס (Čiurlionis), הנדבן אדוורד צ'ייס עם אשתו, יו"ר הדירקטוריון של הגימנסיה הריאלית וראש ועד ההורים הפעיל הציוני ד"ר דוד מרדכי שוורץ, מנהל הגימנסיה ד"ר צמח פלדשטיין, ד"ר חיים נחמן שפירא (לימים פרופ', אז מרצה באוניברסיטה הליטאית בקובנה) ונתן גרינבלאט (ראו רשימת המורים מטה) ורבים אחרים; בסך הכול השתתפו בטקס 250 אורחים. בנאומו בירך שר החינוך שאקניס על פתיחת המשכן החדש, שלדבריו הוא ביטוי מובהק לחופש החינוך שמעניקה ליטא למיעוטיה. השר איחל לגימנסיה לחנך כיאות את בני הדור היהודי הצעירים כך שיהיו גם אזרחים ליטאיים טובים. הטקס החגיגי ננעל רשמית בשירת ההמנון הליטאי בביצוע מקהלת ילדי בית הכנסת הכוראלי של קובנה. מימוש הפרויקט התאפשר בעיקר הודות למאמציהם הבלתי-נלאים של המנהל ד"ר פלדשטיין, שהיה כאמור חבר המרכז הציוני וחבר הוועד המרכזי של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא, ד"ר שוורץ וד"ר משולם וולף, יו"ר אגודת "אור" שתמכה בגימנסיה ויו"ר המרכז הציוני של ליטא. הבניין החדש, שמעתה נקרא על-שם צ'ייס, ושבחזיתו בלט מגן דוד (ראו תצלום משמאל), הכיל שני אולמות גדולים, להתעמלות ולאירועים חגיגיים, 19 כיתות, מעבדה לפיזיקה, אולם שרטוט טכני, מזנון ומלתחות ומקלחות לבנים ולבנות. כל השיעורים בגימנסיה התנהלו על טהרת העברית, למעט הלימודים הליטאיים (לשון, ספרות, היסטוריה), אך התלמידים בינם לבין עצמם דיברו יידיש – השפה המדוברת של היהודים במזרח אירופה. בין כותלי הגימנסיה נערכו מחוץ למסגרת הלימודים הרצאות של המורה אפרים נחום פרוכובניק (פרחיהו) בסוגיות ספרותיות או אקטואליות, וכן הרצאות של מורים אחרים (ולעיתים של התלמידים) בפני תלמידי הכיתות הבינוניות. בלילות שבת היו נערכות הרצאות של מורים להורי התלמידים. הכיתות היו נפרדות (בנים ובנות לחוד), אך כולן נמצאו בבניין אחד, כך שכל התלמידים יכלו להיפגש בהפסקות. הגימנסיה הייתה מוסד פרטי, שבו הקפידו על משמעת ועל גביית שכר לימוד חודשי בזמן. אם לתלמיד היה חוב, שמו היה נקרא בפני כל הכיתה והוריו נתבקשו לשלמו. הגימנסיות העבריות בקובנה השתייכו לזרמים ציוניים שונים, ולכל אחת מהן היו כובעים מיוחדים משלהן. תלמידי הגימנסיה הריאלית חבשו כובעים אדומים. הם היו פעילים בתנועות נוער של "הציונים הכלליים", "בית"ר", החלוץ" ועוד. בסמוך לבניין החדש של הגימנסיה הריאלית עמדה הגימנסיה העברית "תרבות" שהייתה מזוהה עם הציונות הסוציאליסטית. לגימנסיה העברית "שוואבה" (מיסודו של הד"ר משה שוואבה), שבה למדה המשוררת העברייה הנודעת לאה גולדברג, הייתה אוריינטציה פוליטית רוויזיוניסטית. שתי הגימנסיות העבריות הנפרדות לבנים ולבנות מהרשת הציונית-דתית "יבנה" נתמכו חלקית על ידי תנועת המזרחי. נוסף על הגימנסיות העבריות פעלה בעיר גם גימנסיה יידישיסטית למסחר ע"ש שלום עליכם (פעלה מ-1928; נוסדה ב-1926 כפרו-גימנסיה), בעלת השקפת עולם שמאלנית, וגימנסיה יהודית ששפת ההוראה בה הייתה ליטאית. בכל הגימנסיות העבריות ובגימנסיה היהודית-ליטאית צוינו החגים הלאומיים של ליטא (כגון 16 בפברואר, יום עצמאותה של ליטא) וימי זיכרון (כגון 9 באוקטובר, יום נפילת וילנה לידי הפולנים) לצד חגי ישראל ומועדיו (פורים, חנוכה, ט"ו בשבט ועוד, וכן ימי זיכרון יהודיים). בין שתי מלחמות העולם נוסדו בקובנה גם בתי ספר יסודיים של רשת "תרבות", בגיבוי "הציונים הכלליים" וקבוצות ציוניות מתונות מן השמאל כמו מפא"י",[דרושה הבהרה] ורשת "יבנה" הציונית-דתית שבחסות תנועת המזרחי. ממשלת ליטא תרמה לשגשוג זה בכך שמימנה בתי ספר יסודיים יהודיים. כמו כן, פעלו בעיר תנועות נוער ציוניות כמו "החלוץ", "השומר הצעיר", "גורדוניה", תנועת הנוער של צ"ס, "דרור" ו"בית"ר", אגודות סטודנטים כמו "ביתריה" (לאומיים), "ירדניה" (רוויזיוניסטים), "אל על" (רוויזיוניסטים) ואגודות ספורט כמו "הפועל" ו"מכבי". רבע מכלל הסטודנטים שלמדו ב-1930 באוניברסיטה הליטאית בקובנה היו יהודים. לדברי ההיסטוריון דב לוין[דרושה הבהרה] בדיונו בבתי הספר העבריים בליטא, "מעבר להקניית השכלה וידע ביהדות, בתרבות עברית ובמקצועות ריאליים והומניים, עודדו בתי-הספר הללו את תלמידיהם להיות חברים פעילים בתנועות-נוער, באגודות ספורט, באגודות סטודנטים ובמסגרות הכשרה לעלייה לארץ-ישראל. אין ספק שהתואר "ארץ-ישראל השנייה" שדבק בליטא בא לה במידה רבה הודות למערכת המגוונת והמקיפה של החינוך העברי שלא היה שני לו אז בכל התפוצות." בקיץ 1940 סופחה ליטא לברית המועצות והצטרפה לרפובליקות שלה כ"הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית". במסגרת הסובייטיזציה החלו אספות הורים מאורגנות ומבוימות על ידי השלטונות הקומוניסטיים, שבהן נשמעה התביעה לעבור ללימוד ביידיש בלבד. הנהלת הגימנסיה הריאלית הייתה בין הראשונות שנאלצו לכנס אספה כזו. ב-17 ביולי 1940 נערכה, באווירה מתוחה, אספת ההורים שנועדה להכריע על המעבר ליידיש. ההיסטוריון דב לוין מספר: חמישה מועמדים שהוצעו להנחיית האספה סירבו בזה אחר זה לקבל את התפקיד. לבסוף נפתחה האספה על-ידי הפעיל הציוני טרגר, שמסר את רשות הדיבור לד"ר פלדשטיין. האחרון קרא נאום מהכתב בין השאר ניסה ללמד זכות על העברית, שלדבריו שימשה אמצעי-קשר לפזורי העם היהודי ומשענת נגד התנכלויות שוביניסטיות וריאקציוניות. הוא ציין שהגימנסיה הריאלית העברית גילתה הבנה לבעיות סוציאליות ותלמידים מעוטי-יכולת זכו בה להנחות בשכר-הלימוד. בנוגע לסדר-היום של האספה קיבל הנואם את דין-השעה ואמר: "עלינו להצטרף לרשת-התלמידים הכללית של ארצנו הגדולה, למצוא עמה שפה משותפת – והואיל שמהיום ואילך שומה להתאים את בית-הספר להמונים היהודיים הרחבים, אני מבקש לקבל את ההחלטות הבאות: (1) להנהיג יידיש כשפת-הוראה בגימנסיה החל משנת-הלימודים החדשה. (2) כדי שהפסקת לימוד העברית לא תהיה קשה מדי יש להשתדל שפעם בשבוע יורשה לימוד עברית. (3) להשתדל שבית-הספר ייכלל ברשת בתי-הספר הממלכתיים, עם זכויות מלאות למורים ולתלמידים". אחריו נאם המורה ל"ח יפה, שהסביר כי "המעבר ליידיש אינו מהווה כפייה, אלא חיוב התואם כורח היסטורי". עם זאת, תמך בהצעה להתיר את לימוד השפה העברית 4 שעות בשבוע, בגלל שתי סיבות: האחת פסיכולוגית – הקשר ההדוק עד כה לעברית מצד ההורים והילדים; והשנייה מעשית – לאפשר למורים להתאים עצמם לתנאים החדשים ולא להיזרק לרחוב". לבקשה צנועה זו ניתנה קודם לכן הסכמתה של המפלגה הקומוניסטית. הנואם הבא היה הנריך זימאן, מורה לשעבר, שהועמד בראש הסקציה של המיעוטים שליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ליטא, שעליה הוטלו ההכנות הראשונות לפירוק המסגרות המסורתיות של החינוך היהודי. הלה תקף בחריפות את הציונות, וטען כי הסוגיה שעל הפרק אינה החלפתה של העברית ביידיש, אלא הציונות, שאינה אלא שוביניזם וריאקציוניות שיש להכחיד. בעל מלאכה שקיבל את רשות הדיבור כנציג ההורים, תקף את המנהל פלדשטיין, שלדבריו השליט בגימנסיה משמעת ודיכא בכוח שביתות ילדים, ודרש שיסולק מתפקידו. "ד"ר פלדשטיין הודיע בקול נרגש, כי בשכבר הימים היה עסקן מכובד בשורות הבולשביקים. כן ביקש מההורים לכבד אף עתה את זכרו של הנדבן צ'ייס. באווירה מתוחה ותוך צעקות נערכה ההצבעה על הצעותיו של המנהל. התוצאות: 'הכול הרימו את הידיים בעד. 8 הצביעו בעד ההצעה ללמד עברית 4 פעמים בשבוע'". עד מהרה נסגרו הגימנסיה היהודית שהתנהלה בליטאית והגימנסיות העבריות (הגימנסיה הריאלית והגימנסיות של "שוואבה", "תרבות" ו"יבנה" לבנים ולבנות). פלדשטיין הודח, ונלקח לבירה החדשה של ליטא, וילנה, שם שימש כמורה לרוסית בגימנסיה. מהגימנסיות העבריות ומהגימנסיה היידית ע"ש שלום עליכם הורכבו שתי גימנסיות יהודיות ממלכתיות. בניינה של הגימנסיה הריאלית העברית הפך למשכנה של גימנסיה מס' 12; במקום מנהלה של הגימנסיה הריאלית פלדשטיין, שהודח, בא לייב מורגנשטרן, יידישאי ותיק וקומוניסט שניהל בשעתו בית ספר יסודי בווילקומיר. הגימנסיה השנייה, גימנסיה מס' 11 – המשיכה להיקרא ע"ש שלום עליכם – עברה לבניין של הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה לשעבר (המשכן החדש מ-1927) שבקצה רחוב זמנהוף, לגדות נהר ניימן (כתובתו של הבניין כיום היא שדרות המלך מינדאוגאס – Karaliaus Mindaugo prospektas 11). וכך, לעומת 7 גימנסיות יהודיות שפעלו בעיר קודם לכן, פעלו שם מעתה שתי גימנסיות יהודיות ממלכתיות בלבד. שכר הלימוד בוטל, כל המפלגות ותנועות הנוער הציוניות חוסלו, בתי הספר עברו ללמוד ביידיש, ימי המנוחה בשבתות ובחגים היהודיים בוטלו, יום המנוחה הועתק משבת ליום ראשון וכן בוטלו לימודי התנ"ך ומדעי היהדות. מטבע הדברים, היו הורים שהעדיפו לשלוח את ילדיהם לבתי הספר שלשון ההוראה בהם הייתה רוסית, שפתה של ברית המועצות. רבים ממוריה ותלמידיה של הגימנסיה עלו לארץ ישראל לפני המלחמה, כמו המורים נתן גרינבלאט (גורן) ומרדכי אלישיב-פרידמן ומנהל המדור לבנות וסגן המנהל יהושע פרידמן, או התלמיד דניאל בן-נחום. מהם סופרים, מורים, עסקנים, עורכי דין ורופאים. רבים מהם התיישבו בקיבוצים. תלמידים ומורים רבים, בהם המנהל ד"ר צמח פלדשטיין, סגנו ד"ר אברהם קיסין והמורה ד"ר חיים נחמן שפירא, נספו בשואת יהודי ליטא – רובם בגטו קובנה או במחנות ריכוז. היו תלמידים שנלחמו בשורות הפרטיזנים והמחתרת היהודית (כמו חיים ילין, מפקד ארגון המאבק האנטי-פשיסטי בגטו קובנה), ואחרים ששרדו את השואה (כמו אחיו, הסופר מאיר ילין, והמורה סוניה ורשבסקי-סגל), ועלו לישראל, היגרו למדינות אחרות או נותרו בליטא. מנהלה לשעבר של הגימנסיה, ד"ר צמח פלדשטיין, נכלא בתקופת השואה בגטו וילנה, שם שימש כסגן מנהל מחלקת התרבות של היודנראט תחת המנהל ד"ר ליאו ברנשטיין. כמו כן ערך את הביטאון הרשמי של גטו וילנה, "ידיעות הגטו", וכתב מסות ספרותיות בעברית וביידיש על ח"נ ביאליק, י"ל פרץ, אחד העם ואחרים. ב-15 במאי 2002 נערך במועדון איגוד יוצאי ליטא בישראל מפגש של תלמידי הגימנסיה, שבו השתתפו כ-50 תלמידים וכן כמה צאצאים וקרובים של המורים. את המפגש הנחתה רחל לוין לבית רוזנצויג, בוגרת הגימנסיה (ובת אחיו של המורה לעברית צבי רוזנצויג), ואת התוכנית האמנותית הכינו צאצאיו המוזיקאים של המורה למוזיקה שאול בלכרוביץ' - בנו מישה, בתו עליזה בלכרוביץ', ונכדו שחר בלכרוביץ'. כיום משמש בניין הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה את הגימנסיה למוזיקה המחוזית של מחוז קובנה ע"ש יוזס נאויאליס (ליט'). בין תלמידי הגימנסיה (לפי סדר שנת הלידה): יוסף אחאי (1898–1988), ממייסדי תנועת "החלוץ" בליטא, חלוץ איש העלייה השלישית, מחנך עברי, סופר, עורך ומתרגם, עיתונאי ומשורר ילדים, ממייסדי קיבוץ נצר סרני (אביו, שמואל כפכפי (שוקסטליסקי), היה מורה לתנ"ך בגימנסיה בתקופת קרליבך); פרופ' משה זילברג (1900–1975), פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית וראש המכון לחקר המשפט העברי שם, שופט בבית המשפט העליון וממלא מקום נשיאו בשנים 1950–1970; יעקב אולייסקי (1901–1981), אגרונום ומחנך. מנהל בתי ספר של "אורט" בליטא משנת 1927. ארגן בית ספר מקצועי בגטו קובנה, ולאחר ששרד את המלחמה ארגן בית ספר מקצועי במחנה העקורים לנדסברג ורשת מוסדות הכשרה מקצועית של "אורט" לשארית הפליטה. בשנת 1949 עלה לישראל. בשנים 1950–1967 כיהן כמנכ"ל אורט ישראל; אליהו בילס (1966-1903), מורה לציור ולשרטוט בגימנסיה הריאלית העברית ובגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה ובישראל; מנהל בית החינוך לילדי עובדים צפון (1945–1966), מייסד ומנהל המדרשה למורים לציור (1946–1966), ממעצבי הוראת הציור בישראל; למד בגימנסיה הריאלית בתקופת קרליבך עד 1918; דוד בית אריה (אינטריליגטור; ‏ 1989-1903), אגרונום ופעיל ציוני, מיוזמי וממקימי "כפר הנוער הדתי" ותנועת הקיבוץ הדתי, ממייסדי ברית חלוצים דתיים בגרמניה ובאנגליה, ציר בקונגרסים ציונים וחבר הנהלת הסוכנות; דוד שלקובסקי (1973-1906), מנהל ועורך דין בקבוצת שאול אייזנברג, נחושתן, בכיר בענף היהלומים וממקימי השומר הצעיר בליטא; יחזקאל שטרייכמן (1993-1906), צייר ישראלי, מן הבולטים שבאמני ההפשטה בציור הישראלי. למד בגימנסיה ביחד עם פרופ' נח פלר; פרופ' חיים לייב פקריס (1908–1993), מתמטיקאי וגאופיזיקאי, מחלוצי המחשוב בישראל, מייסד המחלקה למתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע ומנהלה, חתן פרס ישראל בפיזיקה; ארביט בלאטאס (אנ') (נחמיה ארביט בלאט; 1908–1999), אמן נודע; פרופ' נח פלר (1908–1986), מנתח ישראלי, ממייסדי בית חולים השרון (כיום חלק מהמרכז הרפואי רבין) ומנהלו; פרופ' מלך (אלימלך) פרק (1999-1908), וטרינר, מדען, הקים מחלקה להיגיינה של בעלי חיים ומדע העופות בפקולטה לחקלאות ברחובות; פרופ' אהרן פרץ (פֶּרְציקוביץ) (1910–1989), גינקולוג, מנהל מחלקת הנשים והיולדות בבית החולים רמב"ם בחיפה; דניאל בן-נחום (1910–1992) סופר, משורר, עורך ומתרגם ישראלי, איש קיבוץ בית זרע; מאיר ילין (יעלין; 1910–2000), סופר; מאיר טוביאנסקי (1948-1910), איש צבא ומהנדס אשר הוצא להורג בתש"ח בנסיבות טרגיות בפרשת טוביאנסקי; נח שטרן (1912–1960), משורר, מסאי ומתרגם עברי; חיים ילין (1913–1944), בוגר הגימנסיה בשנת 1932, מפקד ארגון המאבק האנטי-פשיסטי בגטו קובנה (אחיו הצעיר של מאיר ילין); דב אפרת (1919–2005), מפקד מחוז ירושלים של האצ"ל; ד"ר ג'ושוע פלדסטין (Joshua Feldstein; יהושע פלדשטיין; נולד ב-1921), נשיא דלאוור ואלי קולג' (אנ') בפנסילבניה (בנו הצעיר של המנהל ד"ר צמח פלדשטיין); ד"ר יצחק קשיב (איזקה קופצ'ובסקי; 1922–2007), ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות ומזכירו, כלכלן, מבכירי הנהלת בנק לאומי לישראל, סמנכ"ל בכיר בבנק ומנכ"ל החברה-הבת בשווייץ; פרופ' שלמה סטרֶליץ (1923–1999), מתמטיקאי, פרופסור באוניברסיטת וילנה ולאחר עלייתו ב-1973 פרופסור באוניברסיטת חיפה, ממייסדי המחלקה למתמטיקה באוניברסיטה (אביו, יונה סטרליץ, היה מורה עברי בקובנה); זאב בירגר (1926–2011), ממקימי אגף המכס והבלו במשרד האוצר, בכיר במשרד המסחר והתעשייה, מנהל חברת האמרגנות icm, מפתח התרבות, הכלכלה והתיירות בירושלים ומנהל יריד הספרים הבינלאומי בירושלים, ממפתחי תעשיית הקולנוע בישראל; פרופ' אליהו סטופל (1929–2022), קרדיולוג, מומחה עולמי בתחום של הקוסמוביולוגיה הקלינית, פרופסור חבר אמריטוס באיגוד הקרדיולוגי האירופי (ESC); דוד שיין (נפטר ב-2011), סמנכ"ל אל על ומנכ"ל החברה בניו יורק. סגל הגימנסיה הריאלית בקובנה, אדר תרפ"ג (1923) סגל הגימנסיה בשנת 1930; באמצע יושב מנהל המדור לבנות, יהושע פרידמן סגל הגימנסיה, במחצית השנייה של שנות ה-30 תמונה קבוצתית של תלמידים ומורים סגל הגימנסיה, 1 ביוני 1940 צמח פלדשטיין, שאול טשרניחובסקי נתן גורן בקובנה, כנראה ב-1927 מורי הגימנסיה; משמאל: ליפמן לייקין (חבוש בכובע), ארנה פישל, אליהו אלטמן ואפרים גרינברג טיול לקולוטובה, כיתת מכינה, ל"ג בעומר תרפ"ח (1928) כיתה ב' (מכינה), עם המורים ד"ר אברהם קיסין (במקטורן כהה) ויהודה לייב שוחטמן, בסביבות 1932 נשף מסכות, בסביבות 1934 כיתה נמוכה בגימנסיה, עם המורה יעקב דומבליאנסקי, במחצית השנייה של שנות ה-30; בין התלמידים: זאב בירגר כיתת בנים בגימנסיה; המורה עם השיער הכהה הוא אפרים גרינברג שיעור בכיתה החמישית (בנות) עם המורה שלום צבי רצ'קובסקי שיעור ביולוגיה בכיתה השביעית עם המורה ד"ר אברהם קיסין, בסוף שנות ה-30 אדוארד מקס צ'ייס, נדבן יהודי-אמריקאי בין השנים 1936-1933; נולד באליטא (כיום אליטוס Alytus שבליטא), ובזכותו הוקם הבניין החדש של הגימנסיה ב-1931 פגישת מחזור של תלמידי הגימנסיה, תל אביב 1965 מירה ברגר, 'הגימנסיות העבריות בפולין ובליטא', בתוך: צבי שארפשטיין (עורך), החנוך והתרבות העברית באירופה בין שתי מלחמות העולם, ניו יורק: עוגן, תשי"ז, עמ' 323–372. מ. אלישיב (פרידמן), 'יד לחברים שאינם: מורי הגמנסיון הריאלי העברי בקובנה', בתוך: ישראל יבלוקובסקי (עורך), היכל ששקע: החינוך העברי בקובנה – מוסדות ואישים, תל אביב: ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962, עמ' 322 ואילך. (הכותב היה מורה בגימנסיה) לאה אלכסנדרוב, תולדות הגימנסיות העבריות בקובנה בין שתי מלחמות העולם (1918–1940), עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן – בית הספר לחינוך, תשמ"ג. "עדותו של יוסף אחאי", בתוך: מרים גיליס, חינוך ואמונה: משנתו החינוכית של הרב יוסף צבי קרליבך, תל אביב: מורשת; דון, תש"מ 1979, עמ' 147–154. Miriam Gillis-Carlebach, 'Zwischen Ost und West – Ein Rabbinerlehrer aus Deutschland in Osteuropa. eine historische Bilanz mit einer gedanklichen Zusammenfassung,' in: Miriam Gillis-Carlebach und Barbara Vogel (Hrsg.), "... die da lehren, werden leuchten wie des Himmels Glanz..." (Daniel 12,3). die sechste Joseph Carlebach-Konferenz. Joseph Carlebach und seine Zeit, Würdigung und Wirkung, München: Dölling und Galitz (Publications of the Joseph Carlebach Institute), 2005, pp. 26–50. (גרמנית: בין מזרח ומערב – רב ומורה מגרמניה במזרח אירופה: מאזן היסטורי והרהורי סיכום) (על קרליבך והגימנסיה; הכותבת היא בתו של קרליבך) יוסף קרליבך, שלושת הנביאים הגדולים: ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל; בעריכת מרים גיליס-קרליבך, אלון-שבות: תבונות, מכללת יעקב הרצוג ליד ישיבת הר עציון; רמת גן: מכון יוסף קרליבך – אוניברסיטת בר-אילן ('אורה: מפרסומי מכון יוסף קרליבך'), תשע"ב. מדיה וקבצים בנושא הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה בוויקישיתוף שמעון ז"ק, 'הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ב: "היהודים בליטא מ-1918 עד 1941", תל אביב: עם הספר, תשל"ב, עמ' 134–135 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 848) (הכותב היה מורה בגימנסיה) מרים ניב,[דרושה הבהרה] "קובנה," בתוך: דב לוין (עורך), יוסף רזין (עורך משנה), ליטא (כרך ח של פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה), ירושלים: יד ושם, תשנ"ו – תרגום לאנגלית מאת שאול ינאי, באתר JewishGen דוד רחוביץ, "הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה לפני מלחמת העולם השנייה," באתר זיכרון לאהרון רחוביץ (תלמיד הגימנסיה הריאלית), 10 בינואר 2012 (באנגלית) "קובנה Kaunas" (אורכב 12.04.2015 בארכיון Wayback Machine), באתר 'המרכז העירוני להנצחה, תיעוד, חקר ולמידת השואה בפתח תקווה' רשימה של המורים בקובנה, 1921–1941 (על פי בקשות עבודה), באתר של אילת גורדין לויתן (Kovno) (באנגלית) תצלומים מן הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, באתר מוזיאון השואה האמריקני: תמונות 1–2, 9–11, 30-27, 1 (באנגלית) Vaidas Petrulis, "Žydų realinė gimnazija Kaune (Išlikęs)", באתר 'המרכז לחקר הארכיטקטורה והאורבניזם (AUTC)' של המכון לארכיטקטורה ולבנייה באוניברסיטה הטכנולוגית של קובנה (בליטאית) (כולל 17 תצלומים של 'בניין הגימנסיה החדש' שבנה אדוארד מקס צ'ייס, מבחוץ ומבפנים, המופיעים בנספח למאמר) על שנותיה הראשונות של הגימנסיה: ליטא, הצפירה, 27 ביוני 1918 Shlomo Carlebach (general editor), Ish Yehudi: The Life and the Legacy of a Torah Great, Rav Joseph Tzvi Carlebach, Brooklyn, N.Y.: Shearith Joseph publications, 2008, ch. 14: 'Bringing Torah Im Derech Eretz to Lithuania,', pp. 71–74, (בדף של פרופ' לורנס אליוט לוין באתר מכון סטיבנס לטכנולוגיה) (באנגלית) וראו עוד: ברל כהן, 'החינוך העברי בליטא העצמאית', בספרו: יִידישע שטעט, שטעטלעך און דאָרפֿישע יִישובים אין ליטע ביז 1918: היסטאָריש-ביאָגראַפֿישע סקיצעס, ניו יורק: [חמו"ל], 1991, עמ' 719–748, באתר היברובוקס (המאמר מוקדש בעיקר לבתי הספר "תרבות") דוד תדהר (עורך), "ד"ר דוד מרדכי שורץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2167. הקיצור I.E. פירושו "im Entstehen", קרי בתרגום מגרמנית "בהתפתחות" או "בהתהוות", ראו: לאה אלכסנדרוב, תולדות הגימנסיות העבריות בקובנה בין שתי מלחמות העולם (1918–1940), עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן – בית הספר לחינוך, תשמ"ג, עמ' 114. באוקטובר 1939 הוחזרה וילנה זמנית לידי ליטא על ידי הסובייטים, אך קובנה נותרה הבירה בפועל למשך כשמונה חודשים נוספים, עד שנכבשה ליטא סופית וסופחה לברית המועצות. Miriam Gillis-Carlebach, 'Zwischen Ost und West – Ein Rabbinerlehrer aus Deutschland in Osteuropa. eine historische Bilanz mit einer gedanklichen Zusammenfassung,' in: Miriam Gillis-Carlebach und Barbara Vogel (Hrsg.), "... die da lehren, werden leuchten wie des Himmels Glanz..." (Daniel 12,3). die sechste Joseph Carlebach-Konferenz. Joseph Carlebach und seine Zeit, Würdigung und Wirkung, München: Dölling und Galitz (Publications of the Joseph Carlebach Institute), 2005, p. 26. "עדותו של יוסף אחאי", בתוך: מרים גיליס, חינוך ואמונה: משנתו החינוכית של הרב יוסף צבי קרליבך, תל אביב: מורשת; דון, תש"מ 1979, עמ' 150–151. לא מעט ביקורת הוטחה על אמצעי חינוך זה. אליהו בילס שהחל את דרכו החינוכית בקובנה ב-1913 בבית-הספר הרוסי למסחר ועם הכיבוש הגרמני עבר לגימנסיה הריאלית, מתח ביקורת קשה על שיטותיו של קרליבך להשליט את רצונו על התלמידים ביד חזקה ובהטלת פחד, מה שגרם לו בסופו של עניין לעזוב את הגימנסיה ולחזור לבית הספר למסחר שהפך ב-1920 לגימנסיה העברית ע"ש שוואבה. וכך כתב בזכרונותיו: "נגד התלמידים היה משתמש [ד"ר קרליבך] בענשים קשים. את החוטאים היו סוגרים בחדר אפל (קרצר) וענשי גוף היו מעשה יום יום. לא פעם קרה שלא התעצל האדון הזה להעמיד כיתה שלמה בטור ערפי אחד כדי לסטור לכל אחד על לחיו זה אחר זה על עבירה של מה בכך. ... גם אני טעמתי במשך השנים האלה לא פעם את נחת זרועו של ד"ר קרליבך זה. וכאשר בשנת 1918 בהיותי תלמיד המחלקה החמישית, קיבלתי סטירת לחי על שלא הכינותי את השעור בצרפתית, לא יכלתי עוד לסבול את העלבון והחלטתי לעזוב את בית הספר ויהי מה." ראו: אליהו בילס, 'זכרונותיו של בן המחזור הראשון – תת-פרק 4: הריאל-גמנסיון היהודי בקובנה', בתוך: ישראל יבלוקובסקי (עורך), היכל ששקע: החינוך העברי בקובנה – מוסדות ואישים, תל אביב: ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962, עמ' 105-104. מרדכי ברויאר, 'רבנים-דוקטורים בפולין-ליטא בימי הכיבוש הגרמני (1914–1918)', בר-אילן, כד-כה (תשמ"ט), 135 (נדפס שוב בקובץ מאמריו אסיף: מפרי העט והעת, ירושלים: רימונים, תשנ"ט, עמ' 196). ברויאר, 'רבנים-דוקטורים' (תשמ"ט), 136. ליטא, הצפירה, 27 ביוני 1918; Y. Levine, "Renaissance Rabbi," The JewishPress.com, November 14, 2011; Shlomo Carlebach (general editor), Ish Yehudi: The Life and the Legacy of a Torah Great, Rav Joseph Tzvi Carlebach, Brooklyn, N.Y.: Shearith Joseph publications, 2008, ch. 14: 'Bringing Torah Im Derech Eretz to Lithuania,', p. 73, בדף של פרופ' לורנס אליוט לוין באתר מכון סטיבנס לטכנולוגיה (באנגלית). ליטא, הצפירה, 27 ביוני 1918. Shlomo Carlebach (general editor), Ish Yehudi (Brooklyn 2008), p. 74. (באנגלית). ש' קפיט, 'מלפני עשרים שנה (1940) (קטעים מזכרונותיו של מורה)', בתוך: ישראל יבלוקובסקי (עורך), היכל ששקע: החינוך העברי בקובנה – מוסדות ואישים, תל אביב: ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962, עמ' 56. ראו חוקת ליטא משנת 1922 ומשנת 1928, בוויקיטקסט (בליטאית); וכן הצהרת ליטא בפני חבר הלאומים ב-1922, במכון ההונגרי של מינכן (באנגלית). Max Sinasohn (Hrsg.), Adass Jisroel, Berlin. Entstehung, Entfaltung, Entwurzelung, 1869-1939. eine Gemeinschaftsarbeit, Jerusalem, 1966, p. 54 (בגרמנית). שמעון ז"ק, 'הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ב: "היהודים בליטא מ-1918 עד 1941", תל אביב: עם הספר, תשל"ב, עמ' 134 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 848). מ. י. מנדלסון-מישקוץ, 'הגימנסיה העברית בווילקובישק', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ב (תל אביב תשל"ב), עמ' 151 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 873). על בית מסחר הספרים של אברהם פטאשק (Abraomas (Abromas) Ptašekas) שברחוב הנשיא (Prezidento)‏ 6 בקובנה ראו: ד. ל., קובנה העברית, מעריב, 25 בינואר 1963. דב ליפץ, 'החינוך העברי והתנועה העברית בליטא העצמאית (1920–1940)', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ב (תל אביב תשל"ב), עמ' 128 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 842). Elvyra Levanavičiūtė, Lietuvių ir tautinių mažumų gimnazijos Kaune 1918 - 1940 metais, magistranto darbas, Vilniaus pedagoginis universitetas - Istorijos fakultetas - Istorijos didaktikos katedra, 2005, pp. 8, 18, 24, באתר Lietuvos akademinių bibliotekų direktorių asociacija‏ (LABA) (בליטאית). Levanavičiūtė, Lietuvių ir tautinių mažumų gimnazijos Kaune 1918 - 1940 metais, p. 12 (בליטאית). יוסף קלוזנר, שאול טשרניחובסקי: האדם והמשורר, ירושלים: קרן עברית על-שם סיר מונטגיו ברטון על יחדי החברה להוצאת-ספרים שע"י האוניברסיטה העברית, תש"ז, עמ' 190; אברהם שאנן, שאול טשרניחובסקי: מונוגרפיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד 1984, עמ' 246. 'צייס, עזריאל-מרדכי בן יעקב', בתוך: דב ליפץ ונתן גורן (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א (תשכ"ז), עמ' 217 טורים 1–2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1415). Nauja Žydų Kultūrinė Įstaiga: Jos labdarys p. Čais, Rytas, September 7, 1931, p. 2, באתר "Epaveldas" (בליטאית). בנוסף לכך ייסד קרן מלגות לתלמידים יוצאי עיר הולדתו והסביבה, שעשרות תלמידים סיימו את לימודיהם בגימנסיה הודות להן. הוא תרם מעבר לכך רבות לרווחת עיר הולדתו – בנה בה בתי מגורים ועוד. בראש הקרן ע"ש צ'ייס עמד במשך כל השנים ד"ר צמח פלדשטיין, והיו חברים בה סופרים, אנשי חינוך ואישי ציבור. הקרן חילקה מלגות גם לסטודנטים, רובם יוצאי אליטא והסביבה, שלמדו במוסדות להשכלה גבוהה בקובה, בהם היו גם שניים שנשלחו על חשבון הקרן לאוניברסיטאות בגרמניה – הסופר מאיר ילין (יעלין) (שלמד אדריכלות) והמשוררת לאה גולדברג (שפות שמיות). (נכדתו של צ'ייס, לינדה מילר (Linda B. Miller), היא חוקרת מדע המדינה, פרופסור אמריטה בוולסלי קולג' (אנ'); ראו: Visiting Faculty 2012-2013: Linda B. Miller, התכנית ליחסים בינלאומיים, אוניברסיטת בראון; Linda B. Miller,‏ Carnegie Council for Ethics in International Affairs;‏ 'Miller, Linda B.,' in: Who's who in World Jewry, 1987, p. 375). J. Ka., Atidaryta nauja žydų realinė gimnazija, Lietuvos Aidas, August 31, 1931, p. 6, מתוך "Epaveldas", באתר המרכז לחקר הארכיטקטורה והאורבניזם, המכון לארכיטקטורה ולבנייה של האוניברסיטה הטכנולוגית של קובנה (בליטאית). The Real Hebrew Gymnasium in Kaunas, באתר Northern Jerusalem (המוזיאון הווירטואלי ליהדות ליטא) (באנגלית). טוביה ליבוביץ-אריאלי, 'הגימנסיה העברית "אור" בווילקומיר', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ב: (תל אביב תשל"ב), עמ' 152 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 874). דוד תדהר (עורך), "שלמה סנדלר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4434. סנדלר נטל חלק בהקמת מוסדות יהודיים שונים בקובנה: הבניין החדש של גימנסיית שוואבה, בית החולים "ביקור חולים" ועוד. זיכרונותיו של תלמיד הגימנסיה הריאלית ממשפחת צ'סנו, שהגיעה לקובנה מברלין ב-1933, עמ' 15. במקור שובש שמו של הקבלן (באנגלית). "Žydų gimnazija naujuose rūmuose, Dienos Naujienos, August 31, 1931, p. 2, באתר "Epaveldas" (בליטאית). זה היה סמל של הגימנסיה הריאלית. בגימנסיית שוואבה, לעומת זאת, חבשו כובעים ירוקים ובגימנסיית "יבנה" – כובעים בצבע סגול כהה (בורדו-סגול). המידע נאסף מתוך עדויותיהן של גב' רחל לוין וגב' לאה ביאלובלוצקי (מתוך: לאה אלכסנדרוב, תולדות הגימנסיות העבריות בקובנה בין שתי מלחמות העולם (1918–1940), עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן – בית הספר לחינוך, תשמ"ג, עמ' 319). הפרטים השונים על הגימנסיה לוקטו מתוך Rytas, September 7, 1931, p. 2, ומתוך עדויותיהם של תלמידי הגימנסיה צ'סנו, אליהו סטופל (10 באוגוסט 2011) ואהרון רחוביץ (5 בדצמבר 2010). ראו: Kaunas: Datos ir Faktai, Pirmosios Respublikos Laikotarpis, 1918-1940 (בליטאית) או Kaunas: Dates and Facts, First Republic of Lithuania: 1918-1940 (באנגלית), באתר הספרייה הציבורית של מחוז קובנה. Levanavičiūtė, Lietuvių ir tautinių mažumų gimnazijos Kaune 1918 - 1940 metais, pp. 30-32 (בליטאית). בעשור שלאחר מכן ירד חלקם בהדרגה באופן ניכר, אך נותר גבוה משיעורם באוכלוסייה (יעקב לשצ'ינסקי, התפוצה היהודית: ההתפתחות החברתית והכלכלית של קיבוצי היהודים באירופה ובאמריקה בדורות האחרונים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"א 1960, עמ' 188). דב לוין (עורך), יוסף רזין (עורך משנה), ליטא (כרך ח של פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה), ירושלים: יד ושם, תשנ"ו, עמ' 57 (ו בתרגום לאנגלית מאת שמעון יפה, באתר JewishGen). ברל כהן, החינוך העברי בליטא העצמאית, בספרו: יִידישע שטעט, שטעטלעך און דאָרפֿישע יִישובים אין ליטע ביז 1918: היסטאָריש-ביאָגראַפֿישע סקיצעס, ניו יורק: [חמו"ל], 1991, עמ' 743, באתר היברובוקס. דב לוין, "השינויים בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה", במאמרו: מערכת החינוך היהודי בליטא הסובייטית 1940–1941, שבות 6 (1978), עמ' 68–91, באתר דעת. ישראל רוזנסון, ירושלים כבר לא בליטא: מסה על מקום וזיכרון, ירושלים: מכללת אפרתה – המכללה האקדמית לחינוך, תשס"ט 2009, עמ' 394. דב לוין, מערכת החינוך היהודי בליטא הסובייטית 1940–1941 (ו המשך), שבות 6 (1978), עמ' 68–91, באתר דעת; דב לוין (עורך), ליטא (כרך ח של פנקס הקהילות), ירושלים תשנ"ו, עמ' 542. מאיר דבורז'צקי, 'חיי הרוח בגטו וילנה', בתוך: גדעון רפאל בן-מיכאל (עורך), ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה 18: רוח האדם היהודי בשואה (טבת תשס"ח, דצמבר 2007), 27, 39, 41–42. 'מפגש תלמידי הגימנסיון הריאלי העברי בקובנה - 15.5.02', גחלת (ביטאון איגוד יוצאי ליטא בישראל), אדר ב' תשס"ג – מרץ 2003, 13. דוד תדהר (עורך), "ד"ר יעקב שלום אנגל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2230. Moses Auerbach, 'Nachman Schlesinger 1883-1942, 5643-5709,' in: Max Sinasohn (Hrsg.), Adass Jisroel, Berlin. Entstehung, Entfaltung, Entwurzelung, 1869-1939. eine Gemeinschaftsarbeit, Jerusalem 1966, pp. 97-99; אברהם בן פתחיה, ליובל החינוך, הצופה, 24 ביוני 1955; בתי הספר של עדת ישראל, באתר עדת ישראל בברלין; וכן: נחמן שלזינגר, קטה שלזינגר לבית באור: דפי עד שמילא גיסם, חיים כהן, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. על פי צמח פלדשטיין כפי שצוטט בתוך: לאה אלכסנדרוב, תולדות הגימנסיות העבריות בקובנה בין שתי מלחמות העולם (1918–1940), עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן – בית הספר לחינוך, תשמ"ג, עמ' 137, הערת שוליים 140. לאה אלוני (בוברובסקי), באתר אלבום המשפחות – עדת ראשון לציון"; לאה אלוני, דבר, מודעת אבל, 5 באוקטובר 1969; המורה לאה אלוני ז"ל, דבר, 26 באוקטובר 1970; לאה אלוני באתר חברה קדישא ת"א–יפו; גדעון האוזנר, 'דברי פרידה מלאה אלוני ז"ל', בתוך: שמואל אייזנשטדט ומרדכי גלברט (עורכים), ספר יזכור לקהילות קמניץ דליטא, זסטביה והקולוניות, תל אביב: ארגון יוצאי קמניץ דליטא וזסטביה בישראל ובארצות-הברית, תש"ל 1970, עמ' 154–155 (ספר יזכור לקהילת קמניץ דליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 158); וכן הביוגרפיה שחיברה בתה: גלילה רוזנצוייג-אלוני, לאה ודב אלוני: ספור חיים, ירושלים: תנועת המורים למען קרן קיימת לישראל, תשנ"ב. גלילה רוזנצוייג (אלוני), באתר "אלבום המשפחות – עדת ראשון לציון". דב אלוני (דובין), באתר "אלבום המשפחות – עדת ראשון לציון"; דב אלוני באתר חברה קדישא ת"א–יפו. 'Blecharovitz, Abraham,' in: Who's Who in World Jewry, 1955, p. 86. דב לוין (עורך), ליטא (כרך ח של פנקס הקהילות), ירושלים תשנ"ו, עמ' 537; זבולון פורן (עורך), ספר הזיכרון לקהילת יורבורג-ליטא, ירושלים: איגוד יוצאי יורבורג בישראל, תשנ"א 1991, עמ' 108. ראו תצלום קבוצתי של המקהלה בשנת 1930, בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא (תל אביב תשל"ב), בעמוד התמונות הראשון שאחרי עמ' 287 בכרך ב (תמונה 1043). ל. קניג, מוקדם מדי!: תיאטרון יהודי בוילנה, דבר, טור 1, 12 בפברואר 1960. אתר להקת "אנחנו כאן"; מרב יודילוביץ', להקת "אנחנו כאן" מציינת יובל, באתר ynet, 5 בנובמבר 2006; "אנחנו כאן" - להקת הפולקלור הישראלית חוגגת יובל, באתר "הבמה", 15 בנובמבר 2006. כחול ולבן, באתר שירונט. רחל פרימור, מחבר "כחול לבן" בין העולים מבריה"מ שבאו הבוקר לישראל, מעריב, 30 במרץ 1971, המשך. רשימה של המורים בקובנה, 1921–1941 (על פי בקשות עבודה), באתר של אילת גורדין לויתן (Kovno) (באנגלית). מ. אלישיב (פרידמן), 'יד לחברים שאינם: מורי הגמנסיון הריאלי העברי בקובנה', בתוך: ישראל יבלוקובסקי (עורך), היכל ששקע: החינוך העברי בקובנה – מוסדות ואישים, תל אביב: ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962, עמ' 324. יואל ברוצקס, דבר, 22 באוגוסט 1948. George I. Sackheim, Scattered Seeds: The Descendents of Rabbi Israel, one of the Martyrs of Rozanoi, who perished on the second day of Rosh Hashonah 5420 (Friday September 9, 1659), Skokie, Ill.: R. Sackheim Pub. Co., 1986, p. 210. 'גדון, ישעיהו-אהרן בן שלום-גרשון', בתוך: דב ליפץ ונתן גורן (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א (תשכ"ז), עמ' 131 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1329); ר' אהרן ישעיהו גדון, על המשמר, מודעת אבל, 11 באפריל 1954. פרידה גדון, דבר, מודעת אבל, 6 ביולי 1959. עוד על המשפחה ראו: Sackheim, Scattered Seeds (1986), p. 210. שלום גדון ואשתו שרה גדון, באתר סיפורי גבעת ברנר. רשימת הפרסומים של הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, בקטלוג הספרייה הלאומית; שמואל גדון באתר WorldCat Identities. 'חבר המורים של הגימנסיה המסחרית האידית בקובנה' (תצלום), בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ב (תל אביב תשל"ב), עמוד התמונות הרביעי שאחרי עמ' 176 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 902). אהרון וילנצ'וק, 'פנים אל פנים עם מלאך המות', בתוך: צבי (הירש) סמוליאקוב (אסף וערך), 60 אַקאָ: לא כצאן לטבח: זכרונות של משתתפים בהתנגדות הפעילה נגד הנאצים בגיטו קובנה (1941–1944), תל אביב: פארלאג י.ל. פרץ, תשס"ד 2004, עמ' 122. משה גולדמן: דף עד שמילא מכרו יעקב אפלשטיין, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. מ. אלישיב (פרידמן), 'יד לחברים שאינם: מורי הגמנסיון העברי הריאלי בקובנה', בתוך: ישראל יבלוקובסקי (עורך), היכל ששקע: החינוך העברי בקובנה – מוסדות ואישים, תל אביב: ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962, עמ' 323. 'גרינברג, אפרים', בתוך: דב ליפץ ונתן גורן (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א (תשכ"ז), עמ' 143 טורים 1–2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1341); יהודה גוטהלף (עורך), עיתונות יהודית שהיתה, תל אביב: האיגוד העולמי של העיתונאים היהודים, תשל"ג; דב לוין, 'מקלט ארעי עם ביטחון מוגבל (פליטים יהודים מליטא בתוככי ברית-המועצות)', דפים לחקר תקופת השואה ה (תשמ"ז), 106. גחלת (ביטאון איגוד יוצאי ליטא בישראל), אדר תשנ"ט – מרץ 1999, 8. עוד על הלברשטאט ראו: Kurzbiographien: Halberstadt, Siegbert, באתר התאחדות המתמטיקאים הגרמנית (בגרמנית). מירה ברגר, 'הגימנסיות העבריות בפולין ובליטא', בתוך: צבי שארפשטיין (עורך), החנוך והתרבות העברית באירופה בין שתי מלחמות העולם, ניו יורק: עוגן, תשי"ז, עמ' 367. רפאל רבינוביץ, 'הכשרת המורים לבתי-ספר עבריים', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ב (תל אביב תשל"ב), עמ' 159 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 881). מרדכי כץ, 'התנועה הרוויזיוניסטית בליטא', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ב: (תל אביב תשל"ב), עמ' 221 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 959). אברהם תורי, גיטו יום-יום: יומן ומסמכים מגיטו קובנה; עריכה מדעית: דינה פורת, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – פרסומי המכון לחקר התפוצות; ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ח 1988, עמ' 553. נחמה סגל: דף עד, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. ד"ר אליהו סגל ז"ל, מעריב, 25 באוגוסט 1963; א. ז., לזכר נעדרים: סוניה ורשבסקי־סגל, דבר, טור 1, 29 במרץ 1965. קפלן, בתי הספר בגטו (תשמ"ד), עמ' 132 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1818); דף עד שמילאה תלמידתו פנינה גפר, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. Antanas Tamošaitis: קורות חיים, באתר הסיים של ליטא (בליטאית). שמואל כפכפי, אשתו פנינה (פרל) כפכפי (לבית קידנסקי), באתר משפחת כפכפי-אחאי-מוזיקנט; שמואל כפכפי באתר חברה קדישא ת"א–יפו; ב"ישיבת היישוב החדש", הצופה, טור 2, 31 בינואר 1940. די יודישע שול, בארכיון האינטרנט. 'יפה, לייב-חיים', בתוך: דב ליפץ ונתן גורן (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א (תשכ"ז), עמ' 175 טורים 1–2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1373). ישראל קפלן, 'בתי הספר בגיטו ומוריהם', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ד: "השואה 1941–1945" (תל אביב תשמ"ד), עמ' 130 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1816). ראו דף עד שמילאה תלמידתו פנינה גפר, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. ד"ר אהרן ברמן, 'על ראשיתו של הגימנסיון העברי בקובנה' בתוך: ישראל יבלוקובסקי (עורך), היכל ששקע: החינוך העברי בקובנה – מוסדות ואישים, תל אביב: ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962, עמ' 16. אהרן ברמן, 'הגימנסיה העברית בקובנה', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ב (תל אביב תשל"ב), עמ' 139 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 853). יודל מארק, 'בית-הספר האידי בליטא העצמאית, בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ב (תל אביב תשל"ב), עמ' 168 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 890). בספרות ובאמנות, דבר, טור 6, 18 ביוני 1937 ראו נקרולוג בגיליון ד של במשעולי החינוך (ביטאון אגודת המורים העברים בליטא). ראו דף עד 1, דף עד 2, שמילאה תלמידתו פנינה גפר, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. קפלן, בתי הספר בגטו (תשמ"ד), עמ' 132 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1818). ראו דף עד 1, דף עד 2, שמילאה תלמידתו פנינה גפר, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. ארנה פישל: דף עד שמילאה תלמידתה נעמי ונד-שפירא, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. ארנה פישל: דף עד שמילאה אחיינה יוסף חסמן, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. אביו של פרופ' דוד ליבאי, לימים שר המשפטים בממשלות ישראל וחבר הכנסת. טוביה ליבוביץ-אריאלי, 'הגימנסיה העברית "אור" בווילקומיר' (תשל"ב), עמ' עמ' 153 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 875). ישראל קפלן, 'בתי הספר בגיטו ומוריהם', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ד: "השואה 1941–1945" (תל אביב תשמ"ד), עמ' 129 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1815). ראו דפי עד של א"ש פינצ'וק: דף עד 1, דף עד 2, דף עד 3, דף עד 4; על אשתו אידה: דף עד 1, דף עד 2; על בנם אמנון: דף עד 1, דף עד 2, דף עד 3, דף עד 4, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. פרידה לצמן לבית פלר: דף עד שמילאה בתה, רות פאר, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. הרב חיים קרלינסקי, הראשון לשושלת בריסק (ו), הדרום לט (ניסן תשל"ד), 170, באתר היברובוקס (נדפס גם בספר: הרב חיים קרלינסקי, הראשון לשושלת בריסק: תולדות חייו ופעליו של ... רבי יוסף דובר הלוי סולובייצ’יק, ירושלים: מכון ירושלים, תשמ"ד, עמ' 188). נטע שפירא, תלמיד חכם, ויתר כמו פרחיהו על משרת רב ושימש במשך רוב חייו כמורה בבתי ספר עבריים. בנו, משה שפירא, היה חבר "השומר הצעיר" כמו בנו של פרחיהו, והיה ממייסדי קיבוץ עין השופט. ראו: משה שפירא, באתר ההנצחה של קיבוץ עין השופט; אלישע שפירא, 'הרהורים מושגיים', בתוך: שאול קנז (עורך ומעצב), הקיבוץ הארצי – שבעים שנים, שבעים פנים: 1927–1997, גבעת חביבה: יד יערי, 1997, עמ' 91; אלישע שפירא, תודעה מפגרת, שווים (קיבוץ קיבוץ), 24 ביולי 2007. דוד תדהר (עורך), "אפרים-נחום פרחיהו (פרוכובניק)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2201; 'פרחיהו (פרוכובניק), אפרים-נחום בה"ר אברהם-יהושע', בתוך: דב ליפץ ונתן גורן (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א (תשכ"ז), עמ' 212 טור 2–213 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1410); אפרים נחום פרחיהו, דבר, טור 2, 26 באוקטובר 1959 (עם מותו). ספר זיכרון לכבודו: ברוך בן-יהודה, דניאל בן-נחום, שמעון ז"ק, יעקב לנדאו, דב ליפץ ויעקב עמית, (ועדת המערכת), בנתיב המורה: ספר זיכרון לא"נ פרחיהו, תל אביב: עם הספר, תשכ"ב (ביקורת: ג. קרסל, ספרות ההשכלה ומבקריה, דבר, 8 בפברואר 1963). רבינוביץ, 'הכשרת המורים' (תשל"ב), עמ' 159 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 881). זליק קלמנוביץ', יומן בגיטו וילנה: וכתבים מן העזבון שנמצאו בהריסות; הביא לדפוס: שלום לוריא, תל אביב: מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ; ספרית פועלים, תשל"ז, עמ' 69. מכתבים מגיא ההריגה: מכתבים נוספים מניצולי ליטה, הצופה, טור 1, 9 באפריל 1945; קלמנוביץ', יומן בגיטו וילנה (תשל"ז), עמ' 69–70. אנשים ומוסדות, דבר, 9 ביולי 1953. ראו: 'פרנק, אהרן', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 215 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1412). על הוראתו בגימנסיה ראו: לאה אלכסנדרוב, תולדות הגימנסיות העבריות בקובנה בין שתי מלחמות העולם (1918–1940), עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן – בית הספר לחינוך, תשמ"ג, עמ' 136, כולל הערות שוליים 133 ו-134, וגם עמ' 120, הערת שוליים 95. ידוע בוודאות כי התקבל לעבודה בגימנסיה לאחר שנתן כמה שיעורים והשתלב במאמצי הגימנסיה להחדיר את השפה העברית כשפת הוראה. ואולם לא ברור מעבודתה של גב' אלכסנדרוב כמה זמן הספיק לעבוד במוסד, אם בכלל, שכן היא כותבת שד"ר יעקב רובינסון הקדים להזמינו להורות בווירבאלן (עמ' 120, הערה 95). ראו: חברי מרכז הסתדרות המורים העבריים "המורה" בליטא: שרה בק, ד"ר אברהם גיסין, יונה סטרליץ, אליהו בייליס, ישראל קפלן וצבי רוזנצווייג: תצלום, בארכיון בית לוחמי הגטאות. פסח רוּדניק, '"גורדוניה"', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ב (תל אביב תשל"ב), עמ' 213 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 951). 'קיסין, אברהם', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א (תל אביב תשכ"ז), עמ' 220 טור 2–221 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1418); דב לוין (עורך), ליטא (כרך ח של פנקס הקהילות), ירושלים תשנ"ו, עמ' 464; ברל כהן, יִידישע שטעט און שטעטלעך אין ליטע, בספרו: יִידישע שטעט, שטעטלעך און דאָרפֿישע יִישובים אין ליטע ביז 1918: היסטאָריש-ביאָגראַפֿישע סקיצעס, ניו יורק 1991, עמ' 387 טור 2, באתר היברובוקס; דף עד שמילאה בתו, אביבית קיסין. אהרן מגד, מסע הילדים אל הארץ המובטחת: פרשת ילדי סלבינו, תל אביב: עם עובד, תשמ"ד 1984, עמ' 25; וכן: פסיה קיסין בלז באתר חברה קדישא ת"א–יפו. רוז'קה קורצ'ק-מרלא, 'דמותה של לוחמת: מירה מלמד (בוז)', ילקוט מורשת מב (1986), 155–172 (על המאמר, באתר מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'); מרים (מירה) מלמד (בוז), באתר ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות. ישראל יבלוקובסקי (עורך), היכל ששקע: החינוך העברי בקובנה – מוסדות ואישים, תל אביב: ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962, עמ' 16. ברמן, 'הגימנסיה העברית בקובנה', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ב (תל אביב תשל"ב), עמ' 139 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 853). יצחק קופלביץ', 'מזכרונותיו של ילד בגיטו קובנה', ידיעות בית לוחמי הגיטאות 21 (ניסן תשי"ט, מאי 1959), 135. שמואל קפיט, קוניה קפיט: דפי עד שמילא בנם, בן-ציון קפיט; יוסף קפיט: דף עד שמילא בן-ציון קפיט, דף עד נוסף שמילאה אסתר גולן; Kapit Family, באתר של אילת גורדין לויתן. מינה קרנו, בעלה יעקב קרנו, בנם ברל קרנו: דפי עד שמילאה אחייניתה, מאיה קפיט, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. 'רוזנסון ר', ישראל-שלמה ב"ר ניסן-עובדיה', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 94 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1292) רוזנסון ישראל, באתר "רבנים שנספו בשואה"; מרים רוזנסון לבית קרק: דף עד, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. דוד תדהר (עורך), "אברהם מרדכי רזיאל (רוזנסון)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 987. דוד תדהר (עורך), "אלכסנדר רוזנפלד", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1408; מ. אגף, השגריר העברי הנודד: ספר יובל לד"ר אלכסנדר רוזנפלד, חרות, 2 באוגוסט 1957. צבי הירש רוזנצויג: דף עד שמילא אחיו אליעזר רוזן, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. תנחום רוזנצויג: דף עד שמילא אחיו אליעזר רוזן, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. בשואה נספו גם אביו, אמו ועוד מאחיו (אביו יהודה רוזנצויג, אמו חיה רחל רוזנצויג: דפי עד שמילא אחיו אליעזר רוזן, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם). צבי רוזנצווייג, ממנהיגי ה"התאחדות" בליטא, נפל חלל בחזית ברית-המועצות, משמר, (טור אחרון למטה), 20 במרץ 1944. שלום צבי רצ'קובסקי: דף עד שמילאה בתו, פֶיי ברגר, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. על פי דף עד שמילאה לימים אחייניתו, שנות חייו הן 1899–1942. יהודה לייב שוחטמן, יהודית שוחטמן: דפי עד שמילא אחיו, זליג אליגון, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. נכדתו של אחיו, זליג אליגון (בת בנו אליעזר (אליק)), הנה המשוררת והסופרת תלמה אליגון. 'שמואלוביץ, יצחק בן משולם', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א (תל אביב תשכ"ז), עמ' 246 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1409); פרטים ביוגרפיים לדמותו של יצחק שמואלוביץ', בארכיון בית לוחמי הגטאות. "רשימת חברי הוועד המרכזי של רשת החינוך 'תרבות' ב-14 בינואר 1938", באתר הארכיון של מחוז קאונאס, התערוכה הווירטואלית, תמונה 38 (בליטאית). היותו מורה בגימנסיה על פי: ז"ק, 'הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה' (תשל"ב), עמ' 135 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 849). קפלן, בתי הספר בגטו (תשמ"ד), עמ' 133 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1819); דף עד (1955), דף עד (1987), שמילאה בתה, נעמי ונד-שפירא, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. יצחק נחום (אלתר) שפירא: דף עד שמילאה בתו, נעמי ונד-שפירא, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. 'אולייסקי, יעקב בן צדוק', בתוך: דב ליפץ, נתן גורן [ואחרים] (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים" (תשכ"ז), עמ' 108 טור 2–109 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1307). על היותו תלמיד בגימנסיה הריאלית, ראו: "דוד בית אריה - אימטרליגטור", בתוך: אברהם תורי (עורך), תרומת יהודים מליטא לבנין הארץ ומדינת ישראל, תל אביב, אפריל 1988, עמ' 96 ראו: מרדכי נאור, בכל הלב: סיפורו של פרופסור נח פלר, הוצאת מלוא, 1985, עמ' 179 נחמיה ארביט בלאטאס, באתר המרכז לחקר התרבות וההיסטוריה של יהודי מזרח אירופה (בליטאית). 'בן-נחום, דניאל בן אפרים-נחום פרחיהו", בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 123 טורי 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1321). "חיים ילין", בפורטל ה'שטעטל הווירטואלי' של המוזיאון ההיסטורי ליהודי פולין בוורשה (בליטאית). סיפורים יהודיים בווילנה, מעריב, טור 1, 27 במאי 1963; שמעון נוי, פרקים מספרות החורבן והמאבק: ספרא וסיפא, דבר, טורים 2–4, 3 במאי 1976. דב אפרת באתר האצ"ל; דב אפרת, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת". Joshua Feldstein, Delaware Valley University. יצחק קשיב, באתר ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות; יצחק ישעיה קשיב באתר חברה קדישא ת"א–יפו.