laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פואד עווד

פואד עווד (בערבית: فؤاد عوض; נולד ב-7 באוקטובר 1956 בנצרת) הוא במאי תיאטרון ערבי-ישראלי, שימש כמנהל תיאטרון אל-מידאן במשך שבע שנים. עווד למד בבית ספר בפטיסטי בנצרת. בשנת 1979 ביים את הצגתו הראשונה, "המלך הוא המלך", לפי סיפור של המחזאי הסורי סעד אללה ונוס. הוא סיים לימודים לתואר באמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב בשנת 1982. באוניברסיטה ביים את ההצגות "מיס ג'ולי" של השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג ואת "גברים בשמש" של ע'סאן כנפאני. בשנים 1983–1987 עבד במרכז התרבותי העירוני בנצרת, שם ביים מספר הצגות. ב-1988 ביים בתיאטרון אל-חכוואתי בירושלים את המחזה "הציפורים", מחזה מאת איברהים חלאיילה. ב-1989 ביים את המחזה "ראשו של ג'אבר", שזכה במקום הראשון בפסטיבל עכו. בין ההצגות הנוספות שביים: "האוטובוס" של המחזאי איימן ג'ברייה, בפסטיבל עכו ה-24, רומיאו ויוליה, יחד עם ערן בניאל, ו״הלילה וההר״ בתיאטרון החאן 1993, ותיאטרון אל-קסבה אל קודס, 1994. עווד היה מנהל תיאטרון אל-מידאן, תחילה בנצרת ואחר כך בחיפה. הוא משמש כמנהל המחלקה לתרבות של עיריית נצרת. הוא מלמד באקדמיה לדרמה ברמאללה, שהקים ג'ורג' איברהים. ב-2016 קיבל את פרס קיפוד הזהב על מפעל חיים, על תרומתו לחיבור התיאטרון הערבי והעברי. ההצגה Le Montrer, תיאטרון אל-מידאן ההצגה Le Montrer, תיאטרון אל-מידאן ההצגה "ראשו של ג'אבער", 1989 צבי גילת, צבי גילת מדבר עם פואד עוואד, הבמאי שזכה בפרס הראשון בפסטיבל עכו, על ההצגה "ראשו של ג'עבר" ועל התיאטרון הערבי בכלל, חדשות, 22 באוקטובר 1989 אימאן ח'ליל וז'אנט לוקה, ספרות ערבית-גרמנית, מראה מקום: Iman O. Khalil and Jeannette Iocca, World Literature Today, Vol. 69, No. 3, Multiculturalism in Contemporary German Literature (Summer, 1995), pp. 521–527 אדוארד מאסט, "סומהטה: ההיסטוריה של התחייה", מראה מקום: Edward Mast, TDR (1988-), Vol. 44, No. 3 (Autumn, 2000), pp. 113–130 ג'פרי ברטולט, לאן מועדות פניה של האומנות בפלסטין ?, ניוזוויק, 19 ביוני 1994 שוש אביגל, ״הלילה וההר״, הצגה חדשה - בתיאטרון החאן, מאפשרת לבמאי פואד עוואד להציג עבודה חדשה, ראשונה שלו בלב הממסד של התיאטרון הישראלי, חדשות, 10 בספטמבר 1993 יוסף כהן, תיאטרון - הלב ממריא אל־על - "הציפורים", מחזה מאת איברהים חלאיילה, במאי פואד עוואד, הפקת תיאטרון אל־חכוואתי, כל העיר, 16 בספטמבר 1988 שוש אביגל, הצייד הורג את היונה. ישראל היא הצייד, חדשות, 23 בספטמבר 1988 שוש אביגל, פסטיבל עכו - פרס ראשון להצגה בערבית, חדשות, 19 באוקטובר 1989 ציפי שוחט, מארגני פסטיבל עכו מצפים לכ-250 אלף מבקרים, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2003 יואב בירנברג, רומיאו ויוליה יכולים לחכות, חדשות, 14 במרץ 1993 תמר רותם, לראשונה: הצגה בעברית בתיאטרון אל־מידאן הערבי בחיפה, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2014 יאיר אשכנזי, הקברט הסאטירי "הפסקת אש" זכה בפרס הצגת השנה בפרינג', באתר הארץ, 19 בנובמבר 2016
עזה אל-חסן

עזה אל-חסן (בערבית: عزة الحسن; נולדה ב-21 באפריל 1971) היא אמנית ובמאית קולנוע פלסטינית. אל-חסן נולדה בעמאן למשפחת פליטים שברחה מישראל במלחמת העצמאות וגדלה בביירות. במהלך מלחמת האזרחים במדינה, בעודה בת 11, התנדבה בבית חולים. לאל-חסן תואר ראשון בקולנוע וסוציולוגיה מאוניברסיטת גלאזגו (1993) ותואר שני בקולנוע תיעודי מאוניברסיטת לונדון. בשנת 1996 עברה להתגורר ברמאללה. בשנת 2001 יצרה את הסרט הדוקומנטרי, News Time, על החיים ברשות הפלסטינית תחת השלטון הישראלי. כעבור שנתיים ביימה אל-חסן את 3cm Less. שם הסרט ניתן לו מתוך הטענה כי הדור הפלסטיני הבא יהיה נמוך בשלושה סנטימטרים מקודמו בגלל הכיבוש והעוני. הסרט עוקב אחרי שתי משפחות פלסטיניות שגדלות ללא אב. לאחר מכן עבדה על סרטה The Story of a Palestinian Gangster[דרוש מקור]. נשים ערביות מדברות (1997) (1998) Title Deed from Moses סינבד היה אישה (2000) המקום (2000) זוהי פלסטין (2001) (Newstime (2001 3 סנטימטר פחות (2003) חשופים ואבודים (2004) (2004) Kings and Extras: Digging for a Palestinian Image עזה אל-חסן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ראיון עמה באתר ה-BBC Nat Muller, Shifting Roles (A Conversation with Azza El Hassan), Mute, 23 October 2002 Samaa Abu Sharar, Palestinian Filmmaker Azza El-Hassan’s Journey in Discovery of Her Own People, Washington Report on Middle East Affairs, July 2001
ואיומיה טיוס

ואיומיה טיוס (באנגלית: Wyomia Tyus; נולדה ב-29 באוגוסט 1945) היא אצנית אמריקאית בעבר, אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 3 זהב ושיאנית עולם בריצת 100 מטר. היא האצנית הראשונה בהיסטוריה, הן בגברים והן בנשים שהגנה על תוארה בריצת 100 מטר. טיוס נולדה בגריפין, ג'ורג'יה. היא למדה באוניברסיטה של מדינת טנסי. באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה טיוס בשתי מדליות. מדליית זהב בריצת 100 מטר לאחר שהשוותה את שיא העולם של וילמה רודולף מארצות הברית, 11.2 שניות, לפני בת ארצה אדית מקגוויר (11.6 שניות) ואווה קלובוקובסקה מפולין (11.6 שניות) ומדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.9 שניות, אחרי פולין שקבעה שיא עולם חדש של 43.6 שניות ולפני בריטניה (44.0 שניות). בשנת 1965 קבעה טיוס בריצת 100 יארד שיא עולם חדש של 10.3 שניות. שבועיים לאחר מכן ב-31 ביולי בתחרות שנערכה בקייב אוקראינה (אז ברית המועצות) היא השוותה את השיא העולמי בריצת 100 מטר של אירנה שווינסקה האצנית היהודיה מפולין וקבעה 11.1 שניות. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה טיוס במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.78 שניות, לפני בת ארצה ברברה פרל (23.83 נשיות). באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה טיוס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 11.0 שניות, לפני פרל (11.1 שניות) ושווינסקה (11.1 שניות) בפעם השנייה ברציפות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה, הן בגברים והן בנשים שזוכה להישג זה ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 42.8 שניות, לפני קובה (43.3 שניות) וברית המועצות (43.4 שניות). כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה האמריקאית שיא עולם חדש של 43.4 שניות. נוסף לכך היא סיימה במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.0 שניות. לאחר המשחקים האולימפיים פרשה טיוס מתחרויות. ריצת 100 יארד: 10.3 שניות (1965) ריצת 100 מטר: 11.08 שניות (1968) ריצת 200 מטר: 23.08 שניות (1968) מדיה וקבצים בנושא ואיומיה טיוס בוויקישיתוף התפתחות שיא העולם בריצת 100 מטר (ויקיפדיה באנגלית) ואיומיה טיוס, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ואיומיה טיוס, באתר olympedia.org ואיומיה טיוס, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית ואיומיה טיוס, באתר Track and Field (נשים) ואיומיה טיוס מנצחת בריצת 100 מטר באולימפיאדת טוקיו, סרטון באתר יוטיוב ואיומיה טיוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אובסיי טמקין

אובסיי טמקין (Owsei Temkin;‏ 6 באוקטובר 1902 מינסק - 18 ביולי 2002, ארצות הברית) היה היסטוריון של הרפואה יהודי אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. טמקין נולד במינסק ב-6 באוקטובר 1902 למשפחה יהודית. בשנת 1905 משפחתו עברה, עקב הפוגרומים, ללייפציג, שם אביו פתח חנות לכלי נגינה. בשנת 1922 החל טמקין ללמוד רפואה באוניברסיטת לייפציג. הוא לקח גם קורסים באנגלית, בפילוסופיה ובזואולוגיה. טמקין החל בשנת 1925 לקחת קורסים אצל הנרי זיגריסט (Henry Sigerist) בהיסטוריה של הרפואה וכתב את התזה שלו בנושא "מושגי המחלה אצל היפוקרטס" תחתיו הנחיית של זיגריסט. בשנת 1927 סיים את לימודיו ושנה לאחר מכן הוסמך כרופא. אולם טמקין לא פנה לפרקטיקה של הרפואה ובמקום זה החל לשמש כעוזר מחקר של זיגריסט. בשנת 1932 נבחר זיגריסט לעמוד בראש המרכז הראשון להיסטוריה של הרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור שבארצות הברית. בין השנים 1958 ל-1968 שימש כמנהל המכון. טמקין זכה במדליית ולץ' (welch medal) בשנת 1952 ובפרס סרטון (sarton prize). במשך עשרים שנה ערך את כתב העת Bulletin of the History of Medicine. עד שנותיו האחרונות, חרף קשיים רפואיים המשיך במחקריו. הוא היה נשוי לליליאן, אותה פגש בלימודים ואב לשתי בנות. אחת מבנותיו, ג'ודית' (Judith T. Irvine), היא פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת מישיגן. הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הלאומית למדעים. בשנת 1968 יצא ספר מאמרים לכבודו, "Medicine, science, and culture: historical essays in honor of Owsei Temkin". נפטר בשנת 2002 בגיל 99. The Double Face of Janus and Other Essays in the History of Medicine, JHU Press, 2006 "On second thought" and other essays in the history of medicine and science, JHU Press, 2002 The falling sickness: a history of epilepsy from the Greeks to the beginnings of modern neurology, Johns Hopkins University Press, 1994 Hippocrates in a world of pagans and Christians, JHU Press, 1991 Galenism; rise and decline of a medical philosophy, Cornell University Press, 1973 מדיה וקבצים בנושא אובסיי טמקין בוויקישיתוף Owsei Temkin 1902-2002, Vivian Nutton אובסיי טמקין (1902-2002), דף שער בספרייה הלאומית
SPIE

SPIE‏ (The International Society for Optical Engineering) היא אגודה מדעית בינלאומית להנדסה אופטית. האגודה הוקמה בראשון ביולי 1955 בקליפורניה כ-Society of Photographic Instrumentation Engineers. בשנת 1964 שונה שמה ל-Society of Photo-Optical Instrumentation Engineers. בשנת 1981 שונה שם האגודה ל-SPIE—The International Society for Optical Engineering ומשנת 2007 היא מתקראת SPIE. נכון ל-2011 באגודה חברים יותר מ-180,000 אנשים מ-170 מדינות. האגודה מפעילה את SPIE Digital Library, ספרייה וירטואלית ובה יותר מ-313,000 מאמרים בנושאים הקשורים לפעילות האגודה. האגודה מחזיקה הוצאה לאור בשם SPIE Press אשר מוציאה ספרות מקצועית בנושאים שונים הקשורים לפעילות האגודה. כמו כן היא מפרסמת מגזין, היוצא ארבע פעמים בשנה בשם SPIE Professional Magazine. כמו כן האגודה מוציאה לאור מספר כתבי עת מקצועיים, בהם: Optical Engineering, Journal of Electronic Imaging, Journal of Biomedical Optics, Journal of Micro/Nanolithography, MEMS, and MOEMS, Journal of Photonics for Energy, Journal of Applied Remote Sensing, Journal of Nanophotonics ו-SPIE Letters Virtual Journal. כמו כן האגודה מעניקה מספר פרסים, בהם: George W. Goddard Award, President's Award, Gold Medal of the Society Award, SPIE Technology Achievement Award, Dennis Gabor Award ו-Chandra S. Vikram Award in Metrology. האגודה מקיימת כנסים, תערוכות, השתלמויות לימודיות ומפגשים מקצועיים ברחבי העולם. אתר האינטרנט הרשמי של SPIE SPIE, ברשת החברתית פייסבוק SPIE, ברשת החברתית אקס (טוויטר) SPIE, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארנסטו נתן

ארנסטו נתן (Ernesto Nathan; ‏ 5 באוקטובר 1848, לונדון - 9 באפריל 1921) היה מדינאי ופוליטיקאי יהודי איטלקי, שכיהן כראש עיריית רומא שש שנים, מנובמבר 1907 עד לדצמבר 1913. נולד בלונדון למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אמו, שרה לוי, הייתה אנגליה ואביו, מאיר משה נתן, היה ממוצא גרמני. הוא היה החמישי מבין 12 ילדים. הוריו היו תומכים של ג'וזפה מציני. אביו נפטר כשהיה בן 14. את נעוריו בילה בפירנצה, לוגאנו, מילאנו ובסרדיניה, שם ניהל אביו מפעל כותנה. באותן שנים הושפע מאוד מרעיונות רפובליקניים-איטלקיים ומהפוליטיקאי האיטלקי ג'וזפה מציני. בשנת 1870, כשהיה בן 25, עבר לרומא, שם ניהל את העיתון של מציני, La Roma del Popolo. ביתו באיטליה נהפך למרכז של סופרים ואינטלקטואלים. בשנת 1877 נבחר לפרלמנט האיטלקי ובשנת 1888 קיבל אזרחות איטלקית. בשנת 1889 ייסד נתן את אגודת דנטה אליגיירי, אשר שמה למטרה לקדם את התרבות האיטלקית. הוא נבחר לראשות עיריית רומא בשנת 1907. במהלך הקדנציה ניסה לקדם את ההשכלה החילונית על פני מערכת ההשכלה שנוהלה בעיקר על ידי הכנסייה הקתולית עד אז. כמו כן הוא פיקח על פתיחתם של 150 גני ילדים. בדעותיו היה ליברל, פרוגרסיבי ואנטי-קלרקלי וניסה להחליש את כוחו של האפיפיור באיטליה. בנאום בשנת 1911 ביריד האמנות הבינלאומי ברומא, הוא השווה בין רומא המודרנית, שהיא "עיר שהיא דוגמה ומופת לחופש מחשבה" לבין רומא של האפיפיור שהיא "מבצר של דוגמה דתית, היכן שמאמצים רבים נעשים כדי לשמור על שלטון של בורות". בשנים 1914–1915 שימש כשליח המפלגה הליברלית האיטלקית בארצות הברית וליריד הבינלאומי שנערך לחגיגות השלמת תעלת פנמה. בשנת 1887 הצטרף למסדר האיטלקי של הבונים החופשיים ועמד בראשו בין השנים 1896-1904 ו-1917–1919. העובדה שנולד בחו"ל ולא באיטליה, היה יהודי, בונה חופשי, ורפובליקאי, יחד עם דעותיו הליברליות והתקפותיו על הממסד הקתולי הפכה אותו למטרה לחצי הביקורת של הקתולים השמרנים. Rome in America: transnational Catholic ideology from the Risorgimento to Fascism, מאת Peter R. D'Agostino. UNC Press Books, 2004 . פרק שלוש: The Mayor of Rome Is an "Atheist Jew", 1910-1914 מדיה וקבצים בנושא ארנסטו נתן בוויקישיתוף MAN WHO WOULD NOT "EMBALM" ROME IS COMING HERE, Walter Littlefield, הניו יורק טיימס, 1917 ארנסטו נתן (1848-1921), דף שער בספרייה הלאומית * Rome in America: transnational Catholic ideology from the Risorgimento to Fascism, מאת Peter R. D'Agostino. UNC Press Books, 2004 . פרק שלוש: The Mayor of Rome Is an "Atheist Jew", 1910-1914
מלחמת גאליה (ספר)

מלחמת גאליה (בלטינית: Commentarii de Bello Gallico, תזכיר אודות מלחמת גאליה) הוא חיבור בלטינית שכתב יוליוס קיסר ומתעד את מסעות המלחמה שערך הצבא הרומאי שבפיקודו בשטח גאליה בשנים 58–49 לפנה"ס. בשנת 58 לפנה"ס התמנה קיסר למושל הפרובינקיות גאליה נארבוננסיס ואיליריה. הוא השתמש במינוי זה כדי לצאת למלחמת כיבוש בגאליה הלא-רומית ואף חדר לגרמניה ובריטניה. מטרת המלחמה הייתה להאדיר את שמו וכך לבסס את מעמדו הפוליטי ברומא. החיבור כולל שמונה ספרים. את שבעת הראשונים כתב קיסר בעצמו, וכל אחד מהם עוסק באחת השנים 58–52 לפנה"ס. הספר השמיני דן בשנים 51–50 לפנה"ס והוא נוסף על ידי אולוס הירטיוס, אחד מקציניו של קיסר, שכתב אותו לאחר הירצחו. החיבור "מלחמת גאליה" הוא המקור העיקרי למידע על מלחמת קיסר בגאליה וכיבושה. קיסר מתייחס לעצמו בחיבור בגוף שלישי, אולם החיבור מתאר את המלחמה מנקודת מבטו. החיבור שימש כתעמולה שנועדה להציג את הישגי המלחמה לעם הרומי. בנוסף לכך הספר מכיל סקירה אתנוגרפית של הגאלים והגרמאנים שנגדם הוא נלחם ושל ארצותיהם. בשל שפתו הפשוטה אך הבהירה של החיבור הוא פופולרי ללימוד תלמידים שמתחילים את לימודיהם בשפה הלטינית. ספר זה היה בין הספרים הראשונים שהודפסו באיטליה לאחר הבאת הדפוס אליה. הספר הודפס בשנת 1469. יוליוס קיסר. מלחמת גאליה בשבעה ספרים, בצירוף ספר שמיני מאת אבלוס הירציוס. תרגם מן המקור הרומי והוסיף מבוא, הערות ומפתח שמות נ' רבן. תל אביב, הוצאת יבנה, תשי"ט (1958). יוליוס קיסר. מלחמת גאליה. תרגם מלטינית והוסיף מבוא והערות משה ליפשיץ. ירושלים, הוצאת כרמל, תשע"ב (2011). מלחמת גאליה, ספר ראשון, פרק 40. בתוך: צבי יעבץ, מרד ספארטאקוס: מקורות. הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ז (1957). א.ד. קולמן, עולמה של הספרות הרומית – סקירה ביקורתית על מהותה, התפתחותה ומעצביה. רמת גן, הוצאת מסדה, 1983. עמ' 97–100. ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י.ל. מאגנס, 1989. מדיה וקבצים בנושא מלחמת גאליה בוויקישיתוף Caesar. The Gallic War. Translated by H.J. Edwards. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1917. Digitized copy in: Hathi Trust Digital Library. "De Bello Gallico" and Other Commentaries by Julius Caesar. Translated by W.A. MacDevitt, with an introduction by Thomas Quincey. Everyman's Library, 1915. Digitized copy in: Project Gutenberg. חרפה רבה היא להם לדעת אשה בטרם ימלאו להם עשרים שנה, באתר הארץ, 8 באפריל 2011 Caesar's Gallic War in Livius.org . Written in 2009, last modified on 4 August 2020. Francis X. Dolan, Cicero's views on historical composition as exeplified in Caesar's Gallic Wars. Master's Theses, 1948. Kathrin Welch, Caesar and his officers in the Gallic War Commentaries, 1998. קובץ שמע: Commentaries on the Gallic War audiobook by GAIUS JULIUS CAESAR, סרטון באתר יוטיוב (באנגלית) על פי א' ד' קולמן, עמ' 95: "המלה הרומית 'קומֶנְטַארִיוּס' שתרגמנו ב'תזכיר' היא תרגום המונח היווני 'הִיפּוֹמְנֵימָה'; לשתי המילים גם יחד שורש משותף, שפירושו 'לזכור', 'להזכיר'. המונח היווני מציין 'רישום', 'חומר גולמי','טיוטה'... אין זה חומר לפרסום ברבים, אלא רישומי עזר." שצמן, עמ' 445. קולמן עמ' 97. Ramon L. Jimenez, Caesar against Rome : the great Roman civil war, Praeger, 2000 p. 65
Romeo and Juliet (שיר של דייר סטרייטס)

"Romeo and Juliet" הוא שיר של להקת הרוק הבריטית דייר סטרייטס, שנכתב על ידי הסולן והגיטריסט של הלהקה מארק נופלר. השיר יצא לראשונה לשווקים באלבום האולפן משנת 1980 "Making Movies" ובהמשך יצא גם לשווקים כסינגל בשנת 1981. לאורך השנים השיר נכלל במספר אלבומים נוספים של הלהקה בהם אלבומי ההופעות החיות "Alchemy" ו"On the Night", ולאחר מכן באלבום הדואט של נופלר עם אמיליו האריס "Real Live Roadrunning". השיר נכלל גם באלבום האוסף "Money for Nothing" שמכיל את הלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה. בבריטניה זכה הסינגל למעמד של זהב. השיר עוסק באהבה אבודה או נכזבת תוך שימוש במחזה השייקספירי הקלאסי רומיאו ויוליה כמטאפורה לקשיים במערכות הרומנטיות המודרניות. השיר נכתב בהשראת מערכת היחסים של מארק נופלר עם הזמרת הבריטית הולי וינסנט אשר הייתה באותה העת הסולנית של הלהקה "Holly And The Italians". רומיאו ויוליה מידע על היצירה "Romeo and Juliet" באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "Romeo and Juliet" באתר יוטיוב Khurana, Suanshu (17 במאי 2009). "Love-struck Romeo". The Indian Express. נבדק ב-2 במאי 2013. {{cite news}}: (עזרה)
טובה

האם התכוונתם ל... טובה (כלי נגינה) – סוג כלי נשיפה טובה (נקניק) – סוג נקניק מבחן TOVA – מבדק ממוחשב המיועד להערכה נוירולוגית של מאפייני התנהגות של הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות אישים: טובה (קיסר יפן) – קיסר יפן במאה ה-12 אנדראס טובה – מתעמל גרמני, בנו של מריאוס טובה מריוס טובה – מתעמל רומני וגרמני אתרים: טובה – הר געש ואגם באינדונזיה טובה – רפובליקה ברוסיה טובה סיטי – עיר באריזונה, ארצות הברית טובה (עיר) – עיר במחוז סנגל באפריקה טוב טובא אישים ששמם הפרטי הוא טובה
רפאל זליגמן (1947)

רפאל זֶלִיגְמן (Rafael Seligmann; נולד ב-13 באוקטובר 1947 בתל אביב) הוא סופר, עיתונאי, והיסטוריון ישראלי-גרמני. זליגמן נולד בתל אביב ובשנת 1957, עבר עם הוריו, שהיו יהודים גרמנים, בחזרה למינכן שבגרמניה המערבית. הוא למד היסטוריה ומדעי המדינה במינכן ובתל אביב. בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור במדעי המדינה, על עבודה בנושא "מדיניות הביטחון הישראלית". הוא משמש כמרצה באוניברסיטת מינכן. זליגמן כותב משנת 1978 מאמרים, טורים ופרשנות בעיתונות, כתב בין היתר עבור העיתונים "דר שפיגל", "בילד", "די ולט", "Die Tageszeitung" וה-"Frankfurter Allgemeine Zeitung". ספר הפרוזה הראשון שלו, "המכירה הפומבית של רובינשטיין" (1989), נחשב לרומן הראשון בן-זמננו שנכתב בגרמנית על ידי יהודי מאז סוף מלחמת העולם השנייה. הספר עוסק בחוויה של להיות יהודי צעיר בגרמניה בת-זמננו. Israels Sicherheitspolitik. Zwischen Selbstbehauptung und Präventivschlag – Eine Fallstudie über Grundlagen und Motive ["מדיניות הביטחון הישראלית"], München 1982, ISBN 3-7637-5331-1 Mit beschränkter Hoffnung. Juden, Deutsche, Israelis ["עם תקווה מוגבלת: יהודים, גרמנים, ישראלים"] (Sachbuch), Hoffmann und Campe, Hamburg 1991, ISBN 3-426-80017-9 Drehbuch zum Film Schalom Deutschland, 1995–1997 Hitler. Die Deutschen und ihr Führer, Ullstein, München 2004, ISBN 3-550-07589-8 Die Kohle-Saga. Der Tatsachenroman aus dem Revier, Hoffmann und Campe, Hamburg 2006, ISBN 3-455-50030-7 Revier im Wandel. Die Kohle-Saga geht weiter, Hoffmann und Campe, Hamburg 2008, ISBN 978-3-455-50048-6 מערכת היחסים היהודית-גרמנית: ספירת מלאי ופרספקטיבות, 1995 Rubinsteins Versteigerung: Roman ["המכירה הפומבית של רובינשטיין"], Wunder, München 1988, ISBN 3-423-11381-2 Die jiddische Mamme: Roman ["האמא היהודייה"], Eichborn, Frankfurt a.M. 1990, ISBN 3-423-12172-6 Der Musterjude: Roman ["היהודי לדוגמה"], Claassen, Hildesheim 1997, ISBN 3-423-12646-9 Schalom meine Liebe: Roman ["שלום אהבתי"], dtv, München 1998, ISBN 3-423-20173-8 Der Milchmann: Roman ["החולב"], dtv, München 1999, ISBN 3-423-24177-2 מדיה וקבצים בנושא רפאל זליגמן בוויקישיתוף רפאל זליגמן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רפאל זליגמן, ברשת החברתית Goodreads עופר אדרת, עיתון יהודי-גרמני חדש: לא רק סיפורים על נאצים, באתר הארץ, 27 בינואר 2012 Leslie Morris, Jack Zipes, "Unlikely history: the changing German-Jewish symbiosis, 1945-2000". ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המועצה המייצגת של הארגונים השחורים בצרפת

המועצה המייצגת של הארגונים השחורים בצרפת (צרפתית: Conseil représentatif des associations noires de France או בקיצור CRAN) הוא ארגון גג של השחורים בצרפת. הארגון הוקם בשנת 2005 ומטרתו היא להילחם כנגד אפליה אתנית וגזענית של שחורים בצרפת. המועצה הוקמה בשנת בנובמבר 2005 באספה הלאומית בצרפת. מייסדה ונשיאה הראשון של המועצה הוא פטריק לוזה (Lozès) ולואי-ז'ורז' טן שימש כדוברה. בשנת 2011 הכריז לוזה על מועמדותו לנשיאות צרפת, ובעקבות זאת פרש מתפקידו וטן נבחר לתפקיד במקומו. לוזה הסביר שהמודל של המועצה הוא "ההתאחדות הלאומית למען קידום אנשים צבעוניים" (NAACP), ארגון אמריקאי ותיק הפועל לקידום השחורים בארצות הברית. המועצה מורכבת מ-130 ארגונים אזרחיים שונים. לפי המועצה בצרפת בין 2.5 ל-5 מיליון שחורים. הקמתו של הארגון היא במידה מסוימת שבירה של מוסכמה רבת שנים בצרפת אודות אידיאל הרפובליקאיות, שבה אין אזרח צרפתי נמדד במדדים שונים פרט לאזרחותו ואין מן הראוי לצרפתים להתאגד על בסיס אתני או גזעי. (בין השאר הלשכה הסטטיסטית בצרפת אינה אוספת מידע אודות הרקע האתני של תושבי המדינה). מדיה וקבצים בנושא המועצה המייצגת של הארגונים השחורים בצרפת בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המועצה המייצגת של הארגונים השחורים בצרפת (בצרפתית) המועצה המייצגת של הארגונים השחורים בצרפת, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתר הארגון Louis-Georges Tin est le nouveau président du CRAN (בצרפתית)
אלקמנה

במיתולוגיה היוונית אַלְקְמֵנֵה (ביוונית: Ἀλκμήνη) הייתה אימו של הרקולס. אלקמנה היא בתם של אלקטריאון (מלך מיקנה ובנו של פרסאוס) ואנקסו (אנ'). היא הייתה נשואה לאמפיטריאון. נאמר שפניה ועיניה הכהות היו מקסימים כשל אפרודיטה והיא כיבדה את בעלה יותר מכל אישה לפניה. הסיודוס מתאר אותה כבת התמותה הכי גבוהה, יפה וחכמה. זאוס חשק באלקמנה ולכן התחזה לבעלה אמפיטריאון שחזר מוקדם מהמלחמה והכניס אותה להריון. מאוחר יותר חזר אמפיטריאון מהמלחמה, והוא גם כן הכניס אותה להריון כך שהיא הייתה בהריון עם תאומים. בלילה שבו עמדה אלקמנה ללדת, הרה, ששנאה את הרקלס מפני שהיה פרי בגידת זאוס, גרמה לזאוס להישבע שהילד שיוולד באותו לילה לשושלת פרסאוס יהפוך למלך. זאוס נשבע והרה דאגה לעכב את לידת תאומי אלקמנה ודאגה שאמו של אוריסתאוס (אנ'), שגם היה לשושלת פרסאוס, תלד מוקדם, כך שאוריסתאוס נהיה מלך. לאחר מות אמפיטריאון התחתנה אלקמנה עם רדמנתיס בן זאוס ואירופה, וחיה איתו בגלות בבויוטיה. יש שתי גרסאות באשר למות אלקמנה. אנשי מגארה סיפרו, שאלקמנה הלכה מארגוס לתבאי שבבויוטיה ומתה במגארה. הדעות נחלקו היכן לקבור אותה, חלק רצו להחזיר את גופתה לארגוס וחלק רצו לקבור אותה ליד בעלה לשעבר אמפיטריאון וילדי הרקלס. לבסוף האורקל מדלפי קבע שהיא תיקבר במגארה. על פי גרסה אחרת הפכה אלקמנה עם מותה לאבן. האסטרואיד 82 Alkmene (אנ') שהתגלה על ידי רוברט לות'ר (אנ') נקרא על שמה. אפי זיו, סודות אלי האולימפוס, אור יהודה: כנרת, זמורה, ביתן, 2013, עמ' 45, מסת"ב 9789655525694 מדיה וקבצים בנושא אלקמנה בוויקישיתוף אלקמנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה, 2.4.11, 3.1.2
המאוים

"המאוים - הבעתה" (מתורגם גם: האלביתי ; בגרמנית: Das Unheimliche, באנגלית: The Uncanny) הוא מושג פרוידיאני עבור משהו שיכול להיות מוכר, אך בו-זמנית גם זר, והתוצאה של כך היא תחושה של זרות לא-נוחה. משום שהמאוים הוא מוכר, אך זר, התופעה יוצרת לעיתים קרובות דיסוננס קוגניטיבי אצל הסובייקט החווה בשל אופיו הפרדוקסלי של להיות נמשך ובו-זמנית גם נדחה על ידי האובייקט. דיסוננס קוגניטיבי זה מוביל פעמים רבות לדחייה על הסף של האובייקט, משום שהסובייקט מעדיף שלא להתמודד עם התופעה. המושג זוהה לראשונה על ידי ארנסט ינטש במאמר משנת 1906, על הפסיכולוגיה של המאוים. ינטש מגדיר את המאוים כהיות תוצר של "אי הוודאות האינטלקטואלית; כך שהמאוים ימשיך להיות תמיד, כפי שהיה בעבר, דבר שהסוביקט אינו מודע לו. ככל שהאדם יתמצא טוב יותר בסביבתו, כך תפחת הנכונות שלו להתרשם מן המאוים לגבי האובייקטים והאירועים הסובבים אותו, ומרחיב על השימוש בו בעולם הבדיוני. ינטש מזהה את הסופר הגרמני א.ת.א. הופמן כסופר אשר משתמש בתופעת המאוים בעבודתו, במיוחד בסיפור "איש-החול", שבו מופיעה דמות של בובה בעלת תכונות אנושיות בשם אולימפיה. הקונספט של המאוים הורחב בהמשך על ידי זיגמונד פרויד במאמרו משנת 1919, "Unheimlich", שנשען, בין השאר, על עבודתו של הופמן (שפרויד מתייחס אליו כאל אמן "תחרות של המאוים בספרות"). עם זאת, הוא מותח ביקורת על טענתו של ינטש כי אולימפיה היא מרכיב מאוים מרכזי בסיפור. במקום זאת, פרויד מצביע על אלמנט שונה לחלוטין בסיפור – "הרעיון ששודדים למישהו את העיניים", וטוען שזהו ה"מופע היותר מרשים של מאוימות" בסיפור. דז'ה וו זיגמונד פרויד, מעשה היצירה בראי הפסיכואנאליזה : על ההשפלה של חיי האהבה ומסות אחרות, (תרגום: אריה בר ; עריכה מדעית: ח. אורמיאן), תל אביב : הוצאת דביר, תשמ"ח 1988. שיר אלוני, הבית האלמן : ביטויי המאוים ביצירתה של דוריס סאלסדו, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2006. יפתח אשכנזי, תשוקה מאיימת: איך לעזאזל מתרגמים את המושגים של פרויד?, באתר nrg‏, 22 באוגוסט 2012 זיגמונד פרויד, האלביתי, תרגום: ד"ר רות גינזבורג, תל אביב: רסלינג, 2012.