אן, מלכת בריטניה

אן, מלכת בריטניה (באנגלית: Anne, Queen of Great Britain; ‏6 בפברואר 1665 – 1 באוגוסט 1714) הייתה מלכת אנגליה, סקוטלנד ואירלנד בתחילת המאה ה-18, והמלכה הראשונה של ממלכת בריטניה הגדולה, בעקבות חוקי האיחוד של 1707. אן נולדה במהלך שלטונו של דודה, המלך צ'ארלס השני. אביה היה אחיו הצעיר של צ'ארלס והיורש המיועד, ג'יימס, שנחשד כקתולי, דבר שהיה מאוד לא פופולרי באנגליה. על פי הוראותיו של צ'ארלס, אן ואחותה הבכורה מרי גודלו כאנגליקנים. מרי נישאה לבן דודם הפרוטסטנטי ההולנדי, ויליאם השלישי מאורנג', בשנת 1677, ואן נישאה לנסיך הלותרני ג'ורג' מדנמרק בשנת 1683. עם מותו של צ'ארלס בשנת 1685, ג'יימס עלה לכס המלכות, אך רק שלוש שנים לאחר מכן הודח במהפכה המהוללת של 1688. מרי וויליאם הפכו לשליטים משותפים. אף על פי שהאחיות היו קרובות, מחלוקות בנוגע לכספים, ולמעמד המכרים של אן צצו זמן קצר לאחר עלייתה לשלטון של מרי והן התרחקו זו מזו. לוויליאם ולמרי לא היו ילדים. ולאחר מותה של מרי בשנת 1694, ויליאם מלך לבדו עד מותו בשנת 1702, כאשר אחריו אן ירשה אותו. במהלך שלטונה, אן העדיפה פוליטיקאים טוריים מתונים, שהיו יותר נוטים לדעותיה הדתיות האנגליקניות מאשר יריביהם, הוויגים. אך הוויגים התחזקו במהלך מלחמת הירושה הספרדית, עד שבשנת 1710 אן פיטרה רבים מהם מתפקידם. הידידות הקרובה שלה עם שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו, נהרסה כתוצאה ממחלוקות פוליטיות. הדוכסית נקמה בה עם תיאור בלתי מחמיא של המלכה בזיכרונותיה, שנחשב לאמת היסטורית על ידי ההיסטוריונים עד שאן הוערכה מחדש בסוף המאה ה-20. אן סבלה מבעיות בריאותיות לאורך כל חייה, ומאז שנות השלושים לחייה הלכה והחמירה בריאותה והשמינה. למרות 17 הריונות, היא נפטרה ללא יורש ששרד והייתה המלכה האחרונה מבית סטיוארט. בעקבות חוק ההסדר של 1701, אשר שלל את כל הקתולים, ירש אותה בן דודה מדרגה שנייה ג'ורג' הראשון מבית הנובר. אן נולדה ב-6 בפברואר 1665 בשעה 23:39 בארמון סנט ג'יימס בלונדון, הילדה הרביעית והבת השנייה של דוכס יורק (לימים המלך ג'יימס השני) ואשתו הראשונה, אן הייד. אביה היה אחיו הצעיר של המלך צ'ארלס השני, ששלט בשלוש ממלכות: אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, ואמה הייתה בתו של לורד צ'נסלור אדוארד הייד, רוזן קלרנדון הראשון. בטבילתה האנגליקנית בקפלה המלכותית בסנט ג'יימס, הייתה אחותה הבכורה, מרי, אחת מהסנדקים שלה, לצד הדוכסית ממונמות' והארכיבישוף מקנטרברי, גילברט שלדון. להוריה של אן היו שמונה ילדים, אך רק אן ומרי שרדו והגיעו לבגרות. כמקובל במשפחת המלוכה, אן ואחותה גודלו בנפרד מאביהן במוסד שלהן בריצ'מונד שבסארי. לפי הוראותיו של דודם צ'ארלס השני, הן גודלו כפרוטסטנטיות, אף על פי שאביהן היה קתולי. הן הועמדו תחת חסותם של קולונל אדוארד וליידי פרנסס ויליארס, וחינוכן התרכז בתורת הכנסייה האנגליקנית. הנרי קומפטון, בישוף לונדון, מונה כמדריך של אן. בסביבות 1671, אן הכירה לראשונה את שרה ג'נינגס, שהפכה מאוחר יותר לחברתה הקרובה ולאחת היועצות המשפיעות ביותר עליה. ג'נינגס נישאה לג'ון צ'רצ'יל (הדוכס העתידי של מרלבורו) בסביבות 1678. בשנת 1673, הפכה המרת הדת של אביה ג'יימס לקתוליות לציבורית, והוא נישא לנסיכה הקתולית, מרי ממודנה, שהייתה רק שש וחצי שנים מבוגרת מאן. לצ'ארלס השני לא היו ילדים חוקיים, ולכן ג'יימס היה הבא בתור לכתר, ואחריו שתי בנותיו הנותרות מנישואיו הראשונים, מרי ואן – כל עוד לא היה לו בן. במהלך עשר השנים הבאות, למרי ממודנה נולדו עשרה ילדים, אך כולם היו מתים בעת לידתם או מתו בינקותם, והשאירו את מרי ואן במקום השני והשלישי בסדר הירושה לאחר אביהן. ישנם כל הסימנים לכך שבמהלך ילדותה של אן, היא ואמה החורגת הסתדרו היטב, וג'יימס היה אב מצפוני ואוהב. בנובמבר 1677, אחותה של אן, מרי, נישאה לבן דודם ההולנדי, ויליאם השלישי מאורנג', בארמון סנט ג'יימס, אך אן לא יכלה להשתתף בחתונה כיוון שהייתה מרותקת לחדרה בשל מחלת האבעבועות השחורות. עד שהחלימה, מרי כבר עזבה לחייה החדשים בהולנד. מורתה ליידי פרנסס ויליארס נדבקה במחלה ונפטרה. דודתה של אן, ליידי הנרייטה הייד (אשתו של לורנס הייד), מונתה למורתה החדשה. שנה לאחר מכן, אן ואמה החורגת ביקרו את מרי בהולנד לשבועיים. הדוכס והדוכסית מיורק ברחו לבריסל במרץ 1679 בעקבות ההיסטריה האנטי-קתולית שניזונה מהמזימת האפיפיורית, ואן ביקרה אותם מאוגוסט. באוקטובר, שלושתם חזרו לבריטניה: אן לאנגליה, ואביה ואמה החורגת לסקוטלנד. היא הצטרפה אליהם בארמון הולירוד באדינבורו מיולי 1681 עד מאי 1682. היה זה מסעה האחרון מחוץ לאנגליה. בן דודה השני של אן, ג'ורג' מהנובר, ביקר בלונדון לשלושה חודשים מדצמבר 1680, מה שעורר שמועות על נישואים פוטנציאליים ביניהם. שמועות אחרות טענו שהיא חוזרה על ידי הלורד מאלגרב, אם כי הוא הכחיש זאת. עם זאת, כתוצאה מהרכילות, הוא הודח זמנית מהחצר. כשג'ורג' מהנובר הוצא מהתמונה כחתן פוטנציאלי עבור אן, חיפש המלך צ'ארלס נסיך מתאים אחר שיתקבל על ידי נתיניו הפרוטסטנטים אך גם יהיה מקובל על בעל בריתו הקתולי, לואי הארבעה עשר מצרפת. הדנים היו בעלי ברית פרוטסטנטים של הצרפתים, ולואי הארבעה עשר היה מעוניין בברית אנגלו-דנית כדי לרסן את כוחם של ההולנדים. לבסוף נבחר הנסיך ג'ורג' מדנמרק, אחיו הצעיר של המלך כריסטיאן החמישי, אביה של אן הסכים לנישואין בלהיטות כי זה הפחית את השפעת חתנו האחר, ויליאם מאורנג', שלא היה מרוצה מהשידוך. בישוף קומפטון ערך את טקס נישואיהם של אן וג'ורג' ב-28 ביולי 1683 בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס. אף על פי שזה היה נישואין פוליטיים, הם היו בני זוג נאמנים ומסורים. הוקצה להם סט מבנים, הידועים בשם "הקוקפיט", בארמון וייטהול כמעונם בלונדון. כשהמלך צ'ארלס השני מת בשנת 1685, אביה של אן הפך למלך ג'יימס השני של אנגליה והשביעי של סקוטלנד. למורת רוחם של האנגלים, ג'יימס התחיל למנות קתולים לתפקידים צבאיים ומנהליים, בניגוד לחוקי המבחן שנועדו למנוע מינוי כזה. אן חלקה את הדאגה הכללית והמשיכה להשתתף בטקסים אנגליקניים. מכיוון שאחותה מרי חיה בהולנד, אן ומשפחתה היו בני המשפחה המלכותית היחידים שהשתתפו בטקסים דתיים פרוטסטנטיים באנגליה. כאשר אביה ניסה לגרום לאן להטביל את בתה הצעירה ביותר לאמונה הקתולית, אן פרצה בבכי. "תורת הכנסייה הרומית היא רעה ומסוכנת", כתבה לאחותה, "הטקסים שלהם – רובם – עבודה זרה גמורה". אן התרחקה מאביה ואמה החורגת, כאשר ג'יימס ניסה להחליש את כוחה של כנסיית אנגליה. בתחילת 1687, בתוך מספר ימים, אן הפילה את תינוקה, בעלה נדבק באבעבועות שחורות ושתי בנותיהם הצעירות מתו מאותה מחלה. ליידי רייצ'ל ראסל כתבה שג'ורג' ואן "קיבלו [את המוות] בצורה כבדה מאוד... לפעמים בכו, לפעמים התאבלו במילים; ואז ישבו בשקט, יד ביד; הוא חולה במיטה והיא האחות המטפלת המסורה ביותר שאפשר לדמיין". מאוחר יותר באותה שנה, היא עברה הפלה נוספת. הדאגה הציבורית מהקתוליות של ג'יימס גברה כאשר אשתו, מרי ממודנה, נכנסה להריון בפעם הראשונה מאז עלייתו של ג'יימס לכס המלכות. במכתבים לאחותה מרי, העלתה אן חשדות שהמלכה מזייפת את הריונה בניסיון להציג יורש מזויף. היא כתבה, "הם לא יהססו לעשות דבר, יהיה זה מרושע ככל שיהיה, אם זה יקדם את האינטרסים שלהם... ייתכן שמתוכנן משהו לא טוב". אן עברה הפלה נוספת באפריל 1688 ועזבה את לונדון כדי להחלים בעיירת הספא באת'. אמה החורגת של אן ילדה בן, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, ב-10 ביוני 1688, וסיכוי לשושלת קתולית מבוססת גבר. אן עדיין הייתה בבאת', ולכן לא הייתה עדה ללידה, מה שהזין את האמונה שהילד אינו לגיטימי. ייתכן שאן עזבה את הבירה במכוון כדי להימנע מלהיות נוכחת, או כי הייתה חולה באמת, אך גם אפשרי שג'יימס רצה להרחיק את כל הפרוטסטנטים, כולל בתו, מענייני המדינה. "לעולם לא אהיה מרוצה עכשיו", כתבה אן לאחותה מרי, "אם הילד הוא אמיתי או שקרי. ייתכן שזהו אחינו, אבל רק אלוהים יודע... קשה להימנע מאלף חששות ומחשבות מלנכוליות, אבל יהיה אשר יהיה השינוי, תמיד תמצאי אותי נאמנה לדת שלי ונאמנה לך." כדי לפזר שמועות על ילד מזויף, הביא ג'יימס 40 עדים ללידה למפגש של המועצת המלכותית, אך אן טענה שאינה יכולה להשתתף כיוון שהייתה בהריון (מה שלא היה נכון) ואז סירבה לקרוא את ההצהרות כי זה היה "לא הכרחי". ערך מורחב – המהפכה המהוללת גיסה ויליאם מאורנג' פלש לאנגליה ב-5 בנובמבר 1688, במה שידוע כמהפכה המהוללת, שבסופה הודח אביה המלך ג'יימס. נאסר על אן לבקר את אחותה מרי באביב 1687, אך היא המשיכה להתכתב איתה והייתה מודעת לתוכניות הפלישה. לפי עצתם של משפחת צ'רצ'יל, סירבה אן לתמוך בג'יימס לאחר נחיתתו של ויליאם, וב-18 בנובמבר כתבה לוויליאם והביעה את תמיכתה במעשיו. צ'רצ'יל עזב את המלך הלא פופולרי ג'יימס ב-24 בנובמבר. באותו לילה עזב גם ג'ורג', ובערב שלמחרת הוציא ג'יימס צו לעצור את שרה צ'רצ'יל בארמון סנט ג'יימס. אן ושרה נמלטו מוויטהול במדרגות אחוריות, והעמידו את עצמן תחת חסותו של הבישוף קומפטון. הן שהו לילה אחד בביתו, ולאחר מכן הגיעו לנוטינגהאם ב-1 בדצמבר. שבועיים לאחר מכן, בליווי משמר גדול, הגיעה אן לאוקספורד, שם פגשה את ג'ורג' בניצחון. "אלוהים עזור לי!", קונן ג'יימס כאשר גילה על עריקתה של אן ב-26 בנובמבר, "אפילו ילדיי נטשו אותי." ב-19 בדצמבר חזרה אן ללונדון, שם ביקר אותה ויליאם מיד. ג'יימס נמלט לצרפת ב-23 בדצמבר. אן לא הראתה שום דאגה למשמע החדשות על בריחתו של אביה, ובמקום זאת ביקשה לשחק את משחק הקלפים הרגיל שלה. היא הצדיקה את עצמה בכך שאמרה שהיא "רגילה לשחק ולעולם לא אהבה לעשות משהו שנראה כמגבלה מזויפת". בינואר 1689 התכנסה פרלמנט הכינוס באנגליה והכריז כי ג'יימס ויתר למעשה על הכתר כאשר ברח, וכי כיסאות המלוכה של אנגליה ואירלנד נותרו ריקים. הפרלמנט של סקוטלנד נקט בפעולה דומה, וויליאם ומרי הוכרזו כמלכי כל שלוש הממלכות. חוק הזכויות של 1689 וחוק טענת הזכות של 1689 קבעו את הירושה. אן וצאצאיה יהיו הבאים בתור אחרי ויליאם ומרי, ואחריהם יהיו כל צאצאים של ויליאם מנישואים עתידיים. ב-24 ביולי 1689 ילדה אן בן, הנסיך ויליאם, דוכס גלוסטר, אשר אף על פי שהיה חולה, שרד את ילדותו. מאחר שלוויליאם ולמרי לא היו ילדים, נראה היה כי בנם של אן יירש את הכתר בעתיד. זמן קצר לאחר עלייתם לכס המלכות, ויליאם ומרי גמלו לג'ון צ'רצ'יל על ידי הענקת תואר הרוזנות של מרלבורו, וג'ורג' בעלה של אן קיבל את תואר דוכס קמברלנד. אן ביקשה להשתמש בארמון ריצ'מונד ולקבל קצבה פרלמנטרית. ויליאם ומרי סירבו בהתחלה, והתנגדו ללא הצלחה לבקשה השנייה, מה שגרם למתח בין שתי האחיות. הטינה של אן החמירה כאשר ויליאם סירב לאפשר לג'ורג' לשרת בצבא בתפקיד פעיל. המלך והמלכה החדשים חששו שהעצמאות הפיננסית של אן תחליש את השפעתם עליה ותאפשר לה לארגן סיעה פוליטית יריבה. מאז אותה תקופה, לפי בקשת אן, היא ושרה צ'רצ'יל, ליידי מרלבורו, החלו לקרוא זו לזו בשמות חיבה גב' מורלי וגברת פרימן, בהתאמה, כדי להקל על מערכת יחסים שוויונית יותר ביניהן כשהיו לבד. בינואר 1692, בחשד שצ'רצ'יל זומם בחשאי עם תומכיו של ג'יימס, היעקוביטים, פיטרו אותו ויליאם ומרי מכל תפקידיו. כהפגנה פומבית של תמיכה בצ'רצ'ילים, אן לקחה את שרה לאירוע חברתי בארמון, וסירבה לבקשת אחותה לפטר את שרה ממשק ביתה. ליידי מרלבורו פוטרה לאחר מכן ממשק הבית המלכותי על ידי הלורד צ'מברלין, ואן עזבה בזעם את מעונה המלכותי ועברה לגור בבית סיון, ביתו של דוכס סומרסט. אן נשללה משומר הכבוד שלה; נאסר על החצרנים לבקר אותה, והרשויות האזרחיות הונחו להתעלם ממנה. באפריל, ילדה אן בן שמת תוך דקות. מרי ביקרה אותה, אך במקום להציע נחמה, ניצלה את ההזדמנות לנזוף שוב באן על חברותה עם שרה. האחיות לא ראו זו את זו שוב עוד. מאוחר יותר באותה שנה, עברה אן לבית ברקלי בפיקדילי, לונדון, שם ילדה בת מתה במרץ 1693. כשמרי מתה מאבעבועות שחורות בשנת 1694, ויליאם המשיך למלוך לבדו. אן הפכה ליורשת העצר שלו, שכן כל הילדים שהיו עשויים להיות לו מאישה אחרת הועברו למקום נמוך יותר בסדר הירושה, והשניים התפייסו בפומבי. הוא החזיר לה את הכבוד הקודם שלה, אפשר לה להתגורר בארמון סנט ג'יימס, ונתן לה את תכשיטיה של מרי, אך מנע ממנה להשתתף בממשלה ונמנע מלמנות אותה לעוצרת במהלך היעדרויותיו בחו"ל. שלושה חודשים לאחר מכן, החזיר ויליאם את צ'רצ'יל לתפקידיו. עם השבתה של אן לחצר, הפך בית ברקלי למרכז חברתי עבור חצרנים שנמנעו בעבר ממגע עם אן ובעלה. לדברי ג'יימס אביה, כתבה לו אן בשנת 1696 וביקשה את רשותו לרשת את ויליאם, ולאחר מכן הבטיחה להחזיר את הכתר לקו של ג'יימס בהזדמנות נוחה; הוא סירב לתת את הסכמתו. סביר להניח שהיא ניסתה להבטיח את הירושה שלה עצמה על ידי ניסיון למנוע תביעה ישירה של ג'יימס. הילד היחיד של אן ששרד, דוכס גלוסטר, מת בגיל 11 ב-30 ביולי 1700. היא ובעלה היו "המומים מצער". אן הורתה לבני ביתה לציין יום אבל בכל שנה ביום השנה למותו. עם ויליאם ללא ילדים ומות בנה של אן, אן הייתה האדם היחיד שנותר בקו הירושה שנקבע על פי חוק הזכויות של 1689. כדי להתמודד עם משבר הירושה ולמנוע החזרת הקתוליות, העביר הפרלמנט האנגלי את חוק ההסדר של 1701, שקבע שאם אן וויליאם השלישי לא יותירו צאצאים, הכתר של אנגליה ואירלנד יעבור לסופיה, הנסיכה של הנובר, ולצאצאיה הפרוטסטנטיים. סופיה הייתה נכדתו של ג'יימס הראשון דרך בתו אליזבת, שהייתה אחותו של סבה של אן, צ'ארלס הראשון. מעל 50 קתולים בעלי תביעות חזקות יותר הוצאו מקו הירושה. אביה של אן מת בספטמבר 1701. אלמנתו, המלכה לשעבר, כתבה לאן ולהודיע לה שאביה סלח לה ולזכור את הבטחתה לחתור להשבת קו הירושה שלו, אך אן כבר הסכימה לקו הירושה שנוצר על ידי חוק ההסדר. אן הפכה למלכה עם מותו של המלך ויליאם השלישי ב-8 במרץ 1702, וזכתה מיד לפופולריות רבה. בנאומה הראשון לפרלמנט האנגלי, ב-11 במרץ, היא התרחקה מגיסה המנוח ההולנדי ואמרה, "כיוון שאני יודעת שליבי הוא לחלוטין אנגלי, אני יכולה להבטיח לכם בכנות שאין דבר שתצפו או תרצו ממני שלא אהיה מוכנה לעשות למען האושר והשגשוג של אנגליה." זמן קצר לאחר עלייתה לכס המלכות, מינתה אן את בעלה ללורד האדמירל העליון, מה שנתן לו שליטה נומינלית על הצי המלכותי. אן נתנה שליטה על הצבא ללורד מרלבורו, אותו מינתה לקפטן-גנרל. מרלבורו קיבל גם כיבודים רבים מהמלכה; הוא נוצר אביר מסדר הבירית והועלה לדרגת דוכס. הדוכסית ממרלבורו מונתה למנהלת הלבוש ושומרת הארנק הפרטי. אן הוכתרה ביום ג'ורג' הקדוש, 23 באפריל 1702. ב-4 במאי, הסתבכה אנגליה במלחמת הירושה הספרדית, בה נלחמו אנגליה, אוסטריה והרפובליקה ההולנדית נגד צרפת וספרד הבורבונית. קרלוס השני מספרד מת ללא ילדים בשנת 1700, והירושה הייתה שנויה במחלוקת בין שני טוענים: הארכידוכס האבסבורגי צ'ארלס מאוסטריה והדוכס הבורבוני פיליפ מאנז'ו. אן גילתה עניין רב בענייני המדינה, והייתה פטרונית של תיאטרון, שירה ומוזיקה. היא תמכה בגאורג פרידריך הנדל עם 200 ליש"ט בשנה. היא נתנה חסות למדליות איכותיות כפרסים על הישגים פוליטיים או צבאיים, שיוצרו במטבעה על ידי אייזק ניוטון וג'ון קרוקר. היא העניקה תואר אבירות לניוטון בביקורה בקיימברידג' בשנת 1705. ערך מורחב – חוקי האיחוד של 1707 בעוד שאירלנד הייתה כפופה לכתר האנגלי, ו-וויילס הייתה חלק מממלכת אנגליה, סקוטלנד נותרה מדינה ריבונית עצמאית עם פרלמנט וחוקים משלה. חוק ההסדר של 1701, שחוקק על ידי הפרלמנט האנגלי, חל בממלכות אנגליה ואירלנד, אך לא בסקוטלנד, שם מיעוט חזק ביקש לשמר את שושלת סטיוארט ואת זכות הירושה שלה לכס המלכות. אן הצהירה בנאומה הראשון לפרלמנט האנגלי כי "יש צורך רב" להגיע לאיחוד בין אנגליה וסקוטלנד. באוקטובר 1702, ועדה משותפת אנגלית-סקוטית נפגשה במעונה הקודם של אן, ה"קוקפיט", כדי לדון בתנאים. המשא ומתן הסתיים בתחילת פברואר 1703 ללא הסכמה. הפרלמנט הסקוטי הגיב לחוק ההסדר של 1701 על ידי חקיקת חוק הביטחון, אשר העניק לפרלמנט את הסמכות לבחור את המלך הסקוטי הבא מבין הצאצאים הפרוטסטנטים של השושלת המלכותית הסקוטית, אם לא יהיו לאן ילדים נוספים. האדם שנבחר על ידי הפרלמנט לא יכול היה להיות אותו אדם שעלה לכס המלכות האנגלי, אלא אם אנגליה תעניק חופש מסחר מלא לסוחרים הסקוטים. תחילה, אן נמנעה מלתת את הסכמתה המלכותית לחוק, אך העניקה אותה בשנה שלאחר מכן כאשר הפרלמנט איים למנוע אספקה, מה שסיכן את התמיכה הסקוטית במלחמותיה של אנגליה. הפרלמנט האנגלי הגיב בחוק הזרות של 1705, שאיים להטיל סנקציות כלכליות ולהכריז על נתינים סקוטים כזרים באנגליה, אלא אם סקוטלנד תבטל את חוק הביטחון או תתקדם לאיחוד עם אנגליה. הפרלמנט הסקוטי בחר באפשרות השנייה; הפרלמנט האנגלי הסכים לבטל את חוק הזרות, ונציבים חדשים מונו על ידי המלכה אן בתחילת 1706 כדי לנהל משא ומתן על תנאי האיחוד. סעיפי האיחוד שאושרו על ידי הנציבים הוצגו בפני אן ב-23 ביולי 1706 ואושרו על ידי הפרלמנטים הסקוטי והאנגלי ב-16 בינואר וב-6 במרץ 1707, בהתאמה. על פי חוקי האיחוד, אנגליה וסקוטלנד אוחדו לממלכה אחת שנקראה בריטניה הגדולה, עם פרלמנט אחד, החל מ-1 במאי 1707. כתומכת עקבית ונלהבת של האיחוד למרות ההתנגדות משני צדי הגבול, השתתפה אן בטקס הודיה בקתדרלת סנט פול. הסקוטי סר ג'ון קלרק, הברונט הראשון, שגם השתתף, כתב: "אף אחד לא נראה כמתפלל ומודה בכנות יותר מהמלכה עצמה". אן הייתה הרוסה ממותו של הנסיך ג'ורג' באוקטובר 1708, וזה היווה נקודת מפנה במערכת היחסים שלה עם הדוכסית ממרלבורו. הדוכסית הגיעה לארמון קנזינגטון זמן קצר לפני מותו של ג'ורג', ולאחר מותו התעקשה שאן תעזוב את קנזינגטון לארמון סנט ג'יימס בניגוד לרצונה. אן כעסה על פעולותיה הפולשניות של הדוכסית, שכללו הסרת דיוקן של ג'ורג' מחדר השינה של המלכה ולאחר מכן סירוב להחזירו, מתוך אמונה שזה טבעי "להימנע מראיית ניירות או כל דבר השייך לאחד שאוהבים כשהם זה עתה מתו". שרה המשיכה להטריד את אן על חברותה עם אביגיל, ובאוקטובר 1709, אן כתבה לדוכס ממרלבורו בבקשה שאשתו "תפסיק להציק ולייסר אותי ותתנהג בכבוד שהיא חייבת הן לחברתה והן למלכה". ביום חמישי הקדוש, 6 באפריל 1710, אן ושרה נפגשו בפעם האחרונה. לפי שרה, המלכה הייתה שתקנית ורשמית, וחזרה שוב ושוב על אותן ביטויים - "כל מה שיש לך לומר, את יכולה לכתוב בכתב" ו"את אמרת שאת לא דורשת תשובה, ואני לא אתן לך אחת". ערך מורחב – מלחמת הירושה הספרדית עם התגברות חוסר הפופולריות של מלחמת הירושה הספרדית, ירדה גם הפופולריות של ממשלת הוויגים. האימפיצ'מנט של הנרי סצ'וורל, אנגליקני טורי גבוה שהטיף דרשות אנטי-וויגיות, הוביל לאי שביעות רצון ציבורית נוספת. אן חשבה שסצ'וורל צריך להיענש על ערעור על המהפכה המהוללת, אך שעונשו צריך להיות קל כדי למנוע מהומה ציבורית נוספת. בלונדון פרצו מהומות בתמיכה בסצ'וורל, אך הכוחות היחידים שהיו זמינים לדיכוי ההפרעות היו משמרות המלכה, ומזכיר המדינה סנדרלנד היה מהסס להשתמש בהם ולהשאיר את המלכה פחות מוגנת. אן הכריזה שאלוהים יהיה המשמר שלה והורתה לסנדרלנד לפרוס מחדש את כוחותיה. בהתאם להשקפתה של אן, הורשע סצ'וורל, אך עונשו – השעיית דרשות לשלוש שנים – היה קל כל כך שהמשפט הפך ללעג. אף על פי שמרלבורו, לעת עתה, נותר כמפקד הצבא. במקומם, מינתה אן ממשלה חדשה בראשות רוברט הארלי, שהחלה לחפש שלום עם צרפת. בניגוד לוויגים, הארלי וממשלתו היו מוכנים להתפשר בכך שהעניקו את ספרד לתובע הבורבון, פיליפ מאנז'ו, בתמורה לוויתורים מסחריים. בבחירות לפרלמנט שהתקיימו זמן קצר לאחר מינויו, הארלי, בסיוע פטרונות ממשלתית, השיג רוב טורי גדול. בינואר 1711, אילצה אן את שרה להתפטר מתפקידיה בבית המשפט, ואביגיל לקחה את מקומה כשומרת הארנק הפרטי. הארלי נדקר על ידי פליט צרפתי מאוכזב, ואן בכתה למחשבה שהוא ימות. הוא החלים לאט. מותו של האח הבכור של הארכידוכס צ'ארלס, הקיסר יוזף הראשון, באפריל 1711, והחלפתו באוסטריה, הונגריה והאימפריה הרומית הקדושה, לא היה יותר באינטרסים של בריטניה לתת לו גם את כס הספרדית, אך השלום המוצע של אוטרכט שהוגש לפרלמנט לאשרור לא הלך רחוק כמו שהוויגים רצו לרסן את שאיפות הבורבונים. בבית הנבחרים היה הרוב הטורי בלתי ניתן לערעור, אך הדבר לא היה נכון בבית הלורדים. הוויגים הבטיחו את תמיכת רוזן נוטינגהאם נגד האמנה על ידי הבטחה לתמוך בחוק הקונפורמיות האקראית שלו. כדי למחוק את הרוב הוויגי בבית הלורדים, אן צירפה שנים עשר לורדים טוריים חדשים, אף על פי שיצירת מסה כזו של עמיתים הייתה חסרת תקדים. בעלה של אביגיל, סמואל משם, הפך לברון, אף על פי שאן מחתה בפני הארלי שהיא "מעולם לא התכוונה לעשות מגברת [אביגיל] אישה גדולה, ותאבד משרתת שימושית." באותו יום, מרלבורו הודח מתפקידו כמפקד הצבא. הסכם השלום אושר ומעורבותה הצבאית של בריטניה במלחמת הירושה הספרדית הסתיימה. על ידי חתימת הסכם אוטרכט, הכיר המלך לואי ה-14 מצרפת בירושת בית הנובר בבריטניה. למרות זאת, הרכילות שאן ושריה העדיפו שאת המלוכה ייקח אחיה החורג ולא את בית הנובר נמשכה, ולמרות הכחשותיה הפומביות והפרטיות של אן. השמועות ניזונו מהסירובים העקביים שלה לאפשר לכל אחד מבית הנובר לבקר או לעבור לאנגליה, ומהתככים של הארלי ומזכיר המדינה הטורי לורד בולינגברוק, שהיו בדיונים נפרדים וסודיים עם אחיה החורג לגבי אפשרות להחזרת בית סטיוארט עד תחילת 1714. אן לא הייתה מסוגלת ללכת בין ינואר ליולי 1713. בחג המולד היא סבלה מחום ושכבה מחוסרת הכרה במשך שעות, מה שהוביל לשמועות על מותה הקרוב. היא התאוששה, אך שוב חלתה באופן קשה במרץ. עד יולי, אן איבדה את אמונה בהארלי; מזכירו רשם שאן אמרה לקבינט "שהוא מזניח את כל העסקים; שקשה להבין אותו; שכאשר הוא מסביר את עצמו, היא לא יכולה לסמוך על אמיתות דבריו; שהוא אף פעם לא מגיע בזמן שהיא קובעת; שהוא לעיתים קרובות מגיע שיכור; ולסיום, הוא מתנהג כלפיה בחוסר נימוס, חוסר כבוד ובזלזול." ב-27 ביולי 1714, במהלך הפגרה של הפרלמנט, פיטרה אן את הארלי מתפקידו כלורד האוצר. למרות בריאותה הרופפת, שלדברי רופאיה נגרמה מהמתח הרגשי של ענייני המדינה, היא השתתפה בשתי ישיבות קבינט מאוחרות בלילה שלא הצליחו לקבוע את יורשו של הארלי. ישיבה שלישית בוטלה כאשר היא הפכה לחולה מדי כדי להשתתף. היא איבדה את יכולת הדיבור בשל שבץ מוחי ב-30 ביולי 1714, ביום השנה למותו של גלוסטר, ובעצת המועצה הפרטית העבירה את מקל האוצר לצ'ארלס טלבוט, הדוכס הראשון משורוסברי, וויג בכיר. אן נפטרה בסביבות השעה 7:30 בבוקר ב-1 באוגוסט 1714. ג'ון ארבות'נוט, אחד מרופאיה, חשב שמותה היה שחרור מחיים מלאים במחלות וטרגדיות; הוא כתב לג'ונתן סוויפט, "אני מאמין שהשינה מעולם לא הייתה יותר מבורכת עבור נוסע עייף מאשר שהמוות היה עבורה." היא נקברה לצד בעלה וילדיה בקפלת הנרי השביעי בצד הדרומי של מנזר וסטמינסטר ב-24 באוגוסט. הנסיכה סופיה נפטרה ב-28 במאי, חודשיים לפני אן, ולכן בנה של הנסיכה, ג'ורג', הנסיך הבוחר מהנובר, ירש את הכס בהתאם לחוק ההסדר מ-1701. התובעים הקתוליים האפשריים, כולל אחיה החורג של אן, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, התעלמו מהם. עלייתו של הנסיך הייתה יחסית יציבה: מרד יעקוביטי ב-1715 נכשל. מרלבורו הוחזר לתפקידו, והשרים הטוריים הוחלפו בוויגים. הדוכסית ממרלבורו "השמיצה בצורה בלתי הולמת" את אן בזיכרונותיה, והזיכרונות המוטים שלה שכנעו רבים מהביוגרפים הראשונים שאן הייתה "אישה חלשה, חסרת החלטיות, מוקפת במריבות בחדר המיטות והחליטה על מדיניות גבוהה על בסיס אישיות." הדוכסית כתבה על אן: "בהחלט הייתה לה כוונה טובה והיא לא הייתה טיפשה, אבל אף אחד לא יכול לטעון שהיא הייתה חכמה, ולא הייתה מעניינת בשיחה. היא הייתה בורה בכל דבר פרט למה שהכמרים לימדו אותה כשהייתה ילדה... בהיותה בורה מאוד, פחדנית מאוד, עם מעט מאוד שיפוט, קל לראות שהיא הייתה יכולה להתכוון לטוב, כשהייתה מוקפת בכל כך הרבה אנשים ערמומיים, שלבסוף השיגו את מטרותיהם לבושתה." היסטוריונים רואים את אן בצורה חיובית יותר. בביוגרפיה שלו מ-1980, אדוארד גרג מציג את המלכה כאישה בעלת עקשנות בלתי ניתנת לכיבוש, שהייתה דמות מרכזית בתקופתה. טענתו של גרג מתארת את תקופת שלטונה כ: "תקופה של התקדמות משמעותית למדינה: בריטניה הפכה לכוח צבאי מרכזי ביבשה, האיחוד של אנגליה וסקוטלנד יצר ממלכה מאוחדת של בריטניה הגדולה, והבסיס הכלכלי והפוליטי לתור הזהב של המאה ה-18 הוקם. עם זאת, המלכה עצמה קיבלה מעט קרדיט על הישגים אלו והיא מוצגת זמן רב כמלכה חלשה ולא יעילה, הנשלטת על ידי יועציה." תקופת כהונתה זכתה לתהילה הודות להצלחותיה הרבות: ניצחון האנגלים במלחמת הירושה הספרדית, וחתימת הסכם שהעביר לאנגליה את השליטה במיצרי גיברלטר ובאי מנורקה; בצפון אמריקה הייתה אנגליה מעורבת במלחמה שכונתה מלחמת המלכה אן על שמה, בעקבותיה האנגלים קיבלו מצרפת את ניו פאונדלנד, לאחר סכסוך ממושך; שטחי הממלכה בצפון אמריקה הורחבו, וצרפת ויתרה על זכויותיה במפרץ הדסון – התפתחות שהעניקה לאנגלים מונופול על הסחר בפרוות באזור; נחתם הסכם עם ספרד, שאיפשר לאנגלים להעביר לצפון אמריקה כ-4,000 עבדים שחורים בכל שנה, להעמקת התבססותם שם; ב-1707 התאחדו אנגליה וסקוטלנד סופית, והפכו לממלכת בריטניה הגדולה. השתיים יצרו מסגרת כלכלית אחידה ללא גבולות מכס (בדומה למודל של השוק האירופי כיום – "האיחוד האירופי"). מבנה כלכלי זה הביא לבריטניה יתרון גדול על פני צרפת, גרמניה ואיטליה באשר לנכסים הפנימיים הרבים שמחזיקה כל אחת מהמדינות. כמו כן, הממלכות המרכיבות שזה עתה אוחדו לא כפו זו על זו את דפוסי אמונתן הדתית. השגשוג הכלכלי שבעקבות האיחוד הניב הישגים נוספים, ופריחה של המעמדות העליונים וחיי החברה בממלכה המאוחדת. האצולה לא הייתה "סגורה" כמו בשאר יבשת אירופה, מעמד הסוחרים היה חזק, והאמידים שבהם רכשו קרקעות ואף הפכו בעצמם לבני אצולה. המלכה אן נפטרה ב-1714, ללא יורשים ושושלת המלוכה של בית סטיוארט באנגליה הגיעה לקיצה. תקופת שלטונה של המלכה אן כללה התרחבות בטריטוריות הודו ואמריקה, והשפעת הצרפתים שם סוכלה. בתקופת מלכותה בריטניה הפכה למעצמה הימית והקולוניאלית הגדולה והחזקה בעולם. בסרט "המועדפת", שיצא לאקרנים ב-2018, מגלמת אוליביה קולמן את אן, מלכת בריטניה. אן, מלכת בריטניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אן, מלכת בריטניה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אן (1665–1714), מלכת בריטניה, דף שער בספרייה הלאומית התאריכים לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג באותה תקופה.