laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רשות התאגידים

רשות התאגידים היא רשות הפועלת במסגרת משרד המשפטים ומאגדת את גופי הרישום, הפיקוח והאכיפה הפועלים במשרד: רשם החברות, רשם השותפויות, רשם המשכונות, רשם העמותות, רשם ההקדשות ורשם המפלגות. רשות התאגידים הוקמה ב-1 באוקטובר 2006 על פי החלטת הממשלה. המטרה שעמדה מאחורי הקמת הרשות ואיחוד שש היחידות תחת גוף אחד היא שיפור השירות לציבור וייעול הפיקוח והאכיפה של דיני התאגידים בישראל. איחוד ששת הרשמים נועד לאפשר ליחידות השונות עבודה יעילה יותר תוך הגברת השקיפות הציבורית ושיפור השירות. מטרה נוספת של השינוי הארגוני הייתה חיסכון במשאבים - מנכ"ל משרד המשפטים דאז, אהרון אברמוביץ', קידם את הרפורמה בין השאר כדי להביא לניהול מרוכז של כח האדם והמשאבים של היחידות השונות. באוקטובר 2010 פתחה רשות התאגידים במבצע אכיפה כנגד חברות מפרות חוק. חוק החברות מחייב כל חברה להגיש דו"ח שנתי לרשם החברות ולשלם אגרה. חברות שלא הגישו דו"חות שנתיים מנעו מן הציבור הרחב ומן הסקטור העסקי לקבל מידע בסיסי על התנהלותן. כהכנה למבצע תוקן חוק החברות, כך שניתנה לרשות הסמכות להכריז על חברה כ"חברה מפרה". על "חברה מפרה" יופעלו סנקציות ישירות (קנסות עליה ועל הדירקטורים שלה) וסנקציות עקיפות (למשל, הימנעות מרישום שעבודים על נכסי החברה, מצב המקשה על חברה ללוות כספים; ורישום משכונות לזכותה). הרשות מאורגנת בשלוש זרועות: זרוע עסקית רשם החברות רשם השותפויות רשם המשכונות זרוע מלכ"רים רשם העמותות רשם ההקדשות זרוע פוליטית-פרלמנטרית רשם המפלגות רשות התאגידים ויחידותיה מפעילות שלושה סוגי סמכויות: פעולות מכוננות - מתן תוקף חוקי לפעולות משפטיות של פרטים, דוגמת רישום תאגידים או שינויי סטטוס לגביהם. פעולות הצהרתיות - שעניינן הבטחת זרימה חופשית של מידע והבטחת פומביות של מידע על-פי הוראות החוק. למשל פרסום שחברה היא בערבון מוגבל, רישום משכונות על ידי רשם המשכונות או רישום שעבודים על שותפויות וחברות. אישור משפטי - הכשר משפטי לכך שפעולות או תנאים המנויים בחוק בוצעו כנדרש. דוגמאות לכך הן מתן אישור ניהול תקין לעמותות וחיסול חברות. תאגיד דיני תאגידים אתר האינטרנט הרשמי של רשות התאגידים אתר האינטרנט הרשמי של רשות התאגידים אתר האינטרנט הרשמי של רשות התאגידים (באנגלית) אתר רשות התאגידים אתר רשם החברות אתר רשם העמותות אתר רשם ההקדשות אתר רשם המשכונות אתר רשם המפלגות אתר רשם השותפויות ענת רואה, צמצומים: רשמי העמותות, החברות וההקדשות יאוחדו ל"רשות התאגידים", באתר הארץ, 6 בנובמבר 2005 נועם שרביט, ‏הממשלה אישרה הקמת רשות תאגידים שתאחד את פעילות הרשמים הפועלים במשרד המשפטים, באתר גלובס, 13 במרץ 2006 נורית רוט, רשות התאגידים יוצאת במהלך אכיפה נגד חברות שלא הגישו דו"חות שנתיים, באתר TheMarker‏, 25 באוקטובר 2010 רשות התאגידים במהלך אכיפה נגד חברות מפרות חוק, באתר רשות התאגידים נועם שרביט, ‏פרידמן מינה את עו"ד אלון בכר לראש רשות התאגידים במשרד המשפטים, באתר גלובס, 6 בפברואר 2008 חן מענית, ‏אושר מינויו של עו"ד אייל גלובוס לראש רשות התאגידים, באתר גלובס, 29 ביוני 2014 ניצן שפיר, ‏"יש היום אלפי עמותות המתנהלות מתחת לרדאר של המדינה", באתר גלובס, 7 ביוני 2021
אנדרה שוורץ-בארט

אנדרה שוורץ-בארט (בצרפתית: André Schwarz-Bart;‏ 23 במאי 1928 – 30 בספטמבר 2006) היה סופר צרפתי-יהודי. חתן פרס גונקור (1961) ופרס ירושלים (1967). אנדרה שוורץ-בארט נולד בעיר מץ שבצרפת, שם התגוררו הוריו מאז שהיגרו מפולין ב-1924. משפחתו, שהייתה ענייה, ניסתה לקבל אזרחות צרפתית מספר פעמים, אולם סורבה. החל לעבוד בגיל 11, תחילה כשוליה על ספינת דייגים ובהמשך כמוכר עיתונים לאחר בית הספר. לאחר פלישת הגרמנים לצרפת במלחמת העולם השנייה (1941) גורשה המשפחה לסאן פול דה ליזון (ליד אנגולם) ושם למד מכונאות בבית ספר מקצועי, בטרם סיים לימודיו. באותה שנה נשלחו הוריו לאושוויץ, והוא נותר אחראי לפרנסת שלושת אחיו הקטנים, בעבודות בבתי איכרים. כמה חודשים אחר כך, בהיותו עדיין נער צעיר, הצטרף שוורץ-בארט לתנועת ההתנגדות הצרפתית (הרזיסטאנס), אף על פי שבקושי דיבר צרפתית (שפת אימו הייתה יידיש). לאחר המלחמה השלים בעצמו את לימודיו התיכוניים, עבר את מבחני הבגרות, והתקבל כסטודנט בסורבון בפריז. התנסותו כיהודי בזמן המלחמה הביאה אותו לכתיבת ספרו הראשון והחשוב, Le Dernier des justes ("אחרון הצדיקים"), שראה אור ב-1959. בספר זה הוא מתאר את קורותיה של משפחה יהודית מתקופת מסעי הצלב ועד אושוויץ, מנקודת ראותו של ניצול פצוע. הספר זכה להצלחה גדולה ותורגם לשפות רבות. על ספרו זה זכה שוורץ-בארט ב-1961, ב"פרס גונקור", הפרס הספרותי החשוב ביותר בצרפת, וכמה שנים אחר כך, ב-1967, זכה גם בפרס ירושלים, שהוענק לו במהלך יריד הספרים הבינלאומי השלישי שנערך בבירה. שוורץ-בארט נישא לסימון, בת להורים גוואדלופים. נראה כי בהשפעתה כתב את ספרו השני, La Mulâtresse Solitude ("המולטית ששמה סוליטיד" [=בדידות]), שיצא לאור ב-1972. בספר סיפורה של דמות היסטורית הקשורה במאבק בעבדות בגוואדלופ בסוף המאה ה-18. שוורץ-בארט ורעייתו, סופרת בפני עצמה, פרסמו גם ספרים שכתבו ביחד: Un plat de porc aux bananes vertes ("מנה של חזיר בבננות ירוקות") שהתפרסם ב-1967, ונחשב ל"רומן בארבע ידיים" היחיד בספרות הצרפתית. כמו כן כתבו השניים גם אנציקלופדיה בת שישה כרכים: Hommage à la femme noire ("מחווה לאישה השחורה"), שהתפרסמה ב-1989. שוורץ-בארט התגורר ויצר בפריז, בלוזאן שבשווייץ, ובסנגל. בשנותיו האחרונות חי בגוואדאלופ. הוא נפטר מסיבוך בעקבות ניתוח לב. אחרון הצדיקים: רומן; מצרפתית: ברוך קרוא, תל אביב: עידית, תש"ך. מולאטית ושמה בדידות; מצרפתית: מיכל אילן, הוצאת נהר ספרים, 2012. פרנסין קופמן, "'אחרון הצדיקים' מאת אנדרה שוורץ-ברט (1959) - התקבלות רב המכר הראשון של ספרות השואה בצרפת", היסטוריה 5 (פברואר 2000), 78-55. (המאמר כולל גם פרטים ביוגרפיים על הסופר וכן תקציר העלילה) אנדרה שוורץ-בארט, ברשת החברתית Goodreads ז'קלין כהנוב, פרס ירושלים 1967: הלמ"ד-ו"וניקים והמולאטית ששמה בדידות: ספרו החדש של אנדרה שווארץ-בארט ורעיתו, מעריב, 31 במרץ 1967 נירית בן-ארי, "מולאטית ושמה בדידות": אשה אחת עומדת במרי, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2012 אביטל ענבר, אפריקה ויהדות: רומאן יהודי בשחור לבן (ריאיון עם אנדרה וסימון שווארץ-בארט), באתר הארץ, 13 במרץ 2015 אנדרה שוורץ-בארט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנדרה שוורץ-בארט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנדרה שוורץ-בארט (1928-2006), דף שער בספרייה הלאומית
גרוש

גְרוּש, גוּרוּש, גֶרְש, קירִש וקוּרוּש (באנגלית: Qirsh) הם שמות שונים לעריכי מטבעות באזורים שהיו בעבר חלק מהאימפריה העות'מאנית וסביבה. השוני בשמות נובע מהשפות השונות שבהן משמש המושג (ערבית, אתיו-שמית, עברית וטורקית) ובתעתיקים השונים לאלפבית הלטיני. מקורו במונח בלטינית-וולגרית: "grossus", קיצור של denarius grossus, "מטבע עבה" שמו של מטבע כסף בערך 12 דנרי. גם שמו של הגרושן, מטבע ששימש במספר מדינות אירופיות דוברות גרמנית וכן בכמה מדינות מרכז-אירופיות, נגזר מה-"denarius grossus" הלטיני. הקורוש העות'מאני (בטורקית: kurûş) המקורי היה מטבע כסף גדול מהמאה ה-17, דומה לטאלר האירופי. שוויו היה 40 פּארה. עקב פיחות ערכו של הקורוש במהלך השנים, הונפקה ב-1844 לירה טורקית מזהב, שערכה 100 קורוש. לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית נותר הגרוש כהילך חוקי (לרוב כמאית המטבע הרשמי) במספר מדינות, ביניהן מצרים, ערב הסעודית, סוריה, לבנון וטורקיה עצמה, שבה הוא קרוי קורוש. במדינות אחרות, כגון ירדן וסודאן, אומץ הגרוש כעריך בעת שקבעו את מטבעותיהם. העות'מאנים שלטו בארץ ישראל בין השנים 1917-1517. בתקופה זו הונהגו בארץ הן המטבעות העות'מאנים (ביניהם הפארה והקורוש) והן מטבעותיהן של מדינות שונות אשר ניהלו קונסוליות בארץ ישראל (כחלק ממשטר הקפיטולציות). לאחר הכיבוש הבריטי הונהגה הלירה המצרית כהילך חוקי (בין 1927-1918). מאית הלירה המצרית הייתה קְרוּש (בערבית: قروش) ובעברית "גרוש". גם לאחר ביטול הלירה המצרית כהילך חוקי בארץ ישראל שרד השם גרוש למשך עשורים רבים בסלנג. תחילה שימש כשם נרדף ל-10 מיל (שווי של מאית לירה ארץ ישראלית, שהייתה הילך חוקי בא"י בין 1927 ל-1948 כפונט מנדטורי) ושם נרדף ל-10 פרוטות (שווי של מאית לירה ארץ ישראלית שהייתה הילך חוקי במדינת ישראל בין השנים 1948–1952 כלירה של בנק אנגלו-פלשתינה, ובהמשך מאית לירה ישראלית). למטבע בן 10 מילים היה חור במרכזו ולכן כונה "הגרוש עם החור". בסופו של דבר שימש ה"גרוש" ככינוי לאגורה, הלא היא מאית הלירה הישראלית (בין 1960 ל-1980) ומאית השקל והשקל החדש. כיום, שנים לאחר שהגרוש פסק מלהיות הילך חוקי וגם אין מתייחסים עוד לאגורה בכינוי זה, המונח "גרוש" שרד במטבעות לשון בעברית המשקפים את ערכו האפסי, כגון "לא שווה גרוש" (לא שווה כלום), "עולה גרושים" (זול מאוד), "אין לו גרוש על הנשמה" (עני, חסר כול), ו"חסר לו גרוש ללירה" (אדם שכמעט הגיע למטרה). ביטויים כגון: "פילוסופיה בגרוש", "פסיכולוגיה בגרוש" מבטאים התייחסות לעגנית להתבטאויות הנתפסות כשטחיות. כמו כן ידוע הביטוי "לראות את העולם דרך החור של הגרוש", המתאר באופן מליצי תאוות בצע נטולת ערכים. הביטוי "כשבגרוש היה חור" משמש להתייחסות נוסטלגית לתקופת היישוב (כך לדוגמה בשירו הידוע של יוסי גמזו "איפה הן הבחורות"). המונח שרד גם בתרבות הילדים, שבה שירי משחק מועברים בעל-פה מדור לדור. גרוש (מטבע אירופי) "אופרה בגרוש" Groschen , באתר Grimm online dictionary אליהו כהן, ארץ חמדת אבות, באתר הספרייה הווירטואלית של מט"ח
ברונו

האם התכוונתם ל... ששם משפחתם ברונו אנדראה ברונו (יליד 1931) – אדריכל איטלקי ג'ורדנו ברונו (1548–1600) – מדען, פילוסוף ואסטרונום איטלקי מתקופת הרנסאנס לוסיאנו דה ברונו (יליד 1978) – שחקן כדורגל ממוצא ארגנטינאי ששיחק במועדון הכדורגל הפועל תל אביב מיכאל ברונו (1932–1996) – נגיד בנק ישראל החמישי ופרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית המוכרים בכינוי ברונו ברונו מקלן (אנ') – קדוש נוצרי מהמאה ה-11, מייסד מסדר הקרטוזיאנים ("מסדר ברונו הקדוש") ברונו גגליאסו (אנ') (יליד 1982) – שחקן ברזילאי ברונו - דמות קומית בגילומו של שלמה בראבא משנות התשעים ברונו - דמות קומית בגילומו של סשה ברון כהן, ראו סשה ברון כהן#ברונו ג'יהארד ברונו (סרט, 2009) – סרט המבוסס על הדמות הקומית ברונו בגילומו של סשה ברון כהן ברונו (סרט, 2000) (אנ') – קומדיה אמריקאית בבימויה של שירלי מקליין
ד'אקוסטה

ד'אקוסטה הוא שם משפחה ביהדות ספרד וביהדות פורטוגל שניתן לצאצאי אנוסים. האם התכוונתם ל... אוריאל ד'אקוסטה – פילוסוף יהודי פורטוגזי. יאן ד'אקוסטה – יהודי פורטוגזי שנשבה בידי פיראטים ונהפך בעל כורחו לליצן חצר ולמתרגם מטעם האימפריה הרוסית אקוסטה
פולקלור

המונח פוּלקלוֹר (באנגלית: folklore, הלחם של המונחים folk שמשמעותו עם, ו-lore שמשמעותו מסורת או לימוד בעל פה) הוא מונח שטבע החוקר האנגלי ויליאם ג'ון ת'ומס (אנ') (William John Thoms) בשנת 1846, כאשר ייסד את תחום הפולקלור כתחום אקדמי. חקר הפולקלור עוסק בהעברה של מסורות עממיות בצורות מגוונות כגון מנהגים, מאכלים תרבותיים, שירה, לבוש, אמנות, סיפורי עם, לשון, וכדומה. הפולקלור התפתח במקביל למדינות הלאום, התיעוש, והמודרניזציה. התפתחות הלאומים באה יחד עם התפתחויות בזהות עממית וסיפורי עם. התפתחות התיעוש הפך את מעבר המידע הפולקלוריסטי לזמין יותר. לפולקלור שני ז'אנרים עיקריים: ז'אנרים מינוריים: הכוללים יצירות עממיות זעירות, כגון בדיחות, חידות ופתגמים. ז'אנרים מז'וריים: הכוללים יצירות מלאות, כגון סיפור ושירה. חקר הפולקלור מכונה פולקלוריסטיקה. ב-1960, ארגון אונסק"ו הכריז על ה-6 באוגוסט כיום הפולקלור הבינלאומי. הפולקלור הוא ביטוי לתרבות, אך יש ויכוח על הדיסציפלינה האקדמית אליה הוא משתייך. ניתן לראות את הפולקלור כחלק מתחום האנתרופולוגיה, או כחלק מתחום הספרות, אולם אף אחת מהדיסציפלינות הללו לא מוכנה "לאמץ" אותו. יש הצדקה לכך שהפולקלור ייכלל בכל אחת מהן, אך הוא מתאים לכל אחת מהן רק באופן חלקי. בניגוד לאנתרופולוגיה, שבה המחקר מתייחס למרכיבים ממוסדים יותר בתרבויות אנושיות (כלכלה, פוליטיקה, דת וכדומה), חקר הפולקלור מתייחס להיבטים היום-יומיים בתרבות נתונה (למשל, מנהגים, אגדות ובדיחות). ובניגוד לספרות, בה הסיפורים מועברים בכתב, המסורת הפולקלורית עוברת בדרך כלל מפה לאוזן. הבדל בולט נוסף המייחד את הפולקלור הן מאנתרופולוגיה והן מספרות הוא בכך שהפולקלור לא מהווה תרבות "גבוהה". אף על פי שהוא בהחלט משפיע על תרבות האליטה, הפולקלור הוא נחלתו של העם, והוא מייצג את התרבות העממית ה"אמיתית". נהוג לאפיין חמש קטגוריות פולקלור מרכזיות: אמונות, מסורות, נרטיבים, אמרות, ואומנויות. אמונות אמונות טפלות כישוף עממי הגדת עתידות מסורות מנהגי חגים פסטיבלים וחגיגות תקופתיות אוכל מקומי/עדתי משחקים עממיים ריקודי עם תלבושות עממיות נרטיבים סיפורי עם מיתוסים מעשיות אגדות שירה אפית מוזיקה עממית אמרות פתגמים שירי ילדים מטבעות לשון בדיחות עממיות חידות עממיות אומנויות אריגת שטיחים, ציורי קיר, תפירת שמיכות טלאים, וכדומה פולקלור - מונחים יידישקייט ספר הבדיחה והחידוד מאת אלתר דרויאנוב מעשיות האחים גרים פולקלור, דף שער בספרייה הלאומית Bronner, Simon J, Folklore: The Basics, London; New York: Routledge, 2017 Empresa Peruana de Servicios Editoriales S. A. EDITORA PERÚ, World Folklore Day: Peruvian dances on UNESCO's Intangible Cultural Heritage List, andina.pe (בספרדית) Dan Ben-Amos, Toward a Definition of Folklore in Context, The Journal of American Folklore 84, 1971, עמ' 3–15 doi: 10.2307/539729 Kundan Ghosh, Pinaki Dey Mullick, [https://www.ijsr.net/archive/v9i6/SR20607091927.pdf#page=528 Anthropology and Folklore Studies in India: An Overview], International Journal of Science and Research 9, 2020, עמ' 528-531 doi: 10.21275/SR20607091927 Bruce A. Rosenberg, Folklore and Literature: Rival Siblings, Univ. of Tennessee Press, 1991, ISBN 978-0-87049-681-3. (באנגלית) OzarksWatch, thelibrary.org ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוד ראם

דוד רְאֵם (נולד ב-28 במרץ 1953) הוא פוליטיקאי ישראלי, לשעבר חבר הכנסת מטעם הליכוד-גשר-צומת וראש עיריית קריית אתא בשנים 1989 - 1996. ראם נולד בחיפה. את שירותו הצבאי עשה ראם בחיל האוויר והשתחרר בדרגת רב-סמל. בגיל צעיר הצטרף לליכוד, ובין תפקידיו במפלגה שימש חבר מזכירות המפלגה ומנהל המחלקה הערבית בליכוד. בשנת 1986 מונה על ידי שר הרווחה דאז משה קצב למנכ"ל חברת המשקם. בין תפקידיו הציבוריים שימש כסגן יו”ר מרכז השלטון המקומי בישראל, יו”ר הוועד למען השוטר - תחנת זבולון, חבר מועצת המנהלים בחברת שקמונה, חבר ועדת הכספים של ההסתדרות הציונית העולמית, יו”ר העמותה למלחמה בסמים, יו"ר העמותה למען הקשיש ויו"ר חברת "שיכון ופיתוח". בשנים 1989–1996 כיהן ראם כראש סיעת הליכוד במועצת קריית אתא. בשנת 1989 נבחר לראש עיריית קריית אתא ושוב נבחר בבחירות ב-1993. בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 התמודד ראם בראשות רשימה על מפלגתית בשם "דוד ראם חוזר" שזכתה בשלושה מושבים מתוך 17 במועצת העיר. בבחירות לראשות העיר זכה ראם ל-32.5% מקולות הבוחרים. ב-2008 התמודד שוב על ראשות עיריית קריית אתא מול ראש העירייה יעקב פרץ, ולא נבחר. לראשונה התמודד לרשימת הליכוד לכנסת ה-13. ב-1996 נבחר לכנסת ה-14 מטעם רשימת הליכוד-גשר-צומת, במשבצת המשוריינת לנציג מחוז חיפה. ראם לקח חלק בפעילות למען ארץ ישראל השלמה ונמנה בין חברי הליכוד שהתנגדו להסכם חברון שהוביל יו"ר המפלגה וראש הממשלה, בנימין נתניהו. במהלך כהונת הכנסת פרש מהליכוד עם בני בגין ומיכאל קליינר והקים עמם את חרות - התנועה הלאומית. לאחר הקמת מפלגת קדימה, הצטרף לשורותיה. דוד ראם, באתר הכנסת דוד ראם, באתר כנסת פתוחה דוד זוהר, הכבשה השחורה של הקריות, מעריב, 13 בספטמבר 1989 האור בקצה המנהרה, מעריב, 3 בספטמבר 1986 תנאי עבודה משופרים בחברת המשקם, מעריב, 20 בנובמבר 1986 אמיר גילת, המשקם - הגירעון ירד ב-25%, מעריב, 21 באוגוסט 1987 הודעה בדבר תוצאות הבחירות קריית אתא, ילקוט הפרסומים 5240, עמ' 516-520
האן

האם התכוונתם ל... באזור סין שושלת האן – שושלת מלוכה בסין, השנייה ששלטה בסין הקיסרית האן (קבוצה אתנית) – הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בסין (91% מהאוכלוסייה) האן (נהר בסין) – נהר בסין אישים ששם משפחתם האן גיסונג האן – זמר קיי-פופ ג'ו האן (יליד 1977) – די ג'יי להקת לינקין פארק ריינלדו האן (1874–1947) – היה מלחין ומנצח יהודי-צרפתי יליד ונצואלה אריה האן (יליד 1940) – מזכיר הכנסת בשנים 1997–2007 דוד האן (יליד 1965) – פרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן שכיהן כאפוטרופוס הכללי וככונס הראשי במשרד המשפטים אדית האן (1914–2009) – יהודיה ששרדה את השואה לאחר שנישאה לגרמני אנדרה האן (יליד 1990) – כדורגלן גרמני אולגה האן-נוירת (1882–1937) – הייתה מתמטיקאית ופילוסופית יהודייה-אוסטרית, חברת החוג הווינאי הנס האן (1879–1934) – מתמטיקאי ופילוסוף יהודי-אוסטרי, על שמו נקרא משפט האן-בנך האן מיונג-סוק (ילידת 1944) – פוליטיקאית דרום קוריאנית האן קאנג (ילידת 1970) – משוררת וסופרת דרום קוריאנית אחר האן (יחידה אדמיניסטרטיבית) – יחידה אדמיניסטרטיבית פיאודלית ביפן, לרוב יוצגה כנחלה על יושביה האן (נהר בקוריאה) – נהר בקוריאה האן (נמל תעופה) – נמל תעופה בגרמניה האן סולו – דמות מרכזית במלחמת הכוכבים משפט האן-בנך – משפט מרכזי באנליזה פונקציונלית חאן (פירושונים) הון (פירושונים) שמות משפחה שמקורם בגרמנית (Han) משמעותם "תרנגול". בשמות סיניים וקוריאניים, שם המשפחה מופיע ראשון
פלייגרל

פלייגרל (באנגלית: Playgirl) היה מגזין ארוטי ומגזין "סגנון חיים" לנשים שיצא לאור בארצות הברית, וכלל תצלומי עירום של גברים לצד מאמרים על ידוענים, אופנה וסגנון חיים. המגזין יצא לאור בין השנים 1973–2016. המגזין נוסד ב-1973, על ידי איש העסקים דאגלס למברט לאור הצלחת מגזינים ארוטיים לגברים דוגמת: "פלייבוי" ו"פנטהאוז". הרעיון להוציא מגזין ארוטי לנשים עלה בראשו של למברט, באפריל 1972, אחרי ההצלחה של גיליון של המגזין הנשים "קוסמופוליטן", שפרסם תמונות של גברים ערומים ומכר 500 אלף עותקים תוך חמישה ימים. המגזין סיקר נושאים כמו הפלות ושוויון זכויות, לצד תמונות סקסיות של גברים, ומילא תפקיד מרכזי במהפכה המינית לנשים. בשיא תפוצתו הוא מכר כ-1.5 עותקים לגיליון. עם זאת הוא נאלץ תחילה להתמודד עם תביעה משפטית מצד "פלייבוי", על כך ששם המגזין דומה, תביעה שהסתיימה בפשרה. בשנות ה-80 ירדה תפוצתו והוא עמד בפני פשיטת רגל. ביוני 1993 הוא נרכש על ידי חברת "בלו הורייזן מדיה" מניו יורק, המתמחה בהוצאה לאור של מגזינים לסגנון חיים בעלי אופי פורנוגרפי. באוגוסט 2008 הודיע המגזין כי יפסיק את פרסום המהדורה המודפסת שלו החל מהגיליון של ינואר 2009. והמגזין תכנן להמשיך במהדורה מקוונת בלבד. הגיליון המודפס האחרון יצא לאור בינואר/פברואר 2009. בפברואר 2010, "פלייגירל" הודיעה שתשיק מחדש מהדורה מודפסת של המגזין. המגזין יצא בערך פעם ברבעון עד 2016. פלייגרל הופץ בשפה האנגלית, אך לצד המהדורה העיקרית, יצאו ויוצאים לאור ברחבי העולם מהדורות מקומיות בשפות שונות: גרמניה (1980-1978 וב-1989–2003), צרפת (1978), אוסטרליה (1988-1985 וב-1991), הולנד (1988-1987), בריטניה (1993-1992), דרום אפריקה (1995), ברזיל (מ-2004), רוסיה (מ-2004) ומהדורה בספרדית (1993-1992). במהלך השנים הצטלמו סלבריטאים רבים למגזין - ואולם רוב רובם הם דמויות שוליות בתחומם. המפורסמים שבהם הם סם ג'יי ג'ונס, כוכב הסרט פלאש גורדון, והמתאבק שון מייקלס. אתר האינטרנט הרשמי של פלייגרל (באנגלית) פלייגרל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בעקבות " פלייבוי" - "פלייגרל", מעריב, 24 באוגוסט 1973 "פלייגרל" פשט את הרגל, מעריב, 15 ביוני 1986 "פלייבוי" ו"פלייגרל" החליטו לחיות בשלום, מעריב, 14 בנובמבר 1974
עמנואל שחר

עמנואל שחר (מרץ 1915 - 27 ביוני 2009) היה מייסד חיל ההנדסה הישראלי וקצין ההנדסה הראשי הראשון בצה"ל, תפקיד בו כיהן בשנים 1949–1954. בהמשך כיהן גם כמנכ"ל מפעלי ים המלח. שחר נולד במרץ 1915 בסקובלב שברוסיה הצארית (כיום פרגנה באוזבקיסטן) וגדל בקוקנד. בן להורים ילידי ליטא ולטביה. אביו אליעזר היה רופא שיניים ובן למשפחה ציונית, ואמו רחל, בתו של הרב אברהם רזניק, עלתה לישראל במסגרת העלייה השנייה וחזרה לרוסיה אחרי שחלתה במלריה. ב-1921, לאחר מות האב עלה לארץ ישראל עם אמו, אחיו ואחותו. בראשית המסע הצטרף אליהם סבו מצד אביו, אך זה נרצח על ידי שאריות הצבא הלבן. את שנות ילדותו ונעוריו עשה בירושלים, שם למד בבית הספר תחכמוני, בגמנסיה הריאלית ובבית המדרש למורים בית הכרם. לאחר שנת עבודה בבית הספר החקלאי כדורי עבר ללמוד הנדסה אזרחית בטכניון בחיפה. באותו זמן חבר לכוחות ההגנה בעיר. עם תום לימודיו עבד בשירות הממשלה המנדטורית בבניית מצודות טגארט באזור עזה. בשנת 1941, לאחר קבלת רשות ממפקדיו בהגנה, הצטרף לצבא הבריטי כקצין הנדסה. במהלך שירותו הוצב באפריקה, באיטליה ובבלגיה. במהלך שנות שירותו נשא לאישה את חנה סנקביץ', בתו הבכורה של הרב יעקב חנוך סנקביץ', ראש ישיבת שפת אמת בירושלים. עם שחרורו הועסק במפעל השיכון לחיילים משוחררים של הצבא הבריטי. עם הקמת המדינה נקרא שחר על ידי בן-גוריון להניח את היסודות להקמת חיל ההנדסה הישראלי, בהם הקמת בית הספר להנדסה צבאית ומפקדת החיל. לאחר הקמת צה"ל מונה לקצין ההנדסה הראשי הראשון (1949–1954) ובסיום תפקידו פרש מצה"ל והחל לעבוד במספנות ישראל. ב-1958 החל לכהן כמהנדס ראשי ואחר כך כמנכ"ל מפעלי ים המלח וכיהן בתפקידו עד 1970. לאחר פרישתו מתפקיד זה היה מעורב בפרויקטים שונים בתחום ההנדסה, כגון בניית קניון דיזנגוף סנטר. בראשית שנות השמונים עמד בראש החברה שהקימה ויישבה את אלפי מנשה. עמנואל שחר הלך לעולמו ב-27 ביוני 2009 בכפר סבא. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נכדו, גלעד קריב, הוא חבר כנסת. על אל"ם עמנואל שחר באתר חיל ההנדסה הקרבית אורי דרומי, הוטל עלינו לעצור את המצרים, באתר הארץ, 5 ביולי 2009 אתר "Billiongraves"
אליהו גילון

אליהו "עולש" גילון (ז'לינסקי) (29 ביולי 1922 – 12 בפברואר 2014) היה איש פלמ"ח, רופא וקצין רפואה ראשי בצה"ל במלחמת ששת הימים, מיוזמי ומקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנהל מחלקה פנימית במרכז הרפואי שיבא (1968–1987). גילון נולד בשם אלכסנדר ז'לינסקי בפולין בשנת 1922, בן ליצחק גילון (ז'לינסקי), מהנדס כימיה, איש חינוך ופעיל ציוני. בילדותו, ב-1925, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. הוא למד בתיכון חדש. בשנת 1940, כשהיה בגיל 18, החל לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, אך סיים אותם רק כעבור עשר שנים בשל פעילות בפלמ"ח ומשנת 1943 כמתנדב בשורות הבריגדה היהודית באיטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה. ב-1946, לאחר סיום המלחמה, המשיך בלימודי רפואה בז'נבה שבשווייץ, אך עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקם בעת שנשלח מטעם מפקדת הפלמ"ח ו"ההגנה" לאמן נוער יהודי שהיה בדרכו לעלות לישראל ולהכשירו ללחימה. גילון סיים את לימודי הרפואה בישראל בשנת 1950. לאחר שירות בחיל הרפואה בבתי חולים צבאיים, מונה בשנת 1961 לקצין רפואה פיקודי בפיקוד הצפון. מפברואר 1962 כיהן כסגן קצין רפואה ראשי, ובינואר 1963 מונה לקצין רפואה ראשי ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת אלוף-משנה. בתפקיד זה שירת עד סיום מלחמת ששת הימים ותִפקד כרופאו האישי של הרמטכ"ל יצחק רבין (מתוקף אחריותו, גילון נתן לרבין את זריקת ההרגעה שנִטרלה אותו למשך יממה בתקופת ההמתנה). גילון היה מהוגי ומקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב והיה חבר הסגל. כמו כן היה מנהל מחלקה פנימית במרכז הרפואי שיבא בין השנים 1968–1987. גילון היה פעיל במספר אגודות ועמותות ובין השאר היה חבר בוועדה הרפואית של כפר נהר הירדן, שמטרתו להעניק לילדים יהודים וערבים שסובלים ממחלות המסכנות את חייהם חוויות מחנאות. התגורר בצהלה שבתל אביב. היה נשוי ואב לשני בנים ובת. אחיו, ד"ר בנימין זאב ז'לינסקי היה רופא אף-אוזן-גרון בכיר בבית החולים הדסה (תל אביב) ובבית החולים איכילוב. דניאל נדב, לבן וחאקי: תולדות חיל הרפואה בשנים 1949–1967, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, חיל הרפואה, תש"ס 2000. 'Gilon, Eliahu,' in: Who's who in Israel, 1965, p. 249. אליהו גילון, באתר הפלמ"ח אליהו גילון באתר חיל הרפואה אליהו גילון(הקישור אינו פעיל) באתר אט"ל סא"ל א. גילון – קצין רפואה ראשי במקום אל"מ ב. פדה, דבר, 3 בינואר 1963 סא"ל אליהו גילון – קצין רפואה ראשי, מעריב, 3 בינואר 1963 עופר אדרת, מת ד"ר אליהו גילון, שהיה רופאו האישי של יצחק רבין, באתר הארץ, 13 בפברואר 2014 אתר "Billiongraves" דוד תדהר (עורך), "יצחק גילון (זילינסקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3502. ישעיהו אביעם, התעשייה מתפתחת וגם המחלות, מעריב, 1 בפברואר 1980 ד"ר א. גילון - קצין רפואה ראשי, הצופה, 3 בינואר 1963 היום יוענקו ארבע דרגות אלוף-משנה, מעריב, 28 באוקטובר 1963. תזכיר וייצמן, מעריב, 22 באפריל 1974 Jordan River Village. ד"ר אליהו (עולש) גילון באתר "אבלים".
אנציקלופדיה איראניקה

אנציקלופדיה איראניקה (אנגלית: Encyclopædia Iranica) היא אנציקלופדיה המוקדשת ללימודי איראן. ערכי האנציקלופדיה נוגעים למספר רב של דיסציפלינות מדעיות, מתחום מדעי הטבע, הרוח והחברה: גאוגרפיה, בוטניקה, זואולוגיה, היסטוריה, לימודי תרבות, ספרות, לימודי דתות, מדע המדינה, יחסים בינלאומיים ועוד. הערכים עוסקים מזוויות שונות בעמים הדוברים בשפות איראניות, תולדותיהם ותרבותם, ובארצות במרחב שבו הם חיים, או חיו בעבר. מרחב זה כולל את איראן עצמה וכן את אפגניסטן, טג'יקיסטן, אנטוליה, כורדיסטן ואזורים נוספים באסיה ובקווקז. האנציקלופדיה מיועדת הן לתועלת העוסקים בלימודי איראן, והן לקהל המתעניין הכללי. האנציקלופדיה היא מיזם רב-לאומי, שיצא לדרכו ב-1973, ופועל במסגרת המרכז ללימודי איראן באוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית. המימון למיזם מגיע מאז 1979 מקרן ממשלתית אמריקנית לתמיכה במדעי הרוח, וכן מקרנות שונות ותורמים פרטיים. עם התמשכות הפרויקט גדל חלקם של תורמים פרטיים במימונו וקטן חלקו של המימון הממשלתי, וב-2007 הגיע רק שליש מן התקציב מהקרן לתמיכה במדעי הרוח. מעל 1200 חוקרים ממדינות שונות בעולם כתבו ערכים באנציקלופדיה. את מלאכת הכתיבה והעריכה מנהל העורך הראשי, הנעזר בעורך מנהל, בעורכי משנה, בוועדה מייעצת בינלאומית וב-44 יועצים מקצועיים. מייסד המיזם והעורך הראשי מ-1973 עד 2017 היה אהסן ירשאטר (Ehsan Yarshater), פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קולומביה. הכרך הראשון יצא לאור ב-1982, ועד 2005 יצאו לאור 12 כרכים. הטקסט זמין במלואו בחינם ברשת האינטרנט. מפעל האנציקלופדיה איראניקה מעניק אחת לשנתיים את הפרס ע"ש לטיפה יארשאטר לעידוד מחקר הספרות האיראנית, בדגש על נשים במרחב האיראני והפרסי. בין מקבלות הפרס המשוררת סימין בהבאני, החוקרת פרזאנה מילאני והסופרת שהרנוש פארסיפור. האנציקלופדיה של הקוראן האנציקלופדיה של האסלאם אתר האינטרנט הרשמי של אנציקלופדיה איראניקה (באנגלית) אתר האנציקלופדיה איראניקה ריאיון עם העורכים, אתר NPR ביקורת על כרך 5 של האנציקלופדיה, כתב העת של החברה האמריקנית ללימודי האוריינט אנציקלופדיה איראניקה, באתר OCLC (באנגלית)
דה מלו

האם התכוונתם ל... סבשטיאאו דה מלו – פוליטיקאי פורטוגזי בן המאה ה-18 פרננדו קולור דה מלו – נשיא ברזיל בשנים 1990-1992