laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נבחרת דנמרק בכדורגל חופים

הנבחרת הלאומית של דנמרק בכדורגל חופים מייצגת את דנמרק בתחרויות כדורגל חופים בינלאומיות ונמצאת בפיקוחה של התאחדות הכדורגל הדנית. ההתאחדות הדנית החליטה לחכות לפני שהייתה מזוהה עם נבחרת כדורגל חופים רשמית משלה. למרות זאת, הנבחרת מוכרת על ידי ארגון כדורגל החופים העולמי (BSWW) ומאפשר לנבחרת להתחרות בטורנירים של הארגון. דנמרק ערכה הופעה מוקדמת בסצנת כדורגל החופים הבינלאומית כשהתחרתה בגביע העולם בכדורגל חופים בשנת 1996, כשסיימה במקום השישי מתוך שמונה. למרות זאת, הנבחרת לא התחרתה בטורנירים בינלאומיים במשך 17 השנים הבאות עד לשנת 2013, שבה לקחה חלק בטורניר בשוודיה. בשנת 2016, דנמרק התחייבה לראשונה למספר תחרויות כדורגל חופים וערכה את הבכורה שלה באליפות אירופה ובמוקדמות גביע העולם. סגל נכון לאליפות אירופה בכדורגל חופים 2017 מאמן: דנמרק רבה האגינס גביע העולם בכדורגל חופים מקום שישי (1): 1996 דף הנבחרת באתר הרשמי של כדורגל החופים דף הנבחרת באתר הרשמי של כדורגל החופים (ברוסית)
מוזדוק

מוזדוק (ברוסית: Моздок; באוסטית: ‏Мæздæг ‏האזנה‏Ⓘ‏, מזדג) היא עיר ברוסיה ברפובליקת צפון אוסטיה - אלניה ממוקמת על הגבול עם מחוז סטברופול. היא העיר השנייה בגודלה ברפובליקת צפון אוסטיה. פירוש השם מוזדוק בשפה הקברדינית "יער צפוף". העיירה נחשבת לנקודה המזרחית ביותר אליה הגיעו כוחות הורמאכט ובכך לנקודה המזרחית ביותר בשטח הכיבוש הנאצי. בשנת 1749 אחד מהדוכסים המוסלמים (קניאז) של הקברדה החליט לקבל את הדת הנוצרית, ולשנות את שמו לאנדריי איוונוב קנצ'וקין (רו'). לשם כך הוא נדד עם אנשיו צפונה, ויסד את הנסיכות של מוזדוק. בחלוף השנים בעיר התיישבו מאות משפחות של קוזאקים. לאחר כיבוש וסיפוח הקווקז על ידי האימפריה הרוסית, העיר מוזדוק הפכה לאחד מתוך חמשת המרכזים האדמיניסטרטיביים של פלך הקווקז (אנ') וכך למעשה משכה אליה תושבים חדשים מכול הלאומים. היישוב היהודי בעיר היה דל, אך בדומה לאוכלוסיית העיר היה גם כן רבגוני. קהילות ממערב אוקראינה ופולין התיישבו בעיר לאחר מלחמת העולם הראשונה. כמו כן, היו גם משפחות של יהודים הרריים שלרוב הגיעו מאזור צ'צ'ניה לאחר רדיפות ובזיזות של המקומיים. בנוסף קהילה של קרימצ'קים המיוחסים לכוזרים היו גם כן בני היישוב. מדיה וקבצים בנושא מוזדוק בוויקישיתוף אומדן מספר התושבים הקבועים של צפון אוסטיה - אלניה ב-1 בינואר 2018 (ברוסית). ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יחסי אזרבייג'ן–ספרד

יחסי אזרבייג'ן–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין ממלכת ספרד. ספרד הכירה בעצמאותה של אזרבייג'ן ב -31 בדצמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות כוננו ב-11 בפברואר 1992. ממשלת אזרבייג'ן פתחה את שגרירותה במדריד ב-2005 וב-9 בפברואר 2010, אלטאי אפנדייב, מונה לשגריר אזרבייג'ן בספרד. שר התיירות האזרבייג'ני בספרד - 13 בדצמבר 2001 מזכיר המדינה הספרדי באזרבייג'ן - 4 במרץ 2004 שר החוץ הספרדי באזרבייג'ן - 4 ביוני 2007 שר המשפטים האזרבייג'ני בספרד - 24 באוקטובר 2007 שר הנוער והספורט האזרבייג'ני בספרד - 24 בנובמבר 2010 שר החוץ האזרבייג'ני בספרד - 15 ביוני 2011 שר החוץ הספרדי באזרבייג'ן - 22 באפריל 2014 בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מספרד לאזרבייג'ן הגיעה לסך 83 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה מוטות חשמליים, חוטים מבודדים, משאבות אוויר, טלפונים, שנאים, בשר חזיר, יין, צינורות ברזל, עץ מנוסר, מכוניות, חלקי מכוניות ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאזרבייג'ן לספרד הגיעה לסך 694 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה נפט גולמי(99.2%), אלומיניום גולמי ועוד. בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה מספרד לאזרבייג'ן הגיעה לסך 102 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה חוטים מבודדים, משאבות אוויר, טלפונים, שנאים, פירות, גלידה, מים, תכשיטים ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאזרבייג'ן לספרד הגיעה לסך 841 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר נפט גולמי (96%) ונפט מזוקק (3.9%). ספרד מיוצגת באזרבייג'ן על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בבאקו, בירת המדינה. אזרבייג'ן מיוצגת בספרד על ידי שגרירות שהיא מחזיקה במדריד, בירת המדינה. מדיה וקבצים בנושא יחסי אזרבייג'ן–ספרד בוויקישיתוף יחסי אזרבייג'ן–ספרד, ברשת החברתית פייסבוק יחסי אזרבייג'ן–ספרד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) יחסי אזרבייג'ן–ספרד, ברשת החברתית אינסטגרם יחסי אזרבייג'ן - ספרד, באתר משרד החוץ האזרבייג'ני Products that Spain exports to Azerbaijan (2015), The Observatory of Economic Complexity (באנגלית) (ארכיון) Products that Spain imports from Azerbaijan (2015), The Observatory of Economic Complexity (באנגלית) Products that Spain exports to Azerbaijan (2014), The Observatory of Economic Complexity (באנגלית) (ארכיון) Products that Spain imports from Azerbaijan (2014), The Observatory of Economic Complexity (באנגלית) (ארכיון) שגרירות ספרד בבאקו, אזרבייג'ן, באתר EMBASSYPAGES.COM שגרירות אזרביג'אן במדריד, ספרד, באתר EMBASSYPAGES.COM
הגמד

הגמד (בשוודית Dvärgen) הוא רומן אלגורי מ-1944 מאת הסופר השוודי זוכה פרס נובל, פר לגרקוויסט. הספר כתוב בצורת יומן, שמתאר את נקודת המבט של גמד, יד ימינו של נסיך מקיאוויליסטי בעיר-מדינה איטלקית בימי הרנסאנס. הגמד שותף לכלל התככים וההרג שהנסיך מבצע, ופרשנותו האוהדת למעשי שליטו, מציגים את הרוע האנושי והמניעים האנוכיים של בני אדם כערכים חיוביים. הגמד מהלל את המלחמה והרצח, ובז לחמלה ואמפתיה כל אימת שאלו מוצגים בפניו. עם יציאתו של הספר, הוא נתפס בהקשר התקופתי, כביקורת על הנאציזם. במרוצת השנים, ההקשר של גרמניה הנאצית התרופף, והיצירה נלמדת ונחקרת בעיקר על האופן שבו לאגרקוויסט מבקר את האופי האנושי. בזכות ספר זה, והספר הבא של לגרקוויסט, "בר-אבא", זכה לגרקוויסט בפרס נובל לספרות ב-1951. "הגמד", נחשב לספרו הראשון של לגרקוויסט שהקנה לו הכרה בינלאומית, והטביע את שמו כאחד מהסופרים השוודים המודרניים הנחשבים של תקופתו. הסיפור מתרחש בחצר המלוכה של נסיך השולט בעיר-מדינה באיטליה של תקופת הרנסאנס. המיקום והזמן המדויק אינם ברורים, אולם נוכחותו של דמות האמן "ברנארדו", שהוא ללא ספק ייצוג של לאונרדו דה וינצ'י, יכול לרמוז שהסיפור מתרחש בגרסה בדיונית של מילאנו, בסביבות התקופה שבה דה וינצ'י התגורר בחצר הדוכס של מילאנו לודוביקו ספורצה מ-1482 ועד ל-1499. בנוסף, ברנארדו/דה וינצ'י, עוזר לנסיך, בדומה לעזרה האמיתית של דה וינצ'י לצ'זרה בורג'ה, הנסיך שהיווה את ההשראה העיקרית של מקיאוולי לכתוב את ספרו המפורסם "הנסיך". כמו כן, במהלך הספר יש התייחסויות ליצירות של ברנארדו, שמתארות בדיוק את היצרות הנודעות של דה וינצ'י הסעודה האחרונה והמונה ליזה. ההתייחסויות הרבות לדמויות ומקומות אמיתיים בהיסטוריה עם שמות שונים, נותנות לקורא תחושה אותנטית של קריאה על התקופה והלך המחשבה של אנשי התקופה, אף על פי שהיצירה היא בבירור כולה בדיונית. הגמד - משרתו של הנסיך ליאונה, גר בדירת מגורים המותאמת לגודלו. הגמד לא רואה את עצמו כחלק מגזע בני האדם. מהלל את הרוע והאכזריות ומתעב את האמפתיה והמוסר האנושי. הנסיך ליאונה - בן דמותו של הנסיך המקייאוויליסטי, שאפתן, חסר מעצורים וערמומי. הגמד משרת אותו ומבצע את הוראותיו. ברנארדו - האמן ואיש האשכולות אשר נמצא תחת חסותו של הנסיך ליאונה, ומסייע לו בהמצאת מכשירים ללחימה במקביל לעבודות יצירה אחרות. מהווה מחווה ברורה ללאונרדו דה וינצ'י. הנסיכה תיאודורה - אשתו של הנסיך, אשר בוגדת בו ומהווה לקראת סוף הספר את המודל לציור של ברנארדו, אשר מתואר באופן שאין לטעות בו כציור המונה ליזה המפורסם של דה וינצ'י. בשמת אבן-זהר, אחרית דבר ל'גמד', מתוך "הגמד", הוצאת זמורה ביתן, 1995 הגמד מתוך אתר כנרת זמורה ביתן, 2008 הגמד, באתר OCLC (באנגלית) אתי סרוסי, "הגמד" מאת פר לאגרקויסט, באתר "דיומא", 15 בינואר 2021 הגמד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Wolfgang Saxon,‏ Par Lagerkvist, 83, Dies; Nobel Laureate Writer מתוך הניו-יורק טיימס, 12 ביולי 1974 (באנגלית) פוני בז`זינסקי ואריאל הירשפלד (עורכים), מבלי דלג על דף: בתיה גור, מבחר מסות ומאמרים, ירושלים:כתר, 2008
יערון צהוב-צוואר

יערון צהוב-צוואר (שם מדעי: Apodemus flavicollis) הוא מין מכרסם ממשפחת העכבריים. הוא קרוב מאוד למין יערון קטן, ובעבר נחשב לתת-מין, אך הופרד ממנו בשנת 1984. מכרסם זה חי בטבע בעיקר בדרום אירופה אך התפשט לאורך אירופה עד למזרח אירופה (עד הרי אורל), לסקנדינביה ולבריטניה. הוא נפוץ גם במספר אזורים במזרח התיכון לרבות בישראל. אורכו של היערון 89–133 מ"מ ומשקלו 28–45 גרם. הוא דומה ליערון הקטן, אך בעל פרווה צהובה לאורך צווארו והוא בעל אוזניים גדולות יותר וזנב ארוך יותר. צבעו חום-אפור והבטן והרגליים לבנים. הזנב ורדרד וחסר פרווה. היערון חי לאורך יערות נשירים, בעיקר לאורך קצה היער, אך באזורים הרריים הוא מצוי גם בפנים היער. כמו כן הוא מצוי בבתות ושיחיות ובמטעים וגנים עירוניים. היערון מעדיף לחיות בין עצים גדולים כמו אלון ולוז וגם עצי אלנוס. היערון פעיל במשך כל השנה כולל בחורפים ולעיתים קבוצות יערונים יצטופפו יחדיו כדי לשמור על החום. הוא מאחסן את מזונותיו בחורים ובמאורות בעצים ובקרקע. היערון הוא אוכל-כול הניזון בעיקר מאגוזים אותם הוא מפצח עם שיניו החזקות. בנוסף הוא ניזון מניצנים, פירות, זרעי צמחים וחסרי חוליות קטנים. היערון יוצא לאכול בלילה. הוא עצמו יכול להיטרף בידי מגוון טורפים לרבות ינשופיים, שועלים וסמוריים. היערון מתגונן בעזרת שמיעתו הטובה שעוזרת לו לנתר ממקום הסכנה ברגע. מדיה וקבצים בנושא יערון צהוב-צוואר בוויקישיתוף יערון צהוב-צוואר, באתר ITIS (באנגלית) יערון צהוב-צוואר, באתר NCBI (באנגלית) יערון צהוב-צוואר, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) יערון צהוב-צוואר, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) יערון צהוב-צוואר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) יערון צהוב-צוואר, באתר GBIF (באנגלית) יערון צהוב-צוואר באתר הרשימה האדומה של IUCN
ספר עיון

ספר עיון הוא ספר המשתמש להבעת דעה או כחומר עזר ללמידה, בכך הוא נבדל מסיפורת. הספרות העיונית כוללת בתוכה ספרות מקצועית, ספרי לימוד, ספרי יעץ כגון לקסיקונים ואנציקלופדיות, ספרים מסוגת עזרה עצמית, וספרים על תיאוריות והגיגים של המחבר. ספר עיון יכול לכלול נושאים רבים ושונים, כגון פיזיקה, פסיכולוגיה, פילוסופיה, רטוריקה, זוגיות, אמרגנות וביוגרפיה. קהל היעד עבורו מיועד הספר, הוא הקובע את אופי הכתיבה והתוכן. ספר עיון יכול להיות מיועד הן עבור האסכולה האקדמית והן עבור הציבור הכללי. כתיבה אקדמית ומקצועית כרוכה במתן אסמכתאות רבות והפניה לביבליוגרפיות, דיאלקט מקצועי גבוה והיצמדות לעובדות יבשות. לעומתה, כתיבה המיועדת עבור הקהל הרחב מופחתת בהערות והפניות, משתמשת בז'רגון עממי יותר, ומגוונת בדוגמאות קלסיות ואף מעט סיפורת. הוצאות ספרים רבות מתמקדות בעיקר בספרות העיונית. בישראל ניתן למנות את הוצאת מאגנס, הוצאת האקדמיה הישראלית למדעים, הוצאת שלם, רסלינג, ספרית אופקים של עם עובד והוצאות ספרים של אוניברסיטאות שונות (כמו אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בר-אילן והאוניברסיטה הפתוחה). הוצאות ספרים אחרות של ספרי עיון פונות אל הקהל הרחב יותר, וביניהן ידיעות ספרים של ידיעות אחרונות, הוצאת מטר, הוצאת אריה ניר והוצאת מודן. לרוב הוצאות הספרים יש תחומים המועדפים עליהם. ספרי עיון מועטים יוצאים תחת הוצאה עצמית, לרוב גם זאת במימון של קרן פרטית או כללית. מדיה וקבצים בנושא ספר עיון בוויקישיתוף ספר עיון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
חיה סנקובסקי-שרון

חיה (חיה'לה) סנקובסקי-שרון (1907, האימפריה הרוסית – 1 באפריל 1998, תל אביב) הייתה שחקנית תיאטרון האֹהל מראשיתו ועד לסגירתו ב-1969. חיה סנקובסקי נולדה בגוֹלטָה (רוסית: Голта; האימפריה הרוסית, בהווה חלק מהעיר פרבומייסק (מחוז מיקולאייב) באוקראינה), לאהרון ובילה לבית גורביץ. עלתה ארצה ב-1925, למדה במסגרת "הסטודיה הדרמטית" של הבמאי משה הלוי ושיחקה בתיאטרון האֹהל עד לפירוקו ב-1969. חיה סנקובסקי-שרון השתתפה בהצגות רבות, ובהן: יעקב ורחל (1928), בשפל (1933), ליליאום (1935), יושה עגל (1937), האחים אשכנזי (1938), פישקה החיגר (1939), גם הוא באצילים (1940), שלמה המלך ושלמי הסנדלר (1943), נשי וינדזור העליזות (1946), גיבורים (1946; חייל השוקולדה), שורשים עמוקים (1948), פרוורי ניו יורק (1948), ארבעת הגדולים (1949), עת הזמיר (1950; מאחרוני הגטו), פינה נידחת (1951), אגדת חורף (1952), חבורה על התמזה (1952), ד"ר קנוק (1953), החולה המדומה (1953), דרך הטבק (1953), תה וסימפתיה (1955), דונה גרציה (1956), קערת העץ (הפקת 1957), אסירה מס' 27 (1958), הידועה בציבור (1960; פילומנה), הכתובה (1961), המחרשה והכוכבים (1962), אמדה (1963; כיצד להיפטר מזה?), לילה של טעויות (1964), הצמא והרעב (1966), קומדיה שחורה ושקרים לבנים (1967), חופרי הזהב או אוצרו של נפוליון (1968), החלום האמריקאי (1969). נישאה בשנת 1931 לאדריכל אריה שרון, ובני הזוג היו הורים לאלדר ולאורי. חיה שרון, מן הבמה ומן האולם: זכרונות, תל אביב, 1988 דוד תדהר (עורך), "חיה שרון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2895 "חיה (סנקובסקי) שרון", בתוך: שמעון לב-ארי, מדריך מאה שנה לתיאטרון העברי 1889–1989, באתר המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, החוג לאמנות התיאטרון עזריה רפפורט, דמויות על הבמה – חיה שרון, מעריב, 29 ביולי 1955 על יד ועדת התרבות של ההסתדרות הכללית בזיכרונותיה ("מן הבמה ומן האולם", 1988, עמ' 23–24) סיפרה על כך: ”התיאטרון נסגר ועם כיבוי אורות הבמה ירד עלי החושך – – – הפצע היה עמוק, ורק לאחר שנים הגליד.” שרון תכנן את בניין תיאטרון "אהל" ("בית ארלוזורוב") בעורפה של כיכר צינה דיזנגוף. ר' דני רכט, בית ארלוזורוב / תיאטרון אהל, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
מיץ' גיילורד

מיצ'ל ג'יי "מיץ'" גיילורד (באנגלית: Mitchell Jay "Mitch" Gaylord; נולד ב-10 במרץ 1961) הוא מתעמל יהודי-אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי בתחרות הקבוצתית (לוס אנג'לס 1984), בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, פעמיים ברציפות אלוף ארצות הברית בתחרות הקרב רב (1983 ו-1984). המתעמל האמריקאי הראשון שזכה בציון המושלם של 10 נק' במשחקים האולימפיים. גיילורד נולד בון נואיס, קליפורניה, בן למשפחה יהודית. אחיו, צ'אק, אף הוא מתעמל מצטיין, אלוף המכביה ה-11, ומאמנו האישי. הוא החל להתאמן בגיל יחסית מבוגר בגיל 12. בתחרויות ההתעמלות של המכביה ה-11 שנערכו ביולי 1981 הוא זכה ב-8 מדליות, 7 זהב ו-1 כסף (בזהב זכה אחיו) והיה הספורטאי המצטיין של המכביה. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה גיילורד ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, בתחרות הקבוצתית (591.40 נק'), לפני סין (590.80 נק') ויפן (586.70 נק'), בפעם הראשונה שארצות הברית זכתה במדליית זהב הקבוצתית באולימפיאדה. במהלך התחרות הקבוצתית הוא קיבל פעמיים את הציון המושלם 10 נק' והיה למתעמל האמריקאי הראשון בהיסטוריה שמשיג ציון זה. מדליית כסף ביחד עם עוד שלושה מתעמלים, לי נינג מסין, קוג'י גושיקן ושינג'י מוריסואה שניהם מיפן בתרגיל על סוס הקפיצות (19.825 נק'), אחרי לו ין מסין (19.950 נק') ושתי מדליות ארד, בתרגיל מקבילים (19.850 נק'), אחרי בארט קונר מארצות הברית (19.950 נק') ונובויוקי קג'יטני מיפן (19.925 נק') ובתרגיל הטבעות (19.825 נק'), אחרי קוג'י גושיקן ולי נינג שזכו ביחד במדליית הזהב (19.850 נק'). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות הקרב רב (118.525 נק'), במקום רביעי בשלב המוקדמות בתרגיל סוס הסמוכות (רק שני מתעמלים מאותה מדינה זכאים לעלות לשלב הגמר, אך הוא סיים שלישי מבין האמריקאים ולכן לא עלה לשלב הבא, התחרות על המדליות) ודורג במקום תשיעי כללי, במקום 16 בתרגיל הקרקע ובמקום 37 בתרגיל המתח. ב-2009 הונצח גיילורד ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן. מדיה וקבצים בנושא מיץ' גיילורד בוויקישיתוף מיץ' גיילורד, באתר olympedia.org אלכס דורון, מיץ' גיילורד - המתח שווה זהב, מעריב, 14 ביולי 1985 ארצות הברית זכתה במדליית הזהב הקבוצתית בהתעמלות, 80 שנה לפני כן, באולימפיאדת שנערכה בארצות הברית, סנט לואיס 1904, אך בתחרות השתתפו רק קבוצות אמריקאיות. יורם רייס, שליטה מוחלטת לארה"ב בהתעמלות, דבר, 10 ביולי 1981 מזהב במכביה לזהב אולימפי, מעריב, 2 באוגוסט 1984
סטאנישיץ'

סְטָאנִישִיץ' (בסרבית קירילית: Станишић, בסרבית בכתב לטיני: Stanišić) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה המערבי אשר בפרובינציית וויבודינה. הכפר נוסד ב-1763 כאשר משפחות ממוצא הונגרי היגרו למקום מאזור באץ'-קישקון עת נשלט האזור על ידי ממלכת הבסבורג. אליהן הצטרפו משפחות פליטים סרבים ומתיישבים ממוצא גרמני אשר יושבו במקום על ידי השלטונות והפכו לרוב באוכלוסייה. בהמשך נשלט הכפר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שינתה בהמשך את שמה לממלכת יוגוסלביה. ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. ב-12 באפריל נמסר אזור באצ'קה ובכלל זה הכפר סטאנישיץ' לחזקת הונגריה. ב-22 באוקטובר 1944 שוחרר הכפר על ידי הצבא האדום ולאחר המלחמה נכלל בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. לאחר פירוק יוגוסלביה עבר האזור לחזקת סרביה. יהודים התיישבו בכפר סמוך למועד הקמתו והיגרו למקום מהמרחב הגרמני. בית הכנסת הראשון נחנך ב-1778 ובית העלמין בסמוך למועד זה. ב-1815 מנתה הקהילה 75 נפשות. ב-1870 הוקם מבנה חדש לבית הכנסת. ב-1880 נמנו בקהילה 140 נפשות וב-1900 התגוררו בסטאנישיץ' 156 יהודים, שהיוו 2.33 אחוזים מכלל האוכלוסייה. במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה. חלקם היגרו לסומבור הסמוכה וחלקם התיישבו בהונגריה. ב-1931 נמנו בכפר 80 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסטאנישיץ' 31 יהודים. תושבי הכפר גורשו למחנות ההשמדה במקביל להשמדת יהודי הונגריה ואיש לא ניצל. ב-1950 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות המקומיים. נכון ל-2002 עמד בית העלמין היהודי על תילו. בית העלמין שכן בשטח פתוח לא מגודר ובמקום עמדו מצבות שהכיתוב עליהן בעברית בגרמנית ובסרבו-קרואטית. מדיה וקבצים בנושא סטאנישיץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטאנישיץ' Aleksandra Terzić ,Željko Bjeljac,‏‏ The extermination of jewish population and heritage in BAČKA region of ap vojvodina-serbia (באנגלית) יהדות באצ'קה, באתר "יד ושם" [1], מפקד האוכלוסין בסרביה (2011), באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסרביה, אוחזר ב-2 ביוני 2018 (בסרבית). "סטאנישיץ'", באתר JewishGen (באנגלית). הקהילה היהודית בסטאנישיץ', בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 236. אתרי מורשת יהודית בסרביה, באתר jewish-heritage-europe.eu (באנגלית). תמונת בית העלמין (2002), באתר המרכז לאמנות יהודית.
סטארה מוראביצה

סְטָארָה מוֹרָאבִיצָה (בסרבית קירילית: Стара Моравица, בסרבית בכתב לטיני: Stara Moravica) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה. יישוב התקיים במקום מימי הביניים והוא חרב מספר פעמים במהלך קרבות אזוריים. בראשית המאה ה-18 ננטש לאחר המלחמות בין ממלכת הבסבורג לבין האימפריה העות'מאנית. חידוש ההתיישבות במקום והקמתו של הכפר המודרני מתוארך ל-1786 עת התיישבו במקום 334 משפחות הונגריות. במהלך מהפכת 1848 בהונגריה התחוללו קרבות בכפר וחלקים נכבדים ממנו חרבו. הכפר שוקם ועבר בהמשך לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה עת עבר לידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שינתה את שמה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. ב-12 באפריל נמסר אזור באצ'קה ובכלל זה הכפר סטארה מוראביצה לחזקת הונגריה. ב-22 באוקטובר 1944 שוחרר הכפר על ידי הצבא האדום ולאחר המלחמה נכלל בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. לאחר פירוק יוגוסלביה עבר האזור לחזקת סרביה. מקצת מ-334 המשפחות שהיגרו ב-1786 מהמרחב ההונגרי והקימו את הכפר המודרני היו ממוצא יהודי. המשפחות הראשונות כללו רופאים אזרחיים וצבאיים וסוחרים. ב-1812 התגוררו בכפר 30 יהודים. בית הכנסת הראשון נחנך ב-1850 ובית העלמין בסמוך למועד זה. ב-1850 מנתה הקהילה 204 נפשות. בביתו של רב הקהילה הוקם בית ספר קהילתי ובית מדרש ובו למדו כ-40 תלמידים. בית הספר תוקצב בכמחצית מתקציבה של הקהילה. ב-1880 התגוררו בסטארה מוראביצה 235 יהודים. ב-1896 הוקם מבנה חדש לבית הכנסת. ב-1900 התגוררו בכפר 153 יהודים, שהיוו 2.26 אחוזים מכלל האוכלוסייה. מ-1880 ועד 1923 עמד בראש הקהילה יוסף אונגאר. במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה. ב-1931 נמנו בכפר 78 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסטארה מוראביצה 38 יהודים. חלק מבני הקהילה הוצאו להורג על ידי ההונגרים. חלקם נשלחו לעבודות כפייה בחזית המזרחית, הועסקו שם בפינוי שדות מוקשים ונהרגו. שאר תושבי הכפר גורשו למחנות ההשמדה במקביל להשמדת יהודי הונגריה ואיש לא ניצל. ב-1963 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות המקומיים. נכון ל-2001 עמד בית העלמין היהודי על תילו. בית העלמין שכן בשטח פתוח לא מגודר, רווי בצמחייה עבותה ולא היה מתוחזק. בשנה זו גם תועד בכפר בית רב הקהילה ובו בית הספר היהודי שפעל במקום. מדיה וקבצים בנושא סטארה מוראביצה בוויקישיתוף Aleksandra Terzić ,Željko Bjeljac,‏‏ The extermination of jewish population and heritage in BAČKA region of ap vojvodina-serbia (באנגלית) יהדות באצ'קה, באתר "יד ושם" [1], מפקד האוכלוסין בסרביה (2011), באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסרביה, אוחזר ב-2 ביוני 2018 (בסרבית). היסטוריה של סטארה מוראביצה, באתר vajdasag.rs (בהונגרית). צילום בית הכנסת החדש שהוקם ב-1896, באתר המרכז לאמנות יהודית. "סטארה מוראביצה", באתר JewishGen (באנגלית). הקהילה היהודית בסטארה מוראביצה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 236. קהילת סטארה מוראביצה, באתר International Jewish Cemetery Project (באנגלית). אתרי מורשת יהודית בסרביה, באתר jewish-heritage-europe.eu (באנגלית). תמונת בית העלמין (2001), באתר המרכז לאמנות יהודית. תמונת בית הרב ובית הספר היהודי (2001), באתר המרכז לאמנות יהודית.
יחסי אזרבייג'ן–מאוריטניה

יחסי אזרבייג'ן–מאוריטניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-29 באוקטובר 1994. ב-22 בפברואר 2007, שגריר אזרבייג'ן במרוקו הוסמך גם על מאוריטניה. ב-12 באוקטובר 2010, סידי מוחמד אולד טאלב, מונה לשגריר מאוריטניה באזרבייג'ן לאחר שהציג את כתב האמנתו בפני הנשיא האזרבייג'ני. בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה ממאוריטניה לאזרבייג'ן הגיעה לסך 19.2 אלף דולר אמריקאי והיא כללה חליפות לנשים ולגברים ופסטה. בשנת 2011, שווי הסחורה שיוצאה ממאוריטניה לאזרבייג'ן הגיעה לסך 172 אלף דולר אמריקאי והיא כללה אוכל לבע"ח ומקרנים. בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה מאזרבייג'ן למאוריטניה הגיעה לסך 75.1 אלף דולר אמריקאי והיא כללה חלקי חילוף ומכונות להכנת מזון תעשייתי. בשנת 2013, שווי הסחורה שיוצאה מאזרבייג'ן למאוריטניה הגיעה לסך 10.3 אלף דולר אמריקאי והיא כללה דגנים. אזרבייג'ן אינה מיוצגת במאוריטניה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. מאוריטניה אינה מיוצגת באזרבייג'ן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. השגרירות המייצגת של מאוריטניה נמצאת במוסקבה, בירת רוסיה. יחסי אזרבייג'ן-אלג'יריה יחסי אזרבייג'ן-מאלי יחסי אזרבייג'ן-ניז'ר יחסי אזרבייג'ן-ניגריה יחסי אזרבייג'ן-אנגולה מדיה וקבצים בנושא יחסי אזרבייג'ן–מאוריטניה בוויקישיתוף Products that Mauritania exports to Azerbaijan (2016), The Observatory of Economic Complexity (באנגלית) (ארכיון) Products that Mauritania exports to Azerbaijan (2011), The Observatory of Economic Complexity (באנגלית) (ארכיון) Products that Mauritania imports from Azerbaijan (2014), The Observatory of Economic Complexity (באנגלית) (ארכיון) Products that Mauritania imports from Azerbaijan (2013), The Observatory of Economic Complexity (באנגלית)
בומברדייה טראקס

בומברדייה טראקס (אנגלית: Bombardier Traxx) הוא טיפוס של קטר חשמלי המיוצר בגרמניה על ידי חטיבת התחבורה של התאגיד הקנדי בומברדייה. הדגמים השונים שלו מתחלקים לשני סוגים בהתאם לשימוש בהם, ברכבות נוסעים וברכבות משא. הדגם הראשון החל להיבנות בשנת 2000; שמה של הסדרה ניתן לה ב-2003. ב-2006 הורחב מפרט הסדרה כך שתכלול גם קטרי דיזל-חשמל. קטרי בומברדייה טראקס יוצרו במקור למען גרמניה אך כיום הם פועלים, בין השאר, במדינות צרפת, שווייץ, ישראל, שוודיה, נורווגיה, בלגיה, איטליה, פולין, ספרד, הונגריה, דרום אפריקה והולנד. ביולי 2014, כחלק מפרויקט החשמול, פרסמה רכבת ישראל מכרז לקניית 62 קטרים חשמליים שיופעלו במתח של 25,000 וולט בתדירות 50 הרץ. בומברדיה זכתה במכרז באוגוסט 2015 והקטר הראשון, מסוג בומברדייה טראקס P160 AC3 הגיע לישראל בספטמבר 2017, וב-16 בינואר 2018 התבצעה נסיעת המבחן הראשונה שלו בישראל, על קטע מהמסילה באזור לטרון. הרכבות החשמליות הראשונות נכנסו לפעולה לראשונה על המסילה החדשה בין ירושלים לתל אביב ופעולתן מתרחבת לקווים נוספים עם התקדמות חשמול רשת מסילות הנוסעים בישראל. לקטר הספק חשמלי רציף של עד 6 מגה-וואט והספק מרבי של 6.4 מגה-וואט (8,600 כוח סוס). הספק זה גבוה משמעותית מהספקם של קטרי הדיזל-חשמל של הרכבת, שרובם מפיקים בין 3,200 ל-3,300 כ"ס, ומקצתם כ-3,900 כ"ס. בנובמבר 2021 פורסם כי רכבת ישראל מימשה את האופציה להזמנת 36 קטרים נוספים אשר יסופקו בין אפריל 2023 ועד אוקטובר 2024. מדיה וקבצים בנושא בומברדייה טראקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בומברדייה טראקס (באנגלית) הדי כהן, ‏בומברדייה זכתה במכרז הקטרים הענק של רכבת ישראל, באתר גלובס, 5 באוגוסט 2015 אורן דורי, נסיעת המבחן של הרכבת לירושלים חושפת עד כמה היא רחוקה מהיעד, באתר TheMarker‏, 16 בינואר 2018 Israel Railways issues a notice to proceed for the supply of 36 Traxx locomotives from Alstom, Alstom, ‏9 בנובמבר 2021 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.