laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שושלת וולאשמה

שושלת וולאשמה (וולסמע) הייתה משפחת אצולה מוסלמית אשר שלטה ביפאט - כיום חלקים של מזרח אתיופיה, ג'יבוטי ומערב סומליה. האציל המוקדם ביותר של משפחה זו הידוע לנו היה עומר אבן דונאיה (נפטר ב-1275). בנו, עלי אבן וואלי אסמה, כבש את סולטנות שוואה המוסלמית. האציל האחרון של השושלת היה אבן ברכאת עומאר דין, שגורש מבירתו הרר על ידי המצביא האתיופי המלמאל (אמלמאל) בשנת 1559. עלי אבן וולי אסמה עומר אבן דונאיה חאק א-דין הראשון סאבר א-דין הראשון ג'מאל א-דין הראשון עלי אבן סאבר א-דין אחמד אבן עלי חאק א-דין השני סעאד א-דין השני סאבר א-דין השני מנסור א-דין ג'מאל א-דין השני בדלאי אבן סעאד א-דין מוחמד אבן בדלאי שמס א-דין אבן מוחמד אבו בכר אבן מוחמד
יעקב אפשטיין

האם התכוונתם ל... פַּסלים: יעקב אפשטיין (פסל בריטי) – פסל יהודי-בריטי יעקב אפשטיין (פסל ישראלי) – פסל ישראלי אחרים: יעקב אבן (אפשטיין) – אלוף בצה"ל, מנכ"ל משרד התחבורה יעקב נחום אפשטיין – פילולוג, חוקר ספרות חז"ל יעקב אפשטיין – רב מרבני מכון התורה והארץ, מחבר ספרי "חבל נחלתו" (29 כרכים) יעקב אפשטיין – סוחר מכוניות וחשוד בהשתייכות לפשע המאורגן. היה ככל הנראה ברשימת ה-11
ימת סלטון

ימת סלטון (באנגלית: Salton Sea) היא ימה מלוחה בעמק אימפריאל שבדרום קליפורניה. היא נוצרה כימת מים מתוקים בתחילת המאה ה-20. ימת סלטון היא ימת בקע (שוכנת בעמק ביקוע) וימה טרמינלית (אין למימיה מוצא פרט להתאיידות). עמק אימפריאל המדברי הפך בשנים הראשונות של המאה ה-20 לנווה מדבר חקלאי משגשג, המבוסס על השקיה במי נהר הקולורדו. חברת הפיתוח של קליפורניה, בראשות צ'ארלס רוקווד, החלה ב-1901 להזרים מים לעמק באמצעות תעלת אלאמו. הסחף הרב שנישא עם מי הנהר שקע בתעלה, וב-1904 צמצם מאוד את כמות המים שהגיעו לחוות. החקלאים לחצו על החברה לפתור את הבעיה, ורוקווד, שעמד בפני אפשרות של פשיטת רגל, הורה לפתוח פרצה בגדת הנהר, כשישה קילומטרים דרומית לפתח התעלה. לא נבנו שערי כניסה, ולא התקבל אישור משלטונות מקסיקו. מי הנהר (בחלק מן הזמן כולם) זרמו ללא הפרעה לתוך התעלה. במהלך השיטפונות העונתיים מ-1904 ועד סוף 1906 זרמה לשקע סלטון כמות מים גדולה מאוד, ובמרכז השקע נוצרה ימת סלטון. ניסיונות כושלים רבים נעשו לסגור את הפרצה ולשלוט על הזרם באמצעות שערים. השיטפון הופסק לבסוף ב-27 בינואר 1907, לאחר התערבות משמעותית של חברת הרכבת סאותרן פסיפיק שמסילת הברזל שלה עברה בעמק. עם השנים הפכה הימה לאזור תיירות ונופש, וחופיה כונו "הריביירה של קליפורניה". שיא הפריחה היה ב-שנות ה-50 וב-שנות ה-60. התיירות החלה לדעוך ב-שנות ה-70, ורוב אתרי הנופש ננטשו. הימה ניזונה רוב שנות קיומה מעודפי מי ההשקיה שהוזרמו לחוות בעמק אימפריאל. במהלך השנים נוצר מחסור במים, וב-2003 הוסכם לצמצם את מכסות המים להשקיה, ולהעביר חלק מהן לעיר סן דייגו. זרימת המים אל הימה פחתה בהדרגה. כיום ימת סלטון הולכת ומצטמצמת, בדומה לים המלח. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 היה שטח הימה כ-900 קילומטרים רבועים. מימת מים מתוקים הפכה ימת סלטון לימת מים מלוחים. מליחות המים הולכת וגדלה, ועברה את ה-5% (יותר ממליחות מי ים). בנוסף לכך, גובר זיהום המים וקרקעית הימה בשאריות דשנים ומתכות כבדות שמקורם במי נגר. הזיהום קיים גם בשטחים היבשים שנוצרו עקב הצטמצמות הימה, ויוצר סיכון משמעותי של אבק רעיל. האקולוגיה המקומית אשר נוצרה במקום במשך חיי הימה הולכת וגוועת. קיימות הצעות ותוכניות שונות להצלת הימה, ביניהן הקמת תעלה שתזרים אליה מים מלוחים מן האוקיינוס השקט. בקצה הדרומי של הימה נמצא מקלט חיות הבר הלאומי סוני בונו ימת סלטון (Sonny Bono Salton Sea National Wildlife Refuge). המקלט שוכן בנתיב הנדידה הפסיפי (Pacific Flyway) של העופות הנודדים. דרומית לימה הוקמו כמה תחנות כוח להפקת אנרגיה גיאותרמית. מדיה וקבצים בנושא ימת סלטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ימת סלטון (באנגלית) מידע על ים סלטון (קליפורניה) בקטלוג הספרייה הלאומית מכרה 'זהב לבן' התגלה בדרום קליפורניה, באתר היברו ניוז, ‏12.05.2023 אתר האינטרנט של רשות ימת סלטון Benchmarks: July 26, 1905: The rising Salton Sea swamps the Southern Pacific Railroad, מאת אליזבת גולדבאום, באתר earthmagazine‏, 26 ביולי 2016 The Salton Sea is shrinking even faster, and California still hasn't done much to fix it, מאת סמי רות', Palm Springs Desert Sun, ‏19 בספטמבר 2018 Plagues & Pleasures on the Salton Sea (סרט תיעודי, 2014) באתר ערוץ השידור הציבורי (PBS) של ארצות הברית אותו סרט, סרטון בערוץ "KQED Arts", באתר יוטיוב (אורך: 01:01:33) ימת סלטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Sonny Bono Salton Sea National Wildlife Refuge". ערך זה הוא קצרמר בנושא ימות ואגמים ובנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כושר דחיפה

כושר דחיפה או כוח משיכה או כוח גרירה או כוח גרר (באנגלית: Drawbar pull) הוא הכוח הנומינלי המקסימלי שיכול להפעיל דחפור או טרקטור על מטען הנגרר ביצולו האחורי. כוח המשיכה השימושי המקסימלי נתון על ידי הנוסחה: T c = C c ⋅ W {\displaystyle T_{c}=C_{c}\cdot W} כאשר:   T c {\displaystyle \ T_{c}} הוא כוח המשיכה המקסימלי שיכול לפתח דחפור זחלי   C c {\displaystyle \ C_{c}} הוא מקדם המשיכה של הדחפור, בתלות בסוג המשטח (בדרך כלל מקדם זה גדול מ-1)   W {\displaystyle \ W} הוא משקל הדחפור כושר הדחיפה נמדד בדרך כלל ביחידיות של קילוניוטון אך לעיתים קרובות מומר ליחידות של מסה, שמשמעותן היא המסה המרבית שיכול הדחפור לגרור או לדחוף. יחס ההמרה הוא: 10 קילוניוטון שווים ל-1 טון (1000 ק"ג). לדוגמה: כושר הדחיפה של דחפור קטרפילר D9T במשקל 48 טון הוא 716 קילוניוטון, השקול לבערך 71.6 טון. כושר דחיפה של כלי רכב ערך זה הוא קצרמר בנושא הנדסה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סימאו סברוסה

סימאו פדרו פונסֶקה סברוסה (בפורטוגזית: Simão Pedro Fonseca Sabrosa, תעתיק מדויק: "סברוזה" ; נולד ב-31 באוקטובר 1979 בקונסטנטים שבפורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הקיצוני. לזכותו של סברוסה 85 הופעות במדי נבחרת פורטוגל. הוא ידוע בשמו הפרטי, סימאו. סימאו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ספורטינג ליסבון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-1997, ובשנתיים הבאות הבקיע 12 שערים ב-53 משחקים. בקיץ 1999 עבר למועדון הספרדי ברצלונה תמורת סכום העברה של 15 מיליון אירו. תקופתו במועדון הייתה לא מוצלחת. בשתי עונותיו במועדון הבקיע שלושה שערים בלבד ב-46 משחקים. סימאו חזר לפורטוגל ב-2001, לבנפיקה ליסבון, בעסקה ששוויה הוערך ב-12 מיליון אירו. סימאו שיחק בבנפיקה שש שנים והיה במהרה לאחד משחקניה המרכזיים ואף הקפטן שלה. בכל עונותיו בקבוצה היה המבקיע המצטיין שלה. בתום עונת 2004/05, בה הבקיע 15 שערים ב-34 משחקים וזכה בתואר השחקן המצטיין בליגה הפורטוגזית לפי עיתון 'A Bola', זכה עם בנפיקה באליפות פורטוגל. בעונת 2005/06 בליגת האלופות סימאו בלט מול שתי קבוצות אנגליות חזקות - מנצ'סטר יונייטד וליברפול. מול הראשונה הבקיע שער בבעיטה חופשית ומול השנייה הבקיע שער שעזר לקבוצתו להדיח את ליברפול, שבאופן אירוני הביעה עניין בהעברתו אליה בקיץ שלפני כן. בסך הכול, בכל המסגרות, הבקיע 95 שערים ב-235 משחקים במדי בנפיקה. בקיץ 2006 מספר קבוצות התעניינו ברכישת כרטיסו, כגון ארסנל, צ'לסי וולנסיה, אך סימאו החליט להישאר בבנפיקה. בינואר 2007 התגלה כי אתלטיקו מדריד מעוניינת בשירותיו, ואכן, בקיץ אותה שנה בו הוכתר כשחקן המצטיין בליגה פעם נוספת (על ידי עיתון CNID), עבר לשחק במדיה. אתלטיקו מדריד שילמה סכום של 20 מיליון אירו תמורתו. בעונתו הראשונה בלה ליגה עם אתלטיקו הופיע ב-30 משחקים והבקיע שבעה שערים. בגביע אופ"א של אותה עונה הבקיע שלושה שערים בשישה משחקים. בעונת 2009/2010 זכה עם קבוצתו בליגה האירופית לאחר ניצחון 2-1 במשחק הגמר על פולהאם. בינואר 2011 עבר סימאו מאתלתיקו מדריד לבשיקטאש הטורקית בעבור 7 מיליון יורו. באוגוסט 2012 חתם באספניול לשנתיים. במאי 2014 עזב את הקבוצה, וביוני 2015 חתם בנורת'איסט יונייטד ההודית. סימאו החל לייצג את פורטוגל במדי הנבחרת עד גיל 16. הוא זכה עם נבחרת זו באליפות אירופה עד גיל 16 ב-1996. בשנה הבאה החל לשחק בנבחרת עד גיל 18 וב-1998 כבר היה שחקן קבע בנבחרת עד גיל 21. סימאו ערך את הופעת בכורתו בנבחרת הבוגרת של פורטוגל ב-18 בנובמבר 1998, בגיל 19, מול נבחרת ישראל. הוא נכנס כמחליף והבקיע שער בניצחון נבחרתו 2-0. סימאו החמיץ את מונדיאל 2002 עקב פציעה. ביורו 2004, שפורטוגל אירחה, עזר לנבחרתו להגיע לגמר. ברבע הגמר מול נבחרת אנגליה נכנס כמחליף ובישל שער שהביא את המשחק להארכה ומאוחר יותר לדו-קרב בעיטות עונשין בו נבחרתו ניצחה. סימאו ייצא את נבחרתו גם במונדיאל 2006. הוא הבקיע אחד משני השערים של נבחרתו מול נבחרת מקסיקו בניצחונה 2-1. מדיה וקבצים בנושא סימאו סברוסה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סימאו סברוסה סימאו סברוסה, באתר Transfermarkt סימאו סברוסה, באתר Soccerway סימאו סברוסה, באתר BDFutbol סימאו סברוסה, באתר WorldFootball.net סימאו סברוסה, באתר National Football Teams סימאו סברוסה, באתר FootballDatabase.eu
יזהר כהן (מאייר)

יזהר כהן (נולד ב־20 באפריל 1963 ברעננה) הוא מאייר ישראלי. איוריו מתפרסמים בעיתונים ובכתבי עת ברחבי העולם, וגם בישראל. יזהר כהן נולד ברעננה. הוא החל לצייר ולאייר בגיל צעיר, וכשהיה בן 14 נרשם ללימודי אמנות פלסטית בבית הספר לאמנויות תלמה ילין. בצבא שירת בתפקיד מאייר ומעצב גרפי בעיתון במחנה. הוא הכיר שם את נועה קרוון (בתו של האמן דני קרוון), והם נישאו ב-1987. ב-1984 החל ללמוד עיצוב גרפי באקדמיית בצלאל לאומנות ועיצוב, ובמקביל עבד כמאייר בעיתונים בארץ. ב-1988 המשיך את לימודיו בבית הספר הגבוה לאמנויות העיצוב בפריז (École Nationale Supérieure des Arts Décoratifs) והתמחה בתחריט והדפס. לאחר שנתיים עבר ללונדון כדי ללמוד בקולג' סנט מרטין לאמנות ולעיצוב. במהלך לימודיו מחוץ לישראל החל כהן לאייר לעיתונים ומגזינים בצרפת ובבריטניה. ב-1992 הוזמן כהן להציג את תערוכת הרטרופרספקטיבה הראשונה שלו במוזיאון De Beyerd שבעיר ברדה שבהולנד. שנים ספורות לאחר מכן הוא זכה בתחרות ליצירת קיר מאויר מקרמיקה עבור בריכת השחייה העירונית בברדה, והוא הושלם בשנת 2000. ב־1993 החל כהן לאייר בקביעות את טורו של יאיר לפיד, ששירת עם כהן בשבועון במחנה, תחילה במוסף סופשבוע של מעריב ולאחר מכן במוסף 7 ימים של ידיעות אחרונות. בשנות ה-90 המאוחרות החל כהן לאייר ספרי ילדים. ב-1999, לאחר יותר מעשור באירופה, שבו נועה ויזהר לישראל. כהן המשיך לאייר עבור עיתונים בישראל ובשאר העולם. ב-2001 הוענק ליזהר פרס מוזיאון ויקטוריה ואלברט הבריטי לאיור, ושנה לאחר מכן זכה בתחרות לעיצוב עשרה בולים עבור הדואר המלכותי הבריטי שהוקדשו לשנת המאה להוצאה לאור של 'סיפורי ככה סתם' מאת רודיארד קיפלינג. באותה עת החל יזהר ללמד ולהרצות במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל. ב-2002 נולדה לנועה וליזהר בתם עלמא. בשנת 2003 הציג את תערוכת הרטרוספקטיבה הראשונה שלו בישראל בגלריה העירונית של רעננה. ב-2005 שבה משפחת כהן לפריז. כהן המשיך לעבוד עם עיתונים ישראליים ובמקביל התחיל לעבוד עם מגזינים רבים בארצות הברית. ב-2006 אייר כהן את ספר הילדים "לחש הקסמים" מאת ליהיא לפיד. ב-2011 הם שבו לשתף פעולה וכהן אייר את ספרה "סבא השמן וסבא הרזה". ב-2009 החל יזהר כהן לעבוד עם עיריית תל אביב, ויצר עבורה שני לוחות שנה מאויירים (בשנים 2009/10 ו-2010/11), נוסף על שתי תערוכות רחוב של יצירותיו: האחת הוקדשה למשוררים ישראליים (2010), והשנייה לשיריו של אריק איינשטיין (2014). ב-2012, עם עזיבתו של יאיר לפיד את עולם העיתונות עבור קריירה פוליטית, החל יזהר לאייר את טורו השבועי של שלמה ארצי במוסף 7 ימים של ידיעות אחרונות. בקיץ 2015 עברו כהן, אשתו ובתו להתגורר בפירנצה, איטליה. בספטמבר 2018 פתח יזהר כהן תערוכת יחיד בספריית ז׳רמן טיון בפריז. בקיץ 2018 שבה המשפחה להתגורר בישראל. כהן מתגורר בתל אביב. אתר האינטרנט הרשמי של יזהר כהן (באנגלית) יזהר כהן, דף שער בספרייה הלאומית הבלוג של יזהר כהן אתר האינטרנט של יזהר כהן נירית אנדרמן, עכבר העיר אונליין, "שירה על הדרך": מה שאיור טוב עושה, באתר הארץ, 1 ביולי 2010 תמר קרוון, עכשיו מאויר, באתר ynet, 3 ביוני 2016 ניהלנו את חיינו לפי רצונותינו המשתנים, עד שאחותי הכניסה אנשים נוספים למערך השיקולים. הזמן עובר לא רק עלינו, אלא גם על הורינו, באתר כלכליסט, 6 בספטמבר 2018 About, אתר האינטרנט של יזהר כהן
ממיסתבלוב

האם התכוונתם ל... מָמיסתבָלוֹב (שם משפחה) – (მამისთვალოვ) שם משפחה יהודי-גאורגי ממשפחת לויים אישים: יצחק ממיסטבאלוב – שחיין ישראלי ואלוף פאראלימפי הרב יצחק ממיסתבלוב - מתרגם התהילים המודרני לגאורגית יהודית עבור עולי גאורגיה בשנות ה-70 אברהם ממיסטבלוב – סופר יהודי גאורגי (נולד ב-1921) תמר ממיסתבלוב – שחקנית יהודיה גאורגית (נולדה ב-1924) רמז ממיסטבלוב – מאמנו של אריק זאבי
יזהר כהן (פירושונים)

האם התכוונתם ל... יזהר כהן – זמר ישראלי יזהר כהן (שחיין) – שחיין ישראלי ואלוף פאראלימפי יזהר כהן (מאייר) – מאייר ישראלי המתגורר בצרפת
מלון אספלנדה

מלון אספלנדה (בגרמנית: Hotel Esplanade) היה מלון שעמד בעבר בכיכר פוטסדאם שבברלין בירת גרמניה. תולדות המבנה מסמלות את תולדותיה של ברלין במהלך המאה ה-20 - החל מבנייתו בראשית המאה ה-20, ההרס המבנה במלחמת העולם השנייה ובשל היותו בסמוך לחומת ברלין במהלך המלחמה הקרה, ושיקומו לאחר איחוד ברלין. כיום מהווים שרידי המלון חלק ממרכז סוני. המלון נבנה בין השנים 1907–1908 על פי תוכניותיו של האדריכל אוטו רניג (אשר תכנן גם את מלון אקסלסיור שעמד בסמוך) בעלות של 23 מיליון מארקים גרמניים. המלון נפתח בשנת 1908. חזית המבנה עוטרה באן חול בסגנון הבל אפוק ופנים המבנה נבנה בסגנון נאו - בארוק ונאו - רוקוקו. במבנה היו מספר אולמות נשפים מפוארים בהם אולם הקייזר (Kaisersaal) בו ערך הקייזר וילהלם השני אירועים. מבנה המלון כלל גן ששטחו 1,600 מ"ר. הגן, ששכן בחצר פנימית של המבנה, תוכנן על ידי אדריכל הנוף וילי וונדט. בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה המלון אתר פופולרי של חיי החברה בברלין. במלון נערכו מסיבות תה בשעות אחר הצהריים ומסיבות ריקודים אשר שודרו ברדיו. במלון התארחו בין היתר צ'ארלי צ'פלין וגרטה גרבו. במהלך חורף 1944–1945 נהרס 90% מהמלון בהפצצות בעלות הברית. שרידי המלון שנותרו עומדים כללו את אולם הקייזר ואולם ארוחת הבוקר של המלון. לאחר תום מלחמת העולם שוקמו חדרים אלה, ושוקמו מספר אולמות נוספים של המלון - והאולמות שימשו כמסעדות וכאתרי כנסים ותצוגות אופנה בברלין (אף שיתר המלון, כמו גם יתר מבני כיכר פוטסדאם נותר הרוסים). בשנת 1961 הוקמה חומת ברלין מטרים ספורים משרידי המלון והשימוש בו פסק (אף שצולמו בו מספר סרטים ובהם הסרט קברט משנת 1972 והסרט מלאכים בשמי ברלין משנת 1987. לאחר נפילת חומת ברלין בשנת 1989 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לשימור, אולם בעת שהוחלט על שיקום כיכר פוטסדאם לא נלקח בחשבון שיקום המבנה, וכאשר תוכנן מרכז סוני הוחלט להרוס את המבנה. בשל התנגדות ציבורית הוחלט בשנת 1993 להזיז את אולם הקייזר ואולם ארוחת הבוקר למרחק של 75 מטרים ולשלב אותם בתוך מרכז סוני. עלות הזזת שרידי המבנה הסתכמה ב-75 מיליון מרקים. מדיה וקבצים בנושא מלון אספלנדה בוויקישיתוף
ירדן במשחקים האולימפיים

ירדן משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980). באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), זכתה ירדן במדליה האולימפית הראשונה שלה, לאחר שלוחם הטקוואנדו אחמד אבו גוש זכה במדליית הזהב בתחרות במשקל עד 68 ק"ג. באותם משחקים העפיל המתאגרף חוסיין אישאיש לשלב רבע הגמר. לוחם טאקוונדו אחר זכה אמנם במדליית ארד כבר באולימפיאדת סיאול (1988), ואולם אז נערכו בענף זה תחרויות ראווה בלבד, והן לא היו חלק מהתחרויות הרשמיות. באולימפיאדת אתונה (2004) הפסיד לוחם הטאקוונדו איברהים כמאל בקרב על מדליית הארד ליריב צרפתי. באולימפיאדת טוקיו (2020) הוסיפה לעצמה ירדן עוד 2 מדליות, אחת נוספת בענף הטקוואנדו בצבע כסף, ולראשונה זכתה גם בענף הקראטה. ירדן לא השתתפה מעולם באולימפיאדת חורף. באולימפיאדות הקיץ: בענפי הקיץ: ירדן במשחקים הפאראלימפיים ירדן במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא ירדן במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר הוועד האולימפי של ירדן "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-21 באפריל 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link) "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-21 באפריל 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
מרכז סוני

מרכז סוני (Sony Center) הוא מתחם מבנים השוכן בכיכר פוטסדאם שבמרכז ברלין, בירת גרמניה. הושלם ונפתח בשנת 2000. קודם למלחמת העולם השנייה היה אזור כיכר פוטסדאם אזור מסחרי הומה ומרכז תחבורה. האזור כולו נהרס כמעט לחלוטין בהפצצות בעלות הברית בשלהי המלחמה. לאחר המלחמה ננטש האזור בשל קרבתו לחומת ברלין. לאחר נפילת החומה הוחלט על פיתוח מחודש של האזור. המתחם תוכנן על ידי האדריכל הלמוט יאן. הוא הוקם עבור חברת סוני בשנת 2000 בעלות של 750 מיליון אירו. בפברואר 2008 נמכר המתחם תמורת כ-600 מיליון אירו למשקיעים מהממלכה המאוחדת ובהם בנק מורגן סטנלי. המתחם, המשתרע על שטח של 132,500 מ"ר, כולל חנויות רבות, מרכז כנסים, מלון, בנייני משרדים, מתחם בתי קולנוע ו-IMAX וכן מוזיאון לתולדות הקולנוע. בכיכר המרכזית של המתחם נערכים אירועים ציבוריים ומוקרנים על מסכים אירועי ספורט (כגון משחקי מונדיאל 2006). מדיה וקבצים בנושא מרכז סוני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרכז סוני
רוסטוב-דון

מועדון הכדוריד "רוסטוב-דון" (ברוסית: Гандбольный Клуб Ростов-Дон) היא קבוצת כדוריד נשים מרוסטוב על הדון, רוסיה. אחת הוותיקות במדינה. רוסטוב-דון זכתה 9 פעמים באליפויות המדינה (2 מהם בתקופת ברית המועצות), 13 פעמים בגביע המדינה (2 מהם בתקופה הסובייטית), שבע פעמים בסופר קאפ והיא גם זוכת גביע מחזיקות הגביע האירופי (1989/90), גביע ה־EHF האירופי (2017), סגנית אלופת ליגת האלופות (2019). המועדון, שהוקם בשנת 1965, נקרא רוסטסלמאש עד 2002, על שם נותן החסות מפעלי רוסטסלמאש לבניית מכונות. המועדון סיים במקום השני בעונת 1993, זכה בגביע EHF נשים בשנת 2017 והעפיל לגמר גביע EHF לנשים 2015, לאחר שהפסיד בגמר נגד הקבוצה הדנית TTH הולסטברו. בעונת 2017/2018, ליגת האלופות של ה-EHF, המועדון העפיל לפיינל-פור בבודפשט, לראשונה בתולדות המועדון. המועדון סיים במקום הרביעי. בשנה שלאחר מכן, בליגת האלופות EHF ‏2018/19, העפיל שוב לפיינל-פור והפעם העפיל לגמר, בו הפסיד לגיורי אאודי ETO, אחרי שבחצי הגמר גבר על מץ הגרמנית. בעונת 2019/2020 העפיל לרבע גמר ליגת האלופות. הישג ששוחזר גם בעונת 2020/2021. שם: היכל הספורט רוסטוב על הדון עיר: רוסטוב על הדון, רוסיה קיבולת: 3,000 צופים ליגת העל הרוסית זכייה (7): 1994, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2022 סגנות (6): 1993, 1995, 2011, 2012, 2013, 2016 מקום שלישי (10): 1975, 1996, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2010, 2014 גביע רוסיה זכייה (11): 2007, 2008, 2012, 2013, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 הסופר קאפ הרוסי זכייה (7): 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 אליפות ברית המועצות : זכייה (2) : 1990, 1991 סגנות (5): 1979, 1980, 1981, 1982, 1989 מקום שלישי (2): 1976, 1988 גביע ברית המועצות : זכייה (2): 1980, 1981, 1982 ליגת האלופות של EHF : גמר: 2018/2019 מקום רביעי : 2017/2018 גביע EHF נשים : זכייה (1) : 2017 סגנות (1): 2015 גביע מחזיקות גביע EHF : זכייה (1): 1990 גביע אלופת באיה מארה מקום רביעי : 2014 גביע בוקרשט מקום רביעי : 2014, 2015 מדיה וקבצים בנושא רוסטוב-דון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רוסטוב-דון (ברוסית) רוסטוב-דון, ברשת החברתית פייסבוק רוסטוב-דון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רוסטוב-דון, ברשת החברתית אינסטגרם רוסטוב-דון, ברשת החברתית VK
לה פמפה

לה פמפה (בספרדית: La Pampa) היא פרובינציה באזור הפמפס במרכז ארגנטינה. היא גובלת בדרום בריו נגרו, במזרח בפרובינציית בואנוס איירס, בצפון בקורדובה ובסן לואיס, ובצפון-מערב במנדוסה. שטחה של לה פמפה כ-143 אלף קמ"ר, אך מתגוררים בה רק כ-300 אלף בני אדם. רק בלה ריוחה, סנטה קרוס וטיירה דל פואגו אוכלוסייה קטנה יותר. לה פמפה נמצאת באזור הפמפס הארגנטינאי, שהוא ערבה מישורית, ומרביתה נמוכה מ-500 מ'. האזור המערבי גבוה מהמזרחי, אך גם הוא לא גבוה במיוחד, וגובהה של הפסגה הגבוהה ביותר בו היא פסגתו של הר לומה דה חגואל מורו, 1,095 מ' מעל פני הים. האקלים בפרובינציה יבש, וכמות המשקעים הממוצעת היא כ-500 מ"מ בשנה. שלושה נהרות עיקריים זורמים בפרובינציה. ריו קולורדו זורם ממערב למזרח, ומהווה את הגבול בין לה פמפה לריו נגרו. נהר אטואל זורם מצפון לדרום ונשפך לנהר דסאגואדרו הזורם באותו כיוון, ומכונה באזור זה "ריו סלאדו" ("הנהר המלוח"). מימיו של ריו סלאדו משמשים להשקיה, ובחלקים מסוימים הוא יבש כמעט לחלוטין. בפרובינציה פארק לאומי אחד, הפארק הלאומי ליוֶוה קָלֶל, המשתרע על פני כ-99 קמ"ר בדרום מרכזה. עד הגעתם של הספרדים אכלסו את לה פמפה מספר עמים של ציידים-לקטים. עמי הטלואט (Taluhet) והדיואיאט (Diuihet) חיו בצפון-מזרח הפרובינציה, ואילו בדרום חיו השבטים הצפוניים של הטוולצ'ה, עם שברובו אכלס את פטגוניה. האירופאי הראשון שהגיע ללה פמפה היה חרונימו לואיס דה קאבררה, שהגיע לאזור עם כוחותיו ב-1534. עם זאת, הספרדים לא כבשו את האזור בשלב זה. במהלך המאה ה-18 הגיעו ללה פמפה הרנקלים, המשויכים לתרבות המפוצ'ה, שהתקדמו מזרחה מאזור הרי האנדים. ניסיונות של הספרדים לכבוש את האזור נהדפו בידי התושבים המקומיים. רק לאחר עצמאות ארגנטינה, בתקופת שלטונו של חואן מנואל דה רוסאס באמצע המאה ה-19, הוחל בכיבוש נתחים ראשונים מהפרובינציה, ורק לאחר "כיבוש המדבר" בפיקודו של חוליו ארחנטינו רוקה ב-1879 הושלמה השתלטותה של ארגנטינה על האזור. בתחילה נמסר האזור החדש שנכבש לשליטתה של הממשלה הפדרלית של ארגנטינה. ב-1884 כוננה הטריטוריה הלאומית לה פמפה, בשטחה של הפרובינציה של ימינו. חנרל אצ'ה שבמרכז הטריטוריה נקבעה כבירתה הראשונה, וב-1900 הייתה סנטה רוסה לעיר הבירה. ב-1951 קיבלה לה פמפה מעמד של פרובינציה. לאחר מותה של אווה פרון ב-1952 החליט הקונגרס על שינוי שמה של הפרובינציה ל"פרובינציית אווה פרון", אך לאחר ההפיכה הצבאית בה הודח חואן פרון מהשלטון ב-1955 שונה שמה בחזרה ללה פמפה. בשנת 2001 התגוררו בלה פמפה רק כ-300 אלף בני אדם. צפיפות האוכלוסין בפרובינציה נאמדה ב-2 אנשים לקמ"ר, השיעור הדליל ביותר בארגנטינה למעט בצ'ובוט ובסנטה קרוס. הערים הגדולות היחידות בפרובינציה הן סנטה רוסה (כ-97 אלף תושבים) וחנרל פיקו (כ-53 אלף תושבים). מבחינה מינהלית מחולקת לה פמפה ל-22 דפרטמנטוס. התמ"ג בלה פמפה נאמד ב-2006 בכ-3.2 מיליארד דולרים, שהם כ-10,500 דולר לנפש, בממוצע. שיעור זה גבוה בכ-20% מהממוצע בארגנטינה. כלכלת הפרובינציה מבוססת בעיקר על חקלאות. הענף הבולט ביותר הוא גידול בקר, וב-2002 היו בה כ-3.6 מיליון ראשי בקר, המספר הגבוה ביותר בארגנטינה כולה. גידולי חיות משק נוספים כוללים כבשים, עזים וחזירים, אך בהיקף קטן יותר. הגידולים החקלאיים העיקריים הם חיטה (כ-10% מהחיטה בארגנטינה), שעורה, דורה, אלפלפה, תירס וחמניות (כ-13% מהתוצר הארגנטינאי). התעשייה בפרובינציה אינה מפותחת, וכשני שלישים מתושביה עוסקים בענפי השירותים. בהיעדר אטרקציות תיירותיות, גם התיירות היא ענף זניח. אתר האינטרנט הרשמי של לה פמפה (בספרדית) לה פמפה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טינופת

"טינופת" היא תוכנית שיחת סלון לילית, ששודרה בערוץ הוט 3 של חברת הטלוויזיה בכבלים "הוט", החל מיוני 2008. בינואר 2009 חזרה התוכנית לעונה שנייה, אליה הצטרפו משתתפים חדשים. בתוכנית הלילה המאוחרת, שיצרו דנה מודן ויונתן קוניאק, המתפקדים בה כעורכים ראשיים, מתקיימת שיחת חולין מאולתרת, על מגוון נושאים מעולם התרבות הישראלי, ומחייהם של חמשת המשתתפים. במהלך שידורי התוכנית הוצגו כמה התבטאויות שעוררו מחלוקת. כך למשל, ב-22 ביוני 2008 פורסם כי האגודה למלחמה בסמים התרשמה כי שידור קטע, בו מתוודה אחד המשתתפים, איתי ולדמן, על רצונו לנסות את סם ההרואין "מתוך סקרנות", היה בעייתי. למרות זאת, המשיכו חברי הפאנל לשוחח בשתי עונותיה של התוכנית בנושאי סמים והניסיונות שלהם. חברי הפאנל מביעים לעיתים את דעתם האישית על אישים מעולם התרבות, וכך כבר בתוכנית הראשונה, ששודרה ב-1 ביוני 2008, ניהלו המשתתפים דיון הרומז על נטיותיו המיניות של הזמר הראל סקעת בטרם יצא מהארון, דבר זה כונה כ"אאוטינג". ידוענים שונים שניהלו אודותיהם דיונים סוערים ופרובוקטיביים הם גיא מרוז, שלום חנוך, סאבלימינל ואסי דיין. איתי ולדמן - עורך השבועון "Time Out תל אביב" אסף תלמודי - מרצה ומוזיקאי "אוי דוויז'ן" איתי רייכר - תסריטאי אמיר בן סירא - תסריטאי דינה סנדרסון - שחקנית יובל מנדלסון - מוזיקאי, סולן "שייגעצ" ליאור כפיר - מפיק ותסריטאי מיכל גלר - עיתונאית מאיה בצלאל - מפיקה ניסן שור - מבקר תרבות ותסריטאי סמי זיבק - עיתונאי אנטון אוסטרובסקי (עונה שנייה) - מוזיקאי אסף אמדורסקי (עונה שנייה) - מוזיקאי זהר וגנר (עונה שנייה) - במאית ומוזיקאית, סולנית "זהר וגנר והמסריחים" לירון ויסמן (עונה שנייה) - שחקנית יעל נצר (עונה שנייה) - שחקנית ותסריטאית עומר בורשטיין (עונה שנייה) - סטנדאפיסט קלרה ח'ורי (עונה שנייה) - שחקנית ארצי יפרח (עונה ראשונה) - מעצב אופנה דפנה ארד (עונה ראשונה) - מוזיקאית, סולנית "ביר7", עיתונאית ועורכת טלוויזיה דרור נובלמן (עונה ראשונה) - תסריטאי יוני בינרט (עונה ראשונה) - עיתונאי עמית בחובר (עונה ראשונה) - תסריטאי וקומיקאי תמר קרוון (עונה שנייה) - צלמת, במאית קליפים ומעצבת "טינופת", באתר אידיבי "טינופת", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "טינופת" האתר הרשמי ערן סויסה, סמים בשם הדמוקרטיה, באתר nrg‏, 22 ביוני 2008 מטנפים על אסי דיין, באתר nrg‏, 16 ביוני 2008
תוראדזה

האם התכוונתם ל... תוֹראדזֶה (שם משפחה) (თორაძე) - שם משפחה גאורגי אישים: אלכסנדר תוראדזה – פסנתרן גאורגי, הנודע בעולם כפסנתרן וירטואוז במיטב המסורת הרומנטית דוד תוראדזה מנצח גאורגי