laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'סיקה כהן

ג'סיקה כהן (נולדה ב-1973) היא מתרגמת אמריקאית-ישראלית ילידת בריטניה. עיקר עבודתה עוסק בתרגום ספרים מעברית לאנגלית. זוכת פרס מאן בוקר הבינלאומי לשנת 2017 על תרגום הספר "סוס אחד נכנס לבר" של דויד גרוסמן לאנגלית. כהן נולדה בקולצ'סטר שבאנגליה בשנת 1973, בתם של רות וסטנלי כהן, שהיה פרופסור לסוציולוגיה. בשנת 1980 עלתה עם הוריה לירושלים, שם החלה ללמוד בעברית. בירושלים היא למדה בתיכון בגימנסיה העברית רחביה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית. בשנת 1997 היגרה יחד עם בעלה לארצות הברית, שם גרה במקומות שונים ולבסוף התיישבה בדנוור. היא בעלת תואר שני בשפות המזרח הקרוב ותרגום מאוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון. היא החלה לתרגם בצורה מקצועית חומרים מסחריים מעברית לאנגלית ולהפך בשנת 1998 והספר הראשון בתרגומה יצא לאור ב-2003 והחל מ-2012 היא עוסקת אך ורק בתרגום חומרים ספרותיים. תרגומיה כוללים ספרים של חלק מהבולטים בסופרים הישראליים, ביניהם דויד גרוסמן, אתגר קרת, אמיר גוטפרוינד, רותו מודן ודורית רביניאן. כהן הייתה מועמדת פעמיים לפרס הסיפורת הזרה של האינדיפנדנט (אנ') (פרס שאוחד בהמשך לתוך פרס מאן בוקר הבינלאומי) על תרגומיה לספרים של דויד גרוסמן. היא הופיעה פעמיים ברשימה הארוכה לפרס - ב-2006 על תרגומה ל"בגוף אני מבינה" שמכיל שתי נובלות של גרוסמן וב-2011 על תרגומה ל"אשה בורחת מבשורה". בנאום הזכייה שלה בפרס מאן בוקר, הודיעה כהן שתתרום מחצית מכספי הפרס לארגון בצלם. אתר האינטרנט הרשמי של ג'סיקה כהן ג'סיקה כהן, ברשת החברתית פייסבוק דרור שרון, האלכימאים: ריאיון עם המתרגמים הבולטים של הספרות העברית, באתר הארץ, 27 ביולי 2017 עלית קרפ, המתרגמת ג'סיקה כהן מסבירה למה קשה מאוד לתרגם ספר שכתוב רע, באתר הארץ, 18 ביולי 2018 גילי איזיקוביץ, דויד גרוסמן הוא הזוכה בפרס מאן בוקר הבינלאומי, באתר הארץ, 14 ביוני 2017
מנקר

מֶנְקָר (מערבית, منخر - מוּנחר - "נחיר") או α בלווייתן, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים לווייתן אחרי הכוכב דנב קאיטוס (β בלווייתן). הסדר ההפוך של ציוני באייר נובע ככל הנראה ממיקומם של שני הכוכבים - מנקר צפוני בהרבה מדנב קאיטוס ולכן יותר קל לצפייה מאירופה. לכוכב בהירות נראית מדרגה 2.53 והוא נמצא במרחק של כ-250 שנות אור ממערכת השמש. מנקר הוא ענק אדום מסוג ספקטרלי M1.5 III, מסתו כ-2.3 מסות שמש, רדיוסו קרוב ל-90 רדיוסי שמש - יותר מרדיוס המסלול של כוכב חמה, טמפרטורת פניו כ- 3,800 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 485 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה רוב קרינתו היא בתחום התת-אדום כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 3 מכך. בהירותו של מנקר משתנה באופן לא סדיר בין דרגות בהירות 2.45 ו-2.54 והוא מסווג כמשתנה לא-סדיר איטי. מנקר נמצא בשלבים מתקדמים של התפתחותו והוא כבר סיים להתיך הליום לפחמן בליבתו. הוא צפוי להתנפח עוד ולהתקרר תוך איבוד יציבות, מה שיגרום להגברת ההשתנות של בהירותו בדומה למירה, עד שלבסוף יאבד את שכבותיו החיצוניות ויהפוך לננס לבן. מנקר באתר של ג'ים קלר מנקר, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים SIMBAD: Menkar General Catalogue of Variable Stars: a Ceti M. Wittkowski, J. P. Aufdenberg, T. Driebe, V. Roccatagliata, T. Szeifert & B. Wolff: Tests of stellar model atmospheres by optical interferometry. IV. VINCI interferometry and UVES spectroscopy of Menkar, Astronomy & Astrophysics, Vol. 460, Iss. 3, p. 863 (2006)
לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ

לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (בגרמנית: Ludwig V. von der Pfalz; ‏2 ביולי 1478 - 16 במרץ 1544), היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1508–1544. לודוויג נולד ב-2 ביולי 1478 בהיידלברג, לפיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולמרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה. בשנת 1508 מת אביו פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ולודוויג עלה לשלטון במקומו. עם עלותו לשלטון נאלץ לודוויג להתמודד עם הנזקים ממלחמת לנדסהוט. ב-23 בפברואר 1511 התחתן לודוויג עם זיבילה מבוואריה, בתם של אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה וקוניגונדה מאוסטריה, אך לא היו להם ילדים. בשנת 1518 השיג לודוויג את ביטול החרם הקיסרי שהיה על הנסיכות, ובשנת 1519 תמך בבחירתו של קרלוס הראשון, מלך ספרד למלך גרמניה. במהלך מרד האיכרים הגרמני בשנת 1525, הוקף לודוויג בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה על ידי 8,000 איכרים חמושים, ומשום כך הזמין אותם לסעודה וקיבל את דרישותיהם. ב-16 במרץ 1544 מת לודוויג בהיידלברג, ואחיו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו. מדיה וקבצים בנושא לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ בוויקישיתוף לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (בגרמנית) לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ג'ינג'ר פיש

ג'ינג'ר פיש (באנגלית: Ginger Fish, נולד ב-28 בספטמבר 1966) הוא שם הבמה של קנת' רוברט וילסון, המתופף של להקת המטאל האלטרנטיבי מרילין מנסון. כינויו מורכב משמותיהם של השחקנית ג'ינג'ר רוג'רס והרוצח הסדרתי אלברט פיש. פיש, יליד מסצ'וסטס, ארצות הברית, ניגן בכמה להקות בלאס וגאס וכן ניגן עם פול אנקה ובארי מנילו. הוא הצטרף למרילין מנסון ב-1995 כשהחליף את שרה לי לוקאס. הוא נפגע בראשו במהלך הופעה ב-2004 והוחלף זמנית בידי כריס ורנה. פיש מתופף בהרכב נוסף בשם "Martyr Plot". מדיה וקבצים בנושא ג'ינג'ר פיש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ינג'ר פיש ג'ינג'ר פיש, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ינג'ר פיש, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ינג'ר פיש, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ינג'ר פיש, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ינג'ר פיש, באתר Discogs (באנגלית) ג'ינג'ר פיש, באתר Songkick (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקומונה החדרתית

"הקומונה החדרתית" הייתה הגרעין המייסד של קבוצת דגניה. הקבוצה מנתה שתי חברות ועשרה חברים. חברי הקבוצה החליטו ליזום הקמה של תנועה המתבססת על עקרונות של שיתוף ושל עזרה הדדית. הם התארגנו באנייה בדרך לישראל בשנת 1908, ובארץ ישראל נדדו בין תחנות רבות עד שהגיעו לאום ג'וני, שבה הקימו בה את דגניה, וממנה לנקודת הקבע של היישוב, ליד מוצא הירדן מהכנרת.  חברי הקבוצה החליטו ליזום הקמה של תנועה המתבססת על עקרונות של שיתוף ושל עזרה הדדית. הם התארגנו באנייה בדרך לישראל בשנת 1908. מיד עם הגיעם ארצה עבדו יחד בפתח תקווה, בבן שמן ולאחר מכן בחוות כנרת. החווה נתקלה בקשיים כלכליים, ורופין נאלץ לפטר את הפועלים - ביניהם חברי הקומונה הרומנית בניהולו של יוסף בוסל. בוסל וחבריו עזבו לחדרה, ושם הקימו קומונה חדשה, שאליה הצטרפו חלוצים נוספים. שמה החדש של הקומונה היה "הקומונה החדרתית". בעטיים של הקשיים הרבים שאליהם נקלעה חוות כנרת, החליט מנהלה, ד"ר ארתור רופין, להעניק לקבוצת פועלים אחרים, שהגיעו מאזורים שונים, שטח אדמה לניהול עצמי שעליו יגדלו גידולי שדה במשך שנה, שבסופה יבדקו את המאזן. ואכן, בשנת 1910 הפועלים הצליחו לעמוד ביעדים הכלכליים שהציבו לעצמם: מאזן גידולי השדה נהיה לחיובי, והרווח היה ניכר. משכך, שכנע ד"ר רופין את חברי הקומונה החדרתית לחזור ולעבוד בחוות כנרת. מחוות כנרת עברה הקומונה לאום ג'וני, שם התגוררה בבקתות ובחושות של הפלאחים הערביים המקומיים ועסקה בהכשרת קרקעות.  על מנת להקל על החלוצים נבנה צריף בידי הנגר הטמפלרי במושבה הגרמנית בחיפה (ואכן המדרגות החיצוניות של הצריף משקפות אדריכלות טמפלרית). בסיום בנייתו הועלו חלקי הצריף על רכבת העמק והובל לנקודת ההתיישבות, שם שימש כמגדל שמירה, מחסן כלים, מטבח ומקום ללינה מזדמנת בנוסף לחושות. עשרות שנים מאוחר יותר, הוגבה הצריף לסמל של דגניה בראשית דרכה. חברי הקומונה החדרתית התבססו באום ג'וני, ועמלו קשה על מנת לחזק את המשק. החברים בקומונה הכריזו על  נוהלי עבודה ודרכי ארגון, וכך התחילו להתגבש חיי הקבוצה. בקומונה באה לידי ביטוי גם מודעות לסוגיית מעמדה של האישה, והועלתה דרישה לשוויון מלא בין המינים, בזכויות ובחובות. בעת ישיבתם באום ג'וני החליטו החברים לקרוא ליישובם בשם "דגניה", כפי שכתבו במברק שיועד לד"ר ארתור רופין: "קראנו את מושבתנו דגניה על שם חמשת מיני הדגנים הגדלים אצלנו".  שמות חברי הקומונה החדרתית: תנחום תנפילוב, ישראל בלוך, יוסף אלקין, שרה מלכין, יוסף ברץ, מרים אוסטרובסקי-ברץ, יוסף בוסל, צבי יהודה זלצמן, חיים צודיקוב, יהושע אקר, אהרון יוסילביץ וירוחם קליבנוב. אליהם הצטרפו בשלב מאוחר יותר : יצחק בן-יעקב, שמואל דיין, נח סלוצקי, אברם גרינשפון ויעקב ברקוביץ וחיים ברקוביץ, אחיו של יעקב. יעקב אורי, מהזיה להעזה - ליובלה של הקומונה הרומנאית החדרתית, דבר, 24 בינואר 1958 רפאל פרנקל, יוסף בוסל - הקומונה החדרתית והיווצרות הקבוצה, "הציונות:מאסף לתולדות התנועה הציונית והישוב היהודי בארץ ישראל", הוצאת "המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן", 1975, כרך ד' מחבר לא ידוע, קבוצת דגניה - היסטוריה, מו"ל לא ידוע ספור אום ג'וני (דגניה), באתר מלון בכל מקום מחבר לא ידוע, קבוצת דגניה -דמויות ראשוניות, מו"ל לא ידוע
הקומונה במגדל

הקומונה במגדל הייתה מושבה שיתופית בארץ ישראל, אשר הוקמה בשנת 1912 על ידי יוסף טרומפלדור וששה מחבריו. לאחר כשנה התפרקה הקומונה עקב דרישות קשוחות שהופנו מצד טרומפלדור כלפי חבריו וכלפיו-עצמו. בשנת 1906, כת קתולית גרמנית החליטה לרכוש כ-6000 דונם מאדמות מג'דל הערבית על מנת לשחזר אתרים נוצריים שהתקיימו בעבר באזור, ולחדש את ההתיישבות הנוצרית שם. ואולם, האקלים הקשה ששרר במקום לא אפשרו לחברי הכת לממש את תוכניותיהם, והם נאלצו למכור את השטחים שרכשו. השטחים נמכרו לקבוצה ציונית גרמנית, אשר מנתה 12 אנשים, שבראשם ד"ר יחיאל צ'לנוב מרוסיה ופרופ' אוטו ורבורג מגרמניה. ביחד הם הקימו את "חברת טבריה אדמות ונטיעות", ובנו חווה חקלאית לצורך הכשרת יהודים לעבודה חקלאית. הנהלת החווה נמסרה למשה גליקין, ציוני מסור אשר הרצל כינה אותו ביומנו "גליקין הפיקח". משה גליקין היה זה שהעניק לחווה את השם הישן מגדל. בשנת 1909 החלו להכשיר את הדרך לעגלות שינועו מטבריה למגדל, ולהכין את השטח לעיבוד חקלאי. במקום נבנתה חווה החקלאית, אשר השקיפה אל הכנרת והייתה מוקפת חומה ובתי מגורים. שנתיים לאחר מכן הפכה חוות מגדל למקום העבודה החשוב ביותר לפועלים חקלאים בגליל. בחווה זאת עבדו צבי חומסקי, א.ד. גורדון, ברל כצנלסון, זלמן שזר ועוד. בנוסף, בחווה נעשו ניסיונות לגדל כותנה, בננות וירקות, ניטעו פרדסים וכרמי זיתים והוקמה רפת לחלב ותוצרתו. כשנה מעת הקמת החווה, משה גליקין הפסיק לעמוד בראשה עקב סכסוכיו עם הפועלים. מגדל נבחרה כמקום ראשוני בישראל לקומונה להכשרה חקלאית ולגיבוש חיי חברה. הוגה הרעיון היה יוסף טרומפלדור, שהקדיש שנים רבות מחייו לשכלול רעיונות להקמת יישובים שיתופיים על פי עקרונות סוציאליסטיים בארץ ישראל. בשנת 1912, לאחר סיום לימודיו, טרומפלדור וששה סטודנטים מחבריו הגיעו לחוות מגדל, ושם קיבלו מגליקין, מנהל החווה[דרושה הבהרה], הסכמה להקמת קבוצה אוטונומית-למחצה במקום. מטרתם הייתה ללמוד בחווה עבודה חקלאית כדי לצאת בהמשך להתיישבות שיתופית על אדמה משלהם. הרעיון היה להקים בהמשך, ללא כל תמיכה או עזרה ממוסדות חיצוניים, "מושבה קומוניסטית", שבה העבודה והרכוש משותפים. טרומפלדור וששת חבריו הצליחו להקים את "הקומונה המגדלאית", אך לאחר כשנה התפרקה הקומונה עקב סכסוך עם טרומפלדור לאחר פירוק הקומונה, המשיכה מגדל להתנהל כמושבה חקלאית. הייתה זו מושבה קטנה שבה חקלאים מעטים, ושלא זכתה לתמיכה לאומית כלשהי. למרות המצב גילו התושבים נחישות והקימו ועד מושבה שפעל למען הקמת בית ספר, גן ילדים, בית כנסת, ברכת מים, שירותי שמירה וכו'. כמו כן הוקמה במקום אגודה חקלאית. בשנת 1945 נבנו במושבה 15 בתים נוספים בעזרת הסוכנות היהודית. באותה השנה הוכרזה המושבה מגדל כמועצה מקומית.  אתר המועצה המקומית מגדל טרומפלדור וחברים במגדל ובכנרת, 1913, סרטון באתר יוטיוב הקומונה במגדל (אחוזת מוסקבה), 1913, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים מועצה מקומית מגדל שלומית לסקוב, טרומפלדור סיפור חייו, ירושלים:כתר, 1982
דוכסות מודנה ורג'ו

דוכסות מודנה ורג'ו (באיטלקית: Ducato di Modena e Reggio) היא מדינה איטלקית קטנה ששכנה בצפון מערב איטליה בין השנים 1452–1859. בשנים 1135–1288 הייתה מודנה קומונה עצמאית, וב-1168 הצטרפה לברית הערים הלומבארדיות שנלחמה בקיסר פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. העיר המודרנית שוכנת בחבל הארץ אמיליה-רומאניה שבאיטליה. במאה ה-13 סבלה דוכסות מודנה ממריבות חמורות בין סיעות הגוולפים והגיבלינים. כדי לשים קץ למלחמות הפנימיות, הפקידה דוכסות מודנה ב-1288 את השלטון בידי בית אסטה, וב-1452 הוענק התואר "דוכס מודנה ורג'יו" לבורסו ד'אסטה, שהשתייך למשפחה ששלטה בעיר מודנה ובעיר הקרובה לה, רג'ו אמיליה, במשך עשורים. אחר מותו של אלפונזו השני ד'אסטה, דוכס פרארה ב-1597 ללא יורש חוקי, עברו אדמות דוכסות פרארה לידי צ'זארה ד'אסטה, דוכס מודנה, שצירפן לדוכסות מודנה ורג'ו. במהלך מלחמות נפוליאון (1796-1814) מודנה הפסיקה באופן זמני להתקיים כמדינה ריבונית. הקיסר הצרפתי, נפוליאון הראשון, ארגן מחדש את המדינות ואת הרפובליקות של איטליה בתקופת הרנסאנס, ומשנת 1814 ואילך, עם סיום שליטת נפוליאון באזור, נשלטה המדינה על ידי שושלת בית אסטה (Casa d'Este), שושלת של נסיכים ששלטה באזורים שונים באירופה, ומרכזה היה באיטליה. מודנה הייתה אחת מן הערים שנוספו לרשימת הערים שבהן שלט בית אסטה. השתלטות בית אסטה על מודנה התרחשה, בין השאר, בשל רצון להשיג מוצא לים. בשנת 589 לספירה נעצר הסחר הימי של אסטה עקב התרחקות נהר אדיג'ה מסביבתה. המוצא לים היווה אינטרס מסחרי מרכזי עבור הכלכלה של בית אסטה. סיבה נוספת להשתלטות הייתה רצון בהתרחבות טריטוריאלית, שכן טריטוריה גדולה הוכיחה חוזקה פוליטית מדינית ואמידות. ב-1859 הצהירו נציגי מודנה על הצטרפותה לממלכת פיימונטה-סרדיניה, והדבר אושר במשאל עם ב-1860. מהלך זה, בנוסף להצטרפותן של מדינות נוספות לממלכה, הוביל ליצירת הפרובינציות המאוחדות של מרכז איטליה, והיווה את סופה של דוכסות מודנה כמדינה עצמאית. מדיה וקבצים בנושא דוכסות מודנה ורג'ו בוויקישיתוף Duchy of Modena - House of Habsburg-Este, www.almanachdegotha.org Duchy of Modena and Reggio explained, everything.explained.today ספרית הפועלים, האנציקלופדיה העברית, כרך 2 אי-אס, ספרית הפועלים, ספרית הפועלים, עמ' 746-747 ספרית הפועלים, האנציקלופדיה העברית, כרך 11 ל-מח, ספרית הפועלים, ספרית הפועלים, עמ' 387-389
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ

פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ (בגרמנית: Friedrich II. von der Pfalz; ‏9 בדצמבר 1482 - 23 בפברואר 1556), היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1544–1556. פרידריך נולד ב-9 בדצמבר 1482 בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה, לפיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולמרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה. פרידריך גדל בצעירותו בהולנד לצד פיליפ היפה מבית הבסבורג, ולאחר מכן העמיד עצמו לשירות המשפחה הקיסרית. בין השנים 1505–1522 שימש פרידריך בעוצר של רוזנות פפאלץ-נויבורג, בשם אחיינו אוטו היינריך, רוזן פפאלץ-נויבורג. בשנת 1508 מת אביו פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ואחיו לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו. בשנת 1517 ניהל פרידריך רומן עם אלאונורה מאוסטריה, בתם של פליפה הראשון, מלך קסטיליה וחואנה, מלכת קסטיליה, אולם אחיה קרל, דוכס בורגונדיה גילה זאת וגירש את פרידריך מהחצר הקיסרית. בשנת 1520 מונה פרידריך למושל פפאלץ העילית, והעביר את בירתה בחזרה מאמברג לנוימרקט. ב-29 בספטמבר 1535 התחתן פרידריך עם דורותיאה מדנמרק, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של כריסטיאן השני, מלך דנמרק ואיזבלה מאוסטריה, אך לא היו להם ילדים. פרידריך הבטיח לחותנו שיעזור לו לחזור לשלטון בדנמרק, ממנו הודח בשנת 1523, ואף הבטיח לו תמיכה מקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם עקב סערה הספינות ששלחו הוא וקרל לא הגיעו לנורווגיה, ובעקבות כך כשל המרד. פרידריך שירת כמה שנים בחצרו של פרדיננד הראשון, מלך בוהמיה והונגריה, ואף מילא כמה תפקידים דיפלומטיים ברומא, מדריד ופריז. בשנת 1544 מת אחיו לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ופרידריך עלה לשלון במקומו. פרידריך הוביל את הרפורמציה הפרוטסטנטית באופן רשמי בפפאלץ, ומשום כך הוצא אל מחוץ לחוק על ידי קרל החמישי. אולם פרידריך נשאר נאמן לקרל החמישי, ועל ידי כך הציל את שלטונו. בשנת 1551 החרים פרידריך כמה מנזרים באישור האפיפיור יוליוס השלישי, והשתמש בהם לטובת אוניברסיטת היידלברג. ב-23 בפברואר 1556 מת פרידריך באלציי, ואחיינו אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו. מדיה וקבצים בנושא פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ בוויקישיתוף פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ (אורכב 05.03.2016 בארכיון Wayback Machine) (בגרמנית) פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
האחווה (כתב עת)

כתב העת "האחווה" (Fraternitatea) היה שבועון ציוני רומני שהחל את פעילותו בבוקרשט, רומניה במאה ה-19 בשנת 1879, והפסיק את פעילותו לאחר 6 שנים בגין גירוש עובדי כתב העת מרומניה בשל דעותיהם הציוניות. כתב העת שב לפעול בין השנים 1889–1890, ונוהל על ידי חברי תנועת "חובבי ציון". כתב העת נחשב לאחד מהחשובים ביותר בשפה הרומנית במחצית השנייה של המאה ה-19 בשל תכניו המגוונים, ושימש כביטאונה של התנועה הציונית. סגנונו היה מיליטנטי. הוא התריס כנגד האנטישמיות המקומית, ודגל באמנציפציה של היהודים ברומניה. כתב העת "האחווה" התמקד בעיקר בנושאי ציונות, שהעסיקו את העולם היהודי באותן שנים. עיתונאיו כתבו בעיקר על הדילמות הקשות איתן התמודדו היהודים בגולה. כמו כן כתב העת עסק גם במתן מענה לאותן דילמות ובשאלה שעלתה בציבור האם לקבל את המסר הציוני, לדחות אותו או לעמוד מהצד. בכתב העת הייתה חלוקה ברורה למדורים, שכן הוא בלט במגוון תחומי סיקור ופרשנות: החל במאמרי מערכת, דרך ידיעות מהארץ ומחו"ל, כתבות על הקהילות היהודיות וסקירת עיתונות יהודית מחו"ל, וכלה במדורי ספרות ותרבות. כמו כן כתב העת כלל מידע נרחב על אירועים מקומיים ובינלאומיים, ובפרט כאלה שהיו קשורים לתנועה הלאומית היהודית. "האחווה" עיצב מחדש את מעמדם של היהודים ברומניה, עד כדי כך שלעיתים נאלצו האנטישמים המקומיים לחזור בהם מדעותיהם הקיצוניות נגד היהודים. כתב העת לא חשש להגדיר את הבעיות בהן נתקלו היהודים ברומניה, ואף עודד את היהודים לפעילות משפטית, פוליטית ואזרחית. כמו כן כתב העת חיזק את מעמדם של היהודים בכך שסיפק להם תחושה של שותפות מלאה בחיים הקהילתיים ברחבי העולם ובארץ ישראל. כתב העת "האחווה" נאבק גם נגד המדיניות האנטי יהודית אשר בלטה בקרב מפלגות, ממשלות ואישים. ב-1885, בעקבות מאמריו הפולמוסיים של כתב העת, גורשה מרומניה קבוצה של 12 עיתונאים יהודים, כולל מנהל כתב העת, אליאס שוורצפלד, שהואשמו בפעולות נגד המדינה. אחת השאלות הגדולות שבהן עסק כתב העת הייתה שאלת העלייה לארץ ישראל. הלאומיות היהודית במאה ה-19 הציעה שני פתרונות עיקריים. האחד - יצירת אומה עברית חדשה, החיה בארץ האבות; והשני - הגשמת אוטונומיה תרבותית בתוך המדינות הזרות. כותבי כתב העת תמכו בפתרון השני והתנגדו לעלייה לארץ באופן נחרץ, אף על פי שלא כל יהודי רומניה תמכו בדעה זאת. אחד מעורכי כתב העת, אברהם גולדפן, שעמד בראשו, יצא הוא נגד כתב העת משום שהוא עצמו תמך בעלייה לארץ ישראל. הוא הסתכסך בשל כך עם העורך יצחק אוירבך, שהתנגד לדעותיו. אברהם גולדפן פוטר ממערכת כתב העת בשל כך, והקים כתב עת חדש בשם "המגן", אשר תמך בריש גלי בעלייה לארץ ישראל והתחרה בכתב העת "האחווה" The Romanian Jewish Community, www.romanianjewish.org YIVO | Schwarzfeld Family, www.yivoencyclopedia.org (באנגלית) ישראל קלויזנר, חיבת ציון ברומניה, הוצאה לאור, עמ' 160 ליביו רוטמן וקרול ינקו, תולדות היהודים ברומניה, מרכז גולדשטיין - גורן לתולדות היהודים ברומניה, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, עמ' 261-265 שמואל אלמוג, לאומיות, ציונות, אנטישמיות, הספרייה הציונית, 1992, עמ' 33-34 קהילת בוקרשט, באתר א.מ.י.ר (ארכיון)
ג'ים בריידנסטין

ג'ים בריידנסטין (באנגלית: Jim Bridenstine; נולד ב-15 ביוני 1975) כיהן כמנהל נאס"א וכנציג המחוז הראשון של אוקלהומה בבית הנבחרים של ארצות הברית. בריידנסטין נולד באן ארבור שבמישיגן, ולמד בתיכון בטלסה שבאוקלהומה. ב-1998 סיים תואר ראשון בכלכלה, פסיכולוגיה וניהול באוניברסיטת רייס שביוסטון. לאחר הלימודים התגייס לצי ארצות הברית, הוא הוכשר כטייס E-2 הוקאיי ושירת בנושאת המטוסים "אברהם לינקולן". השתתף בפעילות קרבית במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן. הוא עבר הסבה למטוסי F/A-18 הורנט ושירת במרכז לתקיפה ולוחמה אווירית של הצי, כטייס ביום אויב בבית הספר לטיסה קרבית "טופ גאן". במהלך שירותו הצבאי רשם 1,900 שעות טיסה ו-333 נחיתות על נושאות מטוסים ועוטר במדליית האוויר. ב-2007 השתחרר מהשירות הסדיר ומונה למנהל מוזיאון האוויר והחלל והפלנטריום בטלסה. ב-2009 השלים תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קורנל. ב-2010 התגייס לשירות בכוחות המילואים של הצי. הוא השתתף במשימות באמריקה הלטינית במסגרת המלחמה בסמים כטייס מטוסי סיור MC-12. ב-2012 קודם לדרגת לוטננט קומנדר. ביוני 2012 גבר בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על חבר הקונגרס המכהן ג'ון סאליבן ובאוקטובר ניצח גם בבחירות הכלליות למושב המחוז הראשון של אוקלהומה בבית הנבחרים. הוא הושבע לתפקידו בינואר 2013. מאז נבחר לשתי כהונות נוספות. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 תמך במועמדותו של טד קרוז. במהלך כהונתו בקונגרס בריינדסטין התמקד בנושאים הקשורים לחלל ולפיתוח השקעה מסחרית בתעשיית החלל. בבית הנבחרים מכהן כחבר הוועדה לענייני הכוחות המזוינים ובו ועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל. בשנת 2015, הוכרז על ידי העיתון "space news" כאחד מחמשת המשפיעים ביותר בתעשיית החלל. באפריל 2016, הגיש החלטת בית הנבחרים H.R. 4945 "חוק הרנסאנס לחלל האמריקאי" (The American Space Renaissance Act), אשר נועד לגבש חקיקה ותקנות מול החלל האזרחי, ביטחוני, ומסחרי. ב-5 בספטמבר 2017 מינה הנשיא טראמפ את בריידנסטין למנהל נאס"א. ב-19 באפריל 2018 אישר הסנאט את מינויו, ברוב של 49–50 קולות. ב-23 באפריל הושבע והחל כהונתו. הוא התפטר מתפקידו בתחילת כהונתו של הנשיא ג'ו ביידן. לאחר פרישתו מנאס"א מונה בריידנסטין לחבר הנהלת חברת AGC, לחבר הנהלת Viasat וליו"ר הוועדה המייעצת לחברת Voyager Space Holdings. בריידנסטין נשוי למישל והם הורים לשני בנים ובת. מדיה וקבצים בנושא ג'ים בריידנסטין בוויקישיתוף ג'ים בריידנסטין, ברשת החברתית פייסבוק ג'ים בריידנסטין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ים בריידנסטין, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ים בריידנסטין, סרטונים בערוץ היוטיוב ביוגרפיה באתר בית הנבחרים של ארצות הברית אילן גטניו, "אנחנו חוזרים לירח כדי להישאר שם", באתר ישראל היום, 19 ביולי 2018 ג'ים בריידנסטין, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) Ex-aviator pilots through Congress, ‏thehill.com, ‏28 באוקטובר 2013 "5 Space Leaders Making a Difference - SpaceNews.com". SpaceNews.com (באנגלית אמריקאית). 2015-08-25. נבדק ב-2016-12-02. "Bridenstine introduces American Space Renaissance Act - SpaceNews.com". SpaceNews.com (באנגלית אמריקאית). 2016-04-13. נבדק ב-2016-12-02. White House nominates Bridenstine as NASA administrato, ‏spacenews.com, ‏1 בספטמבר 2017
הוד רוממותו (מחזה)

הוד רוממותו (נקרא גם "הוד מעלתו" ו"הממון"; במקור בגרמנית: Seine Hoheit) הוא מחזה מאת בנימין זאב הרצל, שנכתב בשנת 1886 והועלה לראשונה ב-1888. המחזה הוא סאטירה המשקפת את החברה הכוחנית המודרנית של בעלי ההון, העומדת בניגוד למעמד הפועלים, שאנשיו עובדים בעסקים המצויים בבעלות החברה הבורגנית. הרצל בחר לעסוק בתכנים אלה בעקבות שינויים כלכליים ומדיניים שחלו באירופה של העת החדשה. שינויים אלה הביאו לחיזוקה של החברה הבורגנית, ולהפיכתה למעמד המשפיע ביותר. במחזה, הרצל ביקש לתאר את הניגודים החברתיים שנוצרו כתוצאה משינויים אלה.  באוקטובר 1886 סיים הרצל לכתוב את המחזה, ולאחר כשנתיים, בשנת 1888, הועלה המחזה בפעם הראשונה ב-12 בפברואר בתיאטרון הגרמני בפראג, שם זכה לאהדת הקהל. חלק מהביקורות האוהדות נכתבו על ידי הבמאי היינריך טוולס, אולם המחזה ירד אחרי שלוש הצגות בלבד. אהדה זו הסבה להרצל גאווה וסיפוק עצמי רבים. כעבור שבועות אחדים, ב-18 במרץ, הועלה המחזה על הבימה בברלין, ובכך הוגשם חלומו של הרצל. לצד הצלחתו הבימתית, המחזה היה מושא לביקורת חריפה, שהתמקדה באופן המשחק. המחזה "הוד רוממותו" נחל הצלחה בימתית רבה, וכתוצאה מכך פרסומו של הרצל הלך וגדל. הצלחת המחזה העניקה להרצל הכרה והערכה רבה, ובעקבות כך נפתחו עבורו הזדמנויות חדשות שסייעו לו בהמשך הקריירה. שמואל ליב ציטרון, הרצל: חייו ופעילותו, בפרויקט בן-יהודה עמוס, איילון, תרגום: ג. אריוך ועמוס אילון, הרצל: ביוגרפיה, עם עובד, תשל"ז 1976, עמ' 103-104 ארנסט פוול, The Labyrinth of Exile: A Life of Theodor Herzl, הרפר וקולינס, 1989, עמ' 116 בגוגל ספרים עמוס, איילון, תרגום: ג. אריוך ועמוס אילון, הרצל: ביוגרפיה, עם עובד, תשל"ז 1976, עמ' 34-36 עמוס, איילון, תרגום: ג. אריוך ועמוס אילון, הרצל: ביוגרפיה, עם עובד, תשל"ז 1976, עמ' 104
אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ

אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ (בגרמנית: Ottheinrich. von der Pfalz; ‏10 באפריל 1502 - 12 בפברואר 1559), היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1556–1559. אוטו היינריך נולד ב-10 באפריל 1502 באמברג, לרופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג ולאליזבת מבוואריה, בתם של גאורג, דוכס בוואריה וידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה. בשנת 1503 מת סבו גאורג, דוכס בוואריה ללא בנים, ובעקבות כך פרצה מלחמת לנדסהוט בין אביו רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג לאלברכט הרביעי, דוכס בוואריה, ובסיומה קיבל אלברכט הרביעי את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו אוטו היינריך קיבל חלק קטן ממנה שהפך לרוזנות פפאלץ-נויבורג. ב-16 באוקטובר 1529 התחתן אוטו היינריך עם סוזנה מבוואריה, בתם של אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה וקוניגונדה מאוסטריה, ואלמנתו של קזימיר, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית, אך לא היו להם ילדים. אוטו היינריך הרחיב מאוד את טירת נויבורג, ובעקבות השיפוצים היקרים וכמה עימותים שהיו לו הגיע כמעט לידי פשיטת רגל. בספטמבר 1546 נכבשה נויבורג על ידי כוחותיו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במהלך המלחמה השמלקלדית, בעקבות תמיכתו של אוטו היינריך בברית שמלקלדן, ולאחר שלום פסאו הוחזר אוטו היינריך לשלטונו. בשנות ה-50 של המאה ה-16 הקים אוטו היינריך את הספרייה הפלטינית. בשנת 1556 מת דודו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ואוטו היינריך עלה לשלטון במקומו. ב-12 בפברואר 1559 מת אוטו היינריך בהיידלברג, ודודנו פרידריך השני, רוזן פפאלץ-זימרן עלה לשלטון במקומו. מדיה וקבצים בנושא אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ בוויקישיתוף אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ (בגרמנית) אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית)