laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הפארק הפרובינציאלי האמבר

הפארק הפרובינציאלי המבר (באנגלית: Hamber Provincial Park) הוא פארק השוכן בקולומביה הבריטית שבקנדה, הגובל באלברטה ומוקף משלושת הצדדים האחרים שלו על ידי הפארק הלאומי ג'ספר. ראשוני המטיילים באזור הפארק הופתעו לגלות כי הוא אתר נפרד מהפארק הלאומי ג'ספר ומהפארק הפרובינציאלי הר רובסון, כיוון שלכל האזורים הללו יש היסטוריה ומאפיינים טבעיים משותפים. הפארק הוא חלק מאזור גדול ממדים שבעבר נודע בכינוי "הצפון הגדול", ואשר השתרע מאגם לואיז דרך מעבר ילוהד ועד קו חברת הרכבות הלאומית של קנדה. הפארק קרוי על שם אריק המבר, שכיהן כסגן המושל של קולומביה הבריטית בין 1936 ל-1941. שטחו של הפארק בעת ההכרזה היה כעשרה מיליון דונם, ובגבולות אלו שכנו הר סר סנדפורד שהוא הנקודה הגבוהה ביותר ברכס סלקירק, הר קלמנסו המושלג ואגמי ומפלי קאמינס. במשך השנים לחצו יזמים בתחום כריתת העצים וייצור חשמל להשתמש במשאבי הטבע שבפארק, ובעקבות הסכם שנחתם עם הממשל הפדרלי של ארצות הברית החליטה קולומביה הבריטית להקטין את שטח הפארק לכ-240,500 דונם. כיום הפארק הוא הקטן ביותר מבין הפארקים הנכללים בהכרזה של אונסק"ו, ויש בו מספר קטן מאוד של מתקנים. בשל חוסר נגישותו הפארק כמעט ואינו זוכה לנפח תיירות משמעותי, ובכל שנה מבקרים בו רק כ-500 אנשים. מראה הפארק מאופיין בפסגות הרים גבוהות ובעמקי נהרות, אך האתר הידוע ביותר בו הוא אגם פורטרס (מבצר) שאורכו 10 קילומטרים. גדות האגם הן בית גידול עבור צמחייה עבותה שכוללת אזליאה מדומה, אשוחית, בשמת, ורודודנדרון. רשות הפארקים של קולומביה הבריטית פועלת באופן קבוע לפיתוח הפארק, אך במשך שנים רבות הדרך היחידה להיכנס אליו הייתה באמצעות שיט בנחל וושאאוט שנשפך אל החוף הצפוני של אגם פורטרס. כיום קיים שביל באורך 24 קילומטרים שמתחיל במפלי סאנוופטה בפארק הלאומי ג'ספר, ומסתיים מזרחית לאגם פורטרס. לפארק האמבר ולפארקים הר רובסון וג'ספר יש היסטוריה משותפת בזכות פעילותו של הגאולוג הקנדי ארתור פילמון קולמן. מדיה וקבצים בנושא הפארק הפרובינציאלי האמבר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הפארק הפרובינציאלי האמבר (באנגלית קנדית) הפארק הפרובינציאלי האמבר באתר BCParks הפארק הפרובינציאלי האמבר באתר של אוניברסיטת אתבסקה
מבצע שינוי כיוון 11

מבצע שינוי כיוון 11 המוכר גם כמבצע שינוי ברור היה מבצע שהתקיים בדרום לבנון בין 11 ל-14 באוגוסט 2006 והיה השלב האחרון של מלחמת לבנון השנייה. המבצע היווה את מאמץ תמרון העומק היחיד שהופעל באופן מלא במהלך המלחמה, בו השתתפו ארבע אוגדות שהתחלקו לגזרות הלחימה השונות בדרום לבנון, בנוסף להסקה של כוחות באחד ממבצעי ההסקה הגדולים בהיסטוריה של צה"ל. אישור ליציאה למבצע ניתן על ידי ראש הממשלה אהוד אולמרט מספר שעות לפני אישור הסכם הפסקת האש במועצת הביטחון של האו"ם והמבצע לא הופסק גם לאחר שזה התקבל. מטרת המבצע הייתה כניסת כוחות צה"ל לעומק לבנון עד לנהר הליטני וטיהור דרום לבנון מלוחמי חזבאללה, עד כמה שניתן לפני שהפסקת האש תיכנס לתוקפה. ערך מורחב – מלחמת לבנון השנייה האישור ליציאה למבצע התקבל כאמור באיחור של 48 שעות של התלבטות מתוקשרת, הוא התקבל בסביבות השעה 18:30 ב-11 באוגוסט 2006. לפי התוכנית בצה"ל, כדי להשיג את מטרות המבצע ולהגיע לנהר ליטני, דרוש כשבוע במסגרת כוחות של ארבע אוגדות. מרגע קבלת האישור ליציאה למבצע, החל מבצע הטסה של כוחות מעוצבת האש, בפיקודו של איל איזנברג, על מנת לבצע איגוף אנכי, שבמהלכו הונחתו כוחות צנחנים בעומק לבנון ולאורך נהר הליטני. לאחר שמחבלי חזבאללה הצליחו להפיל מסוק יסעור החליטו אייזנברג ואלוף פיקוד הצפון, אודי אדם, לעצור את המבצע. כוחות האוגדה פעלו בלבנון במהלך משולב שכלל הטסת כוחות שתוגברו בכוחות שחברו אליהם רגלית. לאחר שהוחלט על עצירת המבצע פגעו לוחמיו של אייזנברג, הן מחטיבת הצנחנים והן מחטיבה 55, במחבלים ומשגרי רקטות עד שהפסקת האש נכנסה לתוקפה. בנוסף לכך הוכנסו חיילים משלוש אוגדות דרך מעברי הגבול. כל הכוחות האלו בעצם שילשו את מספר חיילי צה"ל שנמצאו בתוך לבנון לכדי כ-10,000 חיילים. הקרב על הסלוקי מאיר אלרן ושלמה ברום, המכון למחקרי ביטחון לאומי, מלחמת לבנון השנייה, תל אביב: ידיעות ספרים, 2007 עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2008, מסת"ב 9654824310 עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון: האמת על מלחמת לבנון השנייה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2007, מסת"ב 9654824086 עמיר רפפורט, אש על כוחותינו: כך הכשלנו את עצמנו במלחמת לבנון השנייה, תל אביב: ספריית מעריב, 2007 30 שעות, 33 הרוגים - הקרב האחרון, באתר ynet עפר שלח, שינוי כיוון 12, באתר nrg‏, 19 בינואר 2008 עמוס הראל, אבי יששכרוף, מלחמת 60 השעות, באתר הארץ, 10 בינואר 2008 עמיקם צור, "התותחנים במלחמת לבנון השנייה", באתר Global-Report (פורסם: 29 בנובמבר 2006) עמוס הראל, ביקורת חריפה במטכ"ל על תפקוד אוגדה 162 בלבנון, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2006 זאב שיף, בהיסוס ובאיחור, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2006 מתוך 'יומן מלחמה' באתר 'סיקור ממוקד'. עפר שלח ויואב לימור, "שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמוד 330. עפר שלח ויואב לימור, "שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמוד 403. יאיר גולן וגל פרל פינקל, על התמרון והאימונים לקראתו, כתב העת "בין המערכות" באתר צה"ל, ‏ 22 בדצמבר 2020. רון בן ישי, "ראש הממשלה הוריד הוראה להפסיק להתקדם", באתר ynet, 16 באוגוסט 2006. חנן גרינברג, "האויב חטף ולא הבין מאיפה זה בא לו", באתר ynet, 17 באוגוסט 2006. עפר שלח ויואב לימור, "שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמודים 398-399. גל פרל, "השנים שחלפו בין מלחמת לבנון הראשונה והשנייה השכיחו מהצבא אמיתות יסוד", הבלוג על הכוונת, ‏ 13 ביולי 2020.
שיר עבודה (נח שפירא)

שיר עבודה הוא שירו של נח שפירא ("בר-נש"), אשר פורסם בשנת תרנ"ה 1895 והולחן בלחן עממי מזרחי. מאז פרסומו בעיצומה של תקופת העלייה הראשונה, נעשה השיר אהוד ביישוב העברי החדש בארץ ישראל. נהגו לשיר אותו באירועים חגיגיים כחלק ממבחר שירים שביטאו את יעדי המפעל הציוני, והוא הוכנס אל תוכנית הלמודים בגני הילדים ובבתי הספר. הוא אומץ גם על ידי אנשי העלייה השנייה ותנועת העבודה הארצישראלית, כמבטא את ערך היסוד שלה. הוא צורף אל "פנקסי" – הספרון שהוענק לכל חבר או חברה בתנועת הנוער "השומר הצעיר" בראשיתה, מאז 1918. הוא זכה לפופולריות רבה גם בקרב חברי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה. "שיר עבודה" זכה לביצועים רבים, שחלק רב מהם מקהלתי, במאה ה-20 וה-21. אחת ההקלטות הבולטות לשיר היא של אילקה רווה כסולן, בליווי מקהלת צדיקוב ותזמורת קול ישראל. שפירא מרמז בשירו על מקורות מסורתיים נודעים לממעוניו, צרכני השיר, בני דורו. במילים "מִטַּל שָׁמַיִם וּמִכָּל מֶגֶד" הוא מאזכר ברמיזה את פסוקי הברכה בספר בראשית: ”וְיִתֶּן לְךָ הָאֱלֹהִים מִטַּל הַשָּׁמַיִם וּמִשְׁמַנֵּי הָאָרֶץ וְרֹב דָּגָן וְתִירֹשׁ"” (בראשית כז, כח). במילים "הָעוֹלָם עוֹמֵד עַל הָעֲבוֹדָה" הוא מאזכר את מאמר חז"ל במסכת אבות: ”על שלושה דברים העולם עומד – על התורה ועל העבודה ועל גמילות-חסדים” (מסכת אבות פרק א, משנה ב) (אף כי על פי רוב הפרשנות, כוונתם של חז"ל הייתה לעבודת האל). השיר פותח בשחרית, בקול קורא ומעורר משינה ליום העבודה, שאותה מהלל המשורר ומשבח, כמעניקה חיים; מזון: "מגד" ו"לחם", ומלבוש: "בגד". שבחי העבודה והעמל מודגשים בשיר, הן בפזמון גדוש קולות ההתפעלות החוזרים: "יָהּ חַי לִי, לִי הָהּ עֲמָלִי!", והן בבית השלישי, במילים: "הָעֲבוֹדָה הִיא כָּל חַיֵּינוּ, מִכָּל צָרָה תַּצִּילֵנוּ" אשר הפכו למטבע לשון בתרבות העברית והישראלית, ומצוטטות בהקשרים ומשמעים שונים ואף מנוגדים. מנשה רבינא, השיר "יה חי לי, לי-הה-עמלי" ומחברו ברנש, הוא נח שפירא, תל אביב : תרבות וחינוך, 1966. יפה ברלוביץ, '"העולם עומד על העבודה, הריעו שירו בקול תודה": לשירת העבודה של נח שפירא (ברנ"ש) – משורר עם מן העלייה הראשונה',עתון 77 32–33, תשמ"ב, 54–57. יפה ברלוביץ, '"יה חי לי לי יה עמלי" – משורה בערבית לשיר העבודה הפופולרי ביותר ביישוב', חידושים 4 (2009), 56–59. "שיר עבודה" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "שיר עבודה" והאזנה לו באתר זמרשת שיר העבודה (יה חי לי לי), באתר עמותה למורשת הזמר העברי (כולל דיוקנו של נח שפירא) ז. דויד, קצרות: תולדות "יה חי לי לי", דבר, 25 בפברואר 1966 פנקסי, ורשה: הוצאת לוין אפשטיין, תרע"ח 1918, עמ' 30-29. א. ויינצווייג, מיט דער 3טער גרופע לעגיאנערן, דיא ווארהייט, 29.4.1918 ראו: שיר עבודה, באתר זמרשת. ראו: אורי קיסרי, על טעם וריח: מנשה רבינא, היסטוריון מוסיקלי, מעריב, 30 במאי 1966.
מאיר שלמה יהודה רבינוביץ

רבי מאיר שלמה יהודה רבינוביץ (ה'תרכ"ח, 1868 – י"ז באדר ה'תש"ב, 6 במרץ 1942) היה אדמו"ר של חצר חסידית בעיר מעזריטש שבפולין, שהייתה ענף מחסידות ביאלא, דור חמישי, בן אחר בן ליהודי הקדוש מפשיסחה. נולד באוסטרובא שבפולין לרבי יצחק יעקב רבינוביץ האדמו"ר הראשון של חסידות ביאלא, ולרבנית רחל לביאה בתו של רבי יהושע מאוסטרובא, לאחר פטירת זקנו בכ"ח בניסן ה'תרל"ג עבר עם בני משפחתו לעיר ביאלא פודולסק בה הקים אביו את חצר ביאלא. נשא לאשה את בתו של רבי אייזיק ברב"ש מצאצאי רבי לוי יצחק מברדיטשוב ורבי נחמן מברסלב, והתגורר בברדיטשוב מספר שנים. לאחר פטירת אביו בכ"ג באדר ב' ה'תרס"ה, קיבלו עליהם בעלי המוח מחסידי ביאלא את מרותו, הוא הנהיג את חסידיו בעיר ביאלא, אך בעקבות שרפה שכילתה את החצר, העתיק את מגוריו לעיר מעזריטש הסמוכה, בה הנהיג את חצרו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, לאחריה עבר להתגורר בוורשה. מרבית דברי תורתו אבדו בימי השואה, מקצת תורותיו ומכתביו יצאו לאור בשנת תשמ"ט על ידי מכון מגמ"ה תחת השם "זיכרון משל"י". בסוף ימיו נאלץ כמו כל יהודי ורשה להסתגר בגטו, שם למד תורה עם נערים יהודים, עד ליום פטירתו י"ז אדר תש"ב, בהלווייתו שהייתה ההלויה הרבנית האחרונה בגטו השתתפו רבים מתושבי הגטו, ומצבה הוקמה על קברו על אף התנאים הקשים. מאיר שלמה יהודה בן יצחק יעקב רבינוביץ (1868-1942), דף שער בספרייה הלאומית מקומות קדושים וקברי צדיקים באוקראינה עמ' 24 הרב יחיאל מיכל שטרן, גדולי הדורות עמ' 882 מובא בראש סידור "חלקת יהושע". ראשי תיבות מאיר שלמה יהודה חיים אהרונסון, המודיע תוספת תורנית, ט"ז אדר תשע"ב מרדכי גנוט, לוח דבר בעתו תשע"א, עמ' 661 (זו כנראה כוונתו) מאיר עדלבוים, שם, עמ' 196,
רואל פוקס

רואל אדריאן פוקס (באנגלית: Ruel Adrian Fox; נולד ב-14 בינואר 1968) הוא כדורגלן עבר אנגלי. פוקס הוא יליד איפסוויץ' שבאנגליה, הוא שיחק בין השנים 1986–2002 בנוריץ' סיטי, בניוקאסל יונייטד, בטוטנהאם הוטספר ובווסט ברומיץ'. פוקס שיחק גם בנבחרת מונטסראט וב-2004 גם היה המאמן שלה. רואל פוקס, באתר Transfermarkt רואל פוקס, באתר BDFutbol רואל פוקס, באתר WorldFootball.net רואל פוקס, באתר National Football Teams רואל פוקס, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים אנגלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
התיאטרון היהודי בוורשה

תיאטרון המדינה היהודי על-שם אסתר רחל קמינסקה ואידה קמינסקה (בפולנית: Teatr Żydowski im. Estery Racheli i Idy Kamińskich) הוא מוסד תיאטרוני בוורשה, בירת פולין. הוא נקרא על-שם מייסדות התיאטרון אסתר רחל קמינסקה ובתה אידה קמינסקה שהייתה מועמדת לפרס האוסקר, אסתר רחל מכונה "אם התיאטרון היהודי". תיאטרון המדינה היהודי נוסד ב-1950 מאיחודן של שתי קבוצות תיאטרון שפעלו בוורשה ולודז' בשנים 1950-1945. התיאטרון היה פעיל בשתי הערים וערך סבבי הופעות ברחבי פולין. ב-1955 הוא התקבע בכיכר גז'יבובסקה אשר בוורשה. מאז היווסדו, שאף התיאטרון להמשיך את המסורת המפוארת של עולם הבמה היהודי בפולין בתקופה שקדמה למלחמה. בתיאטרון הצגות בפולנית וביידיש (ניתן לקבל מכשירי שמיעה עם תרגום בפולנית). התיאטרון מעלה גם הצגות של מחזאים ישראלים בתרגום לפולנית (למשל של חנוך לוין בתרגום של אלה סידי). התיאטרון מציג מחזות ממיטב הדרמה היהודית. הרפרטואר שלו כולל עבודות של יוצרים כגון אברהם גולדפדן, מנדלי מוכר ספרים, שלום עליכם, י"ל פרץ ויעקב גורדין. מנהל התיאטרון החל מ-1970 ועד מותו בשנת 2014 היה השחקן שמעון שורמיי. יעקב וייצנר היה המנהל האומנותי של התיאטרון בשנים 2005-2018. מדיה וקבצים בנושא התיאטרון היהודי בוורשה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של התיאטרון היהודי בוורשה (בפולנית) ר. ב., לבדו בעולם, דבר, 27 בנובמבר 1959 יידישער מלוכה טעאטער א"נ פון א.ר. קאמינסקי, דף שער בספרייה הלאומית שיחור, התיאטרון היהודי על שם אסתר רחל ואידה קמינסקי ניסן צור, מנהל התיאטרון היהודי בוורשה הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 17 ביולי 2014
סנג'ו סנטומי

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא Sanjō. הנסיך סָאנְג'וֹ סַנֶטוֹמִי (ביפנית: 三条 実美;‏ 13 במרץ 1837 – 28 בפברואר 1891) היה חבר האצולה היפנית ומדינאי בתקופת רסטורציית מייג'י. סנג'ו נולד בקיוטו, בנו של בירוקרט בכיר. הוא החזיק במספר תפקידים בכירים בחצר הקיסרית, ומאוחר יותר הפך לדמות מרכזית בתנועת סונו ג'וי, שקראה להדחת השוגון וסילוק המערביים. סנג'ו כיהן במספר תפקידים בממשלת מייג'י, מעת הקמתה בינואר 1868. הקיסר מוצוהיטו העניק לו את עיטור מסדר החרצית בדרג סרט גדול, וב-7 ביולי 1884 קיבל סנג'ו את התואר "קושאקו" (נסיך). כששונתה שיטת הממשל לשיטת קבינט ב-1885 התמנה סנג'ו לשומר חותם הקיסר. לאחר התפטרות ראש הממשלה קורודה קיוטאקה וממשלתו ב-1889, קיבל מוצוהיטו אך ורק את התפטרותו של קורודה, והזמין את סנג'ו להחליף אותו בראשות הממשלה. הקיסר סירב למנות ראש ממשלה חדש במשך חודשיים, ובכך הפך את סנג'ו לראש הממשלה היחיד ביפן שהחזיק בתפקיד זה ובמקביל היה שומר חותם הקיסר. ב-1890 קיבל סנג'ו מושב בבית האצילים (מקביל לבית הלורדים בבריטניה) בדיאט של יפן, שנוסד באותה שנה על פי חוקת מייג'י. לאחר מותו ב-1891 נערכה לו הלוויה ממלכתית בטוקיו. Beasley, William G. The Meiji Restoration. Stanford University Press, 1972. ISBN 9780804708159. Jansen, Marius B. Japan in Transition, from Tokugawa to Meiji. Princeton University Press, 1986. ISBN 9780691054599. סנג'ו סנטומי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אש מועצת חותם הקיסר, החזיק זמנית בתפקיד ערך זה הוא קצרמר בנושא יפנים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריינג'ר 9

ריינג'ר 9 (באנגלית: Ranger 9) הייתה משימת חלל אמריקאית ששוגרה על ידי נאס"א ב-21 במרץ 1965 במטרה לחקור את הירח במסגרת תוכנית ריינג'ר. מטרת הגשושית הייתה לשדר תמונות ברזולוציה גבוהה של פני הירח במהלך התרסקותה על פניו. ריינג'ר 9 התרסקה על הירח בהצלחה ב-24 במרץ ותוך כדי התרסקותה שידרה תמונות של הירח. משימה זו הייתה המשימה המוצלחת השלישית והאחרונה בתוכנית ריינג'ר. ריינג'ר 9 הייתה חללית ריינג'ר מבלוק 3. החללית כללה בסיס משושה מאלומיניום ברוחב 1.5 מטרים, עליו הורכבו מערכות ההנעה והכוח, מעליהם הורכב חרוט קטום ראש שהכיל את מצלמות הטלוויזיה. שני לוחות סולאריים באורך 1.537 מטרים וברוחב 0.739 מטרים נפרשו ככנפיים משני צדדים נגדיים של הבסיס, כך שאורך החללית מקצה לקצה היה 4.6 מטרים. אנטנת צלחת לטווח רחוק הורכבה על אחד מקודקודי הבסיס, ואנטנה היכולה לשדר ולקלוט אותות מכל הכיוונים הורכבה בראש החרוט הקטום. גובהה הכולל של החללית היה 3.6 מטרים. ההנעה שנדרשה לתיקון המסלול סופקה על ידי מנוע הידרזין שהפיק דחף של 224 ניוטון. זווית הגישה נשלטה באמצעות 12 נחירי פליטה (שפלטו גז חנקן), שהיו כפופים להוראותיהם של 3 גירוסקופים, 4 חיישני שמש ראשיים ושניים משניים, וחיישן ארץ אחד. כוח חשמלי הופק על ידי הלוחות הסולאריים, ששטחם הכולל היה 2.3 מ"ר, שהפיקו 200 ואט. שתי בטריות בעלות קיבולת של 1.2 קילו-ואט-שעה (kW·h) שיכלו לספק חשמל במשך 9 שעות, סיפקו כוח חשמלי לכל אחד משני הסטים הנפרדים של מערכות הצילום והתקשורת. שתי בטריות בעלות קיבולת של 1 קילו-ואט-שעה (kW·h) שמרו אנרגיה לתפעול השוטף של החללית. חלליות הריינג'ר מבלוק 3 נשאו מערכת שכללה 6 מצלמות טלוויזיה, ועברו טיהור לפני שיגורם כדי למנוע זיהום של קרקע הירח. מערכת מצלמות הטלוויזיה שנשאו חלליות הבלוק 3 שקלה 173 ק"ג, והחליפה את קפסולת הסייסמוגרף שנשאו הריינג'רים מבלוק 2. מבין 6 המצלמות, 2 היו בעלות יכולת סריקה מלאה ו-4 בעלות יכולת סריקה חלקית. ריינג'ר 9 שוגרה ב-21 במרץ 1965, 21:37 UTC, על גבי משגר אטלס-אג'ינה B מנמל החלל קייפ קנוורל, למסלול חנייה סביב כדור הארץ בגובה 185 ק"מ. בעירה שנייה של שלב האג'ינה למשך 90 שניות הכניסה את החללית למסלול מעבר אל הירח. אחרי שנפרדה משלב האג'ינה, כ-70 דקות לאחר השיגור, נפרשו הלוחות הסולאריים של החללית, הופעלו מערכות הניווט, והתקשורת עברה לידי האנטנה לטווח הרחוק. בעקבות הדיוק בכניסה למסלול המעבר הירחי, נדחה תמרון תיקון המסלול מ-22 במרץ ל-23 במרץ, והוא הושלם בהצלחה כמתוכנן בשעה 13:30 UTC. ב-24 במרץ 1965 הגיעה ריינג'ר 8 אל הירח. בשעה 13:31 UTC בוצע תמרון סופי שכיוון את מצלמות הטלוויזיה של החללית כך שישיגו תמונות ברזולוציה גבוהה יותר. בשעה 13:49:41 UTC, כ-19 דקות לפני ההתרסקות, בגובה 2,363 ק"מ מפני הירח, צולמה התמונה הראשונה של הירח. במהלך 19 הדקות שעד להתרסקות שודרו בהצלחה 5,814 תמונות ברזולוציה הולכת וגדלה, כאשר התמונה האחרונה הייתה ברזולוציה של 30 ס"מ. החללית התרסקה על הירח בתנועה ישרה על פני מסלול היפרבולי עם זווית אסימפטוטית נכנסת של 5.6°- מקו המשווה של הירח. נטיית מסלול ההתרסקות הייתה 15.6°. בשעה 14:08:19.994 UTC,‏ כ-64.5 שעות לאחר שיגורה, התרסקה ריינג'ר 9 ב-12°50′S 2°22′W﻿ / ﻿12.83°S 2.37°W﻿ / -12.83; -2.37, במהירות של כ-2.67 ק"מ לשנייה (9,648 קמ"ש). מדיה וקבצים בנושא ריינג'ר 9 בוויקישיתוף פרופיל המשימה באתר נאס"א (באנגלית) תצלומים מריינג'ר 9 כתבה ב-BBC על התרסקות ריינג'ר 9 (באנגלית)
ליידי דייוויס

הנרייטה מארי מאייר (באנגלית: Henriette Marie Meyer‏; 1872 – 21 בדצמבר 1963), הידועה בכינוייה ליידי דייוויס (באנגלית: Lady Davis), הייתה פילנתרופית יהודייה אמריקאית-קנדית. דייוויס נולדה בסן פרנסיסקו, בתו של צ'ארלס מאייר, בנקאי ופילנתרופ. ב-12 ביוני 1898 נישאה לאיש העסקים הקנדי סר מורטימר ברנט דייוויס, ולאחר מכן עבר הזוג להתגורר במונטריאול עד סוף מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1901 נולד בנה, מורטימר דייוויס, וילד נוסף שכנראה מת בלידה. לאחר מספר שנים היא אימצה את אחיינה פיליפ. בשנת 1924 התגרשו בני הזוג. בהסכם הגירושין, שהושג לאחר משא ומתן ממושך, קיבלה דייוויס למעלה ממיליון דולר, סכום שאפשר לה להמשיך בפעילותה הפילנתרופית. לאחר גירושיה היגרה לצרפת שם הקימה כפר נופש לילדים מעוטי יכולת בשם "Colonie de vacance", וזכתה מהממשלה הצרפתית בעיטור לגיון הכבוד, עבור עבודתה ההתנדבותית והפילנתרופית. בנוסף, שיכנה פליטים שהחלו להגיע לפריז בעקבות עליית הנאצים לשלטון ורדיפות היהודים. לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה, דייוויס שבה למונטריאול שם תרמה לצבא הבריטי מטוס ספיטפייר וארגנה בתי הארחה עבור חיילי חיל האוויר ודאגה לתחזוקם עד ינואר 1946. עבור עבודתה זו זכתה לעיטור דיים מפקדת האימפריה הבריטית. בתום המלחמה ייסדה את "קרן ליידי דייוויס" שפעלה להבאת מדענים ומשכילים שניצלו לקנדה, הייתה פעילה במוזיאון לאמנויות של מונטריאול ואוניברסיטת מקגיל. מספר שנים לפני מותה, ייסדה קרן בשיתוף עם לואיס וברנרד בלומפילד עבור יהודי קנדה. תרומות הקרן הביאו לבניית רשת בתי הספר עמל בישראל. בישראל יש קרן מלגות על שמה הזוכה לתמיכה מהקרן בקנדה. המרכז הרפואי כרמל ע"ש ליידי דייוויס בחיפה בית הספר עמל ליידי דייוויס השוכן בנאות אפקה בצפון תל אביב בית הספר עמל ליידי דייוויס השוכן בקריית יובל בירושלים בניין ליידי דייוויס - בניין הספרייה הלאומית הישן בגבעת רם בירושלים בניין ליידי דייוויס - הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון מבנה המרכז הרפואי כרמל ע"ש ליידי דייוויס בניין הספרייה הלאומית (בניין ליידי דייוויס) בניין ליידי דייוויס בטכניון Jews in the News: Joan Rivers, Kirk and Michael Douglas, באתר Let my people grow (באנגלית) ליידי דייוויס, באתר בית הספר עירוני קהילתי ליידי דייוויס תל אביב הודעה על פטירתה של ליידי דייוויס, בעיתון הגאזט של מונטריאול (באנגלית) ביוגרפיה של דייוויס מורטימר (באנגלית) Naming the Laurentians: A History of Place Names 'up North', עמ' 176, בגוגל ספרים (באנגלית) שלבי התכנון של בית הספר החדש - "עמל", דבר, 19 במרץ 1972 סופר "דבר", 5 מליון דולאר תרומה להקמת ביה"ח על הכרמל, דבר, 18 באפריל 1973 דיון על צוואתה של ליידי דייוויס בישיבת הממשלה, 13.7.1969
Blue Suede Shoes

Blue Suede Shoes (בעברית: נעלי זמש כחולות) הוא שיר שנכתב והוקלט לראשונה על ידי הזמר קרל פרקינס במהלך שנת 1955 ונחשב לאחד משירי הרוקבילי (רוקנרול) הראשונים. השיר משלב אלמנטים של בלוז, קאנטרי ומוזיקת פופ. השיר זכה לגרסאות כיסוי שונות לאורך השנים כאשר אחת הנודעות ביותר היא זו שבוצעה על ידי אלביס פרסלי. בשנת 2003, השיר דורג במקום ה-95 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון. הזמר ג'וני קאש היה הראשון שנתן לפרקינס את הרעיון לשיר. בעת שקאש, פרקינס ואלביס פרסלי נהגו להופיע ברחבי דרום ארצות הברית קאש סיפר לפרקינס על החיילים בצבא ארצות הברית שפגש בעת שירותו הצבאי בגרמניה. קאש התייחס לנעלי הצבא שלו בתור "נעלי זמש כחולות." קאש הציע לפרקינס לכתוב שיר על הנעליים. קרל השיב בתגובה כי: "אני לא יודע כלום על הנעליים. איך אני יכול לכתוב שיר על נעליים?". מספר ימים לאחר מכן, פרקינס הבחין באחת מהופעותיו בזוג צעיר שרקד ליד הבמה כאשר הבחור ניסה לוודא שחברתו לא תדרוך על נעליו החדשות במהלך הריקוד. שני האירועים הללו נתנו לפרקינס השראה לכתוב את השיר. קרל פרקינס (1956) (הגרסה המקורית) אלביס פרסלי (1956) ביל היילי וכוכבי השביט שלו (1960) באדי הולי (1964) הביטלס (1969) מאונטיין (1969) פלסטיק אונו בנד (1969) ג'רי לי לואיס (1973) ג'וני ריברס (1973) ג'ימי הנדריקס (1975) ג'וני קאש (1976) פול מקרטני (1999) ברוס ספרינגסטין פאט בון קונווי טוויטי מידע על היצירה "Blue Suede Shoes" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"Blue Suede Shoes" באתר SecondHandSongs עמוד השיר באתר songfacts.com (באנגלית) קרל פרקינס מבצע את השיר בהופעה טלוויזיונית משנת 1956 Blue Suede Shoes: Chronology of Hit, באתר Official Rockabilly Hall of Fame
נבחרת אנגווילה בכדורגל

נבחרת אנגווילה בכדורגל (באנגלית: Anguilla national football team) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של אנגווילה. נבחרת אנגווילה נחשבת לאחת הנבחרות החלשות בעולם. הדירוג הנוכחי של נבחרת אנגווילה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-209 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 782.08 – ללא שינוי לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 189 נמדד לראשונה ביוני 1997, והדירוג הנמוך ביותר 210 נמדד לראשונה בנובמבר 2019. 1930 עד 1998 - לא נרשמה 2002 עד 2022 - לא העפילה 1991 עד 2002 - לא העפילה 2003 - לא נרשמה 2005 - פרשה 2007 עד 2025 - לא העפילה משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א החל ממאי 1997 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרת זו
קתרין סטוקט

קתרין סטוקט (באנגלית: Kathryn Stockett; נולדה ב-1969) היא סופרת אמריקאית. ידועה בזכות ספר הביכורים שלה, "העזרה", שעלילתו עוסקת בחייהן של עוזרות-בית אפרו-אמריקניות בג'קסון שבמיסיסיפי, שבהמשך עובד לסרט. סטוקט גדלה בג'קסון שבמיסיסיפי. בילדותה גודלה על ידי עוזרת אפרו-אמריקנית, במקום אמה. חוויות הילדות שלה הם הבסיס לעלילת ספרה. לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת אלבמה עם תואר ראשון באנגלית וספרות, היא עברה לניו יורק, שם עבדה בהוצאה לאור של מגזין שיווק. בניו יורק היא פגשה והתחתנה עם קית' רוג'רס. הם התגרשו ב-2011. נכון ל-2012 מתגוררת סטוקט עם בתה באטלנטה. נגד סטוקט הוגשה תביעה בבית המשפט של מיסיסיפי על ידי אבילן קופר, עוזרת אמריקאית אפריקאית שעבדה בביתו של אחיה של סטוקט. נטען כי סטוקט השתמשה בדמות שלה עבור הספר. בית המשפט דחה את התביעה בטענה של התיישנות. סטוקט הכחישה את הטענה ואמרה שהיכרותה עם קופר הייתה קצרה ביותר. מדיה וקבצים בנושא קתרין סטוקט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קתרין סטוקט קתרין סטוקט, ברשת החברתית Goodreads
פנאי (זלדה)

פנאי הוא כותר ספר אוסף שיריה הראשון של המשוררת הישראלית זלדה, אשר ראה אור בתשכ"ז 1967 בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתל אביב. כמה ביטויים, שטבעה בו זלדה, זכו לציטוט בתרבות הישראלית. זלדה הקדישה את הספר לזכרם של הוריה: הרב שלום-שלמה שניאורסון והרבנית רחל שניאורסון. נושאי הקובץ הם מצבי הנפש והתודעה, ובכלל זה הדיכאון והגעגועים, ועמם והחוויה הדתית, הכוללת אמונה, דבקות, וקיום המצוות. כמו בכלל שירתה, כך גם ב"פנאי", השפה הפואטית של המשוררת מכילה פרפרזות רבות מהתנ"ך, ספרות חז"ל, הפיוט והתפילה היהודית לדורותיה. לאה איני, זלדה. שושנת היש ושושנת האין, באתר bananot זאב גלילי, ערב לזכרה של זלדה בצוותא, באתר zeevgalili אביעזר ויס, מיפגש כפול - קידוש החול או גשר של הפרדה - עיון מתמטי תבניתי בשירי "פנאי" של זלדה, באתר דעת רחל הולנדר-שטיינגרט, זלדה - שירה - פגישה, באתר דעת אברהם בלאט, שירת הבית הישן - זלדה, באתר דעת עלית קרפ, "כאשר אמות לעבור למהות אחרת": האם זלדה היא משוררת נשכחת?, באתר הארץ, 3 באפריל 2004 מנחם בן, "כאשר אמות לעבור למהות אחרת": האם זלדה היא משוררת נשכחת?, באתר הארץ, 3 באפריל 2004 עובד והולחן על ידי עמוס הדני, ראו: בלילה ההוא, באתר shironet. עובד והולחן על ידי חיים ברקני, ובוצע על ידי חוה אלברשטיין, ראו: הדליקו נר, באתר . ראו מילות השיר: להדליק נרות בכל העולמות, באתר chagim. מילות השיר, ראו: תומר פרסיקו, שירי זן עבריים - זלדה, באתר . מילות השיר, ראו: המשתה, ima-adama. עובד והולחן על ידי נומקה, ראו: הסתרת את נפשך ממני, באתר youtube. ראו: מזשיר, באתר books.google. מילות השיר, ראו: כציץ העמקים, באתר hydepark.
ריקן דושיקאי

ריקן דושיקאי (ביפנית: 立憲同志会; מילולית: איחוד חברי החוקה) הייתה מפלגה פוליטית שפעלה בתקופה האימפריה היפנית, בשנות ה-20 של המאה ה-20. ראש ממשלת יפן קאצורה טרו יסד את המפלגה ב-7 בפברואר 1913, כמענה למפלגת ריקן סייוקאי, בהנהגת אינוקאי צויושי, שהחזיקה במירב המושבים בבית הנבחרים של הדיאט של יפן. קאצורה הצליח לשכנע תשעים חברי דיאט להצטרף למלגתו החדשה. המפלגה שרדה את מותו של קאצורה ב-1913, ותחת הנהגתו של קאטו טקאקי, ישבו חמישה מחבריה בממשלתו של אוקומה שיגנובו בין 1914 ל-1916. לאחר הבחירות הכלליות ביפן 1915, הפכה המפלגה למפלגת הרוב, לאחר שהשיגה 153 מושבים. לאחר התפרקות ממשלת אוקומה, התאחדה דושיקאי עם מספר מפלגות אחרות, ויחד יסדו את מפלגת קנסייקאי בחודש אוקטובר 1916. Rikken Doshikai, אתר ספריית הדיאט של יפן. ערך זה הוא קצרמר בנושא יפן ובנושא מפלגות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.