השפלה הצפון-גרמנית

השפלה הצפון-גרמנית (בגרמנית: Norddeutsches Tiefland) היא אחת האזורים הגאוגרפיים העיקריים של גרמניה. הוא החלק הגרמני של המישור הצפון-אירופי. האזור גובל בחופי הים הצפוני והים הבלטי מצפון, בהרי המרכז הגרמניים (die Mittelgebirge) מדרום, בהולנד ממערב ובפולין ממזרח. במערב, הגבול הדרומי של השפלה הצפון-גרמנית נוצר על ידי גבעות סקסוניה התחתונה: במיוחד רכס יער טוטבורג, גבעות ויהן, גבעות וסר והבורדה הסקסונית התחתונה, המפרידים אותו חלקית מהאזור של המישור המכונה המישור הווסטפאלי. גם חלקים מהמסיב הרייני משמשים חלק מהגבול הדרומי של המישור: אייפל, ברגיסך לנד וסאוורלנד. במזרח, השפלה הצפון-גרמנית מתפשט מעבר להרי הרץ וקיפהאוזר דרומה יותר עד למדינה ההררית הסקסונית המרכזית ולמרגלות הרי עפר. השפלה הצפון-גרמנית נוצרה בתקופת הפליסטוקן כתוצאה מהתקדמויות קרחוניות שונות של יריעות קרח סקנדינביות יבשתיות וכן מתהליכים גיאומורפולוגיים פריגלציאליים. השטח יכול להיחשב כחלק מהסחף הישן או הצעיר (Alt- או Jungmoräne), בהתאם לכך אם הוא נוצר על ידי יריעות הקרח של התקופה הקרחונית האחרונה, עידן הקרח וייכסל. תבליט השטח נע בין שטוח לגלי. הנקודות הנמוכות ביותר הן ביצות נמוכות ובריכות חוף ישנות בקצה רכס היבשה במערב שלזוויג-הולשטיין (ביצת וילסטר היא 3.5 מ' מתחת לפני הים) ובצפון-מערב סקסוניה התחתונה (פריפסום, 2.3 מ' מתחת לפני הים). הנקודות הגבוהות ביותר עשויות להתייחס כמורנות סופיות של קרחונים ויסלה והול (בהתאם לעידן הקרח שיצר אותן) - למשל, על ערבות פלמינג (200 מ' מעל פני הים) וגבעות הלפט (179 מ'). בעקבות עידני הקרח, ביצות מוגבהות מוזנות על ידי גשם נוצרו במערב ובצפון סקסוניה התחתונה בתקופות חמות של משקעים גבוהים (כפי שהושפעו מהתקופה החמה של ימי הביניים). ביצות אלה היו בעבר נפוצות, אך חלק ניכר משטח זה כעת יובש או הוחלף באופן אחר. האזורים החופיים מורכבים מביצות ואגמים הולוקניים וביצות מחוברות לשטח סחף ישן וצעיר פליסטוקני בשלבים שונים של היווצרות ובליה. לאחר או במהלך נסיגת הקרחונים, חול הנושא רוח לעיתים קרובות יצר כרי דיונות, שנקבעו מאוחר יותר על ידי צמחייה. התערבות אנושית גרמה להופעת ערבות פתוחות כגון ערבות לינבורג, וצעדים כגון כריתת יערות והפלאגנהיב (הסרת הקרקע העליונה לשימוש כדשן במקום אחר) גרמו להתדרדרות נרחבת של הקרקע (פודזול). הקרקעות הפוריות ביותר הן הביצות הצעירות (Auen-Vegen) ואזורי הבורדה (בורדה הילדסהיים, בורדה מגדבורג, עם קרקעות לוס פוריות). ניתן למצוא כבול ביצה ברמה גבוהה בקרקעות העניות ביותר, למשל ב-Teufelsmoor. באזורי הלוס של המישור נמצאים אתרי ההתיישבות העתיקים ביותר בגרמניה (תרבות כלי החרס הליניאריים). החלק הצפון-מזרחי של המישור (סחף צעיר) הוא גיאומורפולוגית נבדל ומכיל שפע של אגמים (למשל אגם מואריץ ברמת האגם של מקלנבורג) שהם שרידים של עידן הקרח האחרון. הקרחונים הנסוגים השאירו את הנוף הזה מאחור לפני כ-16,000 עד 13,000 שנה. לעומת זאת, המישורים היבשים של צפון-מערב גרמניה (סקסוניה התחתונה, מערב שלזוויג-הולשטיין ואזור בוכום של צפון הריין-וסטפאליה) בלויים ומיושרים יותר (סחף ישן) שכן הקרחונים הגדולים האחרונים כאן התרחשו לפני לפחות 130,000 שנה. האזור מתנקז על ידי נהרות הזורמים צפונה לים הצפוני או לבלטי ונהרות המשניים לנהר הריין הזורם מערבה. הריין, האמס, הוסר, האלבה והאבל הם הנהרות החשובים ביותר המנקזים את השפלה הצפון-גרמנית לים הצפוני ויצרו יערות בשפלות ובקפלים שלהם, למשל שפרוולד ("יער שפרה"). רק שטח קטן מהשפלה הצפון-גרמנית נמצא בתחום אגן הניקוז של נהרות האודר והנייסה המנקזים לבלטי. חוף הים הצפוני והאזורים החופיים הסמוכים לאיים הפריזיים המזרחיים והצפוניים הפונים אליו מאופיינים באקלים ימי. מדרום לחוף, פס רחב של אקלים ימי ותת-ימי משתרע מהחוף המזרחי של שלזוויג-הולשטיין לשוליים המערביים של ההרי המרכזיים. בדרום מזרח ומזרח, האקלים הופך תת-יבשתי יותר ויותר: מאופיין בהבדלי טמפרטורה בין קיץ לחורף העולים בהדרגה הרחק מהשפעת המיזוג של האוקיינוס. מקומית, אקלים יבשתי יבש יותר ניתן למצוא בצל הגשם של הרץ וכמה אזורים קטנים יותר של גבהים כמו דראווהן ופלאמינג. מיקרו-אקלים מיוחדים מתרחשים בביצות וערבות, ולמשל באלטס לנד ליד המבורג, המאופיין בטמפרטורות מתונות יחסית לאורך כל השנה בשל קרבת הים הצפוני והנהר התחתון אלבה, המספק תנאים מצוינים לייצור פירות. קומפלקסי צמחייה אזונליים של ביצות, יערות גדות, ביצות ומימי מים התפרשו במקור לאורך הנהרות אמס, וסר, אלבה, האבל ושפרה. ביצות מלח מובחנות, שטחי גאות ושפכים קיימים באופן קבוע באזור הגאות של חוף הים הצפוני. הצמחייה הטבעית של השפלה הצפון-גרמנית נחשבה ליער שנוצר בעיקר על ידי המין הדומיננטי, החוף האירופי (Fagetalia). במהלך המלחמה הקרה, אם הייתה פורצת מלחמה בין נאט"ו לברית ורשה, אסטרטגים צבאיים של נאט"ו זיהו את השפלה הצפון-גרמנית כאזור שיכול היה לשמש לשניים משלושת מסלולי הפלישה העיקריים למערב אירופה על ידי כוחות ברית ורשה. האפשרות השלישית הייתה מסלול פער פולדה דרומה יותר. מסלולי השפלה הצפון-גרמנית נחשבו לאפשרויות הטובות ביותר להתקפה עבור צבא תוקף. עם זאת, אפשרות פער פולדה נחשבה למסלול הפלישה הסביר ביותר בשל גישה קלה וקרובה למטרות טקטיות ואסטרטגיות החשובות לפלישה למערב אירופה. משתי אפשרויות הפלישה למישור הצפון-גרמני, המסלול הדרומי של ההתקפה, שהיה בעל ההזדמנויות האסטרטגיות הטובות יותר, היה מובל על ידי ארמיית ההלם השלישית הסובייטית. גאוגרפיית המישור, שהופכת אותו מתאים לפריסת תמרון משוריין וממוכן, הובילה לזיהויו כמסלול פלישה עיקרי למערב גרמניה. ההגנה על המישור הייתה באחריות קבוצת הצבא הצפונית של נאט"ו והכוח האווירי הטקטי השני של בעלות הברית, המורכב מכוחות גרמנים, הולנדים, בלגים, בריטים וכמה כוחות אמריקאים. מדיה וקבצים בנושא השפלה הצפון-גרמנית בוויקישיתוף Germany's Geography, web.archive.org, ‏2008-03-28