ישמעאלים

ישמעאלים הם עם של סוחרים-נוודים מבני ישמעאל המוזכר בתנ"ך. אין אזכור של הישמעאלים במקורות חוץ-מקראיים קדומים, אך יש אזכורים חוץ מקראיים לשבטים המרכיבים את האומה הישמעאלית על פי המקרא, כמו קדר, אדבאל, תימא, יטור, משא, ונביות. במסורת הערבית, היהודית והמוסלמית, הישמעאלים מזוהים עם הערבים. הישמעאלים מתוארים כעונדים נזמי זהב החיים בשיירות כנוודים עם גמלים הנושאים את סחורותיהם. בתהילים פרק פ"ג, פסוק ז' נזכרים הישמעאלים כדרי אוהלים. שבטי הישמעאלים מוזכרים גם כנוודים רועי צאן הגרים במדבר. עם אזכורם הראשון כעם בספר בראשית, מוזכרים סוחרים ישמעאלים העוברים בארץ ישראל לצורך הליכה למצרים, כשהם באים מן הגלעד שבצפון מערב עבר הירדן. אולם ישמעאל גורש למדבר של כנען שהוא הנגב ומשם לא ברורה נדידתו אך צאצאיו מוכרים כעמים וממלכות שישבו בימי האלף הראשון לפנה"ס בחצי האי ערב, כמו קדר. התורה מציינת שתחום ארצם של הישמעאלים היה "מחוילה עד שור אשר על פני מצרים, בואכה אשורה" כלומר מאזור המדבריות הסמוכים לתימן עד המדבריות הסמוכים לצפון עירק של ימינו, אזור החופף בקירוב את חצי האי ערב והמדבר הסורי-ערבי. גם המדיינים שישבו בצפון מערב חצי האי ערב ושמקורם לפי המקרא בקטורה, אשת אברהם השלישית, מזוהים עם הישמעאלים בספר שופטים, ושם מופיע מנהגם של הישמעאלים לענוד נזמי זהב. ישמעאל ואמו, הגר, גורשו אל המדבר (ככל הנראה אל הנגב) לאור בקשתה של שרה. לאחר מכן הישמעאלים כעם מוזכרים לראשונה בבראשית פרק לז', פסוק כה' כאשר שיירה של סוחרים מתוכם שהגיעה מהגלעד חצתה את ארץ ישראל עם גמליהם לעבר מצרים העתיקה. בני יעקב שהיו בעמק דותן הבחינו בשיירה והחליטו למכור להם את אחיהם השנוא, יוסף, לעבד תמורת עשרים כסף ואלה לקחו אותו למצרים שם יעלה בהמשך לגדולה. בספר שופטים פרק ח', פסוק כד' נזכרים שוב הישמעאלים בתור תיאור לשלילה, כששב גדעון השופט מהמלחמה, הוא שואל מלוחמי ישראל את הנזמים אשר לקחו כשלל מהמדיינים הנמלטים, שמשקלם נאמד ב-1700 זהב ומכין מהם אפוד שאותו הוא מציב בעירו, עפרה, בטרם יצא להביס סופית את המדיינים שלחמו כנגד שבטי ישראל ומשיג שקט שנמשך 40 שנה. האפוד נוצר ככמצבת זיכרון לניצחון אולם אנשים החלו לעבוד אותו כפולחן פגאני. בספר שמואל וכן גם בחזרה על דבריו בספר דברי הימים מוזכר אדם בשם יתר הישמעאלי שהיה נשוי לאביגיל בת ישי, אחותו של דוד המלך. בספר תהילים פרק פ"ג, פסוק ז' נזכרים הישמעאלים (כיושבי אוהלים כמו האדומים) כאחד מאויבי עם ישראל אשר אלוהים ימצה עמם את הדין על רצונם לפגוע בעם ישראל ולהשמידו. בספר דברי הימים מוזכר כי שבטי ראובן גד וחצי המנשה ערכו מלחמה עם השבטים יטור, נפיש ונודב. כאשר השניים הראשונים מובאים בתורה כשבטים ישמעאלים וכנראה גם נודב. ברוב המקרא הישמעאלים לא מוזכרים בשם זה, אלא בשמות שבטיהם השונים. שמות שבטי ישמעאל מוזכרים רבות בנבואות הנביאים. כאשר השבט המוזכר ביותר הוא קדר, המוזכר בעיקר בהקשר של נבואות פורענות וחורבן של השבט. חלק מהשבטים המרכיבים את הישמעאלים לפי המקרא, מוזכרים בכתובות אשוריות ובבליות, ומזוהים כשבטים נוודים שגרו בחצי האי ערב ובמדבר הסורי-ערבי. בספר יהודית, המתוארך למאה הרביעית לפנה"ס, החלה מסורת של זיהוי הערבים שחיים בקצה היבשת כאל צאצאי הישמעאלים כ"עם היושב בקצה המדבר". בספר היובלים, המתוארך למאה השנייה לפנה"ס, קיימת התייחסות ישירה למוצא הערבים והישמעאלים מישמעאל בן-אברהם. בפרק כ’, העוסק בצוואת אברהם, מצוין: "ויתן לישמעאל ולבניו ולבני קטורה מתנה וישלחם מעל יצחק בנו. וישמעאל עם בניו ובני קטורה עם בניהם נסעו יחדו וישבו מפארן עד לבא בבלה בכל הככר אשר מקדם נוכח המדבר. ויתחברו איש אל אחיו ויקראו בשם ערבים וישמעאלים." יוסף בן מתתיהו מזהה בספרו, "קדמוניות היהודים", את צאצאי הישמעאלים בזמנו עם הנבטים, ומייחס את מנהג ברית המילה בגיל 13 שהתקיים בקרבם לפסוקים המקראיים שמתארים את ברית המילה שעבר ישמעאל באותו הגיל. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. יהדות. לפי מסורת התלמוד הבבלי, יש לזהות את אביגיל בת ישי עם אביגיל בת נחש, דמות מקראית נוספת; ואת בעלה יתר הישמעאלי יש לזהות עם בעלה של אביגיל בת נחש, יתרא הישראלי. לפי מסורת שנמסרה בתלמוד הירושלמי בשם רבי שמואל בר נחמן, היה יתר ישמעאלי שהתגייר בבית דינו של ישי, והאחרון בחר בו כחתן לבתו אביגיל לאור היכרותו עמו. על פי הקוראן מוחמד ובני עמו הם מצאצאי אברהם וישמעאל, ייתכן שמקור הדברים בהתוודעותו של מוחמד לסיפורים ולמסורות של היהודים והנוצרים שבאו במגע עם שבטו, ובעקבות זאת הערבים המוסלמים מזהים את אביהם הקדום עם ישמעאל. כל אזכורי המילה "ישמעאלים" במקורות היהודיים באתר "סנונית" כל אזכורי המילה "ישמעאלי" במקורות היהודיים באתר "סנונית" ירמיהו ספר יהודית, פרק ב’, פסוק כ"ב. ספר היובלים, פרק כ’, פסוקים ט”ו-י”ז. יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר ראשון, פרק י, פסקה ה, סעיפים 193-192. תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ"ה, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ע"ז, עמוד א'. תלמוד ירושלמי, מסכת יבמות, פרק ח', הלכה ג'.