הפנתרים השחורים

הפנתרים השחורים הייתה תנועת מחאה ישראלית של צעירים מבני הדור השני של יוצאי ספרד והמזרח, שהוקמה בשנת 1971. התנועה פעלה למען העלאת המודעות הציבורית לנושאים חברתיים בישראל הנוגעים לאפליית בני עדות המזרח והכנסתם לסדר היום של מדינת ישראל. שם התנועה מבוסס על שמה של תנועה אמריקאית בעלת שם זהה. התנועה הוקמה בינואר 1971 על ידי צעירים משכונת מוסררה (מורשה) שבירושלים, כמחאה על קיפוח ואפליה של מזרחים מאז קום המדינה. הם ביקשו להביע מחאתם על מה שכינו "התעלמות הממסד מהבעיות החברתיות הקשות", ולהילחם למען שינוי עתידם וסיוע בחינוך לשכבות עניות בחברה. בנוסף, מקימי התנועה ביקרו את מדיניות עידוד העלייה של עולי ברית המועצות אשר נתנה לעולים הטבות רבות בניגוד לתנאים שקיבלו עולים יוצאי עדות המזרח. כמו כן, הם ביקרו את היעדר התמיכה של הממשלה בהפגנות ההמוניות שהתרחשו נגד תלייתם של יהודים בעיראק. עם הקמת התנועה, התקשורת בארץ הבליטה את היות מקימי התנועה עבריינים. בנוסף, פורסמו מספר ידיעות על כך שאנשי התנועה אינם עצמאיים, ומושפעים על ידי אנשי תנועת "מצפן" או על ידי גורמי הרווחה מהיחידה לעבודה קהילתית בעיריית ירושלים, בניהולו של העובד הסוציאלי אבנר עמיאל. החברים הבולטים בתנועה בתחילת דרכה היו: ראובן אברג'ל, סעדיה מרציאנו, צ'רלי ביטון, רפי מרציאנו, דוד חזקיה, אברהם מלכה (אביו של אלירן מלכה), אלי אביכזר, רוני הורביץ, מאיר לוי, כוכבי שמש, דוד לוי ממוסררה, יעקב אברג'ל, אליעזר אברג'ל, קוקו דרעי וג'אקי דיין. אנשים אלו הצליחו להעלות אל פני השטח את מצוקת העוני, הפער בין עניים לעשירים והיחסים העדתיים בחברה הישראלית. הם רתמו ציבור רחב להאמין כי תנועת המחאה תשפר את חייהם ואף הצליחו לגייס גורמים מעולם התקשורת דוגמת ברוך נדל, חיים גורי ועמוס קינן להגברת המודעות למאבק. מצטרפים בולטים בהמשך היו אדי מלכה, יעקב אלבז (מאוחר יותר נחשף כי פעל בין "הפנתרים השחורים" כסוכן סמוי של משטרת ישראל), ויקטור אלוש, מתיתיהו אוליאל ודני סעיל. שמה של התנועה ניתן לה על ידי אבי ברדוגו בהשראת התנועה האמריקאית, בניסיון למחות על אפליה כנגד המזרחים בארץ בדומה לזו שהתרחשה כלפי השחורים בארצות הברית. לעומת זאת, לדברי שמשון ויגודר, חבר "מצפן" לשעבר אשר היה מעורב בהקמת התנועה, התנועה אימצה את השם כאשר פנתה קבוצת אנשים ממוסררה לעובדת הסוציאלית בדרישה לסיוע ליציאתם ממעגל הפשיעה אחרת יצאו להפגנות, אמרה להם שהם "מדברים כמו הפנתרים השחורים באמריקה". הפנתרים החלו לעלות לכותרות העיתונים בישראל בינואר 1971 לאור כוונות של נערים מירושלים לקיים הפגנות בעיר. בפברואר של אותה שנה הכריזו הפנתרים על רצון לקיים הפגנה גדולה במרץ. כשביקשו "הפנתרים" לערוך את ההפגנה, סורבה בקשתם בטענה שיש להם עבר פלילי ובוצעו מעצרי מנע כדי למנוע את ההפגנה, ובמסגרתם נעצרו אנשי הפנתרים השחורים ואנשי מצפן. עם זאת, גולדה מאיר הבטיחה להעביר תקציבים לצורך שיקום שכונות בירושלים. אף על פי כן, ב-3 במרץ 1971 התקיימה ההפגנה מול בניין עיריית ירושלים בהשתתפותם של אנשי הפנתרים השחורים, אנשי מצפן, תלמידי תיכון, סטודנטים, ואנשים נוספים ביניהם עמוס קינן. במהלך ההפגנה לא נעצר אף אדם. ההפגנה זכתה למספר תגובות בעיתונים, אשר טענו כי הפגנתם של הפנתרים השחורים הצביעה על "מספרם העלוב" וגינו את חיבורם לתנועת מצפן. בתחילת אפריל 1971 ביקשו הפנתרים השחורים להיפגש עם ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, ושבתו רעב ליד הכותל עד אשר בקשתם התקבלה. ב-13 באפריל 1971 פגשה גולדה מאיר חמישה ממנהיגי התנועה בלשכתה. בפגישה התעניינו גולדה וחברי הממשלה שהצטרפו לפגישה (שר החינוך יגאל אלון ושר הסעד מיכאל חזני) בבעיות שהציגו הפנתרים, אך מהר מאוד השיחה הסלימה לחילופי דברים קשים בין הצדדים. לאחר שיצאו מהמפגש אמרו חברי הארגון: "הייתה חביבה מאוד ראש הממשלה, אבל עדיין איננו מרוצים. צריך עדיין לעשות הרבה. קבענו פגישה נוספת." בהמשך אותו שבוע התקיים חג המימונה בצל הפגנות אלימות של חברי הפנתרים השחורים אשר זכו לביקורות מהתקשורת. ב-18 במאי 1971 הגיע המאבק לשיאו. אלפי מפגינים התאספו בכיכר ציון בירושלים והשמיעו קריאות נגד הקיפוח העדתי. המפגינים אף דרשו לשנות את שמה של הכיכר ל"כיכר יהדות המזרח". גם הפגנה זו התקיימה ללא רישיון. המשטרה שהגיעה לפזרה נתקלה בהמון זועם, שהשליך אבנים ובקבוקי תבערה לעבר השוטרים. התוצאות היו קשות: שוטרים ומפגינים נפגעו בהתנגשות, עשרות אושפזו בבתי חולים ו-70 מפגינים נעצרו על ידי המשטרה. בעקבות ההפגנה עלו טענות מצד חברי כנסת ואנשי תנועת הפנתרים כי אנשי המשטרה היו אלימים מדי כלפי המפגינים, ואף התקיימה פגישה בין אנשי התנועה ואנשי משטרה על הנושא במסגרתה הוחלט על הקמת מנגנון הידברות בין התנועה למשטרה. לאחר מכן היה נראה שנוצרה רגיעה ביחסים שבין התנועה למשטרה, אך אלו התדרדרו בחזרה באוגוסט 1971, כאשר התפרצה הפגנה אלימה נוספת של התנועה בכיכר הדוידקה בירושלים. לאחר הפגנה זו ביקשה מפלגת גח"ל לערוך דיון בכנסת סביב האלימות המשטרתית באותן הפגנות. בתחילת ימי התנועה, קיימו חבריה שיתוף פעולה הדוק עם ארגון מצפן. שמשון ויגודר, חבר ארגון מצפן, ניסח את הכרוז הראשון של "הפנתרים" לקראת ההפגנה הראשונה, ויחד עם שלושה חברים נוספים ב"מצפן", יצא להפיץ את הכרוזים במוסררה. אולם מיד כשהחלו לתלות אותם על הקירות, נעצרו על ידי בלשי המשטרה. ויגודר מצביע על ההבדל ביחס כלפי שתי הקבוצות: "זה היה יוצא דופן. לא עשינו שום דבר לא חוקי. כשהיינו במצפן...לא היה מצב שזורקים סתם לבית סוהר לפני הפגנה. התייחסו אלינו כמו לפנתרים... אני לא זוכר בכל ההיסטוריה של מצפן שעצרו אותנו על הסתה". הכרוז הראשון של "הפנתרים", שנוסח על ידי שמשון ויגודר, פורסם בגיליון "מצפן" מאפריל 1971. הכרוז נכתב בנוסח אמוציונלי ובשפת רחוב לא מהוקצעת, בניגוד לסגנונו של העיתון: "די מזה שאין עבודה. די מלישון עשרה בחדר. די מלהביט על השכונים שנבנים בשביל עולים. די לאכול כלא ומכות כל יום שני וחמישי. די מהבטחות הממשלה שלא מתקימות. די לנו מהקיפוח. די לנו מהפליה. כמה זמן ישימו לנו אותה ונשתוק? לבד לא נעשה כלום - יחד נצליח!". הכרוזים אף נתלו בירושלים בימים שלפני ההפגנה ב-3 במרץ. אולם בניגוד למצפן, "הפנתרים" ראו עצמם כפטריוטים וציונים, כפי שנכתב בגיליון הראשון של ביטאון "הפנתרים השחורים": "למרבה הצער היו וזיהו אותנו, אם מתוך חוסר ידיעה ואם מתוך כוונת זדון, עם חוגי השמאל הקיצוני (רק"ח, מצפן, שי"ח ועוד) - הננו מכחישים זאת בלשון שאיננה משתמעת לשתי פנים. אין לנו כל חלק ונחלה בהם. אנו מצהירים כי בנים נאמנים אנו למדינה ולחוקיה, ולא ניתן יד לשום גורם פנימי או חיצוני - האומר לקעקעה". גורמי תקשורת רבים באותם ימים טענו כי אנשי הפנתרים השחורים הוסתו לביצוע ההפגנות על ידי חברי מצפן, אשר לטענת העיתונים "הלבישו אידאולוגיה על צעירים ממורמרים". יומיים לאחר ההפגנה של 18 במאי 1971, התאחדו הפנתרים השחורים עם ברית יוצאי מרוקו. במסגרת ההסכם, הביעו הצדדים תקווה כי הוא "יביא גם למניעת תופעות אלימות דומות לאלה שאירעו שלשום בירושלים". מתי שמואלוף סבור כי בהצטרפותו למפלגת רק"ח, צ'רלי ביטון הבין שהזהות המזרחית היא זהות ערבית-יהודית שאינה יכולה "להיכלל בזהות הציונית האירופאית" שהיא חלק מהתנועה הציונית שנולדה ביבשת האירופית, "שרוב הוגיה היו שבויים בתפיסה האוריינטליסטית". תפיסה אוריינטליסטית זו, סבור שמואלוף, אינה יכולה להכיל בשוויון וללא עיוות את הזהות הערבית והמזרחית, שהיא חלק מהזהות ה"עולם-שלישית". שמואלוף מדגיש את העובדה שהחיבור שנעשה אז בתנועת "הפנתרים השחורים" הפך היום לחלק מהשיח הפוסטקולוניאלי. בנובמבר 1971 פורסם כי התנועה קיימה קשר עם תנועת הפנתרים השחורים האמריקאית, במסגרתה החליפו התנועות אינפורמציה וחומרי תעמולה. צ'ארלי ביטון סיפר כי הקשר ביניהן התחיל בכינוס תנועות שמאל בעיר פירנצה שבאיטליה חודש לפני כן. לדבריו, תנועת הפנתרים השחורים האמריקאית ראתה דמיון בין אפליית השחורים בארצות הברית לבין מצב המזרחים במדינת ישראל. במהלך שנת 1973 נפגשו מנהיגי התנועה עם מנהיגי אש"ף. במהלך המפגש, דיברו ביניהם על הצורך ב"עצמאות העם הפלסטיני", וטענו כי "הבעיה של הערבים ושל המזרחים שלובה אחת בתוך השנייה". לאחר ההפגנה של 18 במאי התפרסם בתקשורת כי גולדה מאיר אמרה לאחר מכן על אנשי הפנתרים השחורים כי "הם לא נחמדים". פרסום הדברים נועד להציג את גולדה כחסרת עניין בבעיות שקידמו אנשי הפנתרים השחורים. אולם חלופת-מכתבים בין גולדה מאיר ובין שאול בן-שמחון, יו"ר ברית יוצאי מרוקו, אשר נחשפו על ידי ארכיון המדינה בחודש יוני 2013 מראה כי דבריה של ראש הממשלה מאיר סולפו לחלוטין: "בכנס לציון סיום חגיגות המימונה, שהתקיים למחרת אותו לילה בו התפרעו הפנתרים ברחובות ירושלים ואשר במהלך 'הפגנתם' הושלכו על ידם בקבוקי מולוטוב, אמרת אתה (בן שמחון) כי נפגשת עם הפנתרים העצורים ומצאת כי הם דווקא נחמדים. בתגובה לדבריך אלה אמרתי אני כי אלה המתפרעים ומשליכים על שוטרים יהודים בקבוקי מולוטוב, אינם 'נחמדים'". — גולדה מאיר את מכתבה סיימה כך: "אני בוודאי מוכנה לשמוע דברי ביקורת, אולם אינני מוכנה לשמוע השמצות המבוססות על עובדות מסולפות". ביוני 1971 פרש חבר הכנסת שלום כהן מסיעת העולם הזה - כוח חדש והפך לסיעת יחיד. כהן חבר לתנועת "הפנתרים השחורים" ומונה למזכ"ל. השם החדש שקיבלה הסיעה של כהן בכנסת היה "הפנתרים השחורים - דמוקרטים ישראלים". לקראת הבחירות לכנסת ה-8 בשנת 1973 התמודדה התנועה כמפלגה, והגיעה קרוב מאוד לאחוז החסימה, שעמד אז על 1%. התנועה קיבלה 13,332 קולות, שהם 0.9% מהקולות. לאחר הבחירות אירעו סכסוכים ומאבקים פנימיים שגרמו לפיצול בתנועה. ויקטור תייר שהיה מראשי "הפנתרים השחורים" בתל אביב, הוצב במקום שלישי ברשימתה לכנסת והיה נציג שלה במועצת פועלי תל אביב, פרש מהתנועה תייר הקים את תנועת "הפנתרים הציוניים". התנועה החדשה טענה לקיפוח של תושבי דרום תל אביב. התנועה אספה ספרי לימודי עבור תלמידים עניים בתחילת שנת הלימודים תשל"ז. בתחילת 1977 החליטו חברי התנועה להצטרף להתנועה הדמוקרטית לשינוי, אך בבחירות הפנימיות של התנועה הדמוקרטית לשינוי לא הצליחו אנשי התנועה להגיע למקומות ריאליים ברשימה ותייר הוצב במקום ה-34. לקראת הבחירות בשנת 1977 סעדיה מרציאנו הצטרף למחנה של"י ונבחר לכנסת מטעמה. צ'רלי ביטון עמד בראש פלג של "הפנתרים השחורים" שהקים יחד עם רק"ח את מפלגת חד"ש, וכיהן מטעמה בכנסת עד שנת 1992. ימים לאחר הקמת התנועה, קרא מפכ"ל המשטרה פנחס קופל להקמת גוף ממשלתי שיטפל בעבריינות הנוער של הפנתרים השחורים. גוף כזה אכן הוקם לאחר כמה ימים בראשותו של ראש עיריית ירושלים טדי קולק. בנוסף, באותם ימים חששו אנשי משטרה כי האירועים בירושלים יתפתחו בצורה דומה לאירועי ואדי סליב. כאשר התנועה הכריזה על כוונתה לקיים הפגנה גדולה בירושלים בתחילת מרץ 1971, הודיעה גולדה מאיר כי תעביר תקציבים לשיפור תנאי המחיה בשכונות העוני בירושלים אשר הפכו "לחממה לגידול עבריינים צעירים". לאחר ההפגנה ב-2 במרץ 1971 החליטה גולדה באפריל על הקמת "ועדת ראש הממשלה לילדים ולבני נוער במצוקה", אשר נועדה לטפל בבעיות שהעלו אנשי התנועה. הוועדה הציגה את מסקנותיה בדו"ח שהוגש לממשלה ביוני 1973. מסקנות ועדת הבדיקה העלו כי שכבות רבות באוכלוסייה הופלו, והדגישו את הצורך במתן שירותים חברתיים בישראל. בעקבות כך, הוגדלו באופן משמעותי תקציבי המשרדים שעסקו בעניינים חברתיים. כספים רבים הופנו לטיפול בשכבות המוחלשות. מלחמת יום הכיפורים שבאה לאחר האירועים העלתה בחזרה את נושא הביטחון לראש סדר העדיפויות של הממשלה והמשאבים שהוקצו בעקבות המלצות הוועדה הופנו לצורכי הביטחון. עם זאת, הוועדה הובילה לצעדי ממשלה כגון ביטוח אבטלה, קצבאות ילדים, ותוכנית ביטוח נכות. כעבור עשרות שנים, ב-2007, התברר כי אחד מחמשת מנהיגי התנועה שהשתתפו בפגישה עם גולדה מאיר היה סוכן של המשטרה. יעקב אלבז, שהיה עבריין מוכר למשטרה, גויס בפברואר 1971 כסוכן ומודיע משטרתי בשורות ה"פנתרים השחורים". אלבז קיבל תשלום על שירותיו, והמשטרה אף העלימה עין מפעילותו כסרסור. לדברי רפ"ק אברהם תורג'מן, מגייסו של אלבז, הוא חשש שתנועת "הפנתרים השחורים" תפעל באלימות כמו התנועה האמריקאית בעלת השם הזהה, ולכן רצה להיות מעודכן במעשיה. ייחודו של אלבז היה שלא היה פעיל זוטר אלא אחד מראשי התנועה, ובשלב מסוים אף נבחר ליו"ר הארגון. לדברי כוכבי שמש, עמיתו בהנהגת "הפנתרים השחורים", אלבז הוא שהוביל את התנועה למאבקים אלימים, סיפק בעצמו חזיזים ורימוני עשן, ושימש למעשה כפרובוקטור של המשטרה. בשנת 2002 יצא סרט תיעודי המקיף את התנהלות הפנתרים השחורים, "שמעת על הפנתרים?", החל מהקמתה דרך האנשים המרכזיים של התנועה, שהתלוו לבמאי הסרט ניסים מוסק, שצילם ותיעד את הרקע להקמת התנועה מראשיתה בשנת 1971, והאנשים שהביאו לתודעתה ביניהם: סעדיה מרציאנו, כוכבי שמש וצ'רלי ביטון, בחיפוש אחר חברי התנועה המרכזיים שחלקם לא נראו מאז אותם ימים של ההפגנות ופעילות התנועה, בסרט משולבים קטעים מתוך סרטו הראשון של מוסק, "שמעת על הפנתרים, אדון משה?" שלא נראו מעולם. הסרט המקורי נחשב לתיעוד הקולנועי היחיד של הפנתרים השחורים בתקופה בה החלה חודרת לתודעת הציבור בישראל המחאה החברתית של בני הנוער משכונות המצוקה בירושלים. העותק היחיד של הסרט נעלם מבין חפציו של ביטון כאשר היה בדרכו לסבב הרצאות בסקנדינביה. הנגטיב נמצא מחדש כ-30 שנים מאוחר יותר בארכיון סינמטק ירושלים. הסרט זכה בפסטיבל חיפה באותה שנה בפרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה לפיתוח תסריט. הוא שודר בשני חלקים, במהלך שנת 2003 בהפקת הערוץ הראשון של רשות השידור. לדעת מבקרים, מציאת התיעוד המקורי אפשרה יצירת נרטיב חדש ומתחרה לנרטיב הממסדי, שהכתיב את התדמית השלילית שנוצרה לפנתרים, כך התאפשרה דחיקת הנושאים החשובים שהעלו אל מחוץ לסדר היום הלאומי. מירנדה לב כתבה על הסרט שתפקידה של המצלמה הוא לאפשר דין וחשבון שכן המצלמה "פעלה ופועלת כנגד העלמת העקבות, ההתכחשות וההתעלמות". ב-2003 יצר סמי שלום שטרית את הסרט "הפנתרים השחורים מדברים" ביחד עם אלי חמו. בסרט הם ניתחו את מאבקם של הפנתרים השחורים כרצף של "מרד מזרחי" המתחיל בהתקוממות בואדי סאליב בחיפה ב-1959, עבור במאבקם של הפנתרים השחורים ועד לשנות ה-2000. המאבק נמשך באמצעות ארגונים שונים וסוגי שיח חדשים. במסגרת פרויקט אמנותי של קבוצת "מוסללה" שנערך ב-2011 בשיתוף מנהל קהילתי מוסררה לציון 40 שנים לתחילתו של המאבק, הודבקו על שתי סמטאות חסרות שם בשכונה שלטים עם השמות דרך הפנתרים השחורים וסמטת הם לא נחמדים. בשנת 2023 החליטה עיריית ירושלים על קריאת רחוב בשכונת מוסררה בשם ״רחוב הפנתרים השחורים״. בשנת 2008 הקימו קבוצה של פעילים חברתיים בירושלים, בראשותה של איילה סבאג (אחותו של סעדיה מרציאנו, ממייסדיה הראשונים של התנועה), מפלגה חדשה בשם "הפנתרים השחורים מודל 2008", שהודיעה על כוונתה להתמודד בבחירות לעיריית ירושלים. שורה של משוררים ואמנים הביעו את תמיכתם בהקמתה המחודשת של התנועה. אולם, התנועה הצליחה לגייס רק עשרת-אלפים שקלים מתוך העירבון הכספי על סך עשרים-ושלושה אלף שקלים הדרוש לשם התמודדות בבחירות, ולבסוף לא התמודדה בהן. כהמשך של המחאה החברתית בישראל 2011, ובמטרה לצמצם את הפערים החברתיים-כלכליים ולקדם שוויון, החלה בשנת 2012 פעילות של אנשי שכונות ופריפריה מרחבי הארץ תחת הכינוי "הלא נחמדים". הלא נחמדים פועלים באמצעות הפגנות וצעדות נגד הפערים הכלכליים ולמען מדינת רווחה. התנועה הציגה את ערכיה כמזוהים עם השמאל אך לאחר התפרקותה וכניסת מנהיגיה לפוליטיקה הארצית התחילו יותר ויותר חבריה להביע דעות ימין. מהפך 1977 הוכיח את דעותיהם הימניות של הציבור המזרחי, הסכמי אוסלו, גלי הטרור שבאו בעקבותיהם והאינתיפאדה השנייה חיזקו היטב את דעות אלה. נעמי קיס אירועי ואדי סאליב מנחם הופנונג, מחאה וחמאה: השפעת הפגנות הפנתרים השחורים על הקצאות לצורכי חברה ורווחה, שריגים: הוצאת נבו, 2006. סמי שלום שטרית, המאבק המזרחי בישראל: בין דיכוי לשחרור, בין הזדהות לאלטרנטיבה 2003-1948, תל אביב: עם עובד, תשס"ד 2004. ניצה אראל, מצפן - המצפון והפנטזיה, רסלינג, 2010; פרק 5, 'הפנתרים השחורים', עמ' 183–193. Asaf Elia-Shalev, Israel's Black Panthers, The Radicals who Punctured a Nation's Founding Myth, University of California Press, 2024 דבורה ברנשטיין, הפנתרים השחורים: קונפליקט ומחאה בחברה הישראלית, בתוך: מגמות, כרך כ"ה, 1979, עמ' 65–80. דבורה ברנשטיין, הפנתרים השחורים כתנועת מחאה: קריאת תגר למדינה ולסדריה, בתוך: צבי צמרת, חנה יבלונקה, (עורכים), העשור השלישי: תשכ"ח-תשל"ח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2008. טלי לב, יהודה שנהב, כינונו של האויב מבפנים: הפנתרים השחורים כמושא של פאניקה מוסרית, סוציולוגיה ישראלית 12 (1), 2010, עמ' 135–158. אינס אליאס, במוסררה חוגגים 50 שנה לתנועת הפנתרים השחורים באשכול תערוכות אתר האינטרנט הרשמי של הפנתרים השחורים אמיר גולדשטיין, מנחם בגין, תנועת החרות והמחאה המזרחית: המקרה של ואדי סאליב ולקחיו, ישראל 12 (2007), עמ' 1–38. טלי לב, "נמחק את עברם של אלה שיש להם עבר": הפרוטוקול המלא של פגישת הפנתרים השחורים עם ראש ממשלת ישראל, אפריל 1971, תיאוריה וביקורת, אביב 2008 טלי לב ויהודה שנהב, "אל תקרי פועל - אלא פנתר!": הפנתרים השחורים ופוליטיקת הזהויות בראשית שנות השבעים, תיאוריה וביקורת, סתיו 2009 ראובן אברג'יל מספר על דרכו ועל התחלת הפנתרים השחורים אתר התחברות - הרצאה בבית-הספר לקאדרים של תנועת התחברות-תראבוט, יפו, דצמבר 2009; רשם: גדי טל לוי, מנסים להבין מי הם הפנתרים השחורים, באתר הארץ, 11 במרץ 2010 יוסף אלגזי, ללא-נחמדים מלאו שלושים, באתר הארץ, 21 במרץ 2001 ראובן אברג'ל הפנתרים השחורים ועד היום סמי שלום שטרית, הפנתרים השחורים - כרוניקה של מאבק שחר בן־חורין, להצית מחדש את אש המרד! ללמוד מהפנתרים השחורים, באתר תנועת מאבק סוציאליסטי, 26 באוקטובר 2006 שלושים שנה לפנתרים השחורים באתר "שתיל שבכתב" אורית כהן‏, לא רוצים להיות נחמדים, באתר וואלה, 8 בפברואר 2005 נרי ליבנה, הפנתר שחזר מהכפור, ריאיון עם ראובן אברג'יל, הארץ גידי וייץ, נמר כפול, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2007 קובי בן-שמחון, פנתרה, באתר הארץ, 9 ביולי 2008 אייל לוי, ‏"כש'הפנתרים השחורים' היו ברחוב, גולדה השאירה את האורות במשרד", באתר מעריב אונליין, 29 בדצמבר 2018 מרב בטיטו, "בכיתי בחודשים האחרונים כמו שלא בכיתי כל חיי", באתר "ידיעות אחרונות", 14 באפריל 2021 יאיר שלג, ‏מחאת הפנתרים השחורים נתנה את האות לשינוי מעמד המזרחים, בעיתון מקור ראשון, 9 במאי 2021 יואב רימר, ‏"בלי הפנתרים אין ליכוד כתנועה עממית", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 1 ביולי 2021 גיל פלוטקין, ‏"פתאום זקפנו ראש", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 1 ביולי 2021 40 שנה להקמת ארגון הפנתרים השחורים מסמכים חדשים על תגובות מוסדות המדינה, ארכיון המדינה הפנתרים השחורים (פרויקט הנצחה של גולדה מאיר), באתר ארכיון המדינה סרטו של ניסים מוסק "שמעת על הפנתרים?" מפגני מחאה של הפנתרים השחורים | 12 באפריל 1971 | 30 במאי 1973 | 23 בנובמבר 1979 | ארכיון הסרטונים של AP הפנתרים השחורים בישראל מפגינים בירושלים, 1971, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים מחאה ומאבק אזרחי בישראל: פריטי מקור ומשאבי הוראה, באתר החינוך של הספרייה הלאומית צ'רלי ביטון, טקס הסרת הלוט בדרך הפנתרים השחורים הפנתרים השחורים וגולדה מאיר, פרויקט החינוך: לומדים היסטוריה מזרחית באתר הקשת הדמוקרטית המזרחית דפנה לוי, ראיון עם גלעד מאירי על דוד מאירי, העובד הסוציאלי שהדריך את הקבוצה, על הקמת הפנתרים השחורים (בפודקאסט ״על החיים ועל המוות״), 31 במארס 2023 סימנה של התנועה להצבעה בקלפי היה האות "זין". על כך ראו בכרזה שפורסמה על ידי מכון גנזים בבלוג שלו, ומתוך ארכיונו של פוצ'ו המופקד שם. לצפייה בכרזה ראו כאן. הפנתרים השחורים, באתר ארכיון המדינה "'הפנתרים' בירושלים מסבירים: אין לנו קשר לפוליטיקה." מעריב, 25 במרץ 1971. לקריאה "מטה מיוחד יטפל בבעיות חבורות הרחוב בירושלים. דבר, 5 בפברואר 1971. לקריאה תסיסה בקרב נוער השכונות בבירה; רוצים להתארגן כ"פנתרים שחורים". מעריב, 20 בינואר 1971. לקריאה "ג. מאיר ערכה התייעצות על כוונת 'הפנתרים השחורים' בבירה להפגין". מעריב, 1 במרץ 1971. לקריאה. "'מצפן משפיעה על 'הפנתרים השחורים'". למרחב, 24 בפברואר 1971. לקריאה גידי וייץ, נמר כפול, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2007 זכות הצעקה, פרקים במחאה ישראלית: פרק 1. אורי רוזנווקס, HOT 8. לצפייה. נחום ברנע, הרהורים פנתריים, דבר, 5 במרץ 1971 יגאל גלאי, "הפנתרים" מן השכונות אל השכירים, מעריב, 12 בנובמבר 1976 ניצה אראל, מצפן - המצפון והפנטזיה, פרק 5, 'הפנתרים השחורים', עמ' 183. "17 פנתרים ואנשי מצפן נעצרו בירושלים". למרחב, 3 במרץ 1971. לקריאה "איסור מזיק". למרחב, 3 בפברואר 1971. לקריאה "'הפנתרים קיימו הפגנה בירושלים". דבר, 4 במרץ 1971. לקריאה "'הפנתרים השחורים'". מעריב, 4 במרץ 1971. לקריאה "פילוג בקרב 'הפנתרים השחורים' בקשר לפגישה עם ראש הממשלה". מעריב, 12 באפריל 1971. לקריאה. "ג. מאיר שוחחה עם 4 פעילים של 'הפנתרים השחורים'". למרחב, 14 באפריל 1971. לקריאה. "'הפנתרים' מחליפים עורם". דבר, 18 באפריל 1971. לקריאה. "רבבות השתתפו בחג המימונה". למרחב, 19 באפריל 1971. לקריאה. "ועדת-הפנים תכונס לדיון מיוחד בהפגנות הפנתרים". דבר, 20 במאי 1971. לקריאה. הגנזך חושף: כך הגיב הממסד לפנתרים השחורים, באתר www.news1.co.il ניצה אראל, מצפן - המצפון והפנטזיה, פרק 5, 'הפנתרים השחורים', עמ' 185-184. "פנתרים בישראל: מצפן תומך במאבקם של הפנתרים השחורים". גיליון מצפן, 10 באפריל 1971. לקריאה "'הפנתרים' הצטרפו לברית יוצאי מארוקו, המשטרה שחררה את כל העצירים". מעריב, 20 במאי 1971. לקריאה צפייה מזווית כהה בסרט "הפנתרים השחורים מדברים", באתר "המבוקש מס' 2": האתר של מתי שמואלוף, ‏2006-02-18 דבר, 4 בנובמבר 1971. לקריאה המאבק המזרחי בישראל, סמי שלום שטרית – Avital Rosen, באתר avitalrosen.com ראש הממשלה גולדה מאיר אל שאול בן-שמחון, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, באתר ארכיון המדינה יהושע ביצור, העולם - (המפולג) - הזה, מעריב, 6 ביולי 1971 קרע גלוי בתנועת העוה"ז, דבר, 13 במאי 1971 ח"כ שלום כהן ניסה לתווך בין "הפנתרים" והמשטרה, דבר, 30 באוגוסט 1971 אסיפת מחאה של הפנתרים צפויה בעכו, דבר, 25 ביולי 1973 הפנתרים הפגינו למען יהודי עירק, דבר, 30 במאי 1973 המפלגות מסיימות הרכב רשימותיהן, דבר, 25 בספטמבר 1973 אברהם רותם, הפנתרים השחורים: נמשיך מאבקנו ברחוב, מעריב, 10 בינואר 1974 לבחור בקטנה: כשהבטיחו רב ראשי תימני, ירון דרוקמן, ynet, 2013 קרע בתנועת הפנתרים השחורים, מעריב, 19 ביוני 1974 ראשי קריית גת לא יודעים מי המתכננים לרדת למרוקו, דבר, 4 במאי 1976 קיפוח דרום תל אביב והשכונות, מעריב, 16 באוגוסט 1976 הפנתרים הציוניים מחלקים ספרי לימוד, דבר, 9 בספטמבר 1976 הפנתרים הציוניים הצטרפו לד"ש, דבר, 2 בפברואר 1977 אריה ארד, 20 המקומות הראשונים בד"ש, דבר, 20 במרץ 1977 אביב לביא, מאמר בגב האומה, באתר הארץ, 7 במאי 2004 עפרי אילני, 25.2.1981 הקטטה הראשונה בתולדות הכנסת, באתר הארץ, 25 בפברואר 2009 אמיר זוהר, היהפוך פנתר עורו, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2007 "קופל דורש להקים גוף בין-משרדי לטיפול בנוער עבריין. דבר, 24 בינואר 1971. לקריאה ג'וני גל, בין רווחה לעבודה: המדיניות כלפי המובטלים בארץ ישראל המנדטורית ובמדינת ישראל., עמ' 512 מחאה חברתית על רקע רגשות של קיפוח עדתי, באתר lib.cet.ac.il שמעת על הפנתרים? | NFCT, באתר nfct.org.il מירנדה לב, שירת הפנתרים - מירנדה לב, באתר בננות, ‏2003-08-27 גלעד כהן, מוקירים את פועלם: בירושלים ייחנך רחוב חדש על שם "הפנתרים השחורים", באתר ynet, 21 במאי 2023 יונתן גולן, ‏קרב חייה, באתר גלי צה"ל, 3 ביולי 2008 קובי בן-שמחון, פנתרה, באתר הארץ, 9 ביולי 2008 אלי אליהו, המשורר אלמוג בהר כותב פרוזה, ומבהיר שהקונפליקט המזרחי-אשכנזי עדיין רחוק מלהיעלם, באתר הארץ, 12 בינואר 2011 דף הלא נחמדים באתר פייסבוק השמאל והפנתרים: האידאולוגיה שלנו היא הכאב | ראובן אברג׳ל, באתר העוקץ, ‏2019-12-08 אינס אליאס, מאחורי מחאות הפנתרים השחורים היה גם דור הורים שהקריב בעבור רווחת ילדיו, באתר הארץ, 1 באפריל 2021