laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ורג'יה דום

ג'ורג'יה דום (באנגלית: Georgeia Dome) היה אצטדיון פוטבול הממוקם באטלנטה, בג'ורג'יה שבארצות הברית. האצטדיון הכיל 74,000 מקומות ישיבה. האצטדיון נבנה ב-1988 ונחנך ב-1992 לכבוד המשחקיים האולימפיים. ב-1996 אירח את תחרויות ההתעמלות מכשירים, שלבי הגמר של הכדורסל ושל הכדוריד (גברים), תפוסתו עד אז הייתה 34,000. לאחר המשחקיים האולימפיים שבה אטלנטה פלקונס לשחק באצטדיון זה. האצטדיון אירח שני משחקי סופרבול, סופרבול XXVIII ב-1994 וסופרבול XXXIV ב-2000. בשנת 2013 עיריית אטלנטה החליטה לבנות צמוד לאצטדיון זה אצטדיון חדש בשם אצטדיון מרצדס-בנץ. העבודות החלו ב-2014 והסתיימו ב-2017. בנובמבר 2017 נהרס האצטדיון בפיצוץ מבוקר. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג'יה דום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ורג'יה דום (באנגלית)
רוז ונקטסן

רוז ונקטסן (בטמילית: ரோஸ் வெங்கடேசன்; נולדה 1980) היא במאית, די ג'יי, ומנחת תוכניות אירוח הודית מצ'נאי, בטאמיל נאדו. היא האישה הטרנסג'נדרית הראשונה לארח תוכנית טלוויזיה בהודו. רוז נולדה בצ'נאי בשנת 1980.[דרוש מקור] השכלתה כוללת תואר ראשון בהנדסה מכנית מאוניברסיטת סאתיאמבה (2001), ותואר שני בהנדסה ביו-רפואית מאוניברסיטת לואיזיאנה טק, בארצות הברית.  רוז נהייתה מודעת לזהות המגדרית שלה בגיל חמש, והרגישה אי-נוחות כשאולצה להתלבש כבן. היא התחילה להזדהות כאישה ולהתלבש בהתאם בשנת 2004.  רוז מספרת שלא היו לה מודלים לחיקוי בהודו לגבי המעבר המגדרי שלה, מכיוון שנשים טרנסג'נדריות והיג'רות אינן בדרך כלל חיות בעין הציבור, ומצוירות בתקשורת כאובייקטים מיניים בלבד, או באופן מגחיך. היא עשתה מחקר עצמאי לגבי התהליכים הרפואיים הזמינים, והחליטה לבצע ניתוחים לשם המעבר המגדרי שלה בתאילנד ב-2010. כשחזרה מתאילנד, היא נתקלה בתגובות מטרידות, מבזות ולפעמים אלימות מהקרובים אליה ובמרחב הציבורי.  היא נמנעה מלגלות למשפחתה שנים רבות, וכאשר עשתה זאת, אמה הפסיקה כל קשר איתה. במרוצת הזמן, חלק מבני משפחתה חזרו לנהל עמה קשרים, אף על פי שעדיין גישתם היא שהיא בושה למשפחה וחלקם אינם מקבלים את זהותה המגדרית. ב-2007, זכתה רוז בתחרות יופי לטרנסג'נדריות ששודר בטלוויזיה ההודית, וזה מה שהביא אותה לידיעת הציבור. הבכורה הטלוויזיונית של רוז כמארחת הייתה בתוכנית "איפדיקו רוז" (בתרגום חופשי - שלכם, רוז) ב-2008, ברשת ויג'יי טיווי. התוכנית עסקה באקטואליה ונגעה במגוון רחב של נושאים חברתיים, כולל תרבות ומסורת, טאבואים חברתיים, ומרידה במוסכמות. התוכנית רצה קצת יותר משנה, עד אפריל 2009, כאשר עברה רוז לרשת קלאינגר טיווי, ואירחה את התוכנית "נראם רוז אידהו" (בתרגום חופשי: זמן רוז) ששודר החל מיולי 2009. רוז הפיקה את התוכנית בעצמה. כשתוכנית הטלוויזיה של רוז הסתיימה ב-2010, היא הפכה לדי ג'יי בתחנת הרדיו BIG FM 92.7, ואירחה את התוכנית "רוזודאן פסונגאל" (בתרגום: דברו עם רוז). במרץ 2012, הכריזה רוז שהיא מקימה מפלגה פוליטית חדשה, מפלגת השחרור המיני ההודית. היא הצהירה שמטרת המפלגה תהיה לקדם חופש מיני וזכויות נשים ולהט"בים. המפלגה לא קמה בפועל מחמת מחסור במימון, אך הכרזתה שימשה כהצהרה פוליטית מתוקשרת מצידה של רוז, שטוענת שנשים טרנסג'נדריות הן כוח חזק במאבק לזכויות נשים וזכויות מיניות, במיוחד בהודו, לדבריה, "כי הן מאוד אמיצות בהודו, מכיוון שאין להן עוד מה להפסיד". ב-2013 ביימה את סרט הבכורה שלה, Cricket Scandal, בו היא גם מככבת. הסרט עוסק במשחקים מכורים בקריקט. פרופיל הפייסבוק של רוז רוז ונקטסן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Rose Venkatesan ரோஸ் வெங்கடேசன் (1980 – ) engineer, broadcaster, filmmaker, A Gender Variance Who's Who, September 29 2013. I am a woman within, Times of India Interview with Rose Venkatesan, The Heroines of My Life, Monika, 8 February 2014. "BBC World Service - Find A Programme - A Transgender Rose". BBC.co.uk. 2007-12-10. Gentleman, Amelia (2008-02-20). "Tackling a Society's Boundaries, on TV and in a Family - New York Times". India;Chennai (India): Nytimes.com. "First transgender RJ on Big FM | Editorial-News". Radioandmusic.com. 2010-01-14. "Rose Venkatesan, the first transgender to float a political party - India News - IBNLive". Ibnlive.in.com. 2011-05-10. "Audio Beat: Cricket Scandal - Movie with a message". The Hindu. Chennai, India. 2013-09-10.
שיזו קנקורי

שיזו קנקורי (ביפנית: 金栗 四三; ‏20 באוגוסט 1891 - 13 בנובמבר 1983) היה אצן מרתון יפני ומחלוצי מקצועות השדה והריצה ביפן. ביפן זכה לכינוי "אבי המרתון". קנקורי הוא יליד טאמנה שבמחוז קוממוטו, למד באוניברסיטת צוקובה. במבחני הכניסה להשתתפות באולימפיאדת סטוקהולם בשנת 1912, קנקורי קבע שיא עולם חדש בריצת מרתון של שעתיים, 32 דקות ו-45 שניות, אם כי מסלול הריצה שלו ארך רק 40 קילומטרים. עקב כך הוא נמנה עם המשלחת היפנית לאולימפיאדה שכללה ספורטאי אחד נוסף בלבד, האצן מישימה יאהיקו. עם זאת, קנקורי התפרסם בעולם עקב כך שבמהלך השתתפותו בריצת המרתון באולימפיאדת סטוקהולם הוא נעלם. קנקורי עבר מסע מתיש של 18 ימים מיפן לשוודיה, את המסע החל באוניה ומשם המשיך ברכבת הטרנס-סיבירית והזדקק ל-5 ימי מנוחה כדי להתאושש. המירוץ התקיים במחוז סולנטונה בעיר ומזג האוויר היה חם מהרגיל, חום של 25 מעלות צלזיוס שרר ביום התחרות ומעל מחצית מהרצים לקו במכת חום. קנקורי, שהיה מותש מהדרך הארוכה שעשה מיפן ושלא הסתגל לאוכל המקומי, איבד את הכרתו באמצע הריצה וקיבל טיפול ממשפחה של חקלאים. בהיותו נבוך מעצם "כישלונו" הוא חזר בשקט ליפן ולא הודיע על פרישתו מהמירוץ לנציגי האולימפיאדה. הרשויות בשוודיה הכריזו עליו כנעדר במשך 50 שנה בטרם גילו שהוא חזר ליפן ואף השתתף באולימפיאדות אחרות. בשנת 1967, הטלוויזיה השוודית יצרה עמו קשר והציעה לו "לסיים" את ריצת המרתון שלו. הוא חזר לשוודיה והשלים את מסלול המרתון בזמן כולל של 54 שנים, 8 חודשים, 6 ימים, 5 שעות, 32 דקות ו-20.3 שניות. בסיום המסלול אמר: "היה זה מסע ארוך. במהלכו התחתנתי והבאתי לעולם 6 ילדים ו-10 נכדים". למרות פרישתו מריצת המרתון בסטוקהולם, קנקורי נבחר לייצג את יפן באולימפיאדת 1916 שהייתה אמורה להיערך בברלין אך בוטלה בשל אירועי מלחמת העולם הראשונה. אבל, הוא אכן ייצג את יפן באולימפיאדת 1920 שנערכה באנטוורפן בלגיה, את ריצת המרתון סיים בזמן של שעתיים, 48 דקות ו-45.4 שניות ובמקום ה-16 הכללי. הוא נשלח גם לאולימפיאדת 1924 אבל לא סיים את הריצה. ביפן, ייסד בשנת 1920 ריצת מרתון מיוחדת בה רצים מטוקיו לעיר האקון. משנת 2004 הפרס הראשון בתחרות נקראו על שמו. הוא נפטר בגיל 92 ב-13 בנובמבר 1983 בעיר הולדתו טאמנה ביפן. מדיה וקבצים בנושא שיזו קנקורי בוויקישיתוף שיזו קנקורי, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי שיזו קנקורי, באתר olympedia.org שיזו קנקורי, באתר Track and Field (גברים)
אנדרס מוסטונן

אַנְדְרֶס מוּסְטוֹנֶן (באסטונית: Andres Mustonen; נולד ב-1 בספטמבר 1953) הוא כנר ומנצח אסטוני שעבר להתגורר חלקית בתל אביב, בעקבות רעייתו, מאלה טאלבט מוסטונן, שכיהנה מ-2012 עד 2016 כשגרירת אסטוניה בישראל. מוסטונן נולד בטאלין. הוא סיים את בית הספר הגבוה למוזיקה בטאלין בשנת 1972 וחמש שנים לאחר מכן סיים את לימודיו בקונסרבטוריון הממלכתי של טאלין. הוא השתלם במוזיקה ובכינור באוסטריה ובהולנד ועשה לו שם של מומחה למוזיקה הן באסטוניה והן מחוצה לה. במהלך הקריירה שלו כמנצח הופיע מוסטונן עם תזמורות רבות, בהן הסינפונייטה הקאמרית של ריגה, התזמורת הסימפונית הממלכתית של רוסיה, תזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה והתזמורת הפילהרמונית של מוסקבה. מוסטונן ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג ועבד בשיתוף פעולה עם תזמורות פילהרמוניות בליטא ולטביה. באסטוניה ניצח על התזמורת הסימפונית הלאומית של אסטוניה ועל התזמורת הקאמרית של טאלין. מחוץ לברית המועצות הופיע עם תזמורת רדיו פינלנד ועם מקהלות רבות בגרמניה, שוודיה והולנד. מוסטונן עשה לו שם בניצוח על יצירות מאת באך, מוצרט, ברוקנר, מנואל קרדוסו, שוסטקוביץ', טלמן, שיץ, סופיה גוביידולינה ואחרים. סקרנותו של אנדרס מוסטונן עוררה אותו לחיפוש מקורות השראה למוזיקה חדישה במוזיקה ליטורגית עתיקה, כך שבשנת 1972 הוא ייסד את הורטוס מוזיקוס (הגן המוזיקלי), שהוא ההרכב הוותיק ביותר למוזיקה עתיקה הפעיל באירופה, ומאז הקמתו הוא מכהן בו כמנהל מוזיקלי, כסולן וכמנצח. לאורך השנים הופיע ההרכב בפסטיבלים החשובים בעולם, בהם פסטיבל אוטרכט, פסטיבל הבארוק מלמו, פסטיבל הבארוק לופטהנזה בלונדון, פסטיבל המוזיקה העתיקה בגלאזגו, פסטיבל לוקנהאוס באוסטריה, פסטיבל מוצרט בחמניץ ובקונצרטים בכל רחבי העולם, לרבות בפסטיבל יפו, פסטיבל ישראל, ופסטיבל מוסטונן-פסט טאלין-תל אביב בישראל, אירוע שנתי של מוזיקה קלאסית, שבו מופיעים מוזיקאים מאסטוניה בישראל, אותו אנדרס מוסטונן ייסד בשנת 2014. ייסד גם את התזמורת האקדמית של הורטוס מוזיקוס, שהוציאה הקלטות רבות לחברות הקלטה שונות. מאז 2011 מרבה מוסטונן להופיע בישראל, בין השאר עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הקאמרטה הישראלית ירושלים והתזמורת הסימפונית ירושלים. מדיה וקבצים בנושא אנדרס מוסטונן בוויקישיתוף אנדרס מוסטונן, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנדרס מוסטונן, באתר Discogs (באנגלית) אנדרס מוסטונן, באתר האופרה הישראלית תל אביב-יפו האופרה הישראלית החדשה אנדרס מוסטונן המרכז האסטוני למידע מוזיקלי תוכניית קונצרט "קאמרי בצהרי שישי" של התזמורת הסימפונית ראשון לציון, 18 בנובמבר 2016
יפה אליאך

יפה אליאך (באנגלית: Yaffa Eliach;‏ 31 במאי 1937 - 8 בנובמבר 2016) הייתה פרופסור להיסטוריה ולספרות במחלקה ללימודים יהודיים בברוקלין קולג'. יצרה את "מגדל החיים" במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה. יפה אליאך נולדה בשם יפה סוננזון, בת למשה וציפורה סוננזון, למשפחה יהודית בעיירה איישישוק שבליטא, שחצי מתושביה היו יהודים. ביוני 1940 כבשו הנאצים את העיירה וכעבור כשנה רצחו את מרבית תושביה היהודים. משפחת סוננזון הצליחה להימלט, והסתתרה בעיירה הסמוכה ראדין. ב-10 במאי 1942 נאלצו לחנוק למוות את אחיה התינוק, חיים, מחשש שבכיו יסגיר את מקום הימצאם.. בהמשך הם הוסתרו על ידי אנטוני גארילקיויץ. ביולי 1944 שוחרר האזור בידי הצבא האדום. אביה חבר לנ.ק.ו.ד., ואמהּ ילדה ילד נוסף, שנקרא חיים על שם אחיו המת, אך האם והתינוק נהרגו במהלך קרב בין אנשי ארמייה קריובה הפולנים לבין הצבא האדום. בהמשך נעצר אביה בידי הרוסים ונשלח לסיביר, ורק ב-1956 הגיע לישראל. יפה סוננזון נותרה עם אחיה יצחק. בשנת 1946 עלתה לארץ ישראל עם דודה ואחיה, ולמדה בבית הספר בכפר בתיה. בשנת 1953 נישאה לאחד ממוריה, דוד אליאך, נכדו של הרב שלמה יוסף אליאך. בשנת 1954 היגרו השניים לארצות הברית, שם מונה דוד אליאך למנהל ישיבה דפלטבוש בברוקלין. בשנת 1967 קיבלה יפה אליאך תואר ראשון, ובשנת 1969 תואר שני, שניהם מברוקלין קולג'. בשנת 1973 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת העיר ניו יורק, על עבודה שכותרתה "Jewish Hasidim, Russian sectarian non-conformists in the Ukraine, 1700-1760", שנעשתה בהדרכתם של שאול ליברמן ושלום בארון. מאז 1969 הייתה פרופסור להיסטוריה ולספרות במחלקה ללימודים יהודיים בברוקלין קולג'. הקימה וניהלה את המרכז ללימודי השואה בברוקלין. בשנים 1978–1979 הייתה חברה ב"ועדה הנשיאותית לזכר השואה", שמינה נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר. ספר שיריה "אשת הדייג" יצא לאור בעברית ב-1965. יחד עם אורי אסף כתבה את המחזה "היהודי האחרון : דרמה ב-5 מערכות". ספרה "Hasidic tales of the Holocaust" זכה להצלחה רבה, ותורגם גם לעברית, בשם "סיפורי חסידים מימי השואה". במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה הקימה את "מגדל החיים" (Tower of Faces), שבו כ-1,500 תצלומים מהשנים 1890–1941 של יהודים תושבי איישישוק. בהמשך למיזם זה יצא לאור ספרה "There once was a world: A 900-Year Chronicle of the Shtetl of Eishyshok"‏ (1998). בשנת 2003 יזמה שחזור של שטעטל בראשון לציון. בשנת 2012 העבירה את ארכיונה הענק ל"יד ושם". יפה אליאך נפטרה בניו יורק ב-8 בנובמבר 2016 ונקברה בישראל. בפברואר 2017 נמסר האוסף שלה ליד ושם. בתה סמדר רוזנצוויג היא פרופסור בטורו קולג' בניו יורק, ובנה הרב יוטב אליאך הוא מנהל בית הספר התיכון "מתיבתא רמב"ם בלורנס שבמדינת ניו יורק. מדיה וקבצים בנושא יפה אליאך בוויקישיתוף עופר אדרת, ניצולת השואה שבנתה את מגדל החיים, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2016 שרית פוקס, מאמינה בחיים, באתר nrg‏, 5 באפריל 2002 Stephen J. Dubner, Thousands of Ordinary Lives, The New York Times, November 15, 1998 Joseph Berger, Yaffa Eliach, Historian Who Captured Faces of the Holocaust, Dies at 79, The New York Times, November 9, 2016 רשימת הפרסומים של יפה אליאך, בקטלוג הספרייה הלאומית יפה אליאך (1937-2016), דף שער בספרייה הלאומית מכּתביה: שמירת המסורת היהודית בקרב האסירים היהודים במחנות-הריכוז, באתר "יד ושם" שרית פוקס, מאמינה בחיים, באתר nrg‏, 5 באפריל 2002 Tower of Faces, באתר של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה מנחם דולינסקי, השטעטעל עשה עלייה, באתר ערוץ 7, 22 במאי 2003 אוסף אליאך ביד ושם
לוחכי עשב

לוחכי עשב או רועי עשבים הם בעלי חיים הרביורים אוכלי צמחים, הניזונים מהחלקים העליונים של העשבים ברחבי העולם, בעיקר באחו, במדשאות, בסוואנה ובערבות העשב ברחבי העולם. צורת אכילה דומה לשיטת הלוחכים הם לוחכי עלים, שניזונים מחלקי צמחים גבוהים, מבלי לעלות על העץ. דבר זה נפוץ אצל כמה איילים, ג'ירפות ובהמות מבויתות מקבוצת מעלי גירה וגם אצל פילים וקרנפים. רוב העשבים שייכים למשפחת הדגניים הגדולה, המצמיחים עלים קשים מקצה השורש שלהם ואכילת העשבים אינה הורגת כליל את הצמח. העשבים מתפרשים בדרך כלל על פני שטח עצום היכול לכלכל חיות רבות. וגם חיות רבות לוחכות את העשב בעדרים עצומים. החיות צריכות להקדיש את רוב זמנם לאכילת העשבים וכן להתכופפות ולמנוסה מהירה מטורפים שיכולים לתקוף את החיות השקועות באכילה. לשם כך יש ללוחכים שריר צוואר גדולים היכולים להתכופף לאורך זמן וכן רגליים ארוכות וחושים דרוכים החשים מרחוק בטורפים. הם בעלי קיבות גדולות היכולות להתמודד עם התאית שבעשבים וחלקם יכולים להעלות גירה וכך לאכול את העשב מחדש. יצורים אחרים כמו הארנבת ניזונים מהעשב, מפרישים אותו כצואה ואוכלים אותה כדי להמשיך את פירוק החומרים. ישנם מינים שונים של לוחכים: רוב מכפילי הפרסה, הטפיר, הקפיבארה והדרבן, מיני האווזים, האיגואנה, צבי היבשה וחרקים כמו הנמלים והחגבים. ישנם לוחכי עשב גם מתחת למים: סרטנאים שונים, קיפודי ים, דגים כמו הבתרניים, תחש המשכן וצבי הים. רעיית צאן נעשית על ידי אדם המשגיח על כבשים ועזים בשטחי המרעה, באחו הפתוח או באזורים הרריים. במהלך הרעייה הצאן אוכל את הצמחייה הרכה, והעדרים הגדולים מתפזרים וניזונים מכל צמחייה שהם רואים. בשלב מסוים הרועה לוקח אותם לתחנה נוספת וכן הלאה עד לחזרה לדיר. הרועה נעזר גם בכלב רועים היודע לכוון את הצאן על פי רועה. רעיות שונות עזרו למנוע שריפות, על ידי כרסום כל החלקים הדליקים של האש. כמו כן הם מונעים מיערות כרותים לשוב לגודלם המלא, עקב אכילת הנבטים הצעירים של הצמחייה הנמוכה. רעיות אחרות פוגעות בחיות לוחכות אחרות, כשהעדרים פולשים לאזורים מבודדים וחיות אחרות נפגעות מאובדן מקומות המחיה על העשב. כך קורה לצב הגלאפגוס שנמצא בסכנה, עקב הרעייה של העזים, הפוגעת בצמחייה שהוא אוכל. כמו רועי הצאן ישנם גם רועי בקר המכונים בוקרים ואולם רוב הפרות חיות ואוכלות את החציר שמוגש להם ברפת. מדיה וקבצים בנושא לוחכי עשב בוויקישיתוף
מרי ריזר

מרי הרדי ריזר (באנגלית: Mary Hardy Reeser, ‏ 1884 - 1951) מסיינט פיטרסברג הייתה אישה שמצאה לכאורה את מותה מהתלקחות ספונטנית. מרי ריזר נולדה בעיר קולומביה קליפורניה ונישאה לדוקטור ריצ'רד ריזר (יליד שנת 1874 או 1875). בנם היחיד, שנקרא גם הוא ריצ'רד ריזר השלים לימודי דוקטורט ונולד בפנסילבניה בשנת 1910 או 1911. מרי נקברה בבית הקברות "צ'סטנט היל" שבפנסילבניה. ב-2 ביולי 1951 בשעה שמונה בבוקר, פנסי קרפנטר, בעלת הדירה של מרי הגיעה לדירתה כדי למסור לה מברק. היא ניסתה לפתוח את דלת הבית אך ידית הדלת ממתכת גרמה לכוויית חום חזקה בידה והיא הזעיקה את המשטרה. שאריות גופתה של ריזר, שהיו בעיקר אפר, נמצאו על גבי כיסא שעליו ישבה. רק כף רגלה השמאלית (שהייתה בתוך נעל בית) ועמוד השדרה שלה לא נשרפו ואפשרו את זיהויה. פריטי פלסטיק שונים שהיו בקרבת הכיסא שלה נמסו וצורתם התעוותה. גם גולגולתה של ריזר לא עלתה באש ולא הפכה לאפר, אלא שהיא התכווצה מאוד (לפי דוח החקירה לכדי "גודל של שקית תה"). התכווצות ראשה נבדקה ואושרה על ידי חוקרי גופתה ולא הייתה אשליה שנגרמה כתוצאה מהסרת מאפייני פנייה. התכווצות גולגולת הראש אינה מאפיין נפוץ בדיווחים על התלקחות ספונטנית, אך ידוע על מקרים נוספים לכאורה בהם קורבנות ההתלקחות חוו עיוות דומה. ב-7 ביולי 1951, מפקד המשטרה של סיינט פיטרסברג, ג.ר ריכרט, שלח קופסת ראיות מזירת האירוע לחוקר ה-FBI ג'ון אדגר הובר. בין הראיות נכללו שברי זכוכית שנמצאו באפר, שישה "עצמים קטנים" שנחשדו בתחילה כשיניה, חתיכה מהשטיח עליו ניצב כיסאה ונעל הבית שנותרה על רגלה. אף על פי שגופתה נשרפה כמעט לחלוטין, ושרפה כזו מצריכה טמפרטורת גבוהות מאוד, החדר בו נמצא אפרה ושאריות גופתה כמעט ולא ספג נזקי שרפה. ריכרט רשם בדו"ח החקירה: "ביקשנו מידע או תאוריות שיסבירו כיצד גופת אדם תישרף עד היסוד, בעוד שאש השרפה יהיה מוגבל לשטח כה מצומצם כך שהדירה והריהוט שבתוכה כמעט ולא יציגו ראיות לשרפה". ה-FBI הצהיר שמרי ריזר נשרפה כלילות עקב אפקט הנקרא "אפקט הפתילה" (בו שומן של גופת הנשרף מחזקת את להבות האש). מאחר שנמצא כי מרי נעזרה בכדורי שינה כדי להירדם והיה ידוע שנהגה לעשן, עלתה ההנחה כי היא אבדה את הכרתה בזמן שעישנה והסיגריה הציתה את בגדי השינה שלה. "לאחר שהגוף מתחיל לבעור", כתב ה-FBI בדו"ח החקירה, "ישנם מספיק שומנים וחומרי בעירה אחרים המאפשרים לדרגות משתנות של הרס להתרחש. לפעמים דרגת ההרס מהבעירה תלך ותגדל עד לרמה בה גופת האדם תתלקח כולה". לבקשתו של מפקד משטרת סיינט פיטרסברג זירת האירוע נחקרה על ידי מומחה לאנתרופולוגיה פיזית בשם וילטון מ. קרוגמן. פרופסור קרוגמן, מאוניברסיטת פנסילבניה, חקר זירות שרפה שונות בשנות השלושים על מנת לנסות לסייע באיתור וזיהוי של הצתות. ה-FBI נהג להתייעץ רבות עם פרופסור קרוגמן בנוגע לזירות בהן היו קורבנות שרפה, אך לאחר שחקר את זירת שריפתה של מרי וקרא את הדו"ח של ה-FBI הוא התנגד נחרצות למסקנתם. ועם זאת, נסיבות מותה של מרי והתנגדותו של קרוגמן לממצאי החקירה לא פורסמו לציבור במשך כעשור. מדיה וקבצים בנושא מרי ריזר בוויקישיתוף מרי ריזר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
Art of Dying

Art of Dying (בעברית: ארט אוף דיינג; תרגום חופשי: אומנות מוות) היא להקת רוק קנדית שנוסדה על ידי ג'וני הת'רינגטון. הבסיסט קייל גונטיאר הוא בן דודו של אדם גונטיאר, הסולן לשעבר של ת'רי דייז גרייס וכיום הסולן של Saint asonia. לפני הצטרפותם ללהקה, קייל גונטיאר והגיטריסט טאוויס סטנלי ניגנו בלהקה אחרת, Thornley. הלהקה הוקמה ב-2004 על ידי הסולן ג'וני הת'רינגטון והגיטריסט גרג בראדלי. ב-1 בדצמבר 2009, הודיעה הלהקה על חוזה הקלטות עם Reprise Records ועם Intoxication Records' בשיתוף עם חברי להקת דיסטרבד שגילו אותם לראשונה, דייוויד דריימן ודן דאנגן. האלבום הופק על ידי הווארד בנסון ביחד עם כריס לורדאלייג. האלבום יצא לאור ב-22 במרץ 2011.  Art of Dying עשו סדרת הופעות במטרה להשיג מימון לאלבום. בנוסף לכך שהופיעו במודעות להופעות במועדונים, הלהקה הופיעה בפסטיבלי הבי מטאל. הם השתתפו ב-Avalanche Tours ב-2011 ו-2012, מוצגים מתחת לשמות גדולים כמו Stone Sour ו - Shinedown, בהמשך, הם גם הופיעו בקיץ של 2011 ב-Uproar Festival, מוצגים תחת אוונג'ד סבנפולד. Let the Fire Burn, אלבום אקוסטי מלא, יצא ב-24 באפריל 2012. האלבום כולל שירים כמו "Completely" ו-"Get Thru This". הלהקה הופיעו במופע הפתיחה של להקת צ'לו-מטאל הפינית אפוקליפטיקה. במהלך המופע בצפון אמריקה של Shadowmaker סיור ב-2015. הם גם הוציאו את האלבום החדש שכותרתו Rise Up ב-11 בדצמבר 2015. Art of Dying הכריזה בעמוד הפייסבוק סטטוס על עזיבתו של המתופף ג'ף בראון על מנת "ללכת אחרי נתיב שונה", ואותו יחליף מנהל הבמה/הטכנולוגיה קודי ווטקינס. ג'וני הת'רינגטון – סולן (2004–הווה) קודי ווטקינס - תופים (2016–הווה) קייל גונטיאר - בס, קולות רקע (2008–הווה) טאוויס סטנלי - קולות רקע, גיטרת קצב (2008–הווה), גיטרה מובילה (2015-הווה) כריס וויטוסקי -גיטרה (2004–2008) מאט רוד - בס (2004–2008) פלאביו סירילו - תופים (2004–2008) גרג בראדלי – גיטרה מובילה (2004–2015) ג'ף בראון - תופים (2008–2016) אלבומי אולפן Art of Dying (2006) Vices and Virtues (2011) Rise Up (2015) מיני-אלבומים Rise Up (2015) Nevermore (2016) אוספים Let the Fire Burn (2012) אתר האינטרנט הרשמי של Art of Dying Art of Dying, ברשת החברתית פייסבוק Art of Dying, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Art of Dying, ברשת החברתית אינסטגרם Art of Dying, סרטונים בערוץ היוטיוב Art of Dying, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Art of Dying, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) Art of Dying, באתר ספוטיפיי Art of Dying, באתר Last.fm (באנגלית) Art of Dying, באתר AllMusic (באנגלית) Art of Dying, באתר MusicBrainz (באנגלית) Art of Dying, באתר דיזר Art of Dying, באתר Yandex.Music (ברוסית) Art of Dying, באתר Discogs (באנגלית) Art of Dying, באתר Songkick (באנגלית) Art of Dying, באתר בילבורד (באנגלית) Art of Dying, באתר טיידל (באנגלית) האתר הרשמי Interview with Art Of Dying on UpVenue Interview with Jonny Hetherington, HitQuarters Jan 2011 Bradley's 2011 Art of Dying Guitar Rig. GuitarGeek.Com https://www.facebook.com/artofdying/photos/a.395122701704.163725.19630531704/10153481524016705/?type=3&theater Canadian Rock/Alt. "Canadian Active Rock & Alt Rock Chart Archive". נבדק ב-19 בדצמבר 2014. {{cite web}}: (עזרה) "Art of Dying - Alternative Songs Chart history". Billboard. Prometheus Global Media. נבדק ב-20 ביולי 2014. {{cite web}}: (עזרה)
אנס מחאמיד

אנס מחאמיד (בערבית: أنس محاميد; נולד ב-26 באפריל 1998) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, שמשחק בעמדת החלוץ במכבי פתח תקווה. מחאמיד נולד באום אל-פחם, למשפחה ערבית-מוסלמית. מחאמיד החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של מכבי אום אל-פחם, לאחר מכן במכבי ברקאי ובבית"ר טוברוק. לבסוף הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב. ב-2015 זומן לראשונה לקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב. ב-30 באוגוסט 2015, ערך מחאמיד את הופעת הבכורה בליגת העל במשחק. בסך הכל ערך מחאמיד 17 הופעות בקבוצת הבוגרים בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב. ב-1 בפברואר 2017 חתם בהפועל עירוני קריית שמונה בחוזה ל-4.5 שנים. לאחר שמיעט לשחק במדי הקבוצה, יצא למספר השאלות בליגה הלאומית: בהפועל ירושלים, בהפועל עכו ובבית"ר תל אביב בת ים. ב-4 ביולי 2019 חתם בווינטרטור מליגת המשנה השווייצרית. ב-9 בפברואר 2022 חתם בשמשון כפר קאסם מליגה א' ב-30 במאי 2022 חתם בהפועל אום אל פאחם. במאי 2023 חתם במכבי פתח תקווה. בשנים 2013–2017 שיחק וכבש בכל נבחרות הנערים עד הנוער של ישראל מגילאי 16 ועד גיל 19. מכבי פתח תקווה גביע המדינה: 2023/2024 סגנות אלוף האלופים: 2024 אנס מחאמיד, באתר Transfermarkt אנס מחאמיד, באתר Soccerway אנס מחאמיד, באתר FootballDatabase.eu מאור רחמני, ‏הליגיונר המפתיע של העונה קורע רשתות בשווייץ, באתר ONE‏, 8 באוגוסט 2020 ארז נעמן, ‏הפועל ת"א גנבה את אנס מחמיד ממכבי ת"א, באתר ONE‏, 11 באוגוסט 2015 שלום אלבז, ‏אנס מחמיד חתם בעירוני ק"ש לארבע שנים וחצי, באתר ONE‏, 1 בפברואר 2017 אנס מחמיד ומידו בדארנה חתמו בווינטרטור, באתר ONE‏, 4 ביולי 2019 ההתאחדות לכדורגל בישראל - שחקן נבחרת, באתר www.football.org.il
חידת שחמט

חידות שחמט הן חידות שלהצגתן ולפתרונן משמשים לוח השחמט וכלי השחמט (כולל החוקים החלים על כל כלי), אך הן אינן עוסקות במצבים שניתן להגיע אליהם במהלך משחק שחמט. בכך הן נבדלות מבעיות שחמט, העוסקות רק במצבים שניתן להגיע אליהם בהתאם לכללי המשחק. רבות מחידות השחמט הן בעיות מתמטיות, ולא בעיות שחמטיות. חידות שחמט אחרות משמשות, כדרכן של חידות, לשעשוע בלבד. אחת מחידות השחמט המפורסמות ביותר היא חידת שמונה המלכות. בחידה זו יש לסדר שמונה מלכות על-פני לוח שחמט, כך שאף מלכה אינה מאיימת על מלכה אחרת, כלומר אין שתי מלכות הנמצאות על שורה משותפת, טור משותף או אלכסון משותף. גרסה כללית יותר של חידה זו עוסקת בסידור n מלכות על-פני לוח שחמט שגודלו nXn. לחידת שמונה המלכות יש 92 פתרונות שונים. חידת שחמט מפורסמת נוספת היא חידת מסע הפרש: הפרש נמצא על אחת ממשבצות לוח השחמט, ועליו לצאת למסע, בהתאם לכללי המסע של הפרש, שבו יעבור על-פני כל אחת ממשבצות הלוח, פעם אחת ויחידה בכל משבצת. גם מחידה זו ניתן לעבור לחידה כללית יותר, שבה לוח שחמט הוא בגודל nXn. חידה זו היא מקרה פרטי של בעיה ידועה בתורת הגרפים. החידה הבאה, שאותה חיבר מקס בלאק בשנת 1946, עוסקת בלוח השחמט אך לא בכלי השחמט. ניקח לוח שחמט ונגזור ממנו שתי משבצות הנמצאות בפינות נגדיות של הלוח (פינות שאין להן שורה משותפת או טור משותף). האם ניתן לכסות לוח זה ב-31 אבני דומינו, כך שכל אבן מכסה שני ריבועים סמוכים? הפתרון במסגרת הבאה. בעיות שחמט
פרסי אייבור נובלו

פרסי אייבור נובלו (באנגלית: The Ivor Novello Awards) נקראים על שמו של הבדרן האנגלי אייבור נובלו. הפרסים מוענקים על פזמונאות והלחנה. הם ניתנים מדי שנה בלונדון על ידי האקדמיה הבריטית של פזמונאים, מלחינים וכותבים (BASCA). מאז 1955 הוענקו מעל 1,000 פסלונים. פרסי אייבור נובלו נחשבים ברחבי העולם כפלטפורמה העיקרית לזיהוי כישרונות בפזמונאות ובהלחנה בבריטניה ואירלנד. פרסי אייבור נובלו הם הפרסים היחידים שאינם מושפעים ממפיקים ומחברות התקליטים אלא נשפטים ומוצגים על ידי קהילת הכותבים. הפרס מעוצב בצורת פסל ברונזה של אוטרפה, פטרונית המוזיקה, השירה הלירית והנגינה בחליל. השיר הטוב ביותר מבחינה מוזיקלית ולירית השיר העכשווי המוצלח ביותר פרס לאלבום התכליל המקורי הטוב ביותר לסרט פסקול הטלוויזיה הטוב ביותר כותב השירים (הטוב ביותר) של השנה היצירה המבוצעת ביותר ב-1964 זכו ג'ון לנון ופול מקרטני בפרסי אייבור נובלו בארבע קטגוריות של הפרס, כולל שתי מועמדויות באותה קטגוריה (ככותבים של שני השירים המתחרים על שיא המכירות בבריטניה בשנת 1963), וכן הוענק להם פרס מיוחד עבור תרומה יוצאת דופן למוזיקה הבריטית. ב-1976 זכו המוזיקאים גרהאם גולדמן ואריק סטיוארט מלהקת 10cc בשלושה פרסים על כתיבת השיר "אינני מאוהב". בשנת 2008 זכתה איימי ויינהאוס בשלושה פרסי אייבור נובלו, כולל שתי מועמדויות באותה קטגוריה (עבור השיר הטוב ביותר מבחינה מוזיקלית ולירית). בשנת 2010, הוענק פרס אייבור נובלו בפעם הראשונה לפסקול של משחק הווידאו PS3 שנקרא Killzone 2 והולחן על ידי ג 'וריס דה מן. מדיה וקבצים בנושא פרסי אייבור נובלו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרסי אייבור נובלו (באנגלית) פרסי אייבור נובלו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "About the Ivor Novello Awards". TheIvors.com. 16 במאי 2013. אורכב מ-המקור ב-2013-06-21. נבדק ב-29 ביוני 2013. {{cite web}}: (עזרה) "Ivor Novello award found in scrapyard". BBC News. Bbc.co.uk. 4 ביוני 2013. נבדק ב-29 ביוני 2013. {{cite web}}: (עזרה) "The Ivors 1964 - The Ivors". TheIvors.com. BASCA. 2016. אורכב מ-המקור ב-2017-03-07. נבדק ב-12 אוק' 2016. {{cite web}}: (עזרה) "The Ivors 1976 - The Ivors". TheIvors.com. BASCA. 2016. אורכב מ-המקור ב-2016-04-16. נבדק ב-13 אוק' 2016. {{cite web}}: (עזרה) "The Ivors 2008 - The Ivors". TheIvors.com. BASCA. 2016. אורכב מ-המקור ב-2016-08-03. נבדק ב-12 אוק' 2016. {{cite web}}: (עזרה) "'Amy Winehouse' up for three coveted Ivor Novellos". The Mirror. 21 באפריל 2008. נבדק ב-19 בדצמבר 2015. {{cite web}}: (עזרה) "'Killzone 2' awarded Ivor Novello". Gaming News. Digital Spy. 23 במאי 2013. נבדק ב-29 ביוני 2013. {{cite web}}: (עזרה)