laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הדיוויזיה השמינית (יפן)

הדיוויזיה השמינית (ביפנית: 第8師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בקוממוטו. הדיוויזיה הוקמה ב-18 בינואר 1962 במטרה להגן על המחוזות קגושימה, קוממוטו ומיאזאקי. הדיוויזיה היא חלק מארמיית המערב. פרט לתפקידים מגננתיים, הדיוויזיה מסייעת גם בטיפול באסונות טבע באזור. בסיס הדיוויזיה נמצא בבעיר קוממוטו. מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה השמינית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הדיוויזיה השמינית (ביפנית) האתר הרשמי של הדיוויזיה
הדיוויזיה התשיעית (יפן)

הדיוויזיה התשיעית (ביפנית: 第9師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת באאומורי. הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוגוסט 1962 במטרה להגן על המחוזות אקיטה, איווטה ואאומורי. הדיוויזיה היא חלק מארמיית צפון-מזרח. פרט לתפקידים מגננתיים, הדיוויזיה מסייעת גם בטיפול באסונות טבע באזור. בסיס הדיוויזיה נמצא בעיר אאומורי. מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה התשיעית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הדיוויזיה התשיעית (ביפנית) האתר הרשמי של הדיוויזיה
הדיוויזיה העשירית (יפן)

הדיוויזיה העשירית (ביפנית: 第10師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בנגויה. הדיוויזיה הוקמה ב-18 בינואר 1962 במטרה להגן על המחוזות אאיצ'י, פוקואי וגיפו, אישיקווה, מיאה וטויאמה. הדיוויזיה היא חלק מארמיית המרכז. פרט לתפקידים מגננתיים, הדיוויזיה מסייעת גם בטיפול באסונות טבע באזור. בסיס הדיוויזיה נמצא בבעיר נגויה. מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה העשירית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הדיוויזיה העשירית (ביפנית) האתר הרשמי של הדיוויזיה
המיועד (סרט)

המיועד הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1989 בכתיבתו ובבימויו של דניאל וקסמן, בכיכובם של שולי רנד, רונית אלקבץ וצבי שיסל, כשזה סרטם הראשון של השניים הראשונים. הסרט, אשר הפקתו נדחתה פעמים רבות, מספר אודות בן למשפחה דתית כשאביו עומד בראש עדת מאמינים בכוחותיו העל־טבעיים. הוא מיועד לרשת את אביו אבל במקום זה הוא חוזר בשאלה והופך לבדרן מצליח בסיועה של צעירה מיסטית. הסרט צולם בטבריה, צפת ועמוקה. שמעיה בן דוד (שולי רנד) הוא בדרן ולהטוטן העובר בעיירות קטנות ברחבי ישראל עם מופע שרלטנות זול של טלפתיה ולהטוטי קלפים. את להטוטיו הוא מבצע בסיוע אמרגנו אברהם וייס (צבי שיסל) היושב מאחורי הקלעים. שמעיה הוא בנו המנוכר של דוד בן יוסף, מנהיג רוחני שלו עדת מעריצים. האב הגוסס שולח את חסידיו לבנו כדי להחזירו אליו, כדי שימשיך את "תעשיית האמונה" המצליחה וירש את מקומו בחצר. בראש השליחים נמצא עוזיה (שבתאי קונורטי) שלא מהסס להשמיע איומים. יום אחד מגיעה להופעה של שמעיה צעירה מסתורית לבושה שחורים (רונית אלקבץ) ומצליחה להדליק אש גם בלי תעלוליו של אברהם אלא באמצעות מבטיה בלבד. שמעיה מתלהב ממנה ומתחיל לחזר אחריה ולשתף אותה בהופעות. הצעירה מציגה את עצמה בשמה אושרה, אולם מוצאה ומקור היכולות שלה נשארים נסתרים. שמעיה ממשיך בהופעותיו עם אושרה ומציג "נסים", ומארגן מופע גדול בחסות ראש המועצה (ראובן דיין) אבל מאמיני אביו מבטלים לו אותה ורודפים את אושרה על מנת שתעזוב אותו. לבסוף מת הרב הזקן ושמעיה מסכים לחזור לדת ולקבל את ייעודו כראש המאמינים, על אף שיש לו מתנגדים שכופרים בכישוריו ובכוונותיו. שמעיה הופך ל"גורו" יהודי, אך נשמתו חצויה בין ה"מחויבות הקדושה" שלו לבין משיכתו לאושרה. המאמינים כופים עליו להתחתן עם אישה שאינו רוצה בה. אברהם מצטרף אליו לאחר "שחזר בתשובה" והופך את הנסים של שמעיה לעסק פורח שאוסף סביבו מאמינים רבים ברחבי הגליל. אושרה חוזרת ומנסה להתאחד עם שמעיה, אבל המאמינים מפרידים ביניהם וכולאים את שמעיה בבית בודד ביער. שמעיה המיואש, שלא חפץ יותר בתפקיד המיועד לו ובמעמד שזכה לו, קורא לעזרה ואושרה מגיעה ובכוחה המיסטי היא מדליקה את הבית שנשרף יחד עם שמעיה. שמעיה "עולה לשמיים" וכעת שמו וכוחו גדל ועדת מאמיניו מתעצמת כשהם קוראים כלפי מעלה: "בן דוד". בטקס פרסי אופיר לשנת 1990 הסרט זכה בשני פרסי אופיר על הצילום הטוב ביותר (אילן רוזנברג) ועל העיצוב האמנותי הטוב ביותר (אבי אביבי). הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל קאן. "המיועד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "המיועד", באתר ספר הקולנוע הישראלי "המיועד", באתר אידיבי "המיועד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) המיועד, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ⁨התבטלה הפקת הסרט "המיועד" – ודני וקסמן החזיר את כספי התמיכה ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 31 ינואר 1989 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il המיועד, באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-39 חיפה
קבוצת השיקום והתמיכה היפנית בעיראק

קבוצת השיקום והתמיכה היפנית בעיראק (ביפנית: 自衛隊イラク復興支援群) היה כוח מיוחד של צבא יפן, אשר נשלח לעיראק ככוח שמירת שלום. ב-2003 נענה ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי לבקשת ארצות הברית לשלוח כוח צבאי לעיראק. הייתה זו הפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, בה כוח יפני הוצב מחוץ לגבולות יפן. דעת הקהל היפנית נחלקה קשות בסוגיה זו. רבים טענו שפריסת הכוחות בעיראק נוגדת את סעיף 9 לחוקת יפן, אשר אוסר על הצבא היפני להשתתף במלחמה. הנימוק של ממשלת קואיזומי היה שחיל המשלוח לעיראק לא ישתתף בפעילות מלחמתית אלא בכוח שמירת שלום. ב-29 בנובמבר, בעוד החיילים היפנים מתכוננים לצאת לדרך, נרצחו ביריות ליד תיכרית שני דיפלומטים יפנים. ב-9 בדצמבר הצליח קואיזומי להעביר את "חוק הסיוע ההומניטרי ושיקום עיראק" בדיאט היפני. הכוחות היפנים נפרסו בעיר סמוואה בצמוד לכוחות של צבא הולנד. על היפנים נאסר להתערב בלחימה אלא לצורך הגנה עצמית, ולפיכך הם שימשו בעיקר ככוח עזר הומניטרי. את ההגנה הצבאית על העיר סיפקו כוחות של צבא אוסטרליה. המחנה היפני הותקף כמה פעמים בפצצות מרגמה, אולם לא נגרם לו כל נזק. תחקירים שנעשו מאוחר יותר גילו כי בניגוד לעמדתה הרשמית של ממשלת יפן, חיילים יפנים כן הוצבו בעמדות הגנה קדמיות. בתחילת אפריל 2004, שלושה יפנים – עיתונאי ושני עובדי סיוע – נחטפו בידי טרוריסטים. החוטפים איימו לשרוף את בני הערובה בחיים אם יפן לא תסיג את חייליה מעיראק. ב-15 באפריל החטופים שוחררו, ככל הנראה לנוכח לחץ מתמשך בתוך יפן להסיג את החיילים. למחרת, שני יפנים נוספים – עובד סיוע ועיתונאי – נחטפו, אולם גם הם שוחררו תוך 24 שעות. ב-20 ביולי פרסם אבו מוסעב א-זרקאווי הצהרה בה איים לבצע פיגועים כנגד מטרות יפניות, אם יפן לא תסיג את חייליה. ב-30 באוקטובר נחטף תרמילאי יפני בשם שוסי קודה בבגדאד. כעבור כמה ימים נמצאה גופתו לאחר שממשלת יפן סירבה ליצור קשר עם החוטפים. ב-9 במאי 2005 נהרג אקיהיקו סאיטו, יועץ אבטחה פרטית יפני שעבד עבור הצבא הבריטי בעיראק. המוות זעזע את החברה היפנית, והגביר את הדרישה להוציא את החיילים מעיראק. סקר שנערך ביפן בסוף שנת 2005, הראה כי 69% מאזרחי יפן רוצים בהחזרת החיילים. למרות זאת, ב-8 בדצמבר החליטה ממשלת קואיזומי על חידוש המנדט הצבאי בעיראק בשנה. ב-25 ביוני 2006 הבטיח קואיזומי להסיג את הכוחות מעיראק במהירות. הנסיגה נעשתה בצורה הדרגתית, וב-18 ביולי עזב החייל היפני האחרון את עיראק. המחנה היפני הועבר לשליטת הבריגדה ה-2 של צבא עיראק. הכוחות היפניים לא חזרו למולדת, אלא נשארו בכוויית. ממשלת יפן המשיכה לספק תמיכה לוגיסטית לכוחות הרב-לאומיים בעיראק באמצעות רכבת אווירית מכוויית. ב-17 באפריל 2008 פסק בית המשפט העליון של יפן כי שיגור החיילים מחוץ לגבולות המולדת אינו חוקי. עקב כך, החלה יפן לפנות את כוחותיה מכוויית. אחרון החיילים היפנים חזר למולדת ב-18 בדצמבר. דיוויזיית זייתון מדיה וקבצים בנושא קבוצת השיקום והתמיכה היפנית בעיראק בוויקישיתוף מידע על המבצע בעיראק באתר משרד ההגנה היפני
הארי האמפרי מור

הארי האמפרי מור (אנגלית: Harry Humphrey Moore‏: 21 ביולי 1844 - 2 בינואר 1926) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בעבודותיו המתארות את יפן, ספרד וצפון אפריקה. אביו, קפטן ג'ורג' האמפרי מור, היה בונה ספינות וצאצא של אוזיאס האמפרי, צייר מיניאטורות אנגלי. הוא היה חרש מלידה. בתחילה למד בבית הספר האמריקאי לחירשים בווסט הרטפורד, המוסד הוותיק ביותר באמריקה מסוג זה, ולאחר מכן הועבר לבית הספר לחירשים, בפילדלפיה. שם הוא התחיל לקחת שיעורי אמנות מצייר הדיוקנאות, סמואל בל ווה דרכו הוא פגש את תומאס אייקינס, והחל לקחת גם ממנו שיעורים. על פי המלצתו של אייקינס, הוא נסע לפריז כדי ללמוד בבית ספר לאמנויות אצל ז'אן-לאון ז'רום. הוא גם למד אצל אדולף איבון. מאוחר יותר, הוא לקח כמה קורסים באנטומיה בבית ספר לרפואה בסן פרנסיסקו, והיה מבקר באזור זה לעיתים קרובות עד 1907. לאחר שסיים את לימודיו הבסיסיים, בשנת 1869, הוא ליווה את אייקינס ואת החרט ויליאם סארטיין, בטיול לספרד. הוא התרשם מאוד, ונשאר שם מספר שנים לאחר שחבריו חזרו לפריז. בספרד שהה בעיקר בסגוביה ובגרנדה, שם הוקסם במיוחד מהתרבות המורית. ב-1872 הוא התחתן עם איזבלה דה סיסטו אי נייטו, ממשפחה צבאית בולטת בסרגוסה, שידעה שפת סימנים כי הייתה לה חברת ילדות חירשת. הם נסעו לגור במרוקו, שם שהו כמעט שנתיים - טיילו וציירו לעיתים קרובות בליווי צבאי. הוא חזר לניו יורק ב-1874 ופתח סטודיו והשתתף בתערוכות באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה. הוא גם הציג שתי תערוכות יחיד, בסן פרנסיסקו, בגלריה סנו ומיי ובמועדון הבוהמיין. שם פגש את קתרין בירדסל ג'ונסון (1834–1893), פילנתרופית ואספנית אמנות, שהזמינה אותו ואת אשתו להתלוות אליה בטיול ליפן ב-1880. הוא הסכים, והפך לאחד האמנים האמריקאים הראשונים שהגיעו לשם. הוא יצר למעלה משישים ציורים תוך כדי ביקור, שהם בין היצירות המוכרות ביותר שלו. הוא בילה את רוב הקריירה המאוחרת שלו בציור פורטרטים של ילדים, אמריקאים עשירים ובני האצולה האירופית. זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא נסע לחיות באירופה ומת בפריז. מדיה וקבצים בנושא הארי האמפרי מור בוויקישיתוף Harry Humphrey Moore - Galleries - Hirschl & Adler, www.hirschlandadler.com (באנגלית) Harry Moore - Biography, www.askart.com
שמואל נתן

שמואל (פריץ) נתן (21 בנובמבר 1914 - 1 ביוני 1977) היה רב, מזכירו האישי של יצחק בן צבי וממקימי תעשיית התיירות במדינת ישראל. נולד בברסלאו והוסמך לרבנות מטעם בית המדרש לרבנים בברסלאו, משם עבר לברלין ועסק בפעילות ציונית. ב-1939 עלה לארץ ישראל. במלחמת העולם השנייה כיהן כרב צבאי בדרגת לוטננט קולונל בחיל האוויר המלכותי הבריטי. בתום המלחמה היה למזכירו האישי של יצחק בן צבי, שכיהן כיו"ר הוועד הלאומי. ב-1948, כתוצאה מידיעת שפות ובקיאותו הן באתרים ומנהגים יהודיים והן במנהגי כנסיות הנוצריות השונות, נקלט נתן בחברה הישראלית לתיירות במשרד ראש הממשלה ומנהל לשכת התיירות הממשלתית בירושלים. ב-1952, עם הקמת "מרכז התיירות" במשרד המסחר והתעשייה התמנה לחבר מועצה המייעצת. בשנות השישים ניהל את לשכת התיירות הממשלתית של ישראל בניו יורק. בתקופת משה קול כשר התיירות כיהן נתן כיועץ ליחסי חוץ ויו"ר המועצות המייעצות, יו"ר ועדת האתיקה ויו"ר ועדת מדרוג בתי המלון. כן ייצג את ישראל בארגון התיירות העולמי, שם נקרא "רבי נייתן" והיה "שר החוץ של התיירות הישראלית". כיהן במקביל גם כנשיא בית הכנסת ישורון ומזכיר כבוד של המוסד הישראלי לפרסומים תלמודיים. כרב אורתודוקסי-מודרני חיתן מאות רבות של זוגות צעירים חילוניים בירושלים. נפטר בעיר מאלגה שבספרד בעת מילוי תפקידו בקונגרס הבינלאומי של ארגון התיירות העולמי. על שמו רחוב בשכונת גבעת משואה בירושלים. הרב שמואל נתן ז"ל", במלאת שלושים למותו, משרד התיירות מת הרב שמואל נתן, דבר, 3 ביוני 1977 מתוך דבריו של משה רוזנמן בחוברת ההספד מתוך דבריו של משה קול בחוברת ההספד
יזהר הררי

יזהר הררי (16 ביולי 1908 – 1 בפברואר 1978) היה חבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית, המפלגה הליברלית הישראלית והמערך. הררי נולד ביפו ליהודית לבית אייזנברג וחיים הררי, ממייסדי תל אביב. אמו יהודית הייתה אשת חינוך וסופרת (בתו של אהרן אייזנברג, ממייסדי רחובות), ואביו חיים היה מחנך עברי, סופר ועסקן. את לימודיו האקדמיים עשה יזהר הררי בפריז, שם למד מדע המדינה ועיתונאות. בנוסף למד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים ובסוף שנת 1933 הומלץ לקבל רישיון עריכת דין על ידי המועצה המשפטית הממשלתית. לפני קום המדינה היה הררי פעיל בארגונים ציוניים: בין השאר כיהן כחבר בוועד הפועל הציוני ובוועדים ציונים נוספים. כמו כן היה חבר בהנהגת "ההגנה", ולאחר קום המדינה שירת בדרגת סגן-אלוף. הררי כיהן במשך שבע קדנציות בכנסת, שבהן עבר מספר מפלגות וכאשר רוב מפלגתו העיקרית נעה ימינה במפה הפוליטית, הררי ומספר חברי כנסת נוספים פנו דווקא לצד השמאלי שלה. את תחילת דרכו החל במפלגה הפרוגרסיבית, בה כיהן במשך ארבע קדנציות עד הכנסת הרביעית. בכנסת הרביעית, בעת איחוד המפלגה עם המפלגה הליברלית הישראלית כיהן בהמשך הקדנציה בסיעה זו ורץ איתה גם בבחירות לכנסת החמישית. בכנסת החמישית החליטה הסיעה להתמזג עם גח"ל ולאחר מכן לליכוד, צעד אשר לא היה מקובל על הררי ועל שישה חברי כנסת נוספים, בהם משה קול, שהתפצלו עקב כך מהסיעה והקימו סיעת מרכז עצמאית בשם ליברלים עצמאיים. במאי 1968, במהלך הכנסת השישית פרש הררי מסיעתו, הליברלים העצמאיים, והצטרף למפלגת העבודה שבהמשך אוחדה למערך, איתם רץ גם לכנסת השביעית. במהלך כהונתו בכנסת תיפקד הררי בוועדות כנסת רבות בין השאר בוועדת החוץ והביטחון ובועדת החוקה, חוק ומשפט. כמו כן שימש בכנסת הראשונה כיו"ר ועדת הכנסת ובאותה תקופה העביר את החלטת הררי הקרויה על שמו. בנו של יזהר הררי הוא פרופ' חיים הררי, פיזיקאי בעל שם, ונשיא מכון ויצמן למדע לשעבר. ערך מורחב – החלטת הררי החלטת הררי אשר עלתה לאחר הצעתו של יזהר הררי, היא אחת ההחלטות החשובות ביותר בתולדות המשפט הישראלי. ההחלטה, התקבלה ביום 13 ביוני 1950, קבעה כי הכנסת הראשונה לא תחוקק חוקה למדינת ישראל, וכי החוקה תיכתב בפרקים, הקרויים "חוקי יסוד" שיתאגדו, לבסוף, לכלל חוקת המדינה. כתוצאה מהחלטה זו אין למדינת ישראל חוקה כתובה. ההחלטה היוותה פשרה אשר תפקידה היה הרצון של הכנסת לשמור על זכותה לחוקק חוקה, ומנגד לדחות את בניית החוקה באופן סופי לזמן בלתי מוגדר. מדיה וקבצים בנושא יזהר הררי בוויקישיתוף יזהר הררי, באתר הכנסת יזהר הררי, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "יזהר הררי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1717 ד. דיוקנאי, ראשים בישראל: יזהר הררי, או: המצפון עובד בשני הכיוונים, מעריב, 19 בפברואר 1954 דוד תדהר (עורך), "ד"ר חיים הררי (בלומברג)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 497. Law students diploma day, פלסטיין פוסט, 9 במרץ 1933 27 עו"ד חדשים, דבר, 22 בדצמבר 1933
אורית חיון

אורית חיון (נולדה ב-17 בינואר 1965) היא עורכת דין ישראלית, העוסקת בתחום הפלילי. חיון נולדה בחיפה לרפאל, רואה חשבון ואיש עסקים. שירתה בצה"ל כמדריכת טנקים בבסיס צאלים וכקצינת הדרכה, ובשירות המילואים משרתת כעורכת דין בסנגוריה הצבאית. בין השנים 1989–1992 למדה לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת סיטי בלונדון, ובשנת 1992 החלה להתמחות בפרקליטות הפלילית במחוז תל אביב, שם עבדה עד 1997. ב-1998 פתחה חיון משרד עורכי דין בתחום הפלילי. בין השנים 2005–2008 שימשה כמרצה אורחת בתחום משפט פלילי באוניברסיטת תל אביב ובין השנים 2008–2021 שימשה כמרצה וכמנחה בפקולטה למשפטים במרכז הבינתחומי בהרצליה ובאוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2008–2010 למדה לתואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 2014 הוסמכה כמגשרת על ידי מרכז גומא לגישור. בשנת 2020 מונתה כמרצה אורחת באוניברסיטה היגלונית בקרקוב, פולין. חיון חברה בוועדה לנושאים פליליים, חברת הנהלה ברשות לשיקום האסיר, יועצת משפטית בהתנדבות למרכז לסיוע נפגעות תקיפה מינית וחברה בוועדה לקידום זכויות האישה וקידום לשכת עורכי הדין בישראל. בנוסף, היא משמשת כחברת פאנל ומנחה בוועידות הלשכה השונות, כמרכזת אקדמאית של הכנסים הפליליים ופרשנית משפטית בערוצי טלוויזיה. אורית חיון היא סנגורית פלילים. בין התיקים הבולטים שבהם היא ייצגה: פרשת המעילה בבנק למסחר - במהלכה ייצגה חיון את יפה מקסימוב, גיסתה של אתי אלון שהביאה לקריסת הבנק למסחר. הרצח בברנוער - חיון ייצגה את אחד החשודים בביצוע הרצח. תיק סמואל שיינביין – במהלכו ייצגה חיון את שינביין אשר רצח את חברו לכיתה במרילנד, ארצות הברית ולאחר מכן ברח לישראל. בשנת 1999 הוא נשפט ל-24 שנות מאסר. רצח מאיה ווישניאק - תיק בו מייצגת חיון את הרוצח עמית אלמוג הטוען להגנת אי-שפיות. במהלך המשפט נקבע תקדים, לפיו אלמוג יקבל הערכת פסיכיאטר מטעם ההגנה בסמוך לאירוע וקודם לבדיקת פסיכיאטר מחוזי, כדי לקבוע האם הוא כשיר לעמוד לדין ויכול לשהות במעצר. רצח רים מוסלמי - חיון ייצגה את עפעף גילאווי שהואשמה ברצח. במהלך המשפט נקבע תקדים, שבו לראשונה הורה בית המשפט המחוזי בתל אביב למומחה מטעם ההגנה להיכנס למכון לרפואה משפטית אבו כביר ולבצע בדיקה בגופה מטעם ההגנה, כאשר למשטרה ולפרקליטות לא ניתנה גישה, והבדיקה ותוצאותיה הן חסויות ושמורות בכספת המכון לרפואה משפטית. בסיום המשפט זוכתה הנאשמת מאשמת הרצח ואף קיבלה פיצויים מהמדינה בגין שלוש השנים בהן שהתה במעצר. בג"ץ אלקיעאן - חיון ייצגה בכיר במשטרת ישראל בכל הקשור לפרשת הירי באזרח בשם אלקיעאן באזור חורה שבנגב. האירוע טופל כאירוע טרור, אולם נטען כי המנוח, מורה בדואי, לא ביצע פעולת טרור ומותו נגרם שלא כדין על ידי המשטרה. באוקטובר 2021 אישר בית המשפט העליון, במסגרת בג"ץ אותו הגישה משפחת המנוח, את החלטת מח"ש ופרקליט המדינה שי ניצן לסגור את התיק כנגד השוטרים המעורבים. חיון נשואה ליובל גבעתי, מנהל שיווק בחברת מחשבים, והיא אם לשני ילדים. מדיה וקבצים בנושא אורית חיון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אורית חיון דירוג משרדי עו"ד המובילים בארץ באתר duns100 אפרת וייס ואטילה שומפלבי, יפה מקסימוב סירבה להיות עדת מדינה, באתר ynet, 9 באוקטובר 2002 אלי סניור, "החשוד ברצח בברנוער הפליל עצמו בחקירה", באתר ynet, 6 ביוני 2013 החלטה תקדימית: פסיכיאטר פרטי יאבחן את החשוד ברצח וישניאק באתר גלי צה"ל הלכת אורית חיון באתר posta‏, 28 במאי 2020 זיכוי עפאף גילאווי: יש מחיר לחופש באתר posta‏, 12 באוקטובר 2018 יאיר אלטמן, בג"ץ: לא תיפתח חקירה נגד השוטרים המעורבים במותו של יעקוב אלקיעאן, באתר ישראל היום, 21 באוקטובר 2021 פרשת אום אל חיראן: בג"ץ דחה עתירה להעמיד לדין את השוטרים באתר posta‏, 21 באוקטובר 2021
מיומי מוריאמה

מיומי מוריאמה (ביפנית: 森山 眞弓; ‏7 בנובמבר 1927 – 14 באוקטובר 2021) הייתה פוליטיקאית ועובדת ציבור יפנית. היא כיהנה כחברת הפרלמנט של יפן וכשרה בממשלתה. מוריאמה נולדה בטוקיו בשנת 1927, בת לעקרת בית ולאיש עסקים. בשנת 1947 סיימה את לימודיה במחלקה לשפות זרות במכללת צודה (Tsuda). בשנת 1950 קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת טוקיו. בשנים 1950 עד 1980 עבדה במשרד העבודה של ארצה. בתפקידה הייתה פעילה למען מתן שוויון הזדמנויות בתעסוקה לנשים וגברים. בשנת 1980 נבחרה מוריאמה, לראשונה מבין שלוש כהונות שלה בבית העליון של הפרלמנט של יפן, כנציגה של המפלגה הליברלית-דמוקרטית. כיהנה כשנה בראש ועדת יחסי החוץ של הבית העליון של הפרלמנט. בשנת 1989 מונתה לראש הסוכנות להגנת הסביבה של יפן וזמן קצר לאחר מכן למזכירת הקבינט של יפן בממשלתו של טושיקי קאיפו. היא הייתה האישה הראשונה למלא תפקיד זה וכיהנה בו במשך 13 חודש עד להעברתה מתפקידה. במשך שמונה חודשים (1992-‏1993) כיהנה כשרת החינוך בממשלתו של קיאיצ'י מיזאווה וגם בתפקיד זה הייתה האישה המכהנת הראשונה. בשנת 1996 נבחרה לכהונה הראשונה שלה מבין ארבע בבית התחתון של הפרלמנט. מאפריל 2001 ועד ספטמבר 2003 כיהנה כשרת המשפטים בממשלתו הראשונה של ג'וניצ'ירו קואיזומי. בשנים 2007 עד 2013 כיהנה מוריאמה כנשיאת אוניברסיטת האקואו(אנ'). מוריאמה הייתה נשואה לחבר הפרלמנט קינג'י מוריאמה עד למותו. בשנת 1991 פרסמה ספר בשם What I Saw in the Cabinet (בתרגום חופשי: "מה שאני ראיתי בקבינט") מוריאמה מתה בטוקיו בשנת 2021, סמוך לפני יום הולדתה ה-94. מדיה וקבצים בנושא מיומי מוריאמה בוויקישיתוף Japan's 1st female Chief Cabinet Secretary Moriyama dies, באתר Mainichi Japan, ‏18 באוקטובר 2021 (באנגלית) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מיומי מוריאמה".
קסטריוט אימרי

קסטריוט אימרי (בצרפתית: Kastriot Imeri; נולד ב-27 ביוני 2000 בז'נבה שבשווייץ) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת יאנג בויז ברן מליגת העל השווייצרית ובנבחרת שווייץ. אימרי גדל במחלקות הנוער של מרן ושל סרבט ז'נבה. בשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סרבט ז'נבה, ששיחקה בליגה השווייצרית השנייה. בתום עונת 2018/2019 העפיל עם הקבוצה לליגת העל השווייצרית. אימרי היה חלק מנבחרת שווייץ עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך שלוש הופעות בטורניר. ב-12 בנובמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ הבוגרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת איטליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. במקביל הוא ממשיך לשחק בנבחרת הצעירה במשחקים מוקדמים לקראת אליפות אירופה לנבחרות צעירות 2023. קסטריוט אימרי, באתר Transfermarkt קסטריוט אימרי, באתר Soccerway קסטריוט אימרי, באתר WorldFootball.net קסטריוט אימרי, באתר National Football Teams קסטריוט אימרי, באתר FootballDatabase.eu
Punk

Punk הוא אלבום האולפן השני של הראפר האמריקאי יאנג ת'אג. הוא יצא לאור ב-15 באוקטובר 2021, תחת הוצאת YSL רקורדס ומופץ על ידי אטלנטיק רקורדס ו-300 אנטרטיינמנט. האלבום מכיל הופעות אורח של סטריק, ג'יי קול, טי-שיין, גאנה, פיוצ'ר, BSlime, ג'וס וורלד, פוסט מאלון, אייסאפ רוקי, ליל דאבל 0, דרייק, טראוויס סקוט, דוג'ה קאט, נייט רוס, ג'ף בהסקר, ומק מילר. ההפקה מטופלת על ידי מגוון מפיקים, כולל טי-מינוס, מטרו בומין, קניה וסט, פייר בורן, ויזי, אוז, לואי בל, ואנדרו ואט, בין היתר. מידע על האלבום Punk באתר MusicBrainz Sheffield, Rob (3 בדצמבר 2021). "The 50 Best Albums of 2021". Rolling Stone. ארכיון מ-3 בדצמבר 2021. נבדק ב-3 בדצמבר 2021. {{cite news}}: (עזרה)
נפתלי הירצקא העניג

הרב נפתלי הירצקא העניג (ה' באייר ה'תרנ"ח – י"ד בניסן ה'תשמ"ה) היה רב הונגרי-רומני, שכיהן כרב העיר סרמאשו ברומניה וכיושב ראש התאחדות הרבנים בארצות הברית. העניג נולד בעיר סיגט בטרנסילבניה לשמחה יוסף ולחנה, בת הרב יעקב פרץ הלוי זילברמן. בצעירותו למד בישיבותיהם של הרבנים חיים צבי טייטלבוים ויהודה גרינוולד, בסיגט ובסאטמאר. בבגרותו למד אצל הרבנים ישעיהו זילברשטיין, ישכר דב רוקח וצבי אלימלך שפירא. נישא לפרומט, בתו של הרב שלמה יהודה בראך מלעכניץ. בשנת ה'תרפ"ד נבחר לכהן כרבהּ של סרמאשו (שארמאש, בשמה היידי). בשואה נרצחו אשתו וארבעה מילדיו בטבח סרמאשו, והוא וחמישה מילדיו הצליחו להימלט. אחר המלחמה בחורף תש"ו הגיע למחנה העקורים בוולדשטאט - פוקינג, שם ייסד ישיבה לבחורים. מדי שבוע היה נוסע למינכן להשתתף באסיפות ועד הרבנים, שם עסק בהתרת עגונות. בחודש שבט תש"ט עבר למחנה פרנוולד, שם שנה מספר חודשים, ובאותו קיץ היגר לניו יורק. בט' באלול ה'תש"ט היגר לארצות הברית וייסד בית מדרש בלואר איסט סייד שבמנהטן. בשנת ה'תשט"ו מונה ליושב ראש ארגון "התאחדות הרבנים", ארגון רבני קנאי בארצות הברית ובקנדה שהוקם על ידי רבי יואל טייטלבוים מחסידות סאטמר. בשנת ה'תשי"ט עבר לוויליאמסבורג ובשנת ה'תשל"ט עבר לקריית יואל, בה חלה, נפטר ונקבר. שנה לאחר פטירתו, בה'תשמ"ו, יצא לאור הספר "שו"ת תפארת נפתלי", ובו כתביו תולדותיו. בשנים שלאחר מכן יצאו ספרים נוספים מסדרת הספרים "תפארת נפתלי". שו"ת תפארת נפתלי, באתר HebrewBooks הערך "נפתלי הירצקא העניג", באתר המכלול רבי נפתלי הירצקא העניג אב"ד שארמאש זצ"ל - קדושי שארמאש הי"ד - אידישע וועלט פארומס, באתר www.ivelt.com תפארת נפתלי - שו"ת, עמ' לד-לו
מוצרט וסליירי

מוצרט וסליירי (ברוסית: Моцарт и Сальери) היא אופרה במערכה אחת בשתי תמונות מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שנכתבה ב-1897 על פי לברית רוסית שנלקחה כמעט מילה במילה מדרמת השירה של אלכסנדר פושקין משנת 1830 באותו השם. הסיפור עוקב אחר האגדה האפוקריפית לפיה אנטוניו סאליירי הרעיל את וולפגנג אמדאוס מוצרט מתוך קנאה במוזיקה של האחרון. רימסקי-קורסקוב שילב ביצירה ציטוטים מהרקוויאם של מוצרט ומדון ג'ובאני. ריצ'רד טארוסקין הציב את האופרה הזו בהקשר ההיסטורי של התפתחות המסורת הריאליסטית באופרה הרוסית. הופעת הבכורה התקיימה בתיאטרון סולודובניקוב במוסקבה, שהועלתה על ידי האופרה הרוסית הפרטית של מוסקבה, ב-7 בדצמבר 1898 (לפי התאריך הרוסי הישן ב-25 בנובמבר). המנצח היה יוסיף טרופי ומעצב התפאורה מיכאיל ורובל. פיודור שאליאפין, שבמקור שיחק בתפקיד סליירי, טען כי שר לעיתים קרובות את היצירה כמונודרמה (מחזה או אופרה של משתתף אחד). בבריטניה הוצגה ההופעה הראשונה ב-11 באוקטובר 1927, שוב עם שאליאפין בתפקיד סאליירי, בעוד שהבכורה הראשונה בארצות הברית התרחשה ב-Forest Park, פנסילבניה, ב-1933. זמן : סוף המאה ה-18 מקום : וינה, אוסטריה סליירי נהנה ממעמד חברתי גבוה כמלחין והתמסר לשירות אמנותו. אולם בסתר, הוא מקנא ביצירותיו של מוצרט משום שהוא מזהה את איכותן המעולה, במיוחד לאור מה שהוא רואה כדמות ה"בטלן" של מוצרט. סליירי מזמין את מוצרט לארוחת ערב ומתכנן להרעיל אותו. מוצרט וסליירי סועדים בפונדק. מוצרט מוטרד מעבודתו על הרקוויאם שלו, שזר בלבוש שחורים הזמין ממנו. מוצרט נזכר בשיתוף הפעולה של סליירי עם פייר בומרשה ושואל אם זה יכול להיות נכון שבומארשה הרעיל פעם מישהו, שכן גאונות ופשיעה בוודאי לא עולים בקנה אחד. לאחר מכן סליירי שופך בחשאי רעל למשקה של מוצרט. מוצרט מתחיל לנגן, כשסליירי מתחיל לבכות. מוצרט רואה את זה, אבל סליירי מפציר במוצרט להמשיך. מוצרט מתחיל להרגיש רע ועוזב. סאליירי מסיים את היצירה בהתחשב באמונתו של מוצרט שגאון לא יכול לרצוח: האם מיכלאנג'לו לא הרג עבור העבודות שלו בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן, או שמא אלו היו שמועות סרק? הקלטות אודיו ( בעיקר הקלטות אולפן ) מקור: www.operadis-opera-discography.org.uk Motsart i Salyeri (רוסית) הולדן, אמנדה (עורכת), The New Penguin Opera Guide, ניו יורק: Penguin Putnam, 2001.ISBN 0-14-029312-4 Warrack, John and West, Ewan, The Oxford Dictionary of Opera New York: OUP: 1992 ISBN 0-19-869164-5 מדיה וקבצים בנושא מוצרט וסליירי בוויקישיתוף "רימסקי-קורבקוב: מוצרט וסליירי באתר operatoday.com, 22 באוקטובר 2005 אלכסנדר פושקין: מוצרט וסליירי באנגלית מוצרט וסליירי, אופ. 48 ב- IMSLP Davies, Peter J., "Mozart's Illnesses and Death - 2. The Last Year and the Fatal Illness" (October 1984). The Musical Times, 125 (1700): pp. 554-557, 559-561. Taruskin, Richard (1970). "Realism as Preached and Practiced: The Russian Opera Dialogue". The Musical Quarterly. LVI (3): 431–454. doi:10.1093/mq/LVI.3.431. trove.nla Harlow Robinson, "Rimsky-Korsakov's Mozart and Salieri". New York Times, 16 August 1981.