laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פדמלון ההרים

פדמלון ההרים (שם מדעי: Thylogale lanatus) הוא מין של כיסאי קטן ונדיר בסוג פדמלון, האנדמי לחצי האי הואון במזרח גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1922 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ונחשב עד לשנת 2005 כתת-מין של פדמלון בראון. פדמלון ההרים הוא כיסאי קטן למדי, עם מבנה גוף עגלגל ומקושת המאפשר לו לצלול בסבך במהירות. ראשו עגלגל ובעל חרטום קצר ומחודד, אוזניו גדולות ועגולות, וזנבו קצר ועבה. רגליו האחוריות גדולות וחזקות, ואילו רגליו הקדמיות קצרות במיוחד. חוטמו גדול ועיניו בינוניות. הפרווה של פדמלון ההרים רכה, צפופה וצמרירית ומסייעת לו להתמודד עם האקלים הקריר בבית גידולו ההררי. צבעה הכללי חום-אוכרה בהיר או בז', והיא הופכת לזהובה-אפרפרה באזור הצוואר, העורף והמותניים. הכתפיים, הגב ולעיתים גם הירכיים כהים מעט ונוטים לחום-קפה. החזה, הגרון, הבטן והמפשעה בצבע צהבהב-קרמי חיוור, והזרועות והשוקיים זהובים. הקרסוליים וכפות הידיים צבע חום כהה. בניגוד מובהק לגוף הבהיר יחסית, ראשו של פדמלון ההרים בצבע חום-שוקולד או חום-שחרחר, אך לחייו וסנטרו צהבהבים. פיו ואוזניו שחרחרים, וסביב עיניו טבעות בהירות מעט. זנבו בצבע חום-זהוב בהיר. פדמלון ההרים אנדמי לאי גינאה החדשה, בו הוא מצוי אך ורק בחצי האי הואון הנמצא במחוז מרובו של פפואה. כפי שמרמז שמו, המין חי באזורים הרריים גבוהים במיוחד, בטווח של 3,800-3,000 מטר מעל פני הים. בית הגידול שלו מורכב מיערות עננים המנוקדים בכרי דשא תת-אלפינים, והוא מתאפיין באדמה בוצית ורטובה, באפיפיטים, שרכים וחזזיות, ובטמפרטורות קרות. אין כמעט מידע אודות הביולוגיה שלו. הוא ככל הנראה פעיל לילה, וחי מרבית הזמן בבדידות להוציא מפגשים קצרים בעונת הרבייה. התזונה שלו מורכבת מעשבים, עשבי תיבול ועלים. הנקבה ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה, והוא שוהה במשך כ-6 חודשים בתוך הכיס ומגיע לבגרות לאחר כשנה. פדמלון ההרים מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), מכיוון שטווח התפוצה הכולל שלו קטן מ-5,000 קילומטרים רבועים, הוא מוגבל לשני אזורים בלבד, ובנוסף ישנה ירידה מתמשכת במספריו כתוצאה מציד לבשר. הרשימה האדומה ממליצה לארגוני השימור לבצע מחקרים אודות האקולוגיה וגודל האוכלוסייה של המין, וכן לפתח תוכניות להגנה עליו ולאסור את הציד שלו כליל. פדמלון ההרים אינו מצוי באזור מוגן רשמי, אך באזורים מסוימים הוא זוכה להגנה מצד קהילות מקומיות בזכות העלאת המודעות בקרב הילידים הפפואנים לנדירותו. מדיה וקבצים בנושא פדמלון ההרים בוויקישיתוף פדמלון ההרים, באתר ITIS (באנגלית) פדמלון ההרים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פדמלון ההרים, באתר GBIF (באנגלית) פדמלון ההרים באתר הרשימה האדומה של IUCN
פדמלון קלבי

פדמלון קלבי (שם מדעי: Thylogale calabyi; קרוי גם וולבי אלפיני) הוא מין של כיסאי נדיר ולא מוכר בסוג פדמלון שאנדמי לאזורים ההרריים באי גינאה החדשה. פדמלון זה מין חדש יחסית: הוא תואר מדעית רק בשנת 1992 על ידי הזואולוג האוסטרלי טים פלנרי (אנ'), וקרוי על שמו של הממולוג האוסטרלי ג'ון קלבי, שחקר רבות את משפחת הקנגוריים. לתקופה קצרה, פדמלון קלבי נחשב כתת-מין של פדמלון כהה, עד שקיבל מעמד של מין נפרד. פדמלון קלבי הוא יונק כיס קומפקטי ועגלגל, עם ראש גדול וקצר ואוזניים גדולות. זנבו קצר ועבה, גפיו הקדמיות קטנטנות וגפיו האחוריות מפותחות וחזקות. הפרווה שלו עבה, צפופה וצמרירית, ונועדה להגן עליו מפני טמפרטורות קפואות בבית גידולו ההררי. צבעו חום אפרורי כהה בחלק העליון, עם גוון חיוור ובהיר יותר בחלק התחתון. יש לו פס בהיר על הירכיים. גופו בנוי בצורה מקושתת המאפשרת לו לצלול במהירות בסבך השיחים ולהיעלם. משקלו נע בין 3 ל-6 קילוגרם, כשהזכרים שוקלים בדרך כלל כפול מהנקבות. פדמלון קלבי אנדמי לפפואה, בה הוא מוגבל לשלושה הרים מבודדים ומרוחקים זה מזה: הר אלברט אדוארד, הר וילהלם והר גילווה (השניים האחרונים הם ההרים הגבוהים ביותר באוקיאניה). ההימצאות שלו בהרים המבודדים הללו המפוזרים ברכס אואן סטנלי וברכס ביסמרק, עשויה להצביע על כך שטווח התפוצה ההיסטורי שלו ברכסים הללו היה רחב לאין שיעור מהטווח הנוכחי. פדמלון קלבי חי ברום רכסי ההרים בגובה של 2,800 מטר מעל פני הים ומעלה באזור אקולוגי ייחודי המכונה טונדרה אלפינית, שדומה במובנים רבים לטונדרה ארקטית: הטמפרטורות נמוכות בו בצורה קיצונית עם רוחות עזות, הוא נטול עצים, והצמחייה העיקרית שבו כוללת כרי דשא ושיחים נמוכים לצד טחבים וחזזיות. אף על פי שפדמלון קלבי חי באופן כללי מעל קו העצים, באזורים מסוימים הוא נמצא גם באזור התת-אלפיני בקצה העליון של יערות הגשם הממוזגים שבהם נפוצה תופעת הקרומהולץ. אין מידע זמין אודות האקולוגיה של המין; סביר להניח, שפדמלון קלבי הוא יונק יחידאי החי מרבית הזמן בגפו להוציא את עונת הרבייה. בהתבסס על אורח החיים האופייני לפדמלונים האחרים, ככל הנראה גם מין זה הוא פעיל לילה או פעיל דמדומים הניזון מעשבים, עלים ועשבי תיבול. הנקבה ממליטה גור אחד בדרך כלל לאחר תקופת היריון קצרה, והגור שוהה בכיס כ-6 חודשים. לא ידוע על טורפים טבעיים של המין מלבד האדם. פדמלון קלבי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), היות ששטח התפוצה הכולל שלו קטן מ-500 קילומטרים רבועים ומוגבל כולו לכרי דשא תת-אלפינים, כאשר כל האוכלוסייה מרוכזת בחמישה מוקדים הסובלים מירידה באיכות בית הגידול שנגרמת על ידי חזירים פראיים, ומציד על ידי האדם וכלבי בית למזון. שינויי האקלים שמובילים לטמפרטורות קפואות מן הרגיל, הופכים לאיום משמעותי יותר ויותר, ומשפיעים לרעה על איכות בית הגידול ועל יכולת השרידות של הפדמלון. אין מידע עדכני אודות האוכלוסייה הכוללת של המין, ואף אין מידע על האוכלוסיות המבודדות בהר גילווה והר אלברט אדוארד שבהם הפדמלון דווח כנפוץ בעבר על ידי טים פלנרי. האוכלוסייה על הר וילהלם נכחדה ככל הנראה. פדמלון קלבי אינו נמצא עדיין בשום אזור ממשלתי מוגן, ונדרשת תוכנית שימור מקיפה להצלת המין וכן חקיקת חוקי ציד מחמירים בסביבת המחיה המצומצמת שלו. מדיה וקבצים בנושא פדמלון קלבי בוויקישיתוף פדמלון קלבי, באתר ITIS (באנגלית) פדמלון קלבי, באתר NCBI (באנגלית) פדמלון קלבי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פדמלון קלבי, באתר GBIF (באנגלית) פדמלון קלבי באתר הרשימה האדומה של IUCN
פוסום זנב-טבעת

פוסום זנב-טבעת (שם מדעי: Pseudocheirus) הוא סוג של פוסום בינוני במשפחת הפוסומים הטבעתיים שכולל 2 מינים החיים באוסטרליה. הסוג הוקם בשנת 1837 על ידי הזואולוג האירי ויליאם אוגילבי, ובעבר נכללו בו פוסום הסלע, פוסום למורי, דאון ענק, פוסום זנב-טבעת דק ופוסום זנב-טבעת מדומה עד שהוקצו עבורם סוגים נפרדים. משמעות השם המדעי של הסוג היא "יונק בעל יד חמישית" בהתייחס לשימוש הרב שהפוסום עושה בזנבו הגמיש במהלך הטיפוס על עצים. לפוסום הטבעת מבנה גוף עגלגל וגוצי, ראש קטן ומעוגל עם חוטם חרוטי ואף גדול וריבועי. אוזניו השעירות גדולות ורחבות ביחס לסוגים אחרים, ועיניו גדולות ומותאמות לראיית לילה. בכפות היד והרגל יש בהונות מנוגדות לשאר האצבעות (ביד שתיים וברגל אחת), והן מאפשרות לפוסום ללפות את הענף משני צדדיו; לפוסום הטבעת תכונות נוספות המסייעות לו בטיפוס על עצים: כריות הצמדה בכפות, טפרים חדים וזנב ארוך ומתפתל שבקצהו טבעת לפיתה. אורך הראש והגוף של המינים בסוג נע בין 29 ל-40 סנטימטרים, אורך זנבם: 41-29 סנטימטרים ומשקלם 1.3-0.7 קילוגרם. הפרווה של פוסומי הטבעת צפופה ושעירה, וצבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין אפור-כסוף וכתום לערמון-שחרחר. הצד התחתון לבנבן בדרך כלל, האוזניים בהירות והגפיים חומות או כתומות. מספר אזורים בגוף חשופים וורודים: קצה הזנב, האצבעות, פנים האוזניים והאף. פוסומי הטבעת הם יונקים ליליים; במהלך היום הם ישנים בקן שבנו מעלים, שרכים וקליפות, ולפעמים גם בשקעים וחללי עצים. הם מבלים את מרבית חייהם על העצים ויורדים לאדמה בתדירות נמוכה למדי. בניגוד לבני הסוג פוסום זנב-טבעת דק או פוסום זנב-טבעת מדומה שחיים בגפם, בני סוג זה חברתיים יותר וחיים בקבוצה שמורכבת משתי נקבות וצאצאיהן. תזונתם העיקרית היא מעלים, אך הם אוכלים לעיתים קרובות גם פרחים, ניצנים, פירות וצוף. לנקבות יש כיס מפותח שבתוכו ארבע פטמות, לעומת נקבות הסוגים פוסום טבעת דק ופוסום טבעת מדומה שלהן רק שתי פטמות. הפוסומית ממליטה פעם או פעמיים בשנה, ובכל המלטה גודל השגר נע בין צאצא אחד לשלושה. הגורים מבלים את החודשים הראשונים לחייהם בכיס ולאחר מכן רוכבים על גבה של האם. הם נגמלים בגיל 6–7 חודשים ומגיעים לבגרות בסביבות שנה. המינים בסוג אנדמיים ליבשת אוסטרליה ומאכלסים אזורים נפרדים לחלוטין משני צידי היבשת. בית הגידול שלהם מורכב מיערות אקליפטוס, חורש ים-תיכוני יער גשם טרופי ואף בתה סבוכה, אך בדרך כלל נמנעים מבתי גידול יבשים מדי. המינים בסוג הסתגלו גם לחיים בסביבה עירונית; בניגוד לפוסום זנב-מברשת מצוי, המינים הללו נרתעים יחסית מן האדם, ואינם נחשבים למטרד סביבתי כמו האחרון. ההימצאות שלהם בקרבת מגורי אדם, גורמת לכך שרבים מהם נטרפים על ידי חתולי בית או נדרסים בעת חציית כבישים. פוסום זנב-טבעת מצוי (Pseudocheirus peregrinus) - המין הנפוץ. מצוי לאורך קו החוף המזרחי של יבשת אוסטרליה. פוסום זנב-טבעת מערבי ( Pseudocheirus occidentalis) - המין הנדיר והגדול. אנדמי לדרום-מערב אוסטרליה ונחשב בעבר כתת-מין של הראשון. מדיה וקבצים בנושא פוסום זנב-טבעת בוויקישיתוף פוסום זנב-טבעת, באתר ITIS (באנגלית) פוסום זנב-טבעת, באתר NCBI (באנגלית) פוסום זנב-טבעת, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) פוסום זנב-טבעת, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פוסום זנב-טבעת, באתר GBIF (באנגלית)
פוסום זנב-טבעת מדומה

פוסום זנב-טבעת מדומה (שם מדעי: Pseudochirops) הוא סוג של פוסום בינוני-גדול במשפחת הפוסומים הטבעתיים שכולל 5 מינים החיים בגינאה החדשה ובאוסטרליה. בעבר המינים הללו שויכו לסוג פוסום זנב-טבעת עד שהוקם עבורם סוג עצמאי בשנת 1915 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי (Paul Matschie). לבני סוג זה מבנה גוף עגלגל וגוצי, עם צורה מגושמת וכבדה ביחס לבני הסוג פוסום זנב-טבעת דק. הראש קצר ומעוגל, החוטם חרוטי וסביבו זיפים ארוכים. האוזניים רחבות, ושעירות והגפיים עבות יחסית. תכונות פיזיות נוספות המבדילות את סוג זה מהסוגים האחרים הם זנב עבה וקצר יחסית, אישונים אנכיים וטוחנות גדולות וחזקות שדומות לאלו של הקואלה ומותאמות ללעיסת עלים. למינים בסוג יש טפרים חזקים וכריות הצמדה בכפות הרגליים המסייעים להם בטיפוס, ובקצה זנבם טבעת לפיתה שמשמשת כרגל חמישית ואופיינית למשפחה. אורכם של המינים בסוג נע בין 29 ל-41 סנטימטרים וטווח משקלם 2.2-0.6 קילוגרם. הפרווה של המינים בסוג קצרה, רכה ועבה במיוחד. צבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין ירוק-זית לזהוב, נחושת או חום, כשהצד התחתון יהיה בהיר יותר. לחלק מהמינים יש פסי גב כהים וכתמים בהירים על הלוע. המינים בסוג מצויים באוקיאניה; מרבית המינים (4) אנדמיים לגינאה החדשה ומין אחד אנדמי לאזור הטרופי בצפון-מזרח אוסטרליה. הפוסומים בסוג זה חיים על רכסים הרריים גבוהים ברום 4,000-1,000 מטר מעל פני הים, ובית הגידול שלהם כולל יערות גשם טרופים וממוזגים; הם נוטים לשהות רוב הזמן על העצים ויורדים לאדמה לעיתים רחוקות. הפוסומים פעילים בעיקר בשעות הלילה, אך עשויים להגיח מדי פעם גם בשעות היום; הם לנים בקינים בחללי עצים או על הצטלבויות ענפים. התזונה העיקרית שלהם מורכבת מעלים, אך הם ניזונים גם מפירות וממקורות צמחיים אחרים. המינים בסוג חיים בגפם ברוב השנה, להוציא את עונת הרבייה. הפוסומית ממליטה צאצא יחיד בדרך כלל ששוהה בכיס בחודשים הראשונים לחייו ולאחר מכן רוכב על גבה עד שהופך לעצמאי. מרבית המינים בסוג מאוימים מצד בירוא יערות וציד. אורח החיים הלילי והמתבודד של המינים בשילוב עם בית הגידול הקשה לגישה, הוביל לכך שעל מינים רבים בסוג אין כמעט מידע בספרות הזואולוגית. פוסום זנב-טבעת אלברטיס (Pseudochirops albertisii) פוסום זנב-טבעת זהוב (Pseudochirops corinnae) פוסום זנב-טבעת ירוק (Pseudochirops archeri) פוסום זנב-טבעת נזירי (Pseudochirops coronatus) פוסום זנב-טבעת נחושתי (Pseudochirops cupreus) מדיה וקבצים בנושא פוסום זנב-טבעת מדומה בוויקישיתוף פוסום זנב-טבעת מדומה, באתר ITIS (באנגלית) פוסום זנב-טבעת מדומה, באתר NCBI (באנגלית) פוסום זנב-טבעת מדומה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) פוסום זנב-טבעת מדומה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פוסום זנב-טבעת מדומה, באתר GBIF (באנגלית)
פוסום זנב-טבעת אלברטיס

פוסום זנב-טבעת אלברטיס (שם מדעי: Pseudochirops albertisii) הוא מין של פוסום בינוני בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שמצוי בכיסים מבודדים בצפון ומערב גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1874 על ידי הזואולוג וילהלם פטרס (אנ') וקרוי על שמו של חוקר הטבע האיטלקי לואיג'י מריה אלברטיס שרכש את הדגימה הראשונה של המין. לפוסום אלברטיס 3 תת-מינים המופרדים גאוגרפית זה מזה. פוסום אלברטיס הוא המין הקטן ביותר בסוגו. מבנה גופו גוצי ועגלגל וראשו צר ומחודד. הוא מתאפיין באוזניים קטנות, בעיניים גדולות ובלוע קצר. במראהו החיצוני הוא דומה לפוסום זנב-טבעת נזירי שחופף איתו בטווח התפוצה ונחשב בעבר לתת-מין שלו, אך הלה גדול וכבד ממנו משמעותית. פוסום אלברטיס נבדל ממינים אחרים באוזניו הדלילות בשיער ובפרוותו הצמרירית. זנבו הארוך והדקיק של הפוסום מכוסה בשיער דליל, ובקצהו טבעת לפיתה שמסייעת לאחיזה בענפים. כאשר הזנב אינו בשימוש הוא מגולגל סביב עצמו. בדומה לפוסומים אחרים, גם למין זה טפרים חדים וכריות הצמדה בתחתית הכפות. אורך ראשו וגופו של פוסום אלברטיס 29 סנטימטרים, אורך זנבו 29–32 סנטימטרים ומשקלו 0.8-0.6 קילוגרם. צבעו הכללי של הפוסום נע בין חום-ערמוני או מהגוני לחום-קפה או אפרורי. הצד התחתון נע בין לבן לשמנת ולאורך הגב יש פס שחור עבה. הזנב והכפות נוטים לחום שוקולד כהה עד שחרחר. פוסום אלברטיס מצוי בגינאה החדשה, בעיקר בצד האינדונזי ובמידה פחותה גם בצד הפפואני. טווח התפוצה שלו אינו רציף, אלא מתפצל בין רכסי הרים המרוחקים גאוגרפית זה מזה. האוכלוסייה הגדולה ביותר נמצאת על רכס טמראו ורכס ארפק בחצי האי ראש ציפור (ווגלקופ), האוכלוסייה השנייה בגודלה על רכס טוריצ'ילי, ואוכלוסיות קטנות נוספות מצויות על רכס הרים קטן ליד רכס מאוקי, הרי צ'יקלופס ליד ג'איאפורה, ואולי גם בהרי פוג'ה המבודדים ובהרי ויילנד. אוכלוסייה נוספת חיה על האי האינדונזי יאפן (אנ') במפרץ סנדרוואזיה. בית הגידול של פוסום אלברטיס כולל יערות גשם ממוזגים וטרופיים או יערות עננים על מדרונות הרריים ברום 1,900-1,000 מטר מעל פני הים, והוא אינו נמצא ביערות גשם שפלתיים. פוסום אלברטיס הוא יונק לילי שמבלה את שעות היום במנוחה בהצטלבות ענפים או תחת גזעים ובולי עץ אך לא בעץ חלול. הוא ניזון בעיקר מעלים, פירות וניצנים. הרבייה מתרחשת כנראה מספר פעמים לאורך השנה, והפוסומית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה. מעבר לכך אין מידע זמין אודות אורח חייו של הפוסום. פוסום אלברטיס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מאחר שסביר מאוד שהוא חווה ירידה משמעותית הקרובה לשיעור של 30% במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, וצפויה גם ירידה ממושכת במספריו כתוצאה מרמות ציד גבוהות בכל שטחי המחיה שלו שעשויה לגרום לו להעפיל לקטגוריית הפגיע (VU). בחוף הצפוני הפוסום סובל גם מצד בירוא יערות לחקלאות. פוסום אלברטיס מצוי במספר אזורים מוגנים. נדרשים מחקרים נוספים אודות האקלוגיה והאיומים המרחפים על המין וכן סקרים ברכסי ההרים נוספים בצפון האי שבהם המין עשוי להיות נוכח. מדיה וקבצים בנושא פוסום זנב-טבעת אלברטיס בוויקישיתוף פוסום זנב-טבעת אלברטיס, באתר ITIS (באנגלית) פוסום זנב-טבעת אלברטיס, באתר NCBI (באנגלית) פוסום זנב-טבעת אלברטיס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פוסום זנב-טבעת אלברטיס, באתר GBIF (באנגלית) פוסום זנב-טבעת אלברטיס באתר הרשימה האדומה של IUCN
פוסום זנב-טבעת זהוב

פוסום זנב-טבעת זהוב (שם מדעי: Pseudochirops corinnae; קרוי גם פוסום זנב-טבעת עטוי-פילוסין), הוא מין של פוסום גדול בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שאנדמי לקורדילרה המרכזית של גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1897 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ולו 3 תת-מינים. הפוסום הזהוב הוא המין השלישי בגודלו בסוג לאחר פוסום זנב-טבעת נחושתי ופוסום זנב-טבעת נזירי. מבנה גופו של הפוסום הזהוב כבד ומגושם, ראשו רחב, נפוח וחרוטי וגפיו עבות. עיניו גדולות ואפו גדולים ואוזניו קצרות ועגלגלות. כפות ידיו ורגליו של הפוסום גדולות ורחבות עם כריות הצמדה וטפרים ארוכים וחזקים. בכל אחת מהכפות יש בהונות מנוגדות (אחת ברגל ושתיים ביד) שמאפשרות לו לתפוס בענף משני צדדיו. זנבו ארוך, שעיר ועבה עם טבעת לפיתה בקצהו. אורך ראשו וגופו של הפוסום הזהוב: 34-31 סנטימטרים; אורך זנבו: 34-28 סנטימטרים ומשקלו: 1.3-0.9 קילוגרם. הפרווה של הפוסום הזהוב צפופה ועבה, והיא בעלת מרקם פילוסין רך ומבריק שהעניק למין את אחד משמותיו הנפוצים. הפרווה מנומרת בצבעי קפה ופשתן, וצבעה הכללי נע בין זהב-מתכתי לחום-זהוב בהיר, כהה או זיתני; בכך הוא נבדל בנקל מהמינים האחרים בסוג שמצויים בגינאה החדשה ובעלי פרווה ערמונית-נחושתית ודומה יותר לפוסום הטבעת הירוק מאוסטרליה. לאורך הגב יש רצועה בהירה שבמרכזה פס שחור צר ועל הצלעות שברי פסים בצבע חום כהה. המפשעה והבטן בצבע זהב חיוור או חאקי, וסביב החזה והצוואר יש סינר או כתם יהלום בצבע לבן בוהק. הראש בצבע זהוב כיתר הגוף, והפנים והכפות אפרפרים. סימוני הפנים כוללים פס שחור על המצח, שברי פסים בצדדי הגולגולת, לחיים וסנטר לבנבנים. האוזניים זהובות ומוכתמות בחום ולבן. הזנב חום-זהוב בבסיסו ומתכהה בהדרגה בקצהו. הפוסום הזהוב מצוי לאורך רכסי ההרים של גינאה החדשה המחולק בין פפואה ואינדונזיה: החל מרכס אואן סטנלי דרך רכס ביסמרק וכלה ברכס מאוקי; אוכלוסייה מבודדת נוספת נמצאת בחצי האי הואון. בית גידולו של הפוסום הזהוב כולל יערות גשם ממוזגים וטרופיים או יערות עננים ברום 2,900-900 מעל פני הים. הפוסום הזהוב ישן במהלך היום בחללי עצים או הצטלבות עצים, ויוצא לתור אחר מזון לאחר רדת החשיכה. הוא ניזון בעיקר מעלים ופירות. הפוסומית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה. מין זה ידוע במזגו הנוח שאינו חושש מן האדם, מה שהופך את לכידתו או הריגתו לקלה מן הרגיל. מעבר לכך, אין מידע נוסף על הביולוגיה של הפוסום הזהוב. הפוסום הזהוב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), ועשוי להעפיל למצב פגיע (VU) בשל ירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה שקרובה לרמה של 30% במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20. למרות התפוצה הרחבה של הפוסום, מספריו מצטמצמים בחלקים מסוימים בשל רגישות גבוהה לבירוא יערות וציד. הפוסום מצוי במספר אזורים מוגנים שהבולט שבהם הוא YUS בחצי האי הואון. מדיה וקבצים בנושא פוסום זנב-טבעת זהוב בוויקישיתוף פוסום זנב-טבעת זהוב, באתר ITIS (באנגלית) פוסום זנב-טבעת זהוב, באתר NCBI (באנגלית) פוסום זנב-טבעת זהוב, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פוסום זנב-טבעת זהוב, באתר GBIF (באנגלית) ‏ תמונה של פוסום זנב-טבעת זהוב בטבע. פוסום זנב-טבעת זהוב באתר הרשימה האדומה של IUCN
פוסום זנב-טבעת נזירי

פוסום זנב-טבעת נזירי (שם מדעי: Pseudochirops coronatus; קרוי גם פוסום זנב-טבעת מתבודד), הוא מין פוסום בינוני ונדיר בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שאנדמי למערב גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1897 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ונחשב בעבר כתת-מין של פוסום זנב-טבעת אלברטיס עד שהוכר כמין נפרד בשנת 1993. הפוסום הנזירי הוא המין השני בגודלו בסוג; מבנה גופו כבד וחסון וראשו חרוטי וקטן יחסית. אוזניו קצרות ושעירות, עיניו גדולות וחוטמו ריבועי ומוקף בזיפים ארוכים. זנבו של הפוסום ארוך, גמיש ועבה, ובניגוד לפוסומים טבעתיים רבים הוא שעיר לכל אורכו; בקצהו טבעת לפיתה האופיינית למשפחה. לפוסום טפרים ארוכים וחזקים וכריות הצמדה בכפות הרגליים שמסייעות לו בטיפוס על עצים. רגליו עבות ושרירות, ובאצבעות היד והרגל בהונות מנוגדות (1 ברגל 2 ביד) שמשפרות את האחיזה בענף. אורך ראשו וגופו של הפוסום הנזירי כ-35 סנטימטרים, אורך זנבו 28–33 סנטימטרים ומשקלו עד 1.5 קילוגרם. הפרווה של הפוסום הנזירי עבה, צפופה ושעירה במיוחד. צבעה הכללי חום-קפה או חום-שוקולד כהה, והיא נוטה לגוון אפרורי בצדדים ולגוון קקאו במותניים. לאורך הגב יש פס שחור עבה שמסתיים באזור המצח, והחלק האחורי של הגוף מתכהה בהדרגה עד שהופך לשחור באזור הזנב. צידו התחתון של הפוסום בצבע לבן-שמנת או כתמתם-קרמי והגפיים והסנטר זהובים. הראש זהה בצבעו לגוף עם כתמים אפלים סביב האוזניים, העיניים והחוטם, והאף ורוד כהה. הכפות שחרחרות והטפרים בהירים. הפוסום הנזירי דומה חיצונית לפוסום זנב-טבעת אלברטיס שאף חופף איתו בטווח התפוצה, אך יש בין השניים מספר הבדלים: הפוסום הנזירי גדול וכבד משמעותית, פרוותו כהה וארוכה יותר, שיניו הטוחנות גדולות יותר ועצמות החוטם צרות. הפוסום הנזירי אנדמי להרי ארפק בחצי האי ראש-ציפור (ווגלקופ) הנמצא במחוז פפואה המערבית שבשליטת אינדונזיה. בית הגידול של פוסום זה מורכב מיערות גשם ממוזגים, יערות עננים ויערות טחב ברום 2,250-1,000 מטר מעל פני הים. האקולוגיה והביולוגיה של הפוסום טרם נחקרה, ויש להניח שהיא דומה בפרטים רבים לקרוביו. כפי שמרמז שמו, הפוסום הנזירי חי בבדידות לאורך השנה להוציא מפגש קצר עם בן זוג בעונת הרבייה. מין פוסום אחר שאנדמי להרי ארפק הוא פוסום זנב-טבעת שלגל שמשתייך לסוג אחר, קטן משמעותית מהפוסום הנזירי ומאכלס אזורים נמוכים יותר. הפוסום הנזירי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), היות שטווח התפוצה הכולל שלו קטן מ-7,500 קילומטרים רבועים, הוא מצוי ב-5 מקומות בלבד, בית הגידול שלו מצטמצם בהדרגה כתוצאה מבירוא יערות והפרעה אנושית, ובנוסף יש ירידה במספריו כתוצאה מציד למזון על ידי הילידים המקומיים. הפוסום הנזירי מצוי באזור מוגן אחד. ארגון השימור IUCN ממליץ לבצע מחקר אודות האקולוגיה, הביולוגיה והתפוצה המדויקת של המין, על מנת להעריך טוב יותר את האיומים המרחפים עליו. מדיה וקבצים בנושא פוסום זנב-טבעת נזירי בוויקישיתוף פוסום זנב-טבעת נזירי, באתר ITIS (באנגלית) פוסום זנב-טבעת נזירי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פוסום זנב-טבעת נזירי, באתר GBIF (באנגלית) ‏תמונה של פוסום זנב-טבעת נזירי בטבע. פוסום זנב-טבעת נזירי באתר הרשימה האדומה של IUCN
פוסום זנב-טבעת דק

פוסום זנב-טבעת דק (שם מדעי: Pseudochirulus), הוא סוג של פוסום קטן-בינוני במשפחת הפוסומים הטבעתיים שכולל 8 מינים החיים בגינאה החדשה ובאוסטרליה. הסוג הוקם בשנת 1915 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי (Paul Matschie), כשקודם לכן המינים שבו שויכו לסוג פוסום זנב-טבעת. הסוג מכיל את המינים הקטנים שבין ששת הסוגים במשפחת הפוסומים הטבעתיים, אך בעל מספר המינים הרב ביותר. לבני סוג זה מבנה גוף עגלגל, עם צורה דקה ועדינה ביחס לבני הסוג פוסום זנב-טבעת מדומה. הראש קטן מעוגל וקצר, והחוטם מחודד עם זיפים ארוכים סביבו. העיניים גדולות ומותאמות לראיית לילה, והאוזניים קטנטנות ודקיקות. בכפות של הפוסום יש כריות הצמדה וטפרים חדים המסייעים לו בטיפוס; בכפות הקדמיות שתי אצבעות שפונות לצד מנוגד לאחרות ומאפשרות לפוסום ללפות את הענף משני צדדיו. הזנב ארוך, גמיש ושעיר, וצידו התחתון קירח עם טבעת לפיתה האופיינית למשפחה. אורך הגוף של המינים בסוג נע בין 17 ל-36 סנטימטרים, אורך זנבם 15–39 סנטימטרים ומשקלם נע בין 100 ל-1,500 גרם. למינים בסוג יש פרווה עבה וצמרירית שצבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין אפור לחום או שחור. הצד התחתון יהיה בדרך כלל בהיר או לבן, ולרוב יהיה פס שחרחר על הגב והמצח. המינים בסוג אנדמיים לאוקיאניה; מרבית המינים (6) מצויים בגינאה החדשה ומיעוטם (2) באזור הטרופי של צפון-מזרח אוסטרליה. בית הגידול של הפוסומים הללו מורכב בעיקר מיערות גשם ויערות עננים שמתאפיינים בכמות משקעים גבוהה ובצפיפות גבוהה של אפיפיטים ושרכים, והם מבלים את מרבית חייהם על העצים וממעטים לרדת לאדמה. הפוסומים פעילים בעיקר בשעות הלילה, ומבלים את שעות היום בשינה בחללי עצים. התזונה של הפוסומים מורכבת בעיקר מעלים ובמידה פחותה גם מפירות. המינים בסוג חיים בגפם ברוב השנה, למעט מפגשים קצרים בעונת הרבייה. הנקבה ממליטה בין צאצא אחד לשלושה שמבלים את החודשים הראשונים לחייהם בכיס שלה ולאחר מכן רוכבים על גבה. האיום העיקרי על מרבית המינים בסוג הוא בירוא יערות, ציד והשפעות ההתחממות הגלובלית. אורח החיים הלילי והמתבודד של הפוסומים הללו מוביל לכך שעל רבים מהם אין כלל מידע בספרות הזואולוגית, ונתונים אודות ביולוגיה, תפוצה ואיומים עדיין אינם ידועים בבירור. פוסום זנב-טבעת ויילנד (Pseudochirulus caroli) פוסום זנב-טבעת מסיכתי (Pseudochirulus larvatus) פוסום זנב-טבעת מצויר (Pseudochirulus forbesi) פוסום זנב-טבעת נהר-דיינטרי (Pseudochirulus cinereus) פוסום זנב-טבעת נהר-הרברט (Pseudochirulus herbertensis) פוסום זנב-טבעת ננסי (Pseudochirulus mayeri) פוסום זנב-טבעת שלגל (Pseudochirulus schlegeli) פוסום זנב-טבעת שפלתי (Pseudochirulus canescens) מדיה וקבצים בנושא פוסום זנב-טבעת דק בוויקישיתוף פוסום זנב-טבעת דק, באתר ITIS (באנגלית) פוסום זנב-טבעת דק, באתר NCBI (באנגלית) פוסום זנב-טבעת דק, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פוסום זנב-טבעת דק, באתר GBIF (באנגלית)
פוסום זנב-טבעת ויילנד

פוסום זנב-טבעת ויילנד (שם מדעי: Pseudochirulus caroli) הוא מין פוסום בסוג פוסום זנב-טבעת דק שחי במערב גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1921 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ולו שני תת-מינים; הוא קרוי על שם רכס ויילנד בו נתגלה. פוסום ויילנד בעל מבנה גוף גוצי ועגלגל עם צוואר קצר וראש מחודד בקצהו. זנבו הארוך והגמיש מתעגל כטבעת וקירח בקצהו התחתון. הפרווה שלו עבה, רכה וצמרירית; צבעה חום-אפרורי או אפור-בהיר בחלק העליון ולבנבן בחלק התחתון, כשהגפיים בעלי גוון חום. לאורך הגב יש זוג פסים אפורים-כהים או פס חום-כהה. ניתן לזהותו בנקל מפוסומי טבעת אחרים בגינאה בשל הצבע הלבן של זנבו. אורך ראשו וגופו של פוסום ויילנד: 36-30 סנטימטרים, אורך זנבו: 37-30 סנטימטרים ומשקלו כ-440 גרם. לנקבה 4 פטמות, אך רק שתיים מהן פעילות. פוסום ויילנד אנדמי לרכס מאוקי בחלק המערבי של הקורדילרה הניו-גינאית. טווח התפוצה שלו נופל בתחומי מחוז פפואה של אינדונזיה והוא נמצא הן בשפלות והן ברכסים הרריים ברום 2,200 מטר מעל פני הים. בית הגידול כולל יערות גשם ויערות עננים. נכון לשנת 2020, ידועים בבירור רק 4 אזורים שבהם המין נמצא בוודאות. אוכלוסייה מבודדת של פוסום ויילנד בעמק בוקונדיני עשויה לייצג מין נפרד. פוסום ויילנד הוא יונק שוכן עצים שמשתמש בזנבו ובגפיו כדי לנוע על הענפים במהירות בתורו אחר מזונו (עלים, פרחים, פירות וחרקים). בניגוד לפוסומים טבעתיים רבים שפעילותם מוגבלת לשעות הלילה, פוסום ויילנד יוצא לעיתים קרובות לפעילות גם בשעות היום. את שעות המנוחה הפוסום מבלה בחללי עצים שאותם הוא מרפד בחומר צמחי. מעבר לכך, אין מידע נוסף על הביולוגיה ואורח החיים של המין. פוסום ויילנד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה יחסית, היעדר איומים משמעותיים, ומכיוון שלא סביר שמספריו יילדו בשיעור הנדרש כדי להעפיל לקטגוריה מאוימת. הוא מאוים בעיקר על ידי ציד לבשר על ידי הילידים המקומיים והפרעה אנושית בתחומי המחיה שלו. IUCN ממליץ לרשויות השימור באינדונזיה לבדוק את השפעת הציד על מין זה. מגמת האוכלוסייה אינה ידועה. פוסום ויילנד נמצא באזור מוגן אחד: הפארק הלאומי לורנץ המשתרע על 25,056 קמ"ר. מדיה וקבצים בנושא פוסום זנב-טבעת ויילנד בוויקישיתוף פוסום זנב-טבעת ויילנד, באתר ITIS (באנגלית) פוסום זנב-טבעת ויילנד, באתר NCBI (באנגלית) פוסום זנב-טבעת ויילנד, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פוסום זנב-טבעת ויילנד, באתר GBIF (באנגלית) פוסום זנב-טבעת ויילנד באתר הרשימה האדומה של IUCN