laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארקיפה

ארקיפה (Arequipa) היא עיר בדרום פרו, השוכנת למרגלות הר הגעש אל מיסטי, בגובה של 2,380 מ' מעל פני הים. בשנת 2009 התגוררו בה כ-900 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השנייה בגודלה בפרו, אחרי לימה. העיר מכונה לעיתים "העיר הלבנה" (La Ciudad Blanca), בשל בנייניה מהתקופה הקולוניאלית, העשויים מסלע געשי לבן. בעבר סברו כי מקור שמה של ארקיפה הוא במילים בשפת הקצ'ואה "Ari, Quepay", שפירושן "כן, הישאר". כיום מקובל לחשוב שמקור השם הוא דווקא בשפת האיימרה, במילים "Ari" (פסגה) ו-"Kipa" (מיקום), שמשמעות צירופן הוא "ליד ההר". ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שהעמק בו שוכנת ארקיפה היה מיושב כבר שבעת אלפים שנה לפני זמננו. במאה ה-15 נכבש האזור בידי האינקה ושימש כמקור לתוצרת חקלאית עבור האימפריה. ארקיפה המודרנית הוקמה על ידי הכובשים הספרדים ב-15 באוגוסט 1540. עד מהרה הפכה העיר לספרדית ביותר בפרו. ההשפעה הספרדית ניכרת גם כיום בארכיטקטורה הקולוניאלית של העיר. עם זאת, מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, החלו להגיע אליה תושבים כפריים, ומאזנה הדמוגרפי החל להשתנות בכמה משכונותיה. במהלך השלטון הספרדי ובשנים הראשונות שלאחר עצמאות פרו הייתה ארקיפה מבודדת יחסית, ואולם חנוכת מסילת הרכבת לטאקנה ב-1870 פתחה נתיב מסחר חדש עם האוקיינוס השקט. בשנות ה-30 של המאה ה-20 נפתח הכביש המחבר את העיר עם הכביש הפאן-אמריקאי, והדבר חיזק עוד יותר את העיר. ארקיפה ניזוקה קשות בשתי רעידות אדמה - האחת בשנת 1868 והשנייה ב-23 ביוני 2001, אז הייתה עוצמת רעידת האדמה 7.9 בסולם ריכטר. בדצמבר 2000 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של ארקיפה כאתר מורשת עולמית. הארגון קבע כי המרכז ההיסטורי הוא דוגמה לארכיטקטורה המשלבת בין מוטיבים אירופיים למקומיים, והמושפעת מהנוף הסובב את העיר. עם המבנים האופייניים לעיר נמנים מנזר סנטה קטלינה, ארמון גוינצ'ה (Goyenche) וקאסה דל מוראל. הכיכר המרכזית בעיר, פלאסה דה ארמאס (Plaza de Armas) אף היא אתר פופולרי. מוזיאון האוניברסיטה הקתולית מציג, בין מאי לנובמבר, מומיה המכונה חואניטה. מדובר במומיה של ילדה שנחנטה על ידי האינקה באמצע המאה ה-15 ונתגלתה בשנת 1995. במרחק מספר שעות נסיעה מהעיר נמצא קניון דל קולקה, אחד הקניונים העמוקים בעולם, המתאים לטיולים ולצפייה בקונדורים. מקסיקו גוודלחרה, מקסיקו ארצות הברית ונקובר, וושינגטון, ארצות הברית ארצות הברית שארלוט, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית הרפובליקה העממית של סין גואנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין צ'ילה איקיקה, צ'ילה צ'ילה אריקה, צ'ילה בוליביה לה פס, בוליביה בוליביה סנטה קרוס, בוליביה ארגנטינה קורדובה, ארגנטינה ארצות הברית הונולולו, ארצות הברית אקוודור גואיאקיל, אקוודור מקסיקו אקפולקו, מקסיקו הממלכה המאוחדת לונדון, הממלכה המאוחדת אתר העיר ארקיפה(הקישור אינו פעיל) (בספרדית) אתר מנזר סנטה קטלינה(הקישור אינו פעיל) ארקיפה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
1163

שנת 1163 היא השנה ה-63 במאה ה-12. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. 1163 – החלה בניית קתדרלת נוטרדאם דה פארי (הושלמה ב-1345) 1163 – באן קולין שליט בוסניה (נפטר ב-1204) להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1163‎ נפטרים ב-1163‎ מדיה וקבצים בנושא 1163 בוויקישיתוף
ליכטנברג

ליכטנברג (בגרמנית: Lichtenberg) הוא רובע בברלין, גרמניה, הנמצא במזרח העיר. הוא גובל ברבעים הבאים: בצפון: הוהנשנהאוזן במזרח: במרצאן, בדרום: בקופניק, בדרום מערב: בטרפטו, במערב בפרידריכסהיין ובצפון מערב בפרנצלאור ברג. הכפר ליכטנברג נוסד כבר במאה ה-13 והוא נותר במשך מאות שנים כפר קטן בן מאות ספורות של תושבים, שעסקו בחקלאות. רק בסוף המאה ה-19, בזכות מפעלי תעשייה, עלה מספר התושבים בצורה תלולה, כך שהוא מנה 67,978 תושבים וקיבל מעמד של עיר בשנת 1907. בשנת 1920, במסגרת רפורמה שאיחדה את ברלין עם כפרים באזור, אוחדה העיר (שמנתה כבר כ-145,000 תושבים) עם ברלין. בשנת 2001 במסגרת רפורמת הרבעים של ברלין, אוחדה ליכטנברג עם הוהנשנהאוזן למסגרת מנהלתית אחת. השכונה המאוחדת נקראת באופן רשמי גם היא ליכטנברג, אך בפי התושבים והמבקרים השמות הישנים נשמרים. בליכטנברג, באזור מגדלנהשטראסה נמצא מוזיאון השטאזי, במבנה ששימש בעבר כמטה הראשי של ארגון הביון המזרח גרמני והמוזיאון הגרמני-רוסי. מלבד זאת, אין אתרים תיירותיים רבים באזור והשכונה נחשבת לחלשה למדי מבחינה סוציו-אקונומית. בשנת 1981 מנה הרובע כבר כ-186,605 תושבים אך מאז ירד מספר התושבים עד לכ-150,000 תושבים. היכל ההוקי קרח של קבוצת "Berlin Eisbären" (דובי הקוטב) נמצא בליכטנברג והקבוצה זכתה באליפויות גרמניה, בין היתר בשנים 2005 ו-2006. מדיה וקבצים בנושא ליכטנברג בוויקישיתוף
פור רויאל

פור-רויאל-דה-שאן (בצרפתית: Port-Royal-des-Champs; הגייה מדויקת: רוּאָיָאל) היה מנזר שנוסד על ידי המסדר של נזירים ציסטרציאנים כ-25 ק"מ דרומית מערבית לפריז, ובו התקיימו מספר מוסדות תרבותיים חשובים. פור-רויאל נוסד ב-1204 כמנזר לנשים. המקום התפרסם כמוסד חינוכי אחרי שנערכה שם רפורמה בתוכנית הלימודים על ידי אם המנזר ז'קלין ארנו ב-1602. ב-1626 פרצה במקום מגפת קדחת הביצות ורוב הנזירות הועברו למנזר בפריז שנודע בשם פור-רויאל-דה-פרי, בעוד שהמנזר הישן נודע בשם פור-רויאל-דה שאן (פור-רויאל של השדות). החל משנת 1648 התיישבה בפור-רויאל-דה-שאן קבוצת גברים "מתבודדים" שחפצו להיות נזירים. קבוצה זו כללה אחדים מבני משפחת ארנו (Arnauld), ומספר אנשי אצולה ובהם הדוכס דה לוויין, קלוד לאנסלו והברון דה פונשאטו. הם חפרו תעלות ניקוז וייבשו את הביצות, תקנו את הבניינים וטפחו את המטעים והגנים. ב-1634 ז'אן דו ורז'יה דה אוראן נעשה מנהל המנזר. הוא היה ממצדדי תורתו של התאולוג הקתולי קורנליוס יאנסן, שלפיה האדם מושחת מטבעו בגלל החטא הקדמון והחיים בעולם הזה הם הבל ושווא. מכאן ואילך מנזרי פור-רויאל נמנו עם מצדדיו של יאנסן. ב-1638 "המתבודדים", שכונו "גבירי פור-רויאל", ייסדו את "בתי הספר הקטנים של פור-רויאל" שהתפרסמו בשל רמתם החינוכית הגבוהה, ובעיקר משום שמהם יצאה הבשורה של "דקדוק פור-רויאל" - הדקדוק הצרפתי הקלאסי שהסדיר את חוקי השפה הצרפתית לדורות הבאים. בבתי ספר אלה למדו ילדים בגילים 9 - 10 ובהם ז'אן רסין המחזאי לעתיד. תוכנית הלימודים כללה צרפתית, לטינית, יוונית ותאולוגיה. המתמטיקאי בלז פסקל ואחותו ז'קלין נהגו להתפלל בפור-רויאל-דה-פרי. ב-1651 הפכה ז'קלין לנזירה בפור-רויאל-דה-שאן, ובדצמבר 1654 הפך בלז פסקל לחבר הקהילה של אותו מוסד, אחרי שעבר חוויה דתית בעקבות תאונה. הוא שהה בפור-רויאל-דה-שאן 15 יום ב-1655 ובמשך ארבע השנים הבאות נהג לבקר שם לעיתים קרובות, ועמד בקשר הדוק עם מצדדיו של יאנסן. פסקל הגן על פור-רויאל נגד התקפתם של הישועים שהתנגדו בכל תוקף ליאנסניזם וראו בו כפירה בדת הקתולית. ב-1661 נסגרו בתי הספר של פור-רויאל, וב-1666 ראשי קבוצת "המתבודדים" נאסרו בפקודת המלך לואי הארבעה עשר. ב-1679 נאסר על המוסד לקבל חברים חדשים. ב-1708 הכריז האפיפיור קלמנס האחד עשר על ביטולו של פור-רויאל-דה-שאן. ב-29 באוגוסט 1709 הוקף המקום בחיילים שגירשו משם את הנזירות בפקודת המלך לואי הארבעה עשר. ב-1710 נהרסו הבניינים ובכך הקיץ הקץ על פור-רויאל שהתקיים 506 שנה. מדיה וקבצים בנושא פור רויאל בוויקישיתוף
Grace

Grace, שיצא לאור ב-23 באוגוסט 1994, היה אלבום הסטודיו המלא היחיד של הזמר והגיטריסט ג'ף באקלי. אף על פי שהאלבום לא נחל תחילה הצלחה מסחרית, והגיע בדירוג השיא למקום ה-149 בדירוג 200 האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית, היחס אליו השתנה בחלוף השנים והוא זכה לביקורות מהללות ברחבי העולם. מספר מוזיקאים ידועים, בהם תום יורק מרדיוהד ומת'יו בלאמי ממיוז, מציינים את האלבום כמקור השפעה. האלבום זכה לתשבחות מפי אמנים בולטים כגון ניל פירט מראש, ג'ימי פייג', רוברט פלאנט, פול מקרטני, דייוויד בואי, מוריסי ובוב דילן. הגרסה של ג'ף באקלי ל-"Hallelujah" (הללויה) של לאונרד כהן הייתה לאחד משיריו המוכרים ביותר. גרסה זו הושמעה בסדרות טלוויזיה ובסרטים אמריקאיים, בהם "הבית הלבן", "ה-O.C" ו"מחשבות פליליות". במגזין Q Magazine דורג האלבום, על פי הצבעות הקוראים, במקום ה-75 ברשימת האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים. אותה הצבעה נערכה שוב לקראת סוף שנת 2005, והפעם הוצב האלבום במקום ה-13. ב-2003 דורג "Grace" במקום ה-303 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין רולינג סטון. ב-2006 דירג מגזין Mojo את "Grace" כאלבום מספר 1 ברשימת "קלאסיקות רוק מודרניות של כל הזמנים". הוא גם דורג כאלבום השני הכי אהוב על אוסטרליה ב-"My Favourite Album", ספיישל טלוויזיוני שהופק על ידי "Australian Broadcasting Corporation" ושודר ב-3 בדצמבר 2006. בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-147 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת. ג'ף באקלי - אורגן, dulcimer, גיטרה, מפוחית, הרמוניום, טאבלה, שירה מיק גרונדאל - בס מייקל טיי - גיטרה מאט ג'ונסון - הקשה, תופים, ויברפון גארי לוקאס - 'Magical Guitarness' ב"Mojo Pin" ו"Grace". קארל ברגר - מיתרים לוריס הולנד - אורגן מישה מסוד - טאבלה רשימת שירים מקורית Mojo Pin (Jeff Buckley, Gary Lucas) – 5:42;" Grace (Jeff Buckley, Gary Lucas) – 5:22 Last Goodbye (Jeff Buckley) – 4:35 Lilac Wine (James Shelton) – 4:32 So Real (Jeff Buckley, Michael Tighe) – 4:43 Hallelujah (Leonard Cohen) – 6:53 Lover, You Should've Come Over (Jeff Buckley) – 6:43 Corpus Christi Carol (Benjamin Britten) – 2:56 Eternal Life (Jeff Buckley) – 4:52 Dream Brother (Jeff Buckley, Mick Grondahl, Matt Johnson) – 5:26 רשימת שירים - דיסק בונוס 2004 Legacy Edition Forget Her (Jeff Buckley) – 5:12 Dream Brother (Alternate Take) – 4:56 Lost Highway (Hank Williams) – 4:24 Alligator Wine (Screamin' Jay Hawkins) Mama, You Been On My Mind (Bob Dylan) – 3:26 Parchman Farm Blues/Preachin' Blues (Bukka White) The Other Woman (Jessie Mae Robinson) – 3:05 Kanga-Roo (Alex Chilton) I Want Someone Badly (Nathan Larson) – 2:36 Eternal Life (Road Version) Kick Out The Jams (Live) (MC5) Dream Brother (Nag Champa Mix) Strawberry Street (Buckley, Goodsight, McNally) – 5:26 (רצועה מוסתרת) ה-"Legacy Edition" מכיל גם DVD הכולל סרט דוקומנטרי וקליפים בשביל "Last Goodbye", "Grace", ("So Real", "Eternal Life" (the "road version" ו-"Forget Her". מידע על האלבום Grace באתר MusicBrainz מידע על האלבום Grace באתר AllMusic האלבום Grace באתר Discogs האלבום Grace באתר ספוטיפיי האלבום Grace באתר Last.fm האלבום Grace באתר יוטיוב שי סגל‏, עשרים שנה ל"Grace" של ג'ף באקלי, באתר וואלה, 22 באוגוסט 2014 20 שנה ל-Grace: סוד הקסם של ג'ף באקלי, באתר nrg‏, 25 באוגוסט 2014
טום רייגן

טום רייגן (באנגלית: Tom Regan; ‏28 בנובמבר 1938 - 17 בפברואר 2017) היה פילוסוף אמריקאי, ופעיל לזכויות בעלי־חיים. חיבר מעל עשרים ספרי פילוסופיה, רובם עוסקים בזכויות בעלי חיים, וביניהם "הטיעון לזכויות בעלי חיים" (באנגלית: "The Case for Animal Rights"), אחד הספרים המשפיעים ביותר בקרב התנועה המודרנית לשחרור בעלי חיים. רייגן סיים את הדוקטורט שלו בפילוסופיה באוניברסיטת וירג'יניה ב-1966. זמן קצר לאחר מכן, בעקבות פעילות בתנועה נגד מלחמת וייטנאם, נחשף דרך כתביו של מוהנס גנדי לתחום זכויות בעלי החיים, שהפך להיות תחום העיסוק המרכזי שלו. בין השנים 1967-2001 רייגן לימד פילוסופיה באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, ובין השנים 1999-1995 גם עמד בראש מחלקת הפילוסופיה באוניברסיטה. ב-1974 יצא לאור ספרו הראשון, "Understanding Philosophy". ב-1983 יצא ספרו המוכר ביותר, "הטיעון לזכויות בעלי חיים". ב-1985 ייסד יחד עם אשתו ננסי את הארגון the Culture and Animals Foundation, שמטרתו לקדם יוזמות אמנותיות ואינטלקטואליות התומכות בהגנת בעלי חיים. ב-2017 מת בביתו מדלקת ריאות בגיל 78. רייגן אינו טוען שבעלי חיים שווים בערכם לחלוטין לבני אדם, אלא שכל המינים החיים שווים זה לזה במובן הזכות לחיים וחירות בסיסית. לפיכך שאם בני האדם מייחסים חשיבות ערכית זהה לכל בני האדם (שממנה נגזרת הזכות לחיים וחירות בסיסית) באשר הם, ללא קשר לרמת האינטליגנציה שלהם, אזי הם מוכרחים להיות עקביים ולעשות כן גם כלפי בעלי חיים לא-אנושיים. מכאן, שרייגן טוען כי הטעות בעשייה האנושית היא שהאנושות מציבה את זכותה להנאה ותאווה לפני זכותם של בעלי החיים לחיות. תפיסה זו, נובעת לטענת רייגן מהתבססות על הגות תועלתנית אשר אינה תקפה ואינה עומדת במבחנים לוגיים ומציאותיים רבים. רייגן מכיר ומציין בכתביו את פערי האינטליגנציה שבין האדם לבין יתר בעלי החיים (הוא אף מדגים זאת בטענה שאף אחד לא מבקש זכות הצבעה לתרנגולים ופרות) - אלא שפערים אלו אינם מהווים תנאי מספק לניצול בעלי החיים שלא למטרות הישרדות. Understanding Philosophy (1975). Animal Rights and Human Obligations (1976). All That Dwell Therein: Essays on Animal Rights and Environmental Ethics (1982). The Case for Animal Rights. (1983). Animal Sacrifices: Religious Perspectives on the Use of Animals in Science (1986). Bloomsbury's Prophet: G. E. Moore and the Development of His Moral Philosophy (1986). G. E. Moore: The Early Essays (1986). The Struggle for Animal Rights (1987). The Thee Generation: Reflections on the Coming Revolution (1991). G.E. Moore: The Elements of Ethics (1991). Defending Animal Rights (2000). The Animal Rights Debate (2001). Animal Rights, Human Wrongs: An Introduction to Moral Philosophy (2003). Empty Cages: Facing the Challenge of Animal Rights (2004). Other Nations: Animals in Modern Literature (2010). Maud's Place and Other Southern Stories (2014). A Better Life and Other Pittsburgh Stories (2014). We Are All Noah (1986) Voices I Have Heard (1988) פיטר סינגר ריצ'רד ריידר זכויות בעלי חיים אתר האינטרנט הרשמי של טום רייגן (באנגלית) טום רייגן, ברשת החברתית Goodreads אריאל צבל, טום רייגן: הטיעון לזכויות בעלי-חיים, באתר אנימלס הטיעון לזכויות בעלי החיים טום רייגן - אתר הבית Michael Pendelbury, Tom Regan Dies at 78, NC State University, February 18, 2017
מתיאולתי

מתיאוּלֶתי (בגאורגית: მთიულეთი, תרגום: "האדמה ההררית") הוא מחוז היסטורי-גאוגרפי במזרח גאורגיה, במדרונות הדרומיים של הרי הקווקז הגדול. הוא כולל בעיקר את עמק ארגווי הלבן. גבולותיו: חבי וחבסורתי מצפון, פשאבי ממזרח, כארתלי מדרום וסמאצ'בלו (דרום-אוסטיה) ממערב. מתיאולתי כולל חלקים מנפת דושתי ונפת קזבגי, שבמחוז מצחתה מתיאנתי. העיירה פסנאורי נודעת בחינקלי מתוצרתה. העיירה היא המרכז המסורתי של המחוז ההיסטורי. במקורו ובמובן הצר כלל מתיאולתי קהילה היסטורית הררית קטנה, שנקראה "צחַווֶתי". החל מהמאה ה-13 נחשבו לרוב העמקים השכנים של חאדו וגודמע'ארי לחלקים ממתיאולתי. על פי המסורת ההיסטורית, נינו הקדושה, המטבילה של הגאורגים, הטיפה במקום לנצרות בתחילת המאה ה-4. מתיאולתי, ואנשיה, נזכרים בהקשר של המערכה הגאורגית נגד משלחת הענישה, בראשות בוגה אל-כביר אל-שרעבי (ידוע גם בשם בוגה הטורקי), לדיכוי המרד של יצחק ב. אסמאעיל, שנשלח על ידי הח'ליף אל-מתוכל (المتوكل على الله جعفر بن المعتصم), בשנת 853. צבאו תקף את ההרים של איבריה/כארתלי, אבל נכשל בניסיונו להכניע את המתיאולתים. בוגה שרף את טביליסי עד לאפר וערף את ראשו של יצחק ב. אסמאעיל. המתיאולתים נשארו נאמנים לכתר הגאורגי והצטרפו למשלחת שנשלחה על ידי המלכה תמר, כדי לדכא את השבטים ההרריים שמרדו בתחילת המאה ה-13. תחת שלטונה של תמר, בהתאם למיקומו האסטרטגי, הוכפף מחוז מתיאולתי לסמכותם של פקידים בדרגה גבוהה כמו "אבולאסן", שהיה המשנה למלך כארתלי וצ'יבר, השר הראשי של גאורגיה. מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-14, היה מתיאולתי מוקד המאבק בין שני בתים פאודליים חזקים, האריסתווים של קסאני וארגווי. ידם של הארסתווים של ארגווי הייתה על העליונה, והם שלטו באזור עד שנושלו על ידי מלכי גאורגיה בשנת 1743. ממאי עד ספטמבר 1804 היה מתיאולתי לזירה של מרד טורדני נגד האימפריה הרוסית, שסיפחה את גאורגיה בשנת 1801. המרד התפשט במהירות למחוזות ההרריים השכנים. בסופו של דבר דוכא המרד על ידי המפקד הרוסי פאבל ציציאנוב, לאחר קרב קשה. מדיה וקבצים בנושא מתיאולתי בוויקישיתוף
איזר

האם התכוונתם ל... איזר (נהר בצרפת) – נהר במזרח צרפת, זורם דרך העיר גרנובל איזר (נהר בגרמניה) – נהר באוסטריה ובבוואריה שבגרמניה, זורם דרך מינכן איזר (נהר בבלגיה) – נהר בבלגיה (Yser) וולפגנג איזר – חוקר ספרות גרמני איזר (מחוז) – מחוז בחבל אוברן-רון-אלפ שבצרפת איזר (כוכב) – כוכב בקבוצת הכוכבים רועה דובים (Izar) איסר
גרנובל

גְרֶנוֹבְּל (בצרפתית: Grenoble) היא עיר בדרום-מזרח צרפת, לרגלי הרי האלפים. היא בירת מחוז איזר (Isère) שבחבל אוברן-רון-אלפ. במפקד האוכלוסין שנערך ב-1999 נספרו בגרנובל 153,317 תושבים (156,107 לפי אומדן 2006). באזור המטרופולין של העיר נספרו 514,559 תושבים באותו מפקד אוכלוסין. גרנובל נמצאת לרגלי האלפים, בנקודה בה נשפך נהר הדראק (150 ק"מ) לנהר האיזר (290 ק"מ), הנותן את שמו למחוז כולו. היא מוקפת הרים – מצפון הרי השרטרז, ממערב הרי הוורקורס, וממזרח רכס הרי הבלדונה. משום כך, היא זוכה לעיתים קרובות לביקור הטור דה פראנס, כמו גם לכינוי "עיר הבירה של האלפים". האזכור הראשון לעיר היה בשנת 43 לפנה"ס. בזמנו העיר הייתה לכפר והיא נשאה את השם קוּלרוֹ. היא נוסדה על ידי האלוברוזים הגאליים. בשנת 286 נבנתה חומה מסביב לעיר הקטנה, שרידים ממנה עדיין עומדים כיום. כשהוא נפעם מקבלת הפנים בכפר, שדרג אותו הקיסר הרומי גרטיאנוס למעמד של עיר, וב-377 שונה שם העיר לגרטיאנופוליס כדי לכבד אותו. לאחר נפילת הקיסרות הרומית, הייתה העיר לחלק מהממלכה הבורגונדית הראשונה, לפחות עד שנפלה לידיו של קלוטייר הראשון, מלך הפרנקים ובנו של כלוביס. בהמשך מצאה עצמה העיר בידם של המלכים הקרולינגים, ולאחר מכן עברה לידי ממלכת ארל הבורגונדית. בסופו של דבר עברה לבעלות רוזני ויין, אשר התואר שלהם, "דופן" (Dauphin), היה לשם האזור כולו – דופינה. גרנובל הייתה לעיר הבירה של פרובינציית דופינה עד 1790 כאשר הוחלפה מערכת הפרובינציות במערכת המחוזות. עם הזמן עבר שם העיר שינויים באופן היגויו – תחילה ל"גרניובול" (Graignovol), ולאחר מכן שונה לגרנובְּל משום שביקשו לקשר אותו עם המילה הצרפתית Noble (אציל) כהתייחסות למלך צרפת. במהלך כיבוש צרפת בידי הנאצים במלחמת העולם השנייה הייתה העיר חלק מצרפת של וישי ובשנים 1942–1943 תחת כיבוש איטלקי. הכיבוש האיטלקי היה פחות נוקשה ביחס ליהודים בהשוואה למשטר וישי, על כן הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים מאזורים אחרים בצרפת. בשנת 1968, אירחה העיר את משחקי החורף האולימפיים. הערים התאומות של גרנובל הן: איטליה קטניה, איטליה (מ־1961) אוסטריה אינסברוק, אוסטריה (מ־1963) גרמניה אסן, גרמניה (מ־1976) גרמניה האלה, גרמניה (מ־1976) מולדובה קישינב, מולדובה (מ־1977) אנגליה אוקספורד, אנגליה (מ־1977) ישראל רחובות, ישראל (מ־1977) ארצות הברית פיניקס, אריזונה, ארצות הברית (מ־1990) הונגריה פץ', הונגריה (מ־1992) ליטא קובנה, ליטא (מ־1997) תוניסיה ספקס, תוניסיה (מ־1998) אלג'יריה קונסטנטין, אלג'יריה (מ־1999) איטליה קורטו, איטליה (מ־2002) אתר האינטרנט הרשמי של גרנובל (בצרפתית) גרנובל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גרנובל, ברשת החברתית אינסטגרם גרנובל, ברשת החברתית LinkedIn גרנובל (צרפת), דף שער בספרייה הלאומית גרנובל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר העיר הרשמי גרנובל – אחת מבירות הסקי הסודיות באתר megalim.co.il (הקישור אינו פעיל, 23 בספטמבר 2020) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בצרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיגביורן אובסטפלדר

סיגביורן אובסטפלדר (נורווגית: Sigbjørn Obstfelder; 21 בנובמבר 1866 – 29 ביולי 1900) היה משורר, נובליסט ומיסטיקן נורווגי. סיגביורן אובסטפלדר, יליד סטבנגר, היה בנו של כומר כפרי, ולימים כתב גם ספר פרוזה ייחודי, בשם "יומנו של כומר". הוא למד בבית ספר טכני, וכמהנדס צעיר ניסה להגר לאמריקה. לאחר כשנתיים חזר לנורווגיה, שם יצא לאור ספר שיריו הראשון בשנת 1893. הוא הצטרף ל"בוהמה" של צעירי האמנים הנורווגים, שהתרכזה בעיר כריסטיאניה, הבירה (לימים אוסלו). בין האמנים הצעירים שעליהם השפיע ברוחו הקודרת וביצירותיו המיסטיות והסימבוליות, היה גם הצייר אדוורד מונק. סיגביורן אובסטפלדר חלה בשחפת, ונפטר בבית חולים בעיר קופנהגן שבדנמרק, ביום בו נולד לו בנו היחיד. לשון הספרות הנורווגית באותה תקופה הייתה מאוד מושפעת מהלשון הדנית, וספריו של אובסטפלדר נדפסו בקופנהגן. אובסטפלדר היה משורר שכוח לגמרי, אלמלא נתגלו שיריו וסיפוריו על ידי ריינר מריה רילקה, המשורר הגרמני המפורסם. רילקה עשה רבות לפרסום יצירתו של אובסטפלדר בעולם התרבות הגרמני, ומשם תורגם ללשונות אחרות. שתי יצירותיו הגדולות של אובסטפלדר שתורגמו לעברית, כרוכות בשני סיפורים: פסח גינזבורג, שתרגם בשנות העשרים את מחזהו "האגלים האדומים", The Red Drops - הטיפות האדומות, נקלע לסקנדינביה בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהיה בדרכו להגר לאמריקה. בשל המצור הימי הגרמני, הרוויחה הספרות העברית כמה תרגומים חשובים מהספרות הסקנדינבית. אורי ניסן גנסין, שתרגם באחרית חייו, בשנת 1913, את הנובלה שלו "הצלב", היה כבר חולה מאוד, והוא ידע כנראה, שנובלה מיסטית זו, היא עבודתו הספרותית האחרונה. הצלב: סיפור, תרגום: א. נ. גנסין, ורשה: אחיספר, תרע"ג-1913. האגלים האדומים: חיזיון, תרגם מנורווגית: פסח גינזבורג, שטיבל, ורשה: 1921-תרפ"א. פסח גינזבורג תרגם גם כמה שירים משל אובסטפלדר, שנדפסו בכתבי העת של התקופה. מדיה וקבצים בנושא סיגביורן אובסטפלדר בוויקישיתוף כתבי סיגביורן אובסטפלדר בפרויקט בן-יהודה אלישע פורת, הצלב של אובסטפלדר, מאמר עיוני באתר המגזין אימגו, כאן [1] סיגביורן אובסטפלדר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סיגביורן אובסטפלדר באתר www.literaturehistory.wordpress.com
ישיבת בני צבי

ישיבת בני צבי היא ישיבה תיכונית תורנית פנימייתית בבית אל, חלק ממוסדות הישיבה הגבוהה בבית אל בראשות הרב זלמן מלמד (המשמש גם כנשיא הישיבה). סדר היום ותוכנית הלימודים בישיבה כוללים לימודי קודש אינטנסיביים, לימוד גמרא בעיון ובקיאות, לימודי תנ"ך ומחשבת ישראל, בצד לימודים כלליים לתעודת בגרות מלאה. הישיבה מכנה את עצמה "ישיבה קטנה תיכונית", כינוי המורה על כך שמטרתה לשלב בין מודל הישיבה התיכונית הרווח לבין מודל הישיבה הקטנה הלאומית, שבה לימודים לתעודת בגרות אינם חלק ממערכת הלימודים הרגילה. הישיבה נוסדה בשנת ה'תשנ"ז (1997) על ידי הרב חנוך הכהן פיוטרקובסקי, על פי הדרכתו של הרב זלמן ברוך מלמד ובעידודו של הרב יהושע רוזן. החל משנת ה'תשנ"ט עמד בראשות הישיבה הרב אהרון טרופ, נינו של הרב נפתלי טרופ (הגרנ"ט). בשנת ה'תשע"ט התמנה הרב יורם סבג לראש הישיבה, והוא כיהן בתפקיד עד לסוף שנת הלימודים תשפ"ב. בשנת הלימודים ה'תשפ"ג הרב שמואל הולשטיין - רב בית הכנסת מגדיאל בהוד השרון החליף את הרב יורם סבג בתפקיד ראש הישיבה. מנהל התיכון הוא הרב בני במברגר. הישיבה נקראת על שם הרב צבי יהודה הכהן קוק והולכת על פי דרכו. בישיבה לומדים כ-220 תלמידים בכיתות ט'-י"ב (את המחזור הראשון של הישיבה סיימו בשנת ה'תש"ס 14 בוגרים, כיום כל מחזור הוא בממוצע כ־50 תלמידים). הישיבה שמה דגש מיוחד על לימודי גמרא בעיון מעמיק ובקיאות נרחבת שמתבטא בכך שלימודי הגמרא כל יום נגמרים בשעה 16:50, בקצב לימוד של דף גמרא אחד ביום בבקיאות ודף בשבוע בעיון, בליווי חזרות מרובות וקבועות על הדפים הנלמדים, למרות כמות לימוד הגמרא המרובה בישיבה יש דחיפה מטעם הישיבה לבגרות מלאה וכמות נכבדה מאוד גם עושה זאת. שנת הלימודים בישיבה מורחבת מעבר ללוח הסטנדרטי של משרד החינוך. היא מתחילה בג' באלול ומסתיימת בי"ז בתמוז. חלק מהתלמידים מוסיפים מרצונם שבוע או שבועיים של לימודים נוספים המכונה "ישיבת בין הזמנים" ובו הם מזמינים רבנים שונים להעביר שיעורים, ועורכים חזרות על החומר שנלמד במהלך השנה. הישיבה ממשיכה את הקו האידאולוגי של ישיבת בית אל וישיבת מרכז הרב וכמעט כל הרבנים בישיבה הם בוגרי ישיבת בית אל. משמשים כר"מי עיון הרבנים מיכאל נוי, משה קרפין, בניהו שרגא, יורם סבג, מוטי וייסרוזן, אורן בן דוד, רפאל עטיאס (חתנו של הרב ישראל הס) ושלום סולטן. כר"מי בקיאות משמשים הרבנים איתן יקיר, יהושמה ביננפלד, צבי טנבאום, חיים שרייבר, עזרא כהן, עודד מילר, חגי לרר וניר סיני. במהלך השנים כיהנו כמורים ור"מים בישיבה דמויות בולטות בציונות הדתית, בהם הרב יאיר קרטמן (ראש מכון תורת המדינה), הרב איתמר ליברמן (ראש ישיבת נר תמיד) הרב יוסף אפריון והרב בעז אשל (רמי"ם בישיבת בית אל). בשנותיה הראשונות הוציאו תלמידי מחזור א' חוברות של מאמרים תורניים בשם "עטרת צבי" וכן סדרת קונטרסים בשם "פרות ארץ הצבי". עלון הישיבה נקרא 'פשיטא', והוא מחולק לתלמידי הישיבה בכל שבת ישיבה (פעם בשבועיים). אתר האינטרנט הרשמי של ישיבת בני צבי ישיבת בני צבי - בית אל, באתר סטנדר ישיבת "בני צבי" בית אל - באתר ערוץ 7 דוח מילולי לשנת 2022 נתונים כספיים באתר גיידסטאר מפי תלמיד הישיבה
חיל המשמר

חיל המשמר (החי"ם) היה אחת מיחידות ההגנה. החיל הוקם ב-1939 ותפקידו העיקרי היה הגנה נייחת על היישובים היהודיים. הוא הופקד על משימות הגנה ושמירה, והורכב מחיילים שנקבעו לכך בגלל גיל גבוה, כושר בריאותי לקוי וכדומה. כלקח מלקחי מאורעות תרצ"ו תרצ"ט, הוחלט בפיקוד "ההגנה" להקים כוח מקרב צעירי הארגון בשם חיל השדה שימשיך בדרך הפו"ש שקדמה לו, ויאורגן בפלוגות ובגדודים לפעולה במרחב גם מחוץ לאזור מגוריהם, ואילו הבוגרים יותר יאוגדו בחיל משמר (חי"ם) להגנת יישוביהם. חברי החי"ש ולאחר מכן חברי הפלמ"ח ביצעו משימות בעלות אופי אקטיבי שדרשו ממבצעיהם כוח פיזי, זריזות יתר ואימון מקיף יותר. זאת הסיבה לכן שגויסו למשימות אלה בני הגילים הצעירים יותר, בעלי כושר גופני טוב יותר. אופי המשימות של חברי החי"ם היה פחות אקטיבי, אך באותה רמת אחריות. הגיל הגבוה יותר של מרבית חבריו (שהיו בני 35–50) התאימם לתפקידים ה"אפורים" יותר של עבודת השמירה בעמדות, המחייבים סבלנות ואורך רוח. יש הטוענים שסיבה נוספת להקמת החי"ם, הייתה בשורשיו של הלוחם שקישרוהו עם המקום שעליו היה צריך להגן, שלרוב היה זה מקום מושבו שלו ושל משפחתו וחבריו, דבר שהגביר את הרצון והמוטיבציה להגן ולעמוד על המשמר כאשר חייהם של היקרים לו בידיו. הפעילות בחי"ם הייתה תלוי בעיקר במצב הביטחוני בארץ, כאשר ימי מתיחות עוררו את האנשים לפעולה ובימי שקט הייתה הפעילות יורדת ופוחתת, אבל הנכונות להתייצב ולפעול הייתה קיימת תמיד. ארגונו של החי"ם היה טריטוריאלי, ואנשיו התחלקו לפי אזורי מגוריהם. החי"ם לא הוקם כחיל בפני עצמו אלא לצורכי מנהל כ"א. החוליה הייתה היחידה הקטנה ביותר, היא מנתה 3-4 אנשים והייתה קשורה לעמדה מסוימת. האזור, שכלל יישוב אחד או כמה יישובים סמוכים, היה יחידת הפיקוד היסודית. יש להבדיל בין חיל המשמר בנפות שמחוץ לשלוש הערים הגדולות לבין החיל שבשלוש הערים הגדולות-חיפה, תל אביב וירושלים. בנפות הכפריות - טבריה, צפת, עפולה ונהריה, ובייחוד ביישובים הקטנים וביישובי ההתיישבות העובדת, כמעט כל איש המסוגל לשאת נשק נחשב לחבר הארגון בכוח, ובשעת הצורך- אף בפועל. במושבים ובקיבוצים הייתה החברות ב"הגנה" אוטומטית. חברותם בארגון ניתנה להם בלי שיצטרכו להחליט על כך אישית, אלא כחלק ממשטר החיים במקומות אלה. אנשי החי"ם הוצאו לסדרות אימון מרוכז של ארבעה ימים, ברובה וברימון. האימונים נערכו בעיקר בעונת הקיץ. בסוף מלחמת העולם השנייה נכללו במחוזות העירוניים כ-6,300 איש (בירושלים כ-1,700, בחיפה כ-1,800 ובתל אביב - כ-2,800), ובכל החיל כ- 30,745. כוחות החי"ם בהתיישבות העובדת נקראו פל"מ ראשי תיבות של "פלוגות משמר" או "פטרול לוחם". פלוגות אלה שולבו מאוחר יותר בחי"ש. מרדכי נאור, לקסיקון כח המגן – ההגנה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992. בן-ציון דינור (עורך ראשי), ספר תולדות ההגנה, הוצאת מערכות, 1955-1972. יהודה שיף (עורך אחראי), אילן כפיר ויעקב ארז, אנציקלופדיה לצבא וביטחון, רביבים הוצאה לאור, מהדורת ספרית מעריב, 1982.