laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דולפינן אנקולי

דולפין אנקולי או דולפינן ים סוף (שם מדעי: Tursiops aduncus) הוא מין של דולפינן החי בטבע באזור האוקיינוס ההודי והשקט. אורכו של דולפין זה עד 2.6 מטר ומשקלו 230 ק"ג. הוא בעל לסת דמוית מקור ומזכיר במראהו את הדולפינן המצוי אך קטן יותר. הוא התגלה רק ב-1833 כשנחשב לדולפינן מצוי עד אז. צבעו אפור והבטן אפורה בהירה עד לבנה עם כתמים אפורים. דולפינים אלה חיים בחבורות גדולות בימים של צפון אוסטרליה, הודו, דרום סין, הים האדום וחופי מזרח אפריקה. הם נפוצים בימים חמימים טרופיים ורדודים ונוטים לקפוץ מהמים. הם חיים גם בחבורות עם הדולפינן המצוי ועם דולפיני סוסא. הוא ניזון במים רדודים בעיקר מדגים ופחות מדיונונים וסרטנים. בתוכן הקיבה של נקבה אחת נמצאו חמישים מיני דגים ושלושה מיני דיונונים. הוא עצמו עלול להיטרף על ידי כרישים. הם יכולים לחיות 40 שנה בטבע. לא ברור מה מצב השימור שלו. הרבה נתונים עליו כלולים יחד עם הדולפינן המצוי, מה שמקשה על המחקר העצמאי שלו. להקת דולפיננים בים האדום דולפינים באילת מדיה וקבצים בנושא דולפינן אנקולי בוויקישיתוף דולפינן אנקולי, באתר ITIS (באנגלית) דולפינן אנקולי, באתר NCBI (באנגלית) דולפינן אנקולי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דולפינן אנקולי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דולפינן אנקולי, באתר GBIF (באנגלית) דולפינן אנקולי באתר הרשימה האדומה של IUCN דּוֹלְפִינַן יַם-סוּף במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
אבלק

אָבְּלַק הוא סגנון בנייה המשלב אבנים לבנות ולבנים אדומות המעניקות לו יציבות מחד וגמישות מאידך. בארץ ישראל מאפיין האבלק את סגנון הבנייה הממלוכי, למרות שאלה השתמשו באבנים אדומות ולבנות ללא לבנים, למטרות יופי בלבד. פירוש השם "אבלק" בערבית הוא "מנומר", שכן מדובר בטכניקת בנייה המשלבת לרוב בין שניים או שלושה צבעי אבנים. לרוב יתבטא הדבר בקיר בו הנדבכים בנויים לסירוגין: נדבך אחד עשוי אבן בצבע אחד, ונדבך אחד עשוי לבנים בצבע אחר. לעיתים ייעשה התשליב בין אבנים שחורות (כמו בזלת או גרניט) או לבנות (אבן גיר לסוגיה), ובין לבנים אדומות. לעיתים השילוב לא יתבטא במבנה כולו, כי אם רק במזוזות הדלתות ובמשקופי החלונות. מוצאו של האבלק הוא באזור אסיה הקטנה ולאורך הרי הטאורוס והזגרוס. בשל תזוזות טקטוניות עזות ידוע אזור זה עד היום כרגיש מאוד לרעידות אדמה, ובשל כך חיפשו תושביו במשך הדורות דרכים להתמודד עם נזקיהן. מחד נדרשה יציבות גדולה, ומאידך נצרכה אלסטיות מסוימת, שתאפשר לבית "לנוע" מעט, מבלי להתמוטט בכל רעש אדמה. כך נולד רעיון האבלק - שימוש באבנים שיקנו חוזק ויציבות, בד בבד עם לבנים מלאכותיות, הנחשבות לחומר גמיש יותר ו"בולם זעזועים" טבעי. השיטה הייתה שיבוץ של שני סוגי החומרים במבנים גדולים, לרוב על פי נדבכים. לעיתים שולבו אבני האבלק רק במסגרות החלונות והדלתות, הנחשבות לנקודות החולשה במבנה. הד רחוק לרעיון הטמון באבלק ניתן למצוא בתיאור בניית בית המקדש השני בספר עזרא: ”נִדְבָּכִין דִּי אֶבֶן גְּלָל - תְּלָתָא וְנִדְבָּךְ דִּי אָע - חֲדַת” (עזרא, ו', ד'). בתרגום לעברית: נדבכים של אבן שיש - שלושה, ונדבך של עץ אחד. כלומר - המקדש נבנה משילובים של שלושה נדבכי אבן ונדבך אחד עץ, וחוזר חלילה. הממלוכים ששלטו במרחב ארץ ישראל בין השנים 1260–1517, הביאו עמם מערבות אסיה מכורתם את טכניקת האבלק. מאחר שרעידות האדמה האופייניות לטורקיה אינן נפוצות כל כך בארץ ישראל, והלבנים לא היו חומר זמין ונפוץ במיוחד באותה עת, עבר האבלק מהפך מעניין עם הגיעו לארץ, ולמעשה רוב מבני האבלק בארץ הם "אבלק מזויף": אין מדובר כאן בתשליבי אבן ולבנים כי אם בתשליב של אבנים בצבעים שונים. מובן שאלמנט האלסטיות נעלם מאבלק שכזה, וכל שנותר בו הוא הסגנון והצבעוניות. אבלק מסוג זה התפשט גם לאירופה בעיקר כעיטור לחלונות, ובהונגריה משתמשים עד היום במושג אבלק כדי לתאר חלון. הממלוכים העלו את השימוש באבלק לדרגת אמנות, ורוב המבנים שבנו בארץ, ובעיקר בירושלים, עשויים מתשליבי אבלק בגווני אדום ולבן. מקור אבני הנדבכים הלבנים באבלק הממלוכי בירושלים הוא באבן הגיר המקומית, בעוד שאבני הנדבכים האדומים הובאו ממחצבות בחברון. המבנים המפוארים ביותר שהותירו אחריהם הממלוכים בארץ מרוכזים סביב הר הבית בירושלים, וברחובות המובילים אליו. ישנם מאפיינים דומים רבים לבניית פאר זו, אך הבולט מכולם הוא השימוש באבני אבלק אדומות ולבנות. דוגמאות לאדריכלות ממלוכית ירושלמית: מדרסת טשתמוריה ספריית ח'אלדיה (ברכת ח'אן) כילאניה טאזיה תנכיזיה (המחכמה) קבר חאתון טורקאן ארמון הגבירה טונשוק ותורבת (קבר) סית טונשוק מעון תכיה מדרסת ארע'וניה מדרסת מוזהריה מוטפאריה בית החולים רצציה הסלאמיה הדוואדריה גם על הר הבית עצמו ישנו עושר של מבני אבלק ממלוכיים, דוגמת מדרסת אשרפיה, מדרסת עות'מאניה, שער מוכרי הכותנה ועוד. הממלוכים אף שיפצו את הסטווים המקיפים את רחבת הר הבית הגדולה, ולאורך הכותל המערבי נשתמרה מערכת קמרונות יפהפייה, עשויה כולה בתשליבי אבלק. אדריכלות ממלוכית מוקרנס מדיה וקבצים בנושא אבלק בוויקישיתוף
טרנספוזיציה לכלי נגינה

טרנספוזיציה לכלי נגינה היא דרך לשילוב בין כלי נגינה בעלי גובה צליל שונה. במבט ראשון, השימוש בכלי נגינה עם טרנספוזיציה שונה עלול להיראות מסובך, אך כתיבת התווים לכלי הנגינה השונים היא מלאכה טכנית שניתן ללמוד אותה בקלות. הטרנספוזיציה דורשת עבודה רבה, אך היא הכרחית על מנת שמספר כלים יוכלו לנגן בצוותא. כלי נגינה מאותה המשפחה נשמעים שונה כאשר הנגנים מתבקשים לנגן את אותו התו. כך לדוגמה במשפחת הסקסופונים, כאשר שני נגני סקסופון, האחד על אלט והשני על טנור מנגנים את אותו התו, הם ישתמשו באותו האצבוע אך צליל שיפיק סקסופון האלט יהיה גבוה מזה של הטנור. גובה צלילי הפסנתר מהווים קנה מידה לעשיית טרנספוזיציה לכלי נגינה שונים. כיום ניתן לבצע את תהליך הטרנספוזיציה באמצעות תוכנת מחשב. בפסקה זאת הייחוס הוא התו דו בפסנתר. כך לדוגמה כאשר כתוב "כלים בBb" הכוונה היא שכאשר מנגנים בכלי המדובר דו, בפסנתר הוא יישמע כסי במול. קלרינט בסי במול סקסופון סופרן חצוצרה בסי במול סקסופון טנור קלרינט בס בסי במול קרן יער בסי במול אבוב ד'אמורה קלרינט בלה קלרינט בס בלה קרן יער בלה חצוצרה בלה קורנית בלה סקסופון אלט סקסופון בריטון אבוב פיקולו קלרינט במי במול קלרינט אלט קרן יער במי במול חצוצרה במי במול קרן יער בפה קרן אנגלית טובה בפה (תו) (באותה הטרנספוזיציה כמו פסנתר) כלי מיתר חליל חלילית אבוב בסון טרומבון בריטון טובה ישנם כלי נגינה, בעיקר ממתכת, אשר קיימים בגדלים שונים, ועל-כן בטרנספוזיציות שונות. למשל - הקלרינט נפוץ גם בסי-במול, אך נפוץ לא פחות גם הקלרינט ב-לה, אשר מגיע חצי טון נמוך יותר מהראשון, עד ל-דו דיאז (אבסולוטי). קרנות היו קיימות בשלל סולמות עד להמצאת קרן היער עם השסתומים, המצאה המאפשרת לה לנגן בסולמות שונים. כיום נפוצות בעיקר קרנות בפה ובסי-במול. הנזכר לעיל תקף גם לגבי חצוצרות. כיום נפוצה יותר החצוצרה בסי במול, אך נעשה שימוש גם בחצוצרות בדו, אשר אינן כלי בטרנספוזיציה. מדיה וקבצים בנושא טרנספוזיציה לכלי נגינה בוויקישיתוף טרנספוזיציה לכלי נגינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אייר ברלין

אייר ברלין (אנגלית Air Berlin) הייתה חברת התעופה הגרמנית השנייה בגודלה, אחרי לופטהנזה. היא פעלה עד אוקטובר 2017 ובסיסה הראשי היה בנמל התעופה ברלין טגל. בין מלחמת העולם השנייה לאיחוד גרמניה בשנת 1990, לא הורשו חברות תעופה לנחות בברלין אלא אם היו ממדינות הברית. בשנת 1978 הוקמה בארצות הברית חברת אייר ברלין כדי לענות על צורך של תושבי ברלין לקשרי תעופה. טייסי החברה היו טייסי חברת פאן אם. החברה החלה לטוס בשנת 1979 בקו ברלין-פלמה דה מיורקה עם מטוס מדגם בואינג 707. במשך השנים, היה זה אחד הקווים העמוסים בחברה ובעקבות זאת, הקימה החברה בסיס בפלמה דה מיורקה. לאחר האיחוד בשנת 1990 שינתה החברה את רישומה לרישום גרמני והחלה לטוס ליעדי נופש מעוד ערים גדולות בגרמניה. לקראת סוף שנות ה-90 החלה החברה לטוס ליעדים רבים ברחבי אירופה שהם לא יעדי נופש. בשנת 2006 רכשה החברה את חברת התעופה גרמניה ובתחילת שנת 2007 קנתה החברה את חברת הצ'ארטרים הגרמנית LTU. חברת "ניקי" הייתה חברה בת של אייר ברלין. עקב קשיים כלכליים מתמשכים והפסקת תזרים מזומנים על ידי איתיחאד איירווייז, החלה אייר ברלין בהליכי חדלות פירעון ב-15 באוגוסט 2017 במטרה להגן על נכסי החברה מפני נושיה ולמצוא משקיעים שיקנו את החברה ויחזירו את חובותיה. עקב דיני חדלות הפירעון הכנסות החברה נשמרות בחשבון נאמנות, וכדי לאפשר לחברה תזרים מזומנים שוטף הלוותה לה ממשלת גרמניה 150 מיליון אירו כהלוואת גישור. תאריך היעד להגשת ההצעות לרכישת החברה בטרם תוכרז כפושטת רגל נקבע ל-15 בספטמבר 2017. גופים רבים הביעו עניין ברכישה מלאה או חלקית של פעילות החברה ומטוסיה. כדי לצמצם הפסדים ולהקל על מציאת רוכשים בוטלו קווים לטווח ארוך בהם מתח הרווחים מצומצם. ב-9 באוקטובר הודיעה החברה על הפסקת כל טיסותיה לאחר התאריך 28 באוקטובר. היא הודיעה לכל אנשי צוותה שעליהם למצוא מקומות עבודה חלופיים. בשלהי 2017 רכשה לופטהנזה את אייר ברלין תמורת 210 מיליון יורו. החברה הפעילה שתי טיסות יומיות בקו נמל התעופה ברלין טגל לנמל התעופה בן-גוריון עד 27 באוקטובר 2017. הטיסות לברלין בוצעו במטוסי איירבוס a320. בעבר החברה ביצעה גם טיסות בקו קלן-תל אביב ומינכן-תל אביב. מדיה וקבצים בנושא אייר ברלין בוויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא אייר ברלין באתר Airliners.net דני שדה, אייר ברלין מפסיקה את כל טיסותיה, באתר ynet, 10 באוקטובר 2017 עמי אטינגר, הסיכוי הקלוש להישרדותה של אייר ברלין, באתר IAS - מידע תיירותי בינלאומי, ‏02/09/2017 (ארכיון) רינה רוזנברג קנדל, חברת הלואו קוסט אייר ברלין בחדלות פירעון; "הטיסות מישראל נמשכות כרגיל", באתר TheMarker‏, 15 באוגוסט 2017 State aid: Commission approves German rescue aid to Air Berlin, הודעות לעיתונות של הנציבות האירופית, ‏04.07.2017 Edward Taylor, German investor Woehrl submits 500 mln eur takeover of Air Berlin, Reutres, ‏10.07.2017 "Air Berlin further shrinks long-haul network". Flightglobal.com (באנגלית בריטית). 2017-09-06. נבדק ב-2017-09-11. חברת התעופה "אייר ברלין" תפסיק את טיסותיה עד 28 באוקטובר, באתר ynet, 9 באוקטובר 2017 אייר ברלין יורדת מהמסלול - וממליצה לעובדיה לחפש עבודה, באתר TheMarker‏, 10 באוקטובר 2017 עדי ברק, הנסיכה של נתב”ג מקרטעת באירופה באשמת בואינג, באתר כלכליסט, 30 ביולי 2019
משגיח

בעולם הישיבות, משגיח או מנהל רוחני הוא רב האחראי על תלמידי הישיבה בתחומים שמחוץ לתוכן הלימוד, בעיקר בנוגע להתקדמותם הרוחנית. בישיבות רבות המשגיח הוא דמות כריזמטית והוא בעל השפעה רבה על עולמם הרוחני של התלמידים ועל דמותה של הישיבה. שלא כמו תפקיד ראש הישיבה, משרת המשגיח היא חדשה יחסית, וראשיתה בישיבות ליטא במאה ה-19. עד אז פעלו הישיבות במסגרת קהילתית, ואנשי הקהילה פיקחו על התלמידים; עם ניתוק הישיבות מן הקהילות, נוצר הצורך באדם מיוחד שימלא תפקיד זה. בנוסף לזאת, עלה הצורך במשרת המשגיח בשל הרוחות הזרות שחדרו לישיבות מן החברה הסובבת והשפיעו על התלמידים, בפרט רעיונות תנועת ההשכלה. תפקיד המשגיח היה לפקח על התלמידים ועל התנהגותם, ולוודא שהם עומדים בדרישות המצופות מהם ומקדישים את זמנם ללימוד התורה כראוי. ביד המשגיח הייתה גם היכולת להפעיל סנקציות כנגד תלמידים שלא עמדו בחובותיהם, לרבות קנסות כספיים והרחקה מהישיבה. בין שאר משימותיו של המשגיח היו לעיתים קביעת סדרי הישיבה באולם הלימוד, הצמדת חברותות, פיקוח על הגעה לתפילת שחרית, שיחות אישיות עם התלמידים וכיוצא בזה. משגיחים אינם מוכשרים לתפקיד על ידי גוף מפקח ומכווין ובחירתם מתבססת על ידיעותיהם ב"תורת המוסר" ואופיים בלבד. בישיבות של תנועת המוסר בליטא ובעקבותיהן גם בשאר הישיבות התרחב תפקידו של המשגיח, והוא זה שעסק בחינוך התלמידים ובעיצוב עולמם הרוחני. המשגיח נשא דרשות ושיחות אשר עסקו בעיצוב הנפש ובעבודת המוסר ותיקון המידות, ואשר הייתה להן השפעה רבה על התלמידים. במקרים הקיצוניים היה מעמד שיחותיו החינוכיות של המשגיח קרוב לזה של שיעורי ראש הישיבה בתלמוד, והתלמידים היו חוזרים עליהן ומפרסמים אותן בכתב. גם כיום פועלים משגיחים רוחניים בישיבות החרדיות ובמקצת הישיבות הציוניות. רמת הדומיננטיות שלהם משתנה מישיבה לישיבה: בחלק מן הישיבות מצטמצם תפקידם למסירת שיחות מוסר בישיבה וייעוץ רוחני לבחורים, ובישיבות אחרות לעומת זאת הם תופסים מקום דומיננטי בהנהגת ובקביעת מדיניות הישיבה בנושאים שונים. ישנם גם משגיחים אשר פעילותם מצומצמת להשגחה על מילוי תקנות הישיבה; הללו מכונים בקרב הבחורים 'משגיחים קטנים' (או בכינוי ההיתולי: מק"ק) ובדרך כלל בפרסומי הישיבה הם מכונים "משגיחים" לעומת המשגיח הראשי שמכונה "מנהל רוחני". בישיבות חסידיות נקראים המשגיחים העוסקים בשיחות חיזוק בשם "משפיעים" והמשגיחים העוסקים באכיפת הכללים והסדרים מכונים "משגיחים". ישנם ישיבות שאין בהם משגיח. הידועות שבהם הן ישיבת בריסק וישיבת רכסים. עוד בישיבות באירופה הייתה קיימת ההבחנה בין ישיבות עם משגיח וישיבות ללא משגיח, וכיום מגמה זו הולכת ומתרחבת. בין המשגיחים המפורסמים: רבי נתן צבי פינקל ("הסבא מסלובודקה") רבי ירוחם ליבוביץ מישיבת מיר הרב יחזקאל לוינשטיין מישיבות מיר ופוניבז' הרב אליהו דסלר מישיבת פוניבז' הרב אליהו לאפיאן מישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים הרב מאיר חדש מישיבות חברון, אור אלחנן ועטרת ישראל הרב שלמה וולבה מישיבות באר יעקב וגבעת שאול הרב נתן מאיר וואכטפויגל מישיבת לייקווד בארצות הברית הרב גדליה אייזמן מישיבת קול תורה הרב דב יפה מישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים הרב דן סגל (הידוע בכינויו "אחד המשגיחים") הרב מתתיהו סלומון מישיבת לייקווד בארצות הברית הרב חיים וואלקין מישיבת עטרת ישראל. משפיע (תפקיד) משפיע (חב"ד) משגיחי הישיבות לוקים בחוסר ידע בנפש האדם, באתר בחדרי חרדים, 24 בנובמבר 2017
הסלע

האם התכוונתם ל... הסלע (אנ') – בירת אדום המקראית ובירת הנבטים בתקופת בית שני, ראו: פטרה ("הסלע האדום") סלע אדם – אי זעיר כחצי קילומטר ממערב לחוף בת ים, המכונה "הסלע" הסלע – כינוי לכלא אלקטרז ספר שופטים, פרק א', פסוק ל"ו; ספר מלכים ב', פרק י"ד, פסוק ז'; ספר ישעיהו, פרק ט"ז, פסוק א'
דה רוק

האם התכוונתם ל... אלקטרז – בית סוהר אמריקאי המיועד לעבריינים מסוכנים ביותר. מכונה גם הסלע או דה רוק דויין ג'ונסון – מתאבק מקצועי ושחקן קולנוע אמריקאי הנודע בשם הבמה דה רוק
לונטה

באדריכלות, לונטה (מצרפתית: עצם בצורת ירח) היא צורה של חצי עיגול או סהר, מלא או ריק, הממוקמת בין קשת לבין דלת או פתח. כאשר הלונטה ממוקמת מעל דלת כניסה ראשית של כנסייה, נקראת הלונטה "טימפנון" (tympanum) והיא מעוטרת לרוב בתבליטים. לונטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Lunette במילון מארים-ובסטר ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דאמאן ודיו

דאמאן ודיו (בגוג'ראטית: દમણ અને દિવ, בפורטוגזית: Damão e Diu, במראטהית: दमण आणि दीव) הייתה טריטוריית איחוד בהודו, שהורכבה מהעיר דאמאן ומהאי דיו, השוכנים במפרץ קומביי לחופי הים הערבי. הטריטוריה מוזגה ב-2020 עם טריטוריית דאדרה ונאגר האוולי ליצור את טריטוריית דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו. מהמאה השמינית ועד המאה השלוש עשרה דאמאן ודיו היוו חלק מגואה, והיו תחת שלטון של ממלכה רג'פוטית שהוכנעה על ידי מוסלמים בשנת 1330. שלטון המוסלמים נמשך כ-200 שנים נוספות, עד אשר נכבש האזור על ידי הפורטוגזים, ששלטו בו במשך 450 השנים שלאחר מכן. בשנת 1535 נכרתה ברית הגנה בין הפורטוגזים לבין בהאדור שאה, סולטאן גוג'ראט באותה התקופה, לאחר שזה האחרון הותקף על ידי הקיסר המוגולי הומאיון. במסגרת הברית הורשו הפורטוגזים בשנת 1535 לבנות מבצר באי דיו ולהחזיק שם חיל מצב. מאוחר יותר (בשנים 1536, 1545 ו-1546) נעשו ניסיונות בידי שליטי גוג'ראט לסלק את הפורטוגזים מן המבצר, אולם ללא הועיל. בעקבות חוזה שנחתם בשנת 1543 הפך השלטון של הפורטוגזים בדיו לרשמי. בנוסף הם כבשו חלקים מהחוף המערבי של המפרץ, כולל המחוזות סלסט וברדז וצפון מומביי. בשנת 1670 הפתיעה כנופיה קטנה וחמושה של ערבים ממסקט ובזזה את המבצר, ולאחר מכן הסתלקה עם שללה. ב־1961 סיפחה הודו את המושבה הפורטוגלית והפכה אותה לטריטוריה הודית. בכך הסתיים שלטונה הקולוניאלי של פורטוגל באזור. אז הוקמה טריטוריית איחוד שכללה את גואה, דאמאן ודיו. בשנת 1987 הוכרה גואה כמדינה חדשה בהודו, והוקמה טריטוריית האיחוד נפרדת של דאמאן ודיו. בשנת 2020 אוחדה הטריטוריה של דאמאן ודיו עם הטריטוריה של דאדרה ונאגר האוולי לטריטוריית דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו השפות הרשמיות הן גוג'ראטית, מרטהי ואנגלית. הפורטוגזית דעכה מכיוון שהיא איננה שפה רשמית ואינה נלמדת עוד בבתי הספר. היא כמעט ואינה משמשת היום כשפת דיבור, אם כי ישנם מילים וביטויים בשפה ששזורים בשפת היום יום. דיו מחוז דאמאן - דאמאן מתייחס רק לעיר דאמאן, ששוכנת בתוך המחוז הנקרא מחוז דאמאן. התוצר הלאומי הכולל של דאמאן ודיו בשנת 2004 הוערך בכ-156 מיליון דולרים לפי רמות המחירים הנוכחיות. מדיה וקבצים בנושא דאמאן ודיו בוויקישיתוף אתר התיירות של דיו דאמאן ודיו ב־wikitravel דאמאן ודיו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The Goa, Daman and Diu Reorganisation Act, 1987, India Code
ברונזיט

ברונזיט הוא כינוי למינרל שיחד עם המינרלים אנסטטיט ופרוסיליט משתייך לסדרת המינרלים בעלי מבנה אורתורומבי של קבוצת הפירוקסן (קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים – {סיליקטים במבנה בצורת שרשרות} בעלי שרשרת בודדת), והקרויים לכן אורתופירוקסנים. הברונזיט אינו סוג מוגדר של מינרל, אלא סוג של אנסטיט המכיל ברזל שבשל בליה חלקית רכש ברק תת-מתכתי דמוי ברונזה (ארד) על משטחי הפצילות שנתן למינרל את שמו. אנסטטיט (MgSiO3) הוא מינרל המכיל בעיקר מגנזיום שחלקו הוחלף על ידי כמויות קטנות (עד 5%) של תחמוצת הברזל. בסוג המכונה ברונזיט כמות תחמוצת הברזל נעה בין 5% ל-14%, בעבר נהגו לכנות אנסטטיט המכיל אחוז גדול אף יותר של תחמוצת הברזל בשם היפרסתן, אך כיום מכונה מינרל זה אורתופירוקסן כשנוהגים לציין את אחוז המגנזיום והברזל שבו. סוגי האנסטטיט המכילים ברזל נוטים לעבור סוג מיוחד של בליה הידוע בשם שילריזציה, שתוצאתו הפרדה של הברזל כקרום דק מאוד של תחמוצת והידרוקסידים לאורך הסדקים של מישורי הפצילות של המינרל. עקב כך מופיע על משטחי הפצילות ברק מתכתי המכונה שילר (מגרמנית – משחק צבעים), המודגש ככל שכמות הברזל במינרל המקורי גדולה יותר. צבע הברונזיט הוא ירוק או חום, משקלו הסגולי הוא 3.3-3.2, תלוי בכמות הברזל במינרל. כמו אנסטטיט מהווה הברונזיט מרכיב בסלעי יסוד בסיסיים רבים כגון הנוריט והגברו ובייחוד הפרידוטיט וגם בסרפנטינים שנוצרו מהם. הוא מופיע גם בכמה סלעי שיסט גבישיים. את הברונזיט נוהגים לעיתים לחתוך וללטש, בדרך כלל לצורות קמורות, עבור חפצי קישוט קטנים. לברונזיט יש מבנה סיבי שהוא פחות או יותר ייחודי, וכשתופעה זו מודגשת יש לברק דמיון מסוים לתופעה המכונה אצל יצרני התכשיטים "עין החתול". גושים גדולים מספיק לשם חיתוך מצויים בנוריט של קופפרברגין, ובסרפנטין של קראובאט בסמוך ללאובן בשטיריה. בהקשר לכך יש להזכיר את סוג האנסטטיט או הברונזיט שעבר שינוי והמכונה באסתטיט. בסוג זה עבר האנסטיט המקורי בליה בעזרת מים. לתוצר הסופי יש מבנה דומה לסרפנטין. צבע הבסטטיט הוא חום או ירוק ולו ברק מתכתי כשל הברונזיט. המקום בו נמצא המינרל לראשונה הוא באסט שבחבל הרץ שבו כתמי צבע ירוקים-אפרפרים של באסתטיט משובצים בסרפנטין בעל גוון כהה יותר. שכשחותכים ומלטשים סלע זה נוצרת אבן קישוט נאה אם כי השימוש בה למטרה זו נדיר. מדיה וקבצים בנושא ברונזיט בוויקישיתוף בעבר נהגו לשייך לקבוצת האורתופירוקסנים גם את ההיפרסתן אלא שהוועדה לשמות מינרלים באגודה הבינלאומית למינרלוגיה פסלה ב-1988 את השימוש בשם זה.
פנקיסטיסקופ

פֶנָקִיסְטִיסְקוֹפּ (Phenakistiscope), "מראֶה מטעה" בתרגום מילולי, הוא מכשיר אופטי ליצירת אשליה של תנועה, שפותח בראשית שנות השלושים של המאה ה-19 על ידי המדען הבלגי ז'וזף פלטו (Joseph Plateau). בגרסתו הפשוטה ביותר, המכשיר בנוי מדיסקית אחת המחולקת לשמונה או שישה-עשר מקטעים, כשבכל מקטע פעור חריץ צר ולצידו דמות המצויה בתנוחה אחת מתוך רצף של תנועה (למשל, דמות קופצת בחבל, בועטת בכדור וכיוצא בזה). הצד עליו מצוירות הדמויות הופנה כלפי מראָה בעוד הצופה במתקן ניצב ללא ניע מן הצד השני של הדיסקית, כשעינו צמודה לאחד החריצים. כאשר הדיסקית מסתובבת במהירות, בכל פעם שמפתח החריץ חולף בסמוך לעין הצופה, ניתן לראות להרף-עין את אחת הדמויות המצוירות מצדה השני של הדיסקית (משום שהשתקפו במראה). הרושם שמתקבל על הרשתית הוא של דמות יחידה בתנועה. פלטו, שחקר את התמדת רישומי האור על רשתית העין, הבין שהדימוי שנחשף לרגע מותיר את רושמו על הרשתית גם אחרי שנעלם: "אם מספר אובייקטים הנבדלים באופן רציף בצורתם ובתנוחתם מוצגים לעין בזה אחר זה במקטעים מהירים וסמוכים, הרשמים שהם מפיקים על הרשתית יתערבבו יחדיו כך שניתן יהיה להאמין שאובייקט יחיד משנה את צורתו ואת תנוחתו." המדען וחוקר התנועה אטיין ז'ול מארה היה אחד הראשונים להבין את חשיבותו של המתקן לחקר התנועה: כולם מכירים את המכשיר האופטי הגאוני שהמציא פלטו, הקרוי "פנקיסטיסקופ". מכשיר זה, המכונה גם "זואוטרופ" (Zootrope), מציג לעין סדרה של דימויים עוקבים של אנשים או חיות המתוארים במגוון תנוחות. כאשר תנוחות אלו מתואמות כך שהן מעלות לפני העין את כל שלבי התנועה, האשליה מושלמת; נדמה לנו שאנו רואים אנשים חיים זזים בכיוונים שונים. מכשיר זה, המשמש על-פי רוב לשעשוע ילדים, מראה לעתים קרובות דמויות גרוטסקיות הנעות באופנים מגוחכים. אך התחוור לנו, שעל ידי תיאור מוקפד של דמויות על מנגנון זה, וייצוג נאמן של התנוחות העוקבות של הגוף במהלך צעידתו, ריצתו וכדומה, נוכל לשעתק את מראה סוגי התנועה השונים של האדם הצלם האנגלו-אמריקאי אדוארד מויברידג' והמיליונר לילנד סטנפורד, במסגרת ניסוייהם בצילום תנועה, הבינו ש"תיאור מוקפד" ו"ייצוג נאמן" יכולה לספק המצלמה. הם החליפו את איורי הפנקיסטיסקופ בתצלומים, שנתפסו כאמינים ומדויקים יותר, ובעלי זיקה הדוקה יותר ל"אמת" ריאליסטית כלשהי, ובנו על סמך התצלומים תאוריית תנועה. מארי הסתייג מההיבט האשלייתי שיוצרים תצלומיו של מייברידג', אך המשיך להיעזר בצילום ובמכשיר הפנקיסטיסקופ במחקרי התנועה שלו. אדוארד מויברידג' אטיין-ז'ול מארה זואופרקסיסקופ זואיטרופ O. Cook, (1963). Mouvement in Tow Dimensions, London. D.B. Thomas, (1964). The Origin of the Motiuon Picture, London. פנקיסטיסקופ, באתר North Carolina School of Science and Mathematics, בארכיון האינטרנט - מרץ 2017 (באנגלית) Joseph Plateau, Dissertation sur quelques Propriétés des impressions, thesis submitted at Liège, May 1829. As quoted in: Jonathan Crary, Techniques of the Observer, The MIT Press 1995, p. 107-9 מארה, מצוטט אצל: Anita Ventura Mozley, (1979). Muybridge's Complete Human and Animal Locomotion, Vol 1., New York: Dover Publications, Inc. p. xiv
ארמון צציליינהוף

ארמון צציליינהוף (בגרמנית: Schloss Cecilienhof) ממוקם בצד הצפוני של הגן החדש של העיר פוטסדאם. בשנת 1945 נערכה בארמון זה ועידת פוטסדאם, אשר קבעה את הסדר הבינלאומי החדש לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. ארמון צציליינהוף (בגרמנית: החצר של צצילייה) נבנה על ידי קיסר גרמניה וילהלם השני עבור בנו, יורש העצר הנסיך וילהלם. הארמון נקרא על שמה של אשתו של יורש העצר, הדוכסית צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. זהו הארמון האחרון אשר נבנה על ידי משפחת הוהנצולרן, משפחת המלוכה הגרמנית. הארמון תוכנן על ידי הארכיטקט הגרמני פאול שולצה-נאומבורג. הוא נבנה בסגנון אנגלי כפרי, ובנייתו נמשכה כשלוש שנים והסתיימה בשנת 1917. משפחת הנסיך הספיקה להתגורר בארמון זה רק שנה אחת. בנובמבר 1918, בעקבות המהפכה הגרמנית, נאלצה המשפחה לעזוב את גרמניה ולעבור להולנד. אך בשנת 1926 החזירה ממשלת רפובליקת ויימאר את הארמון למשפחת הנסיך, לאחר שזה ויתר על זכויותיו על כס המלכות. היטלר ביקר בארמון שלוש פעמים. הנסיך ביקש ממנו להחזיר את משטר המונרכיה שבו הוא יהיה מלך אך ללא סמכויות, אולם היטלר סירב. בשנת 1945, עם התקרבות הצבא האדום לפוטסדאם, עזבה משפחת הנסיך שנית את הארמון, הפעם לתמיד, וברחה למערב גרמניה. מ-17 ביולי עד 2 באוגוסט 1945 נערכה בארמון ועידת פוטסדאם, ועידת פסגה בין מנהיגי בעלות הברית, שבתומה הועבר הארמון למועצת העיר פוטסדאם. תחילה שימש הארמון בית הספר של איגוד הנשים הדמוקרטי של גרמניה המזרחית. בשנת 1960 הועבר בית הספר למקום אחר. האגף המערבי של הארמון הוסב לבית מלון ובשאר אגפיו נפתח מוזיאון של ועידת פוטסדאם. בשנת 1990 הוכרז ארמון צציליינהוף, יחד עם הגנים וארמון סנסוסי, כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. הכוכב האדום מפרחים (מאז 1945) השולחן העגול של ועידת פוטסדאם חדר העבודה של סטלין בוועידת פוטסדאם פסל בגן ארמון צציליינהוף מדיה וקבצים בנושא ארמון צציליינהוף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון צציליינהוף
קבינדה

קבינדה (בקונגו: Cabinda) היא מובלעת חיצונית של אנגולה, במעמד של פרובינציה, הגובלת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (לשעבר זאיר), בקונגו ובאוקיינוס האטלנטי. רצועת חוף צרה מפרידה בין קבינדה לחלק המרכזי של אנגולה. עיר הבירה נקראת אף היא קבינדה. שטחה של קבינדה הוא 7,270 קמ"ר. אוכלוסייתה הייתה 716,076 בשנת 2014. כשליש מן התושבים בקבינדה הם פליטים מן הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. לצד עצים, קפה, קקאו, גומי ושמן דקלים, מפיקה קבינדה 700,000 חביות נפט ליום, כמות המהווה את רוב תפוקת הנפט של אנגולה. בתקופה הפרה-קולוניאלית, שלטו בשטח קבינדה של היום הממלכות האפריקניות נ'גויו, לאונגו וקאקונגו. הנוכחות הפורטוגזית באזור החלה במאה ה-15 על ידי משלחות מחקר, סוחרים ומיסיונרים, ובהמשך הוקמו תחנות למסחר ולעיבוד שמן דקלים גם על ידי ההולנדים והבריטים, שהתחרו על השפעה באזור. הממלכות המקומיות נעשו מרכזים לסחר עבדים, ששולחו לאמריקה דרך נמל קבינדה. במאה ה-19 קרסו הממלכות המקומיות, בין היתר עקב הפסקת סחר העבדים עם אמריקה, ובחוזה סימוּלָמבּוּקוֹ שנחתם בשנת 1885 בין פורטוגל לנסיכים מממלכת נ'גויו, הפכה קבינדה לפרוטקטורט פורטוגזי. תחילה היווה נהר הקונגו גבול טבעי בין קבינדה לאנגולה, שהייתה מושבה פורטוגזית מאז המאה ה-17, ואולם בוועידת ברלין שנערכה באותה שנה הסכימו הפורטוגזים למסור את האזור שמצפון לשפך הקונגו למדינת קונגו החופשית (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו של ימינו), שהייתה נחלה פרטית של לאופולד השני מלך בלגיה, כדי לאפשר לה גישה לאוקיינוס האטלנטי. כך נוצר הנתק הגאוגרפי שהפך את קבינדה למובלעת אנגולית חיצונית ללא קשר יבשתי עם אנגולה. ב-1975 יצאה פורטוגל ממושבותיה באפריקה, ואנגולה שזכתה בעצמאות התמזגה עם קבינדה במסגרת חוזה אָלבוֹר, שנדחה על ידי כל הארגונים הפוליטיים בקבינדה. ארגונים בדלניים בקבינדה שוללים את תוקפו של ההסכם הקושר את קבינדה לאנגולה, והם יצאו למאבק אלים ממושך בממשלה האנגולית, שהתנהל במקביל למלחמת האזרחים באנגולה. במשך שני עשורים זכו הקבינדים לתמיכת ממשלת זאיר במאבקם. מלחמת האזרחים באנגולה הסתיימה ב-2002, אך בקבינדה עדיין נמשך הסכסוך לאחר מכן. ב-2002–2003 ניהל צבא אנגולה מתקפה מוצלחת נגד הבדלנים, שכוחותיהם התמוטטו כמעט לגמרי והוגבלו לפעילות גרילה מצומצמת ממעמקי יער הגשם. ביולי 2006 נחתם הסכם שלום בין הממשלה לבין החזית לשחרור מובלעת קבינדה (FLEC) ארגון הגג של הבדלנים הקבינדים. על-פי ההסכם ניתן לחבל "מעמד מיוחד" בתוך אנגולה בעלת המבנה הריכוזי. חלק ממנהיגי FLEC שוללים את תוקפו של ההסכם ועומדים על דרישתם לעצמאות מלאה לחבל. מדיה וקבצים בנושא קבינדה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קבינדה קבינדה: מלחמתה הנשכחת של אנגולה, אתר הבי.בי.סי (באנגלית) הסכם השלום בקבינדה, אתר הבי.בי.סי (באנגלית) תומר גנור, ראש ממשלת טוגו הכריע: הנבחרת חוזרת הביתה, באתר ynet, 10 בינואר 2010 - דיווח על פעילות טרור של המחתרת המקומית כנגד נבחרת הכדורגל של טוגו במהלך גביע אפריקה במטרה לעורר את ידיעת העולם לגבי הסכסוך קבינדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)