laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תגובה המוליטית חדה

תגובת המוליטית חדה (באנגלית: acute hemolytic transfusion reaction) היא תגובה מסכנת חיים מיידית של מערכת החיסון לקבלת עירוי דם. תגובה המוליטית חדה, מוגדרת כזו שהתרחשה תוך 24 שעות מקבלת העירוי. תגובה המוליטית חדה יכולה להיגרם גם על ידי עירוי של מיליליטרים בודדים של דם. התגובה מופעלת על ידי נוגדנים ההורסים את תאי הדם האדומים. תגובה שמתרחשת בחלוף 24 שעות מעת קבלת העירוי נקראת תגובה המוליטית מאוחרת למתן דם. תגובות המוליטיות לעירוי דם מתאפיינות בדרך כלל בחום שעלול להיות מלווה בצמרמורות. מקרים קלים מאופיינים גם בכאבי בטן, גב, גפיים או כאבים בחזה. במקרים חמורים יותר המטופל יסבול מקוצר נשימה, לחץ דם נמוך, המוגלובינוריה (המוגלובין בשתן), ובהמשך עלול להדרדר להלם ול-dic. אצל חולים מורדמים או מחוסרי הכרה, המטוריה (דם בשתן) עשויה להיות הסימן הראשון לתגובה המוליטית חדה. תסמינים נוספים הם: בחילות, הקאות וצפצופים בנשימה. הסיבה השכיחה ביותר לתגובת עירוי המוליטית חדה היא חוסר התאמה במרכיבי הדם בין התורם לנתרם. האבחון של תגובה המוליטית חדה נעשה באמצעות בדיקה מיקרוסקופית של הדם של הנתרם ובדיקת אנטיגלובולין ישירה (בדיקת קומבס ישירה) המאתרת נוגדני IgG או משלים הקשורים לכדוריות דם אדומות, שבדרך כלל מאבחנת תגובות עירוי המוליטיות חדות. טיפול ראשוני בכל סוג של תגובת עירוי, הוא הפסקת העירוי באופן מיידי. המטופל יחובר לאירוע נוזלים ויבוצע ניטור צמוד אחר מדדי גופו. הטיפול התרופתי כולל טיפול תומך לוויסות לחץ הדם, טיפול בנוגדי קרישה, סטרואידים ואימונו-גלובלינים לווריד (ivig). הפרוגנוזה של תגובה חדה לעירוי הדם תלויה בקצב מתן הדם ובנפח הכולל של העירוי. רמות הנוגדנים האנטי-A והאנטי-B בדם של המקבלים עשויות גם לחזות את הפרוגנוזה, כאשר רמות גבוהות יותר של נוגדנים מעידות על תגובה חריפה יותר. כ-2% מהמקרים של תגובה מהירה לעירוי הם קטלניים. ככלל ככל שהתגובה החיסונית תהיה מוקדמת יותר, כך היא חמורה יותר. לפי הערכות, תגובה המוליטית חדה לעירוי דן, מתרחשת ב-1 מתוך 38,000 עד 1 מתוך 70,000 עירויים. לפי הערכות, 41% מהעירויים שאינם תואמים ABO מביאים לתגובה המוליטית חדה. מדיה וקבצים בנושא תגובה המוליטית חדה בוויקישיתוף הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
סנג'ק זור

סנג'ק זור (בטורקית: Deyr-i-Zor sancağı) היה סנג'ק של האימפריה העות'מאנית, אשר נוצר ב-1857. חלק משטחו הופרד מוילאייט בגדד. זור הוזכרה לעיתים כחלק מוילאייט חלב, או מוילאייט סוריה. הבירה הייתה דיר א-זור, עיירה על הגדה הימנית (כלומר, הדרומית) של הפרת, שהייתה גם העיר הגדולה היחידה בסנג'ק. בתחילת המאה ה-20, שטח הסנג'ק היה 38,600 מילים רבועים (100,000 קילומטרים רבועים), ואוכלוסייה מוערכת של 100,000, רובם נוודים ערבים. הבירה עצמה הייתה רק כפר לפני שהפכה למרכז הסנג'ק. לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית ב-1918, נסוגו הכוחות העות'מאניים מהאזור והשאירו שטח הפקר. האזור נכבש לאחר מכן על ידי לאומנים עיראקים שייצגו את הממלכה הערבית של סוריה בדמשק, ולאחר הסכם ניוקומב-פולה ב-1923, הוא הפך לחלק מהמנדט הצרפתי בסוריה. קאזות של הסנג'ק: קאזה של דיר קאזה של ראס אל-עין קאזה של עסארה קאזה של אל-בוכמאל מדיה וקבצים בנושא סנג'ק זור בוויקישיתוף Pavet de Courteille, Abel (1876). État présent de l'empire ottoman (בצרפתית). J. Dumaine. pp. 91–96. Studies on Ottoman Social and Political History: Selected Articles and Essays, p. 647. Kemal H. Karpat, BRILL, 2002 ″The Vilayet of Halap (Aleppo) comprised Maraş, Urfa and Zor. In 1899, a fourth sanjak, that of Antioch was formed ...″ Geographical Dictionary of the World in the early 20th Century. Logos Press, New Delhi, 1906. מסת"ב 8172680120 Asia by A. H. Keane, page 460 Zor Mutasarrıflığı | Tarih ve Medeniyet
כיבוש זור

כיבוש זור היה הכיבוש של סנג'ק זור במסופוטמיה עילית בשנים 1918–1920 לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי לאומנים עיראקים שייצגו את הממשלה הערבית בדמשק בראשות האמיר פייסל. בניגוד לכוונותיהם של הלאומנים העיראקים, הכיבוש הבטיח שהאזור הפך לחלק מהמדינה המודרנית של סוריה. השטח היה ממוקם בין מנהלת שטח האויב הכבוש (OETA) בסוריה במערב לבין עיראק הכבושה הבריטית (1918–1920) במזרח. המושלים של זור הכבושה היו, לפי הסדר: מרעי פאשה אל-מאללה, רמדאן אל-שאלש ומאולוד מוכליס; השניים האחרונים היו חברים באגודת האמנה העיראקית.
קבוצת הארמיות הראשונה (צרפת)

קבוצת הארמיות הראשונה, בקיצור GA1, הייתה קבוצת ארמיות של הצבא הצרפתי במהלך מלחמת העולם השנייה. קבוצת הארמיות הוקמה ב-1 באוקטובר 1939, היא הושמדה בכיס דנקרק בתחילת יוני 1940 במהלך הקרב על צרפת. הקמת קבוצת הארמיות נקבעה בספטמבר 1939, בעוד שהפלישה הגרמנית לפולין הסתיימה והיה חשש ממתקפה קרובה שלה במערב. קבוצת הארמיות הייתה אמורה לפעול כפי שתוכנן בתוכנית E לפני המלחמה ובהשערה הצפויה להתקפה גרמנית דרך בלגיה, להבטיח את הגנת העמדות מול בלגיה, או אם התנאים מאפשרים, להחזיק את העמדות על הסכלדה. ב-10 במאי 1940 פעלה קבוצת הארמיות לפי תוכנית דייל, אולם התוכנית נכשלה ובסופו של דבר הובסה צרפת במערכה. הארמייה הראשונה (ז'ורז' בלנשאר) הארמייה התשיעית (אנדרה קוראפ) הארמייה השנייה (שארל הונציגר) בנוסף, תיאמה קבוצת הארמיות את הפעילות של חיל המשלוח הבריטי והארמייה השביעית. גסטון ביוט (1 באוקטובר 1939 – 23 במאי 1940) ז'ורז' בלנשאר (23 במאי 1940 – יוני 1940)
ולדימיר מאס

ולדימיר מאס (ברוסית: Владимир Захарович Масс‏; 18 בפברואר 1896, מוסקבה - 30 בנובמבר 1976, מוסקבה) היה מחזאי ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי. מאס נולד בשנת 1896 במוסקבה למשפחה יהודית. אביו עסק במסחר. בצעירותו מאס רצה להיות צייר ואף למד אצל מארק שגל בוויטבסק. תקופה מסוימת הוא למד באוניברסיטת מוסקבה. לאחר מהפכת אוקטובר מאס החל לכתוב והתפרסם בתחום זה. הוא כתב מחזה מצליח וכתב מספר שירים על מוזיקה של מטוויי בלנטר. במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 מאס החל לשתף פעולה בכתיבה עם ניקולאי ארדמן. ביחד הם כתבו מחזה וחומר להופעות של לאוניד אוטיוסוב וכתבו כמה יצירות עבור ירחון סאטירי "קרוקודיל". לפי בקשת של גריגורי אלכסנדרוב הם כתבו תסריט של סרט "החברה העליזים". במהלך הצילומים מאס וארדמן נעצרו והואשמו בפעילות נגד השלטון. שמות המחברים הורדו לכתוכיות של הסרט. למספר שנים מאס הוגלה ממוסקבה לטובולסק. הוא עבד בתחום תיאטרון וכתב מחזה מצליח. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא היה בצוות של אמנים שנתנו הופעות לחיילים בחזית הלחימה. בשנת 1943 מאס קיבל אישור מהשלטונות לחזור למוסקבה. באותה תקופה הוא הכיר את מיכאיל צ'רבינסקי. ביחד הם כתבו מחזה שהוצג בתיאטרון וכטנגוב במוסקבה, זכה להצלחה והועלה לבמה של תיאטראות נוספות ברחבי ברית המועצות. סיום כתיבת המחזה השני היה בתקופת המאבק נגד קוסמופוליטיות ולא הועלה על הבמה. מאס וצ'רבינסקי החליטו לשנות תחום והחלו לכתוב חומרים עבור ארקדי רייקין ואמני סאטירה נוספים. הם כתבו עבור "קרוקודיל" ומספר שירים עבור לאוניד אוטיוסוב. עיקר ההצלחה בשנים אלו היה בכתיבת לברית עבור אופרטות שנכתבו על ידי וסילי סולוביוב-סדוי, איסאק דונייבסקי ודימיטרי שוסטקוביץ'. בשת 1965 צ'רבינסקי נפטר. מאס כתב כמה יצירות אך בהדרגה עבר לתחום הציור. מאס נפטר בשנת 1979 בשנת 1989 שמו טוהר מכל אשמה. ביוגרפיה ולדימיר מאס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ולדימיר מאס, באתר MusicBrainz (באנגלית)
בית העלמין קריית גת

בית העלמין קריית גת על שם רבי יצחק בן שושן. הוא בית עלמין יהודי המשמש את נפטרי קריית גת וסביבתה. בשטחו נמצא גם בית הקברות הצבאי קריית גת. בית העלמין הוקם בשנת 1963, בשטח של כ-13 דונם. בשנת 1964 אושרה תוכנית נוספת שהרחיבה את שטחו ל-50 דונם. בשנה זו גם הוקצה שטח מבית העלמין לבית הקברות הצבאי קריית גת. במאי 2009, לאחר ששטח בית העלמין מוצה, פלשה עיריית קריית גת לשטחי מועצה אזורית יואב להרחיב את בית העלמין. המועצה ומשרד החקלאות (שהחזיק בעבר בחווה במקום) הוציאו צו מניעה והעבודות הופסקו. בשנת 2010, מונתה ועדת גבולות חקירה בראשות הפרופ' ערן רזין, הוועדה קבעה כי שטח של כ-18.25 דונם יועבר משטחי המועצה האזורית יואב, בהסכמתה, לשטחי קריית גת. לטובת הרחבת בית העלמין. ההרחבה בוצעה בשנת 2011. בשנת 2020 הוקמה ועדה נוספת אשר הכריעה בהסכמה עם מועצה אזורית יואב בראשות מטי צרפתי הרכבי על העברת כ-13.5 דונם נוספים להרחבה. בשנת 2022, החליטה ועדת השמות להנציח את בית העלמין על שם רבי יצחק בן שושן, מייסד החברה קדישא המקומית. הרב ניסים מויאל הרב מרדכי אלמליח יצחק חרפי ישראל פולק ועדת השמות המליצה: בית העלמין ע"ש רבי יצחק בן שושן ורחוב ישיבת ההסדר ע"ש הרב קוק, באתר www.qiryat-gat.muni.il תוכנית מפורטת מס' 104/03/9 תוכנית מפורטת מס' ד/466 בית עלמין קריית גת [1] [2]
אלן אולסון

אלן אינגוור אולסון (באנגלית: Allen Ingvar Olson;‏ ‏נולד ב־5 בנובמבר 1938) הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כתובע הכללי ה-25 של מדינתו בשנים 1973–1980, וכמושל דקוטה הצפונית ה-28 בשנים 1981–1985. אלן אולסון נולד בעיירה רולה שבדקוטה הצפונית. הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת דקוטה הצפונית, שם היה חבר באחוות למבדה-כי-אלפא, ושירת בצבא ארצות הברית כתובע צבאי. ב-1967 כיהן כשופט ראשי במינכן, גרמניה המערבית. בשנים 1967 – 1969 שירת כעוזר המנהל לוועדת המחקר החקיקתי, שניהלה את המחקר המדינתי הראשון על כרייה בשכבות, בנק הקרקעות ואחזור קרקע. ב-1969 החל אולסון לעבוד בעריכת דין במגזר הפרטי במשרד עורכי הדין "קונמי, רוזנברג, לוקאס ואולסון". ב-1972 התמודד בבחירות למשרת התובע הכללי של דקוטה הצפונית, ניצח, וכיהן בתפקיד בשנים 1973 – 1980. ב-1980 התמודד אולסון בבחירות למשרת מושל דקוטה הצפונית מול המושל המכהן ארתור לינק, ונבחר. הוא כיהן בתפקיד מ-6 בינואר 1981 ועד 1 בינואר 1985. הישגיו במהלך תקופת כהונתו כללו את הקמת מחלקת שירותי האנוש המדינתית ואת הקמתו של הפארק המדינתי קרוס ראנץ' (אנ'). הוא גם עבד בשיתוף פעולה עם כוח המשימה בנושא הנהיגה בשכרות ותמך בתוכנית שימור ההטיה של גריסון. במהלך תקופת כהונתו כמושל הוגשה תביעה משפטית שנויה במחלוקת נגד המדינה על ידי אגודת האזרחים בעלי הצרכים המיוחדים. ב-1984 התמודד אולסון בבחירות על תקופת כהונה שנייה, אך נוצח על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ורג' סינר. לאחר תום כהונתו כמושל, שב אולסון לעריכת דין במגזר הפרטי בביסמרק למשך שנה, ואז עזב למינאפוליס, שם הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "פרדריקסון וביירון". ב-1987 הוא עזב את המשרד הזה והיה לאחד הבעלים של חברת יציקות ברזל בניו הופ, מינסוטה. הוא גם ניהל בנק קהילתי במשך שנים רבות. אולסון שימש כחבר בוועדת הגבול המשותפת (International Joint Commission) לגבול ארצות הברית–קנדה, תפקיד אליו הוא מונה על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-2002. באוקטובר 2010 הכריז אולסון על תמיכתו במועמד מפלגת העצמאות טום הורנר למשרת מושל מינסוטה. אלן אולסון באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית) אלן אולסון באתר The Political Graveyard (באנגלית) Allen Ingvar Olson (North Dakota Historical Society) Ex-North Dakota governor adds name to Horner supporter list (Capitol Chatter) Archived July 7, 2011, at the Wayback Machine October 4, 2010.
דוד פז

דוד פז (נולד ב-9 בפברואר 1946) הוא עורך, עיתונאי ומתרגם ישראלי. פז החל לעבוד בכתיבה בגיל חמש-עשרה, כמתרגם של ספרי כיס בהוצאת מ. מזרחי. פז תרגם כ-22 ספרים. ב-1965, במקביל לשירותו הצבאי בחיל האוויר, שימש כעורך-משנה של השבועון חדשות קולנוע וכעורך הספר אלי כהן, האיש שלנו בדמשק, פרי עטו של אחיו, אלי בן-חנן. הספר, שגולל את עלילותיו של המרגל הישראלי שחדר לצמרת השלטון בסוריה, נלכד ונתלה – היה רב-מכר, שתורגם לשש שפות ונמכר בעשרות אלפי עותקים בארץ ובחו"ל. ב-1966, אחרי השחרור משירות צבאי, ובחלק מהזמן גם במהלכו, ערך ביטאונים מזדמנים ובהם רכב ותחבורה (יחד עם העיתונאי אריה אבנרי), הד חמ"ץ (ביטאון המשטרה הצבאית) ופופ (צהובון חתרני, קו-פרודוקציה עם המשורר דוד אבידן). ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, ערך מגזינים 'צבאיים' – צל"ש (סיפורי גבורה ממלחמת ששת הימים) ופייטר (סיפורי גבורה בצבאות זרים) וגם ירחון שעשועונים ותשבצים. באותה שנה חבר לאורי אלוני, ויחד וביחד ערכו את מגזין הבידור והמוזיקה הקלה פופ. באמצע שנת 1969 שוב הצטלבו דרכיהם של פז ואלוני, וביחד הביאו לאוויר העולם את מגזין הפופ להיטון, שנהנה מפופולריות חסרת תקדים בקרב הדור הצעיר. ב-1976 אוחד להיטון עם השבועון עולם הקולנוע. פז ערך את השבועון במשך קרוב ל-13 שנים (1982-1969), שהניבו כ-650 גיליונות, ומשם התקדם למיזם הבא – עולם האשה. באמצע 1987 פנה אליו צבי אלגת, עורך השבועון לאשה, בשליחותו של נוני מוזס, לאחר שאלגת המליץ על פז לעורך כתב העת. באפריל 1988 יצא גיליון הבכורה של ראש 1. אלגת עזב לאחר שיצאו 56 גיליונות. המגזין הבא שאותו הקים וערך היה פנאי פלוס. פז קיבל על עצמו להקים ולערוך מגזין טלוויזיה צבעוני בסגנון TV Guide האמריקני. 30 הגיליונות הראשונים של פנאי פלוס (אוגוסט 1989-מרץ 1990) צורפו חינם לשבועון לאשה. הבאים אחריהם כבר יצאו למכירה בדוכנים. בפברואר 1991 התמנה פז לעורך-משנה בלאשה, תפקיד אותו מילא במשך כתשע שנים. במסגרת זו ערך מוספים מיוחדים שצורפו לשבועון, דוגמת מור (מגזין בריאות), ילד שלי (מגזין הורים וילדים) ואחרים. במקביל, ובמהלך אותו עשור, ערך פז מגזינים נוספים. ביניהם, הישראלי של לונדון (ירחון לישראלים באנגליה, 1991-1990), ירוק כחול לבן (מגזין לאיכות הסביבה, 2001-1994), מעוף הציפור (ביטאון חברת הביטוח הפניקס, 61 גיליונות, 2004-1994) ושריון (ביטאון חיל השריון, 1998-19943). אקורד הסיום שלו בלאשה היה אלבום ענק (400 עמודים), אשה 2000, שהופק לציון יובל ה-50 לשבועון. בשנת 2000, לאחר שפרש מקונצרן ידיעות, הקים פז חברה לשירותי עריכה והוצאה לאור. במסגרת זו ערך והפיק מספר פרויקטים, בהם מבט-על (מגזין לייף-סטייל לאנשי עסקים), כסף פרטי (מגזין כלכלי), VPR (מגזין תדמית עבור משרד יחסי ציבור). כתב מספר רב של ערכים לאתר האינטרנט אנשים ישראל, מיזם של הטכניון בחיפה. ב-2011 כתב וערך במשך קרוב לשנה מדור נוסטלגי שנקרא בחזרה ללהיטון, עבור אתר XNET מבית ידיעות אחרונות. בין לבין המשיך לטפח את הקריירה הספרותית שלו כעורך, מתרגם ומפיק של ספרים במספר סוגות. נכון לאמצע 2023, סך-כל הספרים שבהם טיפל (כולל חמישה ספרים שתרגם לאנגלית וזמינים בפורמט דיגיטלי ב-Amazon), עמד על 25. ב-2012 נכנס לתחום חדש ומאתגר: סיוע בכתיבה ובעריכה של עבודות סמינריוניות לסטודנטים, כולל עבודות דוקטורט. יעקב לויתם, להיט בראש: 50 שנה ל"להיטון", באתר ישראל היום, 26 בספטמבר 2019 עמי פרידמן, זהו בידור: זיכרונות לוהטים מימי "להיטון", באתר ישראל היום, 4 באפריל 2023 יהודה אור, "מלהיטון עד להיטון.קום", אתר סטריאו ומונו, אפריל 2018 דודי פטימר, ‏דוד פז, מייסד השבועון המיתולוגי “להיטון", מסביר את סוד ההצלחה, באתר מעריב אונליין, 5 בפברואר 2023
עטלפון אריאל

עטלפון אריאל (שם מדעי: Hypsugo ariel) הוא עטלף חרקים קטן ממשפחת הנשפוניים. זהו מין מדברי המוכר מדרום חצי האי-ערב ואזור השבר הסורי-אפריקני. בישראל נמצא מאילת ועד צפון ים המלח. בעבר נחשב למין נפרד מהמין עטלפון בודנהיימר, אך כנראה שמדובר במין אחד. זהו העטלף הקטן בישראל ומשקלו 2.5–4 גרם, אורך האמה 28–32 מ"מ. צבע הגב בז' בהיר עם גחון בהיר יותר. אקולוקציה במין זה מאופיינת באות QCF-FM בתדרים 45–70 קילו-הרץ. עטלפון אריאל שוכן בסדקים וככל הנראה חיים בישראל אלפי פרטים, אך לא מוכרות מושבות. הזדווגויות מתרחשות בסתיו והנקבה ממליטה תאומים באביב. תזונתו מורכבת מחרקים מעופפים כגון חיפושיות, עשים וזבובאים. עטלפון אריאל, באתר ITIS (באנגלית) עטלפון אריאל, באתר NCBI (באנגלית) עטלפון אריאל, באתר GBIF (באנגלית) עטלפון אריאל באתר הרשימה האדומה של IUCN יורם יום-טוב, הרואים את הקולות: עטלפים – בין מיתוס למציאות, מסת"ב 978-965-572-563-6
תומאס הקדוש (פירושונים)

האם התכוונתם ל... תומאס הקדוש או "תומא" - אחד משנים עשר השליחים בנצרות. קדושים נוצריים נוספים בשם זה: תומאס ממאורינה או, תומאס מפרפה (נפטר ב-720). תומאס מאנטיוכיה (נפטר ב-782). תומאס בקט (נפטר ב-1170). תומאס אקווינס (1225-1274). תומאס קנטילופ – או תומאס מהרפורד (נפטר ב-1282). תומאס מדובר או תומאס היילס (נפטר ב-1295). תומאס מוילנובה (1488-1455). תומאס מור (1478-1535). תומאס גרנט (נפטר ב-1608). תומאס דיין (נפטר ב-1838). תומאס די (נפטר ב-1839). תומאס דו (נפטר ב-1839). ראו גם סנט תומאס.
אהרן הרשלר

אברהם אהרן הרשלר (ה'תר"י, 1850 – ו' בטבת ה'תרל"ג, 5 בינואר 1873) נמנה בין קורבנותיו הראשונים של היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל. הרשלר נרצח בביתו לאחר שניסה להגן על עצמו מפני ערבים שניסו לפרוץ לביתו. הרשלר הוא חלל מערכות ישראל הראשון לפני הקמת המדינה. הרשלר נולד בהונגריה. אביו, יוסף שמואל, היה רב ידוע ומראשי כולל שומרי החומות ואימו הייתה חנה. בארץ ישראל התגוררה המשפחה בשכונת משכנות שאננים בירושלים. באותה שנה (1872) ירדו גשמי ברכה רבים באזור, והיהודים אשר נהגו לקנות מים בכפר סילוואן השכן הפסיקו ממנהגם זה. כתוצאה מירידה בהכנסותיהם החלו הערבים לפשוט על השכונה במטרה לגנוב ולשדוד. ב-31 בדצמבר 1872 פשטה כנופיית שודדים על השכונה, ובראשה אבו עיסא מחברון. הכנופיה הגיעה ופרצה לביתו של הרשלר. הרשלר הניס את הפורעים, רדף אחריהם, ועל פי עדות נכדתו, הכה בהם מכות נמרצות. מהחשש שמא יזהה אותם ויגרום למאסרם, ירו בו חברי הכנופיה 12 כדורים ופצעו אותו קשה. הרשלר נפטר כמה שעות מאוחר יותר מפצעיו. הוא נקבר בבית העלמין הישן שבהר הזיתים, ונחשב כחלל מערכות ישראל הראשון. אהרן הרשלר באתר יזכור של משרד הביטחון אם כי את רשימת נפגעי פעולות האיבה פותח אברהם שלמה זלמן צורף, שהותקף על ידי ערבים בשל עשייתו הרבה למען התפתחות היישוב היהודי בירושלים באותה תקופה: היום בהיסטוריה: החלל הראשון של פעולות האיבה, באתר "סרוגים", 15 בספטמבר 2022 יואב זיתון, החלל הראשון: "במאה שערים גאים בו עד היום", באתר ynet, 15 באפריל 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוס אנדלוסי

סוס אנדלוסי הוא צאצא של סוסים ספרדים ופורטוגזים ומוצאו בסוסים הפרהיסטוריים שחיו בחצי האי האיברי. גזעי זה ידוע בתור הסוס הספרדי הגזעי. המורים פלשו אל ספרד במאה השביעית והביאו איתם את סוס הבארב. סוסי הבארב הורבעו עם סוסים ספרדיים והתוצאה היה הסוס האנדלוסי. בימי הביניים הגזע היה סוס הרכיבה המועדף על אצילים אירופאיים. מקורו של הסוס האנדלוסי באנדלוסיה, משם קיבל את שמו. הוא גודל בעיקר על ידי נזירים קרטוזיאנים בסוף ימי הבינים ויובא אל אמריקה למטרת כיבושים. האנדלוסי נחשב לסוס יקר יחסית בזכות המקורות העתיקים שלו, המראה שלו, האופי שלו והתכונות שלו. המחיר הממוצע של הגזע הוא כ-40 אלף דולר. מקורו של גזע הליפיצן הוא מהאנדלוסי. לסוס האנדלוסי ראש בגודל ממוצא עם פרופיל ישר או קעור מעט, אוזניים בינוניות, מצח רחב, עיניים משולשות, צוואר מקושת ושרירי, גבון רחב, גב שרירי, מותניים קצרים, חלק אחורי מעוגל, זנב נמוך ורגליים חזקות. הגזע מופיע באפור, מפרץ, שחור, לבן, דאן, פלמינו, פנינה (Pearl gene), באקסקין וקרמלו. הסוס האנדלוסי מותאם לסוגים רבים של רכיבה כגון קפיצה לראווה, רכיבה אומנותית ומשיכת כרכרות. מדיה וקבצים בנושא סוס אנדלוסי בוויקישיתוף Andalusian Horse Breed Profile ANDALUSIAN HORSES סוס אנדלוסי - מדריך הסוסים המלא Andalusian Horse Breed Guide: Characteristics, Health & Nutrition Andalusian Horse
מוזיאון גבורה ותהילה

מוזיאון גבורה ותהילה (לשעבר: המוזיאון לגבורה היהודית והשואה) הוא מוזיאון המוקדש לגבורת העם היהודי במלחמת העולם השנייה ולשואה. המוזיאון נוסד במטרה להנציח את השואה בדגש על גבורה יהודית, ולהציגה מזווית ייחודית. המוזיאון ממוקם במבוא הסייפן ברובע ח' באשדוד. המוזיאון הוקם על ידי ותיקי מלחמת העולם השנייה ("וטרנים"), ולדימיר ספרנסקי (יליד 1925) ואפרים פפרני (יליד 1924), בסיוע עיריית אשדוד, ונפתח לציבור ב-28 בנובמבר 2010, כאשר עבודות ההקמה נמשכו 4 שנים. המוזיאון מציג תצלומים, מסמכים, מדים, עיטורים וחפצים אישיים נוספים של לוחמי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. ספרנסקי ופפרני זכו שניהם באות יקיר העיר אשדוד לשנת 2022 על פועלם להקמת המוזיאון. ב-2020, הוקם אתר אינטרנט למוזיאון על ידי תלמידי בית הספר התיכון מקיף ה', במסגרת מיזם ההתנדבות "Innovate" של מרכז פסג"ה המקומי. בעקבות מלחמת חרבות ברזל, הארכיון החל להנציח – לצד תערוכת השואה – גם את סיפוריהם של החללים במלחמה והנרצחים בפעולות האיבה של "חמאס" במתקפת הפתע על ישראל, ושינה את שמו ל"מוזיאון גבורה ותהילה". התערוכה הראשית ציורי קיר לידיה ליטביאק – "השושנה הלבנה של סטלינגרד" הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג מוזיאון אשדוד לאמנות המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן בית אריה קלנג הארכיון לתולדות אשדוד מדיה וקבצים בנושא מוזיאון גבורה ותהילה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון גבורה ותהילה אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון גבורה ותהילה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון גבורה ותהילה (ברוסית) מוזיאון גבורה ותהילה, ברשת החברתית פייסבוק מרכז מורשת הגבורה היהודית במלחה"ע ה-2 והשואה, באתר עיריית אשדוד שילוב המוזיאון בחינוך לגבורה, באתר עיריית אשדוד, ‏פברואר 2012 חן מור אטיאס, על מוזיאון הגבורה היהודית באשדוד שמעתם? זה הזמן להגיע לבקר, באתר כאן דרום אשדוד, ‏13 במאי 2024 חן מור אטיאס, על מוזיאון הגבורה היהודית באשדוד שמעתם? זה הזמן להגיע לבקר, באתר כאן דרום אשדוד, ‏13 במאי 2024 גילה לבני זמיר, גילה לבני זמיר: צבא אדום כדם והעולם שותק, באתר זמן ישראל, ‏13 באפריל 2022 האתר הרשמי של המוזיאון אודות, באתר האתר הרשמי של המוזיאון
ארנה וינטר

ארנה וינטר (בהונגרית: Winter Ernő;‏ דיור, 15 במרץ 1897 – בודפשט, 2 ביוני 1971) היה מהנדס כימי יהודי-הונגרי, ממציא, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, זוכה פעמיים בפרס קושוט (הפרס הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר, מקביל לפרס ישראל), דודה של היסטוריונית הספרות ארז'בט וזר. ארנה וינטר נולד במשפחה יהודית ותיקה בעיר גיור. הוא נולד כילדם העשירי של נאנדור וינטר, חייט, ושל רגינה דרינגלר, כובסת והיה הקטן ביותר מבין הילדים. הוא סיים את הגימנסיה הריאלית בעיר הולדתו. התנדב לצבא במלחמת העולם הראשונה ולחם בחזית האיטלקית. לאחר המלחמה עבד ב"מפעל סבון מייסטר" בבודפשט והשלים את לימודיו באוניברסיטת יוז'ף (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), שם קיבל הסמכה להנדסה כימית ב-1925. כבוגר טרי עבד ככימאי במעבדת המחקר של חברת נורות ליבון וחשמל מאוחדת עם מדענים מצוינים בעלי יוקרה בינלאומית, תחת הנהגתו של הפרופסור באוניברסיטה איגנץ פייפר. עבודתם של אימרה ברודי, פאל שלני, זולטן באי, קארוי שימוני, טיבדאר מילנר ואחרים הפכה למקור של פטנטים והמצאות רבות. בינתיים, הוא עבר כמהנדס למפעל הנורות ספלנדור בהולנד ועבד שם במשך שנתיים, כיוון שהיה מעורב בסכסוך שכר עם ליפוט אשנר, אבל חזר הביתה לקריאת אשנר תמורת העלאת שכר. בחברת טונגסרם הוא פיתח את ההמצאות המשמעותיות שלו, שפופרות האלקטרונים בריום, שהיו תחרותיות עם אלה הזרות מכל הבחינות. הוא פיתח את הקתודה בהסקה עקיפה ויחד עם עמיתיו פיתח כמה עיצובים מקוריים של שפופרות רדיו. המצאה נוספת שלו הייתה, שהפכה למקובלת בעולם, של ציפוי הסריג בזהב כדי למנוע פליטה משנית. בשנת 1944, על אף מוצאו היהודי, קיבל הגנה על בסיס הישגיו, אך מקום שהותו הכפוי היה, אך ורק בתחומי המפעל, בבניין 17 של החברה. לאחר מלחמת העולם השנייה, ארנה וינטר פיתח את שפופרות בצריכת זרם נמוכה ביותר ואת סדרת ההסקה הישירה D. לאחר 1950, היה מעורב גם בפיתוח שפופרות מיקרוגל. הוא פיתח קתודה עמידה במיוחד, בעלת ביצועים גבוהים ואורך חיים רב. ב-1950 הפך לעובד במכון המחקר לתקשורת, וב-1962 עמד בראש המחלקה לפיזיקת אלקטרונים של המכון לחקר הפיזיקה הטכנית של האקדמיה ההונגרית למדעים. אשתו הייתה ליוויה בארטה (1902–1994), בתם של הסוחר שמואל בארטה ומרגיט פרישמן, לה נישא ב-23 בדצמבר 1926. בבודפשט. ילדיהם: פטר אדה-וינטר (1923–) מדען מחשבים. מיהאי וינטר (1940–1976) רופא יאנוש וינטר (1941–) הוא נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1951 וחבר רגיל ב-1956 חבר מייסד של הוועדה הלאומית לפיתוח טכני (OMFB) עיטור מסדר ההצטיינות ההונגרי דרג זהב (1948; 1950) פרס קושוט (1950, 1953) עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג ברונזה (1964) עיטור מסדר הכשרון העמל דרג זהב (1967) מדליית הזיכרון של טיבדאר פושקאש (1968) על שמו נקרא רחוב בגיור טכנולוגיית ואקום (בודפשט, 1954) פרקים נבחרים על פרומגנטיות (בודפשט, 1955) Single Electron Generated Current Pulse in a Vacuum Diode (בודפשט, 1964) ביוגרפיה באתר "נקודת שם" Magyar életrajzi lexikon III: כרך משלים (א–ז).(לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש) גלריית דיוקנאות של כימיה הונגרית omikk.bme ספר מסע פיזיקה "Halotti bejegyzése a Budapest XII. kerületi állami halotti akv. 1502/1971. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-01-01. "Házasságkötési bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári házassági akv. 827/1926. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-01-01. Felesége első házasságából. Névpont.hu
אורית וולפיילר

אורית ווֹלפַיילר (ילידת 1971) היא סופרת ישראלית. נולדה וגדלה בכפר סבא. סיימה תואר ראשון בלימודי מזרח אסיה וביחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית, ולאחר מכן חיה שלוש שנים בברלין. עובדת בחברת היי-טק ומתגוררת עם משפחתה בתל אביב. ספרה הראשון, אוסף סיפורים קצרים בשם "שווייצריה זה כאן" (הוצאת אחוזת בית, 2014), זכה בפרס לסופרים בראשית דרכם. ספרה השני, "את המוות את רוצה לראות בעיניים" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019) אודות ספרנית בסוף שנות ה-40 לחייה ששבה לגור עם הוריה המזדקנים, זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים. ספר זה היה מועמד לפרס ספיר מטעם מפעל הפיס, אך וולפיילר וכן סופרים נוספים הודיעו כי הם מסירים את מועמדותם לפרס כאות מחאה על ביטול התמיכה של מפעל הפיס בפסטיבל דוקאביב. ספרה השלישי, הרומן "בין האדם למקום" (אחוזת בית, 2024) מתאר אלמנה המטפחת את הקבר של בעלה. ראש בראש - אורית וולפיילר, באתר עברית, ‏2019 אורית וולפיילר, ברשת החברתית LinkedIn שרי שביט, "הכתיבה עבורי היא לא תענוג", באתר ynet, 2 בנובמבר 2014 אורית ווֹלפַיילר, באתר אחוזת בית נטע הלפרין, "את המוות את רוצה לראות בעיניים": בדידותה של הגיבורה סינגולרית לחלוטין, באתר הארץ, 3 ביולי 2019 יובל פלוטקין, 30 סופרים הודיעו: אם נזכה בפרס ממפעל הפיס, נתרום למימון הסרט על לאה צמל, באתר ynet, 4 ביולי 2019 דפנה לוי, "בתרבות שלנו המוות משמש כדי להלבין. מי שמת, נסלח לו על מה שהוא היה, גם אם הוא היה פושע או סתם אדם בלי שום תכונה טובה", באתר ישראל היום, 4 באפריל 2024 צליל אברהם, "בין האדם למקום": משל חכם על הבדלי המעמדות במשפחת השכול הישראלית, באתר הארץ, 12 במאי 2024