laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מערכת הגבעות השחורות

מערכת הגבעות השחורות (באנגלית: Black Hills War; ידועה גם בשם מלחמת הסו הגדולה של 1876, Great Sioux War of 1876) היא סדרה של עימותים בין שבט הסו ובעלי בריתם ובין ארצות הברית, בשנים 1876 ו-1877. הגבעות השחורות, שעל שמם נקראת המערכה, נתבעו על ידי שבט הסו מאז ניצחונם על שבט השאיין ב-1876, נחשבו לקדושות בקרב האינדיאנים. שמועות על זהב באזור אומתו והחלה בהלה לזהב של כורים לאזור, אף על פי שהאדמות היו משמורת אינדיאנים בהתאם לחוזה שנחתם עם ממשלת ארצות הברית ב-1868. הכורים הגיעו לאזור תוך הפרה של ההסכם והשבטים האינדיאנים שראו שהצבא אינו מגן עליהם מפני הפולשים החליטו להתאחד ולצאת למלחמה. היסטוריונים טוענים היום שלמעשה נשיא ארצות הברית דאז יוליסס ס. גרנט עודד והסית למלחמה שכן רצה להשתלט על האזורים העשירים בזהב. מפקד הכוח האמריקאי גנרל טרי החליט לחלק את כוחותיו לשלושה טורים. העובדה שחייליו פעלו באזור עצום (שטח של חמש מדינות) הייתה בעוכריו. ההתנגשות הראשונה ארעה בקרב רוזבאד שבו לוחמי שבט הסו הביסו את אחד הטורים של גנרל טרי. כמה ימים לאחר מכן הוביל לויטננט קולונל ג'ורג' קסטר את רגימנט הפרשים השביעי להתקפה על המחנה של שבטי הסו והשאיין על גדות נהר הליטל ביגהורן. הקרב (אשר נודע בשם קרב ליטל ביגהורן) היה אחת התבוסות המחפירות ביותר של צבא ארצות הברית במהלך מלחמותיו עם האינדיאנים. הלוחמים האינדיאנים השמידו כמעט חצי מהכוח האמריקאי, כולל קסטר עצמו אשר נהרג בקרב. מאוחר יותר הביסו כוחות עדיפים אמריקאים את צבאות הסו והשאיין. המערכה הסתיימה עם חתימת חוזה חדש שבו האינדיאנים קיבלו שטחים נוספים לשמורתם וממשלת ארצות הברית קיבלה את אזור הגבעות השחורות. מדיה וקבצים בנושא מערכת הגבעות השחורות בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליטל ביגהורן (נהר)

נהר ליטל ביגהורן (באנגלית: Little Bighorn) הוא יובל של נהר ביגהורן במדינות ויומינג ומונטנה בארצות הברית. הנהר מפורסם בעקבות קרב ליטל ביגהורן שהתרחש בקרבתו. מוצא הנהר סמוך לעיירה פארקמאן בהרי ביגהורן בצפון ויומינג. הנהר זורם צפונה לשטח מונטנה, חוצה את שמורת האינדיאנים של שבט קרואו ונשפך לנהר ביגהורן ליד העיר הרדין. מדיה וקבצים בנושא ליטל ביגהורן בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארמון סבוי

ארמון סבוי (באנגלית: Savoy Palace) היה ארמון מלכותי של בית המלוכה האנגלי בלונדון של ימי הביניים. הארמון נהרס במהלך מרד האיכרים בשנת 1381. הארמון היה ממוקם ברחוב הסטרנד, במקום בו מצויים כיום תיאטרון סבוי ומלון סבוי. עשירי לונדון של ימי הביניים בחרו לצאת את חומות העיר והתגוררו לאורך רחוב הסטרנד שיצא מחומות העיר לונדון לעבר הכפר צ'רינג, על הדרך אל ארמון וסטמינסטר. מבני העשירים נבנו לאורך צידו הצפוני של הרחוב, ופנו לעבר נהר התמזה אשר זרם באותה עת בדרומו של הרחוב. הנהר שימש למעשה עורק התחבורה הראשי של העיר, והמגורים לאורך הסטרנד היו מרוחקים מהעיר הצפופה שבין החומות, הריחות הרעים שבה והצפיפות שבה. המלך הנרי השלישי העניק את האדמה עליה נבנה הארמון לפייטרו השני, רוזן סבויה, דודה של המלכה אלינור מפרובנס בשנת 1246. פייטרו בנה שם בית מידות, אשר הוענק לאדמונד קראוצ'בק, רוזן לנקסטר הראשון - בנם הצעיר של המלך הנרי השלישי והמלכה אלינור. צאצאיו של הנרי התגוררו בארמון עד המאה ה-14. במאה ה-14 בנה במקום ג'ון מגונט, דודו של המלך ריצ'רד השני אשר היה אחד מהאנשים החזקים והעשירים באנגליה באותה עת, ארמון על מנת לשכן את אוספי האמנות ושטחי הקיר שלו. במהלך מרד האיכרים של שנת 1381, בו האשימו המורדים את ג'ון מגונט בהטלת מיסים כבדים (אשר היו הגורם העיקרי למרד), הרסו המורדים את הארמון עד הקרקע ושרפו את כל תכולתו. בשטח עליו עמד הארמון בנה המלך הנרי השביעי בשנת 1512 בית חולים לעניין שנקרא "בית החולים סבוי", שהיה בית החולים הראשון באנגליה בו עבד צוות קבוע. בית החולים נסגר בשנת 1702 ובמאה ה-19 נהרס המבנה. ממבני בית החולים נותרה כיום רק הקפלה של בית החולים - קפלת סבוי. במקום בו עמד בית החולים עומדים כיום מלון סבוי ותיאטרון סבוי הנושאים את שם הארמון. קפלת סבוי מדיה וקבצים בנושא ארמון סבוי בוויקישיתוף
גרגוריוס השמיני

גרגוריוס השמיני (בלטינית: Gregorius VIII‏; 1100 לערך - 17 בדצמבר 1187) הוא כינויו כאפיפיור של אלברטו דה מורָה, אשר כיהן כאפיפיור בין 21 באוקטובר 1187 ועד למותו. גרגוריוס השמיני ידוע בראש ובראשונה כאפיפיור אשר קרא ליציאה למסע הצלב השלישי. דה מורה נולד בשנת 1100 בבנוונטו, והיה בן למשפחת אצולה בבנוונטו, ובגיל צעיר הצטרף למסדר הנזירים הציסטרציאנים. בשנת 1172 נטל דה מורה חלק בוועידת אברנשה כשליח האפיפיור. הוועידה חננה את הנרי השני מלך אנגליה מאשמת רצח תומאס בקט, תוך הלקאה פומבית של המלך. ב-21 באוקטובר 1187 נבחר כאפיפיור במקומו של אורבנוס השלישי. הפעולה המשמעותית הראשונה שלו כאפיפיור הייתה פרסום הבולה (איגרת אפיפיור) "אודיטה טרמנדי" (Audita tremendi), אשר קראה ליציאת מסע הצלב השלישי כתגובה לתבוסת ממלכת ירושלים הצלבנית בקרב קרני חיטין. ירושלים כבר נפלה[דרושה הבהרה] בשעה שפרסם את האיגרת (או ליתר דיוק, ב-2 באוקטובר 1187), אך החדשות לא הגיעו לגרגוריוס בזמן זה. האיגרת, שפורסמה רק ארבעה ימים לאחר מינויו לאפיפיור, נפתחת במילים: "Audita tremendi severitate judicii, quod super terram Jerusalem divina manus exercuit..." שמשמעותן "לאחר שמיעת האופן הנוראי והחמור שבו ממלכת ירושלים נמחצה ביד העליונה..." וממשיך בסגנון דומה לזה של האיגרת אשר קראה ליציאת מסע הצלב השני ב-1145. הפסדיה הצבאיים של ממלכת ירושלים מתפרשים באיגרת כעונש אלוהי על חטאי המדינות הצלבניות. היא הבטיחה מחילה מלאה והגנה כנסייתית ליוצאים לקרב. גרגוריוס לא ראה את מסע הצלב יוצא לדרך. הוא נפטר מקדחת באותה שנה. יורשו היה קלמנס השלישי. מדיה וקבצים בנושא גרגוריוס השמיני בוויקישיתוף גרגוריוס השמיני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דוד הראשון קורופלאטס

דוד הראשון קורופלאטס (בגאורגית: დავით I კურაპალატი, דאווית I קוּראפּאלאטי‏) היה מלך ממלכת האיברים מענף כארתלי של הבגרטים האיברים שמשלך בשנים 876–881. הוא נרצח בהתנקשות על ידי דודנו נאסרה, הבן הבכור של גווראם ממפלי, שהכריז על עצמו כיורש. מותו של דוד הוביל לסכסוך בין שושלתי בהובלת בנו היחיד של דוד אדרנאסה (אנ'), שבסופו של דבר, בשנת 888, נקם את רצח אביו. דוד בגרטיוני היה בנו הבכור ויורשו של בגרט הראשון (אנ') ואשתו, ביתו של הנסיך הארמני סומבאט השמיני בגרטוני (אנ'). הוא התגורר יחד עם אביב בטאו קלארג'תי (אנ') והוטבל לנצרות, לפני שנת 861, על ידי מנהיג קהילות נזירים גאורגי ידוע, גריגול חאנדזתלי, שהיה אז אחראי על ההתגייסות הרוחנית של הגאורגים נגד הח'ליפות העבאסית. לאחר מותו של אביו בשנת 876 הוא ירש את דוכסות טאו התחתית (אנ') והוכר כשליט לגיטימי של איבריה על ידי האימפריה הביזנטית, שהעניקה לו את התואר קורופלאטס (אנ'). מדיניות החוץ של דוד הראשון לא ידועה. הוא הוכר על ידי ביזנטים כמנהיג הלגיטימי של איבריה, למרות שחלק כבוד לח'ליפות העבאסית. הוא חיפש מדיניות פרו-ארמנית בגיבוי אשוט הראשון, מלך ארמניה (אנ'), כנגד השפעתה של ממלכת אבחזיה במערב גאורגיה. ומצד שני חיפש ברית עם האבחזיה ונישא לבתו של מלך אבחזיה. שלטונו נמשך רק חמש שנים, והוא ידוע בשל בנייתו של מנזר חאחולי (אנ') בטאו-קלארג'תי. בשנת 881 נפטר גווראם ממפלי (אנ') ואחזקותיו הנותרות על תריאלתי (אנ') הועברו לטובת ליפריט הראשון בר'וואשי (גאו'), נסיך בולט בן חסותו של דוד הראשון והביזנטים. נאסרה, שהיה בנו הבכור והיחיד של גווראם שנותר בחיים, שאיבד למעשה את יתרת ירושתו, שהיה בעצמו בן דודו של דוד הראשון, רצח את דוד הראשון. נאסרה ביקש מהביזנטים ללא הצליחה להיות מוכר בתואר קורופלאטס. קואליציה ארמנית-עבאסית, שתוגברה בכוחות הנאמנים לשושלת בגרטיוני, התערבה וגירשה את נאסרה לאימפריה הביזנטית. בנו הקטן של דוד, אדרנסה הרביעי (אנ'), ירש את שטחי שלטונו של אביו כדוכס טאו התחתונה. יחד עם זאת, גילו הצעיר הביא את ביזנטיון למנות את בן דודו של דוד, גורגן (אנ') לקורופלאטס זמני באיבריה, שהוביל למלחמת אזרחים שהסתיימה ב-888 עם הכתרתו של אדרנאסה ל"מלך האיברים". לדוד היו לפחות שני ילדים. אדרנסה הרביעי ובת שנישאה לאדרנסה השלישי, מלך ממלכת הגאורגים (אנ'). מארי פליסיטה ברוסה (אנ') (1849). Histoire de la Géorgie depuis l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle. Volume I (תולדות גאורגיה מימי קדם ועד למאה ה-19, כרך 1) (בצרפתית). סנקט פטרבורג: האקדמיה הרוסית למדעים, עמ' 270-272 רונלד גריגור סאני (אנ') (1994), The Making of the Georgian Nation, מהדורה שנייה, הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, מסת"ב 9780253209153, עמ' 30
בן-ציון שטרנברג

בן-ציון שטרנברג (26 במאי 1894 – 31 במאי 1962) היה עורך דין, פעיל בתנועה הרוויזיניסטית, עמד בראש התנועה ברומניה, מחותמי מגילת העצמאות. שטרנברג נולד בקאדובשטי שבבוקובינה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית). למד לימודים גבוהים במשפטים ומדע המדינה באוניברסיטאות וינה, צ'רנוביץ וקלוז' (שהפכה ברבות השנים לאוניברסיטת סגד). לחם בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה. נפצע מספר פעמים ועוטר באותות הצטיינות. בתקופת לימודיו בווינה היה חבר התנועה הציונית "חברוניה". בבוקובינה היה ממייסדי התנועה הרוויזיוניסטית ומאוחר יותר נבחר ליו"ר התנועה ברומניה. בשנת 1933 נבחר לוועד הפועל הציוני. בשנת 1940 עלה לארץ ישראל והיה יו"ר הוועד העליון של התנועה הרוויזיוניסטית. היה עצור במחנה המעצר בלטרון. ייסד וניהל את "מפעל שיבת ציון", יוזמה של התנועה הרוויזיוניסטית בתקופת מלחמת העולם השנייה להצלת יהודים. היה חבר מועצת המדינה הזמנית, ונמנה בין חותמי מגילת העצמאות. לאחר קום המדינה שימש מנהל מחלקת המסחר במשרד המסחר והתעשייה. בשנת 1952 עבר לניהול איגוד משקיעי החוץ בישראל. בשנת 1962 נפטר ונקבר בבית העלמין קריית שאול. דוד תדהר (עורך), "בן-ציון (בנו) שטרנברג", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3263 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סנדלים

המונח "סנדל" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו סנדל (פירושונים). סנדלים הם פריטי הנעלה המורכבים מסוליות המהודקות אל כף הרגל ברצועות או בחבלים העוברים מעל לקימור כף הרגל ומסביב לקרסול. בתקופות קדומות, לרבות ימי המקרא, היו הסנדלים פרטי הנעלה מקובלים ושרידיהם נמצאו אף בחפירות ארכאולוגיות ובאיורים עתיקים. על אף שמקובל להגדיר את הסנדל כפריט הנעלה החייב לחשוף את רוב שטח כף הרגל ובמיוחד את אצבעות כף הרגל, לעיתים ההבחנה בין סנדל לסוג אחר של נעל מעורפלת. נעילה של סנדלים עשויה לנבוע ממספר סיבות כגון: מזג אוויר – בו הטמפרטורה גבוהה, לרבות בארצות חמות ובעונת הקיץ בריאות – לעיתים ישנו צורך טיפולי בנעילת נעל שאינה סגורה או הדוקה אל כף הרגל. אופנה – עיצוב, ייצור ושיווק סנדלים על-פי צו האופנה, בין אם היא עכשווית או כזו שמושפעת מן העבר. מלאכת תיקוני הסנדלים – סנדלרות, היא מן המקצועות המסורתיים העתיקים ביותר הנעלמת אט אט מנוף העולם התעשייתי המודרני. בשוק ההנעלה קיימים סנדלים מסוגים ודגמים שונים המיוצרים ממגוון חומרים כמו עור וקש, שעם, בד, גומי, עץ ופלסטיק. לעיתים מתווספים אבזמים ותוספות שונות. ערך מורחב – סנדלים תנ"כיים סנדלים תנ"כיים הם סנדלים בעלי מבנה פשוט: סוליה אליה מחוברות שתי רצועות עור המהודקות לרוחב כף הרגל ומסביב לקרסול. העור ממנו מיוצרים הסנדלים צבוע לרוב בצבע חום או שחור. שמם ניתן להם בשל הענקתם לצבר מראה של דמות מקראית, אך ככל הנראה המקור הוא הופעתם בציורי קיר עתיקים ובממצאים ארכאולוגיים מימי קדם. סנדלים בהם רצועה מפרידה בין בוהן הרגל לשאר האצבעות, סנדלים אלה מאפשרים חשיפה מרבית של כף הרגל והן מקובלות בעיקר על נשים. ערך מורחב – שורש (חברת הנעלה) סנדלי שורש הוא שם המותג של סדרת הסנדלים שמייצרת חברת שורש אשר כוללת עשרות דגמים שונים לגברים, לנשים ולילדים. הסנדלים ידועים בעיקר בשל העובדה שסוליית הגומי שלהם אינה מחליקה גם בתנאי רטיבות. כמו כן, לכל דגם יש תכונות המייחדות אותו, כגון בולמי זעזועים ברמות שונות, יכולות נידוף זיעה, רפידות בעלות חומר אנטי-בקטריאלי ועוד. סנדלי עקב לנשים סנדלים תנ"כיים סנדלים מהתקופה הנאוליתית נעליים נעלי בית קרוקס גזירת סנדל המסומר תמר אלאור, סנדלים - אנתרופולוגיה של סגנון ישראלי, הוצאת עם עובד, 2014 איתי יעקב, רואה לך ברגליים: הסנדלים כפריט מפתח בחוויה הישראלית, באתר Xnet‏, 9 במרץ 2015 אהוד מקסימוב, מקור ראשון, אמור לי מה סנדליך ואומר לך מי אתה, באתר nrg‏, 20 במרץ 2015 סנדלים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פרס ראש הממשלה

האם התכוונתם ל... פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט פרס א.מ.ת פרס ראש הממשלה ללשון העברית ע"ש אליעזר בן-יהודה פרס ראש הממשלה לחקר קהילות יוצאי ארצות ערב ואיראן אתר הפרס קטגוריה:פרסי ראש הממשלה
יאקוב ארקאדלט

יאקוב ארקאדלט (בצרפתית: Jacques Arcadelt, בהולנדית: Jacob Arcadelt;‏ 1504/5 – 14 באוקטובר 1568) היה מלחין פרנקו-פלמי בתקופה של אמצע עד סוף הרנסאנס, שחיבר בעיקר מדריגלים ושאנסונים. הוא נולד קרוב לוודאי בליאז' ומת בפריז. מעט מאוד ידוע על ילדותו ונעוריו, אבל ידוע ששהה ברומא בשנת 1539, כאשר הצטרף כחבר לקאפלה היוליאנית. זמן קצר אחר כך הצטרף לקאפלה הסיסטינית, שם התמנה ל"מאגיסטר פוארורום" (מנצח מקהלת הנערים) ובהמשך קודם למנצח מקהלת הכנסייה. באותה שנה הוציא לאור ארבעה מששת ספרי המדריגלים לארבעה קולות שהוציא במשך חייו. בסביבות 1553 כנראה עבר לצרפת, שם בילה את שארית חייו; השאנסונים הרבים שלו נכתבו בשנה זו ובבאות אחריה. ב-1557 פרסם ספר של מיסות, שהקדיש למעסיקו, שארל דה גיז, החשמן של לורן, שארקאדלט היה מנצח המקהלה בכנסייתו. סגנונו של אקראדלט מעודן, טהור, מלודי ופשוט והמוזיקה שלו הייתה פופולרית מאוד באיטליה במשך יותר ממאה שנים; ספר המדריגלים הראשון שלו הודפס מחדש 58 פעמים בין 1538, בקירוב, ל-1654, רצף הדפסות יוצא דופן ביותר לזמנו. עוד רמז לפופולריות שלו אפשר לראות בנטייה התדירה לייחס לו יצירות אנונימיות. סביר להניח, שהפופולריות שלו נבעה מכישרונו לתפוס את הרוח האיטלקית ולזווג אותה לשלמות הטכנית, המאפיינת את הסגנון הפרנקו-פלמי בכתיבה הרמונית ופוליפונית; ארקאדלט גם כתב נעימות קליטות, קלות לשירה. המדריגל המפורסם ביותר שלו הוא "Il bianco e dolce cigno" משמח הלב, המצטיין בפיסוק ברור, שירתיות נפלאה ושימוש נבון בחזרות. הסגנון המיוצג במדריגל זה השפיע על הדור הבא של מלחיני מדריגלים, ביניהם ג'ובאני פלסטרינה. בסך הכול פרסם אקראדלט 24 מוטטים, 3 ספרי מיסות, 126 שאנסונים צרפתיים ויותר מ-200 מדריגלים. מדיה וקבצים בנושא יאקוב ארקאדלט בוויקישיתוף יאקוב ארקאדלט, באתר AllMusic (באנגלית) יאקוב ארקאדלט, באתר MusicBrainz (באנגלית) יאקוב ארקאדלט, באתר Discogs (באנגלית) יאקוב ארקאדלט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
צ'ילי

האם התכוונתם ל... צ'ילי – שם מיושן לצ'ילה, מדינה באמריקה הדרומית פלפל צ'ילי – שם עממי לזני פלפל חריף צ'ילי קון קרנה – מאכל מקסיקני המכיל פלפל צ'ילי, משעועית ובשר רוטב צ'ילי – כל רוטב המכיל פלפל צ'ילי רד הוט צ'ילי פפרז – להקת פאנק רוק אמריקאית (פועלת מ-1983)
Train of Thought

Train of Thought הוא אלבום האולפן השביעי של להקת דרים ת'יאטר שיצא לאור בשנת 2003. ג'יימס לאברי - שירה ג'ון מיונג - באס ג'ון פטרוצ'י - גיטרה מייק פורטנוי - תופים ג'ורדן רודאס - קלידן יוג'ין פרייזן - צ'לו בשיר "Vacant" מידע על האלבום Train of Thought באתר MusicBrainz מידע על האלבום Train of Thought באתר AllMusic האלבום Train of Thought באתר Discogs ביקורת באתר השרת העיוור על האלבום ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נבולה

האם התכוונתם ל... ערפילית – ענן בין-כוכבי של גז ואבק פרס נבולה – פרס שנתי לכותבי סיפורי מדע בדיוני בארצות הברית נביולה (קומיקס) – נבלת-על של חברת מארוול קומיקס
שם הגדולים

שם הגדולים הוא חיבור ביבליוגרפי וביוגרפי מאת הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א). החיבור מורכב משני חלקים. החלק הראשון נקרא מערכת סופרים ובו פירוט ביוגרפי של חכמי ישראל. החיבור סוקר בקצרה את קורות חייהם של רבנים מאז תקופת אחרוני הגאונים, דרך הראשונים ועד לאחרונים בני זמנו של החיד"א. החלק השני נקרא מערכת ספרים ובו חיבור ביבליוגרפי אודות חיבורים תורניים חשובים בתחומים תורניים שונים, המזכיר קרוב ל-2200 רבנים. עובדת היותו של החיד"א שד"ר סייעה בידו רבות בכתיבת חיבור זה שכן בנדודיו הרבים ראה כתבי יד מיוחדים שלא נדפסו עד לימיו. כתבי יד אלו כמעט ולא היו ידועים בעולם היהודי. החיד"א ראה כתבי יד אלו והזכירם בחיבורו וכך הביא לחשיפתם. גם בספריו האחרים, כגון ברכי יוסף, הוא מביא דוגמאות לכתבי יד ישנים כגון בענייני הדלקת נרות שבת בסימן רס"ג - שם הוא מצטט את רבי אברהם בר חיים, מתוך כתב-יד, ואשר רק לפני כחמישים שנה נדפס לראשונה. הרב מנחם מנדל קרנגיל מקראקא הוציא מהדורה של הספר בשנת תרס"ה ובה הוסיף תולדות הרב חיד"א וכן הערות רבות. החיד"א הדפיס את החיבור בשלבים ואף הדפיס לו השלמות: שם הגדולים חלק א, ליוורנו תקל"ד - כולל את רשימת חכמי ישראל שם הגדולים חלק ב, ליוורנו תקמ"ו - כולל את רשימת החיבורים שכתבו חכמי ישראל ועד לחכמים, ליוורנו תקנ"ו - כולל השלמות לשני החלקים של שם הגדולים שם הגדולים חלק א, ליוורנו תקנ"ח - מהדורה חדשה של החלק הראשון, בסוף כל מערכת נוסף מדור שנקרא אף הוא 'ועד לחכמים', ובסוף החיבור נדפסו הוספות נוספות תחת השם שלחן במדבר לקוטים זעיר שם, בתוך: ככר לאדן, ליוורנו תקס"א, רב ע"א-רח ע"ב - השלמות לשם הגדולים וועד לחכמים שם הגדולים, באתר ויקיטקסט חיים יוסף דוד אזולאי (1724-1806.), שם הגדולים, דף שער בספרייה הלאומית שם הגדולים לחיד"א בספרייה הווירטואלית באתר דעת. דפוס וינה 1853, שם הגדולים, ועד לחכמים, ויקימדיה. דפוס קראָטאָשין, ה'תר"ג, שם הגדולים, ב-Google Books. אבישי אלבוים, …עַל בִּרְכֵּי יוֹסֵף" (בראשית פרק נ פסוק כג) השלמות לספר "שם הגדולים" עודד כהן, חדשים גם ישנים - עולמות תרבותיים בעולמו של החיד"א, ובו פרק המוקדש ל'שם הגדולים'. ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קתדרלת נידארוס

קתדרלת נידארוס (בנורווגית: Nidarosdomen) היא קתדרלה בטרונדהיים שבנורווגיה. היא נחשבת לכנסייה החשובה ביותר בנורווגיה והייתה מרכז הארכידיוקסיה הנורווגית מאז 1152. בעקבות הרפורמציה נהפכה הקתדרלה לכנסייה לותרנית, ובה יושב הבישוף הלותרני של נידארוס, טרונדהיים. כמו כן, היא היוותה יעד חשוב לצליינות מרחבי צפון אירופה. הקתדרלה נבנתה במקור בסגנון רומנסקי אך במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שופצה בסגנון התחייה הגותית. בניית הקתדרלה המקורית החלה ב-1070 והסתיימה בסביבות 1300. סבורים שהקתדרלה הוקמה ישירות על אתר הקבורה של המלך אולף הראלדסון, שנהרג בקרב סטיקלסטאד ב-1030. המלך אולף הוכרז כקדוש שנה ו-5 ימים אחרי מותו, ונידארוס נהפכה בעקבות זאת לאתר צליינות נוצרית. היא ניזוקה קשה משריפות ב-1327 ו-1531. הספינה הראשית מערבית לבית הרוחב נהרסה לחלוטין ולא נבנתה מחדש עד לשחזור הנאו-גותי בתחילת 1900. ב-1708 נשרפה הקתדרלה לחלוטין למעט קירות האבן. ב-1719 נפגעה מברק ושוב עלתה באש. פעולות שיקום ושיחזור משמעותיות החלו ב-1869 והונהגו בהתחלה על ידי האדריכל היינריך ארנסט שירמר (Heinrich Ernst Schirmer) וכמעט הושלמו בידי כריסטיאן כריסטי (Christian Christie). לאחר מותו עבודות של בנייה מחדש בוצעו על ידי אולף נורדהגן אך גם הוא לא הצליח לסיים את המלאכה. העבודות לשיקום הכנסייה הושלמו רשמית רק ב-2001. כיום הקתדרלה היא אטרקציה פופולרית לתיירים, הן בגלל המבנה שלה והן בגלל ההיסטוריה וחשיבותה הצליינית. הקתדרלה, 102 מטר אורכה ו-50 מטר רוחבה, בנויה כיום בסגנון נאו-גותי המשלב בין אדריכלות גותית צרפתית Flamboyant לאדריכלות האופיינית לצפון אירופה. לקתדרלה 3 מגדלים: 2 בחזית המערבית עם סיומת שטוחה (בעבר היו עליהם צריחים אך הם נהרסו) ומגדל על המצלב (מקום מפגש הספינה הראשית ובית הרוחב) המכוסה בצריח מחודד חלק האופייני לצפון ומזרח אירופה. החזית המערבית רחבה יחסית לקתדרלות גותיות, ומשלימה משולש עם הגמלון של הגג. בחזית 3 שערים המרוחקים זה מזה ומעליהם גלריה של קשתות מחודדות ובהן פסלים. מעל הגלריה חלון רוזטה הקבוע בתוך מסגרת עם קשת מחודדת. מתחתיו, חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית. ההכתרות הראשונה של המלכים הנורווגים אירעו בברגן או אוסלו. קתדרלת נידארוס נהפכה לכנסיית ההכתרה רק אחרי 1400, אך ההכתרות הפסיקו אחרי הרפורמציה, כאשר האיחוד עם דנמרק אירע. ההכתרות חודשו אחרי השגת עצמאות מדינית ב-1814. חוקת 1814 קבעה ש"קתדרלת טרונדהיים" תהיה כנסיית ההכתרה של הממלכה. ההכתרה האחרונה התרחשה ב-1906. שנתיים אחר כך הוכנס תיקון בחוקה ביטל את ההכתרות ותחת זאת המלכים קיבלו את ברכת הכנסייה בקתדרלה. המחלצות המלכותיות, ה-Royal Regalia, מוחזקות שם ומוצגות לציבור החל מ-2006. שני עוגבים גדולים הותקנו בקתדרלה. העוגב הראשי נבנה בידי חברת שטיינמייר ב-1930 והוצב בצפון בית הרוחב. הוא בעל 125 סטופים. ב-1962, נבנה רובו מחדש והוצב במערב הספינה הראשית. סטופים רבים הוסרו וחלק מהם שימשו לבניית עוגב חדש בבית המקהלה. ב-1993–1994, עוגב הבארוק הישן שנבנה בידי יוהאן יואכים וגנר (Johann Joachim Wagner) בשנים 1738–1740 שוחזר בזהירות בידי יורגן אהרנד (Jürgen Ahrend). הוא בעל 30 סטופים וממוקם בגלריה בצפון בית הרוחב. אתר האינטרנט הרשמי של קתדרלת נידארוס מידע ותמונות, ב-Structurae.de
ז'אק דה ורט

ז'אק דה ורט (בפלמית: Giaches de Wert, ‏ 1535 - 6 במאי 1596) היה מלחין פרנקו-פלמי, שחי ופעל באיטליה. הוא היה בשורה הראשונה של המלחינים, שפיתחו את סגנון המדריגל בשלהי הרנסאנס. קרוב לוודאי שדה ורט נולד בעיר ורט, סמוך לאנטוורפן ועבר לחיות באיטליה עוד בילדותו. הוא היה נער מקהלה בקאפלה של מריה דה קרדונה בנאפולי ואחר היה תלמידו של צ'יפריאנו דה רורה בחצר ד'אסטה בפרארה (בין 1550 ל-1555 בערך). בהמשך עבד לתקופות קצרות בחצרות של נובלארה, מנטובה ופארמה. בשנת 1565 התקבל לשירותם של בני גונזגה במנטובה והיה למנצח מקהלה בקאפלה הדוכסית של סנטה ברברה, שם נשאר עד 1592. מחליפו היה ג'ובאני ג'אקומו גסטולדי. חייו הפרטיים היו סוערים; אשתו עזבה אותו והוא ניהל פרשיית אהבים לא מוצלחת עם טארקואיניה מולצה, זמרת בחצר של פרארה. דה ורט כתב יותר מ-230 מדריגלים ושאר יצירות חילוניות (שיצאו לאור ב-16 כרכים בין 1558 ל-1608), ויותר מ-150 יצירות שתיות (מוטטים, מזמורי תפילה וכן הלאה), אות ומופת לשליטתו באמנות הקונטרפונקט. מבחינה סגנונית, המדריגלים שלו היו בין המתקדמים ביותר לתקופתם; בשנות ה-80' של המאה ה-16, היה אחד המובילים בפיתוח סגנון חדש, אקספרסיבי ורוגש, יחד עם לוצאסקו לוצאסקי ולוקה מארנציו, סגנון שהגיע לשיאו ביצירות מונטוורדי וג'זואלדו. דה ורט נוטה להשתמש במרקם הומופוני במדריגלים, אם כי לא באופן בלעדי; קטעי פוליפוניה המופיעים מדי פעם מכניסים רוח חיים, בניגוד שהם מציגים. ביצירותיו המאוחרות ביותר, בשנות ה-90' של המאה ה-16, החל לערוך ניסויים בסגנון הקונצ'רטאטו עם קבוצות של קולות בדיאלוג. דה ורט ניצב בין צ'יפריאנו דה רורה וקלאודיו מונטוורדי, שעבד בפיקוחו במנטובה והושפע ממנו רבות. דה ורט מת במנטובה. "Giaches de Wert", in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers., 1980. ISBN 1-56159-174-2 Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4 Giaches de Wert ז'אק דה ורט, במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים, עורך סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, הוצאת מקמילן, 1980. ISBN 1-56159-174-2 גוסטב ריס, Music in the Renaissance "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, ו. ו. נורטון ושות', 1954, ISBN 0-393-09530-4 ז'אק דה ורט, באתר ספוטיפיי ז'אק דה ורט, באתר AllMusic (באנגלית) ז'אק דה ורט, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'אק דה ורט, באתר Discogs (באנגלית) ז'אק דה ורט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תאים (בית המקדש)

התאים, הם לשכות שהקיפו את ההיכל ואת קודש הקודשים במרחק של 5 אמות מצפונם, מדרומם וממערבם. במקדש הראשון והשני היו 38 תאים. בצפון היו 15 תאים. הם התפרסו על שלוש קומות ובכל קומה היו 5 תאים, וכך גם היה בדרום. במערב היו 8 תאים. הם התפרסו על שלוש קומות: בכל אחת משתי הקומות התחתונות היו 3 תאים, ובעליונה היו 2 תאים. לרוב התאים, היו 3 פתחים: 2 פתחים לתאים שמימין ומשמאל ופתח לתא שמעליו. לתא שהיה הכי צפוני-מזרחי, היו 5 פתחים: אחד להיכל אחד למסיבה אחד לאולם אחד לתא הסמוך לו ואחד לתא שמעליו. בנוסף, לתא הדרום-מזרחי היו שני פתחים נוספים על השלושה הרגילים: אחד להיכל פשפש לאולם אך נעול וסגור עולמית, עליו נתנבא יחזקאל (אף שהיה זה בהקשר לבית שלישי): וַיָּשֶׁב אֹתִי דֶּרֶךְ שַׁעַר הַמִּקְדָּשׁ הַחִיצוֹן הַפֹּנֶה קָדִים וְהוּא סָגוּר: וַיֹּאמֶר אֵלַי ה' הַשַּׁעַר הַזֶּה סָגוּר יִהְיֶה לֹא יִפָּתֵחַ וְאִישׁ לֹא יָבֹא בוֹ כִּי ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל בָּא בוֹ וְהָיָה סָגוּר: — ספר יחזקאל, פרק מ"ד, פסוקים א'–ב' הרוחב של תאי הקומה התחתונה היה חמש אמות, של האמצעית שש אמות ושל העליונה שבע אמות. לעומת זאת במקדש יחזקאל (שם נקראים "צלעות") ישנם 33 תאים. 5 על 3 קומות בצפון, וכן בדרום. ושלושה זה על גב זה במערב. מידת כל אחד קנה שהוא שש אמות. בית המקדש ספר מלכים א', פרק ו', פסוק ו', מידות ד', ד' ספר יחזקאל, פרק מ', פסוק ז'
מרידור

השם מרידור הוא שם משפחתם של כמה אישים ישראלים. מקור השם בספר שמשון מאת ז'בוטינסקי; אחת הדמויות מבקשת מגיבור הספר להציע שם לשני תאומים שזה עתה נולדו. שמשון אומר לה לקרוא להם מְרידוֹר ורְמידור – "דור של רמייה, דור של מריבה" (בתרגום פטר קריקסונוב). האם התכוונתם ל... אליהו מרידור – חבר הכנסת, ממייסדי תנועת החרות ואביהם של דן וסלי מרידור. דן מרידור – שר בממשלות ישראל, ממקימי מפלגת המרכז. בעלה של ליאורה מרידור. יעקב מרידור – מפקד האצ"ל לפני מנחם בגין, חבר הכנסת ואיש עסקים. הנורה שתאיר את כל רמת גן – מתקן חדיש לייצור אנרגיה שנקרא גם "המצאת מרידור" ליאורה מרידור – כלכלנית ואשתו של דן מרידור סלי מרידור – יו"ר הסוכנות היהודית ושגריר ישראל בארצות הברית. אחיו של דן מרידור רעננה מרידור – פרופסור ללימודים קלסיים באוניברסיטה העברית. אשתו של אליהו מרידור שאול מרידור – ראש אגף התקציבים במשרד האוצר ומנכ"ל משרד האנרגיה. בנם של דן וליאורה מרידור אלי הורביץ (מרידור) – מנכ"ל קרן טראמפ. נכדם של אליהו ורעננה מרידור מרדור
פירוז

האם התכוונתם ל... אישים פירוז הראשון – מלך האימפריה הסאסאנית במקביל לסוף תקופת האמוראים פירוז השני – מלך האימפריה הסאסאנית פיירוז – זמרת לבנונית משה פירוז – הרב הראשי של היהדות הקראית וראש מועצת החכמים שלה אחרים פירוז-שבור – שמה של עיר בבבל, הסמוכה לעיר נהרדעא, שנבנתה על ידי מלך האימפריה הסאסאנית, שאפור הראשון, בסביבות שנת ג'תתק"צ (230) אזור מפורז פירוק נשק – גם: פירוז מנשק פרוז