laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נלסון דיבל

נלסון דיבל (באנגלית: Nelson W. Diebel; נולד ב-9 בנובמבר 1970). הוא שחיין אמריקאי בעבר. הוא אלוף אולימפי, בעל שתי מדליות זהב שהתמחה בסגנון חזה. דיבל נולד בהינדסדייל, אילינוי. הוא למד בקולג' של אוניברסיטת פרינסטון. באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה דיבל במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.94 דקות אחרי בן ארצו יריבו מייק בארומן שקבע שיא עולם חדש של 2:12.89 דקות. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בהוואנה, קובה בשנת 1991 זכה דיבל במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.08 דקות. באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה דיבל בשתי מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 1:01.50 דקות, לפני שיאן העולם נורברט רוז'ה מהונגריה (1:01.68 דקות) ופיל רוג'רס מאוסטרליה (1:01.76 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם ג'ף ראוס, שקבע כשחיין ראשון שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב (53.86 שניות), פאבלו מוראלס וג'ון אולסן בהשוואת שיא העולם בתוצאה של 3:36.93 דקות, לפני המשלחת המאוחדת (3:38.56 דקות) וקנדה (3:39.66 דקות). הוא שחה את סגנון החזה ב"זינוק שליחם" בתוצאה של 1:01.45 דקות. שיא עולם זה החזיק מעמד עוד 4 שנים ונשבר באולימפיאדת אטלנטה (1996). נלסון דיבל, באתר olympedia.org נלסון דיבל, באתר Swimrankings
טוטם (פירושונים)

האם התכוונתם ל... טוטם – עצם הנוצר בהשראת בעל-חיים או צמח, ומטרתו לייצג שבט, או אדם מסוים טוטם (סרט) – סרט אימה שיצא לאקרנים בשנת 2017 עמוד טוטם – עמוד עץ מגולף עצום ממדים, שהיה נפוץ בעבר בקרב תרבויות אינדיאניות רבות ברוש מצוי (נקרא גם "ברוש טוטם") - מין הברוש הידוע ביותר בארץ ישראל אה"מ טוטם - שמה המקורי של הצוללת "אח"י דקר"
שובו של דיסטרי

שובו של דיסטרי (באנגלית: Destry Rides Again) הוא סרט אמריקאי מסוגת מערבון משנת 1939 בבימויו של ג'ורג' מרשל. בסרט משחקים מרלן דיטריך, ג'יימס סטיוארט, מישה אוואר, צ'ארלס ווינינגר, בראין דונלוי, אלן ג'נקינס, איירין הארביי, בילי גילברט, ביל קודי ג'וניור ואונה מרקל. הסרט הוא רימייק של סרט בעל אותו שם משנת 1932 בכיכובו של טום מיקס. ב-1996, נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס עקב תרומתו לקולנוע. מרלן דיטריך - פרנצ'י ג'יימס סטיוארט - טום דיסטרי מישה אוואר - בוריס קאלהן צ'ארלס ווינינגר - "וואש" דיימאסדל בראין דונלוי - קנט אלן ג'נקינס - "גייפ" ווטסון וורן היימר - "באגס" ווטסון איירין הארביי - ג'נסי טאנדל אונה מרקל - לילי בלן בילי גילברט - לופגריו סמואל היינדס - סלייד ג'ק קארסון - ג'ק טאנדל גרי קופר היה אמור לשחק את טום דיסטרי, אך בעקבות בקשתו למשכורת גבוהה התפקיד ניתן לג'יימס סטיוארט. פולט גודארד הייתה אמורה במקור לגלם את פרנצ'י, אך לבסוף התפקיד ניתן למרלן דיטריך. דיטריך בהתחלה לא רצתה לשחק במערבון, אך לאחר שחברה אריך מריה רמרק שכנע אותה שזה יהפוך אותה ליותר אמריקאית היא הסכימה לקחת את התפקיד. תסריט הסרט מבוסס על ספרו בעל שם זהה של מקס ברנד. במקור דמותו של דיסטרי לא הייתה פציפיסטית והוא נשא את ששת האקדחים. הסרט היה המערבון הראשון של סטיוארט (שבעקבות כך שיחק גם ב"Broken Arrow" ‏ ו"Winchester '73") ושל דיטריך. הוא גם ידוע בעקבות סצנת הקרב בין האחרונה לבין אונה מרקל שגרמה בעיות עם צנזורה בעת שחרור הסרט לאקרנים. מרלן דיטריך שגילמה את פרנצ'י ביצעה את השירים "See What the Boys in the Back Room Will Have" ‏ ו-"You've Got That Look" שנכתבו על ידי פרנק לואזר והולנו על ידי פרידריך הולנדר. השירים הפכו ללהיטים ונחשבים לגדולים בקריירה המוזיקלית של דיטריך. הסרט קיבל ביקורות חיוביות והצלחה כלכלית בקופות. דיטריך וסטיוארט קיבלו ביקורות חיוביות על תפקידם בסרט. סרט זה החיה מחדש את הקריירה של דיטריך שהייתה בדעיכה. הסרט צבר מספר מועמדויות לרשימות המכון הסרטים האמריקאי; "מאה שנים... מאה סרטים", "מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים", "מאה שנים... מאה שירים", "מאה שנים... עשרת הגדולים" וכדומה. מדיה וקבצים בנושא שובו של דיסטרי בוויקישיתוף "שובו של דיסטרי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שובו של דיסטרי", באתר נטפליקס "שובו של דיסטרי", באתר AllMovie (באנגלית) "שובו של דיסטרי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שובו של דיסטרי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
קומנדו ארייס

קומנדו ארייס אשר הונהג על ידי אס. אס שטורמבאנפיהרר ויקטורס אראייס, הייתה יחידה שהשתייכה למשטרת המתנדבים הלטבית אשר הייתה כפופה לאס דה הנאצי. הקומנדו נכלל בין היחידות היותר ידועות לשימצה במעשי הרג ורצח במהלך השואה. ב-1 ביולי 1941, לאחר כניסת האיינזנצקומנדו לריגה בירת לטביה, נוצר קשר בין ויקטורס ארייס לבריגדפיהרר פרנץ ולטר שטאלקר, שהורה לארייס להקים יחידת קומנדו. היחידה כללה סטודנטים וקציני משטרה לשעבר מחוגים בעלי אוריינטציה ימנית קיצונית. כל משרתי הקומנדו היו על תקן מתנדבים, והיו רשאים לעזוב את הכוח מתי שחפצו. ביום שלמחרת ההקמה, ב-2 ביולי, שטאלקר נתן הוראה לקומנדו לבצע פוגרום אכזרי שייראה כאירוע ספונטני. במהלך שנות קיומו, הקומנדו השתתף באופן פעיל במגוון פעולות זוועה של המשטר הנאצי, כולל רצח יהודים, צוענים וחולי נפש, כמו כן שימש כמוציא לפועל במעשי טבח כלפי אוכלוסיות אזרחים בגבול הלטבי המזרחי על ברית המועצות. הקומנדו רצח כ-26,000 יהודים בתקופת קיומו. המעשה הנודע ביותר לשימצה שבו השתתפו מתנדבי קומנדו ארייס, היה השתתפותו בהוצאה להורג המונית של אלפי יהודים מגטו ריגה ושל כאלף יהודים מגרמניה בטבח יער רומבולה, שהתרחש ב-30 בנובמבר וב-8 בדצמבר 1941, וכן השתתפותו בטבח לייפאיה ב-24 וב-25 ביולי. חלק מאנשי הקומנדו אף שימשו כשומרים במחנה הריכוז סלספילס. נעשה ניסיון על ידי תומכי הנאצים כיום, לתעד את שואת יהודי המדינות הבלטיות כאזורית ולאו דווקא כחלק מהוראות ישירות של השלטון הנאצי. דוגמה לכך היא שריפת בית הכנסת הגדול של ריגה ב-4 ביולי 1941, שנעשה באופן עצמאי כביכול על ידי הקומנדו. בהקשר זה, תאריך שריפת בית הכנסת נחשב לתאריך הלאומי הרשמי בלטביה כיום הזיכרון לשואת יהודי לטביה. היחידה מנתה כ-300-500 גברים בתקופה בה השתתפה ברצח אוכלוסיית יהודי לטביה, וגדלה לסדר גודל של כ-1,500 משרתים בשיא פריחתה, בעת תקופת המבצעים ללכידת כוחות פרטיזנים ב-1942. בסופו של דבר הקומנדו התפרק בשלהי מלחמת העולם השנייה ומרבית כוח האדם שלה הועבר ללגיון הלטבי, יחידת ואפן אס אס לטבית. אחרי שחי בזהות בדויה במערב גרמניה במשך מספר עשורים לאחר המלחמה, ויקטורס אראייס נעצר לבסוף' נידון למאסר על פשעיו במהלך המלחמה, ומת בכלא. הרברטס צוקורס, מהדמויות הבולטות בקומנדו, נמלט לברזיל, וסוכני המוסד התנקשו בחייו באורוגוואי ב-1965. קונרדס קאלייס, קצין לשעבר בקומנדו, היגר לאוסטרליה ומשם לארצות הברית. הרקע הנאצי שלו נחשף ב-1984 והוא גורש לאוסטרליה. ניסה להשתקע בקנדה ובבריטניה אך גורש משתיהן, חזרה לאוסטרליה. ב-2000 הגישה לטביה בקשה להסגירו לתחומה כדי להעמידו לדין. קאלייס, שטען שלא היה מעורב בפשעי מלחמה, מת ב-2001 באוסטרליה לפני שהליכי ההסגרה הושלמו. "אנטון קינצלה" וגד שמרון, חיסול התליין מריגה - הסיפור המלא על המבצע הישראלי היחיד לחיסול פושע נאצי, הוצאת כתר, 1997.
כוח קנייה

כוח קנייה הוא כמות הטובין והשירותים שניתן לקנות ביחידה אחת של מטבע נקוב. למשל, בשקל אחד ב-1990 היה אפשר לקנות יותר מוצרים מאשר בשנת 2010. ומכאן שלשקל היה כוח קנייה גדול יותר ב-1990. המטבע הנקוב יכול להיות מטבע המבוסס על סחורה, כמו למשל זהב, ויכול להיות מטבע "על פי צו" (FIAT) כמו השקל הישראלי או הדולר האמריקאי המודרני. אדם סמית' תיאר זאת כך: בעלות על כסף מאפשרת לאדם "לצוות" על אחרים לבצע עבודה בכמות שהם יהיו מוכנים לבצע בתמורה לכסף, ומכאן המונח "כוח קנייה". אם הכנסתו הנומינלית (כלומר סכום קבוע במונחים של המטבע הנקוב) של פלוני נשארת זהה, אבל רמת המחירים עולה, כוח הקנייה לאותה רמת הכנסה יורד. קיומה של אינפלציה אינו מחייב ירידה בכוח הקנייה, מכיוון שההכנסה עשויה לעלות מהר יותר מרמת המחירים. הכנסה ריאלית גבוהה יותר פירושה כוח קנייה גבוה יותר משום שההכנסה הריאלית מתייחסת להכנסה המותאמת לאינפלציה. כדי לחשב את מדד המחירים קובעים באופן שרירותי שנת בסיס שבה המדד הוא 100. כוח הקנייה בשנה זו ליחידת מטבע, למשל שקל, הוא 100 / P {\displaystyle 100/P} כאשר P הוא רמת המחירים באותה שנה. כך, על פי הגדרה, כוח הקנייה של השקל יורד ככל שרמת המחירים עולה. את כוח הקנייה ב C שקלים של היום בעוד t שנים ניתן לחשב על פי הנוסחה הבאה: C t = C ( 1 + i ) − t = C ( 1 + i ) t {\displaystyle Ct=C(1+i)^{-t}={C \over {(1+i)^{t}}}} כאשר במקרה זה i הוא שיעור האינפלציה השנתי הצפוי. שווי כוח הקנייה מדד המחירים לצרכן סחר הוגן סחר חופשי קנייה חברתית כוח מיקוח
המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון

המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון (SICSA) הוא מכון מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים וממוקם בקמפוס הר הצופים, המשמש ללימודים היסטוריים אקדמיים על מלחמת העולם השנייה, והאנטישמיות בעבר ובהווה בתחומים השונים. המרכז נוסד בשנת 1982 בידי פרופסור יהודה באואר. המרכז מופקד על איסוף מידע על אנטישמיות ברחבי העולם, ניתוחו בכלים אקדמיים ופרסום מחקרים על היחסים בין יהודים ללא-יהודים. סטודנטים ומרצים מקיימים בו קורסים וערבי דיון, בהם הם מספרים על המחקרים שלהם בנושא האנטישמיות ומעודדים את הנוכחים בהרצאות אלו להתעניין באנטישמיות בנושאי הפוליטיקה והחברה בעולם כיום. בין השאר, ראה אור במסגרתו ספרו של פרופסור שמואל אלמוג "לאומיות ואנטישמיות באירופה המודרנית: 1815–1945" ועוד ספרים ומחקרים רבים בנושא. המרכז מקדם מחקרים ונותן מענקים לתלמידיו החוקרים אותו, ומדי שנה מפרסם מאמרים על ידם, אשר חושפים מידע רב ובעל ערך על האנטישמיות וההיסטוריה שלנו בנושא. אתר האינטרנט הרשמי של המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון (באנגלית) המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המרכז הבין-לאומי לחקר האנטישמיות על שם וידאל ששון, דף שער בספרייה הלאומית אתר המרכז ע"ש וידאל ששון ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טונדז'ה ימבול

טונדז'ה ימבול (בבולגרית: Тунджа Ямбол) היא קבוצת כדורסל בולגרית מהעיר ימבול. המתמודדת בליגת העל הבולגרית. מועדון הכדורסל "טונדז'ה ימבול" הוקם בשנת 1945, מאז שנת 1964, מארחת הקבוצה בהיכל דיאנה המכיל 2,600 מקומות ישיבה. הקבוצה משתתפת בליגה הראשונה מאז הקמתה. בעונת 2000/01 התמודדה על האליפות מול קבוצת לבסקי סופיה, אך הפסידה בסדרת הגמר 3-0. בעונת 2001/02 זכתה באליפות הראשונה והיחידה שלה, לאחר ניצחון בסדרת הגמר מול קבוצת אקדמיק סופיה 0-3. בעונת 1999/00 השתתפה הקבוצה בשלב הבתים של גביע קוראץ'. בעונה שלאחר מכן הודחה על ידי קבוצת ז'לזניק בלגרד במוקדמות גביע קוראץ'. בעונת 2002/03 השתתפה הקבוצה ביורוקאפ צ'לנג', אך לא עברה את שלב הבתים. הליגה הבולגרית: אליפות (1): 2002 מקום שני: 2001 חצי גמר: 1979, 2000, 2003, 2006, 2011, 2012 הגביע הבולגרי: חצי גמר: 2001, 2002, 2006, 2011, 2012, 2013 אתר האינטרנט הרשמי של טונדז'ה ימבול ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תצוגת קסדה עילית

תצוגת קסדה עילית (בראשי תיבות: תק"ע) או כוונת קסדה, היא קסדת טיס שבה מוצגים נתוני הטיסה וכוונת על משקף הקסדה, ולטייס מתאפשר לכוון חימוש באמצעות כיוון ההסתכלות שלו (מבטו) דרך הכוונת. הקסדה נמצאת בשימוש חיל האוויר הישראלי במטוסי ה־F-16I סופה, וכן בשימוש חיל האוויר האמריקאי במטוסי F-22 ו־F-35 האמריקאים ובצבאות אחרים בעולם. אחדים מדגמי הקסדות המתקדמות ביותר הם פרי פיתוחה של חברת אלביט מערכות הישראלית. על הקסדה אותה חובשים טייסי ונווטי ה"סופה" מוקרנים נתוני המטוס ובהם: גובה הטיסה, מהירות הטיסה ונתוני החימוש אותו נושא המטוס. ניתן לשעבד את החימוש (כמו טילי אוויר־אוויר) לכוונת שבקסדה המשקפת את כיוון הסתכלות הטייס, ובאופן זה לשגר אותו לעבר מטוס אויב באמצעות "מבט" בלבד, ולא על ידי כיוון אף המטוס אל המטרה. בנוסף, מצלמה אשר מותקנת על הקסדה מקליטה את מה שהטייס רואה ובכך מאפשרת יכולת תחקור חדשה – "לאן הביט הטייס בזמן הטיסה?" למפקד הטנק של המרכבה ברק יש תצוגת קסדה עילית, המאפשרת לו מודעות מצבית רבה מבלי להוציא את הראש מהצריח, וכן מציגה נתונים ומידע ממערכת ניהול הקרב. סוג קסדות אלו הוצג לראשונה ב-1962 על ידי יוז איירקראפט. במרוצת השנים פותחו דגמים רבים. לדוגמה, אלביט מערכות ורוקוול קולינס פיתחו מערכת תצוגה המותקנת על הקסדה, וזו יצאה רשמית ביולי 2014. גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "אם מבט היה יכול להרוג", עמ' 188–191 קסדות טיס: הטובות לטייס, באתר "חדשנות ישראלית" Joe Pappalardo, How do military aircraft helmets track where a pilot is looking?, Smithsonian Magazine, ‏July 31, 2007
אוליצקי

האם התכוונתם ל... אברהם אוליצקי – שמו המקורי של אברהם אוליצור, מנהל מחלקת הכספים של קרן היסוד אריה ליאו אוליצקי – רופא ישראלי, פרופסור לבקטריולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וממניחי היסודות לתחומי הבקטריולוגיה והאפידמיולוגיה בישראל ברוך אוליצקי – משורר יידיש; אחיהם של לייב אוליצקי ומאטס אוליצקי ז'ול אוליצקי – פסל וצייר אבסטרקטי יהודי-אמריקאי יוסף אוליצקי – עיתונאי, סופר ועורך ישראלי, מפעילי ההגנה, ההסתדרות ומפא"י לייב אוליצקי – סופר יידיש, משורר, סופר ילדים ומתרגם פולני-ישראלי מאטס (מתתיהו) אוליצקי – משורר יידיש; אחיהם של ברוך אוליצקי ולייב אוליצקי מרדכי אוליצקי (מרקוס) - חוקר חכמת ישראל. 1920-1859
מסילת הרכבת לעקבה

מסילת הרכבת לעקבה היא מסילת רכבת צרה המתפצלת ממסילת הרכבת החיג'אזית ומובילה לעיר עקבה שבדרום-מערב ירדן. המסילה ברוחב של 1,050 מ"מ ובאורך כולל של 293.34 ק"מ, משמשת בעיקר להובלת הפוספטים הנכרים במרכז ירדן בדרכם לייצוא דרך נמל עקבה, בו היא מסתיימת. חיבורה של עקבה אל מסילת הרכבת החיג'אזית עלה לראשונה בעת סלילתה של האחרונה בראשית המאה ה-20 בידי האימפריה העות'מאנית. בריטניה אשר ראתה בכך איום צבאי ותחרות לתעלת סואץ שהייתה אותה עת בשליטתה, קידמה בחודש מאי 1906 ספינות קרב אל מצרי הדרדנלים והעיר איסטנבול, והעות'מאנים ויתרו על המיזם. במלחמת העולם השנייה החלה סלילתה של מסילת ברזל ממעאן לכיוון עקבה, אך הפרויקט נזנח זמן קצר לאחר מכן, לאחר שהושלמה הנחת מסילת ברזל באורך של כ-42 ק"מ בלבד. לבקשת ממשלת ירדן, ב-1965 גבשה חברה גרמנית מספר אפשרויות להנחת תוואי המסילה, והתוואי שנבחר התבסס על מסילת הברזל החיג'אזית הקיימת אגב הוספת קטע חדש מתחנת בטן אל-ע'ול ושסלילת שלוחות רכבת אל מכרות הפוספט במרכז המדינה. ב-1972 הוקמה "חברת רכבת עקבה" (Aqaba Railway Corporation) שמושבה בעקבה, וזו מופקדת על ניהול הקו ותנועת הרכבות לאורכו. הנחת מסילת הרכבת החדשה החלה בנובמבר 1972, והקטע באורך של 116.8 ק"מ נחנך ב-14 בנובמבר 1975‏. אף כי המסילה החדשה מתחילה בבטן אל-ע'ול, המרחקים לאורכה נמדדים מתחנת עקבה אל-חיג'זיה השוכנת 5.5 ק"מ צפונית לה. בד בבד נסללה במרכז ירדן מסילת רכבת באורך של 22 ק"מ, המחברת את מכרות הפוספט באל-אביאד ובחסה אל מסילת הרכבת החיג'אזית. אורך הכולל של הקו הוא 293.34 ק"מ. הפוספטים מובלים בקרונות מטען במשקל של 40 עד 46 טון כל אחד. הרכבות מונעות על ידי שני קטרים, ואורכן הוא עד 32 קרונות. קטע המסילה בין עקבה לוואדי ראם משמש לעיתים לרכבות נוסעים המונעות בקיטור. מסילת הרכבת החיג'אזית שמדרום לפיצול לעקבה אינה בשימוש. מדיה וקבצים בנושא מסילת הרכבת לעקבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מסילת הרכבת לעקבה מסילת הרכבת לעקבה, ברשת החברתית פייסבוק תמונות של המסילה Aqaba Railway Corporation General Information
תל רגב

תל רֶגֶב (בערבית: תל הַרבַּג') הוא תל בגובה של 27 מטרים, השוכן בכניסה לכפר חסידים בעמק זבולון בסמוך לכביש 70, מדרום לאפיק נחל ציפורי. מיקום התל הוא בכניסה לנחל ציפורי ובכך הוא חולש על האזור. שמו של התל בערבית ניתן לו על שמו של שיח׳ הרבאג׳ שנקבר כאן לפי המסורת הערבית. התל נחפר בתקופת המנדט הבריטי על ידי ג'ון גרסטנג. הוא חפר בצפון-מערב התל חפירה בצורת בור עמוק, 30X30 מ. בתל נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה התיכונה II ב. בשכבה נמצאו שרידי עיר מבוצרת וקברים. תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת ברזל א - נמצאו שרידי עיר מבוצרת, בתקופה הביזנטית ובתקופה העות'מאנית נמצאו שרידי יישוב כפרי. בחפירה נוספת שנערכה בשנת 1993 נחשפו שתי שכבות ארכאולוגיות, בשכבה הקדומה התחתונה נמצאו שרידי דרך, בשכבה העליונה המאוחרת יותר נמצאו שרידי מבנים מהתקופה הביזנטית. היישוב בתל היה חלק ממערך יישובים שהתקיים בתקופה הברונזה המאוחרת בדרום עמק עכו הכוללים את תל פר תל נמוך וקטן הנמצא בסמוך לצומת זבולון בין כביש 70 לכביש 780 המוביל לקריית אתא, תל א-נחל, תל אדהאם ותל אבו הואם. ייתכן שהעיר ששכנה על התל הייתה בירתה של ממלכה שכללה חלק מהתלים הנזכרים לעיל או כולם. רוב החוקרים מזהים את תל רגב עם העיר חֶלְקַת המופיעה בספר יהושע כעיר השוכנת על גבול נחלת שבט אשר ”וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַחֲמִישִׁי, לְמַטֵּה בְנֵי-אָשֵׁר לְמִשְׁפְּחוֹתָם. כה וַיְהִי, גְּבוּלָם--חֶלְקַת וַחֲלִי, וָבֶטֶן וְאַכְשָׁף” (יהושע יט, כה). כשתל כיסון מזוהה עם אכשף, תל פר מזוהה עם "בטן", תל א-נחל היא כנראה מִשְׁאָל ותל עליל (ח'ירבת ראס עלי) מזוהה עם חלי השוכן כששה ק"מ צפון מזרחית לתל רגב. חלקת מופיעה גם בספר יהושע כאחת הערים שהוקצו ללויים: ”אֶת-חֶלְקָת, וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ, וְאֶת-רְחֹב, וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ: עָרִים, אַרְבַּע” (יהושע כא, לא). צבי גל בספרו "הגליל התחתון : גאוגרפיה יישובית בתקופת המקרא" מזהה את חלקת עם תל מעמר, הוא לא נותן הצעת זיהוי לתל רגב. יוחנן אהרוני הציע לזהות את תל רגב עם העיר אכשף. כשהוא מציין שהייתה העיר החשובה ביותר בעמק עכו בתקופת המקרא. פרופ' ג'ון גרסטנג הציע ב-1931 לזהות את חרושת הגויים בתל רגב, אולם הצעתו לא התקבלה. מדיה וקבצים בנושא תל רגב בוויקישיתוף תל רגב באתר רשות העתיקות תל רגב, באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל מידע על אתר תל רגב, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות תל רגב באתר רשות העתיקות תל השוכן בעיר קריית אתא ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק כ"ו. גרשון גליל, ‏ערי הממלכה הכנעניות במאה הי"ד לפה"ס: היקפן ומעמדן המדיני, קתדרה 84, יולי 1997, עמ' 37. צבי גל, הגליל התחתון : גאוגרפיה יישובית בתקופת המקרא, הוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1990, עמ' 136 יוחנן אהרוני, ארץ ישראל בתקופת המקרא: גאוגרפיה היסטורית, ירושלים: יד בן צבי, 1987, עמ' 15.
2013 בקולנוע

ערך מורחב – 2013 בערך זה מופיעה סקירה של שנת 2013 בקולנוע הכוללת סיכומי אירועים בולטים, טבלת שוברי קופות לשנה זו בעולם ובארץ, אנשי קולנוע שנפטרו ופרסים. מספרי הכרטיסים נמסרו ממפיצי הסרטים. מהיר ועצבני 6 (500,000 כרטיסים) הדרדסים 2 (490,000 כרטיסים) משחקי הרעב: התלקחות (450,000 כרטיסים) ארגו (340,000 כרטיסים) אנחנו המילרים (320,000 כרטיסים) גנוב על המיניונים (310,000 כרטיסים) המטרה: הבית הלבן (300,000 כרטיסים) ג'אנגו ללא מעצורים (260,000 כרטיסים) מגודלים 2 (250,000 כרטיסים) הקרודים (230,000 כרטיסים) הסרט הטוב ביותר - 12 שנים של עבדות הבמאי הטוב יותר - אלפונסו קוארון (כוח משיכה) השחקן הטוב ביותר - מתיו מקונוהיי (מועדון הלקוחות של דאלאס) השחקנית הטובה ביותר - קייט בלאנשט (יסמין הכחולה) שחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ארד לטו (מועדון הלקוחות של דאלאס) שחקנית המשנה הטובה ביותר - לופיטה ניונגו (12 שנים של עבדות) הסרט הזר הטוב ביותר - יפה לנצח (איטליה) הסרט המונפש הטוב ביותר - לשבור את הקרח הסרט המונפש הקצר הטוב ביותר - מר הובלוט הסרט הטוב ביותר - 12 שנים של עבדות השחקן הטוב ביותר - מתיו מקונוהיי (מועדון הלקוחות של דאלאס) השחקנית הטובה ביותר - קייט בלאנשט (יסמין הכחולה) הסרט הטוב ביותר - חלום אמריקאי השחקן הטוב ביותר - לאונרדו דיקפריו (הזאב מוול סטריט) השחקנית הטובה ביותר - איימי אדמס (חלום אמריקאי) הבמאי הטוב ביותר - אלפונסו קוארון (כוח משיכה) שחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ארד לטו (מועדון הלקוחות של דאלאס) שחקנית המשנה הטובה ביותר - ג'ניפר לורנס (חלום אמריקאי) התסריט הטוב ביותר - ספייק ג'ונז (היא) סרט האנימציה הטוב ביותר - לשבור את הקרח הסרט הזר הטוב ביותר - יפה לנצח איטליה פרס על מפעל חיים - וודי אלן ערך מורחב – טקס פרסי האקדמיה לקולנוע לשנת 2013 הסרט בית לחם זכה בשישה פרסים: הסרט העלילתי הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר והליהוק הטוב ביותר. מדיה וקבצים בנושא 2013 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 2013 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אברהם כרמלי, מנחם לזר, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2013, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, יולי 2014, עמ' 20 אמיר בוגן, הולך להיות חם ואלים: קיץ 2013 בקולנוע, באתר ynet, 26 באפריל 2013 ישי קיצ'לס, 2013 בקולנוע: אז מה היה לנו?, באתר ישראל היום, 20 בדצמבר 2013 מבקרי ynet, הצבענו! הפתענו? הסרטים הטובים של 2013, באתר ynet, 27 בדצמבר 2013 יאיר רוה, סיכום 2013: סרטי השנה של "סינמסקופ", באתר "סינמסקופ", 29 בדצמבר 2013 אסירי ציון: סיכום 2013, באתר "רוזבאד", 30 בדצמבר 2013 הוליווד ב-2013: ההכנסות עלו, גם המחירים, באתר ynet, 1 בינואר 2014 יאיר רוה, שוברי הקופות בישראל בשנת 2013, פנאי פלוס, 26 בדצמבר 2013
הלבשה תחתונה

הַלְבָּשָׁה תַּחְתּוֹנָה כוללת בגדים הנלבשים בצמוד לגוף, ובפרט ובעיקר תחתונים וחזייה. בגדים אלה קרויים "הלבשה תחתונה" משום שבדרך כלל הם אינם גלויים, אלא נלבשים מתחת לבגדים שמעליהם - חולצה, מכנסיים, חצאית או שמלה (אולם לא כל פריט שנלבש מתחת לבגדים ואינו גלוי יוגדר אוטומטית כ"הלבשה תחתונה"). לבישה של הלבשה תחתונה מסוג חזייה או תחתונים באופן גלוי במקומות ציבוריים עשויה להיחשב לגסות רוח או להתערטלות בפומבי במרבית המקומות בעולם. תפקידי ההלבשה התחתונה הם מגוונים. הגאטקעס והגופייה הארוכה נלבשים כדי לשמור על חום הגוף מעבר לשמירה שמספקת ההלבשה העליונה. עקב השינויים שחלו בדפוסי הלבוש המקובלים במהלך השנים, הן הגאטקעס והן הגופייה, יכולים להחשב גם כהלבשה עליונה. הגופייה הקצרה והתחתונים נלבשים כדי לשמור על ההלבשה העליונה נקיה; בהקשר זה ניתן להחשיב גם את הגרביים להלבשה תחתונה. בשנת 2003 הוערך שוק ההלבשה התחתונה העולמי ב-23 מיליארד דולר. אייל דה-ליאו וסהר שלו, ההלבשה התחתונה הגברית, קווים לדמותה, באתר הארץ, 15 בינואר 2010 ג'ניפר בנג'מין, מציצים, מגזין האינטרנט ifeel‏, 19 באוגוסט 2010 ורוניק לורל, לה מונד, כיצד הוביל הלנז'רי הצרפתי לשחרור האשה, באתר הארץ, 20 ביולי 2012 ירדן בן גל הירשהורן, אופנה | אין מלאכיות בשמים: עולם ההלבשה התחתונה ממציא עצמו מחדש, באתר TheMarker‏, 6 באפריל 2020 תחתונים, דף שער בספרייה הלאומית
ארנסט זלין

ארנסט זלין (בגרמנית: Ernst Sellin; ‏26 במאי 1867 – 1 בינואר 1946) היה תאולוג גרמני ומראשוני העוסקים בארכאולוגיה מקראית. זלין למד תאולוגיה ושפות המזרח הקרוב באוניברסיטאות רוסטוק, ארלנגן ובאוניברסיטת לייפציג. הוא קיבל את הדוקטורט ב-1889 ואז עבד כמורה בתיכון בפרכים (Parchim) בשנים 1894-1891. לאחר מכן, בשנים 1897-1894 הרצה בארלנגן, והתמנה לפרופסור באוניברסיטת וינה (1908-1897), ולימד גם ברוסטוק (1913-1908), אוניברסיטת קיל (1921-1913) ובאוניברסיטת הומבולדט (1935-1921). זלין זיהה מוקדם את חשיבותה של הארכאולוגיה בהקשר לעבודתו התאולוגית והוביל חפירות עם בדז'יך הרוזני בתל תענך בארץ ישראל (1904-1902). מוקד נוסף של עבודתו היה המחקר הארכאולוגי של יריחו (תל א-סולטאן; 1909-1907) ושכם (תל בלאטה; 1914-1913). זלין פרסם ספרים רבים, והחשוב בהם, המבוא ללימוד התנ"ך (1910, מהדורת 1969 נערכה לאחרונה על ידי גיאורג פוהרר Georg Fohrer), שימש כספר לימוד סטנדרטי לתלמידים רבים. בתחילת המאה ה-20 פיתח ארנסט זלין תזה הטוענת, כי משה היה מרטיר שנהרג בידי בני ישראל. זיגמונד פרויד התבסס בספרו משה האיש ואמונת הייחוד (Der Mann Moses und die monotheistische Religion) על תובנותיו של זלין. בין תגליותיו הגדולות ביותר היה פתרון לשאלה גדולה בהבנת סצנה מהברית החדשה, האם ריפא ישו אדם עיוור בדרך ליריחו או לאחר שהגיע לשם (לוקס 18:35 ומארק 10:46). זלין גילה ערים תאומות ביריחו, אחת מהם היא עיר העתיקה המוזכרת בספר יהושע, והשנייה היא העיר הרומית החדשה. המרחק ביניהן הוא כקילומטר וחצי ושתיהן נקראו "יריחו". לכן שיער כי האירוע המדובר אירע במעברו של ישו בין "יריחו של לוקס" אל "יריחו של מארק", וכך ניתן ליישב בין המקורות. מדיה וקבצים בנושא ארנסט זלין בוויקישיתוף אלברט א' גלוק, "תענך", האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, כרך 4, עמודים 1619-1613 החפירות בשכם, דואר היום, 18 באפריל 1926 חפירות בשכם העתיקה, דבר, 11 במאי 1930 יעקב שביט, מרדכי ערן, משה-אח'אנאתון ומשה-ח'מורבי: פרויד והזיכרון המודחק של היהדות, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ראול וולש

ראול וולש (באנגלית: Raoul Walsh; ‏ 11 במרץ 1887 - 31 בדצמבר 1980) היה במאי קולנוע אמריקאי, בעל קריירה קצרה כשחקן ראינוע. בשנת 1915 גילם את דמותו של ג'ון וילקס בות' באפוס של ד.וו גריפית' "הולדתה של אומה". בהמשך ביים כשישים סרטי ראינוע, בהם "הגנב מבגדד" (1924) בכיכובו של דאגלס פיירבנקס ו"לשם התהילה" (1926) ב-1927 נמנה עם 36 המייסדים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע. ב-1930 יצר את המערבון האפי הראשון, "נתיב ענקים" (The Big Trail), בו כיכב בתפקידו הראשון פועל במה בשם מאריון מיטשל מוריסון, לו העניק וולש את שם הבמה ג'ון ויין. בהמשך ביים סרטי גנגסטרים כגון "שנות העשרים הסוערות" (1939) עם המפרי בוגרט וג'יימס קאגני, "הנוסעים בלילה" (1941) עם אידה לופינו והמפרי בוגרט, ו"חום לבן" (1949) עם ג'יימס קאגני; מערבונים כ"פיקוד אפל" (1940) עם ג'ון ויין ורוי רוג'רס, "הרי הסיירה הגבוהים" (1941) עם בוגארט ולופינו, "הם מתו במגפיהם" (1941) עם ארול פלין; סרט המלחמה "המטרה, בורמה!" (1945) עם ארול פלין וסרט מוזיקלי אחד "בלונדינית התות" עם ג'יימס קאגני, אוליביה דה הבילנד וריטה הייוורת'. כולם הופקו באולפני האחים וורנר. בשנות החמישים יצר שלושה סרטים בכיכובו של קלארק גייבל, "האיש הגבוה" (1955), "מלך וארבע מלכות" (1956) ו"להקה של מלאכים" (1957).ב-1951 ביים את "קפטן הוריישיו הורנבלואר" בכיכובם של גרגורי פק ווירג'יניה מאיו. כן ביים ב-1955 את סרט המלחמה "זעקת הקרב" לפי ספרו של לאון יוריס. סרטו האחרון היה "על גבורה ואהבה" (1964). וולש, בעל עין אחת, (השנייה מכוסה ברטייה) היה מטובי במאי הפעולה בהוליווד ואחד מחשובי יוצרי המערבון. בסך הכל ביים בין השנים 1914 ל-1964 למעלה מ-130 סרטי קולנוע וראינוע. מדיה וקבצים בנושא ראול וולש בוויקישיתוף ראול וולש, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ראול וולש, באתר AllMovie (באנגלית) ראול וולש, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ראול וולש, באתר MusicBrainz (באנגלית) ראול וולש, באתר Senses of cinema היסטוריה ויזואלית אורי קליין, אחרון המקצוענים, דבר, 23 בינואר 1981 ראול וולש, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ראול וולש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)