הנדריקה חריטסן

הנדריקה יאקובה "קיקי" חריטסן-היינסיוס (בהולנדית: Hendrika Jacoba "Kiky" Gerritsen-Heinsius;‏ 12 באפריל 1921 – 27 בדצמבר 1990) הייתה חברת תנועת ההתנגדות ההולנדית וחסידת אומות העולם. הנדריקה נולדה באמסטרדם, הולנד ב-12 באפריל 1921, כהנדריקה יאקובה היינסיוס. היא הייתה ידועה לבני המשפחה והחברים כ"קיקי". בעקבות נישואיה היא הפכה להנדריקה יאקובה חריטסן-היינסיוס. חריסטן התגוררה בגפה באמסטרדם. היא עבדה בחנות הכלבו המפורסמת של העיר, דה ביינקורף, בתחילת מלחמת העולם השנייה. חריטסן הכירה מקרוב את הסכנות העומדות בפני גברים, נשים וילדים יהודים. בתוך כמה חודשים, שתיים מחברותיה נעצרו על ידי הנאצים בהולנד. לאחר מותו של חברה הקרוב ביותר, רודולף ריכטר, ביוני 1941 במחנה הריכוז מאוטהאוזן, הנאצים עקבו אחר תנועותיה לאחר שניסתה להתערב לזכותו של מכר, ליאו צווארט, שנעצר, נחקר וגורש למחנה המעבר וסטרבורק. למרות האיום על ביטחונה האישי, היא התערבה באופן פעיל למען זיגפריד גולדסטיין, שנמלט ממחנה העבודה שהתיידד עם חברתה לעבודה, אנה מאס. לאחר שהסתירה אותו בביתה בתחילת 1943. לפי יד ושם, קיקי היינסיוס "גנבה ממעסיקיה כרטיסי מזון כדי לספק לו" לפני שעזרה לו לאתר ולעבור ל"מחבוא בטוח יותר". היא עברה להתגורר, "בדירה גדולה יותר עם מקום מסתור ... לקחה אליה את ג'ודית פרנסמן, מכרה של גולדסטיין", ושכנעה חברה אחרת לסייע בהשגת כרטיסי מזון נוספים. היא הצטרפה למחתרת ההולנדית, היא ונסעה בשליחותם "כדי לאסוף ניירות מזויפים לאנשים המסתתרים" תוך שהיא מסייעת בהסעת יהודים שנמלטו מהנאצים למקומות בטוחים יותר. כאשר הנאצים פשטו על דירתה ב-2 בפברואר 1944, היא וגולדסטין נעצרו. לדברי יד ושם, "גולדסטין נספה איפשהו במרכז אירופה בחודש יוני 1944" בעוד שקיקי נעצרה ונשלחה למחנה פיכט, ראוונסבריק, וכן מחנה משנה של דכאו, משם היא שוחררה ב-30 באפריל 1945." מוזיאון המחתרת ההולנדית באמסטרדם מציב את תאריך הגעתה לדכאו בתאריך 15 באוקטובר 1944, בעוד שרשימת האסירים שהועברו לאותו מחנה בשנת 1944 מציינת את מספר האסיר שלה שם היה "123202". רשומות שנשמרו ממחנה הריכוז בדכאו מספקות אישור למידע, ששמה היה "הנדריקה היינסיוס", שמספר האסיר שלה היה "123202", שהיא נולדה באמסטרדם ב-12 באפריל 1921, ושהיא נשלחה מרוונסבריק לדכאו; עם זאת, ברישומים אלה נכתב גם כי היא לא הגיעה לדכאו עד 12 בנובמבר 1944. בנוסף, רישומי ממחנה הריכוז דכאו מאשרים כי הוגדרה על ידי הגורמים הנאצים כ"שוצ'פטלינג" מהולנד. המונח "Schutzhäftling" (אסיר משמורת מוגן), והיה כינוי ששימש את הנאצים לתיאור אסירים פוליטיים או אחרים שלדעתם היוו איום על הרייך השלישי או שאינם רצויים. רבים מהם עוכבו ללא משפט. לאחר ששרדה מאסר הן ברוונסבריק והן בדכאו, על פי רישומיו של דכאו, היא שוחררה לבסוף ממחנה זה עם חבריה האסירים ב-30 באפריל 1945. לדברי ג'ק ואן אומן, מחבר הספר "בנות המסטקים", אמו, רני ואן אומן-דה פריס, והנדריקה היו שתיים מהנשים שביצעו עבודות כפייה באגפה-קומנדו, שהיה מחנה לוויין של דכאו, שנמצא במינכן-גייזינג כ-14 ק"מ מהמחנה הראשי של דכאו. שתי הנשים היו חברות בהתנגדות ההולנדית, והן נכלאו גם במחנות הריכוז פיכט וברוונסברוק לפני העברתן לאגפה ב-15 באוקטובר 1944 עם קבוצה של חברי התנגדות לשעבר ונשים הולנדיות אחרות. החל מדי יום עם ספירת אסירים בשעה 5:00 בבוקר, הם הוצעדו אל המפעל, שהיה חלק מרשת המפעלים העצומה שהפעילה אי גה פארבן. היא הצטוותה להרכיב טיימרים להצתת נשק, כולל תחמושת ארטילרית, פצצות ורקטות V1 ו-V2, הם חיבלו במאמצי הייצור במידת האפשר. בסוף כל יום עבודה בשעה 18:00 אחר הצהריים הם הוצעדו חזרה למינכן-גיסינג, שם ישנו שש או שבע נשים בחדר בבניין שנהרס לאחר הפצצה. האסירים בדכאו ובמחנות המשנה שלה היו בסיכון לעיתים קרובות מהפצצות בעלות הברית, שכוונו למפעלים ומסילות ברזל במינכן וסביבתה יותר מ-70 פעמים במשך חמש שנים כדי להשמיד או לפחות לשבש ולעכב את ייצור החימוש הצבא. למרות הסכנה, האסירים במתקנים אלה "לא הורשו לחפש מחסה בבונקרים או במקלטים", כתוצאה מכך רבים "חיו בפחד מתמיד מהפצצות מאוויר של בעלות הברית". כתוצאה מההפצצות, כותב ואן אומן, לא היה ניתן לעבור בכביש בן 14 הקילומטרים, המוביל בין דכאו לאגפה עד לינואר 1945, מה שמנע אספקת מזון וציוד. כאשר אזלו המלח והמצרכים האחרים, החלו מנהלי המפעל להוסיף יותר מים למנות המרק של האסירים "ובמקביל ניסו להגדיל את מכסות הייצור." נשים רבות, שהיו בתת-תזונה, חלו בקדחת הבטן, בשחפת ובמחלות אחרות, אך נלחמו להישאר באגפה זמן רב ככל האפשר מאחר שאם היו נשלחות לבית החולים הצפוף בדכאו ככל הנראה זה היה מביא למותן. בנקודה זו, מציין בית ההיסטוריה של בוואריה, "האסירים ההולנדים הפסיקו לעבוד, אף על פי שזו נחשבה לחבלה שעונשה מוות." הנדריקה חריסטן, כותבת בזכרונותיה שהבחינה בשלט: מה שלבסוף נתן את ההחלטה המכריעה ב-12 בינואר 1945, אני לא ממש זוכרת. ... זמן קצר לאחר הפסקת הצהריים העבודה הונחה לפתע מול האולם. 'לא, אנחנו לא רוצים לעבוד יותר, אנחנו רעבים.' אלה לינגנס, אחת הנשים שהואשמו מאוחר יותר "באחריות חלקית לשביתה", הצהירה כי מרד השבויים החל כאשר אישה אחת "כיבתה את המסוע ו ... שילבה את זרועותיה וכשהמפקד זועם לחלוטין. ... נשאלה מדוע היא לא עובדת "ענתה" כי אנחנו לא רוצים יותר." לאחר מכן, מרי ואדרס, אחת האסירות ההולנדיות, נתפסה כמסיתה ונשלחה לבונקר במחנה הריכוז דכאו, אך עקב נסיבות ברות מזל, ההוצאה להורג מעולם לא בוצעה. לדברי ואן אומן, משתתפי השביתה האחרים "נענשו בשעות עמידה במסדר בחצר בית המשפט" באגפה. שלושה חודשים אחר כך הושבת המפעל. זיכרונותיה של הנדריקה חריטסן על תקופת שהותה באגפה-קומנדו ובמחנות ריכוז נאציים אחרים ממשיכים להיות משותפים באמצעות אירועים מיוחדים ברחבי הולנד וגרמניה, כולל קריאת זיכרונותיה שטרם פורסמו, "העולם היה לבן", ותערוכת "המצלמה" של אלכסנדר שטייג בשנת 2017 ופסל המוקדש לזכרם של כ-550 עובדי כפייה במחנה הלוויין "גיזינגר" אגפה-קאמארוורקה. לאחר מחלה קצרה נפטרה הנדריקה "קיקי" גריריסן-היינסיוס באמסטרדם ב-27 בדצמבר 1990. חברי הקהילה קיבלו את ההזדמנות להיפרד ממנה במרכז האירועים אוסדורף באמסטרדם ב-31 בדצמבר 1990 וב-2 בינואר 1991. טקס שריפת גופתה נערך לאחר מכן ביום השני ב-2 בינואר בקרמטוריום ווסטגארד בפארק הזיכרון ווסטגארד באמסטרדם. הנדריקה חריטסן זכתה לכבוד לאומי ובינלאומי על פעילותה בהתנגדות ההולנדית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-15 בספטמבר 1989 הוענק לה על ידי יד ושם התואר חסיד אומות העולם ושמה רשום בפאנל הימני הקיצוני של חומת הולנד, שם 13 מלמטה, בגן חסידי אומות העולם, שנמצא בהר הרצל בירושלים. לחריטסן הוענק גם על ידי ממשלת הולנד "צלב הזיכרון ההתנגדות". הנדריקה חריטסן, באתר יד ושם (באנגלית)