laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ז'אן קזימיר-פרייה

ז'אן-פול-פייר קזימיר פרייה (בצרפתית: Jean Paul Pierre Casimir-Perier; ‏8 בנובמבר 1847 -11 במרץ 1907) היה מדינאי צרפתי ונשיאה החמישי (27 ביוני 1894 - 16 בינואר 1895) של הרפובליקה הצרפתית השלישית. פרייה נולד ב-8 בנובמבר 1847 בפריז לאוגוסט קזימיר-פרייה ששימש כשר הפנים בממשלתו של נשיא הרפובליקה אדולף טייר. ב-1873 נישא להלן ויטה שילדה בן ובת: קלוד קזימיר פרייה שנפל ב-1915 במלחמת העולם הראשונה וז'רמן (מאדאם סומייה). הוא נכנס לחיים הפוליטיים כמזכיר של אביו, וב-1874 התמנה לחבר מועצת מחוז אוב שבחבל שמפן-ארדן. ב-1876 נבחר על ידי אנשי מחוז זה לחבר בית הנבחרים הצרפתי, תפקיד שאליו נבחר שוב ושוב במשך 18 שנה עד שהפך לנשיא הרפובליקה. למרות מסורתה השמרנית של משפחתו, הצטרף לרפובליקנים של השמאל הפוליטי. הוא היה אחד מ-363 צירי בית הנבחרים שהצביעו בעד הצעת אי אמון בממשלתו המלוכנית של נשיא הרפובליקה, פטריס דה מק-מהון (בעת המשבר ב-16 במאי 1877). ב- 1883 הפך לתת מזכיר המדינה לענייני מלחמה, תפקיד שבו שימש עד 1885. בין 1890 ו-1892 שימש כסגן נשיא בית הנבחרים וכיושב ראש ועדת הכספים של גוף זה. ב- 10 בינואר 1893 הפך ליושב ראש בית הנבחרים, תפקיד בו שימש עד 3 בדצמבר של אותה שנה, כאשר הפך לראש הממשלה ושר החוץ. ב-24 ביוני 1894 נרצח נשיא הרפובליקה מארי פרנסואה סדי קארנו בליון. כעבור שלושה ימים בחר בית הנבחרים את ז'אן קזימיר פרייה לנשיא הרפובליקה. אולם, הוא שימש בתפקיד זה כשישה חודשים בלבד. ב-16 בינואר 1895 התפטר לאחר התפטרותו של סגנו יומיים לפני כן. הוא הסביר את התפטרותו בכך שהשרים לא התייעצו עמו לפני שקיבלו החלטות חשובות, והותירו אותו ללא שליטה ממשית על המאורעות הפוליטיים, במיוחד בתחום מדיניות החוץ. הוא זנח את הפוליטיקה לגמרי והקדיש את זמנו לעסקים, ובייחוד לעסקי מכרות. במשפטו החוזר של אלפרד דרייפוס שהתקיים בעיר רן (8 באוגוסט 1899) עדותו של ז'אן קזימיר פרייה הייתה מנוגדת לזו של הגנרל אוגוסט מרסייה שלא חדל מלהאשים את דרייפוס בבגידה. באותה שנה הציע לו נשיא הרפובליקה אמיל לובה לשמש כראש ממשלתו, אך הוא סירב. ז'אן קזימיר פרייה מת ב-1907 בגיל שישים אחרי שלקה בתעוקת לב. מדיה וקבצים בנושא ז'אן קזימיר-פרייה בוויקישיתוף ז'אן קזימיר-פרייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'אן קזימיר-פרייה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מוריס אלה

מוריס אלה (בצרפתית: Maurice Félix Charles Allais; ‏31 במאי 1911 – 9 באוקטובר 2010) היה פרופסור לכלכלה ב-École Nationale Supérieure des Mines בפריס, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1988 על תרומותיו החלוציות לתאורית השווקים וניצול יעיל של משאבים. ככלכלן תרם לתאורית קבלת החלטות, מדיניות מוניטרית ותחומים נוספים. עקב רתיעתו מכתיבה באנגלית או תרגום עבודתו לאנגלית, רבות מהתרומות המשמעותיות שלו התפרסמו בעולם הכלכלה רק לאחר שהתגלו באופן בלתי תלוי על ידי כלכלנים דוברי אנגלית. לדוגמה, באחת מעבודותיו המרכזיות "כלכלה וריבית" משנת 1947 ביסס מודל של דורות חופפים חלקית שפול סמואלסון פרסם בשנת 1958, הוא הציג את כלל הזהב של גידול אופטימלי (שלאחר מכן פרסם אדמונד פלפס ותיאר את מודל הביקוש לנכסים פיננסיים שלימים פותח על ידי ויליאם בומול. אלה התפרסם מאוד בזכות סדרת מאמרים בה תיאר את פרדוקס אלה, בעיית החלטה שהציג לראשונה בשנת 1953 שסותרת את ההיפותזה של תוחלת התועלת. בשנת 1992 ביקר אלה את אמנת מאסטריכט בגין הדגש המוגזם ששמה על הסחר החופשי. הוא הסתייג גם מהמטבע האירופאי האחיד. בשנת 2005 הביע הסתייגויות דומות לגבי החוקה האירופאית. בנוסף לקריירה בתחום הכלכלה, ביצע אלה ניסויים פיזיקליים בין השנים 1952 ו-1960 בנושאי כבידה, תורת היחסות הפרטית ואלקטרומגנטיות, במטרה לחקור קשרים הדדיים בין תחומים אלו. אלה דיווח על שלושה אפקטים כתוצאה מניסויים אלו: אפקט אנומלי בלתי צפוי במהירות הזוויתית של מישור התנודה של מטוטלת פרא-קונית, שהתגלה במהלך שני ליקויי חמה חלקיים, ב-1954 וב-1959. אפקט זה מכונה כיום "אפקט אלה". סדירות אנומלית בתנודת המטוטלת הפרא-קונית, עם מחזוריות של 24 שעות ו-50 דקות, המתאימה לגאות שגורמת הקפת הירח. סדירויות אנומליות במדידות אופטיות בעזרת תאודוליט, באותה מחזוריות גאות. מדיה וקבצים בנושא מוריס אלה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוריס אלה (בצרפתית ובאנגלית) מוריס אלה, באתר פרס נובל (באנגלית) מוריס אלה, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה מוריס אלה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מוריס אלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סקירה על פועלו והפניות למקורות נוספים [1]
אלכסנדרי זוסלין הכהן

הרב אלכסנדרי הכהן (הרב גם נודע בראשי תבות מהרז"ך, רז"ך וגם מהרא"ך), פעל בפרנקפורט, היה מחשובי פוסקי חכמי ישראל במחצית הראשונה של המאה ה־14, מחבר ספר האגודה. נולד בארפורט ושימש כרב בערים קלן, ורמיזא, ופרנקפורט. ערך מורחב – ספר אגודה הרב אלכסנדרי הכהן התפרסם בעקבות חיבורו 'ספר אגודה' שבו הוא מסכם את המסקנה ההלכתית של כל סוגיא בתלמוד, כולל סוגיות העוסקות בדיני טומאה וטהרה, קדשים והלכות זרעים – סיכום הלכתי שנחשב כנדיר לחכמי ישראל בזמן ההוא. ספר האגודה נועד להיות ספר הלכתי פרקטי, בדומה לספרו של הרא"ש, אבל הספר תמציתי יותר והמחבר מקצר ומשמיט את המשא ומתן התלמודי. הספר הוא בין הספרים הבודדים שנכתבו בזמנו שכללו הלכות שאינן נוגעות לזמן הגלות, כגון הלכות קרבנות ומצוות התלויות בארץ. יש סוברים כי הרב אלכסנדרי נהרג בפרעות שהתחוללו בימי המוות השחור, ונספה יחד עם עוד כ־3,000 יהודים בשריפה בטבח ארפורט בשנת 1349 בפרעות שהתרחשו בזמן מגפת המוות השחור. ר' ישראל ברבי יואל מארפורט, שניצל מן ההריגה, כתב קינה על האירוע, בשם: "ציון אֲרַיַוֵךְ בכי" ובה מוזכר ר' אלכסנדר זוסלין: לעומת זאת יש חולקים וסוברים כי לא נהרג על קידוש השם, וטענתם שרבנים בדורות שאחריו (כמו המהרי"ל וחבריו) אינם מזכירים אותו בתיאור "הקדוש" כפי מנהגם להזכיר אנשים שמתו על קידוש השם. ספר האגודה, באתר היברובוקס אלכסנדר זוסלין (נפטר 1349), הכהן, דף שער בספרייה הלאומית כך שם בעל האגודה בהקדמתו לדפוס המקורי של י' כ"ץ. וגם על פי כתב יד של ספר האגודה שהיה בבעלות הרב נתן הכהן אדלר שנכתב בשנת ה'רל"ג -הקדמה לספר האגודה בעריכת הרב א. בריזל דף כה. חיים בן יצחק ליפשיץ, קינות, באתר היברובוקס, מצוטט בהקדמה לספר האגודה בהוצאת הרב אברהם יוסף צ'יק. אוצר הגדולים ערך מספר תשע"ז.
עריכת רדיו

עריכת רדיו (באנגלית: Radio edit) היא גרסה חדשה של שירים אשר מיועדים להשמעה ברדיו. בהשוואה לגרסת המקור של שיר מסוים, עריכת הרדיו בדרך כלל קצרה יותר ומצונזרת. אחת הסיבות לעריכה היא למנוע השמעה של תכנים גסים ומיניים בשיר ובתחנות הרדיו. תכנים כאלה עלולים לפגוע במאזינים ואף באמן המבצע ובתדמיתו הציבורית, וגם בתדמית של תחנת הרדיו. לעיתים השיר ארוך מאוד ולתחנות הרדיו "לא נוח" להשמיע אותו במלואו. כדי לקצר את השיר, לרוב מוסרים קטעים אינסטרומנטליים ארוכים ואף מיותרים, טקסטים חוזרים וכדומה.[1] ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת ובנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בשדות פלנדריה

בשדות פלנדריה (באנגלית: In Flanders Fields) הוא שיר מלחמה אשר נכתב במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי הרופא הצבאי ג'ון מק'קרי. "בשדות פלנדריה" הפך לשיר הנודע ביותר שנכתב בזמן המלחמה. לוטננט קולונל ג'ון מק'קרי היה רופא צבאי קנדי בן 41 אשר שירת בחיל המשלוח הקנדי במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-2 במאי 1915 היה עד למותו של חברו, לוטננט אלקסיס הלמר, אשר נהרג במהלך קרב איפר השני. ביום המחרת, 3 במאי, כתב מקריי את השיר. השיר פורסם לראשונה ב-8 בדצמבר בכתב עת לונדוני. בהמשך המלחמה, ב-28 בינואר 1918, נפטר מק'קרי בעקבות דלקת ריאות. השיר זוכה למעמד קאנוני בקנדה, בשל השתתפות חיילי קנדה במלחמת העולם הראשונה בחזית זו, והוא אחד הסמלים הלאומיים המרכזיים בתרבות הקנדית. הוא נקרא בעצרות ימי הזיכרון, ובבתי הספר הוא נלמד על-פה. הבית השלישי מושמט לעיתים, בעיקר בגרסאות הנלמדות בבתי הספר, עקב הרוח המלחמתית הנושבת ממנו. קטע מהשיר מודפס על גבי שטר בן עשרה דולרים קנדיים. השיר נפוץ גם בבריטניה, כחלק מטקסי יום הזיכרון. תרגום של עופרה עופר אורן תרגום של צור ארליך תרגום של איתי נבו בכתבה "זוכרים בפרחים" של ד"ר יונת אשחר, אתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, 27 באפריל 2020 שירי מלחמת העולם הראשונה אודת הזיכרון מדיה וקבצים בנושא בשדות פלנדריה בוויקישיתוף בשדות פלנדריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איך הפך דם המכבים לסמל של יום הזיכרון? | כאן סקרנים, באתר יוטיוב פול ראסל, המלחמה הגדולה והזיכרון המודרני, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2000, עמוד 248
פרשת הדיסקונטאים

פרשת הדיסקונטאים היא פרשה פלילית של הרצת מניות שנחשפה על ידי מחלקת החקירות של הרשות לניירות ערך במחצית הראשונה של 1994, במסגרתה הורשעו אנשי עסקים ונושאי משרה בבנק דיסקונט ובחברה המרכזית לניירות ערך. אנשי החבורה הואשמו בהרצת ניירות ערך, בעיקר איגרות חוב ממשלתיות. אנשי העסקים אריה אדלר וטדי שגיא היו רוכשים איגרות חוב במכרזים של בנק ישראל, ונושאי התפקידים בדיסקונט השתמשו בחשבונות ניירות הערך שנוהלו על ידי אילנות דיסקונט ובנק דיסקונט כדי להזרים ביקושים פיקטיביים לגבי איגרות החוב, במטרה להעלות את שווי השוק שלהן באופן מלאכותי. לאחר עליית השערים, מכרו אנשי העסקים את איגרות החוב ברווח וחילקו אותו בין המעורבים. משפטם של הדיסקונטאים היה קצר, ופסק הדין ניתן על ידי השופט המחוזי אמנון סטרשנוב ב-1 בנובמבר 1996. עופר הלדשטיין, מנהל מערך הייעוץ של דיסקונט, נידון לשש שנות מאסר בפועל ולקנס של 4 מיליון ש"ח דוד ויינמן, מבצע בכיר באילנות דיסקונט, נידון לארבע שנות מאסר בפועל ולקנס של מיליון ש"ח אפרים קוצ'ינסקי, סמנכ"ל אילנות דיסקונט, נידון לשלוש שנות מאסר בפועל ולקנס של 750 אלף ש"ח אהוד יעקב, סגן האחראי על המבצעים בבנק דיסקונט, נידון לארבע שנים וחצי מאסר בפועל ולקנס של 1.5 מיליון ש"ח מרדכי מרקדו, האחראי על המבצעים בבורסה מטעם הבנק, נידון לשנתיים מאסר בפועל ולקנס של 300 אלף ש"ח איש העסקים אריה אדלר, מנהל תיקים בחברה המרכזית לניירות ערך, נידון לשלוש שנים וחצי מאסר בפועל ולקנס של 1.5 מיליון ש"ח איש העסקים טדי שגיא, הורשע על פי הודאתו לפני סיום המשפט של חבריו מדיסקונט שנה מאוחר יותר נדחה ערעורם של ה'דיסקונטאים' לבית המשפט העליון, אם כי זה הקטין את גובה הקנסות. כל המעורבים בפרשה סיימו לרצות את עונשי המאסר שלהם. ראובן קובנט, ראש מחלקת חקירות ברשות לניירות ערך באותה עת, קיבל את אות אביר איכות השלטון מהתנועה למען איכות השלטון בישראל בשנת 1994 על פועלו בקשר לפרשה. הדס מגן, ‏עונשי מאסר כבדים וקנסות גבוהים נגזרו על נאשמי פרשת הדיסקונטאים, באתר גלובס, 3 בנובמבר 1996 אמיר הלמר, מצווארון לבן לחליפת פסים, באתר הארץ, 8 בפברואר 2004 שוקי שדה, "החבורה הזאת השתינה מהמקפצה", באתר הארץ, 15 בינואר 2009
פייטרו ציאני

פייטרו ציאני (באיטלקית: Pietro Ziani; נפטר ב-13 במרץ 1230) היה הדוכס ה-42 של ונציה. ציאני כיהן כדוג'ה מה-15 באוגוסט 1205 ועד שנת 1229. פייטרו ציאני, אשר ירש את כס הדוג'ה לאחר פטירתו של אנריקו דאנדולו, היה בנו של הדוג'ה סבאסטיאנו ציאני. משפחת ציאני הייתה משפחת אצולה עשירה ובעלת השפעה רבה בוונציה. בצעירותו פיקד ציאני על הצי הוונציאני שליווה את הקיסר פרידריך ברברוסה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1177. לאחר מכן פיקד ציאני על צי וונציאני במהלך מסע הצלב הרביעי ובמהלך ביזת קונסטנטינופול בשנת 1204. לאחר בחירתו לתפקיד הדוג'ה, הציע ציאני להעביר את בירת לה סרניסמה לקונסטנטינופוליס, אולם מועצת הרפובליקה התנגדה להצעה. ציאנו ארגן את שטחי האימפריה שנכבשו על ידי הצי הוונציאני, ובהם האיים כרתים וקורפו, ואף הפך חלק מהעיר קונסטנטינופוליס לעיר ונציאנית בה נדרשו תושבי אותו רובע להישבע אמונים לוונציה. ציאני פיתח את קשרי המסחר של ונציה עם הערים השונות שהיו חלק מהאימפריה הביזנטית, ובשנת 1210 חתם על הסכם שלום וסחר עם מיכאל קומננוס דוכס, שליט נסיכות אפירוס. בפברואר 1229 התפטר ציאני מתפקידו, ובמקומו נבחר יאקופו טייפולו. ציאני נפטר שנה לאחר מכן ונקבר בכנסיית סן ג'ורג'ו מג'ורה. מדיה וקבצים בנושא פייטרו ציאני בוויקישיתוף
הסכם יפו (1192)

הסכם יפו הוא הסכם שנחתם ב-2 בספטמבר 1192 לשלוש שנים בין ריצ'רד לב הארי וצלאח א-דין, שבו הוסכם בין הצדדים כי מישור החוף יהיה בידי הצלבנים ופנים הארץ בידי המוסלמים. רמלה ולוד מחולקים בין הצדדים. באשר לירושלים - הוסכם כי לנוצרים תינתן הרשות לבקר בה במעמד של צליינים ומבלי לשלם מס. ערך מורחב – מסע הצלב השלישי בעקבות הזעזועים של אובדן ירושלים ונפילת ממלכת הצלבנים בידי המוסלמים התעוררו הנוצרים וביוזמת האפיפיורות התארגן מסע הצלב השלישי שהיה הגדול מכולם. שלושת השליטים אירופיים שעמדו בראש מסע-הצלב היו הקיסר הגרמני פרידריך ברברוסה, מלך צרפת- פיליפ אוגוסט, וריצ'רד לב הארי – מלך אנגליה. המחנות יצאו לעכו, שנקבעה כנקודת מפגש. שם הצטרף אליהם גי מליזיניאן, מלך ירושלים. המצור על עכו החל במרץ ועכו נכנעה ב-12 ביולי 1191. היעד במסע צלב זה היה כיבושה מחדש של ירושלים. לאחר כיבוש עכו, חלה נסיגה והאטה בהמשך המסע לכיוון ירושלים שריפתה את רוח הלוחמים. מטעמים אסטרטגיים נסוגו הצלבנים לעבר מישור החוף והתחדש המשא ומתן בין הצדדים. המוסלמים שמו מצור על יפו במטרה לכובשה אך ברגע האחרון נמנעה יפו מנפילתה לידיהם על ידי ריצ'רד לב הארי. ב-2 בספטמבר 1192, בהסכם שנחתם לשלוש שנים, הוסכם בין הצדדים כי רצועת החוף תהיה בידי הצלבנים ופנים הארץ בידי המוסלמים. רמלה ולוד מחולקים בין הצדדים. באשר לירושלים- מטרת מסע הצלב, כל שהושג היה כי לנוצרים תינתן הרשות לבקר בה במעמד של צליינים ומבלי לשלם מס. ריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה, חתם בשמם של הנוצרים על החוזה. קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך ברברוסה, טבע לפני הגיעו לארץ-ישראל, ופיליפ אוגוסט, מלך צרפת עזב את הארץ לאחר שכבש את עכו. ריצ'רד נותר, אפוא, השליט הנוצרי היחיד במערכה, שיכול לחתום על החוזה. בצד המוסלמי אין לתמוה על כך שהשליט האיובי צלאח א-דין הוא שהיה חתום על החוזה, הן בשל כוחו בעולם המוסלמי, והן משום שהפיל את הממלכה הצלבנית. הישגיו של הסכם יפו היו הכרה במדינה הצלבנית החדשה, ודריסת רגל לנוצרים בירושלים. לנוצרים הותר לבקר בעיר במעמד של צליינים הפטורים מתשלום מס. זה היה ההישג המשמעותי הראשון מאז נפילת העיר בידי צלאח א-דין. כמו כן, מבחינת הצלבנים הושגו מספר הישגים טריטוריאליים ברצועת החוף. אין לתמוה על כך שהתגובות בעולם הנוצרי היו חיוביות, וריצ'רד לב הארי נזכר כדמות שגאלה את הנצרות וכגיבור נוצרי. העולם המוסלמי לא היה מרוצה מההסכם. הביקורת על צלאח א-דין הייתה חריפה בשל ההכרה בקיומה של מדינה צלבנית לאורך החוף ובשל משמעותו של ההסכם כאות לחולשת המוסלמים. ההסכם הדגיש את הפער שבין התעמולה המוסלמית הקוראת לג'יהאד לבין שיקולים אסטרטגיים וכלכליים. מבחינת הנוצרים, האירוניה היא שריצ'רד לב הארי עזב את חופי הארץ מבלי לראות את ירושלים, מטרת המסע, ובכך הותיר לעצמו הצדקה למסע צלב עתידי (שלא מימש). יעל קציר, ירושלים לדורותיה (יחידה 6), האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשנ"ה.
סוף העולם (סרט, 1999)

סוף העולם (באנגלית: End of Days) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת אימה ומתח, בבימויו של פיטר היימס. הסרט יצא לאקרנים ב-24 בנובמבר 1999. בסרט שיחקו ארנולד שוורצנגר, רובין טאני וגבריאל ביירן. בהמשך יצא אלבום "Music From and Inspired by the Motion Picture End of Days" עם מוזיקה מהסרט. השטן משתחרר אחרי אלף שנים במטרה להשמיד את העולם ב-1 בינואר 2000 שנת המילניום. לשם כך הוא מתחזה לבנקאי (גבריאל ביירן) ועליו למצוא את בת זוגו כריסטין יורק (רובין טאני) כדי להביא ילד לעולם ולהשמידו לפי הנבואה. ומי שעוצר אותו הוא ג'ריקו קיין (ארנולד שוורצנגר), שוטר אלכוהוליסט שרדוף על ידי העבר, שאשתו ובתו נהרגו. "סוף העולם", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סוף העולם", באתר נטפליקס "סוף העולם", באתר AllMovie (באנגלית) "סוף העולם", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "סוף העולם", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "סוף העולם", באתר Metacritic (באנגלית) "סוף העולם", באתר אידיבי "סוף העולם", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "סוף העולם", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביקורת - נסים דיין, ‏זהו, סוף העולם הגיע, באתר גלובס, 3 בדצמבר 1999 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פוטופון

פוטופון (Photophone) הוא מכשיר פרי פיתוח של אלכסנדר גרהם בל, שהוגדר על-ידו כהמצאתו הגדולה ביותר. ב-19 בפברואר 1880 התחיל בל בפיתוח טלפון אלחוטי מבוסס אור. הפוטופון מבוסס על עיקרון שינוי ההתנגדות בעקבות הארה חיצונית של החומר. בל לקח פיסת סלניום ששימשה לו כמקלט ושינה את התנגדותו בעזרת אור השמש. כאשר המקלט מואר התנגדותו יורדת וכאשר הוא ללא תאורה ההתנגדות עולה. איפנון אור השמש נעשה באמצעות מראה רוטטת. תנודות הקול של הדובר משנות את המראה ממראה קעורה למראה קמורה ובכך משנות את האור מאור ממוקד לאור מפוזר ומשנות את עוצמת ההארה המגיעה למקלט הנמצא במוקד המראה. המכשיר מתפקד בעצם כטלפון לכל דבר רק שבמקום אות חשמלי המידע הוא אופטי. המכשיר נוסה בהצלחה ב-3 ביוני 1880 בוושינגטון למרחק של 213 מטר כאשר התנגדות המקלט שונתה מ-300 Ω {\displaystyle \Omega } ל-100 Ω {\displaystyle \Omega } . תקשורת אופטית עושים היסטוריה, פוטופון כטלפון נייד ראשון אלכסנדר גרהם בל, ממציא הפוטופון ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרעה סנדרס

פרעה סנדרס (באנגלית: Pharoah Sanders;‏ 13 באוקטובר 1940 – 24 בספטמבר 2022) היה נגן סקסופון ג'אז אמריקאי. היה פעיל בעיקר בסגנונות ג'אז חופשי ואוונגרד. נחשב לממשיך דרכו של ג'ון קולטריין. כחבר בולט בתנועת המחאה של האפרו-אמריקאים נגד מדיניות ההפרדה הגזעית וכתומך בצד הרדיקלי יותר של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית שקרא לבדלנות, היה מבין המובילים של מגמת ההינתקות מהאסתטיקה האירופאית במוזיקה כייצוג להתנתקות מ"התרבות הלבנה" וחתר ליצירת מוזיקה שחורה המושפעת ממקצבים אפריקאים, אסתטיקה אפריקאית וסולמות לא-אירופאים. נולד בשם פרל סנדרס (Ferrell Sanders) בליטל רוק, ארקנסו. את הקריירה שלו כנגן סקסופון טנור החל באוקלנד (קליפורניה) בלהקות רית'ם אנד בלוז. ב-1961 עבר לניו יורק וניגן עם הפסנתרן סאן רא שנתן לו את הכינוי "פרעה". משנת 1965 היה שותף קבוע של קולטריין ברוב נסיונותיו החדשניים והשפיע על קולטריין לדחוף את גבולות הז'אנר ואת גבולות ההבעה של הסקסופון קדימה. באותה תקופה ניגן גם בחבורת הג'אז החופשי שהובילה את הג'אז למחוזות חופשיים, יצריים, לא-מרוסנים, דחוסי-צליל ודיסוננסיים עם אלברט איילר, סאן רא, ססיל טיילור ואחרים. דואט הטנורים שלו עם קולטריין Meditations הוא אחת מפסגות סגנון זה. סנדרס הושפע מקולטריין מוזיקלית, אף על פי שהמשיך לקדם את סגנונו האישי אולם הוא הושפע מקולטריין גם מבחינה רוחנית, בראיית המוזיקה ככלי מיסטי ובנגינה כטקס דתי. מבחינה סגנונית שם סנדרס דגש על אלתור חופשי בקבוצה, בניגוד לדרך הסולו האינדיבידואלי של קולטריין. ב-1968 הצטרף לתזמורת מלחיני הג'אז (JCOA: Jazz Composer's Orchestra Association) בהנהגת מייקל מנטלר וקרלה בליי באלבום Communications יחד עם ססיל טיילור, דון צ'רי, לארי קוריאל ואחרים. ג'ון זורן ציין את סולו הטנור של סנדרס בתקליט זה כסולו הטנור הטוב ביותר ששמע. בשנות השבעים שיתף פעולה עם אלמנתו של קולטריין, הפסנתרנית אליס קולטריין, בתקליט Journey In Satchidananda והקליט מספר תקליטים בחברת התקליטים !Impulse(אנ') שהייתה מזוהה עם קולטריין. בנוסף לנגינה ויצירה היה סנדרס בשנים אלה פעיל פוליטי בתנועה לזכויות האזרח במאבק לזכויות האפרו-אמריקאים, תוך שילוב האידאולוגיה ברעיונות של ג'אז חופשי ושימוש במקצבים אפריקאים (למשל בתקליט Black Unity מ-1971). בשנות השמונים והתשעים היה עסוק בחיפוש מתמיד וניסה נגינת רית'ם אנד בלוז, הארד בופ וג'אז מודאלי. ב-1994 נסע למרוקו ושיתף פעולה עם מוזיקאים מקומיים בתקליט The Trance Of Seven Colors. ב-2003 ניגן ב"להקת הקונכיות הקדושות" של סטיב טוריי. נפטר ב-24 בספטמבר 2022. מדיה וקבצים בנושא פרעה סנדרס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרעה סנדרס (באנגלית) פרעה סנדרס, ברשת החברתית פייסבוק פרעה סנדרס, ברשת החברתית אינסטגרם פרעה סנדרס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרעה סנדרס, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) פרעה סנדרס, באתר ספוטיפיי פרעה סנדרס, באתר AllMusic (באנגלית) פרעה סנדרס, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרעה סנדרס, באתר Yandex.Music (ברוסית) פרעה סנדרס, באתר Discogs (באנגלית) פרעה סנדרס, באתר Songkick (באנגלית) פרעה סנדרס, באתר בנדקמפ פרעה סנדרס, באתר בילבורד (באנגלית) פרעה סנדרס, באתר JazzSupreme.com (באנגלית) דיסקוגרפיה, באתר Angelfire (באנגלית) מתוך כתבה על אלברט איילר "להקת הקונכיות הקדושות", All about Jazz
מתג אופטי

מתג אופטי הוא רכיב המאפשר הפניה וחסימה של אות אופטי במערכת תקשורת אופטית מבוססת סיב אופטי או במערכת משולבת רכיבים אופטיים. יש שיטות שונות ליצור ושימוש במתג אופטי כאשר חלקן אופטיות, חלקן חשמליות וחלקן מכניות. מיתוג ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בדרכים

בדרכים (באנגלית: On the Road) הוא רומן אוטוביוגרפי ברובו, מאת הסופר האמריקאי ג'ק קרואק שנכתב באפריל 1951, וראה אור ב-1957 (בהוצאת Viking Press). הרומן נחשב לאחת מאבני היסוד של דור הביט (Beat Generation). הספר נכתב בהשראת מסעותיו הספונטניים של קרואק וחבריו ברחבי ארצות הברית. ברומן מתוארים השפעתם של הג'אז (בעיקר מוזיקת הבופ), ספרות ושימוש בסמים. בעריכה שונו שמות הדמויות וחלק מהחוויות נמחקו (בעיקר המיניות ותוך שימוש בסמים). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. עיבוד קולנועי ראשון ל"בדרכים" הוצע בשנת 1957 כאשר ג'ק קרואק כתב מכתב בן עמוד אחד לשחקן מרלון ברנדו, והציע לו לגלם את דין מוריארטי בזמן שקרואק יגלם את סאל פארדייס. ברנדו מעולם לא הגיב למכתב; מאוחר יותר הציעו האחים וורנר 110,000 דולר עבור הזכויות על ספרו של קרואק, אך סוכנו, סטרלינג לורד, דחה זאת, בתקווה לעסקה של 150,000 דולר מ-Paramount Pictures, שלא התרחשה. זכויות הסרט נקנו ב-1980 על ידי המפיק פרנסיס פורד קופולה תמורת 95,000 דולר. קופולה ניסה כמה תסריטאים, כולל מייקל הר, בארי גיפורד והסופר ראסל בנקס, אפילו כתב טיוטה בעצמו עם בנו רומן, לפני שבחר לבסוף בחוזה ריברה. היו מספר שתוכניות שנבחנו: ג'ואל שומאכר כבמאי, עם בילי קרודופ בתור סאל פארדייס, וקולין פארל בתור דין מוריארטי; אחר כך איתן הוק בתור פארדייס ובראד פיט בתור מוריארטי; ב-1995, הוא תכנן לצלם סרט 16 מ"מ בשחור-לבן וערך אודישנים בנוכחות המשורר אלן גינסברג, אבל כל הפרויקטים הללו לא יצאו לפועל. לאחר שראה את "דרום אמריקה באופנוע" של הבמאי הברזילאי וולטר סאלס (2004), קופולה מינה את סאלס לביים את הסרט. כהכנה לסרט, נסע סאלס בארצות הברית, התחקה אחר מסעו של קרואק וצילם את הסרט התיעודי "In Search of the World" שיצא בשנת 2010. סם ריילי כיכב בתפקיד סאל פארדייס, גארט הדלונד גילם את דין מוריארטי, קריסטן סטיוארט גילמה את מרי לו, וקירסטן דאנסט גילמה את קמיל. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן ב-2012 והיה מועמד לפרס דקל הזהב. מדיה וקבצים בנושא בדרכים בוויקישיתוף מתן חרמוני, בדרכי שלי, על הספר "בדרכים: המגילה המקורית" מאת ג'ק קרואק, באתר הארץ, 24 בפברואר 2010 עמיחי שלו, בדרכו שלו, באתר ynet, 16 בדצמבר 2009 אסנת איטה סקובלינסקי, ממשיכה את דרכו, באתר ynet, 27 בדצמבר 2009 אסנת איטה סקובלינסקי, סודות אל איי, באתר ynet, 4 בינואר 2010 אסנת איטה סקובלינסקי, סידורים אחרונים בדנוור, באתר ynet, 10 בינואר 2010 אסנת איטה סקובלינסקי, בית השמש העולה, באתר ynet, 18 בינואר 2010 אסנת איטה סקובלינסקי, אשת הונקי טונק, באתר ynet, 24 בינואר 2010 אסנת איטה סקובלינסקי, אמריקה של נייר, באתר ynet, 1 בפברואר 2010 אסנת איטה סקובלינסקי, סוף הדרך, באתר ynet, 9 בפברואר 2010 בדרכים, באתר OCLC (באנגלית) בדרכים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאקופו טייפולו

יאקופו טייפולו (באיטלקית: Jacopo Tiepolo ; נפטר ב-19 ביולי 1249) היה הדוכס ה-43 של ונציה. יאקופו טייפולו כיהן כדוג'ה מה-6 במרץ 1229 ועד ה-2 במאי 1249. קודם לכהונתו כדוג'ה כיהן יאקופו בין השנים 1218–1220 כדוכס כרתים ולאחר מכן כפודסטה של קונסטנטינופול בין השנים 1224–1227. בעת הבחירות לתפקיד הדוג'ה, היה שוויון בין מספר הקולות שקיבל טייפולו לבין מספר הקולות שקיבל יריבו מארינו דאנדולו - כל אחד קיבל 20 קולות, והבחירה ביניהן הייתה באמצעות הגרלה. בחירה זו החלה את הריב בין משפחת טייפולו - משפחה אריסטוקרטית ותיקה, ומשפחת דאנדולו - משפחה שנחשבה "מתעשרת חדשה" באותה עת - ריב שנמשך מספר דורות. על אף ביקורו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך השני בוונציה בשנת 1233, הורעו היחסים בין ונציה לבין האימפריה, ובשנת 1239 הצטרפה ונציה לליגה הלומברדית, ונלחמה כנגד אצלינו דה רומאנו השלישי, בן בריתו של הקיסר. באחד הקרבות נהרג בנו של הדוג'ה, פייטרו טייפולו. בשנת 1242 הסתיימה הקודיפיקציה של החוק האזרחי בוונציה - שהחלה בתקופת שלטונו של אנריקו דאנדולו, ובשנות ה-40 של המאה ה-13 החלו בבניית הכנסיות סנטי ג'ובאני אי פאולו ובזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי. בשנת 1249 ויתר טייפולו על כיסאו ונפטר מספר חודשים לאחר מכן. הוא נקבר בכנסיית סנטי ג'ובאני אי פאולו. לימים, בנו של יאקופו טייפולו - לורנצו טייפולו כיהן כדוג'ה. מדיה וקבצים בנושא יאקופו טייפולו בוויקישיתוף יאקופו טייפולו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ריסי

ריסי (בפולנית ובסלובקית: Rysy; בגרמנית: Meeraugspitze; בהונגרית: Tengerszem-csúcs) הוא הר ברכס הרי הטאטרה הגבוהים (חלק מהרי הטאטרה), הנמצא בגבול המדינות פולין וסלובקיה. להר שלוש פסגות: המרכזית, בגובה 2,503 מטרים; הצפון-מערבית, בגובה 2,499 מטרים; והדרום-מזרחית, בגובה 2,473 מטרים מעל פני הים. פסגת ההר הצפון-מערבית היא הנקודה הגבוהה ביותר בפולין, ושתי הפסגות האחרות נמצאות בצד הסלובקי של הגבול, בתחומי מחוז פרשוב. מומחים משערים שהשם הפולני והסלובקי, ריסי (Rysy), שמשמעותו "שריטות" או "בקעים", מתייחס לגאיות הקיימים בתחומי ההר. אלו נמצאים גם במורדותיו המערביים וגם במורדותיו הצפוניים. אטימולוגיה עממית סלובקית גורסת כי השם "Rysy" הגיע משמו של בעל החיים שונר (Lynx), סוג ממשפחת החתוליים, אף על פי שבית הגידול של החיה אינו כולל את ההר ריסי. משמעות השם ההונגרי (Tengerszem-csúcs) והשם הגרמני (Meeraugspitze) היא "פסגת עין-הים", כשם האגם הקרחוני המצוי בצפונו של ההר, וקרוי "עין הים" (בפולנית: Morskie Oko). ההעפלה הראשונה הידועה להר התרחשה בשנת 1840, על ידי אדה בלאסי ומדריכו, יאן רומאן-דרייצ'ני. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1884, היו תאודור וונדט ויאקוב הורוואי לראשונים שהעפילו להר בתקופת החורף. במאה ה-20 הועלתה השערה לא מבוססת, לפיה לנין, שליטה הראשון של ברית המועצות, טיפס על ההר בשנות העשרה של המאה ה-20. השערה זו נתמכה וקודמה על ידי השלטונות הקומוניסטים. ריסי הוא ההר הגבוה ביותר בהרי הטאטרה שנגיש לתיירים עצמאיים, ברגל, ללא מדריך. ניתן לטפס על פסגת ההר דרך הצד הסלובקי, במסלול המתחיל באגם שטרבסקה פלסו (בסלובקית: Štrbské pleso) ועובר בבקתת הרים בשם חאטה פוד ריסמי (Chata pod Rysmi), בקתה למרגלות הפסגה, בגובה 2,250 מטרים הפתוחה בקיץ (בחודשים מאי-אוקטובר). ניתן להגיע לפסגה גם דרך הצד הפולני, בשביל קשה ותלול יותר המתחיל באגם מורסקייה אוקו. החל משנת 2000 פעל בפסגת ההר מעבר גבול להולכי רגל בין פולין וסלובקיה, שהיה פתוח בשעות היום בחודשים יולי, אוגוסט וספטמבר. מעבר זה סיים את פעולתו בשנת 2007 עם פתיחת הגבולות בין שתי המדינות. תמונות נוספות מידע על ההר ב-peakbagger.com בקתת ההרים שלמורדות הפסגה מידע נוסף על ההר, תמונות ריסי - הפסגה הפולנית, 2,499 מטרים ריסי - הפסגה הסלובקית, 2,503 מטרים תמונות מהשביל המוביל אל הפסגה