laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מומנטום דמוגרפי

מומנטום דמוגרפי או מומנטום ביולוגי הוא תופעה דמוגרפית שבה באוכלוסייה מסוימת, למרות ששיעור הפריון יורד בחדות (נשים יולדות בממוצע פחות ילדים), יש עלייה בכמות הלידות הכוללת באוכלוסייה, בגלל התפלגות הגיל הצעיר של האוכלוסייה, ומכאן שהריבוי הטבעי ממשיך לעלות. הדמוגרף הקנדי נתן קיפיץ הסביר כי "התופעה מתרחשת מכיוון שתקופה של פוריות גבוהה הביאה לשיעור גבוה של נשים בגילאי הפוריות, ואלה מבטיחות שיעורי ילודה גולמיים גבוהים הרבה אחרי שהשיעורים הספציפיים לגיל ירדו." תהליך התיעוש ומודרניזציה שעובר העולם מאז המהפכה התעשייתית כולל גם השפעות חברתיות ודמוגרפיות. בכל אוכלוסייה שעוברת תהליך מודרניזציה ניתן להבחין בתהליך של תמורה דמוגרפית: בשלב הראשון יורד שיעור התמותה ותוחלת החיים עולה. בשלב זה האוכלוסייה גדלה בקצב מהיר. בשלב השני, שיעור הפריון (מספר הילדים הממוצע לאישה) יורד, אך שיעורי הילודה נשארים גבוהים משיעורי התמותה. בתקופת המעבר בין השלבים, הרכב האוכלוסייה הוא צעיר, והילדים והנוער מהווים אחוז ניכר ממנה. כאשר מגיעים הילדים לגיל הפריון האוכלוסייה עדיין גדלה. במילים אחרות, הרכב האוכלוסייה מפצה על הירידה בשיעור הפריון, משום שלמרות שאישה יולדת פחות ילדים יש יותר ויותר נשים שנכנסות למעגל הפריון כך ששיעור הילודה הכולל נשמר. ככל שהאוכלוסייה צעירה יותר כך המומנטום יימשך שנים רבות יותר. רק בשלב השלישי נצפית ירידה בשיעור הריבוי הטבעי. בסופו של דבר, כאשר המומנטום מסתיים, האוכלוסייה עתידה להתייצב, ואף, כפי שקורה במדינות אירופאיות מסוימות, לעמוד על מאזן שלילי, בו יותר אנשים נפטרים מאלו שנולדים. בישראל מושג המומנטום הדמוגרפי מתקשר בעיקר לערביי ישראל. במאה ה-21 ערביי ישראל הגיעו לשלב השני שבו שיעור הפריון יורד, אך מבנה הגילים מתאים לאוכלוסייה צעירה: 40% מהאוכלוסייה הערבית בישראל נמצאת מתחת לגיל 18 (2009). לפיכך, צפוי שיעור הילודה הכולל של ערביי ישראל להישמר ויכול אף לגדול גם אם לא מתחשבים כלל בשיעור הפריון של אישה ערבייה בישראל. ברבות ממדינות אירופה מתרחש תהליך דמוגרפי של מומנטום דמוגרפי שלילי, כלומר מבנה הגילים באוכלוסייה מתאים לאוכלוסייה זקנה ולכן גם אם שיעור הפריון של אישה יגדל האוכלוסייה תמשיך לקטון כי אין מספיק נשים בגיל הפריון. במקרים כגון אלו, בשל המחסור באזרחים בגיל היצרנות, נוטות מדינות רבות לעודד הגירה חיצונית לשם איוש התפקידים הדורשים צעירים למילואם. Vincent Paul, Potentiel d’accroissement d’une population, Journal de la Société de Statistique de Paris, 1re Série, Janvier–Février 86(1–2), 1945, עמ' 16–39 N. Keyfitz, On the momentum of population growth, Demography 8, 1971-02, עמ' 71–80 תמורות באוכלוסייה ובחברה של המזרח התיכון, ע.8 באתר משרד החינוך.
תחרות מונופוליסטית

תחרות מונופוליסטית היא מבנה שוק בו יש מספר לא קטן של חברות בשוק, המוכרות מוצרים דומים אך לא זהים (עיתונים, בגדים, מזון, שירותים וכדומה). המודל מבוסס על ספרו של אדוארד צ'מברלין "התאוריה של תחרות מונופוליסטית" שפורסם ב-1933. במצב זה הפירמה אינה מקבלת מחיר כנתון, בדומה לתחרות משוכללת, אלא יכולה לקבוע בעצמה את המחיר. בעצם קביעת המחיר היא מתנהגת כמו מונופול. פירמה בתחרות מונופוליסטית תמכור יותר כאשר: יש מספר קטן של חברות בשוק. המחיר של החברות האחרות יהיה גבוה יותר. כאשר המחיר שלה יקטן. כאשר כל הענף מוכר יותר. ולהפך – פירמה תמכור פחות כאשר: מספר החברות בשוק גדל. המחיר של חברות אחרות יהיה נמוך יותר. כאשר המחיר שלה יועלה. כשכל הענף מוכר פחות. הפירמה תנהג בדיוק כמונופול – תשווה את הפדיון השולי לעלות השולית, וכך תקבע את הכמות אותה תייצר ותמכור. בשלב הבא, הפירמה תקבע את המחיר שניתן לגבות על כמות זו לפי עקומת הביקוש שהיא רואה. מדיה וקבצים בנושא תחרות מונופוליסטית בוויקישיתוף money/topic/monopoly-economics תחרות מונופוליסטית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ספינגומיילין

ספינגומיילין הוא פוספוליפיד שהוא גם ספינגוליפיד, כלומר הוא בעל שלד ספינגוזין, כוהל אמיני שבקצה אחד מכיל שרשרת פחמימנית ארוכה (בדומה לחומצת שומן), ובקצה השני שייר הידרוקסיל. על אחד מהפחמנים של שלד הספינגוזין מצויה קבוצת אמינו (קבוצה המכילה אטום חנקן). אל קבוצת האמינו קשורה בקשר אמידי חומצת שומן ולשייר ההידרוקסיל קשור שייר פוספוריל כולין בקשר אסטרי. הפוספוריל כולין ממלא את תפקיד קבוצת הזרחה והכוהל הנוסף: הוא מורכב מהכוהל כולין, אליו קשורה בקשר אסטרי קבוצת זרחה. קבוצת הזרחה היא זו הנקשרת לספינגוזין. ספינגומיילין מצוי בממברנות של כל היצורים האאוקריוטים, ובעיקר בממברנת התא. ריכוזו גבוה בעיקר במערכת העצבים מכיוון שהוא מרכיב עיקרי במיילין – מעטפת שומנית העוטפת את העצבים, ובכך מסייעת להעברת האות העצבי למרחקים גדולים. טרשת נפוצה היא מחלה המאופיינת בהידלדלות הספינגומיילין והמיילין, דבר הגורם לליקויים בתפקוד העצבי. הספינגומיילין תואר לראשונה בספרו של ג‘ורג טודיקום על המוח שהתפרסם בשנת 1884. בספר זה תואר הספינגומיילין כתרכובת שמרכיביו הם ספינגוזין, חומצת שומן וכולין. מבנה הספינגומיילין תואר לראשונה על ידי לודביג פיק ומקס ביאלכובסקי בשנת 1927. בשנת 1930 הוכח שהספינגומיילין הוא בעצם תערובת של מולקולות בעלות חומצות שומן שונות. בתחילת שנות ה-60 היה ידוע שמחלת נימן פיק קשורה להצטברות ספינגומיילין בגוף ונעשה מחקר מקיף על המבנה המדויק של הספינגומיילין. בשנת 1964 הצליח דוד שפירא לסנתז ספינגומיילין ובעקבות זאת בשנת 1966 ייצרו שפירא ד"ר קנפר ורוסקו בראדי ספינגומיילין מסומן בפחמן 14. בעזרתו הצליח לקדם את המחקר במחלת נימן פיק. מדיה וקבצים בנושא ספינגומיילין בוויקישיתוף YECHEZKEL BARENHOLZ and SHIMON GATT, Sphingomyelin: metabolism, chemical synthesis, chemical and physical properties, in Phospholipids, Elsevier, 1982, Chapter 4, page 129 Roscoe O. Brady, The concept of Treatment in Lysomal Storage Diseases, in Lysosomal Storage Disorders, Springer Science & Business Media, 2007, pages 37-38
מחוזות וייטנאם

מבחינה מנהלית וייטנאם כוללת 58 מחוזות (tỉnh) ו-5 ערים בעלי מעמד מיוחד (thành phố trực thuộc trung ương). המחוזות מחולקים לנפות. מדיה וקבצים בנושא מחוזות וייטנאם בוויקישיתוף נתוני אוכלוסייה
מוחמד עבדו

מוחמד עבדו (בערבית: محمد عبده, תעתיק מדויק: מחמד עבדה; 1849 - 11 ביולי 1905) היה תאולוג, משפטן והוגה רפורמיסט אסלאמי מצרי, המופתי של מצרים ותלמידו וממשיך דרכו של ג'מאל א-דין אל-אפגאני. בנוסף, עבדו חבר במסדר הבונים החופשיים. עבדו נולד ב-1849 בכפר שבדלתא המצרית, למשפחה בעלת מסורת של למידה ואדיקות. אביו היה כנראה ממוצא טורקי, אמו ממשפחה ערבית. בגיל 13 נשלח ללמוד באחמדי בטאנטה שהיה בית הספר הטוב ביותר באותה התקופה אחרי אל-אזהר. הוא לא היה מרוצה משיטת הלימוד - למידת פרשנות הטקסטים העתיקים בעל-פה. הוא רצה לנטוש את לימודיו, אך דודו השייח' דרוויש שכנע אותו לחזור. עבדו חזר לטאנטה ואחרי סיום הלימודים שם, נסע ללמוד באל-אזהר בקהיר בין השנים 1869-1877. אל-אפגאני עבר דרך קהיר בדרכו לקונסטנטינופול, ולאחר שהפגישם השייח' דרוויש הפך עבדו לאחד מתלמידיו והקדיש את עצמו להפצת תורתו של אל-אפגאני. עבדו התפרסם ככתב לענייני חברה ופוליטיקה. כמה ממאמריו התפרסמו בעיתון חדש שהוקם בקהיר - "אל-אהראם". ב-1877 הוא סיים את לימודיו והתחיל את הקריירה שלו בתחום ההוראה, כשהוא מלמד באל-אזהר. הוא החל ללמד בדאר-אל-עולום שהיה קולג' חדש שהוקם על מנת לספק השכלה מודרנית לתלמידים שסיימו את אל-אזהר ורצו להמשיך ולהיות שופטים או מורים בבתי ספר ממשלתיים. ב-1880 הוא מונה על ידי הנשיא ריאד פאשא לאחד העורכים, ואחר כך לעורך הראשי, של העיתון הרשמי "וקאיל אל-מיסטיריה" (وقائل الميسطيرية). בתור העורך הראשי של העיתון היה לו תפקיד חשוב בעיצוב דעת הקהל על ידי פרסום סדרה של מאמרים בנושאי חברה, פוליטיקה והשכלה. לאחר הכיבוש הבריטי, בעקבות תמיכתו האקטיבית בהתנגדות הוא נעצר, עונה וגורש לשלוש שנים, והצטרף לאפגאני בפריז שם עזר לו לפרסם את "אל-ערוה אל-ות'קה" (פירוש: הקשר האמיץ). ב-1888 הרשה לו הח'דיו לחזור למצרים, תוך תיווך מגורמים שונים. הוא קיווה להמשיך ללמד, אך הח'דיו לא רצה לתת לו את האפשרות להשפיע על צעירים. הוא נהיה שופט בבית דין מקומי וב-1899 הוא הפך למופתי של מצרים, בתפקיד זה יכול היה עבדו לפעול לשינוי המשפט הדתי וניהול הווקף. הפתוות שלו נועדו להתאים את החוק הדתי לצורכי התקופה. הוא הקים מועצה מנהלית לייעוץ לאל-אזהר ובמשך עשר שנים הצליח לחולל כמה רפורמות באוניברסיטה העתיקה. הוא כתב מספר פירושים לחלקים מן הקוראן ושיתף פעולה עם אחד מתלמידיו, רשיד רידא, כדי להכין פירוש מפורט המבוסס על הרצאותיו, אך פרויקט זה לא נשלם עד זמן מותו. כמו הכתיבה והפעילות הציבורית שלו, כך גם הוא עצמו הפך לאדם המוכר ביותר והאהוד ביותר במצרים. מוחמד עבדו נפטר ב-11 ביולי 1905 באלכסנדריה שבמצרים. Malcolm H. Kerr, Islamic Reform: The Political and Legal Theories of Muhammad Abduh and Rashid Rida. Berkeley & Los Angeles: University of California Press, 1966 מדיה וקבצים בנושא מוחמד עבדו בוויקישיתוף מוחמד עבדו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) What did Muhammad Abduh do?, Arab News, ‏2010-03-31 (באנגלית)
1818

שנת 1818 היא השנה ה-18 במאה ה-19. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1818 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-12 ימים. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני. 5 בפברואר – מרשל צרפת ז'אן ברנדוט הופך למלך שוודיה כקרל הארבעה עשר ומקים את שושלת ברנדוט 12 בפברואר – ברנרדו או'היגינס מכריז באופן רשמי על עצמאותה של צ'ילה 5 במאי – קרב מאיפו מסיים את מלחמת העצמאות הצ'יליאנית 3 בדצמבר – אילינוי מצטרפת לארצות הברית 6 בפברואר – ויליאם אברטס, פוליטיקאי אמריקני (נפטר ב-1901) 14 בפברואר – פרדריק דאגלס, לוחם זכויות האדם ומדינאי אפרו-אמריקני (נפטר ב-1895) 8 באפריל – אוגוסט וילהלם פון הופמן, כימאי גרמני (נפטר ב-1892) 17 באפריל – אלכסנדר השני קיסר רוסיה (נרצח ב-1881) 5 במאי – קרל מרקס, סוציולוג ופילוסוף גרמני, אבי הקומוניזם (נפטר ב-1883) 27 במאי – אמיליה בלומר, פעילה חברתית אמריקאית בתחום זכויות הנשים (נפטרה ב-1894) 17 ביוני – שארל גונו, מלחין צרפתי (נפטר ב-1893) 1 ביולי – איגנץ זמלווייס, רופא אוסטרי-הונגרי, "מציל האמהות" – גילה את חשיבות ההיגיינה למניעת תמותת נשים בלידה (נפטר ב-1865) 6 ביולי – אדולף אנדרסן, שחמטאי גרמני (נפטר ב-1879) 30 ביולי – אמילי ברונטה, סופרת אנגלייה (נפטרה ב-1848) 1 באוגוסט – מריה מיטשל, אסטרונומית אמריקאית ופעילה למען שוויון זכויות לנשים (נפטרה ב-1889) 13 באוגוסט – לוסי סטון, סופרג'יסטית ופעילה למען זכויות נשים (נפטרה ב-1893) 22 באוקטובר – שארל מארי רנה לקונט דה ליל, משורר ומתרגם צרפתי (נפטר ב-1894) 13 בדצמבר – מרי טוד לינקולן, הגברת הראשונה של ארצות הברית (נפטרה ב-1882) 24 בדצמבר – ג'יימס פרסקוט ג'ול, פיזיקאי אנגלי, מנסח חוק שימור האנרגיה (נפטר ב-1889) 10 במאי – פול רוויר, לוחם חופש אמריקני (נולד ב-1735) 22 באוגוסט – וורן הייסטינגס, המושל הכללי הראשון של הודו הבריטית (נולד ב-1732) להלן לוח שנה גרגוריאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. במקומות בהם היה נהוג אז הלוח היוליאני, שנת 1818 התחילה ביום ו' בשבט ה'תקע"ח (לעומת זאת, אותה שנה לפי הלוח הגרגוריאני החלה 12 ימים מוקדם יותר, ב-כ"ג בטבת). אורכה של שנה זו לפי הלוח היוליאני 365 ימים - בדיוק כמו הלוח הגרגוריאני המקביל. להלן לוח שנה יוליאני - עברי משולב עם חגים ומועדים עבריים: שנת 1818 לפי הלוח היוליאני Nothing. 1818 במדע‎ ילידי 1818‎ נפטרים ב-1818‎ מדיה וקבצים בנושא 1818 בוויקישיתוף
לידו

הלידו (באיטלקית: Lido) הוא אי חולי שאורכו כ-11 קילומטר, המהווה את הגבול המזרחי של לגונת ונציה, בסמוך לעיר ונציה. נכון ל-2017 התגוררו באי כ-15,000 תושבים קבועים. בחודשי הקיץ מוכפלת אוכלוסיית האי בשל התיירים הרבים הבאים לנפוש בו. מדי שנה, בחודש ספטמבר, נערך באי פסטיבל הסרטים של ונציה. באי מצויים בתי מלון ואתרי נופש ופנאי רבים. בצפוני האי, אזור הלידו בו מתרחש פסטיבל הסרטים, וכן נמצאים בו מלון גראנד הוטל דה בן, הקזינו של ונציה ומלון גרנד הוטל אקסלסיור. במרכז האי נמצאת השכונה מאלאמוקו, ובדרום האי נמצא מגרש גולף. חופי האי המזרחיים, הפונים לעבר הים האדריאטי הם חופי רחצה חוליים. מרבית החופים נמצאים בבעלות פרטית של המלונות. חופים אלה מוזכרים בספרו של תומאס מאן "מוות בוונציה". בקצהו הדרומי ובקצהו הצפוני של האי חופים ציבוריים. לב האי הוא רחוב רחב באורך 700 מטרים בשם סנטה מריה אליזבתה המקשר בין הלגונה ותחנת וופורטו (אוטובוס מים), בצד אחד ובין הים בצד השני של האי. ברחוב זה נמצאים מלונות, חנויות ומסעדות. אוטובוסים ציבוריים נעים באופן תדיר לאורכו של האי ורחובו המרכזי. בחלקו הצפון-מזרחי של האי קיים שדה תעופה ציבורי המתאים למטוסים קטנים. אורכו של מסלול ההמראה הוא 1,000 מטר. בשנת 1177 נחתמה אמנת ונציה על האי בין הקיסר פרידריך ברברוסה והאפיפיור אלכסנדר ה-3 לאחר תבוסתו של פרדריק בקרב לגנאנו ב-1176. בשנת 1202, בראשית מסע הצלב הרביעי שימש הלידו כאתר התכנסות של כוחות הצלבנים. על האי נבנו אוהלים רבים, בעת שאלה המתינו לספינות שנבנו עבורם בארסנלה (המספנה של ונציה). לאחר שהתברר כי הצלבנים אינם יכולים לשלם עבור הספינות, צר הצי הוונציאני על השוהים באי. החל מסוף המאה ה-19 הפך האי לאתר תענוגות ונופש של עשירי ואצילי אירופה. באי נבנה קזינו שפעל בחופי הקיץ ומלונות רבים. הלידו היה גם מפורסם בזכות בתי הבושת שעל האי במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנות ה-60 של המאה ה-20, בעידן הכלכלה האיטלקית המשתפרת שלאחר המלחמה, החל שגשוג נדל"ני על האי ורבים מתושבי ונציה עברו לגור באי על מנת ליהנות מתשתיתו המודרנית. בעקבות הפופולריות הרבה לה זכו חופי הלידו, המונח "לידו" הפך לכינויים של חופי רחצה ובריכות שחיה ברחבי העולם, וכן הסיפונים בספינות תענוגות רבות, בהם בריכת השחייה של הספינה מכונים לעיתים "סיפון לידו". מדיה וקבצים בנושא לידו בוויקישיתוף תיאור האי I beni architettonici del Lido, dal Liberty agli anni '50 - על האדריכלות של מבני האי - יש גם מדור באנגלית
מצורבו

מצורבו (באיטלקית: Mazzorbo) הוא אי בצפון לגונת ונציה. האי מקושר לאי בוראנו באמצעות גשר. בעבר היה האי אזור מגורים ומסחר צפוף. כיום מספר המתגוררים באי מועט, ומרביתו של האי מכוסה שטחים חקלאיים - בעיקר כרמים ופרדסים. בתי האי נמוכים (דו קומתיים או חד קומתיים) ומזכירים בצבעוניותם את בתי האי בוראנו הסמוך. שכונה חדשה שנבנתה בשנת 1979 בתכנונו של ג'יאנקארלו דה קארלו דומה אף היא לבתים הצבעוניים של האי בוראנו. באי ממוקמת כנסיית סנטה קתרינה מהמאה ה-14. האי מקושר בוואפורטו (אוטובוס מים) לעיר ונציה. מדיה וקבצים בנושא מצורבו בוויקישיתוף
דובק

דּוּבֶּק בע"מ הוא המפעל היחיד לייצור סיגריות הפועל כיום בישראל, והוא מייצר ומשווק גם טבק למקטרת, סיגרים, מציתים ונייר גלגול. את החברה ייסדו בשנת 1935 כמה תעשיינים, ובהם מרטין גהל (Martin Gehl) שעלה מגרמניה, על בסיסה של החברה אסתר המלכה, שפעלה בשכונת נווה שאנן בתל אביב. מפעל החברה החדשה הוקם ברמת גן. בשנת 1960 החלו מניותיה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 1971 רכשה את שתי מתחרותיה, סיגריות מספרו ומטוסיאן[דרושה הבהרה], והשיגה מונופול בשוק המקומי. מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 ניהל את החברה זרח גהל, בנו של מרטין. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 נפתחה נגדו ונגד החברה חקירה של המכס. זאת, על רקע חשדות להעלמת כספים באמצעות רכישת טבק בחו"ל. ב-21 במאי 1989, הוצת מפעל החברה בבני ברק. אלמוני שהתקשר למשטרה לקח אחריות על המעשה בשם ארגון הימין הרדיקלי "הסיקריקים", וטען שהדבר נעשה מכיוון שבמפעל מועסקים ערבים. בשנת 2003 הפכה החברה לחברה פרטית, ושנה לאחר מכן הייתה למשווק הבלעדי בארץ של מוצרי החברה הדנית "האוס אוף פרינס" ("House Of Prince"). הרחוב בו שוכנים מפעל החברה ומשרדיה בפתח תקווה קרוי על שמו של מרטין גהל. מפעלה העיקרי של דובק, כמו גם הנהלתה, שוכנים כיום בקריית אריה בפתח תקווה, ומפעל ייצור הטבק נמצא בבני ברק, כיום חלק ממתחם המפעל העתיק את פעילותו למפעלים האחרים של דובק, ועל המגרש שנמכר ליזם פרטי נבנה קניון. ברשותה של דובק מנגנון הפצה המגיע לכ-10,000 נקודות מכירה ברחבי הארץ, וכן עוסקת החברה בייצוא כמה ממותגיה. מנגנון השיווק משרת גם את משקאות האנרגיה "רד בול" ו-"XL", ובעבר, גם את המשקה "blu". החברה מעסיקה כ-300 עובדים. "נובלס" - מותג סיגריות זול יחסית שהושק בשנת 1952, וזכה לפופולריות בקיבוצים, בנח"ל, ובבתי הכלא. "טיים" - מותג שהושק בשנת 1965 והיה משך שנים מותג הסיגריות הפופולרי בארץ. מותגים אחרים - נלסון (1943), דובק 10, לידו, שרתון (1965), ברודוויי 80 (1969), ברודוויי 100, אירופה (1971), מונטנה (1980), גולף (1988), אל-על, מוסטנג (1992), No9‏ (2007) ורויאל. בשנות ה-60 של המאה ה-20 מחירה של חפיסה "אסקוט" היה 94 אגורות, חפיסה "דובק פילטר": 94 אגורות, חפיסה "טיים": 1.25 לירה ישראלית, חפיסה "דובק 10": 80 אגורות, חפיסה "סילון": 64 אגורות, חפיסה "דגל": 64 אגורות. מדיה וקבצים בנושא דובק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דובק י. זונדר, "דובק" - מותיקי מפעלי התעשיה בארץ, דבר, 1 באוקטובר 1952 שחר סמוחה, מסע בעקבות הסיגריה הישראלית. גלובס, 13 בנובמבר 2015. נתי גבאי, כך מיתגה את עצמה 'דובק': ספורט והגנה על המולדת, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, ספטמבר 2019 משמר וספורט, עלון פרסומי של חברת דובק משנות הארבעים, במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית מידע על דובק בקטלוג הספרייה הלאומית מיכל הולצמן, "דובק": מאבק בדרך הטבק, מעריב, 20 בפברואר 1987 עתי"ם, "דובק"־ השומר גילה את האש לפני שגרמה נזקים הסיקריקים נטלו אחריות להצתה, מעריב, 22 במאי 1989 סיגריות נושנות 30 בספטמבר 2014 חפיסת דובק 10מכון שנקר לתיעוד וחקר העיצוב בישראל לידו 20 סיגריות פילטר אתר הספרייה הלאומית עופר אדרת, הסיגריות, הבירה והקפה של 1967: מסע בין פרסומות, באתר הארץ, 6 ביוני 2017
לגונת ונציה

לגונת ונציה (באיטלקית: Laguna di Venezia או Laguna Veneta) היא לגונה בצפון הים האדריאטי. במרכז הלגונה נמצאת העיר ונציה, שעל שמה נקראת הלגונה. לגונת ונציה משתרעת על פני שטח של 550 קמ"ר, בין סילה בצפון לברנטה בדרום. מתוך שטחי הלגונה 8% הם שטחי יבשה, והיתרה שטחי מים. 11% משטחי הלגונה הם שטחי מים בפועל (תעלות) והיתרה, 80% משטחי הלגונה, הם שטחי ביצה מלוחה, המכוסים שכבה נמוכה של מי ים מלוחים. הלגונה היא הביצה הגדולה ביותר באגן הים התיכון. הלגונה מקושרת אל הים האדריאטי בשלוש תעלות העוברות בסמוך לאיונים לידו-סן ניקולו (Lido-San Nicolò), מאלאמוקו (Malamocco) וקיוג'ה (Chioggia). גובה פני הים בלגונה משתנה כתוצאה משינויי הגאות והשפל. במקרים מסוימים עולים מי הלגונה ומציפים את איי הלגונה, תופעה הנקראת "אקווה אלטה" (באיטלקית: "מים גבוהים"). לגונה זו היא שריד היסטורי לסדרה של לגונות שהיו קיימות בעבר לאורך חופי איטליה בין רוונה לטריאסטה. בשל ההגנה שסיפקו איי הלגונה לתושביה, החלה התיישבות קבע על האיים החל מהמאה השישית. תושבי האיים היבשים אגרו מי גשמים באמצעות מערכת של בארות, והתפרנסו בעיקר מדיג וממסחר. התיישבות זו התפתחה ולימים הפכה העיר ונציה שבמרכז הלגונה לבירתה של הרפובליקה של ונציה - אימפריה ימית ששלטה במזרח הים התיכון בשלהי ימי הביניים. כיום מהווה הלגונה מרכז תיירות ונכון לראשית המאה ה-21 מבקרים באזור הלגונה למעלה מ-20 מיליון תיירים מדי שנה. הלגונה נוצרה בשלהי עידן הקרח שהסתיים בשנת 3,000 לפנה"ס. עליית מי הים הציפה אזורים נמוכים ושטחים בצפון הים האדריאטי. נהרות האזור ובעיקר נהר הפו הביאו סחף מאזור הרי הדולומיטים. סחף זה הצטבר בסמוך לקו החוף ויצר איונים. במהלך ימי הביניים גודרו איי הלגונה בלבנים על ידי תושביה, במטרה לאפשר אגירת מי שתייה במרכז האיים והגנה על מי תהום אלה מפני מליחות הלגונה. במהלך המאות ה-16 וה-17 נחפרו תעלות עמוקות כדי לאפשר הגעת אוניות לנמל ונציה ולנמלים סמוכים. תעלות אלה הביאו להעמקת מי הלגונה מחד, וליצירת איים מלאכותיים מאידך (בשפכים שהוצאו מהתעלות שנחפרו). אזורים רבים הסמוכים לעיירה מסטרה יובשו מהים בעת הקמת נמל העיר. האיים העיקריים הם: מראה מהאוויר האי טורצ'לו - מבט מהלגונה. כפי שניתן לראות, מרבית שטחי הלגונה הם ביצת מלח רדודה פרויקט משה מדיה וקבצים בנושא לגונת ונציה בוויקישיתוף מידה על המערכות האקולוגיות ועל הגאוגרפיה של לגונת ונציה מפה אינטראקטיבית של הלגונה מפות של הלגונה באתר עיריית ונציה אנטוניו ברמבאט, לאורה קארבניין, טוליו קוויה, פייטרו טיטיני ופייטרו טוסי, לגונת ונציה: התפתחות גאולוגית, ושקיעת קרקעות, ספטמבר 2003
דיון דאוול

דיון דאוול (באנגלית: Dion Dowell; נולד ב-11 ביוני 1985 בברלין, גרמניה) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת הפועל אילת מליגת העל הישראלית. גובהו 2.01 מטרים. דאוול נולד בברלין שבגרמניה ובגיל 7 עבר לארצות הברית. בכיתה ו' החל לשחק כדורסל. שיחק באוניברסיטת טקסס באוסטין ולאחר כשנה עבר לאוניברסיטת יוסטון, בה שיחק שנתיים בהן קלע 10.9 נקודות, הוריד 6.7 ריבאונדים וחסם 1.5 פעמים בממוצע למשחק. בקיץ 2008 הוחתם דאוול על ידי קבוצת ה-NBA, גולדן סטייט ווריורס, למחנה קדם העונה אך שוחרר טרם פתיחת העונה עקב ריבוי השחקנים. לאחר מכן עבר לאירופה וחתם בדקסיה מונס-אנו הבלגית, אך שוחרר מהקבוצה לאחר שישה משחקים בהם קלע 9.2 נקודות (64% מטווח 3 הנק') והוריד 2.7 ריבאונדים בממוצע למשחק. בינואר 2009 חתם דאוול בהפועל גלבוע גליל מליגת העל הישראלית, עימה הגיע לפיינל פור של הליגה, ובעונתו השנייה זכה באליפות המדינה. באוגוסט 2010 הצטרף דאוול למאמנו בגליל עודד קטש ולחברו לקבוצה בריאן רנדל וחתם בקבוצת הפועל ירושלים לתקופה של שתי עונות, אך כבר לאחר עונה אחת שוחרר מהקבוצה. ביוני 2011 חתם במועדון כדורסל הבקעה, שעלתה אז לליגת העל הישראלית. פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר היורוליג פרופיל באתר NBA.com דיון דאוול|פרופיל, באתר ספסל אור שקדי‏, דיון דאוול חתם בגלבוע/גליל, באתר וואלה, 2 בינואר 2009
הצבעים הלאומיים של אוסטרליה

הצבעים הלאומיים של אוסטרליה, כפי שנקבעו על ידי ניניאן סטיבן, המושל הכללי של אוסטרליה ב-19 באפריל 1984, הם ירוק וזהב. הצבעים המדויקים נקבעו לפי קטלוג פנטון והם 116C ו 348C. הירוק והזהב הם צבעי משלחות ונבחרות הספורט של אוסטרליה. שימוש במילים "מדי הירוק והזהב" נעשה כאשר דנים במדים של הנבחרות הלאומיות או על ספורטאים המייצגים את המדינה. בפועל נעשה שימוש במגוון דוגמאות המשתמשות במספר גוני ירוק וצהוב. קיימת אמונה הגורסת[דרוש מקור] כי צבעים אלו נבחרו לפי צבעי השיטה המכחילה, הפרח הלאומי האוסטרלי. הצבעים נמצאים ברשות הציבור, כלומר, כל אזרח יכול ליצור מהם שילוב של דוגמאות ובעזרתו לייצג נבחרת אוסטרלית. סמל נוסף, המשמש בעידוד נבחרות הספורט האוסטרליות הוא קנגורו עם כפפות איגרוף, על רקע של ירוק וזהב. הנבחרת האוסטרלית הראשונה שלבשה מדי ירוק-זהב הייתה נבחרת הקריקט האוסטרלית, במהלך משחק נגד אנגליה בשנת 1899. אמנם, הנבחרת שיחקה במדים הלבנים המקובלים בקריקט, אך כובעיהם היו בצבעי ירוק זהב והבלייזר שלבשו טרם המשחק עצמו, היה ירוק. המשלחת הלאומית של אוסטרליה למשחקי לונדון 1908 אימצה צבעים דומים אך לא כל ספורטאי או קבוצה שיחקו בצבעים אלה. מדים אחידים לכלל הנבחרות, וסט ירוק עם עיטור בצבע זהב ומכנס לבן עם עיטורים בירוק וזהב. הצבעים הלאומיים של אוסטרליה באתר ממשלת אוסטרליה (באנגלית) הצבעים הלאומיים של אוסטרליה: ירוק וזהב
משכב זכר

האם התכוונתם ל... איסור משכב זכר – איסור מהתורה על יחסי מין בין זכרים גברים המקיימים יחסי מין עם גברים – קטגוריה חברתית הומוסקסואליות – נטייה מינית המאופינת במשיכה מינית ורגשית של אדם אל בן מינו מין אנאלי – פעילות מינית הכוללת גירוי של פי הטבעת
טרונקטו

טרונקטו (באיטלקית: Tronchetto) הוא אי מלאכותי בלגונת ונציה, בפאתי העיר ונציה, במערבה. האי, אשר נמצא צמוד לכניסה לוונציה מהיבשת, יובש ונבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20. רוב שטחו מהווה חניונים לכלי רכבם של תיירים המגיעים אל העיר דרך גשר החירות הסמוך. האי מקושר באמצעות ה-People Mover (מסיעון) אל נמל ונציה ומשם אל ה-פיאצלה רומא (כיכר רומא), שממנה יוצאים מרבית קווי התחבורה הציבורית של ונציה (ה"ואפורטו" - האוטובוסים הימיים של העיר). מדיה וקבצים בנושא טרונקטו בוויקישיתוף
לילות מריאנה

לילות מריאנה (בספרדית: Mariana de la Noche; באנגלית: Mariana of the Night) היא טלנובלה מקסיקנית שהופקה בשנת 2003 על ידי חברת טלוויסה. הסדרה היא גרסה מחודשת לטלנובלה בעלת אותה שם משנת 1975. כוכבי הטלנובלה הם: אלחנדרה בארוס, חורחה סלינס, ואילו אנחליקה ריברה וססר אבורה בתור האנטיגוניסטים. מריאנה מונטנגרו היא אישה צעירה, יפה וטובת לב שקללה רובצת על ראשה בשל העובדה העובדה ששני גברים מתו לאחר שהתאהבו בה. כאשר מריאנה מתחילה להתראות עם חביאר מנדיאטה, זה עושה תאונה עם רכבו ומת. לאחר דבר זה, מריאנה חשה אשמה ומחליטה ללבוש בגדים שחורים ולוותר על האהבה לנצח. מריאנה גרה עם אביה, אטיליו מונטנגרו, איש מרושע אשר הוא בעל המכרות שיש בכפר. לאטיליו יש שתי אחיות: האחות המבוגרת, איסבל, היא אישה מתחשבת וטובת לב, אשר גידלה את מריאנה ואחותה צ'אצ'י מאז שאמן נפטרה, ואילו האחות הצעירה, מרסיה, היא ההפך הגמור מאיסבל, מרסיה היא אישה קרת לב ומתנשאת, אשר מעולם לא ידעה לאהוב גבר בחייה. היא מנהלת את המכרות אשר בבעלות אטיליו והיא ידועה בכוחניות שלה. גברי הכפר מפחדים ממנה. יום אחד, מגיע לכפר איש מסתורי ונאה בשם איגנסיו לוגו נבארו, אשר בא לנקום באטיליו מונטנגרו, שכן אותו אדם גרם למותם של בני משפחתו. בהגיעו לכפר, איגנסיו נתקל במריאנה, ושניהם מתאהבים מהרגע הראשון, אך אהבתם נתקלת בהמון קשיים שמציבים להם אטיליו ומרסיה. אלחנדרה בארוס - מריאנה מונטנגרו חורחה סלינס - איגנסיו לוגו נבארו אנחליקה ריברה - מרסיה מונטנגרו ססר אבורה - אטיליו מונטנגרו פטריסיה נבידד - יאדירה דה גררו אדריאנה פונסה - צ'אצ'י מונטנגרו רנה סטריקלר - קמילו גררו אלמה מוריאל - איסבל מונטנגרו מריה רוחו - לוקרסיה ורגאס חוסה קרלוס רואיז - איסידרו ואלטיירה פטריסיה רייס ספינדולה - מריה לולה ראול רמירז - האב פדרו אאורורה קלבל - אמא לופה סרחיו אקוסטה - קומצ'ה איגנסיו גוואדלופה - מדיומונדו פארמו פטריסיה רומרו - דוריס ארתורו מונוז - מקס מוראחה אליידי נונייס - מיגלינה דה פארמו אגוסטין ארנה - אורופו דניאל קונטיננט - חואן פבלו גררו מרג'ורי דה סוסה - קרול רפאל רוחאס - חררדו מונטיאל אספרנסה רנדון - וילמה אולברה ולנטינו לאנוס - חביאר מנדיאטה חיימה לוסאנו - אלאדיו גונזלס בנחמין איסאלס - ליבוריו הרננדס רוברטו בלנדון - איוון לוגו נבארו "לילות מריאנה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לילות מריאנה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)