laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צבי דר

צבי דר (31 באוגוסט 1898 - 6 בינואר 1969) היה מנהל התעשייה הצבאית. דר נולד בשם פרנץ לדרר בקרלסבאד, בבוהמיה שבאוסטרו-הונגריה, כיום בצ'כיה. ב-1913 הצטרף לתנועת בלאו וייס ובמרוצת הזמן נבחר ליו"ר התנועה בצ'כוסלובקיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנה בין מייסדי תנועת החלוץ באירופה. בתקופת המלחמה שירת כקצין לוחם מטעם צבא אוסטריה בחזית מול איטליה. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ חפציבה. בשנת 1933 יזם קידוח ליד הקיבוץ, כשנתגלו מים בשפע הוחלט לחלקם בין הקיבוצים השכנים ולשם כך הוקמה "אגודת המים השיתופית של עמק חרוד" שדר עמד בראשה והמהנדס שמחה בלאס התקבל על ידו להיות היועץ והמתכנן שלה. בהמשך היה דר מנהל אגודת המים של משקי עמק יזרעאל וחבר הנהלת "סולל בונה". לאחר מכן הוא מונה לארגן את התעשייה ההסתדרותית, היה מנהלה הראשון של כור תעשיות ועמד בראש החברה בשנים 1944–1950. היה חבר ארגון "ההגנה" והשתתף בתעשיית כלי הנשק שיצרו במחתרת, בשנים 1950–1967 כיהן כמנהל התעשייה הצבאית. היה חתן פרס ביטחון ישראל ב-1968 על מפעל חיים על פועלו בתע"ש. על שמו נקרא בית התרבות בחפציבה "בית צבי", שעל תכנונו הוחל לעבוד ב-1969 (כיום נטוש). דוד תדהר (עורך), "צבי דר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5094 נדב מן, חפציבה: סיפורו של המתבולל שהקים קיבוץ בא"י, באתר ynet, 27 ביולי 2012 שמחה בלאס, "מי מריבה ומעש" עמ' 93 -94. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דמיטרי יאזוב

דמיטרי טימופייביץ' יאזוב (ברוסית: Дмитрий Тимофеевич Язов;‏ 8 בנובמבר 1924 – 25 בפברואר 2020) היה איש צבא ופוליטיקאי סובייטי; מרשל ברית המועצות ושר ההגנה הסובייטי בעת הפיכת ינאייב ב-1991, שבה השתתף כאחד הקושרים. יאזוב נולד במחוז אומסק שבסיביר. בשנת 1941 התגייס לצבא האדום לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות. הוא סיים בית ספר לקציני חי"ר במוסקבה ולחם כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בחזית לנינגרד. לאחר המלחמה שירת כמפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד במחוז צבאי לנינגרד. בשנת 1956 סיים אקדמיה צבאית במוסקבה ולאחר מכן היה מפקד גדוד ומפקד רגימנט. בשנת 1962, בעת משבר הטילים, נשלח לקובה כיועץ צבאי. בשנת 1967 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד אוגדה ממוכנת. יאזוב התקדם מהר מאוד בסולם הדרגות והתפקידים - בשנת 1971 מונה לפקד על גיס משוריין ובשנת 1973 - על ארמייה. בשנים 1974 - 1976 היה ראש אגף כוח אדם במשרד ההגנה. בשנים 1979–1980 היה מפקד הכוחות הסובייטים בצ'כוסלובקיה. לאחר מכן פיקד על כמה מחוזות צבאיים בתוך ברית המועצות. בשנים 1979–1990 היה מועמד לחברות בפוליטבירו, הנשיאות של המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1986, בעת שהיה מפקד פיקוד המזרח הרחוק הוא התוודע למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ולמעשה שליטה, מיכאיל גורבאצ'וב. יאזוב עשה רושם חיובי על המזכיר הכללי, דבר שהוביל בהמשך לקידומו. בינואר 1987 הועבר למוסקבה ומונה לסגן שר הביטחון. במאי 1987 פוטר שר ההגנה המרשל סוקולוב בעקבות פרשת רוסט, ויאזוב מונה במקומו. ב-28 באפריל 1990 הועלה יאזוב לדרגת מרשל. הוא היה קצין הצבא האחרון שהועלה לדרגת מרשל בטרם פירוקה של ברית המועצות. באוגוסט 1991, בעת הפיכת ינאייב, שהייתה הפיכה של החוגים השמרנים בשלטון הקומוניסטי, שנועדה לבלום את הרפורמות של גורבאצ'וב, היה יאזוב אחד ממנהיגי הקושרים. עם הכרזת מצב החירום על ידי הקושרים ב-19 באוגוסט 1991, היה יאזוב חבר בוועדת החירום שנועדה לשלוט בברית המועצות. עם כישלון הקשר כעבור שלושה ימים, הועמד יאזוב לדין על חלקו בקשר ונשפט לשנות מאסר רבות. בשנת 1994 הוענקה לו חנינה על ידי הדומה. בתקופת נשיאותו של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה נשכח ליאזוב חטא היותו בין הקושרים, וב-17 בנובמבר 2004, בהיות יאזוב בן 80, הוענק לו בקרמלין עיטור הכבוד על ידי הנשיא ולדימיר פוטין. למעמד זה הופיע יאזוב כשהוא לבוש במדי מרשל. נפטר ב-25 בפברואר 2020 ונקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה. מדיה וקבצים בנושא דמיטרי יאזוב בוויקישיתוף דמיטרי יאזוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דמיטרי יאזוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דמיטרי יאזוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
משטח

האם התכוונתם ל... משטח (טופולוגיה) – יריעה דו-ממדית משטח אלגברי – יריעה אלגברית מממד 2 משטח רימן – יריעה מרוכבת חד-ממדית משטח (שינוע) – מתקן שינוע שטוח שעליו מעמיסים מוצרים באופן יציב לצורך הזזתם באמצעות מלגזה. משטח בטא – מונח בביוכימיה, המציין מוטיב חוזר במבנה השניוני של חלבון משטח חימר – אחד מארבעת סוגי המגרשים המשמשים למשחק טניס משטח רישום דיגיטלי – התקן חומרה היודע להמיר תנועה של עט ייעודי על גבי משטח, המשמשת כלוח רישום, לתנועת הסמן על מסך המחשב בדיקת משטח צוואר הרחם – בדיקה ציטולוגית של תאים אפידרמליים, המוסרים מצוואר הרחם, לאיתור מוקדם של סרטן צוואר הרחם
השריר השוקיתי הארוך

השריר השוקיתי הארוך (TA: Musculus fibularis longus; Musculus peroneus longus) הוא שריר שלד הממוקם במדור הצידי של השוק יחד עם השריר השוקיתי הקצר, והוא החיצוני יותר משני השרירים. תחילתו של השריר בחלק העליון הצידי של השוקית, ונקודת האחז שלו ממוקמת בעצם המסרק הראשונה ובעצם הטריז השנייה. הגיד בחלקו התחתון של השריר עובר מאחורי הפטישון הצידי (Malleolus lateralis) של השוקה ובכניסתו לכף הרגל עובר דרך חריץ אשר בעצם הקוביה. השריר מבצע פעולה של איברסיה (Eversion, הפניית כף הרגל כלפי חוץ) וכיפוף כפי של כף הרגל. השריר מעוצבב על ידי העצב השוקיתי השטחי. קרסול אנטומיה - מונחים מדיה וקבצים בנושא השריר השוקיתי הארוך בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאוריציוס הקדוש

מאוריציוס הוא קדוש נוצרי שהיה מפקד יחידת חיילים בלגיון הרומי אשר היה ידוע כלגיון התבאי. יחד עם קבוצה שלמה של חיילים מאותו לגיון הוא הוצא להורג על דתו ונחשב למרטיר. מאוריציוס הוא קדוש מגן למספר מקצועות, מקומות וממלכות; הוא קדוש חשוב בכנסייה הקופטית, מכיוון שהיה מצרי. מאוריציוס נולד בתבאי (מצרים). בשנת 287 נשלח הלגיון שלו במצוות הקיסר מקסימיאנוס לדיכוי מרד של הבגאודאי בגאליה. במהלך דיכוי המרד, הצטוו חיילי הכוח להטריד גם נוצרים שהתגוררו בגאליה. כשסירבו, העניש אותם מקסימיאנוס בפקודת דקימאטיו (הוצאה להורג של כל חייל עשירי). לאחר הדקימאטיו, המשיך הלגיון להתמרד ולסרב להטריד נוצרים, ומקסימיאנוס הפעיל שוב את העונש, עד שהחליט להוציא את כל חיילי הלגיון להורג. על פי המסורת הוא קבור באגאונום (כיום סן מוריץ שבקנטון ואלה בשווייץ). הוא נחשב לקדוש בכנסייה הקתולית מאז המאה ה-4. יום חגו הוא ה־22 בספטמבר. עיירת הנופש היוקרתית והמפורסמת סנקט מוריץ קרויה על שמו. מדיה וקבצים בנושא מאוריציוס הקדוש בוויקישיתוף מאוריציוס הקדוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הארארה

הארארה (באנגלית: Harare ובעבר סולסברי (Salisbury)) היא בירת זימבבואה, מרכזה הכלכלי והאדמיניסטרטיבי והעיר הגדולה בה. על פי מפקד האוכלוסין האחרון של זימבבואה משנת 2022 התגוררו בעיר כ-1.49 מיליון תושבים ובמטרופולין שלה כ-2.427 מיליון תושבים. העיר משמשת כמרכז למסחר בטבק, דגנים, כותנה, הדרים. תעשיית העיר מתבססת על טקסטיל ומוצריו, פלדה וכימיקלים. בקרבת העיר יש מכרות זהב. העיר נוסדה כמוצב צבאי בשנת 1890 על ידי כוח של שכירי חרב בפיקודו של ססיל רודס. במקורה נקראה העיר סולסברי על שם רוברט גסקוין ססיל - המרקיז השלישי של סולסברי, ובאותה עת ראש ממשלת בריטניה. המוצב הפך לעיר בשנת 1935. העיר הייתה בירת הפדרציה של רודזיה וניאזלנד ביו השנים 1953 ו־1963. שם העיר שונה ב־18 באפריל 1982 - יום העצמאות השני של זימבבואה, והיא נקראת על שמו של ראש שבט השונה נהאראווה. שמותיהם של פרוורי העיר לא שונו, והם נושאים את שמותיהם האנגליים: בורודייל, מאונט פלזנט, טינוולד, רוטן רו וריטפונטיין. ארגונים בינלאומיים, כגון נציבות זכויות האדם של האו"ם, טוענים כי מאז שנת 2002 מבוצע גירוש המוני של האוכלוסייה שהתקבצה לפרברי הארארה, מאז עצמאות זימבבואה ב-1980. רבבות בני אדם שגרו בפחונים מסביב לבירה נאלצו, על ידי שלטונו של רוברט מוגבה שליט המדינה, לעזוב את הבירה בכפייה. בעקבות צעד זה גונתה זימבבואה על ידי הקהילייה הבינלאומית והוטלו סנקציות שונות על המדינה. מאז שנת 2000, נכרת הזנחה הולכת וגוברת בהארארה. מלונות הפאר והמסעדות בעיר נסגרו, האוכלוסייה הלבנה התמעטה, תנועת כלי הרכב כמעט הופסקה כליל עקב המחסור בדלק והפשיעה ברחובות עלתה. גם הקהילה היהודית, שבימי תפארתה כללה שני בתי כנסת, בית ספר יהודי ותנועות נוער ציוניות, הדלדלה מאוד בשנים האחרונות. רבים מיהודי העיר היגרו לדרום אפריקה, בריטניה, אוסטרליה וישראל, שני בתי הכנסת בעיר מתקשים להשיג מניין ובבית הספר היהודי בעיר שרון כמעט ואין תלמידים יהודים. אוניברסיטת זימבבואה ממוקמת בהארארה. בהארארה שורר מזג אוויר ממוצע של 18 מעלות צלזיוס, פחות מהממוצע של מזג אוויר טרופי, בעקבות הגובה בו נמצאת העיר והרוח הדרומית הנושבת בה. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 828 מ"מ. בריטניה בקסטון, בריטניה גרמניה מינכן, גרמניה בריטניה נוטינגהאם, בריטניה אתר האינטרנט הרשמי של הארארה הארארה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Zimbabwe: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
בית באליול

בית באליול (באנגלית: House of Balliol) היה בית מלוכה ששלט בסקוטלנד בשלהי המאה ה-13 וראשית המאה ה-14. מקורה של משפחת באליול בפיקרדי. המשפחה החלה למשול באזורים מסוימים באנגליה בתקופת שלטונו של ויליאם השני, מלך אנגליה הנורמני. בן המשפחה הראשון המוזכר בכתבים היה גי דה באליול (מת בשנת 1130) אשר הוענקו לו שטחים בצפונה של אנגליה בשנת 1090. לאחריו שלט בשטחים אלה אחיינו, ברנר דה באליול (נפטר בשנת 1154 או 1162), ולאחריו בנו, גי דה באליול השני (נפטר ב-1167). גי השני נפטר בלא ילדים, ולאחריו קיבל את האדמות ברנרד השני דה באליול (נפטר בשנת 1190 לערך). אחיינו, אוסטס דה באליול ירש אותו (נפטר בשנת 1209), ואותו ירשו בנו, יו דה באליאול (נפטר בשנת 1229), ונכדו ג'ון דה באליול (נפטר בשנת 1268). ג'ון השני דה בליול, בנו של ג'ון דה באליול, שלט בסקוטלנד בין השנים 1292–1296, ובנו הבכור, אדוארד באליול טען לכתר סקוטלנד ואף שלט בה בין השנים 1332–1338 בתמיכת צבא אנגליה כאשר מלכה של סקוטלנד באותה עת, דייוויד השני נאלץ לשהות בגלות בצרפת. צאצאי אחותו של אדוארד שלטו בטירת קושי בצרפת ומצאצאיו יצא בית בורבון אשר שלט בצרפת ובספרד. מדיה וקבצים בנושא בית באליול בוויקישיתוף בית באליול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פרנסיסקו דה סורבראן

פרנסיסקו דה סורבראן (בספרדית: Francisco de Zurbarán‏; 7 בנובמבר 1598 – 27 באוגוסט 1664) היה צייר ספרדי מתקופת תור הזהב. הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הדת שלו, אשר מתארים נזירים, נזירות ומרטירים (לעיתים קרובות ברוח מיסטית), ובזכות ציורי טבע דומם. ציוריו נחשבים לסמל לתקופת הקונטרה-רפורמציה. סורבראן נולד בפואנטה דה קנטוס באזור אקסטרמדורה. אביו היה סוחר בדברי סדקית ובגדי גברים. בילדותו צייר בפחם. ב-1614 אביו שלח אותו לסביליה, להיות שוליה של צייר בשם פדרו דיאס דה וילהנואבה (שנותר יחסית אלמוני). ב-1625 קיבל את העבודה החשובה הראשונה שלו: ציור רטבלו בקתדרלת סביליה, שבו תיאר פרקים מחיי פטרוס; וגם את אחת מעבודותיו החשובות ביותר, של תומאס אקווינס. לאחר מכן צייר במנזר סנטה מריה דה גואדלופה סדרה של שמונה תמונות מחיי הירונימוס. לאחר שחזר לסביליה, צייר למנזר קרטוזיאני בעיר. מלך ספרד פיליפה הרביעי, מינה אותו לאחר מכן ל"צייר חצר" וב-1650 התבקש על ידי חצר המלוכה לעבוד במדריד, בה צייר את "מעשי הרקולס". נפטר במדריד ב-27 באוגוסט 1664. הדיוקנאות של סורבראן מאופיינים באלגנטיות ומונומנטליות, ומתארים קדושים המופיעים על פי רוב לבדם על רקע מופשט למדי. הוא יצר גם ציורי טבע דומם, אשר מאופיינים בתאורה המוציאה את החפצים מהצללים ומדגישה את צבעיהם ונפחם. רבים מציוריו מכילים סמלים דתיים, כמו "שה האלוהים". סורבראן, שהיה חבר של דייגו ולאסקס, מכונה לעיתים קאראווג'ו הספרדי, בשל השימוש הריאליסטי בקיארוסקורו; השפעה נוספת עליו היא חוסה דה ריברה. יעקב ושנים עשר בניו מדיה וקבצים בנושא פרנסיסקו דה סורבראן בוויקישיתוף הבארוק הספרדי, שלווה טקסית - על שניים מציוריו של סורבראן פרנסיסקו דה סורבראן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרנסיסקו דה סורבראן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרנסיסקו דה סורבראן, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרנסיסקו דה סורבראן, באתר Discogs (באנגלית) Still Life with Vessels - Zurbarán, Museo Nacional del Prado יונתן הירשפלד, שה האלוהים, באתר מעלה – כתב עת לביקורת, ‏1 בספטמבר 2022
שחייה צורנית

שחייה צורנית או שחייה אמנותית היא ענף ספורט המשלב שחייה ומחול במים, לצלילי מוזיקה. ברוב התחרויות, לרבות האולימפיאדה, מתחרות נשים בלבד, והתחרויות הן במקצים של יחידות, זוגות וקבוצות. באליפויות קנדה וארצות הברית מתחרים גם גברים, ובניגוד לרוב ענפי הספורט, אין הפרדה בינם לבין הנשים, והם משתתפים באותם מקצים. את המונח 'שחייה צורנית' טבע השחיין נורמן רוס. הענף החל להתפתח בקנדה בראשית המאה ה-20, ותחרויות רשמיות נערכות מאז 1952. הוא הפך לראשונה לספורט אולימפי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). באולימפיאדות הראשונות בהן נערכו תחרויות אלה בלטו השחייניות האמריקאיות והקנדיות, אך מאז אולימפיאדת סידני (2000) עברה השליטה בענף לשחייניות הרוסיות, שזכו בכל מדליות הזהב שחולקו מאז. התחרויות נערכות בבריכות שעומקן המינימלי 3 מטרים, ובשטח של 12 X‏ 12 מטרים. השחייניות מבצעות שני סטים של תרגילים, באחד עליהן לכלול אלמנטים מסוימים (התרגיל הטכני), והשני הוא בסגנון חופשי (התרגיל החופשי). הציון שניתן להן משלב את בחינת הטכניקה של ביצוע התרגילים (40% מהציון) וההופעה האמנותית (60% מהציון), ובכלל זה הסינכרוניזציה בין השחייניות לבין עצמן ובינן לבין המוזיקה. גם להבעתן ולהופעתן של השחייניות יש חשיבות - בגדי הים שלהן מעוצבים, ולעיתים הן מופיעות כשהן מאופרות. הציונים הם בסולם של 1 עד 10. משך התרגילים נע בין שתי דקות (למשתתפות יחידות בתרגיל הטכני) לבין ארבע דקות (לקבוצה בתרגיל החופשי). לראשונה בהיסטוריה, התקיימה במסגרת אליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה 2015 תחרות בשחייה אמנותית לזוגות מעורבים נשים וגברים. לתחרות יוצאת הדופן נרשמו שישה זוגות, מטורקיה, יפן, רוסיה, איטליה, אוקראינה וארצות הברית. כאשר ארצות הברית ורוסיה זכו כל אחת במדליית זהב ובמדליית כסף, ואילו נבחרת איטליה זכתה ב-2 מדליות ארד. נבחרת ישראל בשחייה צורנית שחייה צורנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Bill, Mallon, and J. Hejmans. "Historical Dictionary of the Olympics Movement." The Scarecrow Press, Inc., Lanham-Toronto-Plymouth 211 (2011): 259, Page 345 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד

פיליפ דורמר סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד (באנגלית: Philip Dormer Stanhope, 4th Earl of Chesterfield;‏ 22 בספטמבר 1694 – 24 במרץ 1773) היה מדינאי מטעם המפלגה הוויגית ואינטלקטואל בריטי. היה מן הבריטים החשובים בתקופת ההשכלה, ומיודד עם וולטר ומונטסקייה. לורד סטנהופ, כפי הוא כונה לפני מותו של אביו ב-1726, נולד בלונדון ולמד באוניברסיטת קיימברידג'. לאחר שסיים ללמוד, יצא ל"מסע הגדול" ברחבי יבשת אירופה. מותה של המלכה אן ועלייתו לשלטון של ג'ורג' הראשון פתחו אפשרויות חדשות בפני סטנהופ הצעיר והוא שב לאנגליה. קרוב משפחה שלו, ג'יימס סטנהופ, שהיה אחד השרים האהובים על המלך, סידר לו משרה כ"אדון חדר המיטות" של הנסיך מוויילס, ג'ורג' השני. הוא הפך לחבר בית הנבחרים הבריטי ולאחר שאביו נפטר והוא ירש את התואר המשפחתי, הוא הפך חבר בבית הלורדים. ב-1728 מונה למשרת השגריר בהולנד, שליח רשמי של בית המלוכה באירלנד וב-1748 למשרת מזכיר הממלכה. חבר "המועצה החשאית של הוד מלכותו" (Her/His Majesty's Most Honourable Privy Council) חבר "מסדר הבירית" למרות היותו אנגלי, ידידותו עם וולטר ואינטלקטואלים צרפתיים נוספים סייעה לו להיבחר כחבר ב-Académie des Inscriptions et Belles-Lettres ב-1755 פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד בפרויקט גוטנברג (באנגלית) פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פיליפ דורמר סטנהופ צ'סטרפילד (1694-1773), ארל אוף, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המטבח הדני

המטבח הדני מורכב באופן מסורתי ממרכיבים המתאימים למזג האוויר הקר והלח של דנמרק. בדנמרק קיימת תעשייה חקלאית ענפה, הכוללת בין היתר ייצור מוצרי חלב, שעורה, תפוחי אדמה, שיפון, סלק, חסה, פירות יער ופטריות. דנמרק מוקפת ים בשלוש מארבע רוחות השמיים, ועל כן לא מפתיע כי גם דגה ממלאת תפקיד חשוב במטבח. המטבח הדני, בשל הקרבה התרבותית והאקלימית לשאר מדינות סקנדינביה, גם דומה מאוד למטבח הסקנדינבי; אך דומה גם למטבחי מדינות מזרח אירופה. ההיסטוריה הייחודית של דנמרק השפיעה אף היא על דמותו של המטבח הדני. בופסנדוויץ' מהווה מאכל בשר, דוגמה מוקדמת להמבורגר. רוד פלסה הוא נקניק חזיר נפוץ. בין סוגי מאכלי הדגים הפופולריים בדנמרק, ראוי להזכיר עיבודים שונים של מליח ואת השימוש בביצי דג הפיקה (stenbider באנגלית Lumpfish), שאותן מגישים על ביצה קשה, בין היתר בסמרברד (smørrebrød) - כריך פתוח מלחם שיפון כהה, מאכל דני מסורתי. המאפים המתוקים הדנים מפורסמים בעולם כולו, אם כי כנראה מקורם לא בדנמרק, אלא באופה שהגיע מווינה לדנמרק (ואכן, בדנית הם נקראים wienerbrød, לחם וינאי). באנגלית ובמספר שפות נוספות נקראים מאפי שמרים אישיים "Danish" (דניש). עקב הדמיון למטבחים הסקנדינביים האחרים כמו גם למטבח הגרמני, אין מאכלים שניתן לכנותם מאכלים דנים מובהקים, אחד כזה לדוגמה הוא גריסים אדומים, האהוב בגרמניה, דנמרק ושוודיה. מדיה וקבצים בנושא המטבח הדני בוויקישיתוף רועי ירושלמי, מהצפון באהבה: שגרירת דנמרק מבשלת לחג המולד, באתר ynet, 21 בדצמבר 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא דנמרק ובנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ישראל באולימפיאדת בייג'ינג (2008)

אולימפיאדת בייג'ינג הייתה האולימפיאדה ה-14 שבה השתתפה משלחת ישראלית, מאז החלה את השתתפותה במשחקים בשנת 1952. המשלחת הישראלית לאולימפיאדת בייג'ינג הייתה הגדולה ביותר עד אז וכללה 43 ספורטאים שהשתתפו ב-12 ענפי ספורט שונים. נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה חותר הקיאק מיכאל קולגנוב. שחר צוברי גולש בדגם ניל פרייד RS:X היה הספורטאי הישראלי היחיד שזכה במדליה, מדליית ארד. הספורטאי הוותיק במשלחת היה הקלע גיא סטריק שזו הייתה האולימפיאדה הרביעית שלו, ובכך הוא הישווה את הישגו של השייט יואל סלע. שלושה ספורטאים השתתפו בפעם השלישית באולימפיאדה: הקייאקיסט מיכאל קולגנוב, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת סידני, הג'ודוקא אריק זאבי, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת אתונה, וקופץ המוט אלכס אברבוך, פעמיים אלוף אירופה. ל-12 ספורטאים זו הייתה האולימפיאדה השנייה, ו-27 ספורטאים השתתפו באולימפיאדה בפעם הראשונה. הספורטאית הצעירה ביותר הייתה נטע ריבקין בת ה-17 והמבוגר ביותר היה היילה סטאין בן ה-53‏. לקראת האולימפיאדה היו ציפיות רבות, בעקבות אולימפיאדת אתונה בה זכה גל פרידמן במדליית הזהב הראשונה של ישראל. פרידמן לא הצליח להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג ובמקומו ייצג את ישראל בגלשן מדגם ניל פרייד שחר צוברי. הציפיות למדליות התמקדו בעיקר באריק זאבי שזכה במדליית ארד באולימפיאדת אתונה ובשלוש אליפויות אירופה, בצמד הטניסאים אנדי רם ויוני ארליך שזכו באליפות אוסטרליה הפתוחה 2008 ודורגו במקום השלישי בין הצמדים באולימפיאדה, בשחר צוברי שזכה במדליית ארד באליפות העולם 2007 בגלשן ניל פרייד RS:X, ובצמד השייטים בדגם 470 אודי גל וגידי קליגר שזכו במדליות ארד באליפויות העולם בין השנים 2006 - 2008. מדליית ארד - שחר צוברי, גולש בדגם ניל פרייד RS:X. מקום רביעי - ורד בוסקילה וניקה קורניצקי, מפרשית מדגם 470. מקום חמישי - גל יקותיאל ג'ודו. מקום שישי - נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית קרב רב קבוצתי (ההישג הטוב ביותר של ישראל בתחרות קבוצתית מאז 1976, וההישג הטוב ביותר בהתעמלות עד 2021). מקום שמיני - אלכס שטילוב תרגיל הקרקע בהתעמלות מכשירים (ההישג הטוב ביותר של ספורטאי ישראלי בהתעמלות מכשירים עד 2021). מקום תשיעי - אירה ריסנזון קרב רב אישי בהתעמלות אמנותית. מקום עשירי - מעיין דוידוביץ', גולשת בדגם ניל פרייד RS:X. ההצלחות הגדולות ביותר נרשמו בענף השייט, שבו הושגו שתי התוצאות הטובות של המשלחת, ובסך הכל 3 מקומות ב-10 הראשונים. עם זאת, נרשמה אכזבה כאשר אודי גל וגידי קליגר, שהיו בין המועמדים הבולטים למדליה, סיימו במקום ה-14. הצלחה גדולה הייתה גם לענף ההתעמלות, שבו עלו לראשונה בהיסטוריה מתעמלים ישראלים לגמר במכשיר בודד בהתעמלות מכשירים, ולגמרים בתחרות אישית וקבוצתית בהתעמלות אמנותית. הישגים טובים היו גם בענף השחייה, שבו הושגו 11 שיאים ישראליים ב-17 משחים. ב-4 משחים שחיינים ישראלים דורגו בין 16 השחיינים הראשונים. הבולט בין השחיינים היה גל נבו, שדורג במקום 11 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמקום 13 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. גיא ברנע (100 מטר גב) ונמרוד שפירא בר אור (200 מטר חופשי) הגיעו לשלב חצי הגמר. לקלע גיא סטריק, שדורג במקום ה-12 בירי ברובה במצב שכיבה, חסרה נקודה אחת כדי לעלות לגמר. התוצאה בסוגריים - השיוט הגרוע שאינו נחשב בניקוד הכולל ישראל במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) ישראל במשחקים האולימפיים אולימפיאדת בייג'ינג יהודים במשחקים האולימפיים אולימפיאדת בייג'ינג - האתר הרשמי (באנגלית) סער הס ומיקי שגיא, הוכרזה המשלחת האולימפית - גיא סטריק בסגל, באתר ynet, 23 ביוני 2008 על פי רישום משרד הפנים, אם כי לדברי סטאין, גילו הוא 46
אשלגן כלורי

אשלגן כלורי הוא תרכובת גבישית מוצקה המורכבת מיונים של אשלגן וכלור המסודרים כסריג יוני. התרכובת במצבה הטבעי היא חסרת ריח וצבעה לבן. לאשלגן כלורי מגוון שימושים, בין היתר הוא משמש כדשן כימי, כתרופה לטיפול בהיפוקלמיה, כתחליף למלח בישול וכן משמש בזריקות קטלניות בעת הוצאות להורג בכמה מדינות בארצות הברית. אשלגן כלורי הוא אחת מתרכובות האשלגן הנקראות אשלג, והוא מופיע במכרות אשלג כמינרל סילביט, שהיא הצורה הגבישית שלו, או כסילביניט, מינרל המכיל גם נתרן כלורי. בימות מלוחות מופיעה התרכובת בתוך המינרל קרנליט והפקתה מתבצעת על ידי הפרדתה מהמגנזיום הכלורי המהווה אף הוא רכיב במינרל. במי ים המלח הרמה הטבעית של האשלגן הכלורי היא כ-1.2%, המהווה חלק קטן מהמלחים בימה, ששיעורם מגיע לכ-34%. במונחי מולים ריכוז האשלגן הכלורי הוא 0.188 מולים לליטר, לעומת הנתרן הכלורי שריכוזו במי הימה גבוה בהרבה - 1.66 מול לליטר. לתרכובת שימושים רבים כשהשימוש המוביל הוא בדישון. בשנת 1861 קיבל אדולף פרנק פטנט על דשן מבוסס אשלגן כלורי. אשלגן כלורי משמש גם בתעשיית התרופות, עיבוד מזון, תחליפי מלח בישול, מטלורגיה, טקסטיל ודפוס, וכן שימוש הנתון במחלוקת - הוצאה להורג בזריקת רעל. אשלגן כלורי הוא התרכובת הנפוצה ביותר בין תרכובות האשלגן, המשמשות לדישון, והקרויות אשלג. הוא משמש הן לדישון ישיר והן כבסיס לייצור דשנים מורכבים, בעיקר על בסיס זרחן. מקובל למדוד את תכולת האשלגן בדשנים כשווה הערך במונחי K2O - אשלגן חד-חמצני. לפי גישה זו, 1.64 קילוגרם של אשלגן כלורי שווי ערך לקילוגרם אחד של K2O. מדיה וקבצים בנושא אשלגן כלורי בוויקישיתוף סילביניט הוא תערובת של סילביט (31%) והליט (66%). אשלגן כלורי מהווה כ-22% ממשקל הקרנליט מקור
לייזר רייסר

לייזר רייסר (LZR Racer) היא חליפת שחייה תחרותית של חברת ספידו שנחשבה לחליפת השחייה הטובה בעולם בתקופת אולימפיאדת בייג'ינג (2008). חליפת לייזר רייסר עשויה מגומי סינתטי דוחה מים וחומר פולימרי. החליפה מכסה את הרגליים (חצי גוף), את הברכיים בלבד (רבע גוף) ובגרסה של חליפת גוף מלא. החליפה תפורה בלייזר, ובגרסת הגוף המלא יש רוכסן אחד לאורך הגב. המבנה הנצמד המיוחד שלה נועד לשמר את הגוף במצב "חץ" הידרודינמי ולמנוע תנודות זעירות של שרירים וויבראציות של העור. החליפה מאוד קלה ומקדם החיכוך שלה נמוך מאוד. היתרון הגדול שלה הוא במשחים למרחקים קצרים, זינוקים, פניות ויציאות בהם למבנה ההידרודינמי של הגוף חשיבות גדולה. בנוסף ספידו טוענת שהחליפה מייעלת את תהליך הנשימה של השחיינים, דבר החשוב במשחים למרחקים ארוכים. הפטנט על הטכנולוגיה של החליפה רשום בפורטוגל ושם היא מיוצרת. החליפה פותחה במשך שלוש שנים בשיתוף עם נאס"א והמכון האוסטרלי לספורט, יחד עם קבוצת ביקורת של השחיינים שספידו היא הספונסרית שלהם. לשם פיתוחה של החליפה נסרקו גופיהם של 400 שחיינים ודגמים נבחנו בבריכות זרמים מיוחדות. החליפה הוצגה ב-13 בפברואר 2008 ושווקה כחליפת השחייה של ספידו לאולימפיאדת בייג'ינג (2008). קמפיין הפרסום מנוהל בשיתוף חברת האופנה היפנית "Comme des Garçons", כשמייקל פלפס הוא הדוגמן הראשי של קמפיין. כ-100 שיאים עולמיים נשברו על ידי שחיינים ששחו עם החליפה, הישג חסר תקדים בעולם השחייה. סביב החליפה מתקיים דיון אתי העוסק בשאלת גבולות ההתערבות הטכנולוגית בהישגי האנשים וביתרונות הבלתי הוגנים שניתן להשיג בעזרתה. עיקר המחאה באה מצד חברות המתחרות בספידו ושחיינים הנמצאים תחת חסותן. תחילה, פדרציית הספורט הבינלאומית לשחייה, פינ"א, החליטה לאשר את השימוש בחליפה בתחרויות רשמיות. בשנת 2009 החל להישבר המונופול של החליפה. חברות מתחרות כגון ארנה, ג'אקד ו-TYR החלו לייצר חליפות דוחסות-מציפות עשויות כל כולן מפוליאוריתן שהביאו לתוצאות טובות יותר מחליפת הלייזר. באליפות העולם בשחייה 2009 שחיינים בודדים בלבד שחו עם לייזר רייסר. במהלך אליפות העולם ב-2009 החליטה פינ"א על איסור, שנכנס לתוקף ב-2010, הקובע כי יותר לשחיינים להתחרות רק בחליפות טקסטיל שאינן משפיעות על צורת הגוף ויכולת הציפה שלו. כמו כן הוחלט שגברים ישחו עם חליפות שלא יחרגו מהחלק שבין הברכיים למותניים, ואצל נשים מהברכיים לכתפיים. על פי תקנות אלו, לייזר רייסר וחליפות הפוליאוריתן אסורות לשימוש. האיסור אינו חל על משחי מים פתוחים. מדיה וקבצים בנושא לייזר רייסר בוויקישיתוף דני בורשבסקי‏, החליפה של האיומים, באתר וואלה, 19 ביוני 2008 תצוגה של ספידו על החליפה כתבת וידאו על החליפה, סרטון באתר יוטיוב