laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גיאורגסמריינהוטה

גיאורגסמריינהוטה (בגרמנית: Georgsmarienhütte, מילולית: בקתתם של גאורג ומריה) היא עיר בדרום מדינת סקסוניה תחתית שבגרמניה, כ-7 ק"מ דרומית לאוסנבריק. העיר הוקמה ב-1856, והתרחבה ב-1970 עם סיפוחם של מספר כפרים לתחום השיפוט שלה. בשנת 2021 התגוררו בה מעט פחות מ־32 אלף תושבים. גיאורגסמריינהוטה הוקמה ב-1856, אך ראשיתו של אחד הכפרים שסופחו אליה בהמשך, קלוסטר אואזדה, כבר במאה ה-12. ב-1170 הוקם במקום מנזר בנדיקטיני, הראשון מסוגו במחוז אוסנבריק, שפעל עד 1803. רק אחד מהמבנים המקוריים עומד על תלו, ולצדו מבנה בן שתי קומות שהוקם ב-1723, ומשמש כיום כבית ספר. ראשיתה של גיאורגסמריינהוטה עצמה ב-1856, אז הוקם מפעל הברזל והפלדה Georgs-Marien-Bergwerks und Hüttenverein ("חברת המטלורגיה והמכרות של גאורג ומריה") בסמוך לעיירה מלברגן. המפעל נקרא על שמם של גאורג החמישי, מלך הנובר ורעייתו מריה מזקסה אלטנבורג. שמו התקצר בהמשך לגיאורגסמריינהוטה, וזה גם השם שניתן לכפר שצמח סביבו. ב-1944 הקים הגסטאפו את מחנה העבודה אוהרבק בפאתי העיר. אסירי המחנה הועסקו בכפייה במפעל הפלדה. ב-1937 נבלעה מלברגן בגיאורגסמריינהוטה, וב-1970 נכללו בתחום שיפוטה עיירות וכפרים נוספים - אואזדה, קלוסטר אואזדה, הרדרברג, הולשטן-מינדרופ וחלקה הדרומי של הולצהאוזן. בעקבות זאת, גיאורגסמריינהוטה, שעד אז הוגדרה כ"כפר תעשייתי", הפכה לעיר. מפעל הפלדה גיאורגסמריינהוטה היווה מאז היווסדו מרכז תעסוקה בולט באזור. בשנת 2007 הועסקו בו כ-1,300 עובדים שייצרו כ-760 אלף טונות של פלדה. מכירות המפעל בשנת 2006 נאמדו ב-566 מיליון אירו. מקורות תעסוקה בולטים נוספים בעיר כוללים מפעל לספקטרומטרים אופטיים, חברות היי טק, בית חולים ומפעל רהיטים. בתחומי העיר מספר אתרים היסטוריים, המנזר בקלוסטר אואזדה הוא העתיק שבהם. מנזר אוהרבק הפרנציסקני הוקם ב-1916 בהולצהאוזן. מבנה בולט נוסף הוא וילה שטאהמר, שהוקמה ב-1900 ושימשה את מנהל המפעל דאז, רוברט שטאהמר. לאחר מלחמת העולם השנייה השתכן בבניין הצבא הבריטי, לאחר מכן שכנה בו לשכת תעסוקה, ומאז 1980 הוא משמש כמוזיאון לתולדות העיר. הולנד אמן, הולנד צרפת סן מאקר אן מוז', צרפת פולין קלודצקו, פולין ישראל רמת השרון, ישראל מדיה וקבצים בנושא גיאורגסמריינהוטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גיאורגסמריינהוטה (בגרמנית) מפעל הפלדה גיאורגסמריינהוטה מנזר קלוסטר אואזדה מנזר אוהרבק אנדרטה במקום בו שכן מחנה העבודה אוהרבק
צרפתי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... צרפתים – אזרחי צרפת או אנשים שמוצאם מצרפת צרפתית – שפה רומאנית חשובה משפחת צרפתי – שם משפחה יהודי נפוץ ושושלת רבנים נודעת אישים ששמם צרפתי: אברהם צרפתי – יהודי ממוצא ספרדי ופעיל פוליטי מרוקני, חבר במפלגה הקומוניסטית (קדימה) ואופוזיציונר לחסן השני אבנר ישראל הצרפתי – רב וכרוניקאי בן המאה ה-19 ממרוקו אשר צרפתי – שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי גד בן-עמי צרפתי – בלשן וחוקר העברית, חתן פרס ישראל גיא צרפתי – כדורגלן עבר ישראלי יגאל צרפתי – מנכ"ל משרד הפנים, ראש מועצת מגדל תפן מרגריטה צרפתי (סרפָטי) – פטרונית אמנות, עיתונאית, סופרת, אספנית, סוציאליסטית יהודייה-איטלקייה, ומאהבת של בניטו מוסוליני נורית צרפתי – מאיירת ספרי ילדים צדי צרפתי – במאי תיאטרון וטלוויזיה ישראלי רבי צמח צרפתי – רב ידוע מהעיר תוניס, נפטר בשנת ה'תע"ז (1717) רות צרפתי – ציירת, פסלת ומאיירת ישראלית מקבוצת "אופקים חדשים" תומר צרפתי – כדורגלן ושוער ישראלי
דבק פלסטי

דבק פלסטי (נקרא גם: דבק לבן) הוא דבק המיוצר מפולימר סינתטי צמיגי ומשמש לרוב להדבקת מוצרי נייר ועץ. הדבק הפלסטי הומצא בגרמניה ב-1912 על ידי פריץ' קלאטה. כאשר הוא מיוצר בקנה מידה מסחרי הוא לרוב מיוצר מאצטילן וחומצה אצטית. בצורתו הנוזלית צבע הדבק לרוב לבן. לאחר שהחומר המסיס מתייבש הדבק הופך לחומר שקוף דמוי גומי. לאחר ההתייבשות ניתן להמס שוב את הדבק בעזרת מים למרות שאינו מסיס לחלוטין. הדבק הפלסטי נפוץ מאוד בקרב ילדים מאחר שאינו רעיל וניתן לניקוי בעזרת מים. שימושים נוספים הם כריכת ספרים (מאחר שהדבק אינו חומצי), נגרות, עבודות יד, בגדים ואף אבן (בעיקר בהדבקת לבנים מאבן חול). מדיה וקבצים בנושא דבק פלסטי בוויקישיתוף topic/white-glue דבק פלסטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שט אל-ערב

שַׁטּ אַלְ-עַרַבּ (מערבית: شَطّ اَلْعَرَب, בתרגום מילולי: "גְּדַת הָעֲרָבִים"; בפרסית: اروندرود, אַרְוַנְדְרוּד, "נהר מהיר") הוא שמו של נהר המתקבל מהתמזגותם של נהרות הפרת והחידקל. אורכו של שט אל-ערב כ-200 ק"מ. ראשיתו באזור העיר אל-קורנה (ער') שבעיראק והוא נשפך למפרץ הפרסי בגבול בין עיראק לאיראן. לתוכו נשפך ממזרח נהר הכארון, אשר מביא עמו כמויות עצומות של סחף, ולכן יש צורך בחפירה מתמדת בתוך הנהר על מנת שספינות יוכלו לעבור בו. משערים שהנהר "צעיר" יחסית, ושלפני כן הפרת והחידקל נשפכו לערוץ משותף אחר, שהיה מערבי יותר; ושעוד קודם לכן, כאשר המפרץ הפרסי היה ארוך יותר, הם נשפכו לתוכו במקומות נפרדים. החידקל אומנם מתחבר לפרת בתעלות כמה עשרות קילומטרים לפני השט אל-ערב, אך השט אל-ערב מתחיל מהתחברות הנהר הטבעי לפרת. לאורכו של השט אל-ערב עובר הגבול בין עיראק לאיראן. במשך מאות בשנים שימש הנהר מקור לסכסוך בין מדינות שטענו לשליטה בו. ראשיתו של סכסוך זה עוד בתקופת האימפריה העות'מאנית ופרס. לפני המאה ה-19 השליטה בנתיב המים עד גדתו המזרחית הייתה בידי העות'מאנים. אולם בעקבות גילוי נפט באי ח'ורמשהר שנמצא בקרבת הגדה האיראנית של השט, הוענקה לאיראן שליטה על אי זה ועוד שניים בפרוטוקול קונסטנטינופול של 1913. סכסוכים אלימים על הנתיב הימי גררו את מעורבות חבר הלאומים ב-1934, אך פריצת הדרך הושגה רק ב-1937 בעקבות חילופי משטר בעיראק. ההסכם של 1937 קבע כי הגבול בנתיב יהיה לאורך קו אמצע המים (Thalweg - עקרון הטאלווג), אולם בעקבות אי הסכמה בנוגע לזכויות השיט וניצול המים, המשיכו לפרוץ סכסוכים עד נפילת השושלת ההאשמית בעיראק ב-1958. משטר הבעת' החדש הכריז באופן חד-צדדי על הרחבת המים הטריטוריאליים של עיראק והחל לטעון לריבונות על האי עבדאן (בו הוקמה מזקקת נפט איראנית). השאה הכניס ספינות מלחמה לשט והצדדים פרסו כוחות צבאיים לאורך הגדות. הסכסוך החמיר עם עלייתה מחדש של מפלגת הבעת' לשלטון ב-1969, וגם חידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בשלהי 1973 לא מנע סדרה חדשה של תקריות על השליטה במימי הנתיב. איראן וארצות הברית החלו להעניק סיוע למורדים הכורדים במשטר הבעת', מרידה שלמרות הניסיונות התכופים והאכזריים לדכאה סרבה לשקוט. סדאם חוסיין הגיע למסקנה כי הדרך היחידה לחסל את המרידה, שאיימה על יציבות המשטר, היא לנתק את הסיוע האיראני. ב-6 במרץ 1975 חתמו איראן ועיראק על הסכם אלג'יר בו ויתרה עיראק על דרישותיה למימי כל השט והסתפקה בקביעת קו אמצע המים לקו הגבול. בתמורה התחייבה איראן להפסיק את תמיכתה ב"גורמים מערערי יציבות" (קרי הכורדים) ולהעביר שטחים בהיקף 1,500 קמ"ר שאיראן תפסה, שנועדו להעניק לעיראק עומק אסטרטגי שהיה חסר לה מפני תקיפה איראנית. המרידה הכורדית אכן דוכאה שבועיים לאחר חתימת ההסכם. עם זאת, איראן לא העבירה את השטחים לעיראק. ב-16 בספטמבר 1980 הכריז סדאם חוסיין על ביטול הסכם אלג'יר ודרש כי השליטה על כל מימי השט יוענקו לעיראק. בעקבות זאת פרצה מלחמת איראן–עיראק. במהלך המלחמה, שגבתה את חייהם של מיליונים ונמשכה שמונה שנים, לא השתנה הגבול באופן משמעותי לצד זה או זה. לאחר המלחמה נחתם הסכם בין שתי המדינות בהתאם לעקרון הטאלווג המקובל באירופה, וכיום עובר הגבול באמצע הנהר. מדיה וקבצים בנושא שט אל-ערב בוויקישיתוף שט אל-ערב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שט אל-ערב, באתר אנציקלופדיה איראניקה (באנגלית)
סוקניק

סוּקֶניק הוא שם משפחה שבמקורו במילה הפולנית "sukiennik", 'סוחר בגדים'. האם התכוונתם ל... אלעזר ליפא סוקניק – ראש המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים; חוקר המגילות הגנוזות והראשון שעמד על חשיבותן; בן-זוגה של חסיה סוקניק ואביהם של יגאל ידין ויוסף ידין גדי סוקניק – עיתונאי, קריין ומנחה טלוויזיה ישראלי חיים סוקניק – פרופסור לכימיה, בעל הקתדרה לננוטכנולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ודקאן הפקולטה למדעים מדויקים בה, והנשיא הנבחר של בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים חסיה סוקניק – לוחמת לשוויון זכויות הנשים, מקימת גן הילדים העברי המודרני הראשון מחוץ לחומות העיר העתיקה; אשתו של אלעזר ליפא סוקניק ואמם של יגאל ידין ויוסף ידין יגאל ידין (סוקניק) – הרמטכ"ל השני של צה"ל, ארכאולוג ומדינאי, בנם של אלעזר וחסיה סוקניק יוסף ידין (סוקניק) – שחקן תיאטרון, בנם של אלעזר וחסיה סוקניק משה עברי סוקניק – אלוף בצה"ל, כיהן כראש מפקדת זרוע היבשה, בעל עיטור העוז סימה הלוי (סוקניק) – רופאה ישראלית, פרופסור לרפואת עור ומין, מייסדת ומנהלת מחלקת עור ומין במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה; בתו של שמואל סוקניק ואחותו של שאול סוקניק שאול סוקניק – רופא ישראלי, פרופסור לראומטולוגיה ומומחה ברפואה פנימית, מנהל מחלקה פנימית במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה; בנו של שמואל סוקניק ואחיה של סימה הלוי (סוקניק) שמואל סוקניק – רופא ישראלי, מומחה ברפואה פנימית ובאנדוקרינולוגיה, המייסד והמנהל הראשון של בית החולים קפלן; אביהם של שאול סוקניק וסימה הלוי (סוקניק) יוחנן סוקניק – שחקן כדורגל מהפועל תל אביב ושחקן ההרכב הראשון של נבחרת ארץ ישראל בכדורגל Heinrich W. Guggenheimer and Eva H. Guggenheimer, Jewish Family Names and Their Origins: An Etymological Dictionary, Hoboken, N.J.: Ktav Pub. House, 1992, p. 755.
הקצב

"הקצב" (צרפתית: "Le Boucher") הוא מותחן קולנוע צרפתי משנת 1970 בבימויו של קלוד שברול. הסרט מתאר את היחסים המתפתחים בין מורה וקצב בעיירה כפרית בצרפת כשברקע מתקיימת חקירה של שורת מקרי רצח המתבצעים באזור. הסרט מתרחש בעיירה טרמולה (Tremolat) שבמחוז דורדון בדרום מערב צרפת, וגם צולם בה. מערות לאסקו הסמוכות, בהן נמצאו ממצאים פרהיסטוריים, משמשות גם הן תפאורה לסצנה בסרט. יש הרואים בסרט זה כאחד מסרטיו הבולטים של שברול בסדרה של שישה סרטים אותם ביים בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 ואשר נחשבים כאחת מפסגות יצירתו. בחתונה הנערכת בעיירה מתוודעים זה לזה, פופול, קצב שהשתחרר משירות צבאי רב שנים ושבע קרבות, והלן, אישה מודרנית ואסרטיבית, המורה והמנהלת של בית הספר הקטן, שהגיעה לעיירה לפני זמן לא רב. השניים מתקרבים אך שומרים על יחסים אפלטוניים. במקביל, מתגלה גופת צעירה באזור העיירה והמשטרה מתחילה בחקירות. הלן מעניקה לפופול מתנת יום הולדת מצית ובעת טיול של ילדי בית הספר בהדרכתה היא מגלה גופת צעירה ולידה היא מוצאת מצית זהה למצית שהעניקה. היא אוספת את הפריט מהשטח ואינה מגלה על מציאתו לאיש. מכאן ואילך מתלבטת הלן לגבי המשך יחסיה עם פופול עד הסוף הטרגי בו מתגלה האמת. סטפאן אודראן - הלן (המורה) ז'אן יאן - פופול (הקצב) רוז'ה רודל - מפקח המשטרה גרומבש הסרט נחשב על ידי מבקרים רבים כאחד מסרטיו של שברול הקרובים ביותר לסגנונו של היצ'קוק, שהשפעתו הרבה על שברול ניתנת לזיהוי בסרטים רבים. המבקר האמריקאי, וינסנט קנבי, מציין כי גם בסרטו זה של שברול קיים המוטיב של רגע מוחמץ, שהיה יכול לשנות את חיי הדמויות וכיוון שהוחמץ, מובילה העלילה לטרגדיה. הוא מוצא את הרגע הזה בסצנה בה שואל פופול את הלן "מה תעשי אם אנסה לנשק אותך עכשיו?" והיא עונה: "מאומה, אך אני מעדיפה שלא תעשה זאת." קנבי מציין כי נראה כי שברול לעולם לא ישיג את הספונטניות של היצ'קוק ופריץ לנג (הוא רואה בסרטיהם "בכבלי השכחה" ו"רחוב סקרלט" (אנ') כמודל לריאליזם הרומנטי של "הקצב"), אך הוא עולה עליהם בציור הדמויות ורגשותיהם ובתיאור היחסים בינן לבין עצמן כמו גם עם סביבתם. קנבי אף טוען כי שברול איננו מעוניין באמת בבניית המתח בסיפור והוא מעדיף לתאר את סיפור האהבה הבלתי ממומש, וזאת, מתוך כבוד למורכבותן של הדמויות המרכזיות בסרט. מבקר אמריקאי נוסף, רוג'ר איברט, טוען אף הוא כי המתח הנוצר אצל הצופה איננו תוצאה של השאלה "מה יקרה עכשיו?", אלא של השאלות: "מה הם יודעים?", "מה הם חושבים?" ומה הם רוצים?"; כך בונה במאי הסרט שיא רגשי ופסיכולוגי. "הקצב", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הקצב", באתר נטפליקס "הקצב", באתר AllMovie (באנגלית) "הקצב", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הקצב", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) זאב רב נוף, היצ'קוק - על, דבר, 13 באפריל 1975 וינסנט קנבי, Le Boucher (1970), אתר הניו יורק טיימס, 14 בספטמבר 1970 Le Boucher / The Butcher (2003), האתר של רוג'ר איברט, 23 בנובמבר 2003 דרק מלקולם, Claude Chabrol: La Femme Infidele, אתר הגרדיאן, 29 באפריל 1999 אורי קליין, המלצת השבוע, באתר הארץ, 8 ביולי 2004
רשימת עשירי ישראל

רשימת עשירי ישראל היא רשימה שמתפרסמת מדי שנה בכתבי עת כלכליים בישראל, ובה מדורגים האנשים העשירים ביותר בישראל על פי הונם המשוער, תוך ציון המקור העיקרי להונם. עם העיתונים המפרסמים רשימות כאלה נמנים פורבס ישראל, שנוהג לפרסם את רשימת 100 עשירי ישראל, ובמקביל שותף עם מגזין פורבס העולמי בהכנת רשימת עשירי תבל שכוללת ישראלים, TheMarker ובעבר עשה זאת גם מוסף "עסקים" של העיתון מעריב בגיליון ראש השנה שלו. רשימות אלה נוצרו בעקבות רשימות דומות של עשירים בכתבי עת כלכליים זרים, כגון דירוג עשירי תבל של פורבס האמריקאי, ודירוג שנתי של עשירי הממלכה המאוחדת בעיתון הבריטי הטיימס. הרשימות מוגבלות במידת הדיוק שלהן, משום שחלק מהערכת ההון מתבססות על מידע גלוי, כגון שיעורי החזקה בחברות ציבוריות, אך חלק מההערכה מורכב ממידע סמוי, כגון השקעה בחברות פרטיות וחובות לבנקים ולרשויות המס. לעיתים נכללים ברשימה בני זוג כאדם אחד, משום שהונם נצבר במהלך נישואיהם ולכן שייך לשניהם, ולעיתים נכללים בני משפחה אחדים (כגון אב וילדיו הבוגרים או שני אחים) כאדם אחד, ומדורגים לפי הונם הכולל, אף שלמעשה כל אחד מהם הוא יחידה כלכלית נפרדת. ברשימות נכללים גם אזרחי ישראל שאינם תושביה. לפי הרשימה של "מעריב" לשנת 2010, ההון המצרפי של 100 עשירי ישראל בשנת 2010 הסתכם ב-278.6 מיליארד שקל חדש, עלייה של 7.2% לעומת הונם המצרפי בשנת 2009. השיא של כל הזמנים הושג בשנת 2007, כשהגיע ל-318.5 מיליארד שקל (אך שוויים ירד מאז בעקבות המשבר הכלכלי העולמי). רף הכניסה לרשימה בשנת 2010 הגיע ל-750 מיליון ש"ח, יותר מפי 2 לעומת רף הכניסה לרשימה ב-2003, שהגיע ל-328 מיליון ש"ח. בראש הרשימה בשנת 2010 הייתה משפחת עופר, עם הון מוערך של כ-26 מיליארד ש"ח, ואחריה סטף ואיתן ורטהיימר ושרי אריסון, שהונו של כל אחד מהם מוערך ביותר מ-10 מיליארד ש"ח. פילוח התחומים שבעזרתן הצליחו 100 עשירי ישראל לצבור את הונם הראשוני כמיליונרים, לפי רשימת "מעריב" לשנת 2010: חברות היי-טק 26% נדל"ן 16% תעשייה 15% ייבוא רכב 10% בראש הרשימה של פורבס ישראל לשנת 2023 נמצאת מרים אדלסון עם הון מוערך של 35.6 מיליארד דולר, ולאחריה אייל עופר עם 18.9 מיליארד דולר. הריכוזיות במשק הישראלי פורום ראשי החברות ובכירי המשק בישראל מעריב אמיר אייזנברג, 100 העשירים של ישראל, באתר nrg‏, 15 בספטמבר 2004 מעריב, הדירוג השנתי: 100 העשירים של ישראל, באתר nrg‏, 3 באוקטובר 2005 הדירוג לשנת 2009 הדירוג לשנת 2010 TheMarker מערכת, פרויקט 500 האנשים העשירים בישראל 2008, באתר TheMarker‏, 1 ביוני 2008 נתן ליפסון, למרות המשבר - רשימת 500 העשירים בישראל 2010 כוללת יותר מיליארדרים מתמיד, באתר TheMarker‏, 6 באפריל 2010 נתן ליפסון, עשירי ישראל הגדילו את הונם ב-9 מיליארד דולר בשנה, באתר TheMarker‏, 6 ביוני 2011 פורבס ישראל הדירוג לשנת 2006 (באנגלית) הדירוג לשנת 2007 (באנגלית) הדירוג לשנת 2014 הדירוג לשנת 2015 הדירוג לשנת 2016 הדירוג לשנת 2017 הדירוג לשנת 2018 הדירוג לשנת 2019 הדירוג לשנת 2021 הדירוג לשנת 2022 הדירוג לשנת 2023 רשימת עשירי ישראל 2023
ז'אק שיבואה

ז'אק שיבואה (בצרפתית: Jacques Chibois; נולד ב-1954) הוא שף צרפתי. ז'אק שיבואה גדל בפריגור שבדרום-מערב צרפת. רכש את יסודות המקצוע מז'אן דלאווין, במסעדת "הקאמליות" בפרוור בוז'יבאל. התלמד אצל מישל גראר במסעדת "קדרת הברזל" (Le Pot de Fer), בפרוור אנייס שליד פריז. עבד שנה במסעדה "מולן דה מוז'ן" של רוז'ה ורז'ה, עבד במסעדת "ל'אואזיס" של לואי אוטייה ואחר-כך היה השף של אשת החברה רז'ין בפריז. אשתו ילידת הריביירה הצרפתית והוא למד את יסודות הבישול הפרובנסיאלי מחמותו. בשנת 1981, בהיותו בן 27, שב שיבואה לריביירה הצרפתית וכיהן כשף המלון "גרה ד'אלביון" בקאן, שבתחומיו חמש מסעדות ובמסגרת זאת היה ממונה על מסעדת הדגל של המלון "לה רויאל גרה", המסעדה הגיעה בניהולו לציון של שני כוכבים במדריך מישלן האדום ו-18 נקודות בגו מיו, זו המסעדה הראשונה בהיסטוריה של קאן שהגיעה לכך. ב-1995 עזב את המלון. ב-1996 הקים שיבואה את המסעדה "לה באסטיד סנט-אנטואן", (La Bastide Saint-Antoine) בבניין אחוזה מהמאה ה-17 אותו רכש. היא נמצאת למרגלות העיר גראס, בפרוורי הכפר סנט-אנטואן, סמוך לריביירה הצרפתית. ב-1998 העניק לו מדריך גו מיו את הציון 18 ואת התואר "שף השנה". ב-1998 פתח במקום מלון ובשנת 2000 הצטרף המלון לרשת רלה א שאטו. המסעדה מחזיקה כיום (2010) בשני כוכבים במישלן וב-18 נקודות בגו מיו. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם. ב-2001 ראה אור לראשונה ספרו "שמן זית", שתורגם לאנגלית. מטבחו של שיבואה משלב בין מטבחה של פריגור מכורתו, המתאפיין ברטבים כבדים ובכבד אווז, לבין מטבחה הקליל של פרובאנס המתאפיין בירקות. הוא מרבה להשתמש בזיתים ומגיש אותם כחלק ממנות הקינוח. אביטל ענבר, התענוגות של פרובאנס, מדריכי התענוגות, הוצאת כתר, ירושלים, 2000, עמ' 20, 43–44, 223, 278, 354, 358–366, 418, 421. אתר האינטרנט הרשמי של ז'אק שיבואה מסעדת לה באסטיד סנט-אנטואן, באתר dininginfrance מסעדת לה באסטיד סנט-אנטואן, במדריך השולחנות הגדולים בעולם (הקישור אינו פעיל) ביוגרפיה של ז'אק שיבואה, באתר restaurant-ranking.com
עמנואל שילה

עמנואל שילה (נולד בי"ח בתשרי תשכ"ו, 1965) הוא עיתונאי ישראלי דתי לאומי, פובליציסט, ועורך העיתון "בשבע" מאז הקמתו. שילה הוא בנו של הרב דניאל שילה, שהיה רבה של קדומים. למד בישיבת ירושלים לצעירים, בישיבת קדומים, במרכז הרב ובכולל של הרב שמואל טל בנוה דקלים, ממנו צמחה מאוחר יותר ישיבת תורת החיים. שירת בצה"ל בחיל ההנדסה הקרבית בשירות סדיר ובמילואים. בהמשך עבר לקרני שומרון ושימש כר"מ בישיבת ההסדר המקומית. בקיץ 1998 הצטרף לעיתון "מקור ראשון" ובמשך כשנתיים וחצי היה עורכו של העיתון. בשנת 2001 החל בעריכת והגשת תוכנית הרדיו "יומן הבוקר" בערוץ 7. ב-2002 היה שותף לצוות שהקים את העיתון "בשבע", ומאז הוא משמש עורכו. במסגרת זו מפרסם שילה טור קבוע בעיתון בשם "שולחן עורך". על העיתון בשבע אמר כי תפקידו "לתת עוצמה מגזרית פנימית לציבור הדתי" לצד החשיבות שהוא מייחס להשתלבות אנשי תקשורת דתיים בתקשורת הכללית. עם זאת, במקום אחר טען שילה כי השתלבותם של אנשי תקשורת דתיים בתקשורת הכללית היא "מאוד-מאוד בעייתית". שילה נשוי לרבנית עידית, ראש מדרשת שיל"ת באלוני שילה וראש בית המדרש במכללת שערי משפט. אב לשמונה ומתגורר בקרני שומרון. אחד מבניו הוא ממוביליו מחאת הקו האדום בשנת 2022. אחיו הם: הרב ידידיה והרב ישעיהו - מלמדים בתלמוד תורה מורשה. הרב חברון - ראש ישיבת עתניאל לצעירים. מבין גיסיו נמנה הרב ניצן בראונר (בן דודו של אשת הרב אביהוא שורץ) ב-3 ביולי 2023 נפצע מיידוי אבנים בציר גלעד (60) ואושפז בבי"ח מאיר. מדיה וקבצים בנושא עמנואל שילה בוויקישיתוף עמנואל שילה, ברשת החברתית פייסבוק עט לכל חפץ(הקישור אינו פעיל), ראיון בעלון מעייני הישועה, וירא תשס"ט (2008)(הקישור אינו פעיל, מאי 2020) ישי פרידמן, למה ג'קי לוי הכעיס את עורך עיתון "בשבע"?, אתר סרוגים עיתונאות ותקשורת - ריאיון עם הרב עמנואל שילה, ערוץ מאיר ציוץ של עמנואל שילה ברשת החברתית אקס (טוויטר), 17 במרץ 2024 חשבון נפש שלא עוצר בכתום, באתר News1 מחלקה ראשונה, 20 בספטמבר 2007 (מתוך עלון עולם קטן) אורן פרסיקו, רש"י אוף דה רקורד, באתר העין השביעית, 19 במאי 2009 עורך העיתון הסרוג נפצע בפיגוע אבנים - ושחזר את רגעי האימה, באתר כיפה, 4 ביולי 2023
אדואר לובה

אדואר לובה (בצרפתית: Édouard Loubet; נולד ב-25 בספטמבר 1970) הוא שף צרפתי. לובה נולד בסאבואה. אמו, קלוד לובה, היא אשת עסקים שהקימה בתי-מלון ברחבי תבל, בכלל זה רלה א שאטו באלפים. למד שנה וחצי אצל מארק ורה. בגיל 22 רכש מקום בכפר לורמראן בחבל לוברון והקים בו מסעדה בשם "לה מולן דה לורמארן". בגיל 24 קיבל כוכב במדריך מישלן האדום, ב-1999, בגיל 28 קיבל שני כוכבים. ב-1999 זכה ב-17 נקודות בגו מיו, ב-2000 הועלה ל-17 נקודות. הוא הקים מלון ובסוף שנות התשעים צורף לרשת רלה א שאטו. כיום (2010) הוא מחזיק בשני כוכבים במישלן ו-18 נקודות בגו מיו. המסעדה כלולה במדריך השולחנות הגדולים בעולם. ללובה כיום (2010) אחוזה בשם "דומן דה קאפלונג, מזו אדואר לובה" הכוללת שלושה בתי מלון: "לה בסטיד דה קאפלונג", "לה פרם דה קאפלונג", ו"גלינר דה לורמארן" ולהם מצורפים בריכה וספא. במסגרת האחוזה גם מסעדתו שאת שמה שינה ל"רסטוראן אדואר לובה", בבעלותו גם מסעדת קיץ בשם "ארבע העונות". הוא מקיים במקום סדנאות בישול ויין. מטבחו של לובה נשען על צירופים יצירתיים בירקות ובעשבים. ברשותו גינה בת 20 דונם בה הוא מגדל ירקות ועשבי תיבול וחווה נוספת בת 20 דונם בה הוא מגדל בעלי חיים לצורכי מסעדותיו. הם אלו המספקים את רוב חומרי הגלם למסעדתו, בתוספת עשבים אותם הוא מלקט בשדות הסביבה. A Chef in Provence, Hachette, 2004 אביטל ענבר, התענוגות של פרובאנס, בהוצאת מדריכי התענוגות הוצאה עצמית של המחבר, 2000, עמ' 20, 210, 211, 223-215. מדיה וקבצים בנושא אדואר לובה בוויקישיתוף מסעדת אדואר לובה באתר dininginfrance אתר דומיין דה קפלונה, מזו אדואר לובה (אורכב 02.02.2011 בארכיון Wayback Machine) מלון בסטיד דה קאפלונג באתר רלה א שאטו מסעדת אדואר לובה באתר השולחנות הגדולים בעולם עפר שחל, המקום שבו כל החלומות מתגשמים
אלישע האס

אלישע האס (נולד ב-1943) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן. לשעבר יו"ר חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי. האס נולד וגדל בקיבוץ שדה אליהו בעמק בית שאן. הוריו עלו מגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה והיו ממקימי הקיבוץ. אמו הייתה המחנכת וחוקרת התפתחות הילד מלכה האס. שירת בנח"ל ואף שימש כמפקד ההיאחזות מעלה גלבוע שהפכה מאוחר יותר לקיבוץ. במלחמת ששת הימים היה מפקד מחלקה בחטיבה 9 והשתתף בלחימה ביהודה ושומרון. במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד פלוגה ונלחם בקרבות ברמת הגולן. לאחר השירות הצבאי למד ביוכימיה וביופיזיקה באוניברסיטה העברית, וסיים תואר B.A. בהצטיינות בשנת 1969. את הדוקטורט עשה במכון ויצמן ולאחריו שהה תקופה מסוימת באוניברסיטת הרווארד. תחומי המחקר של האס הם ביולוגיה חישובית ומבנית. מחקריו עוסקים במבנה ובתהליכים הפיזיקליים המתרחשים בחלבונים תוך שימוש בשיטות משולבות של הנדסה גנטית, כימיה של חלבונים ומדידות פיזיקליות. האס חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ועמד בראשו בשנים 2009–2011 ו 2021-2023. בראשית שנת תשכ"ז אלישע האס נישא לחיה לבית בורגן, אם שלושת ילדיו, ממנה התאלמן ב-1999. כיום אלישע האס מתגורר בירושלים, נשוי לצפרירה אדוריאן. אודות פרופ' האס אלישע, אתר אוניברסיטת בר-אילן חוצה ישראל - פרופ' אלישע האס עדי גרסיאל, הפקולטה למדעי הכתום, באתר ערוץ 7, 13 באוגוסט 2009 מאמרים יהודים בלי כבוד, באתר וואלה, 31 ביולי 2007 פרופ' אלישע האס: כך בדיוק נולד הסכם אוסלו, באתר ערוץ 7, 11 באוקטובר 2009 אלישע האס, לפתוח מחדש את תיק רצח רבין, באתר ערוץ 7, 21 באוקטובר 2010 הגיע הזמן של פולארד (אורכב 22.12.2008 בארכיון Wayback Machine), 23 בנובמבר 2008 שיעורים של פרופ' האס במכון הגבוה לתורה הרצאות עולמות נפגשים: החיים כתופעה בעולם החומר, הרצאה באתר יוטיוב רשימת מקבלי התארים באוניברסיטה העברית, דבר, 4 בפברואר 1969
BMP-3

BMP-3 הוא סימולו של נגמ"ש לחימה אמפיבי מתוצרת סובייטי שהוכנס לשירות בשנת 1987 ונראה לראשונה במערב בשנת 1990. ה-BMP-3 הוא הגרסה הממשיכה של נגמ"שי BMP-1 ו-BMP-2. כמו קודמיו הוא תוכנן ומיוצר במפעל בעיר קורגן על ידי המהנדס אלכסנדר בלאגונראבוב (1933-2020). פירוש ראשי התיבות BMP ברוסית הוא Боевая Машина Пехоты, "בוייבייה משינה פחוטי" ("רכב קרב לחיל רגלים"). ה-BMP-3, המכונה טרויקה, הוא נגמ"ש הלחימה החמוש בנשק הכבד ביותר מבין נגמשי הלחימה הנמצאים בשירות בתחילת המאה ה-21. ‏ BMP-3 מצויד בתותח 2A70 בקוטר 100 מ"מ המסוגל לירות פגזים וטילי 9M117 בסטיון (בנגמ"ש 40 פגזים ושמונה טילים); בתותח אוטומטי בקוטר 30 מ"מ עם הזנה כפולה, בעל קצב אש של 400-350 פגזים לדקה, שעבורו נישאים בנגמ"ש 500 פגזים; ומקלע בקוטר 7.62 מ"מ, עם 2,000 כדורים. כל אלה מותקנים במקביל בצריח. לכל אלה זווית הגבהה של 5º- עד 65º. בנוסף נושא הנגמ"ש עוד 2 מקלעים בקוטר 7.62 מ"מ, בעלי 2000 כדורים כל אחד. ה-BMP-3 מסוגל לתקוף מטרות במרחק 6000-5000 מטר בעזרת מערכת טילי הנ"ט שלו (9K116-3 Basnya). הדגמים הראשונים צוידו במנוע UTD-29 בעל 450 כ"ס, אך רוב הדגמים הנמצאים בשימוש משתמשים במנוע UTD-29M בעל 500 כ"ס. המנוע מצוי בחלקו האחורי ימני של הנגמ"ש, כתוצאה מכך הנהג ועוד 2 חיילי חי"ר נמצאים בחלל שבקדמת הכלי. 5 החיילים הנוספים יושבים מאחורי התותח, הדורש 2 מפעילים. ל-BMP-3 תחתית כפולה כאשר המנוע ומכלי הדלק נמצאים מתחת לתחתית הראשונה במטרה להעניק לכלי יכולת שרידות גבוהה יותר. BMP-3 - הדגם הבסיסי ביותר. BMP-3M - דגם משופר בעל מנוע ותותח משודרגים. לתותח מערכת ירי חדשה הכוללת מחשב דיגיטלי ואפשרות לירות פגזים מונחי לייזר וחימוש מתקדם נוסף. המנוע שודרג למנוע UTD-32 בעל 660 כ"ס. הגרסה החדשה נקראת לעיתים גם BMP-4. BMMP - דגם של החי"ר הימי המצויד בתותח של ה-BMP-2. BMP-3K - דגם פיקוד טקטי. בעל צוות של 3 + 3 לוחמים. BMP-3F - דגם מיוחד המיועד למבצעים בים. מסוגל לפעול עד 7 שעות בפעילות ימית. BRM-3K Rys - דגם סיור, מצויד במערכות תצפית וראייה טרמית, במכ"ם עקיבה, במחשב ובמערכת ניווט. 9P157 Krizantema-S - דגם נ"ט בעל 2 טילי 9M123 כריזנטמה. 9P162 "Kornet-T - דגם נ"ט בעל טילי 9M133 קורנט.  2S31 Vena - דגם בעל מרגמת 120 מ"מ. רוסיה רוסיה - 550 כווית כווית - 120 איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות - 598 בעלי מערכת טרמית "Namut". עשויים להיות משודרגים בנוסף גם לבעלי מיגון מודולרי "Kaktus" ומנוע UTD-32. קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית - 70 יוון יוון - 450 BMP-3HEL במשא ומתן. אזרבייג'ן אזרבייג'ן - 4 (סה"כ 60 בהזמנה). קפריסין קפריסין - 43 אינדונזיה אינדונזיה - 17 BMP-3F עם אופציה לעוד 100. סרי לנקה סרי לנקה - 45 אוקראינה אוקראינה - 4 BMP-1 נגמ"ש לחימה פומה מדיה וקבצים בנושא BMP-3 בוויקישיתוף