מונפורטה דה למוס

מונפורטה דה למוס (בספרדית: Monforte de Lemos) היא עיר במחוז לוגו בצפון-מערב ספרד, הממוקמת בעמק בין הנהרות מיניו וסיל. נהר קאבה, יובל של נהר סיל, חוצה את העיר. הרשות נמצאת בלב אזור המכונה "טרה דה למוס" (אדמת למוס) והיא העיר המרכזית באזור ריביירה סאקרה. האזור סביב העיר מונפורטה יושב זמן רב לפני הכיבוש הרומי, כפי שמעידים ממצאי חפירות ארכאולוגיות המתוארכים לתקופת הברונזה. ההיסטוריה של מונפורטה דה למוס תחילתה בתקופה הפלאוליתית, אז היו באזור מצודות של שבטים קלטיים. השבט שאכלס את אזור מונפורטה היה ידוע בשם שבט למבי, וההתייחסויות הכתובות הראשונות לתושבים אלה נמצאות בכתבי ההיסטוריונים הרומאים פליניוס הזקן וסטראבו, בין השנים 600–900 לפני הספירה. הלמבי התרכזו בגבעת סן ויסנטה. המילה "למוס", המופיעה אף בכינוי האזור "טרה דה למוס", מקורה בשפה הקלטית ופירושה "אדמה לחה ופורייה" ונראה שהיא אף מקורה של המילה הגליציאנית השורשית "לאמה". ממצאים גאולוגיים מצביעים על כך שאזור מונפורטה, היה בתקופות פרה-היסטוריות לגונה גדולה, וראיות לכך נמצאות בחימר האדום הקשה הנמצא בעומק מספר מטרים מתחת לקרקע העיר. השם "מונפורטה", מלטינית "Mons-Fortis" נוסף בתקופה הרומית. לאחר מכן, הסואבי והוויזיגותים הותירו במקום את רישומם. העיירה נהרסה ככל הנראה במאה ה-8 על ידי הפולשים המוסלמים.[דרוש מקור] במאה ה-12 העניק רוזן גליציה את העיר לפרולה דיאז, איש אצולה מבית למוס, שבנה את העיר מחדש על חורבותיה. מאותה עת שגשג במונפורטה שוק חקלאי. בימי הביניים, נוסדה קהילה בנדיקטינית בעיר במנזר סן ויסנטה דל פינו. באותה תקופה נבנו באזור הקרוב לעיר מנזרים רבים, אזור אשר זכה לכינוי "ריביירה סאקרה" ("הגדה הקדושה"), והוא כולל את האזור שבין גדות נהרות סיל ומינו, במקומות בהם חתרו הנהרות קניונים. מגדל העיר וחומות העיר נהרסו במהלך מלחמות אירמנדיניו במחצית השנייה של המאה ה-15. המורדים דוכאו על ידי רוזן למוס, אשר אילצם לבנות מחדש את הטירה. בשנת 1883 הגיעה מסילת ברזל לעיר. הפיכת מונפורטה לצומת רכבות סייעה לה להפוך למרכז סחר ותקשורת בגליסיה. במהלך מלחמת האזרחים בספרד, נמלט ראש העיר הרפובליקני, חואן טיזון, לפורטוגל. קודמו, מיור רוזנדו וילה פרננדז, נהרג על ידי המורדים. בעשורים הבאים פורקה חלקית תחנת הרכבת במונפורטה, מרכז תקשורת הרכבות הועבר לעיר אורנסה, מפעל הרכבת נסגר והביא לתקופה של שפל כלכלי. במאה ה-21 עסקי תיירות הם אחד מענפי הפעילות הגדלים במונפורטה. הבניין הענק של בית הספר של גבירתנו מאנטיגואה והכנסייה במקום, ידוע בכינוי "אל אסקוריאל הגליציאני". הכיכר שלפניו נודעה בשם "קמפו דה קומפניה" ("כיכר האגודה") כאשר הבניין נוהל על ידי הישועים, עד גירושם מספרד. אחריהם נטלו את השליטה במקום הפיירסטים. . בבית הספר נמצא אוסף תמונות של אמנים כמו אל גרקו ואנדראה דל סארטו. בבניין מבנה מדרגה מונומנטלי, הנראה חסר תמיכה פיזית לכאורה, ועשוי מחתיכת שיש אחת. במפעל הרכבות שנסגר פועל מוזיאון רכבת ובו תצוגה ותחזוקה של קטרים ורכבות ישנות (כולל קטרי קיטור). ערך מורחב – הקהילה היהודית במונפורטה דה למוס קודם לגרוש ספרד במונפורטה שגשגה קהילה קטנה אשר חיה בתוך חומות העיר, בהם סוחרי משי וכסף ואנשי מלאכה. בניגוד לרוב יהדות ספרד, יהודי מונפורטה המשיכו לחיות בעיר אף לאחר צו הגירוש. בעידן המודרני נותרו בעיר שרידים מעטים בלבד לקהילה היהודית, הבולט שבהם הוא בית משפחת גיבור, משפחת סוחרים עשירה אשר המיר את דתה. בשנת 2019 ציינה עיריית מונפורטה את עברה היהודי של העיר בהצבת יד ליהודי העיר ובנטיעת עץ זית לזכרם. העיר מופיעה על מפת "נתיבי ספרד" (Red de Juderías de España – Caminos de Sefarad), רשימת ערים בספרד המציינות בתחומן את מורשת יהדות ספרד. מדיה וקבצים בנושא מונפורטה דה למוס בוויקישיתוף אתר רשמי דף עיריית מונפורטה דה למוס בפייסבוק הכל אודות מונפורטה דה למוס בטוויטר מונפורטה דה למוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Monforte and its Sephardic past Red de Juderías de España – Caminos de Sefarad - Monforte de Lemos