laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארקדי גאידר

ארקדי גַאידר (ברוסית: Аркадий Гайдар‏; 21 בינואר 1904 – 26 באוקטובר 1941) הוא שם עט של ארקדי פטרוביץ' גוליקוב, סופר ילדים סובייטי רוסי. גוליקוב נולד בעיירה לגוב (כיום במחוז קורסק) במשפחתו של מורה. בשנת 1909 עברה משפחתו לעיר ארזאמאס שבמחוז ניז'ני נובגורוד. בשנת 1918, בגיל 14 בלבד, עזב ארקדי את לימודיו בגמנסיה והתנדב לצבא האדום (תוך שהוא מסתיר את גילו האמיתי). הוא השתתף בקרבות כנגד צבאו של סימון פטליורה באוקראינה. בשנת 1919 נשלח למוסקבה, שם סיים קורס קצינים מזורז. כמפקד פלוגה נטל חלק בקרבות נגד הצבא הלבן בקווקז ובאזור נהר דון. בשנים 1922–1923, כמפקד יחידה מיוחדת, השתתף בדיכוי מרידות אנטי קומוניסטיות של איכרים באזור טמבוב ובחקסיה. בשנת 1924 מסיבות בריאותיות שוחרר מן השירות הצבאי. לאחר שחרורו מן הצבא החל לעסוק בפעילות ספרותית. בשנת 1926 התפרסמה היצירה הגדולה הראשונה שלו נובלה "ר.ו.ס.", בה מתואר סיפורם של שני ילדים, המסתירים לוחם פצוע של הצבא האדום מפני חיילי הצבא הלאומי האוקראיני במהלך מלחמת האזרחים. יצירה זו התוותה, במידה רבה, את המשך דרכו הספרותית של גאידר – סיפורי גבורה מימי המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים המיועדים לילדים ובני נוער. בשנת 1940 יצאה לאור היצירה הכי מפורסמת של ארקדי גאידר – "טימור וחבורתו". בספר זה מתאר חבורת בני נוער, פיונירים, אשר עוזרים בהתנדבות למשפחות של חיילי הצבא האדום ונלחמים בפרחחי רחוב. בעקבות פרסום הספר נוסדה בברית המועצות תנועת התנדבות בשם "טימורווצי" (הקרויה על שם גיבור הספר). ביוני 1941, לאחר פלישת הוורמאכט לברית המועצות, ביקש גאידר להתנדב לצבא. בקשתו נדחתה מטעמים רפואיים. אך הוא לא ויתר ובסופו של דבר הצליח להגיע לחזית ככתב צבאי של העיתון קומסומולסקאיה פראבדה. בסתיו 1941 כותרה היחידה, אליה צורף גאידר, על ידי הגרמנים באזור אומן. רוב חייליה נפלו בשבי, אך גאידר עם כמה לוחמים הצליח להימלט ליערות בסביבה, שם הצטרף ליחידת פרטיזנים מקומיים. בפרטיזנים לחם גאידר כמפעיל מקלע. ב-26 באוקטובר 1941 נהרג גאידר בקרב עם הגרמנים בכפר ליפליאבה שליד צ'רקסי. לאחר מותו הוענק לגאידר עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה על גבורתו בקרב. בשנת 1925 התחתן גאידר עם רבקה-לאה סלומנסקי אך הם התגרשו בשנת 1931. מנישואין אלו נולד בנו היחיד, טימור (לימים קצין בחיל הים הסובייטי, כתב צבאי של העיתון פראבדה וסופר). נכדו, יגור גאידר, כיהן תקופה קצרה כראש ממשלת רוסיה בתחילת שנות ה-90. נינתו, מריה גאידר, פוליטיקאית אף היא. טימור וחבורתו, הוצאת מסדה, 1970 צ'וק וגק, הוצאת שמעוני קורותיו של המתופף, הוצאת שמעוני מדיה וקבצים בנושא ארקדי גאידר בוויקישיתוף ארקדי גיידאר, דף שער בספרייה הלאומית ארקדי גאידר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארקדי גאידר, באתר Discogs (באנגלית)
חמישיית העונה ב-NBA

חמישיית העונה ב-NBA או נבחרת ה-NBA (באנגלית: All-NBA Team) הוא פרס מטעם ליגת ה-NBA, אותו מקבלים שחקנים שנבחרים כשחקנים המצטיינים של העונה הסדירה בליגה (לא בשלבי הפלייאוף). הבחירה מבוצעת על ידי פאנל של כתבי ספורט ושדרנים מארצות הברית וקנדה. החמישייה נבחרת לקראת כל סיום עונה ב-NBA, מאז עונתה הראשונה של הליגה ב-1947.‏ הנבחרת מורכבת משלוש קבוצות שחקנים - החמישייה הראשונה, החמישייה השנייה והחמישייה השלישית; בסך הכל 15 שחקנים. הנבחרת כללה במקור שתי קבוצות, אך הורחבה לשלוש בעונת 1989. השחקנים מקבלים חמש נקודות על כל קול לחמישייה הראשונה, שלוש נקודות על כל קול לחמישייה השנייה ונקודה אחת על כל קול לחמישייה השלישית. חמשת השחקנים עם מספר הנקודות הכולל הגבוה ביותר נבחרים לחמישייה הראשונה, חמשת הבאים אחריהם נבחרים לחמישייה השנייה והחמישה שאחריהם לחמישייה השלישית. במקרה של תיקו על המקום החמישי, מספר השחקנים מורחב - החמישייה הראשונה כוללת שישה שחקנים, והחמישייה השנייה נשארת עם חמישה שחקנים ואפשרות להרחבה במקרה של שוויונים נוספים. תיקו כזה התרחש רק ב-1952, בין בוב דייוויז לדולף שייז. מ-1947 עד 1955 החמישיות נבחרו ללא קשר לעמדה, אך החל מ-1956 כל חמישייה כוללת שני רכזים, שני פורוורדים וסנטר אחד. המשמעות של שחקן שנבחר לחמישייה הראשונה היא, שהוא נבחר לשחקן הטוב ביותר בעונה זו בעמדתו, או לשני או לשלישי בטיבו בעמדתו בהתאם לחמישייה בה נבחר. לברון ג'יימס מחזיק בשיא הבחירות, עם 19 בסך הכול, ואת המקום השני חולקים כרים עבדול-ג'באר, קובי בראיינט וטים דאנקן עם 15 בחירות כל אחד. קארל מלון ושאקיל אוניל מדורגים אחריהם עם 14 בחירות כל אחד. דולף שייז, בוב קוזי, ג'רי וסט, האקים אולאג'ואן ודירק נוביצקי חולקים את המקום הרביעי עם 12 בחירות לכל אחד. לברון ג'יימס נבחר לחמישייה הראשונה יותר מכל שחקן אחר עם 13 בחירות, בעוד קארל מלון וקובי בראיינט נבחרו לחמישייה הראשונה 11 פעמים. את המקום השלישי בדירוג חולקים בוב קוזי, בוב פטיט, אלג'ין ביילור, ג'רי וסט, כרים עבדול-ג'באר, מייקל ג'ורדן וטים דאנקן שנבחרו עשר פעמים. בין עונת 1946/1947 לעונת 1954/1955, חמישיית העונה הורכבה משתי קבוצות, כשבכל אחת מהן חמישה שחקנים (מלבד מקרים בהם יש שוויון בין שני שחקנים או יותר). השחקנים נבחרו ללא קשר לעמדתם. בין עונת 1955/1956 לעונת 1987/1988, חמישיית העונה הורכבה משתי קבוצות, כשבכל אחת מהן חמישה שחקנים. השחקנים נבחרו לפי עמדתם; הרשימה מסודרת לפי העמדות בסדר הבא: שני גארדים, שני פורוורדים וסנטר. בין העונות 1988/1989–2022/2023, חמישיית העונה הורכבה משלוש קבוצות, כשבכל אחת מהן חמישה שחקנים (מלבד מקרים בהם יש שוויון בין שני שחקנים או יותר). השחקנים נבחרו לפי עמדתם; הרשימה מסודרת לפי העמדות בסדר הבא: שני גארדים, שני פורוורדים וסנטר. מאז עונת 2023/2024, חמישיית העונה מורכבת משלוש קבוצות, כשבכל אחת מהן חמישה שחקנים (מלבד מקרים בהם יש שוויון בין שני שחקנים או יותר). השחקנים נבחרים ללא קשר לעמדתם. MVP של העונה הסדירה ב-NBA NBA.com, MVP Nash Highlights All-NBA First Team, 17.05.2006 basketball-reference.com, All-NBA and All-ABA Teams basketball-reference.com, All-League Selections by Player
סוטייסקה ניקשיץ'

סוטייסקה ניקשיץ' (במונטנגרית: Fudbalski klub Sutjeska Nikšić ) הוא מועדון כדורגל מונטנגרי מהעיר ניקשיץ'. המועדון הוא אחד משני הגדולים במונטנגרו, ביחד עם בודוצ'נוסט פודגוריצה. מועדון הכדורגל, שהוקם כבר בשנת 1927, הופיע עשר עונות בליגה היוגוסלבית הבכירה כאשר את רובן שיחקה בתחתית הטבלה והישג השיא של הקבוצה היה המקום התשיעי בעונת 1984/1985, וכן עוד פעמיים במקום ה-10. לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה סוטייסקה לשחק בליגה הבכירה של סרביה ומונטנגרו, בה שיחקה שבע עונות כשהישג השיא שלה היה המקום הרביעי בעונת 2002/2003. בעונה זו ערכה את הופעתה הראשונה במפעלים האירופים, כשהשתתפה בגביע האינטרטוטו, והפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת טמפרה יונייטד מפינלנד. עם הקמת הליגה המונטנגרית בעונת 2005/06 שיחקה בה סוטייסקה, וכבר בעונה הראשונה סיימה במקום השני בטבלה, אחרי רודאר פלבלה. מאז אותה העונה סוטייסקה היא קבוצת מרכז טבלה במונטנגרו, ובסוף עונת 2007/08, לאחר שנוצחה בגמר הגביע המונטנגרי 2-1 על ידי קבוצת רודאר פלבלה, סיימה במקום ה-11 והייתה מועמדת לירידה, אך ניצלה בסופו של דבר ונשארה לעונה נוספת בליגה הבכירה, לאחר שניצחה במשחקי ההצלבה את צ'ליק ניקשיץ', יריבתה העירונית. בעונת 2008/09 הגיעה הקבוצה למקום השלישי. בעונת 2012/2013 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, ובעונה שלאחר מכן השלימה אליפות שנייה ברציפות. הליגה המונטנגרית: אליפות (4): 2013, 2014, 2018, 2022 הגביע המונטנגרי: זכייה (2): 2017, 2023 גמר: 2007 מונטנגרו ניקולה ניקזיץ' מונטנגרו אנדריאה דליבאשיץ' מונטנגרו סרדאן ראדוניץ' מונטנגרו מירקו וויצ'יניץ' סרביה מילוש בורסאץ' מונטנגרו בוסניה והרצגובינה סמיון מילושביץ' מונטנגרו זוראן באטרוביץ' מונטנגרו וולאדו יקניץ' מונטנגרו ווקאשין פולקסיץ' ירדן רוסיה אנזור נאפאש מונטנגרו נבוישה שצ'פאנוביץ' מונטנגרו מלאדין בצ'אנוביץ' מונטנגרו וויין לאזארוביץ' מונטנגרו וואניה גרובאץ' מונטנגרו איגור איבנוביץ' - מלך השערים של הליגה 2018 מדיה וקבצים בנושא סוטייסקה ניקשיץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סוטייסקה ניקשיץ' (במונטנגרית) פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל ובנושא מונטנגרו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סרביט אל-ח'אדם

סרביט אל-ח'אדם (למפת סיני מוגדלת)   אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית הים התיכון ים סוף סרביט אל-ח'אדם (למפת סיני רגילה)   אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית הים התיכון ים סוף סרביט אל-ח'אדם סרביט אל-ח'אדם (בערבית: سرابيط الخادم; סַרָאבִיט אַל־חָ'אדִם) הוא אתר ארכאולוגי במערב סיני, שימש בימי קדם כמכרה לאבן הטורקיז של ממלכת מצרים. בשנת 1761 גילה במקום החוקר הגרמני קרסטן ניבור (Carsten Niebuhr), שיצא לחקור את המזרח התיכון במשלחת מדעית מטעם המלך הדני פרדריק החמישי (אנ'), מקדש ובו כתובות ופסלים מצריים. בשנת 1905 נעשו במקום חפירות על ידי הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, שגילה מכרות עתיקים, ומקדש לאלה המצרית חתחור. גולת הכותרת של תגליותיו היו כתובות בכתב פרוטו-סינאי. זאת העדות המוקדמת ביותר של התפתחות כתב ההירוגליפים המצרי, שכלל מאות ואף אלפי סימנים, לכתב אלפביתי, שכולל מספר מצומצם של אותיות. מכתב זה התפתחו האלפבית של שפות אירופה (האלפבית היווני, האלפבית הלטיני, האלפבית הקירילי) והמזרח התיכון (האלפבית העברי, האלפבית הערבי). הכתובות נכתבו ככל הנראה על ידי עובדים מקומיים ממוצא שמי שעבדו במכרות בראשות אדם בשם חבדד, שהיה "אחיו של נסיך רזנו (אזור בכנען)". פרופ' רפאל גבעון מאוניברסיטת תל אביב שלמד את המקום כתב עליו בספרו 'אבני סיני', ובו הוא קורא לכתב הפרוטו-סינאי ההישג התרבותי הגדול ביותר בחצי האי סיני. ד"ר צבי אילן הציע לזהות את סרביט אל-ח'אדם עם הר סיני, זיהוי שלא מקובל על מרבית החוקרים. אמנמחת השלישי מדיה וקבצים בנושא סרביט אל-ח'אדם בוויקישיתוף חידת הר סיני, האם ניתן לזהות את הר סיני עם סרביט אל-ח'דאם?, מאת ד"ר צבי אילן, באתר מט"ח. אודות סרביט אל-ח'אדם, כולל תמונות ורקע היסטורי. אורלי גולדווסר, יציאת מצרים של הכתב, באתר הארץ, 12 באפריל 2012
צפון הולנד

צפון הולנד (בהולנדית: ‏Noord-Holland‏Ⓘ‏) הוא מחוז בהולנד הממוקם בצידה הצפון-מערבי. המחוז גובל במערב עם הים הצפוני ומדרום עם מחוז דרום הולנד, מחוז אוטרכט ומחוז פלבולנד. בירת המחוז היא הארלם והעיר הגדולה ביותר היא אמסטרדם שהיא גם בירת הולנד. במחוז 2,606,584 תושבים והוא המחוז השני במספר התושבים בהולנד. שטח המחוז עומד על 2,670 קמ"ר, והוא המחוז השישי בגודלו בהולנד. צפיפות האוכלוסין במחוז עומדת על 976 איש לק"מ, הצפיפות השנייה בגודלה בהולנד. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הולנד משנת 2002/2003, ל-58% מאוכלוסיית המחוז אין דת, 11% מהתושבים פרוטסטנטים, 20% קתולים, 8% מוסלמים ו-3% מגדירים את עצמם אחרת. אתר האינטרנט הרשמי של צפון הולנד (בהולנדית ובאנגלית) צפון הולנד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) צפון הולנד, ברשת החברתית פייסבוק צפון הולנד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) צפון הולנד, ברשת החברתית אינסטגרם צפון הולנד, ברשת החברתית LinkedIn צפון הולנד, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של הולנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יצחק ליפקין (פעלז)

יצחק ליפקין (פעלז) (תקצ"ד, 1834 − י"ט באדר ב' תרפ"ז, מרץ 1927) היה סוחר ומקים שכונות בירושלים. יצחק ליפקין נולד כיצחק פעלז בקרלין, אז ישוב נפרד וכיום פרבר של פינסק, בן זקונים להוריו, יוסף משה פעלז ומרים מינדל. אביו היה מחסידיו של רבי אהרן מקרלין (ה"בית אהרן"). בשנת תר"ז יצאו הוריו מפינסק במטרה לעלות לארץ ישראל ולאחר תלאות וטלטולים התיישבו בטבריה שהייתה אז מרכזם של חסידי קרלין בארץ ישראל. אחיו הגדולים ממנו, שהיו כבר נשואים ובעלי משפחות נשארו ברוסיה. לאחר פטירת אביו עברה אמו יחד איתו לירושלים, שם קיבלו "חלוקה" מכולל ווהלין. יצחק ליפקין למד בישיבה. נישא לאיטה טויבה, בתו של משה בן שמעון שמרלינג, חסיד חב"ד תושב חברון שנפטר עוד לפני השידוך. מגיל צעיר התחיל לעסוק במסחר עם הכפריים הערבים בתבואה ובתוצרת חקלאית, צימוקים, פירות וירקות. לאחר נישואיו עבר לחברון וגר שם כנראה כשלושים שנה. בין היתר סחר בבצל, ורכש כך את הכינוי 'אבו בסל', שם שדבק לאחר מכן בשכונות שהקים. בשנת תר"ן עבר לירושלים ובשנת תרנ"א הקים את שכונת שערי ירושלים ואת שכונת אהל שלמה הסמוכה (שכונו שתיהן יחד בפי העם "בתי אבו בסל"). אשתו איטה טויבה מתה בגיל צעיר במסע לטבריה, צפת והסביבה לקראת ל"ג בעומר תרנ"ט (1899) על מנת לבקר בקברי הצדיקים ולהשתתף בהילולה במירון. כשרכבה בהרים לכיוון צפת, מעדה הפרדה שעליה רכבה, היא נשמטה מעל גבה ונפגעה קשה מן הסלעים. היא לא התאוששה מפגיעות אלה, ונפטרה בטבריה ביום ט"ז אייר תרנ"ט (26 באפריל 1899) ונטמנה שם בבית העלמין הישן. יצחק ליפקין נפטר בירושלים בשנת 1927 בן תשעים ושלוש. היו לו 4 בנים ו-4 בנות שהתחתנו והקימו משפחות והוא הניח אחריו משפחה גדולה בת יותר ממאה נפשות. ליפקין, היה נציג מובהק של "היישוב החדש", ציוני דתי שהתנגד לדרך החיים של היישוב הישן שהתפרנס מכספי החלוקה, ולתרבות שגזרה תלות של יהודי ארץ ישראל בנדבות מהגולה. כציוני נלהב הוא ראה את בעלי המלאכה היהודיים - הפועלים, הסוחרים ואנשי המקצוע, כבסיס לגאולת הארץ ולעצמאות העם. בספרו 'ספר היישוב' כותב פנחס גרייבסקי: איש היה בירושלים ושמו רבי יצחק ליפקין, אחד מזקני החלוצים הראשונים של א"י. והיה אחד האישים הפעילים ביותר בשדה המסחר בארצנו... בשנת התרנ"ד (1904) הקים מכספו שכונת שערי ירושלים על יד שכונת שערי צדק, וסמוכה לה עוד שכונה 'אהל שלמה'. מספר הדירות בה 40, יש מהן שנשארו על שמו, ורבים מהן מכר ליחידים בתשלומים קלים לשיעורין. הוא היה מתנגד לחלוקה ולשנוררות, וחיבב תמיד את הפועל והאומן ואת כל המתפרנסים מיגיע כפם — עמ' 48 מצאצאיו: אמנון ליפקין-שחק, יעקב לפקין, גיא ליפקין ואורה איל. דוד תדהר (עורך), "יצחק ליפקין (פעלז)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 297 אריה גילאי, שכונת אוהל שלמה היא שכונת "אָָבּוּ אל-בּסָל" (צאצאיו של ליפקין) הוא היה כותב את שמו "לפקין" - חתימות רבות שלו על מסמכים שביד נינו, יעקב לפקין על כנויו ראה ב"שיחה" הצמודה לערך זה שמה מופיע בספר "סיפורי משפחות" בעריכת זאב ענר, עמ' 204.
ממטרה

ממטרה היא כלי השקיה לריסוס ולפיזור מים על שטח גדול למטרת גידול של צמחים שונים. ממטרות משמשות גם כמערכות קירור והרטבת משטחים. לשם פיזור המים ביעילות משתמשת הממטרה בלחץ המים המוזרמים אליה שימוש כפול, האחד הוא כדי להתיז את המים למרחק והשני הוא אפקט של תרגום הלחץ לתנועה סיבובית. קיימים סוגים שונים של ממטרות אולם המבנה הזה הוא מכנה משותף השייך לרובן. ישנם שני שימושים עיקריים לממטרות: השימוש הנפוץ ביותר הוא להשקיה של גינות ושטחים חקלאיים – פיזור וריסוס מים לשם גידול צמחים. ממטרות תעשייתיות מיוחדות משמשות לקירור מכונות כדי שאלה לא יתחממו יתר על המידה. ממטרות ביתיות הן לרוב ממטרות פשוטות. ישנם סוגים שונים של ממטרות ביתיות: ממטרות יתד, ממטרות נמוכות (ממטרות המושתלות באדמה ומשקות מגובה נמוך) ועוד. הממטרה הנפוצה ביותר היא ממטרת יתד בעל ראש התזה – ממטרה בעלת תומך כלשהו שמגביה את הממטרה וכך מגדיל את סך השטח שהממטרה משקה ("השקיה עילית"). ממטרות תעשייתיות הן גדולות יותר מן הממטרות שנמצאות בשימוש הביתי ומכונות "מרססות". לממטרות ראשי ריסוס גדולים יותר והן בעלות צינורות מים גדולים לשימוש נרחב. הן לרוב לא מעוצבות כדי לעמוד בלחץ של יותר מ-200 kPa. ממטרות אלו מסודרות בשורה ובעלות יכולת התזה גדולה ביותר ובעלות ראשים מסתובבים שמכסים חלקים גדולים מהשדה. ישנם מספר סוגים של ממטרות בעלות ראשים מסתובבים: יש כאלו שמונעות על ידי "כדור ציר" ויש כאלו בעלות יתד בולט בכיוון יציאת המים מן הממטרה ("יתד פגיעה"). הסתובבות הממטרה נעשית כך שפעם בסיבוב, המים יפגעו ביתד ויגרמו לתזוזה של הראש המסתובב ומכאן, לסיבוב נוסף וחוזר חלילה. סוג נוסף הוא ממטרות המותקנות על קוונועים ומתיזות מים תוך כדי תנועת הקוונוע לאורך השדה או סביב צירו (בקוונוע מחוגי). בישראל ישנו שימוש נרחב בממטרות נמוכות ברוב הערים, המשמשות את העיריות להשקיית גנים ציבוריים ופארקים. משנת 2008, נאסרה ההשקיה בממטרות בשעות הבוקר בשל המחסור החמור במשק המים בישראל. ההשקיה בשעות הבוקר מותרת אך ורק על ידי טפטפות, וגם זאת תחת מספר תנאים. השקיה טפטפת צינור השקיה אפקט של הפיכת לחץ לתנועה הומצא לראשונה על ידי הרון שביטא זאת באמצעות כדור איאולוס. מ-1 בנובמבר: אסור להשקות גינות, באתר ynet, 31 באוקטובר 2008
מרכז הטניס של הפארק האולימפי (סיאול)

מרכז הטניס של הפארק האולימפי בסיאול הוא מתחם טניס הממוקם בפארק האולימפי של בירת קוריאה הדרומית סיאול. במרכז נערך בשנת 1988 טורניר הטניס האולימפי של אולימפיאדת סיאול. כמו כן נערכו במרכז מספר התמודדויות של נבחרות קוריאה הדרומית במסגרת גביעי הדייוויס והפדרציה. כיום נערכת במרכז אליפות קוריאה הפתוחה. לאצטדיון המרכזי יש תכולה של 10,000 צופים. מדיה וקבצים בנושא מרכז הטניס של הפארק האולימפי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אצטדיונים ומתקני ספורט ובנושא קוריאה הדרומית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלפא-ביתא

האם התכוונתם ל... אלפבית אלפבית יווני – שמכונה על שם אותיותיו הראשונות אלפא ובטא. גיזום אלפא-ביתא – שיטת אופטימיזציה עבור עצי-חיפוש מסוג מינימקס. אלפא ביתא דבן סירא – מדרש אגדה אלפא ביתא – כינוי למזמור (פרק) קי"ט בתהילים להקת אלפא-ביתא – מלויו של יזהר כהן באירוויזיון
ריגליץ

ריגליץ (בפולנית: Ryglice) היא עיירה בגליציה דרומית לטרנוב. ריגליץ הוקמה במהלך המאה ה-18 על ידי בני אצולה בעלי אדמות באזור, כעיירה פרטית ובשנת 1824 קיבלה מהשלטונות האוסטרים מעמד רשמי של עיירה. משעברה לחזקת פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה נחשבה שוב ככפר מבחינה אדמיניסטרטיבית. היא הייתה מרוחקת כ-8 ק"מ מתחנת הרכבת הקרובה ביותר ותושביה התפרנסו מחקלאות, אריגה, עבודה באחוזתו של הפריץ ומסחר ושירותים שונים לכפריי הסביבה. לפי ההערכות, יהודים התיישבו בריגליץ כבר באמצע המאה ה-18, למרות שידיעות מוצקות על קהילה ועל רב יש רק מתחילת המאה ה-19. יהודי ריגליץ התגוררו במרכז העיירה ועסקו במסחר, רוכלות, וגם בחייטות, זגגות ומלאכות אחרות. היו גם יהודים שהתגוררו בפרברי העיירה ועסקו בחקלאות. כמה מאמידי הקהילה עבדו עבור הפריץ המקומי. יהודי ריגליץ, כשאר יהודי גליציה המערבית התאפיינו בהיותם אדוקים, ובמהלך השנים עברו רובם לתנועת החסידות. בתחילת המאה ה-19 כיהן כרבה של ריגליץ הרב טוביה גוטמאן, שהיה מתלמידיו של החוזה מלובלין. אחריו כיהן חתנו, הרב נחום צבי הורביץ טנצר, שהוחלף על ידי בנו הרב אברהם אבא הורוביץ טנצר. גם הוא העביר את תפקיד הרב לבנו אחריו, הרב יעקב יצחק הורוביץ, שכיהן במקביל כרב בריגליץ ובלימאנובה, ועל כן שהה בריגליץ רק בימים הנוראים ובחגים. בהיעדרו, מילא את מקומו שמחה ברגלס, סוחר שהיה גם תלמיד חכם. משנת 1904 כיהן כרבה של ריגליץ הרב יקותיאל צבי זלמן גוטווירט, שהיה חתנו של הרב נחום צבי הורביץ טנצר. אחריו כיהן כרב אלטר אליעזר הורוביץ ובערך בשנת 1922 היה ישראל יוסף בנו, רבה של ריגליץ. הרב יוסף שמואל שמלקא ארליך כיהן כרב אחריו, וככל הנראה היה אחרון הרבנים בריגליץ. אזור ריגליץ לא התפתח ובתחילת המאה ה-20 היגרו חלק מתושביה היהודיים להולנד, בלגיה וארצות הברית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נעזרו יהודי ריגליץ על ידי הג'וינט ובין השאר הוקם במקום "חברת ביקור חולים". בגמינת ריגליץ שריגליץ היא מרכזה נמצאים מספר כפרים קטנים: אונישובה (Uniszowa) - כ-3 קילומטר מערבית לריגליץ. בשנת 1880 התגוררו בה כ-300 תושבים, ובהם שישה יהודים. ביסטושובה (Bistuszowa) קובלובה (Kowalowa) - כ-6 קילומטר מזרחית לריגליץ. בשנת 1883 התגוררו במקום 877 תושבים והתקיים בה בית ספר ציבורי של חדר אחד. קובלובה נמצאת בעמק בגובה של 318 מטר מעל פני הים. יוניני (Joniny) לובצ'ה (Lubcza) וולה לובצקה (Wola Lubecka) זאלאסובה (Zalasowa) הונגריה טרקסנטמיקלוש, הונגריה פנקס הקהילות, כרך III, גליציה המערבית, ערך ריגליצה, עמודים 356-355. מדיה וקבצים בנושא ריגליץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ריגליץ “Ryglice” - Encyclopedia of Jewish Communities in Poland, Volume III, תרגום לאנגלית של פנקס הקהילות על ריגליץ Parafia Ryglice, אתר של תמונות מריגליץ Jewish cemetery in Ryglice מאורי גליציה: אנציקלופדיה לחכמי גליציה, כרך שישי, עמוד 242 Uniszowa, translation from Slownik Geograficzny Krolestwa Polskiego - Warsaw 1893 Kowalowy, translation from Slownik Geograficzny Krolestwa Polskiego - Warsaw 1883
אדיב שישכלי

אדיב אבן חסן שישכלי (בערבית: أديب الشيشكلي; 1909 – 27 בספטמבר 1964) היה מנהיג צבאי סורי ונשיא סוריה בשנים 1953–1954. שישכלי נולד בעיר חמאת בסוריה להורים ממוצא כורדי. הוא למד באקדמיה הצבאית בדמשק ושירת בצבא שהיה תחת פיקוד צרפתי. במלחמת העצמאות הצטרף לצבא ההצלה של קאוקג'י וקיבל פיקוד על גדוד הירמוך השני. עם גדוד זה חדר לארץ ישראל ב-1 בינואר 1948 והתמקם בתרשיחא. ב-20 בינואר 1948 התקיף את קיבוץ יחיעם ונחל תבוסה. במאי 1948 הצליחו כוחותיו להדוף את התקפת חטיבת יפתח בקרב מלכיה הראשון אולם נחלו מפלות בקרבות על הגליל המזרחי ועל צפת. לאחר המלחמה חזר לסוריה כקצין מנצח וצבר כוח דרך חברותו במפלגה הסוציאליסטית הלאומית הסורית. הוא נטל חלק פעיל במספר הפלות שלטון במשטר הסורי הרעוע ומינה את אנשיו לתפקידי מפתח בשלטון בעוד הוא מושך בחוטים. הוא מינה את חברו פאוזי סלו לנשיא, רמטכ"ל, ראש ממשלה ושר ביטחון, אך הכוח האמיתי היה בידי שישכלי. בסוף 1952, הציע תוכנית לשיקום 300,000 פליטים פלסטינים בארצו תמורת סיוע בינלאומי. לבסוף ארגן משאל עם ובו נבחר ב-11 ביולי 1953 לנשיא סוריה. הוא הטיל משטר צבאי, פיזר את כל המפלגות (מפלגת הבעת', האחים המוסלמים, המפלגה הקומוניסטית ועוד). הוא סגר את כל העיתונים שמתחו עליו ביקורת. במיוחד הסתכסך עם הדרוזים, אותם האשים בניסיון להפיל את משטרו בעזרת תמיכה שקבלו מירדן. הוא שלח מספר פעמים צבא להפגיז את הדרוזים בהר הדרוזים. כל הכוחות בסוריה התארגנו נגדו, וכדי למנוע מלחמת אזרחים ברח שישכלי ב-25 בפברואר 1954 ללבנון; אולם מנהיג הדרוזים בלבנון כמאל ג'ונבלאט איים עליו ברצח אם לא יעזוב את לבנון. שישכלי ברח לברזיל ותכנן שם את חזרתו על ידי הפיכה צבאית בעזרת כסף שקיבל מעיראק. הסורים גילו את תוכניתו ודנו אותו למוות שלא בנוכחותו. ב-27 בספטמבר 1964 נרצח שישכלי בעיירה סֶרִיס (אנ') שבמדינת גויאס בברזיל, על ידי מתנקש סורי דרוזי, כנקמה על הפצצת הר הדרוזים. מדיה וקבצים בנושא אדיב שישכלי בוויקישיתוף מאיר זמיר, מלחמתה הסודית של ישראל להבטחת עצמאותה של סוריה, באתר הארץ, 13 ביוני 2018 אדיב שישכלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תכנית שישאקלי לשיקום 300,000 פליטים בסוריה, הארץ, 7 בדצמבר 1952
יחידת האיתור הבינלאומית

יחידת האיתור הבינלאומית היא יחידה הפועלת במסגרת מגן דוד אדום, כחלק משירות האיתור הבין־לאומי של הצלב האדום. מטרת היחידה איתור בני משפחה וחברים שהופרדו במהלך אירועים כגון בריחה מרצח עם, השואה, הגירה טבעית ואסונות טבע. בשנת 1949 חתמה מדינת ישראל על אמנות ז'נבה, ובהן הנחיה להפעיל שירותי חיפוש קרובים. השירות מטפל בבקשת איתור קרובים שהקשר איתם אבד כתוצאה ממלחמות או מאסונות טבע. יחידת האיתור הבינלאומית של מגן דוד אדום פתוחה לכל אזרח ישראלי כחלק מהשירותים הניתנים על ידי אגודה לאומית, דהיינו המקבילה לאגודת צלב אדום במדינות אחרות. בשנים האחרונות התהדק הקשר בין תנועת הצלב האדום והסהר האדום לבין מד"א, במיוחד בעקבות הצטרפות מד"א לתנועה הבינ"ל של הצלב האדום והסהר האדום. במסגרת זו חודשה פעילות יחידת האיתור במד"א בתמיכה ארגונית, לוגיסטית ופיננסית של ICRC, במטרה לשלב את מד"א בפעילות העולמית של התנועה. בשנים 2002 – 2007 יחידת האיתור הבינלאומית טיפלה ביותר מ-5,000 פניות. בחיפוש אחר מידע, יחידת האיתור הבינלאומית יוצרת קשר עם מוזיאונים, ארכיונים, ארגונים שונים ואגודות לאומיות של הצלב האדום במדינות שונות בעולם. במקרים והבקשה מוגשת בארץ אחרת, יחידת האיתור הבינלאומית פועלת לעזור באיתור על פי המידע הנמצא בישראל. במספר מקרים מצומצם העלו פעולות האיתור כי האדם הנעדר עודנו נמצא בין החיים. קרובי משפחה התאחדו שוב לאחר עשרות שנים של חיפוש. ביותר מ-1,700 מקרים, הפונים קבלו אישור על מוות או גירוש יקיריהם ממדינות שונות. אישור המוות מהווה חלק חשוב בתהליך האבל וסגירת מעגל. לאחר מספר איתורים מוצלחים החליטו במד"א על מיסוד המחלקה כיחידה לאיתור והקמת קורס ראשון מסוגו בעולם להכשרת קציני איתור. הקורס נערך בחודש אוקטובר 2008 בירושלים ובו הוכשרו 15 קציני איתור, מתוך עובדי ומתנדבי מד"א. הקורס נערך בשיתוף נציגים מהצלב האדום. מגן דוד אדום בישראל יכול לסייע בהשגת המסמכים הקשורים לעבודה בכפייה, עבדות, פינוי בכח משטחים של ברית המועצות לשעבר או כליאה במחנות ריכוז, מסמכים הנדרשים להגשת בקשות פיצויים. המדור לחיפוש קרובים שירות האיתור הבין־לאומי אתר האינטרנט הרשמי של יחידת האיתור הבינלאומית (הקישור אינו פעיל, 26.8.2021) שירות האיתור הבינלאומי - באתר ITS רשימת קציני האיתור הבינלאומיים - באתר ICRC
פיירו סטרוצי

פיירו סטרוצי (באיטלקית: Piero Strozzi, נולד ב-1550, מת אחרי 1 בספטמבר 1609) היה אציל איטלקי ומלחין חובב. סטרוצי נולד בפירנצה ומילא תפקיד אינטלקטואלי חשוב בטיפוח "המוזיקה החדשה" בעירו בשלהי תקופת הרנסאנס. הוא היה חבר בקבוצת הקמראטה הפלורנטינית של הרוזן ג'ובאני דה בארדי ובקמראטה של יאקופו קורסי. סטרוצי תמך בג'וליו קאצ'יני והזמין אצלו יצירות אחדות. בין חיבוריו כמה מדריגלים ואופרה אחת La mascherata degli accecati Edmond Strainchamps. The New Grove Dictionary of Opera, edited by Stanley Sadie (1992), ISBN 0-333-73432-7 and ISBN 1-56159-228-5
ג'בל מע'רה

ג'בל מע'רה הוא הר בצפון סיני הנמצא מצפון לכביש ניצנה – אסמאעיליה, בקטע שבין ג'בל ליבני ובין ביר גפגפה. ההר הוא חלקה המערבי של מערכת הקימוט בצפון סיני שכיוונה הכללי הוא: דרום מערב – צפון מזרח. בדומה לרכסי מרכז הנגב, בנוי ההר מסלעי גיר ואבן חול. בהר מצוי מכתש הדומה במבנהו למכתשי הנגב. שיאו של ההר מתנשא לגובה 735 מטר. המשקעים היורדים במפנהו הצפון מערבי של ההר מרובים מאלו שבמפנהו הדרום מזרחי ועל-כן, מערכת הנחלים שבמפנהו הצפוני מסועפת יותר מבמפנים האחרים. בין השנים 1970 ו-1976 נערכו באזור חפירות ארכאולוגיות בראשות עופר בר-יוסף וג'יימס פיליפס ונתגלו בהם ממצאים מתקופת האבן. בביר מע'ארה הנמצאת במכתש, נתגלו שרידי תחנה-מצודה עתיקה ויש הסוברים כי הדבר מעיד על קיום דרך נבטית מאדום אל פלוסיון שעברה באזור. מנשה הראל מזהה את ג'בל מע'רה עם האתר המקראי חצר-אדר. באזור נתגלו מספר מחצבים. הבולט שבהם הוא הפחם שנתגלה בשכבת היורה. רזרבות הפחם במקום נאמדו ב-50 מיליון טון. ב-1964 הקימה מצרים במקום מכרה משוכלל שתפוקתו יועדה למפעל הפלדה בחילואן. עד כיבוש המקום ב-1967 במלחמת ששת הימים היה קצב ההפקה השנתי 10,000 טון בשנה. בזמן השלטון הישראלי (עד 1980) לא היה המכרה פעיל. לאחר חזרת השלטון המצרי הופעל שוב המכרה ב-1995 אך נסגר שוב וב-2014 התקבלה החלטה להפעילו מחדש. אדמת בקעת ג'בל מע'רה הנמצאת במכתש ניתנת לשימוש חקלאי ועשירה יחסית במקורות מים הטובים לשתייה ולחקלאות והבדווים במקום מגדלים בה דורה ואבטיחים. Ofer Bar-Yosef & James L. Philips: Prehistoric Investigations in Gebel Maghara, Northern Sinai, QEDEM 7 (1977), [1] צבי אילן, קסרוית ודרכם של יוצאי מצרים, דבר, 5 ביוני 1973 זאב משל, תולדות דרכי הנגב בעבר, באתר "סנונית", [2] מנשה הראל, היכן הוא הגבול הדרומי של ארץ ישראל?, דבר, 31 בדצמבר 1971 מנשה הראל, מסעי סיני, עמ' 16, הוצאת עם עובד, 1968 Government approves operation of El Maghara coal mine: official, באתר The Cairo Post", ‏14 במאי 2014