laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לוגיקה מתמטית

לוגיקה מתמטית הוא תחום במתמטיקה, העוסק במערכות פורמליות ובדרך בה הן מגלמות מושגים אינטואיטיביים, כגון הוכחה או חישוביות. התחום הוא אחד מקבוצה של תחומים המכונים יסודות המתמטיקה משום שהם עוסקים בבסיס הפורמלי של המתמטיקה כולה. לוגיקה מתמטית עוסקת באותם חלקים של הלוגיקה שניתן ליצור להם מודל מתמטי. בעבר נקרא התחום גם בשמות לוגיקה סימבולית (בשל עיסוקו בטענות המיוצגות בידי סמלים) או מטה-מתמטיקה. השם השני מתייחס כיום רק לתורת ההוכחות, אחד התחומים בלוגיקה מתמטית. על מנת לנתח טענות, הלוגיקה המתמטית דורשת שאלו יעברו הצרנה: תרגום הטענות בשפה המדוברת (או בשפה המתמטית) לטענות בתחשיב ריגורוזי וחד משמעי. שני התחשיבים הלוגיים הנפוצים הם "תחשיב הפסוקים" הבסיסי, המביע את הקשרים בין ערכי האמת של טענות פשוטות ומורכבות, ו"תחשיב הפרדיקטים" המתקדם, המאפשר לטפל במבנה הפנימי של טענות ובקשר שהן מביעות בין אובייקטים לבין המושגים (פרדיקטים) החלים עליהם. הוכחת טענות בלוגיקה מתמטית היא תהליך שבו מתחילים מאוסף של הנחות יסוד ומסיקים מהן סדרה של מסקנות עד שמגיעים לטענה המבוקשת. הסקת המסקנות מתבססת על אוסף כללי יסוד שאי אפשר להוכיח את נכונותם. כלל יסוד כזה מכונה אקסיומה. הלוגיקה המתמטית מנתחת את הקשרים בין הטענות המוצרנות לפי האקסיומות וכללי היסק של המערכת. ניתוח זה של הוכחות (טיעונים המורכבים ממספר טענות) הוא לא יותר מאשר טיפול פורמלי במחרוזות וניתן לביצוע במלואו, ללא מעורבות אדם, על ידי מחשב. מכיוון שטענות מורכבות שמוצרנות במלואן הן בלתי קריאות בפועל למרבית בני האדם (כולל מתמטיקאים), ישנן הוכחות שרק מחשבים יכולים לבצע בפועל. ואולם, מאותה סיבה, הוכחת משפטים מתמטיים רבים עדיין נעשית על ידי מתמטיקאים בשפה שהיא שילוב בין השפה היום-יומית לנוסחאות מתמטיות והצרנה לוגית חלקית. הלוגיקה המתמטית מסתעפת לענפים שונים, שכל אחד מהם מתרכז בהיבט אחר של מושגי היסוד: תורת הקבוצות, תורת המודלים, תורת הרקורסיה ותורת ההוכחות. תחשיב הפרדיקטים תחשיב פסוקים שפה מסדר ראשון שפה מסדר שני לוגיקה בוליאנית מדיה וקבצים בנושא לוגיקה מתמטית בוויקישיתוף עזריאל לוי, דניאלה ליבוביץ, שמואל ברגר, לוגיקה מתימטית, יחידות 1-5, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה. סטיבן בילאניוק, A Problem Course in Mathematical Logic, אוניברסיטת טרנט, קנדה. בועז צבאן, מבוא ללוגיקה מתמטית, המחלקה למתמטיקה, אוניברסיטת בר-אילן. הספר מכיל רקע ותרגילים בנושא תחשיב הפסוקים ולוגיקה מסדר ראשון ונכתב במקור על פי מערכי שיעורים של פרופסור חיים יהודה. אילון סולן, מבוא ללוגיקה מתמטית, מיזם "כדאי לדעת" של אוניברסיטת תל אביב. Metamath Proof Explorer: מאגר של משפטים מתמטיים עם הוכחות מלאות בעזרת לוגיקה מתמטית. לוגיקה מתמטית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לוגיקה מתמטית, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
מפעל קסת לספרות ביכורים

מפעל קסת לספרות ביכורים היה מיזם שפעל בשנים 2005–2016, כחממה ספרותית המלווה ספרי ביכורים מבטיחים בתחום הפרוזה והשירה. "מפעל קסת" נוסד בשנת 2005 על ידי המרכז לספריות וספרות בישראל ובסיוע משרד התרבות והספורט. מערכת המפעל קיבלה אליה כתבי-יד נבחרים של יצירות ביכורים ממולי"ם ישראלים (כל הוצאה רשאית להגיש שני כתבי יד בשנה), והעניקה לכותבים הנבחרים, כארבעה-חמישה בשנה, ליווי על ידי עורך ספרות מנוסה. בתחילה כלל "מפעל קסת" את תחום הפרוזה בלבד, ומשנת 2008 הוא כלל גם את תחום השירה, וגם השתתפות בספר שני של מחבר. את מדור "קסת - פרוזה" ערכו בעבר הסופר והעורך יובל שמעוני (2005–2011), והעורכת יערה שחורי (2011–2014). מאז שנת 2014 ערך את המדור הסופר חיים באר. את מדור "קסת - שירה" ערך מאז הווסדו העורך והמתרגם ד"ר דוד וינפלד. הספר הראשון שראה אור במסגרת "מפעל קסת" הוא "שום גמדים לא יבואו" מאת שרה שילה (הוצאת עם עובד), שזכה בהמשך גם בפרס ספיר לשנת 2007. בין הספרים הבולטים הנוספים נמנים: "מקימי" מאת נועה ירון-דיין (עם עובד, 2007), וספרי השירה הראשונים של המשוררים אלמוג בהר, יודית שחר, עמיחי חסון, יורם ניסינוביץ, ואלכס בן-ארי. ב-2016 החליטה שרת התרבות מירי רגב להפסיק את התקצוב הממשלתי למיזם. לאחר סגירת המיזם מחלקת מפעלי ספרות של המרכז לספריות וספרות בישראל ממשיכה לפעול לטיפוח תרבות הספר וקידום הקריאה והיצירה בישראל, באמצעות: המפעל לתרגום ספרות מופת, מפעל ספרי ביכורים, ספרי שירה, ספרי אמנויות, פרויקט "הארכיון" ספרות עברית בקול וארכיון הווידאו "סופרים קוראים". במסגרת המחלקה מקיימים מגוון תוכניות שונות לעידוד היוצרים/ות והיצירה הכתובה. הפעילות מתבצעת באמצעות השתתפות בהוצאה לאור של ספרים ובאופנים שונים נוספים. מפעל קסת באתר המרכז לספריות וספרות בישראל הפרויקטים השונים הקיימים כיום במסגרת מפעלי ספרות של המרכז לספריות וספרות בישראל בתמיכת משרד התרבות והספורט: המפעל לתרגום ספרות מופת ~ המפעל לספרי ביכורים ~ המפעל לספרי אמנויות ~ המפעל לספרי שירה ~ אתר הארכיון ~ סדרת מפרשים ~ פרויקט סופרים קוראים ריקה ליכטמן, ‏הספריות והאינטרנט - בכנס של המרכז להדרכת ספריות, באתר גלובס, 4 בפברואר 2008 שירי לב-ארי, פרויקט חדש מממן עריכה לספרי ביכורים מבטיחים, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2005 מוסף ספרים, הסופר יובל שמעוני מצטרף לעם עובד, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2010 גיא ארליך ונעם פרתום, עכבר העיר, זוכים מההפקר: מי צריך פרסי ספרות?, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2011 מיה סלע, חיים באר יהיה עורך "קסת", באתר הארץ, 17 בפברואר 2014 שירי לב-ארי, "שום גמדים לא יבואו" זיכה את שרה שילה בספיר, באתר הארץ, 13 ביוני 2007 יעל שנקר, מכתב לאשה חילונית, שבטח לא תקרא כי היא בדיוק מתפשטת, באתר הארץ, 16 ביולי 2007 גילי איזיקוביץ, מפעל קסת לספרות ביכורים ייסגר בסוף השנה, חרף הצהרות רגב בנוגע לתמיכה בספרי ביכורים, באתר הארץ, 18 באפריל 2016
שמחה אהרוני

שמחה אהרוני (8 באוגוסט 1931 – 15 בנובמבר 2010) היה עורך ועיתונאי ישראלי, בעיתונים "הצופה" ו"ידיעות אחרונות" וקצין בכיר בדרגת אל"ם בחיל האוויר. בעברו היה איש "המוסד". שמחה אהרוני נולד בשם שמחה קרֶמֶר ב-8 באוגוסט 1931 בפולין, בנם של דבורה ומשה קרמר. בהיותו כבן 3, עלה לארץ ישראל עם הוריו והמשפחה התיישבה תחילה במושבה רחובות. לאחר 3 שנים עברו למושבה רעננה. שמחה למד בבית הספר המקומי ואת לימודיו התיכוניים עשה במדרשיית נועם בפרדס חנה. בתחילת שנות ה-50 התגייס לצה"ל והתקבל לקורס טיס. במהלך הקורס נפצע והחליט להמשיך בתפקידים אחרים בחיל האוויר. בתחילת שנות ה-50 נישא לשרה זייף, מורה. בשנות ה-60 היה במשך מספר שנים איש "המוסד" הישראלי ועסק בין השאר בסיוע לעלית יהודי צפון אפריקה. הוא אף כתב ספר על כך בשם "מבצע יכין- 1961-1963". אהרוני עבד שנים רבות בעיתון "הצפה" והיה כתב ועורך מדורי פנים בעיתון זה. בשנות ה-70 מונה לכתב צבאי של העיתון. בוגר תואר שני במדעי המדינה ותרבות צרפת באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1978 עבר אהרוני לעבוד בעיתון "ידיעות אחרונות", ושם שימש בתפקידי עריכה וכתיבה וכן ריכז והוביל את פרויקט הכשרת עיתונאים צעירים שליד העיתון, שבמסגרתו רוכשים בני נוער ועורכי עיתוני בית הספר את רזי מקצוע העיתונות. בשירות המילואים שלו התקדם אהרוני בסולם הדרגות בחיל האוויר והגיע לדרגת אלוף-משנה. הוא ניהל וריכז את "פרויקט חילופי הקדטים", שבמסגרתו מגיעים לביקור בישראל משלחות של טייסים צעירים ופרחי טיס מרחבי העולם, נפגשים עם טייסים ישראלים ואנשי תעופה מטיילים ומסיירים בארץ. בהמשך שירת במדור ההפקות של החיל. אהרוני שירת במשך שנים רבות במילואים. על פי אתר חיל האוויר, אהרוני הוא האדם היחיד בחיל-האוויר והאדם השני בצה"ל שזכה לענוד את שבעת אותות מלחמות ישראל יחד. לאחר סיום עבודתו ב"ידיעות אחרונות" שימש אהרוני חבר בדירקטוריון חברת התעופה "סאן דור" ואף שימש במשך מספר חודשים בתפקיד יו"ר הדירקטוריון. בנוסף היה חבר כבוד בארגון הבינלאומי לחילופי פרחי טיס בין חילות האוויר בעולם. אהרוני נפטר ב-15 בנובמבר 2010, בגיל 79, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. הותיר אחריו את רעייתו שרה וילדיו דורון ואמיר. מדיה וקבצים בנושא שמחה אהרוני בוויקישיתוף אלי .אלון, סיפורו של העיתונאי ואיש המוסד , באתר News1 מחלקה ראשונה, 11 בספטמבר 2014
קומיק-קון, סן דייגו

קומיק-קון הבינלאומי, סן דייגו (באנגלית: San Diego Comic-Con International או בראשי תיבות SDCC) הוא כנס החובבים הגדול בעולם לקומיקס בפרט ולבידור בכלל, הנערך מדי שנה במרכז הכנסים בסן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית. הכנס מציג תרבות פופולרית מז'אנרים רבים, ביניהם קומיקס, ובקומיקס, מדע בדיוני, פנטזיה, אנימציה, אנימה, מאנגה, ספרות אימה, משחקי וידאו, משחקי קלפים ורומנים גרפיים. כנס זה מארח אמנים רבים מתעשיית הבידור, לרבות קולנוע וטלוויזיה לצורכי קידום מכירות, ומחלקים בו פרסי תעשייה כגון פרס אייזנר. במקום מתקיימות סדנאות וסמינרים עם אנשי מקצוע מתחום הקומיקס, הקרנות בכורה של קדימונים לסרטים עתידיים, תחרויות תחפושות קוספליי ופסטיבל סרטים עצמאיים. הכנס נוסד ב-21 במרץ 1970 בשם Golden State Comic Book Convention על ידי קבוצת תושבים מקומיים, ולפי המגזין הכלכלי פורבס הוא הגדול ביותר מבין כל כנסי קומיק-קון שנערכים ברחבי העולם. הכנס נוסד ב-1970 על ידי של דורף, ריצ'רד אלף, קן קרוגר, מייק טווארי, בארי אלפונסו, בוב סורק וגרג ביר. של דורף, יליד מישיגן, דטרויט, מעריץ קומיקס, עלה, באמצע שנות ה-60, על "דטרויט טריפל-פאן פיירס", אחד מכנסי אוהדי הקומיקס המסחריים. כשהוא עבר לסן דייגו, קליפורניה, ב-1970, הוא ארגן כנס של יום אחד (גולדן סטייט קומיק-מיניקון) ב-21 במרץ 1970, בתור "הרצה יבשה" לכנס היותר גדול שהוא קיווה לערוך. דורף המשיך להיות קשור לכנס כנשיא או כמנהל, במשך שנים רבות, עד שיצא מהארגון. אלף שימש ביחד עם קרוגר כיו"ר הכנס הראשון והפך ליו"ר היחיד ב-1971. לאחר ההתכנסות הראשונית, כנס הקומיקס של סן דייגו בן השלושה ימים, הגולדן סטייט קומיק-קון, משך 300 אנשים ונערך במלון יו.אס. גרנט מה-1 עד 3 באוגוסט 1970. מיקומים אחרים בשנים המוקדמות של הכנס כוללים את מלון אל קורטז, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, וגולדן הול לפני שעבר הכנס למרכז הכנסים של סן דייגו ב-1991. סמל הכנס עוצב על ידי ריצ'רד בראנינג וג'וש ביטמן ב-1995. הכנס מאורגן על ידי פאנל של 13 חברים, 16 עד 20 עובדים במשרות מלאות וחלקיות ו-80 מתנדבים. קומיק קון אינטרנשיונל הוא ארגון ללא מטרות רווח, והכנסות האירוע משמשות למימונו. The "Secret Origin" of San Diego's Comic-Con International (באנגלית) San Diego Comic-Con – Frequently Asked Questions (באנגלית) פאנדום מדיה וקבצים בנושא קומיק-קון, סן דייגו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קומיק-קון, סן דייגו קומיק-קון, סן דייגו, ברשת החברתית פייסבוק קומיק-קון, סן דייגו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קומיק-קון, סן דייגו, ברשת החברתית אינסטגרם קומיק-קון, סן דייגו, סרטונים בערוץ היוטיוב קומיק-קון, סן דייגו, הבלוג הרשמי קומיק-קון, סן דייגו, באתר פינטרסט The Coolest Costumes Of Comic-Con, David M. Ewalt, July 25th 2011
ולנטין גאפט

ולנטין יוסיפוביץ' גאפט (ברוסית: Валенти́н Ио́сифович Гафт;‏ 2 בספטמבר 1935 – 12 בדצמבר 2020) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-רוסי, אך היה מוכר בעיקר כשחקן תיאטרון והוענק לו תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית. ולנטין גאפט נולד ב-2 בספטמבר 1935 במוסקבה. אביו, יוסיף רובימוביץ' גאפט, היה עורך דין מצליח ואמו גיטה הייתה עקרת בית. אחותו, רימה יוסיפובנה גאפט-שטרום המשפחה הגיעה למוסקבה מהעיר פרילוקי שבאוקראינה. כאשר היה גאפט בן 7 פלשו הנאצים לברית המועצות ואביו של גאפט, שהיה מיור בצבא האדום, נאלץ לחזור ולשרת בצבא. כאשר הסתיימה המלחמה החל לימודיו באקדמיית הסטודיו של התיאטרון האמנותי של מוסקבה, שם למד בשנים 1953–1957. בקורסים למד ביחד עם שחקנים מפורסמים אחרים כמו אולג טבקוב ואנדריי מייגקוב. את תפקידו הראשון שיחק דווקא בקולנוע בשנת 1956, בסרטו של מיכאיל רום Убийство на улице Данте (רצח ברחוב דנטה). לאחר סיום לימודיו החל גאפט לעבוד במספר בתי תיאטרון ברחבי מוסקבה כגון תיאטרון מוסובייט, תיאטרון לנקום ותיאטרון הסאטירה. בשנת 1969 החל גאפט לעבוד באופן קבוע בתיאטרון סוברמניק, שם הופיע על הבמה עד מותו. ולנטין גאפט נחשב לאחד משחקני התיאטרון הטובים ביותר ברוסיה וגם לשחקן קולנוע מוצלח. גאפט היה ידוע בתור כותב אפיגרמות עם ביקורות קשות כלפי דמויות תיאטרון וקולנוע. מ־1996 עד מותו גאפט היה נשוי לאולגה אוסטרואומובה, בעבר שחקנית קולנוע פופולרית. בהשפעתה התנצר. לזוג לא היו ילדים, אולם אוסטרואומובה היא אם לשניים מנישואים קודמים. גאפט היה חתן פרס הידידות של רוסיה לשנת 1995, וחתן פרס שירות המולדת מדרגה שלישית לשנת 2005 ומדרגה שלישית לשנת 2010. ב-12 בדצמבר 2020 הלך לעולמו. מדיה וקבצים בנושא ולנטין גאפט בוויקישיתוף ולנטין גאפט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ולנטין גאפט, באתר AllMovie (באנגלית) ולנטין גאפט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ולנטין גאפט, באתר MusicBrainz (באנגלית) אתר על גאפט ולנטין גאפט, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
סלאבישה ויינר

סלאבישה ויינר (בסרבו-קרואטית: Slaviša Vajner, בסרבית קירילית: Славиша Вајнер; ‏27 ביוני 1903, נובי וינודולסקי, דלמטיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 21 בינואר 1942, סמוך לפיינובאץ, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר נהרג בקרבות לשחרור יוגוסלביה. ב-1944 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה. סלאבישה ויינר נולד בכפר נובי וינודולסקי ורכש השכלה תיכונית בעיירה קופריבניצה. הוא למד הנדסה באוניברסיטת זאגרב והיה פעיל בקרב חוגי המפלגה הקומוניסטית. במהלך שנות ה-30 עבד בסרייבו וכיהן כיושב ראש אגודת המהנדסים בעיר. ב-1940, הפך לחבר מן המניין במפלגה הקומוניסטית. במהלך מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941, עם כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הצטרף ויינר לכוחות הפרטיזנים היוגוסלבים ונשלח לאזור רומאנייה(אנ') כדי לארגן כוח פרטיזנים במקום. הוא פיקד על יח' הפרטיזנים בקרבות באזור בוסניה ובהמשך שרת במטה הכללי של כוחות הפרטיזנים באזור בוסניה. תעוזתו בקרבות הוציאה את שמעו למרחוק והוא נודע בכינויו "הזקן מרומאנייה". ב-21 בינואר 1942, בסמוך לכפר פיינובאץ הותקפו כוחות הפרטיזנים ובכללם חברי המטה הכללי בבוסניה על ידי כוחות גרמניים עדיפים. 59 פרטיזנים נהרגו, סלאבישה ויינר נפצע קשה ושם קץ חייו כדי לא ליפול בשבי הגרמנים. בהמשך, אותרו שרידי גופתו והוא נקבר בסרייבו. סלאבישה ויינר הפך לגיבור עממי והונצח בשירים ובקטעי עיתונות שונים. ב-25 בנובמבר 1944 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה. מדיה וקבצים בנושא סלאבישה ויינר בוויקישיתוף הזקן מהרי רומאניה, באתר ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות, אוחזר ב-22 באוגוסט 2014.
פאבלה פאפ

פאבלה פאפ (בסרבו-קרואטית: Pavle Pap, בסרבית קירילית: Павле Пап; ‏9 בינואר 1914, פרלז, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 15 באוגוסט 1941, סקראדין, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר נהרג בקרבות לשחרור יוגוסלביה. ב-1951 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה. פאבלה פאפ נולד ב-1914 בכפר פרלז הסמוך לזרניאנין. הוא רכש השכלה תיכונית בנובי סאד ובהמשך למד רפואה באוניברסיטת בלגרד. ב-1933 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה והיה פעיל בקרב חוגי סטודנטים ואיגודים מקצועיים. ב-1934, נעצר על ידי שלטונות יוגוסלביה, נשפט בעוון פעילות מחתרתית ונדון ל-3 שנות מאסר. לאחר שחרורו מהכלא המשיך בפעילותו והיה מבוקש על ידי המשטרה היוגוסלבית. בשל המצוד אחריו ירד פאפ למחתרת. ב-1940 נבחר לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ופעל בזאגרב. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, עם כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הצטרף פאבלה פאפ לכוחות הפרטיזנים היוגוסלבים והיה פעיל מרכזי בארגון יחידות הפרטיזנים באזור קרואטיה ודלמטיה. במקביל, היה חבר מנגנוני הביטחון של כוחות הפרטיזנים אשר פגעו במשתפי הפעולה עם משטר האוסטאשה. ב-15 באוגוסט 1941, נלכד פאפ על ידי כוחות צבא איטלקיים והוצא להורג. ב-5 ביולי 1951 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור גיבור יוגוסלביה. פאבלה פאפ: כמו בסרט מתח, באתר ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות, אוחזר ב-22 באוגוסט 2014.
ז'ורז' טיל

ז'ורז' טיל (בצרפתית: Georges Thill;‏ 14 בדצמבר 1897 - 17 באוקטובר 1984) היה זמר אופרה צרפתי, שרבים ראו בו את הטנור הלירי-דרמטי הגדול ביותר של ארצו. הקריירה של טיל, יליד פריז, נמשכה מ-1924 עד 1953, והגיעה לשיאה בשנות ה-30'. טיל היה תלמידו של הטנור הנאפוליטני פרננדו דה לוצ'ה (1925-1860). הופעת הבכורה שלו באופרה הייתה באופרה של פריז בשנת 1924, והוא המשיך לשיר שם ובאופרה-קומיק במשך עשורים אחדים, שהתאפיינו בלוח הופעות עמוס. נוסף לכך, הופיע טיל בכל רחבי אירופה ובדרום אמריקה וקצר הצלחות הן מצד הקהל והן מצד הביקורת בלה סקאלה, מילאנו, באופרה של רומא, בארנה של ורונה, באופרה של וינה, בתאטרו קולון בבואנוס איירס ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. כמו כן נתן 14 הופעות בשבעה תפקידים במהלך שתי עונות (1932-1931) במטרופוליטן אופרה בניו יורק, אך הסביבה התרבותית האמריקאית הייתה זרה לו. הוא התקשה להסתגל אליה ואף סבל מבעיות בריאות, וכתוצאה מכך הייתה קבלת הפנים שזכה לה מצד קהל המטרופוליטן טובה פחות מכפי שהיה רגיל לקבל. קולו החל לגלות סימני שחיקה במהלך שנות ה-40' והוא פרש מן הבמה בשנת 1953. ז'ורז' טיל מת ב-1984 בדראגיניאן. מבחינה כרונולוגית, הרפרטואר של טיל הקיף יצירות מגלוק עד פוצ'יני וכלל אופרות משל שארל גונו, ז'יל מאסנה, הקטור ברליוז, ג'אקומו מאיירבר, ריכרד וגנר, ג'וזפה ורדי, רוג'רו לאונקוואלו ואחרים. הוא הופיע גם ברסיטלי שירה והיה מבקר תדיר באולפן ההקלטות. הוא הקליט תקליטי 78 רבים של אריות ודואטים מתוך אופרות צרפתיות, איטלקיות וגרמניות והשתתף בהקלטת ביצוע מלא של "ורתר" מאת מאסנה בחברת קולומביה הצרפתית. המעולים ביותר בתקליטי ה-78 שלו, מן השנים 1927 עד סביבות 1940, מציגים את האיכות המזהירה של קולו במיטבה, בד בבד עם הטעם המשובח, הפיסוק המסוגנן והדיקציה הברורה שלו. טיל הופיע גם בכמה סרטונים וסרטי קולנוע בצרפתית, בהם "לואיז" (1939), שהתבסס על האופרה של גוסטב שרפנטייה. ביים את הסרט אָבֵּל גאנס ומול טיל שיחקה גרייס מור. על אף מסירותו למוזיקה, חגג טיל, מחוץ לבמה, את החיים בבילויי לילה ובסעודות מאחרות בנשף, ובשלב מאוחר יותר בחייו האשים את נטייתו לשרוף את הנר בשני קצותיו בקיצור תקופת הצלחתו הווקאלית. רבים מתקליטי ה-78 של טיל הועברו לתקליטורים על ידי חברות EMI ופרייזר. תקליטי נאקסוס הוציאו סט של שני תקליטורים, המכילים שש אריות של מאסנה בביצועו יחד עם הקלטה שלו לתפקיד המלא של ורתר, באופרה של מאסנה הנושאת שם זה, הקלטה שעשה בינואר 1931 ובה הוא שר מול נינון ואלין וז'רמיין פראלדי, עם המקהלה והתזמורת של האופרה של פריז, בניצוח אלי כהן. (נאקסוס היסטוריקל 8.110061-62). Bel Canto Society Store, Reviews and biographies for Louise. מדיה וקבצים בנושא ז'ורז' טיל בוויקישיתוף ז'ורז' טיל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'ורז' טיל, באתר Last.fm (באנגלית) ז'ורז' טיל, באתר AllMusic (באנגלית) ז'ורז' טיל, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'ורז' טיל, באתר Discogs (באנגלית) History of the Tenor - Sound Clips and Narration תולדות הטנור - קטעי שירה וקריינות ז'ורז' טיל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אבי מאור

אבי מאור (נולד ב-1956) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד בסיס רמון. מאור נולד במושב עין ורד, בן להורים ניצולי השואה שהצליחו להמלט מפולין לסיביר ולטשקנט ועלו לארץ בסוף המלחמה. שירת כטייס קרב בחיל האוויר, במהלך מלחמת לבנון הראשונה שירת כטייס F-15 והפיל שני מטוסי מיג 21 של חיל האוויר הסורי. בהמשך שירותו פיקד על טייסת 119 ("העטלף"), אז טייסת מטוסי F-4 פנטום ("קורנס"). בתקופת פיקודו השתתפה הטייסת בצילומי אוויר לצורכי מודיעין, ומאור רשם את שיא הגובה בטיסות של חיל האוויר כשחצה גובה של 75,000 רגל. לאחר מכן פיקד על טייסת 133 ("אבירי הזנב הכפול"), טייסת מטוסי F-15, בתקופת מלחמת המפרץ. פיקד על בסיס רמון וכיהן כנספח חיל האוויר בארצות הברית. ב-2003 השתתף במטס חיל האוויר מעל אושוויץ, שם ב-1942 נרצחו סבא שלו, אברהם אורמכר, שאבי קרוי על שמו, סבתו בתיה, דודים ובני דודים. לאחר שחרורו מילא תפקידי ניהול בתעשייה האווירית. מאור נשוי לאורית, בתו של רן פקר. השניים הורים לשלושה. בנם הצעיר משרת כטייס קרב בחיל האוויר. ארי שביט, מטס 301 עוד לא נחת | ארי שביט במסע לתוך התודעה של מפקדי חיל האוויר, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2013 אסף ולדן, ‏שנים וכלום עוד לא נמחק, באתר חיל האוויר הישראלי עמית רגב, ‏קורנסים בשמי אפריקה, באתר חיל האוויר הישראלי אסף ולדן, ‏מעבר לשיא, באתר חיל האוויר הישראלי טלי בן-יוסף והילה פולקה, ‏שומרי הסף, באתר חיל האוויר הישראלי דן סלע, ‏רן פקר - לא מה שחשבתם, באתר חיל האוויר הישראלי
סברה (עזה)

א-סברה (בערבית: الصبرة), היא שכונה במרכז העיר עזה. היא הוקמה בתקופת המנדט הבריטי. היא נמצאת מדרום־מערב לרחוב המרכזי של עזה, רחוב עומאר אל-מוכתאר. שכונת סברה, הנחשבת כענייה יחסית, גובלת בצפון־מערב בשכונה המבוססת, רימאל. ממערב לה נמצאת שכונת תל אל-הווא. מדרום נמצאת שכונת זייתון וממזרח נמצאות שכונותיה העתיקות של עזה: א-דראג' והעיר העתיקה של עזה. רחוב מרכזי בשכונה הוא רחוב ג'מאל עבד אל-נאצר (מכונה גם רחוב תלאתין) המקביל לרחוב עומאר אל-מוחתאר. שם השכונה נובע מצמח הסברס שצמח בשטחים הפתוחים שהיו בה בשנותיה הראשונות, בניגוד לצמחיית השכונה הדרומית לה, זייתון - שבה צמחו עצי זית. עם ריבוי האוכלוסין בשתי השכונות נעקרה הצמחייה. שכונת סברה הייתה משכנו של השיח' אחמד יאסין, מייסד תנועת החמאס, והמסגד בו נהג להתפלל, מסגד "אל-מוג'מע אל-איסלאמי", נמצא גם הוא בשכונה. בעקבות כך, נחשבה השכונה כאחד ממעוזי החמאס בעזה. השכונה היא מקומה של חמולת דע'מש, והארגון צבא האסלאם שמזוהה עם בני החמולה מחזיק בה נוכחות. אתר עיריית עזה שלומי אלדר, להכיר את חמאס, כתר הוצאה לאור, 2012, עמוד 17. ניר יהב‏, משעל בביקור ברצועה: "היום עזה, בהמשך כל פלסטין", באתר וואלה, 7 בדצמבר 2012 ['He'll kill more in death than he did alive', Guardian, ‏23 במרץ 2004 עלי ואקד ופליקס פריש, א-זהאר ניצל מניסיון התנקשות, באתר ynet, 10 בספטמבר 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרוקופליה

פרוקופליה (בסרבית קירילית: Прокупље) היא עיר ורשות מקומית בדרום סרביה, בירת מחוז טופליצה. אוכלוסיית העיר מונה כ-27 אלף תושבים, מתוך כ-44 אלף ברשות המקומית. ההתיישבות האנושית באזור החלה עוד בתקופה הנאוליתית, ממצאים מתקופה זו נמצאו בקרבת העיר. עדויות מוקדמות לעיבוד מתכת נמצאו באתר ארכאולוגי בכפר פלוצ'ניק (Pločnik) שבתחומי הרשות. גרזן נחושת שהתגלה באתר מתוארך לשנת 5,500 לפנה"ס, חוקרים מסוימים טוענים כי ממצא זה מעיד שהתקופה הכלקוליתית באירופה החלה מאות שנים לפני הכרונולוגיה המקובלת במחקר המודרני. האזור ייושב מאוחר יותר על ידי שבטים תראקים ואחר כן על ידי הסקורדיסקים (שבט קלטי, Scordisci) בשנת 279 לפנה"ס. לאחר שהרומאים שעבדו את השבטים באזור, העיר השתייכה לפרובינקת מואסיה ונקראה "האמאום" (Hammeum). לפי מפת פויטינגר, העיר הייתה תחנה בדרך הרומית לז'ה-ניש. ספא רומי גדול-ממדים התגלה במרכז העיר בשנת 2008. בסוף המאה הרביעית לספירה, עם חלוקת האימפריה הרומית כל מחוז טופליצה המודרני השתייך לאימפריה הביזנטית. בתקופה הביזנטית העיר נקראה "קומפלוס". במאה ה-6 שבטים סלאביים החלו להתיישב באזור, קומפלוס שינתה את שמה ל"פרוקופליה" על שם פרוקופיוס מסקיתופוליס. העיר הוזכרה לראשונה במסמכים נוצריים בימי הביניים המאוחרים, חשיבותה גדלה בתקופת שלטונו של לאזאר, נסיך סרביה לפני הכיבוש העות'מאני בשנת 1454. במשך 423 שנות השלטון העות'מאני העיר נקראה אורגופ והיא הייתה חלק מסנג'ק ניש. במאות ה-16 וה-17 העיר ביססה את חשיבותה, היא שגשגה כלכלית בזכות קשרי המסחר שלה עם דוברובניק. בנובמבר 1915 נכבשה העיר בידי האוסטרים. בין השנים 1929 ל-1941, פרוקופליה הייתה חלק מבאנובינת מוראביה בממלכת יוגוסלביה. העיר ניזוקה במלחמת העולם הראשונה והשנייה, והפכה לעיר תעשייתית בעידן הפוסט-מלחמתי. על פי מפקד האוכלוסין ב-2011, אוכלוסיית הרשות המקומית פרוקופליה מונה 44,419 תושבים. רובם המוחלט סרבים (92.16%). 60% מאוכלוסיית הרשות מתגוררת באזורים עירוניים. שווייץ איוורדון-לה-באן, שווייץ נורווגיה קוריין, נורווגיה צרפת מונטובן, צרפת מדיה וקבצים בנושא פרוקופליה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרוקופליה Municipalities of Serbia, 2006, המשרד הסרבי לסטטיסטיקה, בלגרד, מרץ 2007 2011 Census of Population, Households and Dwellings in the Republic of Serbia: Comparative Overview of the Number of Population in 1948, 1953, 1961, 1971, 1981, 1991, 2002 and 2011, Data by settlements, המשרד הסרבי לסטטיסטיקה, בלגרד, 2014 Miljana Radivojević, Thilo Rehren, Julka Kuzmanović‑Cvetković, Marija Jovanović and J. Peter Northover, "Tainted ores and the rise of tin bronzes in Eurasia, c. 6500 years ago", Antiquity 87(338), 2013, pp. 1030–1045 Constantin Băjenaru, Minor Fortifications in the Balkan-Danubian Area from Diocletian to Justinian, Editura Mega, 2010, p. 27; Vladeta Petrović, Terrestrial Communications in the Late Antiquity and the Early Middle Ages in the Western Part of the Balkan Peninsula, in: Srđan Rudić (ed.), The World of the Slavs: Sudies on the East, West and South Slavs: civitas, oppidas, villas and archeological evidence (7th to 11th centuries AD), Istorijski institut, 2013, p. 273 Roman spa unearthed in southern Serbia, באתר B92‏, 20 ביולי 2008 John Everett-Heath (ed.), "Prokuplje", The Concise Dictionary of World Place-Names, Oxford University Press, 2005 מערכות צבאות הברית, החרות, 22 בנובמבר 1915
אנטון בלאז'יץ'

אנטון בלאז'יץ' (בסרבו-קרואטית: Antun Blažić, בסרבית קירילית: Антун Блажић; ‏28 במאי 1916, גלובוצ'ץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית – ספטמבר 1943, מארושבץ, סמוך לוואראז'דין, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, אשר נהרג בקרבות לשחרור יוגוסלביה. ב-1951 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה. אנטון בלאזיץ' נולד בכפר גלובוצ'ץ למשפחת חקלאים. הוא נמנה עם חוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית וב-1941 הפך לחבר המפלגה מן המניין. עם כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשליטת האוסטאשה הצטרף בלאז'יץ' לכוחות הפרטיזנים של טיטו. הוא השתתף בקרבות נגד כוחות האוסטאשה ועסק בארגון יחידות פרטיזנים באזור ואראז'דין. בלאז'יץ' נמנה עם חברי המועצה האנטי-פאשיסטית העליונה של הפרטיזנים בקרואטיה. בספטמבר 1943 נקלעה יחידת הפרטיזנים שלו לקרב מול כוחות האוסטאשה. בלאז'יץ נפצע וכדי לא ליפול בשבי האוסטאשה, שם קץ לחייו ביריית אקדח עם הכדור האחרון שנותר לו. ב-5 במאי 1951 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור גיבור יוגוסלביה. "הקול" -ביטאון יהדות קרואטיה, גיליון 109, 2009, עמוד 38, אוחזר ב-22 באוגוסט 2009 (בקרואטית).