laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אובדה (ספרד)

אובדה (בספרדית: Úbeda) היא עיר בדרום ספרד, במחוז חאאן (Jaén) שבקהילה האוטונומית של אנדלוסיה. העיר נמצאת 56 ק"מ צפון מזרחה מחאאן ו-120 ק"מ צפונה מגרנדה. אובדה יחד עם העיר השכנה באיסה מהוות דוגמה אופיינית לבנייה ספרדית בסגנון הרנסאנס במאה ה-16. בשל כך הוכרזה ב-2003 כאתר מורשת עולמית. אובידה ממוקמת במרכזה של פרובינציית חאאן. היא נמצאת בגובה 748 מטר מעל פני הים, ברמת אובדה (Loma de Úbeda). רמה המפרידה עמקי נהר הגואדלקיווויר מצפון ונהר הגוודלימאר בדרום. בחפירות ארכאולוגיות באובדה נמצאו שרידים מהתקופה האיברית. בהמשך היו במקום הרומאים והויזיגותים. היישוב הוקם מחדש במחצית הראשונה של המאה התשיעית, על ידי האמיר של קורדובה, עבד-א-רחמן השני (عبد الرحمن الثاني). הוא קרא למקום אובדת אל ערב (أُبَّدَة الْعَرَب). בשנת 1212 נכבשה על ידי הנוצרים, אולם כעבור שנתיים המוסלמים השתלטו עליה מחדש. התקופה המוסלמית של אובדה הסתיימה סופית ב-1233 עם כיבוש העיר על ידי פרננדו השלישי. המאה ה-16 הייתה "תור הזהב" של אובדה. בתקופה זו נבנו הבניינים שבזכותם הוכרזה לאתר מורשת עולמית. | מרכזה המונומנטלי של אובדה היא כיכר ואסקס דה מולינה (Plaza Vázquez de Molina). הכיכר מוקפת ארמונות וכנסיות מרשימות. ביניהן: כנסיית אל סלבדור (Sacra Capilla del Salvador del Mundo) - כנסייה מהמאה ה-16. כנסיית סנטה מריה (Santa María de los Reales Alcázares) - כנסייה מהמאה ה-13, שנבנתה על חורבות מסגד. הפרדור שהיה בעבר ארמון הדיקאן אורטגה. בית קדנאס (Palcio de las Cadenas- ארמון השלשלאות), משמש כיום כבית העירייה. ועוד בעיר: "בית הכנסת של המים" (Sinagoga del Agua) בניין משוחזר שהיה כנראה מרכז החיים היהודיים. כלל גם מקווה ומאפיה. בית החולים סנטיאגו (Hospital de Santiago) המשמש כיום כאולם כנסים. כנסיית סן פאבלו (Iglesia de san Pablo). חזית כנסיית אל סלבדור. כנסיית סנטה מריה. הפרדור וכנסיית אל סלבדור. בית קדנאס המשמש כיום כבית העירייה. בית החולים סנטיאגו. כנסיית סן פאבלו. אתר האינטרנט הרשמי של אובדה (בספרדית) אובדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אובדה, ברשת החברתית פייסבוק אובדה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אובדה, סרטונים בערוץ היוטיוב
יום השלום הבין-לאומי

יום השלום הבין-לאומי (באנגלית: International Day of Peace) לפעמים נקרא יום השלום העולמי, נחגג ב-21 בספטמבר בכל שנה. הוא מוקדש לשלום עולמי ובמיוחד להיעדר מלחמה ואלימות. את היום חגגו לראשונה ב-1982 והוא נחגג על ידי אומות רבות, קבוצות פוליטיות, קבוצות מיליטנטיות ועמים. ב-2013, הוקדש היום על ידי המזכיר הכללי של האו"ם לחינוך לשלום, האמצעי המרכזי במניעת מלחמה. כדי לחנוך את היום, מצלצלים בפעמון השלום היפני במטה האו"ם בניו יורק. את הפעמון חלשו ממטבעות שנתרמו על ידי ילדים מכל היבשות והיה מתנה שנתנה על ידי ארגון האו"ם היפני, כ-"תזכורת למחיר האנושי של המלחמה". על צדו נחרט, "יחי השלום העולמי המוחלט". שלום שלום עולמי מלחמה האומות המאוחדות מדיה וקבצים בנושא יום השלום הבין-לאומי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יום השלום הבין-לאומי (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של יום השלום הבין-לאומי (בספרדית) יום השלום הבין-לאומי, ברשת החברתית פייסבוק יום השלום הבינלאומי באתר האו"ם International Day of Peace Event Information, המזכיר הכללי של האו"ם, אוחזר 21 בספטמבר 2016 Secretary-General's Message on the International Day of Peace 21 September 2002, 21 בספטמבר 2002, אוחזר 21 בספטמבר 2016
טניה דקסטרס

טניה דקסטרס (נולדה ב-6 בפברואר 1977) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה בלגית. דקסטרס נולדה בולוניה, היא נבחרה למיס בלגיה ב-1998 והשתתפה בתחרויות מיס עולם 1998 ומיס תבל 1999. לאחר שנת כהונתה כמלכת יופי היא נסעה לדגמן במילאנו. בשנת 2000 היא הופיעה בעירום במגזין פלייבוי. היא הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה במדינתה. היא הקליטה מספר סינגלים כזמרת, והשתתפה ב-2002 בקדם האירוויזיון בבלגיה. מדיה וקבצים בנושא טניה דקסטרס בוויקישיתוף טניה דקסטרס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טניה דקסטרס, באתר MusicBrainz (באנגלית) טניה דקסטרס, באתר Discogs (באנגלית)
שלגי הקילימנג'רו (סרט, 1952)

שלגי הקילימנג'רו (באנגלית: The Snows of Kilimanjaro) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1952. התסריט מבוסס על סיפור קצר באותו השם שפרסם הסופר ארנסט המינגוויי בשנת 1938 בקובץ 10 סיפורים. הסיפור מתאר סופר השוכב על מטה בתוך אוהל לרגלי הר הקילימנג'רו בקניה, כשהוא גוסס מנמק ברגלו ואשה מטפלת בו אך לשווא - הוא מת. על הבסיס הדל הזה נכתב התסריט ונוספו בו דמויות נוספות ואירועים המזוהים עם המינגוויי: הדור האבוד של אמריקאים בפריז לאחר מלחמת העולם הראשונה, מלחמת שוורים, מלחמת האזרחים בספרד ועוד. הסיום הפסימי של הסיפור שונה לסיום אופטימי בתסריט. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר-צבע ולפרס אוסקר על העיצוב האמנותי. הארי סטריט (גרגורי פק) שוכב על מיטה מחוץ לאוהל לרגלי הקילימנג'רו שפסגתו מכוסה בשלג. הוא סובל מזיהום ברגלו לאחר שנפצע במסע ספארי. הזיהום ברגלו מחמיר, חומו עולה והוא הוזה בדורסים השוכנים על העצים ומחכים למותו. הוא נזכר במסע הציד שלו על הקילימנג'רו ובמציאת פגר נמר שם מבלי לדעת איך הגיע לשם אשתו הלן (סוזן הייוורד) מטפלת בו ומעודדת אותו באומרה כי עזרה תגיע אליהם בקרוב והוא יינצל. הארי הקודח נזכר בקורות חייו ובנשים שליוו אותו. הוא היה סופר אמריקאי מתוסכל בפריז שנתמך על ידי דודו וניסה לכתוב את הרומן הראשון שלו. באחד הלילות הוא פגש במועדון בפריז, בחורה שצדה את עינו בשם סינטיה גרין (אווה גרדנר). לאחר חיזור קצר היא נענית לו והם עוברים לגור יחד. הארי מצליח למכור את ספרו ומקבל עבורו סכום כסף נאה. הוא מחליט לצאת למסע ספארי באפריקה למורת רוחה של סינטיה המתעבת את הצייד אך נאלצת להצטרף אליו. הם חוזרים לפריז והארי הופך לסופר מפורסם. סינטיה נכנסת להריון ומצפה להקים משפחה. הארי מודיע לה שבכוונתו לערוך מסעות בעולם כדי למצוא חומרים לספריו. סנטיה יודעת שהריונה יפגע ברצונו של הארי. היא מפילה את עצמה וגורמת להפלת עוברה. רק אז נודע להארי שאשתו הייתה בהריון. יחסי הזוג נעכרים. הם נוסעים למדריד ושם לאחר ריב היא נפרדת ממנו. הארי חוזר לצרפת ומתיישב באנטיב בריביירה הצרפתית. הוא מכיר את הרוזנת אליזבת ("ליז") (הילדגרד נף). היא אישה עשירה ופסלת. הם מתארסים אבל הארי לא מפסיק לחשוב על סינטיה. כאשר מגיע מכתב מסינטיה ממדריד היא קורעת אותו לעיני הארי שמחליט לעזוב אותה ולנסוע לחפש את סינטיה. הוא נקלע למלחמת האזרחים בספרד ובשדה הקרב הוא פוגש את סינטיה. היא נהגת אמבולנס הנפגע בהפגזה ומתהפך. הארי מוצא אותה גוססת מתחת לאמבולנס. היא נהרגת והארי נפצע ברגלו כאשר הוא מנסה לערוק מהלחימה. הוא חוזר לפריז ושם נפגש בהלן המזכירה לו את סינטיה. דודו ביל (לאו ג. קרול) המקש ממנו לפתור את חידת הנמר. היא מלווה אותו כאמור למסעות ציד לרגלי הקילימנג'רו בקניה. הארי נפצע ברגלו והיא מטפלת בפצע הנמקי ומגרשת צבוע שמנסה לחדור לאוהל. הארי מתבונן כל הזמן בדורסים המצפים למותו. לבסוף נשמע קול מטוס, הדורסים נעלמים והארי והלן מתעודדים בראותם את המחלצים הבאים לפנות את הארי לבית חולים. מדיה וקבצים בנושא שלגי הקילימנג'רו בוויקישיתוף "שלגי הקילימנג'רו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שלגי הקילימנג'רו", באתר נטפליקס "שלגי הקילימנג'רו", באתר AllMovie (באנגלית) "שלגי הקילימנג'רו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שלגי הקילימנג'רו", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "שלגי הקילימנג'רו", באתר אידיבי "שלגי הקילימנג'רו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון לסרט שלגי הקילימנג'רו (1952), באתר יוטיוב
קרדינליים

קרדינליים (שם מדעי: Cardinalini) הוא שבט של ציפורי שיר ממשפחת הפרושיים. ישנם חוקרים המסווגים אותם במשפחה עצמאית או כתת-משפחה. הם חיים רק באמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית במגוון בתי גידול. הם קרובים למיני הטנגריים. תכונתם הבולטת היא הציצה של העורף המזדקפת מאחורה, שנתנה להם את שמם משום שהיא מזכירה את הכובעים האדומים של הקרדינלים בכנסיות. למינים אלה גוף צבעוני, הנוטה לאדום, מקור גדול, עיניים גדולות וגוף בינוני. הם ניזונים מזרעים, פירות וחרקים. המין המוכר ביותר בשבט זה הוא קרדינל צפוני, בעל הקול הערב לאוזן הנפוץ ברחבי אמריקה הצפונית. סוג ומין יחיד Periporphyrus erythromelas Saltator Caryothraustes סוג ומין יחיד Parkerthraustes humeralis סוג ומין יחיד Rhodothraupis celaeno קרדינל (Cardinalis) Cyanocompsa Passerina Pheucticus סוג ומין יחיד קרדינל אמריקאי (Spiza americana) מדיה וקבצים בנושא קרדינליים בוויקישיתוף קרדינליים, באתר ITIS (באנגלית) קרדינליים, באתר NCBI (באנגלית) קרדינליים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קרדינליים, באתר GBIF (באנגלית) קרדינליים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אהרון לשנו-יער

אהרון (רוני) לשנו-יער (נולד בשנת 1955) הוא דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל הראשון באיחוד האירופי ולארגון נאט"ו. לשנו-יער נולד בתל אביב-יפו. הוא בעל תואר ראשון בלימודי ספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב. ב-1981 הצטרף למשרד החוץ. ב-1983 מונה למזכיר שני במשלחת ישראל למוסדות האו"ם בניו יורק. בהמשך שירת בנציגויות ישראל בסינגפור ובקנברה שבאוסטרליה. ב-1989 מונה לראש הדסק הפלסטיני במרכז למחקר מדיני. לאחר מכן שירת במשך חמש שנים בשגרירות ישראל בוושינגטון. ב-1998 מונה לראש האגף לענייני ערבים. בשנים 2000–2004 שימש ממלא מקום סמנכ"ל צפון אמריקה. באוגוסט 2008 מונה לשגריר ישראל במוסדות האו"ם בז'נבה וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2012. בתפקידו הבא כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ וראש האגף לארגונים בינלאומיים. ב-2016 מונה לשגריר ישראל באיחוד האירופי ולשגריר הראשון של ישראל בנאט"ו. לשנו-יער נשוי לדבי, ואב לשלושה. אפרים לפיד, השגריר הישראלי הראשון בנאט"ו, באתר Israel defence, ‏18 בספטמבר 2016
שפמנוניים

שפמנוניים (שם מדעי: Clariidae), היא משפחה של דגי מים מתוקים מסדרת השפמנונאים. בני המשפחה מכונים שפמנונים. גופם של השפמנונים צר וארוך ויש להם סנפיר גב ארוך, המשווה להם מראה של צלופח. עורם חלק וחסר קשקשים, ראשם פחוס ופיהם הרחב מכיל שיניים. סביב הפה מצויים 8 בינים ארוכים הדומים לשפם ומכאן שמם (נון בארמית פירושו דג). דגי השפמנון נפוצים ברחבי העולם, בעיקר באגמים, נהרות וביצות. חלק מהשפמנונים מסוגלים להגיע למשקלים עצומים. השפמנונים רובצים על קרקעית מקור המים בו הם חיים ובעזרת הבינים הרגישים שלהם, הם מגלים את מזונם, הכולל דגים קטנים, דו-חיים, רכיכות וסרטנים. ביכולתם לשהות זמן רב מחוץ למים ולהישאר בחיים, בזכות מערכת נשימה גדולה, המורכבת מקשתות זימים המסוגלות להתאים את עצמן לתנאים שונים. המין הקרוי שפמנון מהלך (Clarias batrachus) המצוי בעיקר בדרום-מזרח אסיה, יכול לזחול על קרקע יבשה באמצעות סנפירי החזה שלו בתנועות מפותלות. הוא עושה זאת על מנת למצוא מזון או להחליף מקום מחיה ונשאר בחיים כל עוד גופו נשאר לח. דגי השפמנון נחשבים כדגים המזיקים לסביבה ולמגדלי הדגים. הם ראויים למאכל, אך אינם כשרים. בישראל קיים המין שפמנון מצוי (Clarias gariepinus) במרכז ובצפון הארץ בכנרת, אגם החולה, בנחל הירקון, בכל נחלי האיתן והביצות, בחלק ניכר מבריכות החימצון, תעלות המים, מאגרי מי ההשקיה, האגמים המלאכותיים ואפילו בביוב. אחד מנחלי רמת הגולן נקרא שפמנון, על שם דג זה. משפחה שפמנוניים (Clariidae) סוג Bathyclarias סוג Channallabes סוג Clariallabes סוג שפמנון (Clarias) סוג ומין יחיד Dinotopterus cunningtoni סוג ומין יחיד Dolichallabes microphthalmus סוג Encheloclarias סוג Gymnallabes סוג Heterobranchus - בו הוונדו סוג Horaglanis סוג ומין יחיד Platyallabes tihoni סוג ומין יחיד Platyclarias machadoi סוג Tanganikallabes סוג ומין יחיד Uegitglanis zammaranoi סוג ומין יחיד Xenoclarias eupogon מדיה וקבצים בנושא שפמנוניים בוויקישיתוף שפמנוניים, באתר ITIS (באנגלית) שפמנוניים, באתר NCBI (באנגלית) שפמנוניים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שפמנוניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שפמנוניים, באתר GBIF (באנגלית)
חריתיים

חריתיים (שם מדעי: Characidae) היא משפחת דגים טרופיים מסדרת החריתאים החיים רק בנהרות ואגמים באמריקה הדרומית. בני קבוצה זו הם יצורים מגוונים בגודלם כשהקטנים יותר מגיעים לאורך 13 מ"מ. הם בעלי סנפירים גבוהים, זנבות רחבים ופיות גדולים. חלקם צמחוניים או אוכלי כל, אחרים טורפים. הם חיים בלהקות ברובם ונעים במרחבי המים של דרום אמריקה בחיפוש אחר פירות שנפלו מהעצים למעלה או אחר טרף. עם זאת, רוב הדגים אינם מזיקים. חלק מבני המשפחה המכונים טטרות (אנ') הם דגי נוי מבוקשים באקווריום וחלקם הם מדגי הנוי המוכרים ביותר. בעבר מינים רבים שהיו שייכים למשפחה עברו למשפחות עצמאיות בסדרת החריתאים ביניהם המשפחות: פיראניים, דגי גרזן, פרוכילודונטיים, זאבנים אפריקאים, דיסטיצ'ודונטיים, Acestrorhynchidae ,Anostomidae ,Chilodontidae ,Citharinidae Ctenoluciidae Curimatidae ,Hemiodontidae ,Parodontidae ו-Triporthidae. Aphyocharacinae Aphyoditeinae Bryconinae - בה דגי הבריקון Characinae Cheirodontinae Gymnocharacinae Heterocharacinae Iguanodectinae Rhoadsiinae Salmininae - בה המין דוראדו זהוב Stethaprioninae Stevardiinae Tetragonopterinae ישנם סוגים נוספים השייכים לסוגים ללא מקור. בריקון הילארי מדיה וקבצים בנושא חריתיים בוויקישיתוף חריתיים, באתר ITIS (באנגלית) חריתיים, באתר NCBI (באנגלית) חריתיים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חריתיים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חריתיים, באתר GBIF (באנגלית) חריתיים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אברהם הלין

רבי אברהם הלין (לעיתים: אברהם העלין אשכנזי; נפטר בי"ז בטבת ה'תפ"ו, 21 בדצמבר 1725) היה רב אשכנזי, ראש בית הדין בגלוגא ופרשן מדרש רבה. נולד לרב יעקב משה העלין, מחבר הפירוש "ידי משה" על מדרש רבה. מצאצאי מהרש"ל. היה מתלמידיו של רבי דוד אופנהיים. נישא לבתו של מנהיג הקהילה היהודית בגלוגא, הפרנס ר' ברוך קרפלש (חתנו של רבי ישראל דרשן שפירא אב"ד קאליש). הוציא לאור את ספרו של אביו, ושילב בתוכו פירושים משלו. ובעקבותיו כתב גם הוא חיבור פרשני סביב מדרש רבה, בשם "זרע אברהם". הספר נדפס בחייו בידי בנו הרב יוסף הלין. כמו כן, חיבר פירוש לאגדות התלמוד הירושלמי בשם "כבוד חכמים", הודפס פעם אחת עם ספר "יפה מראה" לר' שמואל יפה אשכנזי, אמסטרדם ה'תפ"ז. בצעירותו כיהן כרבה של קהילת ווארט ומאוחר יותר עקר לגלוגאו מקום מגורי חותנו וכיהן במשך שנים כראש בית הדין בעיר, בשנת ה'תפ"ג (1723) הדפיס את כתביו של ידידו ר' חיים יונה תאומים בסוגיית דינא דגרמי, שנודעו בשם "קונטרס ר' חיים יונה". בשנותיו האחרונות גר בווינה שבה התיידד עם יהודי החצר הנודע ר' שמשון ורטהיימר שהיה ידען ולמדן, עמו עמד בקשר תורני. נפטר בווינה בי"ז בטבת ה'תפ"ו, 21 בדצמבר 1725, ונקבר בה. אליקים כרמולי, אַבְרָהָם הֶעלִין, בתוך: תולדות גדולי ישראל, מיץ: אפרים הדאמר, תקפ"ח. עמ' עו, באתר היברובוקס ערכו ב"מפתח שמות השואלים והאישים", יצחק דוב פלד, "חלקי אבנים" נספח לשו"ת נשאל דוד של הרב דוד אופנהיים, עמ' רט-רי, באתר היברובוקס אברהם בן יעקב משה הלין, דף שער בספרייה הלאומית ספרו מדרש רבה עם זרע אברהם, דפוס ראשון. אמשטרדם תפ"ו, 1725, באתר היברובוקס
זשערמינאל

זשערמינאל היה עיתון אנרכיסטי ביידיש שיצא בלונדון ונערך על ידי רודולף רוקר שנולד בגרמניה. הוא הופיע בין 1900 עד 1903 ואחרי כן, שוב, בין 1905 ל-1908. ב- 1898 שכר העיתון ארבעטער פריינד את רודולף רוקר, שלא היה יהודי ורק התחיל ללמוד יידיש, להיות עורכו. אבל, למרות התערבותה של אמה גולדמן ומסירותם של פעילים רבים שניסו להציל את העיתון הוא נאלץ להיסגר בשל סיבות כלכליות בינואר 1900. אבל האנרכיסטים היהודים שהוציאו לאור את ארבעטער פריינד לא רצו להישאר בלי אמצעי להפיץ את המסר שלהם. לכן, רוקר בעזרתו של מדפיס צעיר הידוע בשם נרודיצקי (Narodiczky) ייסד כתב עת שמנה 16 עמודים ויצא לאור פעם בשבועיים. הוא נקרא על שם ספרו של אמיל זולה ז'רמינל. בהשוואה לארבעטער פריינד הוא היה מכוון לקהל אינטלקטואלי יותר ודן בפילוסופיה וספרות כשהוא משתמש במושגים ליברטיניים כדי לנתח אותם. ב-1903 גם הוא נאלץ להיסגר בשל מחסור בכסף. בינואר 1905 חידשו רוקר וחבריו את זשערמינאל. תנועת העבודה היהודית אנרכיסטית בלונדון גדלה וכך יכול היה העיתון להגיע לביקוש של 2500 מנויים בסוף השנה והוא התרחב ל-48 עמודים. פרסום ארבעטער פריינד חודש ב-1903 וכך היה לזשערמינאל תפקיד של המקבילה היותר אינטלקטואלית לעיתון שהיה עכשיו נפוץ יותר מבין השניים. השפעתו של העיתון הגיעה הרחק מעבר ללונדון. ברוב הערים בעולם בהן היו יישובים משמעותיים של מהגרים יהודים מרוסיה ופולין היו קוראים לזשערמינאל. כך בכל הערים הגדולות בארצות הברית, פריז, ברלין, בוקרשט, סופיה, קהיר, אלכסנדריה, יוהנסבורג, קייפטאון ובואנוס איירס. העיתון פסק מלהופיע ב-1908. (הספר בקטלוג ULI) Fishman William, Jewish Radicals: From Czarist Stetl to London Ghetto. New York, Pantheon Books, 1974, pp. 243-244; Wienand Peter. Der "geborene" Rebell: Rudolf Rocker - Leben und Werk. Berlin, Karin Kramer Verlag, 1981, pp. 243-244 Fishman 1974, pg. 261. Fishman 1974, pg. 327.
חנקן חמצני

התרכובת חנקן חמצני (או חנקן חד-חמצני) היא מולקולה המורכבת מאטום אחד של חמצן ואטום אחד של חנקן שסימולו NO. בתנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ תרכובת זו היא גז. זהו מוליך עצבי חשוב בגופם של יונקים, כולל האדם, ומולקולת האיתות היחידה המוכרת למדע שהיא גז. פעילות החנקן החמצני בגוף התגלתה בשנות ה-70 של המאה ה-20. אין לבלבל בין מולקולה זו לחמצן דו-חנקני שהוא חומר הרדמה וגז חממה או לחנקן דו-חמצני שהוא גז רעיל מאוד בצבע חום ואחד ממזהמי האוויר העיקריים (נפלט ממנוע בעירה פנימית). אולם, חנקן חמצני מתחמצן מהר מאוד באוויר והופך לחנקן דו-חמצני ניתן להבחין בתהליך זה בהופעתו של צבע אדמדם-חום. מולקולות חנקן חמצני היא רדיקל חופשי, ולכן הראקטיביות גבוהה. זמן מחצית החיים שלו הוא בין שנייה לחמש שניות. כאשר שתי מולקולות של חנקן חמצני נפגשות עם מולקולת חמצן, נוצר חמצון לשתי מולקולות של חנקן דו-חמצני: ‎2 NO + O2 → 2 NO2 כאשר החמצון קורה במים אז מולקולת מים, חמצן וחנקן חמצני יוצרים חומצה חנקיתית: ‎4 NO + O2 + 2 H2O → 4 HNO2 על מנת ליצור חנקן חמצני משתמשים בתהליכים כימיים בחום גבוה. בתהליך אוסטוולד התעשייתי משתמשים בחמצון אמוניה בטמפרטורה שבין ‎750 °C לבין ‎900 °C (בדרך כלל ‎850 °C‏) כאשר סגסוגת פלטינה - רודיום משמש כזרז: ‎4 NH3 + 5 O2 → 4 NO + 6 H2O דרך אחרת ליצור זאת הוא בשימוש במולקולות חמצן וחנקן פשוטות בטמפרטורה גבוהה מאוד (מעל ‎2000 °C). תהליך זה אינו פרקטי ולא נמצא בשימוש: N2 + O2 → 2 NO במעבדות משתמשים בחנקות ובחומצה חנקתית. למשל בשימוש בנחושת חנקיתי: ‎8 HNO3 + 3 Cu → 3 Cu(NO3)2 + 4 H2O + 2 NO תהליך דומה בשימוש בנתרן חנקיתי או באשלגן חנקיתי: ‎2 NaNO2 + 2 NaI + 2 H2SO4 → I2 + 4 NaHSO4 + 2 NO ‎2 NaNO2 + 2 FeSO4 + 3 H2SO4 → Fe2(SO4)3 + 2 NaHSO4 + 2 H2O + 2 NO ‎ 3 KNO2 (l) + KNO3 (l) + Cr2O3(s) → 2 K2CrO4(s) + 4 NO חנקן חמצני בנשיפה חנקן חמצני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גלי וינרב, ‏העולם אומר כן ל-NO: המולקולה שהתגלתה לפני 50 שנה מתחילה לממש את הפוטנציאל שלה, באתר גלובס, 26 בנובמבר 2021 תחמוצת החנקן, דף שער בספרייה הלאומית וינרב, גלי (2021-11-26). "המולקולה שהתגלתה לפני 50 שנה מתחילה לממש את הפוטנציאל שלה". Globes. נבדק ב-2021-11-26. Gabbai, F. B., Garcia, G. E. et al., Role of nitric oxide in glomerular physiology and pathophysiology, Adv Nephrol Necker Hosp 24, 3-18 (1995)
מנזר השילוש בוונדום

מנזר השילוש בוונדום (בצרפתית: Abbaye de la Trinité de Vendôme) הוא מנזר בנדיקטי שנוסד ב-1035 בוונדום (Vendôme), צרפת. המנזר ידוע בכנסיית המנזר שלו, שלה חזית מרשימה בסגנון גותי לוהב (Flamboyant). מנזר השילוש בוונדום נוסד ב-1035 על ידי ז'ופרואה מרטל (צר') ואשתו הראשונה, אגנס מבורגון. הוא נחנך ב-31 במאי 1040, כחודש לפני שז'ופרואה נהפך לרוזן אנז'ו. המנזר היה כפוף ישירות לאפיפיור בהסכמת תיירי משארטר (צר') ואנרי הראשון, מלך צרפת. ב-1063 אב המנזר קודם לדרגת קרדינל. במהלך השנים למנזר היו עימותים עם רוזני ונדום, ועל כמה מהם (כגון ז'ופרואה ז'ורדן (צר')) הוטל נידוי. במאה ה-17 נעשה המנזר לחלק מקהילת המאוריסטים (Congrégation de Saint-Maur). מבני הקלויסטר של המנזר נהרסו בידי הצבא בתחילת המאה ה-20, אך מה שנותר נהפך למוזיאון. כתבי היד של המנזר שמורים בספרייה העירונית של העיר ונדום. הכנסייה קיימה עד לאחרונה מיסה אחת באמצע השבוע. הסגנון העיקרי בכנסיית המנזר הוא סגנון גותי לוהב (Flamboyant), תת-סגנון של האדריכלות הגותית המתאפיין בתחרת חלונות דמוית להבות אש וגילופי אבן עשירים ומורכבים. למרות זאת, הכנסייה כוללת יסודות מהכנסייה הראשונה הפשוטה יותר בטרנספט (בית הרוחב) ועמודי מקום המצלב. בשל משך הבנייה הארוך, הספינה הראשית מציגה מספר סגנונות בנייה, כפי שניתן לראות בשינויי הסגנון והגימור כאשר בוחנים את התמיכות והקישוטים במקום המצלב. האפסיס נבנה מחדש בסגנון גותי בשל (High Gothic) בסוף המאה ה-13, בימי השיא של המנזר. שני המפרצים המזרחיים ביותר של הספינה הראשית נבנו באמצע המאה ה-14. אחרי הפסקה ארוכה, שנגרמה עקב מלחמת מאה השנים, העבודות על הכנסייה חודשו. המפרצים השלישי והרביעי של הספינה הראשית הושלמו ב-1492. שאר הכנסייה הושלמה במאה ה-16, כולל החזית המערבית המרשימה בסגנון הגותי הלוהב. בעוד החזית החיצונית של הכנסייה היא בסגנון גותי לוהב עשיר בקישוטים, מגדל הפעמונים הסמוך מהמאה ה-12 מציג מבנה פשוט, כמעט ללא קישוטים, שנבנה בסגנון רומנסקי מאוחר וסגנון גותי מוקדם. חלונות הוויטראז' של הכנסייה הם אחד ממאפייניה הבולטים והמיוחדים. ספסלי בית המקהלה מהמאה ה-16 מעוטרים בדימויים גרוטסקיים של מפלצות וחיות מעוותות. מגדל הפעמונים מבט על הנרתקס מבט על החזית הדרומית והתמיכות הדואות האפסיס, מבט מבחוץ האפסיס, מבט מבפנים על קומת התאורה חלונות ויטראז' בקפלה בכנסייה מדיה וקבצים בנושא מנזר השילוש בוונדום בוויקישיתוף
אוליבר ליס

סר אוליבר ויליאם הארגריבס ליס, הברון השלישי (באנגלית: Sir Oliver William Hargreaves Leese, 3rd Baronet; 27 באוקטובר 1894 - 22 בינואר 1978), היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה השמינית במהלך מלחמת העולם השנייה. ליס נולד ב-27 באוקטובר 1894, לסר ויליאם הארגריבס ליס, הברון השני, והתחנך באיטון קולג'. בשנת 1914 התגייס ליס לצבא בריטניה, והצטרף לרגימנט משמר קולדסטרים, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה אף נפצע 3 פעמים. לאחר המלחמה מילא ליס תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1930 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. בשנת 1938 הועלה לדרגת קולונל, והוצב כמדריך בצפון-מערב הודו. במרץ 1940 חזר ליס לבריטניה, והיה אמור לקבל פיקוד על חטיבה בבריטניה, אולם בעקבות הפלישה הגרמנית לצרפת, נשלח לצרפת כקצין מטה במטהו של ג'ון גורט, ולאחר מכן הוטל עליו להקים את החטיבה ה-29. בדצמבר 1940 מונה ליס למפקד דיוויזיית מחוז מערב ססקס והועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ובינואר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-15 (הסקוטית). ביוני אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה המשוריינת של המשמר, ובספטמבר 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-30, עמו לחם בקרב אל-עלמיין השני ובקרבות בתוניסיה, בסיציליה ואיטליה. ב-29 בדצמבר 1943 מונה ליס למפקד הארמייה השמינית במקומו של ברנרד מונטגומרי שחזר לבריטניה לתכנן את מבצע אוברלורד, ופיקד עליה על אוקטובר 1944, ובכלל זה בקרב על מונטה קאסינו. בנובמבר אותה שנה מונה ליס למפקד קבוצת הארמיות ה-11, ופיקד עליה במהלך הקרבות בבורמה. עם סיום המערכה על בורמה הודיע ליס לויליאם סלים, כי הוא לא ימשיך בתפקידו כמפקד הארמייה ה-14 בפלישה המתוכננת למלאיה, אלא יטול את הפיקוד על הארמייה ה-12, עליה הוטלה משימת טיהור בורמה. סלים סירב למינוי זה, באומרו כי הוא מעדיף לפרוש. כשהתפשטה השמועה בארמייה ה-14, זעמו אלן ברוק, ראש המטה הכללי הקיסרי, וקלוד אוקינלק, ראש פיקוד הודו, על שליס לא התייעץ עמם בנושא והחלו להפעיל לחץ לשינוי ההחלטה. בסופו של דבר, הורה לורד לואי מאונטבאטן לליס לבטל את החלטתו. סלים קיבל קידום לדרגת גנרל ב-1 ביולי 1945 ונאמר לו כי יחליף את ליס כמפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית בדרום מזרח אסיה, אך עד שנכנס לתפקידו החדש - הסתיימה המלחמה. בעקבות הסכסוך עם סלים, חזר ליס לבריטניה, אך קידומו נחסם על ידי הפיקוד הבכיר, ובשל כך פרש ליס מהצבא בשנת 1947. ב-22 בינואר 1978 מת ליס, כתוצאה מהתקף לב. מדיה וקבצים בנושא אוליבר ליס בוויקישיתוף
וילם יקוב לויטן

וִילֶם יָקוֹבּ לוּיְטֶן (בהולנדית: Willem Jacob Luyten‏, 7 במרץ 1899 – 21 בנובמבר 1994) היה אסטרונום הולנדי-אמריקאי שהתפרסם בעיקר במדידת התנועה העצמית של כוכבים, בגילוי כוכבים שכנים של מערכת השמש ובחקר של ננסים לבנים. וילם יקוב לויטן נולד למשפחה מצפון הולנד בסמראנג שבצידו הצפוני של האי יאווה שבאינדונזיה, שהייתה אז תחת שלטון הולנדי. בשנת 1910 הוא צפה בשביט האלי ומאז החל להתענין באסטרונומיה. בשנת 1912 חזרה המשפחה להולנד ועד לסיום לימודיו בבית הספר שלט בשפות הולנדית, צרפתית, גרמנית ואנגלית. הוא למד באוניברסיטת אמסטרדם וסיים שם את התואר הראשון בשנת 1918. שלוש שנים מאוחר יותר סיים את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת ליידן בהנחייתו של איינר הרצשפרונג. מחקרו עסק בכוכבים משתנים והתבסס על למעלה מ-13,000 תצפיות שערך לאורך שנות לימודיו. בשנים אלה למד גם את השפות לטינית ויוונית. עם תום לימודיו בשנת 1921 עבר לארצות הברית שם החל לעבוד במצפה הכוכבים ליק, אחרי שנתיים עבר למצפה הכוכבים של אוניברסיטת הרווארד. בשנים האלה המשיך גם בלימודי שפות ולמד ספרדית, איטלקית ורוסית. בין השנים 1928 ו-1930 ערך תצפיות בבלומפונטיין שבדרום אפריקה, שם גם הכיר את אשתו ווילמינה מידמה אותה נשא לאישה בסוף 1930. לויטן שב לארצות הברית בשנת 1931 ועבד באוניברסיטת מינסוטה, שם לימד עד פרישתו בשנת 1967, לאחר מכן המשיך שם את עבודתו כאסטרונום אמריטוס עד למותו בגיל 95. בשנת 1970 התקבל לויטן כחבר האקדמיה הלאומית למדעים. לויטן התעניין במיוחד במדידת התנועה העצמית (ניצבת לקו הראייה) של כוכבים קרובים. הוא מדד את התנועה העצמית של כ-200,000 כוכבים וערך מספר קטלוגים של כוכבים בעלי תנועה עצמית מהירה במיוחד, שכללו עשרות אלפי כוכבים. עיקר העבודה נעשתה באמצעות השוואת צילומים של השמים מתקופות שונות, בתחילת הדרך מומנה עבודה זו באמצעות מלגת גוגנהיים. באופן זה ניתן היה לזהות כוכבים קרובים יחסית ולמפות את הסביבה של מערכת השמש. בין הכוכבים הקרובים יחסית שגילה נמצא גם הכוכב הכפול לויטן 726-8, שאחד ממרכיביו הוא כוכב ההבזק UV בלווייתן. על עבודה זו הוא זכה בשנת 1964 במדליית ג'יימס ווטסון ובשנת 1968 במדליית ברוס. תוצאה נוספת של עבודתו על צילומי השמים הייתה גילויים של מאות ננסים לבנים. לויטן ניסה למצוא קשר בין המרחק של כוכבים ממערכת השמש ובין מהירות התנועה העצמית שלהם. באופן זה הוא קיווה למצוא דרך להערכת המרחק של כוכבים רחוקים מכדי לחשב את מרחקם באמצעות היסט וכך לחשב את בהירותם המוחלטת ואת תכונותיהם. במשך שנות עבודתו הוא פרסם למעלה מ-500 מאמרים בנושאים אלה וכתב מאמרים בעיתונות לקהל הרחב. בשנת 1941 הוא פרסם את הקטלוג הראשון. בשנת 1955 הוא פרסם קטלוג מורחב שכלל 1849 כוכבים (כל כוכב קיבל סימון LFT ומספר). קטלוג נוסף (עם סימון LFT) פורסם בשנת 1979). קטלוג LFT כלל 9867 כוכבים ופורסם במספר כרכים. קטלוג נוסף פורסם תוך שיתוף פעולה עם מצפה הכוכבים פאלומר, כוכבים בקטלוג זה קיבלו סימון LP וסודרו באזורים כך שכל כוכב קיבל מספור כפול (דוגמת LP 71-82). על שמו של לויטן נקראים האסטרואיד לויטן 1964 והננס האדום כוכב לויטן שהוא אחד הכוכבים הקרובים ביותר למערכת השמש. וילם יקוב לויטן, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה Arthur Upgren: Willem Jacob Luyten - A Biographical Memoir, National Academy of Sciences (1999) Willem J. Luyten, National Academy of Sciences, Members directory Willem Jacob Luyten, John Simon Guggenheim Memorial Foundation The James Craig Watson Medal, National Academy of Sciences The Bruce Medalists - Willem Jacob Luyten, Sonoma State University - Department of Physics and Astronomy