laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
LoadRunner

LoadRunner היא תוכנה לבדיקות עומס המדמה התחברות של משתמשים רבים למערכת. התוכנה יכולה לבצע בדיקות גם על יישומים וגם על אתרים עם רמות קושי שונות בעזרת חיבור משתמשים וירטואליים המבצעים תסריטים שונים (פעולות), בתרחישים שונים. התוכנה פותחה במקור על ידי חברת מרקורי, חברה ישראלית שהוקמה בשנת 1989. פיתוח התוכנה החל באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 כפתרון לבדיקות עומסים של אתרים ויישומים ברשת האינטרנט שהחלה להתפתח באותן השנים. התוכנה זכתה להצלחה גדולה, והפכה לפתרון לבדיקות עומסים בעל נתח השוק הגדול ביותר בעולם. בשנת 2000 הורחבו יכולות התוכנה כך שתוכל לתמוך גם בבדיקה של שרתי יישומים המריצים אפליקציות על רשת האינטרנט. בשנת 2001 שילבה החברה את LoadRunner עם מוצר נוסף שלה - TestCenter כדי לאפשר לארגונים גדולים לנהל מספר רב של פרויקטים בו-זמניים לבדיקת עומס במיקומים גאוגרפיים שונים, וכדי לשלוט בכל היבטיהם, לרבות הקצאת משאבים ותזמון, ממיקום מרכזי שהגישה אליו מתבצעת דרך האינטרנט. הפתרון מאפשר לארגונים להקים מעבדת בדיקה מרכזית עם אוסף של משאבי בדיקה משותפים. בשנת 2002 החלה לתמוך ב-Citrix. במאי 2006 נחתם הסכם הפצה עם חברת SAP. בנובמבר 2006 נקנתה מרקורי על ידי חברת HP שהמשיכה לפתח ולמכור את התוכנה. בספטמבר 2017 רכשה חברת מיקרו פוקוס הבריטית את חטיבת התוכנה של HP כולל מוצר ה-LoadRunner. התוכנה מורכבת משלושה מודולים: VuGen) Virtual User Generator) - מבצע הקלטה של הבדיקה. Controller - מאפשר את עריכת התרחישים (הכוללים תסריט בדיקה אחד או יותר), תזמון והרצה. Analyzer - מבצע ניתוח תוצאות ההרצה של התסריטים שהורצו ומציג אותם בצורה גרפית. לאחר התקנת ה-Agent, יוצרת התוכנה משתמשים וירטואליים דרכם מתבצעת הבדיקה. רדוויו תוכנה שמפתחת את המוצר המתחרה WebLOAD אתר האינטרנט הרשמי של LoadRunner (באנגלית) כלי של מרקורי אינטראקטיב מפקח על המסחר בנסדא"ק, באתר גלובס, 4 במרץ 1999 איי אונליין, מרקורי משיקה את טכנולוגית ActiveTest לבדיקת עומס על תשתיות אתרי אינטרנט, באתר TheMarker‏, 24 בפברואר 2000 איי אונליין, חט' האינטרנט של הברוקר האמריקני NDB רוכשת תוכנה לבדיקת עומסים ממרקורי, באתר TheMarker‏, 22 באוגוסט 2000 איי אונליין, אריבה בחרה בפתרון של מרקורי לניהול ביצועים; יפתחו מוניטור ייחודי יחדיו, באתר TheMarker‏, 19 בספטמבר 2000 מרקורי וג'קאדה מכריזות על השקת גירסה משותפת של כלי בדיקת העומס של מרקורי, באתר גלובס, 12 בנובמבר 2001 דודי שני-גבאי, מערכת ה-LoadRunner של מרקורי תתמוך במערכת ניהול לקוחות של חברת סיבל האמריקאית, באתר TheMarker‏, 24 בספטמבר 2001 נטע יעקבי, מוצרי הבדיקה וניטור ביצועים של מרקורי יותקנו במערכות ניהול הלקוחות של PeopleSoft, באתר TheMarker‏, 27 באוגוסט 2001 דן יכין, ‏שנות ה-90 - ימי הסטרט-אפ והכסף הגדול, באתר גלובס, 23 באפריל 2001 דן יכין, ‏בין שירות למוצר, באתר גלובס, 24 בפברואר 2000 איי אונליין, מרקורי אינטראקטיב מוסיפה ל - LoadRunner מוניטורי ביצועים חדשים עבור שרתי יישומים, באתר TheMarker‏, 17 באפריל 2000 מרקורי אינטראקטיב מציגה כלי לבדיקת עומס גלובלית, המאפשר ניהול של מספר פרוייקטים בו-זמניים דרך האינטרנט, באתר גלובס, 31 ביולי 2001 TheMarker digital, מרקורי אינטראקטיב תשלב את הטכנולוגיה של Citrix ב-LoadRunner ו-Topaz מתוצרתה, באתר TheMarker‏, 5 במרץ 2002 שירי חביב, ‏SAP תפיץ את תוכנת ה-LoadRunner של מרקורי באירופה, במזה"ת ובאפריקה, באתר גלובס, 30 במאי 2006 נועם דביר, המרוץ של "מרקיורי" לחלל, באתר הארץ, 27 במאי 2009 רותי לוי, העובדים חוששים: מיקרו פוקוס נערכת לפיטורים במרכז הפיתוח ביהוד, באתר TheMarker‏, 2 באוקטובר 2017
כריסטופור מיניך

בורקהארד כריסטופור פון מיניך (בגרמנית: Burkhard Christoph von Münnich;‏ 9 במאי 1683 - 27 באוקטובר 1767) היה מדינאי ומפקד צבא רוסי ממוצא גרמני. ברוסיה היה ידוע כ"כריסטופור מיניך" (Христофор Антонович Миних). הוא החל את שרותו בתקופת פיוטר הגדול והגיע לשיא השפעתו בתקופת אנה, קיסרית רוסיה. מיניך נולד ב-9 במאי 1683 בנויינהונטורף שבגרמניה במשפחת מהנדסי מים שקיבלה תואר אצולה וגם הוא קיבל השכלה הנדסית. בשנים 1700–1720 שירת בצבאות של צרפת, פולין, סקסוניה ואוסטריה בתפקידים שונים. בשנת 1721 הזמין אותו פיוטר הגדול לאימפריה רוסית לצורך פתרון בעיות הנדסיות באזור סנקט פטרבורג. הוא הציג לצאר את תוכניותיו לבניית ביצורים חדשים סביב קרונשטאדט וקיבל אישור להתחיל בעבודות. בנוסף לכך הוא ניהל עבודות של הנדסת מים באזור. בתקופת שלטונה של יקטרינה הראשונה קצב העבודות הואט. עם מעבר הבירה למוסקבה בשנת 1725 החלה עזיבת משפחות אצילים מסנקט פטרבורג. לאחר הכתרת פיוטר השני עבודות מסיביות של פיתוח האזור למעשה הופסקו. בשנת 1727 מיניך התמנה למושל סנקט פטרבורג ובשנת 1728 למושל אינגריה, קרליה ופינלנד. בתקופה זו הוא הוכיח את עצמו כמושל מוצלח והצליח להמשיך מספר פרויקטים באזור. ביוזמתו החלו לפעול קווי אוניות לליבק וגדנסק. הוא בנה מספר בנייני ציבור וחידש את הביצורים של מבצר פטרופבלובסקיה. הוא עשה ככל יכולתו להמשך חיי החברה בעיר, על אף שרוב אנשי האצולה עזבו אותה. בתחילת שלטונה של אנה, קיסרית רוסיה הוא הוזמן למוסקבה וקיבל הנחיה להכין את סנקט פטרבורג לחזרת הקיסרית. בסתיו 1731 החלו להגיע לעיר יחידות צבא וב-15 בינואר 1732 הגיעה הקיסרית בעצמה. עם חזרת הקיסרית והחצר החלה תנופת בנייה אדירה בעיר. תוך זמן קצר קודם מיניך לתפקיד גנרל-פלדמרשל והתמנה לראש הצבא. הוא הפנה את כל מרצו לשינוי מבנה הצבא, והקמת יחידות חדשות כולל יחידות הנדסה. בתקופתו שופצו כ-50 מבצרים. לאור מאבקי כוח עם אנדריי אוסטרמן הוא הוזז מתפקידי מפתח, ועם תחילת מלחמת הירושה הפולנית נשלח לחזית, ובשנת 1734 הצליח לכבוש את גדנסק לאחר קרבות עזים. פעילותו במלחמה הביאה בסופו של דבר לכך שעל כס מלך פולין התיישב אוגוסט השלישי שנתמך על ידי הרוסים. בשנת 1735 החלה מלחמה עם האימפריה העות'מאנית. מיניך רצה להוכיח את עליונותו ולכן פעל לקבלת מינוי מפקד הצבא במלחמה. ההיסטוריונים מתייחסים לתפקודו במלחמה באופן ביקורתי עד שלילי. עם פטירת אנה, קיסרית רוסיה התרחשו שינויים בחיי מיניך. תחילה הוא הצליח לסלק את ארנסט בירון מהחצר ואף קיבל הצעה להתמנות לגנרליסימו. אומנם בעקבות מלחמות חצר עם אנדריי אוסטרמן נאלץ להודיע על התפטרותו מהשרות. בשנת 1741 בתקופת יליזבטה קיסרית רוסיה הוא הואשם בבגידה, בעזרה לבירון (שהיה בין אויביו) ובשחיתות. הוא כפר בכל האשמות אך נגזר עליו עונש מוות. לאחר חנינה חלקית ונשלח לסיביר. הוא חי בסיביר במשך 20 שנה. בשנת 1762 פיוטר השלישי החזיר את מיניך בן 78 לסנקט פטרבורג. הוא ניסה לעזור לפיוטר השלישי לברוח לטאלין במהלך הפיכת חצר של יקטרינה הגדולה. למרות עזרה זו הוא לא נענש ואף התמנה מחדש למושל העיר. הוא המשיך בפיתוח מואץ של האזור כאילו לא עברו 20 שנים שהוא היה בסיביר. במכתביו ליקטרינה הגדולה הוא לחץ עליה לפתוח במלחמה עם הטורקים, אך הצבא הרוסי יצא למלחמה רק לאחר מותו. מיניך נפטר ב-27 באוקטובר 1767 בגיל 84, ולדברי יקטרינה הגדולה "הוא לא היה בין בניה של רוסיה, אך היה בין אבותיה". מדיה וקבצים בנושא כריסטופור מיניך בוויקישיתוף כריסטופור מיניך, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ורד מוסנזון

ורד מוֹסֶנזוֹן (נולדה בנען ב-12 בספטמבר 1960) היא סופרת ומשוררת ישראלית. ורד מוסנזון נולדה וגדלה בקיבוץ נען ב-12 בספטמבר 1960, בת לסופר משה מוסנזון. אחותה (למחצה) הבכורה הייתה הסופרת דבורה עומר, ודודה היה הסופר יגאל מוסנזון. בשנת 1980, בהיותה בת 19, פרסמה את ספרה הראשון "דברים שצריך לעבור: הרהורים וציורים", הכולל שירים, סיפורים קצרים ורשימות, מעוטר בציוריה של המחברת ומתאר לבטי התבגרות ואהבה בקיבוץ על רקע מחלתו ומותו של אביה. הספר זכה להצלחה גדולה ביותר ונמכר בלמעלה מ-120,000 עותקים. גם ספריה "שירים כהים" והרומן "הבטחתי לספר לך הכל" זכו להצלחה ולביקורות חיוביות. בהמשך למדה מוסנזון עיצוב גרפי בבצלאל ובמקביל לכתיבה ספרותית היא עוסקת בפרסום כקופירייטרית ומעצבת שפה חזותית. מאז שנת 2000 היא בעלת משרד הפרסום "זהות ושפה". מבן זוגה לשעבר, הצלם גל פרידמן יש לה בת. דברים שצריכים לעבור: הרהורים וציורים, הוצאת דליה פלד, תש"ם 1980 צחי שי, יין של קטנים, סער, 1980; איורים - ורד מוסנזון ג'יפסי: מה שג'יפסי הייתה מספרת לו הייתה יודעת לדבר, דליה פלד, 1981 שירים כהים, דליה פלד, 1981 רון גפן, לאן עכשיו, דליה פלד, 1981; איורים - ורד מוסנזון מחכים לבר: 9 חודשים וקצת של מכתבים, ירושלים: גל הפקות, 1988 יש אומרים ישנה אמת, כנרת 1995 הבטחתי לספר לך הכול (רומן), ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2001 ארגז הכלים הצהוב: מדריך לגידול רעיונות, זהות ושפה, 2008 מוטב עכשיו: שירים 1995-2008, זהות ושפה, 2009 מפגש המזלות, הוצאת רקיע, 2005 אנטר זהות ושפה, 2017 אילת נגב, "שבט מוסנזון", ידיעות אחרונות, 7 ימים, 13 במאי 1994, עמ' 20–23, 74. ורד מוסנזון ב"קפה דה-מרקר" ורד מוסנזון, דף שער בספרייה הלאומית ורד מוסנזון, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ורד מוסנזון, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" ורד מוסנזון, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" רשימת הפרסומים של ורד מוסנזון, בקטלוג הספרייה הלאומית חן קוטס-בר, הבכורה לבית אבי: ורד מוסנזון מדברת על אחותה דבורה עומר, באתר nrg‏, 31 במאי 2013 קובי מידן מראיין את ורד מוסנזון, בתוכנית "חוצה ישראל" של הטלוויזיה החינוכית, באתר YouTube‏ הילה אלפרט, האגדה לבית מוסינזון, באתר ישראל היום, 21 ביולי 2016 על יצירתה: ביקורת על "מוטב עכשיו" יובל סער, קריאטיבי או דפקטיבי, ביקורת על "ארגז הכלים הצהוב: מדריך לגידול רעיונות", באתר הארץ, 3 ביוני 2008 עלית קרפ, שלושה ספרים בקצרה: מפגש המזלות, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2010 א. סדומי, הוורד מקיבוץ נען, דבר, 25 ביוני 1980. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
העולם (שבועון)

"העולם" היה שבועון עברי שהיה עיתונה הרשמי של ההסתדרות הציונית העולמית במשך כארבעים שנה. השבועון היה הגרסה העברית לעיתון המקביל בגרמנית "די ולט" (העולם בגרמנית). השבועון יצא לאור לראשונה בשנת 1907 וחדל להופיע בשנת 1950 (עם הפסקות אחדות במשך השנים). ליוזמה להופעתו תרמה העובדה שמהזכיר הכללי של ההסתדרות הציונית נחום סוקולוב, היה במקצועו ובניסיונו עורך ועיתונאי עברי פעיל. תחילה נערך והודפס העיתון במערב אירופה (בקלן התגורר נשיא התנועה דוד וולפסון, יורשו של הרצל, ולאחר עריכה הודפס העיתון בברלין) ועורכו העיקרי בפועל היה א. חרמוני. אולם כבר בסוף שנת הופעתו השנייה (סוף 1908) הועברה המערכת לווילנה שבמזרח אירופה, מקום מושבם של רוב קוראיו העבריים. העורך החדש היה אלתר דרויאנוב. בשנת 1912 עברה המערכת לעיר אודסה, שם יצא השבועון לאור עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז חדל העיתון להופיע. רק בשנת 1919 חודשה הופעתו, והפעם בלונדון, מקום מושבה החדש של ההנהלה הציונית. העורך החדש היה אברהם אידלסון (עד לשנת 1921). בשנת 1923 עבר "העולם" לעריכתם של חיים גרינברג, ד"ר שמואל פרלמן ומשה קליינמן, שהפך לעורכו העיקרי של השבועון עד לפטירתו בשנת 1948. רק בשנת 1936 הגיעה עריכתו של השבועון הציוני הרשמי לארץ ישראל, והמערכת התמקמה בירושלים, ביחד עם משרדי ההנהלה הציונית. לצד דיווחים חדשותיים על התפתחויות בעולם היהודי בכלל ובתנועה הציונית וביישוב הארצישראלי בפרט, כלל השבועון גם מדור ספרותי ובו מאמרים וחיבורים של מחברים וחוקרים מרכזיים. כך למשל שימש "העולם" אכסניה ראשונה לספרו (בהמשכים) של נחום סוקולוב על ברוך שפינוזה, ספרו של א"א קבק על שלמה מולכו, סיפוריו של מנדלי מוכר ספרים ועוד. "העולם" באתר עיתונות יהודית היסטורית - רוב הגיליונות זמינים לצפייה ולעיון א. ש. שטיין, 50 שנה ל"העולם", דבר, 8 במרץ 1957 "העולם" מהדורה 2, וילנה 1908 באתר ארכיון האינטרנט "העולם" מהדורה 3, וילנה 1909 באתר ארכיון האינטרנט "העולם" מהדורה 4, וילנה 1910 באתר ארכיון האינטרנט "העולם" מהדורה 5, וילנה 1911 באתר ארכיון האינטרנט מדיה וקבצים בנושא העולם בוויקישיתוף
סניידרז מהנובר

סניידרז מהנובר (Snyder's of Hanover) היא מאפייה וחברה להפצת חטיפים שבסיסה בהנובר שבפנסילבניה שבארצות הברית. החברה מתמחה בכעכים והיא יצרנית הכעכים הגדולה ביותר בארצות הברית. מוצריה נמכרים בארצות הברית ומיוצאים גם לקנדה, אירופה ואסיה (ובכלל זה גם לישראל). החברה מייצרת מעל 25 סוגים של כעכים, וכן נגיסי כעכים, "כריכי כעכים", כעכים מצופים, חטיפי תפוחי אדמה וחטיפים נוספים. החברה היא יצרנית בייגלה הגדולה בארצות הברית. בשנת 1909 ייסד הארי ו. וורהיים את "חברת הכעכים הנובר", שהפכה לאחר מכן לחברת הנובר פודז. בשנת 1923 יסדו הלן וויליאם סניידר חברה לאפיית כעכים ולהפצתם. בתחילת שנות השישים רכשה הנובר את סניידרז ונוצרה "סניידרז מהנובר". ב-2007 רכשה החברה את חברת ג'ייז פודז משיקגו לאחר שזו הכריזה על פשיטת רגל. סניידרז מהנובר ממשיכה להפיץ את מוצרי ג'ייז בשוקי המערב התיכון. ב-2009 ניסתה החברה להשתלט על חברת החטיפים הפרטית אטס קואליטי פודז, אך המהלך נכשל. ב-22 ביולי 2010 פורסם כי החל מהלך של מיזוג בין החברה לבין יצרנית החטיפים לאנס (אנ') אשר יוביל ליצירת אחת מיצרניות החטיפים הגדולות בעולם. מדיה וקבצים בנושא סניידרז מהנובר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סניידרז מהנובר (באנגלית) סניידרז מהנובר, ברשת החברתית פייסבוק סניידרז מהנובר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתר הבית של ג'ייז פודס
יוחנן זראי

יוחנן זראי (14 בפברואר 1929 – 29 בדצמבר 2016) היה מלחין ישראלי, שפעל בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. זראי נולד בבודפשט שבהונגריה. לפי עדותו, הוא נמשך בילדותו לנגינה בפסנתר לאחר ששמע את סיפוריו של אביו, עיתונאי במקצועו, שעבד כמזכירו של גוסטב מאהלר. דודו הוא בלה זרקוביץ (Zerkovitz Béla), מלחין מצליח ומוכר בהונגריה. סבתו למדה שירה ופיתוח קול אצל קרל גולדמארק. יוחנן שרד את השואה לאחר שהיה בגטו ובמחנה ריכוז במערב הונגריה, ניצל מצעדת המוות למאוטהאוזן באמצעות תעודות מזויפות, ותרם גם להצלת הוריו. לאחר השואה למד באקדמיה למוזיקה בבודפשט ובאוסטריה. עלה לישראל בשנת 1950. גר ביפו ובעין גב ולימד באקדמיה למוזיקה בירושלים. הלחין מספר רב של שירים ללהקות צבאיות שונות, בהם "רוח סתיו", "אחד גבוה ושניים קטנים", "כוכב הצפון" ושירי הזיכרון "אחי הצעיר יהודה" ו"מי שחלם". עבד בקול ישראל בניצוח, ויצר מוזיקה לתסכיתי רדיו רבים. הלחין מוזיקה ושירים להצגות תיאטרון ולסרטי קולנוע ישראלים, בין היתר עבד יחד עם הפזמונאית נעמי שמר על הלחנת השירים וההפקה המוזיקלית של המחזמר "חמש-חמש" והלחין את פסקול הסרט "סאלח שבתי" עם השירים "לי ולך" ו"משיח הזקן", את הפסקול לסרט "האם תל אביב בוערת?", ואת הפסקול לסרט "נס בעיירה" ו"הגלולה". כמו כן הלחין את השיר "עם רדת יום", למילותיו של יעקב שבתאי, עבור הסרט "מצור". במהלך שנות השישים הלחין שירים לאמנים מובילים ושיתף פעולה עם הפזמונאים חיים חפר ודידי מנוסי. בין שיריו: "אם רק תבואי בחמש", "צריף ישן", "תן לגמור מילה" ו"תפוח הזהב" בביצוע שלישיית גשר הירקון, "שיר הקטר", "הסלע האדום", "שיר סתיו", "למה לא אמרת לי" ו"שיר ההד" בביצוע אריק לביא. חלק משיריו בוצע על ידי אשתו, הזמרת ריקה זראי, כשבין להיטיה היו "גן השקמים" ו"קול אורלוגין". בשנת 1971 היגר לקלן שבגרמניה, בעקבות הזמנה ליצור מוזיקה ניסיונית משולבת בווידאו-ארט. בהמשך, עבד שם בתרפיה במוזיקה עם ילדים פגועים והכיר את רעייתו השלישית, רוזמרי. בשנת 1992 עבר לגור בהולנד. במאי 2010 ערך התיאטרון הקאמרי מופע מחווה לזראי. היה נשוי לזמרת ריקה זראי מסוף שנות החמישים עד לגירושיהם בתחילת שנות ה-70, בשנת 1959 נולדה להם בת, יעל. נפטר ב-29 בדצמבר 2016 בהולנד. מדיה וקבצים בנושא יוחנן זראי בוויקישיתוף יוחנן זראי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יוחנן זראי, באתר שירונט יוחנן זראי, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוחנן זראי, באתר Discogs (באנגלית) יוחנן זראי, דף שער בספרייה הלאומית יוחנן זראי, בארכיון הבימה מידע על זראי, יוחנן, 1929-2016 בקטלוג הספרייה הלאומית המלחין יוחנן זראי מת בגיל 87, באתר הארץ, 1 בינואר 2017 רן בוקר, המלחין יוחנן זראי הלך לעולמו, באתר ynet, 1 בינואר 2017 יעקב בר-און, ‏"לא ישוב עוד לעולם": גם אחרי שנים מעבר לים זראי עדיין נשאר ישראלי, באתר מעריב אונליין, 2 בינואר 2017 יוחנן זראי באסופת מלחיני שירי משוררים, בעריכת דודו אלהרר, האתר של נילי דגן יעקב בר-און, ‏לא ישוב עוד לעולם, באתר מעריב אונליין, 2 בינואר 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מצנט

מֶצֶנָט או פטרון הוא בעל הון המפנה חלק ממשאביו לתמיכה באמנות או למדע ללא קבלת תמורה ישירה. השם "מצנט" נגזר משמו של גאיוס קילניוס מאיקנס (Maecenas), רומאי עשיר ממוצא אטרוסקי, שתמך במשוררים צעירים. הוא תמך בורגיליוס, שכתב לכבודו את היצירה Georgicon. ורגיליוס, שהתרשם עמוקות משיריו של הורטיוס, קישר בינו לבין מאיקנס. הורטיוס מתחיל את השיר הראשון בקובץ האוֹדות בפנייה לפטרונו החדש. הוא קיבל ממאיקנס תמיכה כספית מלאה, וכן אחוזה בהרי הסבינות. בני חסות נוספים של מאיקנס היו פרופורטיוס והמשוררים הזוטרים: וריוס רופוס, פלוטיוס טוקה, ולאגיוס רופוס, ודומיטיוס מרסוס. בזכות מעשים אלה ואחרים באותו סגנון היה מאיקנס לשם דבר – לאפונים המסמל בעל הון הנותן את חסותו לאמנים נזקקים ולאמנויות בכלל. במהלך ההיסטוריה היו מצנטים גדולים, דוגמת לורנצו דה מדיצ'י, שתמך באמני הרנסאנס, ומצנטים קטנים, שהסתפקו בכך שזימנו אמנים, סופרים או משוררים לסעוד עמם כדי לחסוך להם את צורכי המחיה. האמנים המוזמנים לארוחה שימשו לעיתים את המארחים כנושא מעורר עניין עבור האורחים האחרים. קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, היה מוכר כפטרונו של גלילאו גליליי. בתקופה המודרנית, העברת המשאבים מבעלי ההון חובבי האמנות אל האמנים הנזקקים הפכה, בדרך כלל, לשיטתית יותר, והיא עוברת דרך ועדות המעניקות פרסי יצירה או מלגות קיום, לפי עמידה בקריטריונים מסוימים. גם המדינה המודרנית מעודדת סוג זה של נדבנות על ידי מתן הטבות מס לעוסקים בכך. הנדיבות של המצנטים זוכה לעיתים לתמורה במוניטין החיובי הנבנה להם ובהנצחתם ביצירותיהם של בני חסותם. פילנתרופיה (נדבנות) המרקיז דה לופיטל מדיה וקבצים בנושא מצנט בוויקישיתוף
פינסבורי

פינסבורי או פינסברי (באנגלית: Finsbury) היא שכונה ברובע איזלינגטון שבמרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השכונה נמצאת מצפון לסיטי של לונדון, בצמוד אל הסיטי. היא שוכנת צפונית לקלרקנוול, מערבית לשורדיץ', ודרומית לאיזלינגטון. תיעוד משנת 1231 מציין כי האזור בו ממוקמת השכונה נקרא "ויניסביר" (Vinisbir) שמשמעו "האחוזה של וין" או "האחוזה של פין". במהלך ימי הביניים האזור בו ממוקמת כיום השכונה שכן צפונית לחומת לונדון. אזור פינסבורי שבמחוז מידלסקס היה אזור כפרי. במהלך המאה ה-17 נטעו באזור עצים ונסללו שבילי עפר והאזור הפך לאזור נופש של תושבי הסיטי של לונדון. בשנת 1641 התמקם באזור גדוד הארטילריה "האגודה הארטילרית המכובדת" (Honourable Artillery Company), הממוקם בו גם כיום. בשנת 1665 הוקם במקום בית הקברות שדות באנהיל, והחל מראשית המאה ה-17 החלו להיבנות שכונות מגורים באזור. כנסיית סנט לוק שברחוב אולד (St Luke Old Street) נבנתה בין השנים 1732–1733 באזור המגורים, ובשלהי המאה ה-18 נבנו הבתים שסביב כיכר פינסבורי. בשנת 1832, בשל מספר התושבים הרב של האזור הוקם מחוז הבחירה פינסבורי של הפרלמנט הבריטי. ובשנת 1857 הוקם פארק פינסבורי לרווחת תושבי האזור. הרובע המטרופוליני של פינסבורי הוקם בשנת 1900, וכלל את אזורי פינסבורי וקלרקנוול. מקום מושב מועצת הרובע המטרופוליני היה בבניין עיריית פינסבורי. הרובע בוטל בשנת 1965 והפך לחלק מרובע איזלינגטון. ביוני 2017 התרחש בסמוך למסגד פארק פינסבורי פיגוע הדריסה בפארק פינסבורי. מדיה וקבצים בנושא פינסבורי בוויקישיתוף
1957 במוזיקה

ערך מורחב – 1957 פול מקרטני וג'ון לנון, שלימים הקימו את הלהקה המצליחה - "הביטלס", נפגשו לראשונה באירוע בגן של כנסיית סיינט פיטר שבו לנון הופיע עם להקתו "The Quarrymen", וכבר אז היה ברור להם שישתפו פעולה ביחד בתחום המוזיקה. נעמי שמר כתבה את השיר הראשון שלה בלהקת "בצל ירוק" שמו של השיר הוא "זמר נודד". 11 ביוני – ג'מלאדין טקומה (Jamaaladeen Tacuma), מוזיקאי ג'אז. 7 ביולי – ברי סחרוף, זמר ומלחין. 1 בספטמבר – גלוריה אסטפן, זמרת 19 בנובמבר – עפרה חזה, זמרת ישראלית (נפטרה ב-2000). 16 בינואר – ארטורו טוסקניני (Arturo Toscanini) מנצח איטלקי 12 ביוני – ג'ימי דורסי (Jimmy Dorsey), מוזיקאי מדיה וקבצים בנושא 1957 במוזיקה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איזלינגטון גרין

איזלינגטון גרין (באנגלית: Islington Green) הוא פארק ציבורי הממוקם במפגש דרך A1 עם דרך אסקס ברובע איזלינגטון של לונדון בירת הממלכה המאוחדת. הפארק מהווה את הגבול בין שכונת איינג'ל מדרום לבין מרכז איזלינגטון מצפון. הרחוב העליון ורחוב תחתון (כביכול) היו המסלולים העיקריים של איסלינגטון מימי הביניים ומשולש הקרקע בצומת שלהם היה מוקד מוקדם. בחפירות ארכאולוגיות נחשפו עדויות לשיכונים מהמאה ה -15, שנהרסו במאה ה -17. הפארק הוא שריד לאזור ציבורי (common land) ולא פארק (village green). באזור זה הותר לתושבי הכפר איזלינגטון לרעות את צאנם בלי הפרעה. האזור הציבורי היה גדול משטח הפארק הנוכחי, אולם פרויקטי בנייה במהלך המאה ה-19 צמצמו את שטחו. כמה בתים ציבוריים עמדו זמן רב סביב הפארק, בעיקר השועל בפינה הצפון-מערבית. סם קולינס הקים את Lansdowne Arms בשנת 1851 ולאחר מכן הפך אותו לאולם מוזיקה שזכה לכינוי הפופולרי "הקפלה על הירוק". בפארק ממוקמת אנדרטה לנופלי הממלכה המאוחדת בשתי מלחמות העולם, וכן פסלו של סר יו מידלטון, שתכנן את מערכת המים של לונדון במאה ה-17. מדיה וקבצים בנושא איזלינגטון גרין בוויקישיתוף HIDDEN LONDON, Islington Green, Islington
סולמיש

אל עאדל באדר א-דין סולמיש (1272, קהיר - 1291, קונסטנטינופוליס) (בערבית: بدر الدين سلامش) שמו המלכותי: אל מליכ אל-עאדל באדר א-דין סולמיש (ערבית: الملك العادل بدر الدين سلامش) היה סולטאן ממלוכי של מצרים בשנת 1279. היה בנו של הסולטאן ביברס ואחיו הצעיר של הסולטאן בראקה-חאן. בגיל 7 בתמיכת קלאון נבחר למלא את מקום אחיו כסולטאן. שלט כמאה ימים בין 8 באוגוסט עד 27 בנובמבר 1279. בימיו העוצר היה קלאון, שתמך בבחירתו, אך כשצבר מספיק כח הדיח אותו. לאחר הדחתו הוא נשלח למצודת כרכ, שם כבר שהה אחיו. ב-1286 הותר לו לחזור לקהיר, אך כעבור 5 שנים הסולטאן החדש ח'ליל בן קלאון היגלה אותו לקונסטנטינופוליס, שם נרצח. אמו שמרה על גופתו ובשנת 1297 בתקופה הסולטאן לג'ין היא הועברה למצרים, שם נקברה בבלקרפה בקהיר. ערך זה הוא קצרמר בנושא מצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סימורג (משגר לוויינים)

סימורג (בפרסית: سیمرغ, תעתיק מדויק: סימרע', שפירושו: "יצור אגדי מעופף") הוא שמו של משגר לוויינים מפיתוח וייצור איראני, שנחשף לראשונה ב-2 בפברואר 2010. על פי דיווחי הטלוויזיה של איראן נועד משגר זה לשאת לחלל את הלוויינים האיראנים מסבאח וזאפאר. הטיל עושה שימוש בטכנולוגיית הטיל שיהאב, אולם בשלבו הראשון מאוגדים ארבעה מנועים רקטיים במקום אחד במשגר הלוויינים הקודם של איראן, סאפיר. לטיל שני דגמים: האחד בעל שני שלבים ומונע בדלק נוזלי. השני בעל שלושה שלבים ומונע בדלק מוצק. בשנת 2015 הוצג משגר הלוויינים בפני נשיא איראן, והייתה זו הפעם הראשונה בה נראה משגר אמיתי ולא דגם. שורת התבטאויות של בכירים איראניים העידו כי שיגורו לחלל צפוי להתבצע בסמוך וב-19 באפריל 2016 נראה כי בוצע שיגור של משגר זה, אולם הלווין אותו נשא לא הוכנס למסלול. הדעות חלוקות האם השיגור היה מוצלח, בין פרשנים ברוסיה וארצות הברית. (נמסרו על ידי דוברים איראנים רשמיים ביום הצגת המשגר לציבור) אורך: 25.97 מטר משקל בהמראה: 85 טון דחף השלב הראשון: 142 טון כושר שיגור ל-LEO: עד 700 ק"ג (נתון זה שונה בהמשך לכ-100 ק"ג בלבד). מספר מנועים בשלב הראשון: 4 מספר מנועים בשלב השני: 4 עדכני לפברואר 2020: סאפיר (משגר לוויינים) מדיה וקבצים בנושא סימורג בוויקישיתוף גלריית תמונות של המשגר ומערכותיו ניתוח טכני ראשוני של המשגר Eshel, Tamir (24 באפריל 2016). "Simorgh First Launch – an Iranian Success or Failure?". Defense Update. נבדק ב-25 במאי 2016. {{cite web}}: (עזרה) תמיר אשל Simorgh First Launch – an Iranian Success or Failure? אתר defense-update מתאריך 24/04/16
הוברן

הוברן (באנגלית: Holborn; כיום נהגה לעיתים כ-הולברן; בעבר נהגה כ-הובן) היא שכונה במרכז לונדון, בירת הממלכה המאוחדת. השכונה ממוקמת בחלקה ברובע הסיטי של וסטמינסטר, בחלקה ברובע קמדן ובחלקה בתחום הסיטי של לונדון. האזור מוזכר לראשונה בצו מלכותי הדן באדמות מנזר וסטמינסטר. צו זה הוצא על ידי המלך אדגר ומתוארך לשנת 959. הצו מזכיר את "כנסיית העץ של אנדרו הקדוש" הממוקמת בהוברן. הכנסייה נחשבה חלק ממחוז מידלסקס, מחוץ לתחום השיפוט של הסיטי. במסמך מהמאה ה-12 מצוין כי הכנסייה ממוקמת ב"הולברנסטראטה", היינו ב"רחוב הולברן". ככל הנראה מקורו של השם במילה "הול" שמשמעה "חלול" ו"ברן" שמשמעה "פלג נחל" כאשר הכוונה לנהר פליט שעבר בעמק צר מזרחית לאזור הוברן. הקרטוגרף ויליאם רוברט שפרד, במפה המתארת את לונדון כפי שהייתה בשנת 1300 מציין כי שם הרחוב הוא "הול בורן" (Hole Bourn). ההיסטוריון ג'ון סטו בן המאה ה-16 מציין כי מקור השם במילים "אולד בורן" (Old Bourne - "הפלג הישן"). מיקומו המדויק של הפלג אינו ידוע כיום בשל הטיית הנהרות התת-קרקעיים של לונדון. על פי סטו, הפלג עבר בסמוך ל"הובורן באר" - "מחסום הובורן" - מחסום מכס ששימש כגבול הצפוני של הסיטי של לונדון. מחסום הובורן שימש כגבול הצפוני של העיר מאז שנת 1223. מחסומים אלה ניצבו במרחק מה מחומת העיר בימי הביניים, וכללו למעשה מבנים רבים מחוץ לחומה בתחומה של העיר. בשנת 1394 הוקם אזור מנהלי פארדינגטון של הסיטי אשר כלל חלק משטחי הוברן, בעוד שחלק אחר היה "מעל המחסום" (above Bars) - ולמעשה מחוץ לשטח השיפוט של העיר. כנסיית סנט אנדרו, לב אזור הובורן, הייתה "מתחת למחסום" (below Bars), ולכן נכללה בשטח השיפוט של העיר (בשל עובדה זו, כאשר הוקם הרובע המטרופוליני של הוברן בשנת 1899, היה הלב ההיסטורי של האזור מחוץ לתחום הרובע ובתוך תחום הסיטי של לונדון). במאה ה-18 פעל באזור בית הקפה של מרגרט קלאפ שנודע בכינויו "בית מולי" ושימש מקום מפגש חשאי לקהילה ההומוסקסואלית של לונדון. במהלך המאה ה-19 הפך אזור רחוב היי הוברן למרכז בילוי ופנאי. במחצית המאה ה-19 נבנה ויאדוקט הוברן. בשנות ה-60 של המאה ה-19 תועדו ברחוב 22 פאבים, ובין השנים 1857–1960 פעל ברחוב אתר הבילוי והתיאטרון הוברן אמפייר. השימוש במבנה פסק לאחר שנפגע במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה, והוא נהרס בשנת 1960. תיאטרון זה היה התיאטרון בו הוצג לראשונה סרט הדרמה הראשון שהיה באורך מלא (50 דקות) ובצבע: "העולם, ההבזק והשטן", בשנת 1914. הסופר צ'ארלס דיקנס התגורר באכסניית פרניוואל (Furnival's Inn), ובשל חוויותיו ממגוריו במקום, בספרו "תקוות גדולות" הדמות פיפ מתגוררת באכסניית בארנארד (Barnard's Inn) אשר ממוקם מול פונדק פרניוואל. בסמוך ממוקם גם אכסניית סטייפל (השלושה יחד מהווים את אכסניות האוצר. אכסניית גריי, כמו גם אכסנית לינקולן שתיהן אכסניות משפט, ממוקמות בהוברן. בהוברן ממוקמת כנסיית סנט אתלדרדה (אשר בעבר שימשה ככנסייה של הארמון הלונדון של בישוף אילי) - כנסייה זו משמשת ככנסייה קתולית מאז אמצע המאה ה-19. בכיכר הוברן ממוקמת כנסיית סנט אנדרו הוברן - כנסייה ששרדה את השרפה הגדולה של לונדון, אולם שופצה על ידי כריסטופר רן לאחר השריפה על מנת שתחודש בסגנון הדומה לייתר הכנסיות החדשות שנבנו בלונדון. מרכז הכנסייה נהרס בבליץ, ושוקם לאחר מלחמת העולם השנייה על פי תוכניותיו של רן. הנהלת חברת המזון סיינסבריז בכיכר הוברן בניין סטייפל אין בסמוך לתחנת הרכבת התחתית צ'נסרי ליין היי הוברן סר וולטר בסנט וג'רלדין אדית מילטון, הוברן ובלומסברי, 1903 מתוך פרויקט גוטנברג הוברן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מפת לונדון בשנת 1300
הובן

האם התכוונתם ל... הוברן – שכונה במרכז לונדון, שמה נהגה בעבר הובן אישים ששם משפחתם הובן: ג'ון הובן – פוליטיקאי אמריקאי ג'יימס הובן – ארכיטקט אירי-אמריקאי, מעצב הבית הלבן