laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נטליה דודניק

נטליה דודניק (ברוסית: Дудник Наталья נפטרה ב-1 בינואר 1977) התגוררה בכפר ברוכבצקאיה, מצפון לעיר קרסנודאר שברוסיה של כיום. הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, לאחר שבמהלך מלחמת העולם השנייה והשואה הצילה ילדה יהודייה ממוות. בשנת 1941 התיידדה דודניק עם משפחה יהודית ששכרה דירה משכניה, בני הזוג איליה וחיה מלכה זלמן, בתם, רבקה, ובמיוחד עם נכדתם טניה דובוביק, שהזכירה לדודניק את בתה המנוחה. משפחה זו פונתה מבורוביצ'י שבמחוז לנינגרד. באוגוסט 1942, כבשו כוחות גרמניה הנאצית את אזור קרסנודר. על פי הוראות הכובשים הנאצים, דיווחו שכניה של דודניק על שוכרי דירתם היהודים. משפחת זלמן נעצרה, ונשלחה למעצר בבית הכלא הסמוך שבעיר טימאשבאסק. לאחר מכן הוצאו להורג בני הזוג זלמן. דודניק, שידעה שגורל דומה מחכה לטניה הקטנה, החליטה להציל אותה בעזרת סיפור כיסוי, שסיפרה למשטרה המקומית. היא טענה כי מוצאה של טניה הוא רוסי, ושעקב המהומה בזמן הכיבוש, היא אבדה, וכך הגיעה לידי משפחה היהודית. המשטרה האמינה לסיפורה, ואישרה לה להשאיר את טניה בחסותה. כאשר האזור שוחרר מהכיבוש הנאצי בפברואר 1943 הצליחה רבקה דובוביק, למצוא את בתה, טניה. רבקה הייתה מלאת הוקרה לנטליה על שהצילה את בתה היחידה ממוות בידי הנאצים. השתיים שמרו על קשר עד למותה של רבקה בשנת 1970. ב-4 ביוני שלחה רבקה דובוביק מכתב ליד ושם, בו פירטה את אירועי חייה, וביקשה להכיר בדודניק כחסידת אומות עולם. ב-21 ביולי 1997 הוכרה נטליה דודניק כחסידת אומות עולם, עשרים שנים אחר מותה. שמה נחרט בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם. Dudnik family, יד ושם מכתב מאת ריבקה דובוביק ליד ושם בתאריך 4.6.1994 Natalia Dudnik, יד ושם ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נטליה דודניק".
מריה שאוור

מריה שאוור (בגרמנית: Maria Schauer) הייתה אם בית אוסטרית, שהוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, לאחר שהצילה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה יהודים ממוות בידי הנאצים. מקס ארנולד היה חייט יהודי שחי ברובע פרסבאום, מחוץ לווינה. ב-1942 קיבל הודעה מן השלטונות שעליו לעבור לווינה ולהירשם במשרדי הקהילה היהודית. מקס אמנם הגיע לווינה אולם בחר לא להרשם כפי שנדרש. בווינה נשא לאישה את בת זוגו, יוהנה. כאשר ניתנה הפקודה לגירוש יהודי וינה מזרחה, החליטו בני הזוג יחד עם אחותו של ארנולד, ליאופולדין שטרן (בלועזית), להסתתר בעיר. הם חיפשו מקום מקלט ופנו אל לוצ'יה פולריס, תופרת ואשת עסקים, שהסכימה להעסיק את ארנולד כחייט, ולעזור לשלושה למצוא מקום מסתור. שלושת היהודים נעו בין מקומות מסתור בווינה מ-1942 עד סוף המלחמה בשנת 1945. מחודש ספטמבר עד אפריל 1943, הם התחבאו בביתה של מריה שאוור. עם זאת, לקראת הקיץ הגיעה למקום בעלת הבית של שאוור, שהייתה פעילה נאצית מרכזית, ולכן למשך הקיץ ארחה פולריס את השלושה בביתה שלה, תוך שהיא דואגת להם למקום לינה, למזון ולצורכי קיומם. לאחר המלחמה המשיכו שלושת היהודים לחיות בווינה. ב -8 ביולי 1982 הכיר יד ושם במריה שאוור כחסידת אומות העולם. The Righteous Among The Nations, באתר יד ושם (באנגלית) The Righteous Among The Nations, Pollreiss FAMILY, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תעשיית הפרוות

תעשיית הפרוות היא כינוי לכלל העסקים שעיקר פעילותם היא תעשיית ייצור ביגוד או מוצרים נלווים מחומר גלם, שמקורו בפרוות או עורות של בעלי חיים שניצודו או שגודלו במיוחד למטרה זו, במפעלים שיועדו לכך או מסחר במוצרים שיוצרו מחומרי גלם אלה. אף שבני אדם צדו בעלי חיים והשתמשו בפרוותם למטרות ביגוד והתגוננות מקור כבר בתקופת האבן, חוות הפרווה התעשייתיות הראשונות הופיעו באמריקה הצפונית בשנות ה-60 של המאה ה-19. מבחינה היסטורית, סחר הפרוות באמריקה הצפונית שיחק תפקיד כלכלי חשוב בארצות הברית ובקנדה. ציידי בעלי חיים לשם מכירת פרוותם היו אלה שחקרו וגילו חלקים נרחבים באמריקה הצפונית. אופנת כובעי הבונים הביאה לתחרות אינטנסיבית על אספקת חומרי הגלם שנדרשו לייצורם. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, נמתחה ביקורת קשה על יצרני ולובשי הפרוות, בטענה כי שיטות לכידת החיות, גידולן ושיטת הפשטת עורותיהן כרוכות באכזריות רבה. זמינותן של פרוות מלאכותיות חיזקה את הביקורת שטענה שתעשיית הפרוות אינה הכרחית. תומכי תעשיית הפרוות מצביעים על העובדה שפרוות טבעיות הן משאב מתחדש, בניגוד לפרוות מלאכותיות. כיום, כ-85% מהפרוות בעולם מגיעות מחיות שמגודלות בחוות של תעשיית הפרוות. חווה שכזו מחזיקה בדרך כלל אלפי בעלי חיים, ושיטות הגידול שלהן דומות ברחבי העולם. חוות הפרווה העיקריות נמצאות בדנמרק, נורווגיה, פינלנד והולנד. סין היא מייצאת הפרווה הגדולה בעולם. מדינות אחרות אוסרות על קיום התעשייה בשטחן, כגון אוסטריה, קרואטיה, בריטניה ושווייץ. בישראל הועלתה במרץ 2009 הצעת חוק על ידי חבר הכנסת ניצן הורוביץ המבקשת לאסור על סחר בפרוות בישראל אך הצעה זו לא התקבלה על ידי הכנסת. ביוני 2021 השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל חתמה על תקנה האוסרת על סחר בפרוות למעט למטרות דת או מחקר מדעי, ובכך הפכה ישראל למדינה הראשונה לאסור על סחר בפרוות לתעשיית האופנה. המספר הכולל המוערך של החיות המומתות במשקי פרוות מדי שנה הוא כ-31 מיליון. 26 מיליון חורפנים, 4.5 מיליון שועלים, רבע מיליון צ'ינצ'ילות, 150 אלף צובלים ומאות אלפי חיות ממינים נוספים, בהם מכרסמים וטורפים כגון חתולי בר וכלבי בר. בגדי פרווה פרוונות הפדרציה הבינלאומית של סחר בפרוות אתר נגד פרוות מטעם ארגון PETA תעשיית הפרוות באתר של 'אנונימוס' שחר אילן, הצעת חוק של ח"כ ניצן הורוביץ: לאסור כליל על סחר בפרוות בישראל, באתר הארץ, 17 במרץ 2009 סופית: ייאסר סחר בפרוות בישראל, פרט למטרות דת ומחקר, באתר ynet, 9 ביוני 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מריה וונדה פטריקוביץ'

מריה פטריקוביץ' (בגרמנית: Maria Petrykiewicz) וונדה בוטסי (פטריקוביץ') (בגרמנית: Bottesi Wanda;‏ 1923 –???) אם ובתה שהצילו יהודים בתקופת השואה והוכרו כחסידות אומות עולם על ידי יד ושם. וונדה בוטסי נולדה באינסברוק שבחבל טירול שבאוסטריה בשנת 1923. ונדה ואמה מריה הצילו את הנשים היהודיות לוריין ג'סטמן-ויסניקי, מרים פוכס ורות ורג'ינה ליטמן בקיץ 1944 ממחנה ריכוז והשמדה. תחילה לקחו את הנשים אליהן לדירה, החביאו אותן במשך כמה שבועות, וסיפקו להן מזון ובגדים בסיסיים. חבריהן, אנטון דייץ, שהיה מפקח במשטרה, עזר להן לזייף מסמכים, אשר הצהירו כי הנשים הללו הן נוצריות. כך הנשים היהודיות הצליחו להינצל מהשואה כעובדות זרות. הניצולה לוריין ג'סטמן-ויסניקי פנתה ליד ושם במכתב וביקשה שיכירו במריה וונדה כחסידות אומות עולם. הן הוכרו כחסידות אומות עולם ב-5 ביוני 1980 בטקס שהתקיים ביד ושם בנוכחות בתה של ונדה. ניטע לכבודן עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ושמן נחקק בקיר הכבוד. מריה וונדה פטריקוביץ', באתר יד ושם (באנגלית) מכתב מלוריין ג'סטמן-ויסניקי למחלקה לחסידי אומות עולם ביד ושם, 10 בדצמבר 1977, תיק מס' (M.31.2/1775), ארכיון יד ושם. תיק מס' (M.31.2/1775), ארכיון יד ושם ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ואלי ראץ

ואלי ראץ (בהונגרית: Rácz Vali;‏ 25 בדצמבר 1911 – 12 בפברואר 1997) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון וזמרת, יקירת הציבור ההונגרי. הוענק לה תואר "חסידת אומות העולם" על ידי יד ושם בירושלים, על הצלת יהודים בימי השואה. ואלי ראץ נולדה ב-25 בדצמבר 1911, להורים קתולים אדוקים, בכפר גלה בדרום מערב הונגריה. אביה היה מנהל בית הספר של הכפר. ואלי ראץ הייתה זמרת ושחקנית הונגריה, אשר הגיעה לשיא הפופולריות שלה בסוף שנות ה-30 וה-40. בנוסף להיותה שחקנית במועדון לילה, הופיעה בכ-20 סרטים הונגרים. נקראה "מרלן דיטריך ההונגרית". לאחר שלמדה במנזר עברה לבודפשט ללמוד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. זמן קצר לאחר סיום הלימודים, החלה לקבל תפקידי שירה קטנים בסרטים בין השנים 1933 ו- 1934 שיחקה בתיאטרון העירוני ולאחר מכן בתיאטרון ההונגרי. בשנת 1936 שרה בקברט ידוע בבודפשט ובתיאטרון העיר במשך שלוש שנים. במהלך מלחמת העולם השנייה, באפריל 1944, כאשר הנאצים כבשו את הונגריה והחלו לגרש את האוכלוסייה היהודית, ראץ' עזרה להחביא את חבריה היהודים בווילה שלה בבודפשט. בין אפריל לנובמבר 1944, חיו בביתה חמישה יהודים בחשאי, עד שנבגדה בטעות על ידי בעלה של אחת מהניצולות. ראץ נעצרה על ידי המשטרה החשאית ההונגרית ונכלאה במפקדתם במלון "מאג'סטיק", שבו נחקרו ועונו אסירים לפני גירושם או הוצאתם להורג. בזכות מאמציהם של תומכיה במחתרת, היא שוחררה בסופו של דבר. כל היהודים שהצילה שרדו את המלחמה, וחלקם עלו לישראל מאוחר יותר. אחרי 1945 היא הייתה חברה בתיאטרון רויאל רוו, בתיאטרון מדג'יאזי, ואחר כך בקמרה וארייטה. היא שיחקה ב-20 סרטים, אבל הייתה בעיקר זמרת. היא ערכה קונצרטי סולו באקדמיה למוסיקה ובאולם הקונצרטים של ויגאדו, כמו כן הופיעה בקביעות במועדון הנגלי קיוסק. בשנת 1946 התחתנה עם הסופר והעיתונאי פטר האלאש. בנם ואלר נולד ב-1950, וכעבור שנתיים נולדה בתם מוניקה, שהפכה לימים לעיתונאית בלונדון, מוניקה פורטר. המשפחה נמלטה מהונגריה בעקבות מרד 1956 והיגרה לארצות הברית. בשנת 1970 חזרו לאירופה ובשנת 1975 ראץ ובעלה קבעו את ביתם במינכן, גרמניה. ואלי ראץ נפטרה במינכן ב-12 בפברואר 1997. ב -25 במאי 1992 הוענק לה התואר "חסידת אומות העולם" על ידי רשות הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם. ספרה של בתה מוניקה פורטר על מעשיה של ראץ במלחמה פורסם לראשונה ב -1990. ספר זה גרם לפרסום סיפורה של ואלי ראץ בקרב קהל רחב יותר, מחוץ להונגריה. Agnes Grunwald-Spier MBE (Author), Sir Martin Gilbert (Foreword) The Other Schindlers: Why Some People Chose to Save Jews in the Holocaust The History Press, 2010. Pages 45-49 are about Vali Racz's story. מדיה וקבצים בנושא ואלי ראץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ואלי ראץ "ואלי ראץ", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פודקאסט בו מספרת בתה עליה ומתארת גם את טקס הענקת תואר חסידי אומות עולם. Janos Fisher, Vali Rácz, AJR Journal, March 2018, עמ' 11 ‘The Hungarian Marlene Dietrich’: Vali Rácz remembered – Monica Porter at the Hungarian Cultural Centre by Nick Barlay, Ceel.org.uk (באנגלית) Holocaust Memorial Day Trust | Rescuer Story: Vali RÃ¡cz (באנגלית) Rácz Vali, színész- és énekesnő, valiracz.com (ארכיון) Righteous Among the Nations Honored by Yad Vashem by 1 January 2018 HUNGARY, Yad Vashem
רוג'ר לטצ'פורד

רוג'ר לטצ'פורד (באנגלית: Roger Letchford) היה חייל בצבא הבריטי אשר השתתף בהצלתה של שרה חנה ריגלר היהודייה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. בזכות מעשה ההצלה זכה לקבל את אות גיבור השואה הבריטי ואת אות חסיד אומות העולם מיד ושם. רוג'ר לטצ'פורד השתייך לקבוצת שבויי מלחמה בריטים אשר נשבו ב-1940 בצרפת, הוגלו מזרחה ונכלאו במחנה סמוך לחוף הבלטי, שם הועבדו בחוות גרמניות. סטן וולס, אחד מהשבויים, מצא באסם החווה בו עבדו את שרה מטוסון בת ה-16, נערה יהודייה משאוולי שבליטא אשר חמקה מצעדת המוות ומצאה מסתור באסם. הוא נתן לה מזון והביא אותה לפני השבויים האחרים, ביניהם רוג'ר לטצ'פורד, והם נדהמו ממצבה הרפואי הקשה והתגייסו לעזור לה. הקבוצה הבריחה אותה לתוך מחנה השבויים שלהם, מחנה B 20 בגרוס גולמקאו, שם הסתירו אותה בתוך מתבן והמשיכו לטפל בה. הם הביאו לה אוכל, טיפלו בכוויות הקור שלה, השיגו פראפין על מנת לטפל בכינים שבשערה, רחצו אותה ודאגו שתבריא. הסכנה שתיחשף הייתה רבה. מחוץ למגוריהם של חברי הקבוצה הייתה תחנת משטרה וריגלר הוחבאה במתבן מעל סוסיהם של השוטרים. לאחר זמן קצר אולצו השבויים הבריטים לעזוב, אך בליל הפינוי שלהם דאגו למצוא אישה מקומית שתמשיך לטפל בריגלר עד הגעת הצבא האדום. ריגלר שרדה את השואה, ולאחר שגילתה כי היא הניצולה היחידה ממשפחתה היגרה מאירופה לארצות הברית. במשך שנים רבות ניסתה ריגלר לאתר את מציליה, אך רק 25 שנה לאחר סיום המלחמה היא הצליחה לאתר אותם וליצור עימם קשר. רוג'ר לטצ'פורד הוכר על ידי יד- ושם כחסיד אומות העולם ב-15 במרץ 1989 והצטרף לשותפיו לקבוצה סטן וולס, ג'ורג' המונד, טומי נובל ואלן אדוארדס, אשר הוכרו כחסידי אומות העולם ב-2 בנובמבר 1988. שאר חברי הקבוצה: ביל קיבל, ברט המבלינג, ביל סקרוטון, ווילי פישר וג'ק בקלי, הוכרו כחסידי אומות עולם ב-11 באוקטובר 2011. ב-26 במרץ 2015 קיבלו רוג'ר לטצ'פורד ושאר שותפיו את התואר "גיבור השואה הבריטי" מממשלת בריטניה. “Saving the Jews: Amazing Stories of Men and Women who Defied the Final Solution”, Mordecai Paldiel, Schreiber Publishing, 2000 “10 British Prisoners-of-War Saved My Life– Sara Rigler's Gift of Life”,  Hannah Rigler, Jay Street Publisher, New York, 2006 The Righteous Among The Nations - Letchford Roger, באתר יד ושם (באנגלית) From the testimony of Sara Hannah Rigler, Yad Vashem עשרה שבויי מלחמה בריטים, באתר יד ושם The Righteous Among The Nations, באתר יד ושם (באנגלית) British Holocaust heroes honoured as projects launched to ‘never forget’, UK Goverment
לארס ברג

לארס ברג (בשוודית: Lars Berg;‏ 1901–1969) היה דיפלומט שוודי, שהוכר כחסיד אומות העולם. ברג נולד בנורווגיה. בבגרותו עבד בשגרירות השוודית בהונגריה, שעובדיה זייפו מסמכים עבור משפחות יהודיות שחצו את הגבול בהונגריה. ברג הצטרף לקבוצת דיפלומטים שוודים בבודפשט, בראשות ראול ולנברג, אשר סיפקה מסמכים מזויפים ליהודים, ותמכה בקבוצות שעזרו ליהודים לנוע ממקום למקום. בנוסף נזקפת לזכותו של ברג הצלת פיטר זוואק ומשפחתו, אשר נמצאו על ידי חיילי "צלב החץ". במסגרת זאת, הצליח ברג לחלצם מידי החיילים שביקשו להוביל אותם אל נהר דנובה על מנת לירות בהם. ברג רץ אל הבניין בו הוחזקו, תוך שהוא מנופף במקלע וצועק שהבית נתון להגנה שוודית. בסיום המלחמה פרסם ברג ספר בשוודית, אשר גולל את כל המאורעות אשר חלפו עליו ועל עמיתיו. ברג היה למעשה אחד האחרונים, שראו את ולנברג בחיים. הוא נעצר יחד עמו על ידי הסובייטים, אך שוחרר בעוד שוולנברג הועבר למוסקבה. ספרו שפך אור על סיפור היעלמותו של ולנברג. הספר פורסם בשוודיה בשנת 1949, אך נעלם מן המדפים תוך שבועות בודדים ולא ניתן היה למצוא אותו. ב-1990 יצאה לאור גרסה מתורגמת לאנגלית שהיוותה ראיה מוצקה לפרשת היעלמותו של ולנברג. ב-13 ביולי 1982 הוכר לארס ברג כחסיד אומות העולם יחד עם עמיתו קארל איבן דניאלסון, וניטע לכבודו עץ בגן חסידי אומות עולם. "הספר שנעלם: מה שקרה בבושפט" - ברג לארס, אתר אמזון לארס ברג, באתר יד ושם (באנגלית) לארס ברג, גורלו של ראול פרופיל באתר wallenberg לארס ברג, באתר גורלו של ראול לארס ברג, תיק יד ושם, ארכיון יד ושם תיק 2423 אתר חסידי אומות עולם, באתר יד ושם (באנגלית)
מילוש האייק

מילוש הַאיֶיק (בצ'כית: Miloš Hájek;‏ 12 במאי 1921 – 25 בפברואר 2016) היה היסטוריון, פוליטיקאי ולוחם המחתרת הצ'כית בשנים בהן צ'כיה הייתה תחת כיבוש גרמני (1938 - 1945). בשנת 1995 קיבל את התואר חסיד אומות העולם. האייק נולד בדייטניצה (אנ'), צ'כיה. ב-1938, גרמניה הנאצית כבשה את צ'כוסלובקיה. יחד עם אשתו המנוחה אלנה, הפך פעיל במחתרת הצ'כית והיה פעיל בארגונים אנטי- נאצים אחרים. סיפק ליהודים זהויות מזויפות באמצעות מסמכי זיהוי על מנת לעזור ליהודים לשמור על מקומות המסתור שלהם. הוא נעצר על ידי הגסטפו באוגוסט 1944 ונגזר עליו עונש מוות במרץ 1945. הוצאתו להורג לא יצאה לפועל עקב פעילותה של המחתרת הצ'כית וסיום כיבוש גרמניה בצ'כיה. שיתף פעולה עם פעיל בשומר הצעיר ארנושט ניומן, וזייף מסמכים לחברי התנועה האחרים ומשפחותיהם ומצא להם מקומות מסתור. האייק סייע לארנוסט ניומן להקים חיים חדשים תחת שם חדש, וכשהיה בסכנת היתפסות, האייק סיפק לו מסמכים חדשים בעזרתם הגיע ניומן להונגריה שם היה מוגן. הרשויות תפסו את האייק ועצרו אותו בגין זיוף מסמכים וסיוע ליהודים. האייק נידון למוות לפי החוק הנאצי. למרות גזר הדין, הרשויות הגרמניות היו עסוקות במלחמה מול הצבא האדום לכן הוצאתו להורג לא להוצאה לפועל והאייק ניצל. האייק הפך לחבר ב"מועצה הקומוניסטית של צ'כיה" בעקבות המלחמה. האייק הצטרף למפלגה הקומוניסטית, ממנה גורש אחרי שברית המועצות פלשה לפראג. הוא פוטר מעבודתו אך יצא לגמלאות על בסיס לוחם מחתרת במלחמת העולם השנייה בזכות עזרתה של אלנה הייקובה, אשתו לשעבר. ב-1977, האייק חתם על "אמנת 77"- אמנת שפועלת למען זכויות אדם. מילוש האייק נפטר ב-25 בפברואר 2016, בגיל 94. נכדתו, אנה, היא היסטוריונית שואה באוניברסיטת וורוויק. ב-29 באוגוסט 1995, הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. הטקס התקיים בשגרירות ישראל בפראג. שמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. מילוש האייק, באתר יד ושם (באנגלית) תיק ארכיוני, יד ושם הארגון לחדשות צ'כיה, פראג דיילי מוניטור, 2016 The Righteous Among The Nations:Hájek Miloš (1921 - 2016 ), באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרדריקה בוכגר

פרדריקה בוכגר (בגרמנית: Friederike Buchegger) הייתה חסידת אומות עולם אוסטרית אשר הצילה יהודים בווינה בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה. בשנת 1939 שמעה בוכגר על מצוקתֹו של ידידה הוותיק, וולטר פוזילס. הלשינו על ארוסתו, אדלטרוד בכר, אישה צעירה מווינה, אוסטריה. אדלטרוד לא הייתה יהודייה, והיא הואשמה בניהול מערכת יחסים רומנטית עם יהודי, דבר שהיווה עבירה על חוקי נירנברג. כשפרדריקה הבינה שאדלטרוד נאלצה לברוח להונגריה וידידה וולטר ברח לפראג, היא החליטה להשתמש בקשריה כדי לעזור לזוג. היא יצרה קשר עם מכר שעבד בגסטפו הווינאי. על פי בקשתה של בוכגר, הושמד תיקה של אדלטרוד, כולל הודעת ההלשנה האנונימית עליה. ברגע שהייתה בטוחה שהתיק הושמד (בשנת 1941), העבירה בוכגר את ההודעה, ואדלטרוד חזרה לגור בווינה בבטחה. בשנת 1942, כשהנאצים החלו להעביר יהודים למחנות ריכוז, ברח וולטר חזרה לווינה ביחד עם אחיו לודוויג. הם מצאו מקלט אצל אדלטרוד, שהחביאה אותם בעליית הגג בדירה, שהייתה שייכת לפרדריק קונץ, ארוסה של אחותה שרלוטה. קונץ שירת בצבא, אך כשחזר הביתה בחופשות, נרתמה פרדריקה ומצאה עבור וולטר ולודוויג מקום מסתור אחר. פרדריקה שכנעה את שומר הבניין שלה להחביא אותם לפרקי זמן קצרים. בנוסף היא דאגה לצרכים היומיומיים של השניים, כמו איסוף כרטיסי מזון וכן אספקת מזון. היא הייתה בסכנה תמידית, מאחר שמתן עזרה ליהודים היווה פשע חמור באותה תקופה. למרות זאת, פרדריקה לא קיבלה תמורה כספית למעשיה. וולטר ולודוויג ניצלו ושרדו את המלחמה. לאחר המלחמה וולטר פוזילס ואדלטרוד בכר התחתנו והמשיכו לחיות באוסטריה. אחיו של וולטר, לודוויג, המשיך גם הוא לחיות באוסטריה. בשנת 1962 וולטר ואדלטרוד התגרשו. ב-26 באוקטובר 1978 הוכרה פרדריקה בוכגר על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם. שמה רשום על קיר הכבוד ביד ושם, וכן היא קיבלה מדליה. Buchegger FAMILY, באתר יד ושם (באנגלית) Die Gerechten Österreichs, web.archive.org, ‏2011-06-09 תיק 1425, ארכיון חסידי אומות עולם יד ושם. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פרדריקה בוכגר".
אלכסנדרה מלניק

אלכסנדרה מלניק (באנגלית: Alexandra Melnik; ‏15 במאי 1892 – 1982) היא חסידת אומות עולם אשר הצילה את סוניה ברנשטיין ואמה פניה, בכך שהוציאה אותם מהגטו והסתירה אותם בביתה יחד עם בנה ויקטור מלניק ובתה טאיסיה מלניק (חרצ'נקו) (Kharchenko Taisia). משפחת מלניק כללה ארבע נפשות, האם אלכסנדרה ושלושת ילדיה: הבת הבכורה טאיסיה בת 16, הבן ויקטור בן 13 והבת גלינה בת 10. אב המשפחה נרצח ב-1938 בטיהורים בתקופת סטלין. אלכסנדרה הייתה אמה של חברה של סוניה מבית-הספר. בנובמבר 1941 התחולל הפוגרום הראשון בעיר חמלניצקי באוקראינה, שם סוניה ואמה היו שבויות. אחרי שהצליחו השתיים לשרוד את הפוגרום, הגיעה אלכסנדרה מלניק אל שער הגטו. סוניה סיפרה בעדותה ליד ושם: "אלכסנדרה הייתה אמה של חברת בית הספר שלי עוד מלפני המלחמה. היא נכנסה לתוך הגטו, איתרה אותנו ולקחה אותנו אליה הביתה מתוך רצונה החופשי". הניצולות, סוניה ואמה הסתתרו אצלה במשך שנה, למרות שהמשפחה חיה בעוני, הם חלקו איתם כל דבר (אוכל בגדים וכו'). עוד מספרת סוניה: "הילדים במשפחה גילו בגרות יוצאת דופן ושמרו על שתיקה, גם כאשר שכנים סקרניים ניסו לסחוט מהם מידע כלשהו, לאחר שחשדו באמם." לאחר שנה של מסתור אצל משפחת מלניק, הכריזו הגרמנים על הפתרון הסופי. משפחת מלניק לא גירשה את סוניה ואמה אלא המשיכה להסתיר אותן. בימים מסוכנים במיוחד הובילו אותן הילדים של משפחת מלניק ליערות ומקומות מסתור והיו מביאים להם אוכל כל כמה ימים. לאחר מכן, היו באים להחזירן הביתה - לביתם. בהמשך המלחמה, אלכסנדרה העבירה אותם לטרנסניסטריה באמצעות שכן שלה ואדם נוסף שהיו מוכנים לסייע תמורת תשלום. הם הגיעו לעיר מוהיליב-פודילסקי וכך הצליחו לשרוד את המלחמה. לאחר שהצליחו לעבור, חזרה סוניה לאזור הכיבוש הגרמני, על מנת ליידע יהודים שנשארו על כך שבאזורי כיבוש רומני הרציחות ורדיפות יהודים נרגעו במקצת. לאור זאת המשיכה אלכסנדרה להעביר בסיוע ילדיה יהודים נוספים שהסתתרו בטרנסניסטריה. סך הכל הצילה אלכסנדרה 22 יהודים. לאחר המלחמה, שמרו המשפחות על קשר הדוק ביניהן. בשנת 1989 עלו סוניה ומשפחתה ארצה והתיישבו בבאר-שבע. בנות המשפחות טאיסיה וסוניה קיימו קשר חם במכתבים. אלכסנדרה זכתה בהכרה רק לאחר מותה. לאחר שסוניה ומשפחתה עלו ארצה, הגישה סוניה ב-1990 בקשה ליד ושם, להכיר באלכסנדרה ובמשפחתה כחסידי אומות עולם. הבקשה התעכבה כ-4 שנים בגלל מחסור בעדים שיבואו להעיד. ב-1994 ניתן לאלכסנדרה לוויקטור ולטאיסיה התואר "חסידי אומות העולם" מיד ושם. לאחר עיכובים ביורוקרטיים מצד גורמים ביד ושם פנתה סוניה בשנת 1995 אישית לנשיא המדינה, עזר וויצמן, להרשות לטאיסיה ובעלה לעלות ארצה לאחר שבקשתם נדחתה כל פעם מחדש בגלל פירוש שגוי של הסעיפים הרלוונטיים בחוק השבות. ב-1996 בגיל 68 עלו טאיסיה ובעלה ארצה לבאר שבע לגור ליד סוניה, והן היו שכנות במשך שנים. לאחר 10 שנים, בגיל 78, קיבלה טאיסיה אזרחות ישראלית. סוניה נפטרה בשנת 2014 והשאירה במותה שני ילדים, שלושה נכדים ושישה נינים. טאיסיה נפטרה בשנת 2019 ונטמנה ליד בעלה בבית העלמין האזרחי בבאר שבע. ארכיון יד ושם, אלכסנדרה מלניק גדעון רפאל בן מיכאל, מלניק ויקטור, באתר ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה, מכון אייבשיץ The Righteous Among the Nations Database Melnik Aleksandra, Yad Vashem המכון ללימודי השואה אתר עצ"ומ עיתון ידיעות אחרונות 10.2.1997 ארכיון יד ושם ארכיון יד ושם, אלכסנדרה מלניק טופס הבקשה מסוניה לנשיא
הנריק וויקטוריה איוונסקי

הנריק איוונסקי (בפולנית: Iwański Henryk‏, 1902–1978) וויקטוריה איוונסקה (Iwańska Wiktoria) הם זוג חסידי אומות העולם מפולין, ממנהיגי המחתרת הפולנית נגד הנאצים, שהצילו יהודים רבים מגטו ורשה במהלך השואה. זמן קצר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, היה הנריק פעיל בהקמת "הארגון הצבאי היהודי". והקדיש את עצמו לתמיכה ביהודים, במסגרת ההתנגדות הפולנית (ארמייה קריובה). ויקטוריה סיפקה ליהודי הגטו ציוד בסיסי, נשק, תחמושת וחומרי הדרכה, שהוברחו דרך תעלות הביוב או בעגלות שהביאו גושי סיד ומלט לגטו. הנריק, במסגרת תפקידו הבכיר במחתרת הפולנית טיפל ביהודים שברחו מתוך הגטו אל הצד הארי של העיר, וסיפק להם מקומות מסתור בבתי חולים, בדירות מסתור, ובכנסיות. הוא צייד אותם במסמכים מזויפים. בין הניצולים בעזרתם היה יוסף צלמייסטר. במהלך מרד גטו ורשה באפריל 1943 הגבירו הנריק וויקטוריה את מאמצי ההצלה. הם טיפלו ביהודים שברחו וסיפקו להם מקומות מסתור. הנריק וויקטוריה החביאו בדירתם קבוצת יהודים והצילו אותם ממוות. הנריק עצמו לחם במהלך המרד לצד היהודים בקרב על כיכר מוראנובסקי. ויקטוריה נדבקה בשחפת מיהודייה שהסתירה בדירתה, ונפטרה מהמחלה. בבעלותו של הנריק הייתה טבעת קשר מחתרתית יחידה מסוגה. לפני מותו מסר איוונסקי לחיים לזר את הטבעת, שהעביר אותה ליד ושם בשנת 2004. בשנת 1963 זכה הנריק בצלב הכסף של וירטוטי מיליטרי, אחד מעיטורי הצבא הגבוהים ביותר בפולין. ב-15 במרץ 1966, בירושלים, הוכרו הנריק וויקטוריה על יד ושם כחסידי אומות העולם. ניטע על שמם עץ בשדרת חסידי אומות העולם ב-20 בדצמבר 1989. ערך באתר יד ושם retrieved 2011-09-27 ארכיון, 11 בספטמבר 2006 לפי עדויות מתוך תיק מס' 54 בארכיון יד ושם "גלגולי טבעת הקשר" מתוך מסוף ימים ולילות של עיתון מעריב, כפי שמוצג בתיק מס' 54 בארכיון יד ושם The fellowship of the ring, By ETGAR LEFKOVITS’ Jerusalem Post 18/04/04, as presented in file 54 of the Yad Vashem archives מתוך תעודות חסידי אומות העולם של הזוג, כפי שמופיעות בתיק מס' 54 בארכיון יד ושם
אלברטוס זפאט

אלברטוס זפאט (בהולנדית: Albertus Zafet;‏ 8 באוקטובר 1901 – 27 ביולי 1944) היה לוחם המחתרת ההולנדית וחקלאי, שהציל במלחמת העולם השנייה והשואה 20 יהודים ממוות בידי הנאצים והוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם. אלברטוס זפאט נולד ב-8 באוקטובר 1901, ביישוב חקלאי במחוז דרנתה שבהולנד. הוא נישא לאלטיה, שבהמשך עזרה לו בהסתרת היהודים. נולדו להם שתי בנות. שתיהן חלו בפוליו בצעירותן. אלברטוס ואשתו הבריחו והחביאו 20 יהודים, בעזרת המחתרת ההולנדית. היהודים הוחבאו בגינה בתוך לול תרנגולים נטוש, שנראה כמו חורבה, אך צויד בחשמל ובגז, כדי לספק תנאי מחיה נוחים. כשעלה החשד בדבר החבאת יהודים ביישוב, החלה חקירה של הקצין הנאצי הלמוט' יוהאן למציאתם והוצאתם להורג. כשסירב אלברטוס להסגיר את היהודים, נורה למוות בביתו מול אשתו וילדיו על ידי יוהאן. ב-8 במרץ 1972 הוכר אלברטוס זפאט הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, בעקבות העדויות של אישה שהציל, מיבום סיטה. לכבודו נשתל ביד ושם עץ חסיד אומות העולם. לכבודו הוקם עמוד אינטרנט, וכן הוקמה אנדרטה קטנה דמוית מערה, כמו האחת שבה הסתיר יהודים. אלברטוס זפאט, באתר יד ושם (באנגלית) אלטיה זפאט, באתר "ארכיון בית לוחמי הגטאות" אלברטוס זפאט, באתר יד ושם (באנגלית) אלברטוס זפאט, באתר יד ושם (באנגלית)
אסקר (נורווגיה)

אסקר היא עיר במחוז אקשהוס שבנורווגיה, הממוקמת 30 ק"מ דרום-מערבית לאוסלו. העיר הוקמה ב-1 בינואר 1838. באסקר מתגוררים, נכון ל-2019, 61,523 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-11 הכי גדולה בנורווגיה לפי אוכלוסייה. שטחה של העיר הוא 101 קילומטרים רבועים. אסקר הוקמה בשנת 1838 על ידי נוצרים לותרנים קונסרבטיביים. ב-1879 נבנתה באסקר כנסיית אסקר הנאו-גותית, והיא מהווה מקור תיירות מרכזי באקשהוס. הסניף הראשון של איקאה מחוץ לגבולות שוודיה הוקם באסקר בשנת 1963. הוקון, נסיך נורווגיה מטה מאריט, נסיכת נורווגיה מורטן הארקט, סולן להקת a-ha ג'ונס אדן, DJ ומפיק מוזיקלי אתר האינטרנט הרשמי של אסקר ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של נורווגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.