laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לאס קרוסס

לאס קרוסס (באנגלית: Las Cruces) היא בירת מחוז דוניה אנה במדינת ניו מקסיקו בארצות הברית. בעיר מתגוררים כ-100,000 תושבים (נכון ל-2011) והיא השנייה בגודלה במדינה, אחרי אלבקרקי. במטרופולין שלה מתגוררים כ-215,000 תושבים. לפי בואם של הספרדים לאזור במקום ישבו בני שבט האפאצ'י. הספרדים הגיעו למקום בסוף המאה ה-16 והוא נהיה חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. ב-1821 מקסיקו קיבלה את עצמאותה והאזור עבר לשליטתה. השם לאס קרוסס (מילולית: "הצלבים") ניתן לאזור במהלך תקופת השלטון הספרדי או המקסיקני, והמקור שלו לא ברור. לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו שהסתיימה ב-1848 נחתם הסכם גואדלופה אידלגו לפיו הועבר האזור לארצות הברית. כעבור שנה הוקמה ההתיישבות לאס קרוסס. ב-1907 לאס קרוסס קיבלה מעמד של עיירה. בלאס קרוסס נמצאת אוניברסיטת המדינה של ניו מקסיקו, האוניברסיטה הוותיקה ביותר בניו מקסיקו ואחת הגדולות בה. בקרבת העיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי לאס קרוסס, אך הוא לא מציע טיסות מסחריות מאז 2005 והוא משמש בעיקר לתעופה כללית. תושבי העיר יכולים להשתמש בנמל התעופה הבינלאומי אל פאסו, המשרת את העיר הקרובה אל פאסו במדינת טקסס. בעיר עוברים הכבישים הבין-מדינתיים 10, המקשר בין פלורידה וקליפורניה, ו-25, שמתחיל בלאס קרוסס וממשיך צפונה עד לוויומינג. מקסיקו סיודד לרדו, מקסיקו גרמניה נינבורג, גרמניה מדיה וקבצים בנושא לאס קרוסס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לאס קרוסס (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של לאס קרוסס לאס קרוסס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נאות

האם התכוונתם ל... אישים אלוף-משנה יהודה נאות חברת הכנסת, פרופסור יהודית נאות מקומות נאות אפקה נאות בגין נאות גולן נאות דוד נאות הכיכר נאות הפרדס נאות חובב נאות לון נאות מדבר בישראל נאות מרדכי נאות סמדר נאות סיני נאות פרס נאות קדומים אחרים סנדלי טבע נאות גילוי נאות הליך נאות מלון נאות מדבר
מבצע מירון

מבצע מירון היה מבצע סריקות שנערך בגזרת החרמון בימים 22–23 ביוני 1967 במטרה לאתר ישראלי שנחטף ללבנון מאזור חוות שבעא. ב-21 ביוני 1967 יצאו שני אזרחים חובבי טבע מבית ספר שדה שבהר מירון לאסוף דוגמאות של צמחים בפתחת נחל שיאון (ואדי עַסַל). בעודם מסיירים בנחל פתחו רועים לבנונים באש אוטומטית לעברם. השניים ניסו להימלט, אך רק אחד מהם הצליח להיחלץ ולדווח למשטרה על התקרית. השני, יחיאל מדור-חיים, נעדר. ב-22 ביוני בשעה 18:00 הורה אג"ם פיקוד הצפון לחטיבת גולני לצאת ל'מבצע מירון' – סריקת כל המזרעות (חוות חקלאיות) ומשכנות הרועים שעל מורדות החרמון משני צידי ואדי עַסַל. אזור זה אומנם נכלל בהתאם להסכם הפסקת האש בתוך השטח שבשליטת צה"ל, אך מעולם לא נסרק. בשעה 21:00 התכנסה קבוצת פקודות בגדוד 13, ועליו הוטלה המשימה. למילוי המשימה הוקצו לגדוד מחלקה מסיירת גולני ומסוק תובֶלֶת סער סיקורסקי S-58 שינחת בקֻנֵיטְרַה באור ראשון, וכן יימצא מטוס קל לקישור ולממסר בשדה הנחיתה בקֻנֵיטְרַה. הגדוד התארגן בחמישה כוחות סריקה, ולכל אחד מהם נקבע אזור סריקה. כמו כן היה כוח עתודה גדודי בפיקוד המג"ד, ומניינם של כל הלוחמים עמד על 160. בשעה 02:00 במשוער הגיעו כוחות הגדוד לכפר הדרוזי עֵין קֻנִיֶה. לאחר תדריך קצר שנתנו המפקדים ללוחמים הם החלו לטפס המעלה ההר. פלוגה ד' בפיקודו של סרן יעקב בז'ה, פשטה על כפר קטן בשם מַזְרַעַת גַ'בֶּל סִירִי. בדרכה לשם עברה דרך הכפר הנטוש ג'וּבָּתַה אֶ-זֵית (כיום נווה אטי"ב) וממנו ירדה בשביל סלול, חצתה את נחל ג'וּבָּתַה, והמשיכה לנוע בשביל המוביל לבִּרְכֶּת חַפוּר. ממנה פילסה דרכה מערבה כשלוש שעות במורדות התלולים והמכוסים בצמחייה סבוכה מאוד ובסלעים משוננים. מעט לפני עלות השחר הגיעה לקרבת היעד, שהתברר שהיה נטוש. לאחר התארגנות קצרה המשיכה הפלוגה לסרוק לאור היום את שלוחת סירין שעליה נמצאה, עד שהגיעה לערוצו העמוק של ואדי עַסַל. לאחר ירידה במדרון התלול הגיעה הפלוגה לערוץ הנחל שהייתה בו זרימה די חזקה של מים צלולים וקרים, והלוחמים יכלו לשטוף את פניהם ולהרוות את צימאונם ממימיו. בו בזמן סרקו עוד ארבעה כוחות את החוּרבות (ח'ירבות) שעל גדתו המערבית של הוואדי. צלפי 'המחלקה המיוחדת' של הפלוגה המסייעת ירו ירי מונע לעבר בתים חשודים. במהלך הבוקר נסרקו כל ה'מזרעות' והחורבות בכללן: חַ'לֶת עַ'זַאלֶה, מַזְרַעַת קַפְוַה, מַזְרַעַת זֵבְּדִין, פַשְׁכּוּל, רַמְתַא וגַ'בֶּל רוּאוּס, שלימים נקרא הר דב. במהלך הסריקות נפתחה אש לעבר תושב חַ'לֶת עַ'זַאלֶה שניסה להימלט, והוא נהרג. כל התושבים שנמצאו בחורבות נחקרו, עשרה בתים פוצצו לוחמי הסיירת שהונחתו ממסוק סיקורסקי S-58. שישה תושבי מַזְרַעַת זֵבְּדִין נעצרו לחקירה. רוב תושבי ה'מזרעות', רועים לבנונים מהכפרים הלבנוניים שַׁבְּעַא וכפר שׁוּבַּא, נמלטו לכפריהם. הנעדר לא נמצא. לאחר שכוחות הגדוד סיימו לסרוק את הערוץ שבמעלה הנחל, הם ירדו לעבר פתחת הנחל, סמוך לקיבוץ דן, שאליו הגיעו בשעות אחר-הצהריים. ארבעה ימים לאחר מכן הודיע ארגון הצלב האדום למשרד החוץ שנמצא בידם שבוי ישראלי בשם יחיאל מדור-חיים. משה גבעתי, הישרדות בספטמבר - לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל. רעות: הוצאת 'רעות', תשע"ג-2013, עמ' 58-56.
טאיג'ונג

טאיג'ונג (במנדרינית תקנית: 臺中市) היא עיר ורשות מקומית מיוחדת בטאיוואן במרכז האי טאיוואן. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסייתה מנתה כ-3.03 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה בטאיוואן (אחרי ניו טאיפיי). עוד לפני בואם של הסינים במאות ה-16 וה-17 לאזור היו בו התיישבויות ילידיות. ב-1682 שושלת צ'ינג השתלטה על האזור. ב-1705 טאיג'ונג נוסדה תחת השם דאדון (大墩). ב-1721 נבנה בקרבתה מוצב צבאי. ב-1885 נוצר באי מחוז טאיוואן אשר חולק לשלוש נציבויות. דאדון הפכה לבירת נציבות טאיוואן. בתחילה דאדון הייתה גם בירת המחוז, אך כעבור זמן קצר הבירה הועברה לטאיפיי. ב-1895 נחתם הסכם שימונוסקי שסיים את מלחמת סין–יפן הראשונה. במסגרת ההסכם האי טאיוואן הועבר לשליטת יפן. כשהיפנים הגיעו לאי הם שינו את שמה של דאדון לשם הנוכחי, או בהגייתו היפנית "טאיצ'ו". היפנים השקיעו רבות באזור העיר בניסיון להפוך אותה לעיר המודרנית הראשונה בטאיוואן. ב-1917 נבנתה תחנת רכבת בקרבת טאיצ'ו וב-1920 היא קיבלה מהיפנים מעמד רשמי של עיר. ההשקעה היפנית ירדה לטמיון עם העברת המשאבים לצורך מאמצי המלחמה של יפן במלחמת סין–יפן השנייה שהתחוללה בין 1937 ו-1945. עם סיום המלחמה, טאיוואן חזרה לשליטת סין. ב-2010 העיר טאיג'ונג אוחדה עם מחוז טאיג'ונג לכדי רשות מקומית מיוחדת. מבחינה מנהלית הרשות המקומית המיוחדת של טאינאן מחולקת ל-29 נפות (בסינית: 區) אשר כל אחת מהן מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里). הנפה שִׂיטוּן (西屯區) היא המרכז השלטוני של הרשות המקומית המיוחדת. כלכלת טאיג'ונג מסתמכת בעיקר על תעשייה וברחבי הרשות המקומית נמצאים מספר פארקים תעשייתיים גדולים. בנפת ווצ'י (梧棲區) במערב הרשות המקומית נמצא נמל טאיג'ונג, שהוא אחד הגדולים בטאיוואן. בטאיג'ונג נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת טאיג'ונג הלאומית למדע וטכנולוגיה, האוניברסיטה הלאומית ג'ונגשינג (國立中興大學), אוניברסיטת פנגג'יה (逢甲大學) ואוניברסיטת דונגהאי (東海大學). את העיר משרת נמל התעופה טאיג'ונג, שנמצא במרחק של כ-20 קילומטרים ממרכז העיר. הנמל מציע טיסות ליעדים בטאיוואן ובשאר מזרח אסיה. בטאיג'ונג עוברים מספר קווי רכבת שמקשרים את הרשות לערים הצפוניות והדרומיות לאורך החוף המערבי של האי טאיוואן. קוריאה הדרומית צ'הונגג'ו, צפון צ'הונגצ'האנג, קוריאה הדרומית בוליביה סנטה קרוס דה לה סיירה, בוליביה קנדה ויניפג, מניטובה, קנדה דרום אפריקה פיטרמריצבורג, קוואזולו-נטאל, דרום אפריקה ניו זילנד אוקלנד, ניו זילנד הפיליפינים מקאטי, הפיליפינים ארצות הברית באטון רוז', לואיזיאנה, ארצות הברית ארצות הברית שאיין, ויומינג, ארצות הברית ארצות הברית סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית ארצות הברית רינו, נבדה, ארצות הברית ארצות הברית אוסטין, טקסס, ארצות הברית ארצות הברית מנצ'סטר, ניו המפשייר, ארצות הברית ארצות הברית טקומה, וושינגטון, ארצות הברית ישראל פתח תקווה, ישראל ארצות הברית קולומבוס, ג'ורג'יה, ארצות הברית ארצות הברית ניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא טאיג'ונג בוויקישיתוף place/Tai-chung-county-Taiwan טאיג'ונג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Taiwan: Division (Regions and Counties) - Population Statistics, Charts and Map
לבוב (פירושונים)

האם התכוונתם ל... לבוב – עיר במערב אוקראינה (היסטורית, בגליציה המזרחית; בעבר בתחומי פולין ואוסטריה), בירת מחוז לבוב הקהילה היהודית בלבוב גטו לבוב – גטו שהתקיים בין נובמבר 1941 ליוני 1943, השלישי בגודלו מבין הגטאות שהוקמו בפולין בעת מלחמת העולם השנייה ארנה לבוב – אצטדיון כדורגל בעיר לבוב, המשמש כמגרשה הביתי של קבוצת קרפטי לבוב אסכולת לבוב במתמטיקה – קבוצה של מתמטיקאים שפעלו בין שתי מלחמות העולם בלבוב (שהייתה באותה עת חלק מפולין) מחוז לבוב – מחוז במערב אוקראינה שבירתו לבוב אישים ששמם לבוב: גאורגי לבוב – מדינאי רוסי וראש הממשלה הרוסי הראשון שלאחר הצאר, במהלך ממשלת המעבר הרוסית שלאחר מהפכת פברואר אנדרה לווף – מיקרוביולוג צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1965) על גילוי המנגנון שבאמצעותו וירוסים מסוימים מדביקים חיידקים אריה פרידמן-לבוב – זמר, מחנך ועסקן ישראלי, מחלוצי הזמרה העממית היהודית ברוסיה, מראשוני הזמרים בעלי רמה אמנותית אירופית בארץ ישראל, מחלוצי הזמרה העברית העממית והשירה בציבור בארץ, מורה לזמרה ומנצח מקהלות וממייסדי המכון למוזיקה בחיפה נעמי לבוב – שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלית פסח לבוב – מלחין, מעבד מוזיקלי ופסנתרן יהודי-רוסי
צמחונות אקולוגית

צמחונות אקולוגית היא צמחונות או טבעונות שנובעות מהאמונה כי צריכת מוצרים מהחי, במיוחד כאלו שיוצרו בחקלאות תעשייתית, היא לא בת-קיימא. הדאגות העיקריות בנוגע לצריכה של מוצרים מהחי נוגעות לזיהום והשימוש במשאבים כגון דלק, מים ושטח. מונוקולטורה היא הפרקטיקה של גידול זן אחד בלבד של מזון בכמויות גדולות, כגון תירס או בקר הבית. מונוקולטורה נהוגה לעיתים קרובות בחקלאות תעשייתית, שפוגענית יותר כלפי הסביבה מאשר פרקטיקות חקלאיות אחרות כגון חקלאות אורגנית, פרמקלצ'ר, פסטורליות או חקלאות בעל. על-פי דוח משנת 2006 של ארגון המזון והחקלאות, חקלאות תעשייתית תורמת ב"מידה מסיבית" לשינוי אקלים, זיהום אוויר, ירידה באיכות הקרקע, בזבוז אנרגיה, בירוא יערות והרס המגוון הביולוגי. דוחו של ארגון המזון והחקלאות מעריך כי משק החי (כולל חיות עבודה, עור, צמר, חלב, ביצים ודשן בנוסף לבשר) גורם לכ-18% מפליטת גזי החממה. ההערכה מבוססת על ניתוח מחזר-חיים, כולל יצור מזול להאכלה, שימוש משתנה באדמה ועוד, והשתמש בפוטניצאל חימום גלובאלי של 23 למתאן ו-296 לחמצן דו-חנקני. ישנם מקורות אשר לא מסכימים עם ההערכה של 18%; לדוגמה, הדו"ח של ארגון המזון והחקלאות מעריך כי 37% אחוזים מכלל פליטת המתאן לאטמוספירה מבוצעת בידי משק החי, בעוד דו"ח של נאס"א מעריך כי 30%. השפעה משמעותית נוספת של צריכת מוצרים מהחי היא על הרס הקרקע ומדבור. חלק משמעותי מגידול המזון בעולם משמש להאכלת בעלי חיים. מאחר ש30% מאדמת כדור-הארץ מוקדשת למשק החי, יש צורך בקיצוץ משמעותי כדי לעמוד בגידול האוכלוסין. דו"ח של האו"ם משנת 2010 מסביר כי ההעדפות התזונתיות של המערב לבשר בן לא בנות-קיימא בעקבות העלייה באוכלוסייה. עד 2050 צפויה צריכת הבשר להכפיל את עצמה; צריכת בשר עולה בצורה עקבית במדינות כגון סין, שבעבר נהלו דיאטות יותר בנות-קיימא ומבוססות על צמחים. בקר הבית הוא סיבה מוכרת לסחיפה בעקבות רעיית יתר. טבעונות וצמחונות אקולוגית יכולות להיות מושוות לצמחונות כלכלית; אדם שמוגדר כצמחוני מתאמי כלכלה הוא אדם שצמחוני מתוך צורך או מתוך חיים פשוטים. אדם שכזה יכול לבסס את אמונתו על תפיסה פילוסופית שצריכה של מוצרים מהחי היא לא יציבה כלכלית או שהימנעות ממוצרים מהחי יכולה לשפר את בריאות הציבור. צמחונות אקולוגית קוראת להורדה בצריכת הבשר במדינות המפותחות, בעיקר בארצות הברית. לפי קרן האוכלוסייה של האו"ם "כל אזרח אמריקאי צורך בממוצע 260 פאונד (117 קילוגרם) בשר בשנה, הכי הרבה מכל מדינות העולם. מספר זה הוא בערך 1.5 יותר משל העולם התעשייתי, פי שלושה יותר מהממוצע של מזרח אסיה, ופי 40 משל הממוצע בבנגלדש", בנוסף לכך טוענת קרן האוכלוסייה של האו"ם כי "טביעת הרגל האקולוגית של אדם ממדינה מפותחת גבוהה פי שישה משל אחד ממדינה מתפתחת" צלו הארוך של משק החי יום שני ללא בשר בין המקומי לעולמי - חשבונאות סביבתית של מערכת אספקת הבשר הישראלית מיקי חיימוביץ', בואו נדבר על הפרה שבחדר, אוניברסיטת תל אביב, 23 באפריל 2023 חושבים מחדש על תעשיית הבשר יתרונות בריאותיים לציבור בטכניקות להורדת פליטת גזי החממה: מזון וחקלאות צילו הארוך של משק החי מחזור המתאן העולמי האו"ם ממליץ לעבור לדיאטה נטולת בשר וחלב רעיית יתר ההשפעות המכוננת של להפוך לצמחוני רק ליום אחד אכול יותר טוב ושלם פחות יום ששת המילארדים אוכלוסייה והסביבה
ג'וניצ'ירו טניזאקי

ג'וניצ'ירו טניזאקי או ג'וּנְאִיצ'ירו טניזַאקי (ביפנית: 谷崎 潤一郎, באותיות לטיניות Jun'ichirō Tanizaki, ‏ 24 ביולי 1886 – 30 ביולי 1965) היה סופר יפני, אחד הסופרים הגדולים של הספרות היפנית המודרנית, הרומנים שלו נמנים עם הפופולרים ביותר בארצו. רבים מספריו מתארים עולם של מיניות ותשוקות ארוטיות הרסניות, אחרים, משקפים בצורה מעודנת את דינמיקת חיי המשפחה בהקשר השינויים המהירים שעברה החברה היפנית במאה ה-20. לעיתים קרובות ברקע לסיפוריו עומד החיפוש אחרי זהות תרבותית תוך כדי חפיפת המודלים התרבותיים המערבי והמסורתי היפני. חייו התנהלו במשך שלוש תקופות מתולדות יפן המודרנית (מייג'י, טאישו, ושואווה). טניזאקי נרשם לחוג הספרות של האוניברסיטה הקיסרית בטוקיו, אך בשנת 1910 ויתר על לימודיו הפורמליים כדי להקדיש את עצמו לכתיבה. בין השאר הוא תרגם ליפנית מודרנית את הרומן הקלאסי "מעשה גנז'י" שנכתב על ידי הסופרת מורסקי שיקיבו בתחילת המאה ה-11. הרומן הארוך שלו "Sasameyuki" (שלג קל) (1948) שתורגם לשפות זרות תחת הכותרת "האחיות מקיוקה", נכתב לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה ומספר את חייה של משפחה בורגנית באוסקה דרך דמויותיהן של ארבע אחיות. בשנת 1956 פרסם טניזאקי את הרומן "המפתח" אודות בני זוג המתכתבים ביומנים אותם משאירים פתוחים לקריאה הדדית. 1947 פרס מייניצ'י לתרבות - עבור הרומן "Sasameyuki",(שלג קל, ידוע כ"האחיות מקיוקה") 1949 פרס אסאהי עבור "Sasameyuki" 1964 נבחר לחבר לשם כבוד של האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות 1965 - בית ההוצאה לאור צ'ואו קורונשה הקימה את הפרס טניזאקי, אחד הפרסים החשובים של יפן לספרות. הוא מוענק כל שנה עבור יצירות של ספרות יפה או תיאטרון 刺青 Shisei („הקעקוע”), 1910 Chijin no ai' 痴人の愛 "אהבה של משוגע” או "נעמי"), 1924 Tade kuu mushi 蓼喰う蟲 („יש המעדיפים סרפדים”), 1928 Momoku monogatari („סיפורו של עיוור”), 1931 Manji ( מנג'י - ‏ (הסבטיקה הבודהיסטית) - 1931 猫と庄造と二人のおんな Neko to Shozo to futari no onna („חתול, גבר ושתי נשים”), 1936 細雪 Sasameyuki („שלג קל”, ידוע בתרגומים כ"אחיות מקיוקה"), 1943–1948 鍵 Kagi („המפתח”), 1956 Yume no ukihashi („הגשר השט של החלומות”), 1959 瘋癲老人日記 Futen rojin nikki („יומנו של זקן משוגע”), 1962 etc. 1934 - In’ei raisan -陰翳礼讃 (בשבח הצללים), מסה על האסתטיקה היפנית Bunsho tokuhon 1935 - („על הסגנון”), ג'ונאיצ'ירו טניזקי - יש המעדיפים סרפדים - (,הוצאת מודן, 2009),תרגמה ענת קופר, עם אחרית דבר של ד"ר מיכל דליות-בול ג'ונאיצ'ירו טניזקי - המפתח - בתרגומו של דורון ב. כהן "ג'ונאיצ'ירו טניזקי -בשבח הצללים" (2013, הוצאת אסיה) בתרגומו של דורון ב. כהן מדיה וקבצים בנושא ג'וניצ'ירו טניזאקי בוויקישיתוף ג'וניצ'ירו טניזאקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ג'וניצ'ירו טניזאקי בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ג'וניצ'ירו טניזאקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ונאיצ'ירו טניזקי (1886-1965), דף שער בספרייה הלאומית יפעת פלד, "אומנות או נמות", באתר "מעלה", דצמבר 2023 על "הקעקוע ועוד סיפורים אפלים מיפן" ג'וניצ'ירו טניזאקי, ברשת החברתית Goodreads ג'וניצ'ירו טניזאקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'וניצ'ירו טניזאקי, באתר AllMovie (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ממלכת סרביה

ממלכת סרביה (בסרבית קירילית Краљевина Србија, או ממלכת סרביה השלישית) היה שמה הרשמי של המדינה הסרבית בין 1882 ל-1918 עת הייתה מונרכיה חוקתית. ראשיתה של הישות הסרבית בהקמת נסיכות סרביה שנולדה מתוך מרד בשלטון העות'מאני ובהמשך בהכרזה על ממלכה עצמאית. מרבית שנותיה של סרביה אופיינו במאבק אלים וממושך על כס השלטון בין בית אוברנוביץ' לבין בית קָרָאג'וֹרְגֶ'בִיץ' שהוכרע לטובת בית קראג'ורג'ביץ. לאחר הקמת הממלכה חתרו הסרבים להגמוניה אזורית בבלקן, עניין שהוביל לעימות מול שכנתם בולגריה שחתרה למעמד דומה. נסיכות סרביה הוקמה בעקבות המהפכה הסרבית שנמשכה בין השנים 1804-1817, למרות דיכוי אכזרי שנערך כנקמה על ידי הרשויות העות'מאניות, הצליח לבסוף מילוש אוברנוביץ' לשחרר את סרביה לאחר מאות שנים של שלטון עות'מאני. בתחילה כללה הנסיכות רק את השטח של סנג'ק סמדרבו, אך בשנים 1831-1833 התרחבה הנסיכות למזרח, לדרום ולמערב. בשנת 1867 עזב צבא האימפריה העות'מאנית את הנסיכות, תוך הבטחת עצמאותה בפועל. בשנת 1878 סרביה התרחבה לדרום-מזרח, וזכתה להכרה בינלאומית מלאה בקונגרס ברלין. ערכים מורחבים – מלחמת בולגריה סרביה (1885), מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה, סרביה במלחמת העולם הראשונה ב-6 במרץ 1882 הכריז הנסיך מילאן הרביעי על סרביה כממלכה ועל עצמו כמלך מילאן הראשון. ב-1885 הכריזה סרביה מלחמה על נסיכות בולגריה. הסרבים שציפו לניצחון מהיר הוכו במהלך מלחמת בולגריה-סרביה, עניין שהוביל לפגיעה קשה במעמדו של המלך ולתהליך אשר בסיומו ויתר על כסאו לטובת בנו אלכסנדר הראשון. ב-1903 נרצחו אלכסנדר ורעייתו במהלך הפיכה צבאית ובית אוברנוביץ' איבד את השליטה בסרביה. ב-1904 הוכתר פטר קאראג'ורג'ביץ' כמלך סרביה. פטר נקט במדיניות ליבראלית יותר מקודמיו בנושאי פנים ועיצב את סרביה כמונרכיה חוקתית. הוא פעל לכינון שיתוף פעולה אזורי, תוך נקיטת קו פרו רוסי. שיתוף פעולה זה הוביל לכינון הליגה הבלקנית ולפריצת מלחמת הבלקן הראשונה במהלכה הוכתה האימפריה העות'מאנית. הבולגרים תקפו את בעלי בריתם לליגה הבלקנית ובמהלך מלחמת הבלקן השנייה הובסו. באוגוסט 1913 נחתם הסכם בוקרשט אשר סיים את המלחמה ובמסגרתו כמעט והוכפל שטחה של ממלכת סרביה ונוספו אליה כמיליון וחצי תושבים. ב-1914, לאחר רצח פרנץ פרדיננד החל תהליך אשר בסיומו פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לסרביה והחלה מלחמת העולם הראשונה. האוסטרו-הונגרים הוכו ונהדפו. ב-1915 הצטרפו הבולגרים לצד מעצמות המרכז וביחד עם הגרמנים והאוסטרו-הונגרים תקפו שוב את סרביה והכריעו אותה. המלך פטר הראשון, ממשלתו וחלק מצבאו נסוגו מהממלכה ופונו לאיי יוון. בהמשך הצטרפו הסרבים למעגל קרבות החזית המקדונית וסייעו להכרעתה לטובת מדינות ההסכמה. לאחר תום המלחמה, תבוסת הבולגרים וקריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. מדיה וקבצים בנושא ממלכת סרביה בוויקישיתוף Histories Of The Yugoslav Peoples To World War I, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית) The Serbs and Serbia, Vojvodina, and Montenegro, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית) The Balkan Wars and World War I, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית)
יעקב צור (קצין)

יעקב צור (נולד ב-22 באפריל 1936) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שירת בחיל התותחנים ובצנחנים ופיקד על עוצבת כדור האש. צור הוא בנם הבכור של הלל צור (שטיין) שעלה מריגה ושולמית (מבית סלוצקי מנהלל). גדל בבית ציוני רוויזיוניסטי ברמת טיומקין (כיום בנתניה). אביו היה חבר בארגון האצ"ל והיה מבוקש על ידי הבריטים. ב-1939 נשלח אביו מטעם תנועת בית"ר והאצ"ל לפולין ומשפחתו הצטרפה אליו. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטה המשפחה חזרה לארץ ישראל. ב-1944 הוגלה אביו על ידי הבריטים למחנה מעצר באפריקה. אחרי שובו מאפריקה נעצר שוב והושם במחנה המעצר בלטרון ואחר כך במחנה המעצר בעתלית, שם שהה עד 1948. באותן שנים, למד צור בבית הספר "תחכמוני" והיה חבר בתנועת הנוער בית"ר. צור התגייס לצה"ל באוגוסט 1954. בסוף שנת 1955 סיים קורס קציני תותחנים. לאחר הקורס שובץ בגדוד מרגמות כבדות 332 וצורף על ידי אריק שרון לפלוגה המסייעת של גדוד 890 בצנחנים כקצין תצפית קדמי. במלחמת סיני השתתף בקרב המיתלה כקצין תותחנים של הצנחנים. לאחר המלחמה מונה למפקד סוללת מרגמות 120 מ"מ בגדוד 890. הוא השתחרר משירות החובה בסוף שנת 1957. בשירות המילואים שירת כקצין תותחנים בחטיבת הצנחנים הסדירה. במלחמת ששת הימים שימש קצין ניהול אש בגדוד 332 של חטיבת הצנחנים. ב-1969 מונה למפקד גדוד 332, גדוד מכמ"ת מוצנח. הוא פיקד על הגדוד במלחמת יום הכיפורים ושימש מפקד הסיוע החטיבתי של חטיבת הצנחנים. לאחר מכן פיקד על גדוד תותחים מתנייעים 8196. בשנים 1972–1977 שהה בטהראן, לסירוגין, ושימש כיועץ לחיל הים האירני. עם הקמת עוצבת האש מונה ב-1977 למפקד הסיוע האוגדתי ופיקד על האגד הארטילרי של האוגדה, עוצבת כדור האש. שירת בתפקיד זה עד 1982, כולל במהלך מבצע ליטני ובהכנות למבצע של"ג. צור נענה לפניית הצבא והתגייס לשירות קבע בשנת 1979 לתפקיד ראש מחלקת אמצעי לחימה יבשה. בהמשך שירותו מונה לנספח לענייני מחקר ופיתוח בנספחות צה"ל בוושינגטון, ארצות הברית. עם סיום תפקידו זה, העניק לו מזכיר הצבא של ארצות הברית את "מדליית השירות הראוי לשבח" (אנ') כאות הערכה להישגיו. הוא השתחרר מהשירות בשנת 1987. בשנת 2018 הוענקה ליעקב צור תעודת הערכה מיוחדת "על תרומתו הייחודית למערך חיל התותחנים לרגל ציון 70 שנה לעצמאות מדינת ישראל ולהקמת צה"ל". צור הוא בוגר הטכניון בפקולטה להנדסת מכונות (1961) ובקריירה האזרחית שלו מילא תפקידים בכירים בניהול פרויקטים בתחום זה. מאז שחרורו מהצבא, משמש כיועץ בנושאי מחקר ופיתוח וטכנולוגיה צבאית. מכהן כחבר בצוות פיתוח הרק"ם העתידי של צה"ל במשרד הביטחון. בשנת 2018 הוענק ליעקב צור תואר יקיר העיר רמת השרון "בהוקרה ובהערכה על עשייה ותרומה משמעותית לחיי העיר והמדינה". נשוי לזיוה ולזוג נולדו שלושה ילדים, שני בנים ובת. בנו הבכור אייל שירת כקצין תותחנים ונהרג בלבנון באפריל 1982. צור הוא מחברם של ארבעה ספרים: בכף ידי הריקה, ספר שירה, יצא ב-1998 ימי הצריף 1936-1949, על ילדותו ברמת טיומקין, יצא ב-2010 עפיפון בשמי קריית-שאול, אסופת סיפורים בנושא השכול, יצא ב-2014 ישראלי אחד, שש מלחמות, בהוצאה עצמית, יצא ב-2021 ראיון עם יעקב צור בתוכנית ערב חדש, סרטון באתר יוטיוב הלל אהרמן, יעקב צור ואלי הלחמי, סיפורו של גדוד הארטילריה המוטסת בחטיבה 202, אתר הצנחנים עשור ראשון אורי שמחוני, ‏החיים נמשכים, מערכות גיליון 455 - ביקורת על הספר עפיפון בשמי קריית-שאול יעקב צור (1936-), דף שער בספרייה הלאומית הלל צור, באתר מורשת העיר נתניה שולמית צור, באתר מורשת העיר נתניה
הרברט אסקווית'

הרברט אסקווית' (באנגלית: Herbert Asquith‏; 11 במרץ 1881 – 5 באוגוסט 1947) היה משורר, סופר ועורך דין אנגלי. הרברט אסקווית' היה בנו השני של הרברט הנרי אסקווית', ראש ממשלת בריטניה החל משנת 1908 ועד לשנת 1916 וקיימת נטייה לבלבל בין הבן לבין אביו. אשתו של הרברט אסקווית', סינתיה אסקווית', הייתה גם היא סופרת. אסקווית' הושפע בכתיבתו בעיקר מתקופת שירותו ברגימנט הארטילריה המלכותי במלחמת העולם הראשונה. בין יצירותיו ניתן למנות את השירים "המתנדב" (The Volunteer) ואת "הקצין שנפל" (The Fallen Subaltern). זה האחרון הוקדש לחיילים שנפלו. מדיה וקבצים בנושא הרברט אסקווית' בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים ובנושא אנגלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אליזבת פון גוטמן

אֵלִיזַבֶּת פּוֹן גּוּטְמָן (בגרמנית: Elsa von Gutmann, ‏6 בינואר 1875 - 28 בספטמבר 1947) הייתה נסיכת ליכטנשטיין כאשתו של פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין. אליזבת היא בתו של הנדבן היהודי וִילְהֵלְם רַיְטֶר פּוֹן גּוּטְמָן. אליזבת (הידועה גם בכינוי אלזה) נולדה בווינה, באימפריה האוסטרו-הונגרית דאז. היא הייתה בתו של וילהלם ריטר פון גוטמן, ושל אשתו השנייה אידה וודיאנר. אביה היה איש עסקים יהודי ממוראביה, אשר מילא תפקיד מרכזי במסחר בפחם, שוק אשר נכבש על ידי בית הבסבורג. הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1878 על ידי הקיסר האוסטרי, פרנץ יוזף הראשון. בין השנים 1891–1892 הוא היה נשיא של הארגון הקהילה היהודית וינה (IKG), המייצג את הקהילה היהודית-אורתודוקסית בווינה. בנישואיה הראשונים נישאה אליזבת בווינה לברון ההונגרי גיזה אירוש (Géza Erős‏; 1866-1908), לא היו להם ילדים. בשנת 1914, היא פגשה בקרן הסיוע לחיילים את פרנץ, נסיך ליכטנשטיין. אחיו של הנסיך פרנץ, יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין, לא אישר את מערכת היחסים הזו. ב-11 בפברואר 1929 ירש פרנץ את אחיו יוהאן, לאחר שהוא נפטר רווק וללא ילדים. ב-22 ביולי 1929 התחתנו פרנץ ואליזבת בווינה. הם נותרו ללא ילדים. בני הזוג היו הנסיך והנסיכה הראשונים של ליכטנשטיין שיצרו קשר ישיר עם הציבור על ידי ייצוג פעיל. כנסיכה הרבתה אליזבת להשתתף בטקסים רשמיים, ביקרה במוסדות ואת העניים, והפכה לפופולרית למדי. אליזבת ייסדה את הארגון ליכטנשטיין-יוגנד, ארגון לבני נוער שעדיין קיים. למרות זאת, היא זוהתה על ידי הנאצים המקומיים כחלק ממה שכונה על ידם 'הבעיה היהודית'. אף על פי שבליכטנשטיין לא הייתה מפלגה נאצית רשמית, תנועת אהדה לנאציזם התבשלה במשך שנים במפלגת האיחוד הלאומי בליכטנשטיין. בתחילת 1938, בסמוך לסיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ויתר הנסיך פרנץ הראשון בן ה-84 על קבלת ההחלטות לטובת נכד אחיו בן ה-31, אשר בהמשך ירש אותו כפרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין. לאחר מותו של בעלה בשנת 1938, היא גרה בזמרינג פאס (Semmering-Pass), אוסטריה, עד שהגיע סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית, והיא יצאה לגלות בשווייץ, שם נפטרה בוויצנאו (Vitznau) בשנת 1947. אליזבת פון גוטמן הייתה הנסיכה הראשונה שלא נקברה בוורנוב (Vranov), אלא בקריפטה המלכותית החדשה בסמוך לקתדרלה בוואדוץ. מדיה וקבצים בנושא אליזבת פון גוטמן בוויקישיתוף רועי גולדשלגר, מלחמה ושלום, באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 בדצמבר 2009
בית הכנסת יוסף אבאד

בית הכנסת "סוכת שלום" בשכונת יוסף אבאד (בפרסית: کنیسه یوسف آباد) הוא אחד מבתי הכנסת הוותיקים והגדולים ביותר בטהראן, איראן. אף על פי שהוא מוכר יותר בשם "יוסף אבאד", שמו הרשמי של בית הכנסת הוא "סוכת שלום". מבנה בית הכנסת המקורי הושלם בשנת 1950 ויועד לקהילה הקטנה שהתקיימה עד אז באזור. כאשר גדלה הקהילה היהודית בטהראן בכלל ובשכונת יוסף אבאד בפרט, הוחלט להרחיב את מבנה בית הכנסת המקורי על מנת להתאימו לקהל המתפללים שגדל. בסיוע אנשי הקהילה ובראשם אברהם יוסיאן, בית הכנסת הורחב ושופץ. המבנה החדש הושלם בספטמבר 1965 (אלול ה'תשכ"ה) ונפתח לראשונה בערב ראש השנה ה'תשכ"ו. יהדות איראן מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת יוסף אבאד בוויקישיתוף המרכז לחקר ולניתוח היסטוריית יהדות איראן ערך זה הוא קצרמר בנושא בתי כנסת ובנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יהונתן ורט

יהונתן (יוני) ורט (נולד ב-1963) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, פיקד על שייטת הצוללות וכיהן כראש מספן כוח האדם בחיל הים. ורט התגייס לקורס חובלים ב-1981 וסיים אותו במגמת מכונה ב-1983. הוא הצטרף לשייטת הצוללות ושירת במגוון תפקידי פיקוד. פיקד על ספינות הטילים אח"י משגב ואח"י מבטח, ספינות מדגם סער 2 בעלות יכולות לחימה נגד צוללות (נצ"ל). ב-1992 מונה למפקד הצוללת אח"י גל, ב-1996 עבר הכשרה לצוללות מסדרת דולפין ופיקד על הצוללת אח"י לויתן. לאחר מכן שירת בחטיבה הצבאית במשרד מבקר מערכת הביטחון. ב-2004 מונה למפקד שייטת הצוללות ופיקד עליה בתקופת מלחמת לבנון השנייה. בתפקידו הבא כיהן כראש מספן כוח האדם במטה החיל. מדיה וקבצים בנושא יהונתן ורט בוויקישיתוף קורות חייםבאתר חברת tandu (אורכב 02.08.2014 בארכיון Wayback Machine)
ורט

האם התכוונתם ל... ורט (קומונה) – Wœrth/Wörth קומונה בצרפת על גבול גרמניה אלכסנדר ורט – עיתונאי, סופר וכתב צבאי בריטי ממוצא רוסי שתיעד את ברית המועצות במלחמת העולם השנייה דינה ורט – קצינת ח"ן ראשית יהונתן ורט – אלוף-משנה בצה"ל, מפקד שייטת הצוללות וראש מספן כוח האדם שירלי ורט – זמרת אופרה מצו-סופרן אפרו-אמריקאית דה ורט