laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ממשל תאגידי

ממשל תאגידי (או לעיתים משטר ארגוני או מֶשִילוּת ארגונית; באנגלית: Corporate Governance) הוא מכלול התהליכים, המנהגים, המדיניות, החוקים, המוסדות ומבני הבקרה שלפיהם מתנהל ומבוקר תאגיד או ארגון. משטר ארגוני מגדיר גם את היחסים בין נושאי הסיכון השונים ואת יעדי המשילות של הארגון. בעלי עניין עיקריים הם בעלי המניות, ההנהלה ומועצת המנהלים. בעלי עניין נוספים הם העובדים, הספקים, הלקוחות, בנקים ומלווים אחרים, רגולטורים, הסביבה העסקית, והקהילה בה פועל הארגון. הממשל התאגידי הוא אמצעי, כלי ניהולי לשמירת חוסנו של התאגיד. יציבות התאגידים במדינה הכרחית לשמירת חוסנה של הכלכלה והחברה. כללי הממשל התאגידי הם כללי התנהגות והתנהלות ראויים, של האורגנים בתאגיד ומחוצה לו, אשר מטרתם להוביל את הארגון, באשר הוא, בדרך של התנהלות, שתמנע ממנו להיקלע למצבים קשים, כולל קשיים עתידיים העלולים לקרות, ו/או הזדמנויות שיכולות להיות לתאגיד במהלך פעילותו (לדוגמה, סקר סיכונים וסיכויים). התנהלות של מדינה בכלל, וכלכלתה בפרט מושתתת על אימון הציבור. הכלכלה נסמכת על אוסף של תאגידים אשר התנהלותם, תוצרתם, תפוקתם, וכו', מהווים את הבסיס לכלכלה יציבה ולמשילות יציבה.  מכלול התאגידים במדינה המנוהלים בהתאם לכללי המנהל התקין, מאפשרים לתאגידים להתקיים ולהשיג את מטרותיהם – והתנהלות נכונה ונאותה של מארג התאגידים במדינה, מהווה נדבך חשוב לשמירה על היציבות של כלכלת המדינה והחוסן החברתי שלה. בשנת 2005 מינתה הרשות לניירות ערך ועדה בראשות זוהר גושן שמטרתה להמליץ על קוד ממשל תאגידי לחברות ציבוריות בישראל, וזאת כחלק מאסטרטגיה של חיזוק גורמי הבקרה בשוק ניירות הערך הציבורי בישראל. מגמה זו בישראל ממשיכה מגמות עולמיות של התפתחות המושג של "ממשל תאגידי", בעקבות משברים שחוו שוקי ההון לאחר התפוצצות ההיי-טק והשערוריות הניהוליות והחשבונאיות שהתגלו בקרב תאגידי הענק הבינלאומיים. בתחילת ינואר 2006 פרסמה הרשות לניירות ערך את דוח הוועדה, שכלל המלצות בשישה נושאים עיקריים: הרכב ועבודת הדירקטוריון, לרבות שיפור עצמאותו. הרכב ועבודת ועדת הביקורת. אישור עסקאות עם בעלי שליטה. יצירת מנגנוני בקרה נוספים. דרישות מגופים מוסדיים. כינון בית משפט מתמחה לדיני חברות ודיני ניירות ערך. המלצות הוועדה אומצו על ידי הרשות לניירות ערך. נמתחה ביקורת על המלצות הוועדה, בעיקר על ידי איגוד החברות הציבוריות, שעיקרה הכבדה וסירבול נוספים, כביכול, על פעילותן של חברות ציבוריות והעדר התאמה בין המבנה והפעילות שלהן בישראל לאלו שבארצות הברית, שם יושמו קודים של ממשל תאגידי. ד"ר שלומית גלר. הממשל התאגידי - הדירקטור, הדירקטוריון ומה שביניהם. הוצאת ש.י.ג. ספרות ומידע, 2015 משטר טכנולוגיית מידע בעיית המנהל-סוכן מדיה וקבצים בנושא ממשל תאגידי בוויקישיתוף ממשל תאגידי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ממשל תאגידי, דף שער בספרייה הלאומית ד"ר שלומית גלר, הממשל התאגידי - התאגידי הדירקטור והדירקטוריון ומה שביניהם, ש.י.ג. ספרות ומידע, 2015
במראה ובחידות

"במראַה ובחידות" (1986) היא סדרה בת שבעה ציורים מאת האמן הישראלי משה גרשוני. הסדרה מכונה באנגלית "Through a Glass, Darkly" והיא מצוירת בטכניקה מעורבת על ניירות באורך 140 ס"מ וברוחב של 100 ס"מ. הסדרה נמצאת, נכון לשנת 2010 באוסף הפניקס חברה לביטוח. הסדרה מהווה חלק מקבוצת יצירות המתייחסות אל היצירה "ארבעה שירים רציניים" מאת יוהנס ברהמס. האיקונוגרפיה של "במראה ובחידות" מתייחסת באופן פרטני אל אחד מן השירים הללו ובו מופיע טקסט מתוך האיגרת הראשונה אל הקורינתים שבהברית החדשה (בעיקר אל פרק יג' א-ג; יב-יד). ה"אהבה" מתוארת בפסוקים כמכשיר מרכזי להתקרבות ולידיעה של האל הנוצרי. גרשוני מצטט בציורים קטעים מתוך הטקסט. באחד מציורי הסדרה, לדוגמה, מצוטט הפסוק ”אם בלשונות אנשים ומלאכים אדבר ואין בי האהבה הייתי כנחשת הומה או כצלצל תרועה” כשהוא מופיע בתוך מעין אלמנטים מתפתלים. לעיתים נדמים אלמנטים מתפתלים אלו למעין סרט בד מתנופף. לבד מן הטקסט מופיעים בציורים אלמנטים נוספים אשר היו אופייניים ליצירתו של גרשוני בתקופה זו כגון כוכבים, פנטגרם, סימני שאלה ועוד. אלמנט איקונוגרפי מעניין המופיע בחלק מציורי הסדרה היא הספרה 8. הדימוי הזה, אשר הופיע קודם לכן ביצירתו של אריה ארוך, מסמל את האינסוף. סמן איקונוגרפי אחר של כפילות עולה מתוך הקומפוזיציה של הציורים. ברבים מהם מופיעות צורות דומות או סמלים בצמדים. הפרשנות האפשרית העולה מן האיקונוגרפיה שבעבודות אלו מצביעה על ניסיון של חיפוש זהות. בתוך המוטיבים והקומפוזיציה הבארוקית של העבודות, מתוך האקספרסיביות המתפרצת של משיכות המכחול מביע הטקסט את השאיפה לידע של "אהבה" ושל תשוקה גופנית אל הנשגב. "כי כעת מביטים אנחנו במראה ובחידות ואז פנים אל פנים: כעת יודע אני קצתו ואז כאשר נודעתי אדע אף אני: ועתה שלוש אלה תעמודנה האמונה והתקוה והאהבה והגדולה שבהן היא האהבה".
לאונטה טיסמניאנו

לאונטה טיסמניאנו (Leonte Tismăneanu;‏ 1913–1981) היה פעיל ותעמולן קומוניסט רומני ממוצא יהודי, מהלוחמים במלחמת האזרחים של ספרד, קריין רדיו סובייטי, עורך ברדיו ובעיתונות, שימש כמופקד הקתדרה ללימודי מרקסיזם-לניניזם באוניברסיטת בוקרשט, אביו של ולדימיר טיסמניאנו. נולד כלאוניד טיסמינצקי במשפחה יהודית, בעיר סורוקה, בפלך בסרביה (באותה תקופה באימפריה הרוסית. הוא הצטרף בשנת 1930 לאיחוד הנוער הקומוניסטי, אחר כך למפלגה הקומוניסטית הרומנית בשנת 1933 וניהל פעילויות קומוניסטיות מחתרתיות בערים בוקרשט, גאלאץ, בראילה וסורוקה. נאסר פעמיים בכלא כאסיר פוליטי כל פעם כחצי שנה. סירב לשתף פעולה עם הבולשת שנקראה אז "סיגוראנצה". מאוחר יותר נלחם, יחד עם אשתו, הרופאה הרמינה מרקוזון, במלחמת האזרחים הספרדית בצד הרפובליקני. הוא איבד במלחמה את זרועו הימנית, לכן כונה לעיתים "הגידם" (ciungul) .ב-1939 הוא עבר, דרך צרפת, לברית המועצות, שם שימש בעת מלחמת העולם השנייה כקריין רדיו (במדור הרומני של רדיו מוסקבה) ובהמשך כעורך תוכניות. משנת 1948 התיישב ברומניה תוך "רומניזציה" של שמו, ל"לאונטה טיסמניאנו". הוא שימש כסגן מנהל ההוצאה לאור של מפלגת הפועלים הרומנית (המפלגה הקומוניסטית) והיה ראש החוג ללימודי מרקסיזם-לניניזם באוניברסיטת בוקרשט. כמו כן לימד בבית הספר למדעי חברה ע"ש ז'דאנוב והיה עורך בביטאון הבינלאומי "ענייני השלום והסוציאליזם" שהופיע בפראג בחסות ההנהגה הסובייטית. בשנים 1958–1960 נחקר על "סטיות" מהסוג ה"רוויזיוניסטי" וסולק ב-1960 מהמפלגה. בשנת 1964 הסכים גאורגה גאורגיו-דז', להחזירו לשורות המפלגה והוא מונה למנהל ההוצאה לאור "מרידיאנה" Meridiane. לאונטה טיסמניאנו נשא לאישה את הרמינה מרקוזון Hermina Marcusohn, מי שהייתה רופאה במלחמת האזרחים הספרדית ולאחר מכן פרופסור בבית הספר לרפואה בבוקרשט. בנם, ולדימיר טיסמניאנו, עמד בראש הוועדה שחיברה את דו"ח טיסמניאנו על פשעי הקומוניזם ברומניה. בדו"ח תואר לאונטה כלניניסט קשוח וקנאי. מדיה וקבצים בנושא לאונטה טיסמניאנו בוויקישיתוף
תל השומר

תל השומר הוא אזור בבקעת אונו, השייך מוניציפלית לרמת גן. במקום נמצאים שני מוסדות חשובים: המרכז הרפואי שיבא ומחנה דורי (מכונה גם בסיס תל השומר) של צה"ל. האזור קרוי על שם אגודת השומר שהיה ארגון הגנה ביישוב היהודי בארץ ישראל בשנים 1909–1920. אזור תל השומר גובל בקריית אונו ובכפר אז"ר מצפון, באור יהודה מדרום וברמת אפעל ממערב. ערך מורחב – תל ליטוינסקי בשנת 1934 הוקמה במקום על ידי משה ליטוינסקי ואחיו אמיל המושבה "תל ליטווינסקי". המושבה תוכננה כעיר גנים על ידי בכיר האדריכלים בארץ ישראל באותה העת, ריכרד קאופמן. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם במקום בסיס צבאי בריטי. לקראת סיום המנדט הבריטי בארץ (אפריל-מאי 1948) עלה החשש שמא ישתלטו הערבים על המקום: מקומו היווה נקודת-מפתח חיונית על כביש יפו-לוד (כיום כביש 461 משכונת התקווה לצומת הטייסים בבני עטרות), ששימש כעורק תחבורה עיקרי לכפרים הערביים מדרום-מזרח לתל אביב, והיה ממוקם בלב היישובים היהודיים באזור: רמת גן, בני ברק, כפר אז"ר, קיבוץ אפעל, המושבה תל ליטווינסקי וכפר אונו. העברתו של המחנה מידי הבריטים אל הערבים או תפיסתו על-ידם עלול היה להפוך אותו לבסיס אידיאלי להתקפה על יישובי האזור בגוש דן, ואיום ממשי עליהם. עקב תחילת ההשתלטות הערבית החמושה על המחנה (במסווה של עובדים) הוחלט לכבוש את המחנה על ידי כוחות חטיבת אלכסנדרוני. בתחילה נשלח סיור מוסווה של גדוד 33, וב-15 באפריל 1948 פרצו שתי פלוגות מגדודים 33 ו-32 אל המחנה. המחנה הגדול נכבש עד סופו של אותו היום, פרט למובלעת צרה בדרום שנכבשה במהלך מבצע חמץ, כשבועיים מאוחר יותר. בסופו של הקרב נמנו לכוחות אלכסנדרוני שלושה הרוגים, לעומת עשרות ערבים שנהרגו במהלך הקרב ובמהלך ניסיון להתקפת-נגד. ביוני 1948 הוקם במקום בית החולים הצבאי מס' 5 על ידי השירות הרפואי (ש"ר) של צה"ל. בתחילה היו בבית החולים כ-600 מיטות, מספר שהפך אותו לבית החולים הצבאי הגדול ביותר באותו הזמן. מחלקות בית החולים שוכנו בביתנים נטושים של המחנה הבריטי, ובשאר המחנה התיישבו יחידות צה"ל אחרות, כולל חטיבה 8. בתחילה הובאה הצעה לבן-גוריון שבית החולים תל ליטווינסקי ייקרא על שמו. ד"ר חיים שיבא חשב שבדרך זו יבטיח את קיומו ותקציבו של בית החולים, אבל בן-גוריון התנגד והציע לקרוא לבית החולים על שם אגודת השומר. ב-1953 הפך בית החולים למרכז רפואי אזרחי - בית חולים תל השומר, וב-1971 נקרא "המרכז הרפואי שיבא", על-שמו של ד"ר חיים שיבא - ראש השירות הרפואי במלחמת העצמאות, קצין רפואה ראשי הראשון ומנהלו הראשון של בית-החולים, שנפטר באותה שנה. שלמה נקדימון, העיר האבודה של תל השומר, באתר ynet, 6 ביוני 2006 כיבוש מחנה תל ליטוינסקי (תל השומר) באתר חטיבת אלכסנדרוני שיבא - ההיסטוריה שלנו באתר המרכז הרפואי ע"ש שיבא עדינה חכם, לגור ליד רופאים וקצינים: ביקור בקריית קריניצי, באתר ynet, 30 באוגוסט 2012 רות בונדי, שיבא-רופא לכל אדם, הוצאת זמורה ביתן מודן, עמ' 118, 1981
מסיבה (בית המקדש)

המסיבה הייתה רמפה או פרוזדור מדרגות בבית המקדש השני המתואר במסכת מידות, אשר הובילה לגג ההיכל. מקור השם מסיבה, שייך לשורש ס-ב-ב. כלומר, השם נגזר מכך שעליית המסיבה הייתה בסיבוב. המשנה במסכת מידות מתארת את המסיבה: וּמְסִבָּה הָיְתָה עוֹלָה מִקֶּרֶן מִזְרָחִית צְפוֹנִית לְקֶרֶן צְפוֹנִית מַעֲרָבִית, שֶׁבָּהּ הָיוּ עוֹלִים לְגַגּוֹת הַתָּאִים. הָיָה עוֹלֶה בִמְסִבָּה וּפָנָיו לַמַּעֲרָב, הִלֵּךְ פְּנֵי כָל הַצָּפוֹן, עַד שֶׁהוּא מַגִּיעַ לַמַּעֲרָב. הִגִּיעַ לַמַּעֲרָב, הָפַךְ פָּנָיו לַדָּרוֹם. הִלֵּךְ פְּנֵי כָל הַמַּעֲרָב, עַד שֶׁהוּא מַגִּיעַ לַדָּרוֹם. הִגִּיעַ לַדָּרוֹם, הָפַךְ פָּנָיו לַמִּזְרָח. הָיָה מְהַלֵּךְ בַּדָּרוֹם, עַד שֶׁהוּא מַגִּיעַ לְפִתְחָהּ שֶׁלָּעֲלִיָּה, שֶׁפִּתְחָהּ שֶׁלָּעֲלִיָּה פָתוּחַ לַדָּרוֹם. — משנה, מסכת מדות, פרק ד', משנה ה' הכניסה התחתונה למסיבה הייתה מהתא הצפוני-מזרחי.. רוחב המסיבה (מצפון לדרום) היה שלוש אמות, כאורכו של בית הורדת המים. קירות המסיבה היו ברוחב של חמש אמות. יוסף פטריך, ‏המסיבה של בית-המקדש על-פי מסכת מידות, קתדרה 42, ינואר 1987, עמ' 52-39 משנה, מסכת מדות, פרק ד', משנה ג' משנה, מסכת מדות, פרק ד', משנה ז'
מועאויה השני

מועאויה בן יזיד (בערבית: معاوية بن يزيد) או מועאויה השני (28 במרץ 661 – 684), שימוש כח'ליף למשך חודשים אחדים ב-683-684, בנו של הח'ליף יזיד הראשון לבית אומיה, הח'ליף האחרון מענף בני סופיאן. מועאויה היה הח'ליף הראשון שגדל בבידוד על מנת להגן עליו מפני מתנקשים פוטנציאלים, צורת גידול זאת מאפיינת את דרך חינוכם של רוב ח'ליפים עד ביטול החליפות לאחר מלחמת העולם הראשונה. כאשר מועאויה השני נכנס לתפקידו הוא היה חסר כל רקע בפיקוד צבאי או ניהול המדינה, מותו המפתיע של אביו יזיד הראשון לא הותיר לו זמן להתכונן לתפקיד וככל הנראה מועאויה עצמו לא היה מעוניין כלל בתפקיד. עם כניסתו לתפקיד הכריז מועאויה על הפסקת אש במלחמה בערים הקדושות מכה ומדינה, צעד זה עזר באיחוי הקרעים שנתגלעו הקהילה האסלאמית בזמן שלטונו של יזיד הראשון. הפסקת האש לא החזיקה מעמד זמן רב ובשנת 684 נסתיימה עם השתלטות עבדללה זבייר על ערים הקדושות מכה ומדינה למרות כל מאמציו של מועאויה לפייס את המורדים. שבועיים לפני מותו ביקש מועאויה לוותר על כיסאו למען זבייר גם אם יביא הדבר למותו ובלבד שלא להביא למלחמה במקומות הקדושים. ביוני 684 מועאויה ויתר על כיסאו, זמן קצר לאחר מכן נפטר כתוצאה ממחלת הדבר. מועאויה התחתן 4 פעמים במסגרת נישואים פוליטיים, אשתו הראשונה נפטרה והוא התגרש משלוש נשותיו הנותרות מבלי שאלו הביאו ילדים. מותו של מועאויה ללא יורשים סימן את קיצה של ענף בני סופיאן של בית אומיה שלטונו הקצר של מועאויה השני לא הותיר חותם משמעותי בהיסטוריוגרפיה הערבית, מועאויה נחשב שליט חלש אך בעל אופי חיובי. Sicker M. (2000). The Islamic World in Ascendancy: From the Arab Conquests to the Siege of Vienna. Praeger. p.23. ISBN 978-0275968922
מרדכי הקר

מרדכי (מקס) הקר (28 בינואר 1879 – 12 ביוני 1964) היה יזם קרקע, מהנדס ציוני, יהודי-פולני ממקימי הטכניון, ומנהלו בשנים 1925–1927. הקר נולד בקרקאו (קרקוב) שבפולין (אז בתחומי אוסטריה-הונגריה ולכן היה בעל אזרחות אוסטרית) לסוחר אברהם (אדולף) הקר וגולדה, בת משפחת גינציג. קשיים כלכליים הניעו את המשפחה לנדוד לווינה ולאחר מכן להמבורג. בהיותו כבן 12 התייתם מרדכי מאביו, אימו חזרה לקראקוב והוא עבר להתגורר בבית דודו הדתי מרקוס הקר. בזכרונותיו הוא מתאר את נעוריו כתקופה של כמיהה ליציאה משגרה דתית-עירונית, חסרת תוכן, על פניה העדיף את התרבות המערב-אירופאית, שנחשפה בפניו בגימנסיה ההומנית בה למד. יחד עם אחיו, וילהלם הקר, הקים את החברה "פיתוח ארץ ישראל", שניסתה לגייס הון יהודי להשקעות בתעשייה הצעירה בארץ. בשנת 1913 עלה הקר עם אשתו פרידה לבית מוזס ועם ילדיו דני ורות לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הקר ומשפחתו חזרו לגרמניה, שם הם שהו עם משפחתו בהמבורג על מנת שמרדכי יוכל להשתתף בלחימה בצבא האוסטרי. לאחר סיום המלחמה, חזר הקר עם משפחתו לחיפה שם היה לימים פעיל חשוב בייסוד והקמת הטכניון, בו לקח חלק במלחמת השפות, ואף היה מנהלו בשנים 1927-1925. הקר היה המרצה להנדסה תאורטית בטכניון, ולאחר שהסטודנטים ביקשו להחליפו, הוא התפטר מתפקידו כמנהל. הקר עבר לירושלים ומונה על ידי הבריטים לנהל את שירותי המים והביוב בעיר. הוא היה האיש שהכין את התוכנית היהודית לחלוקת ירושלים שהוגשה לוועדת פיל, אשר פרסמה את מסקנותיה ב-7 ביולי 1937. בשנת 1941 עבר לקיבוץ גבת שם התגוררה בתו, ועם הפילוג בקבוץ המאוחד עבר איתה לקבוץ יפעת שבו נפטר ונקבר בשנת 1964 . 'הקר, מרדכי (מכס)', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 182–183.(הספר בקטלוג ULI) דוד תדהר (עורך), "מרדכי (מכס) הקר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ו (1955), עמ' 2610 נדב מן, "ביתמונה", המאה שלה: סיפורה של רות, באתר ynet, 23 בפברואר 2007 חנה פרידה הקר, זיכרונות מחיפה של תחילת המאה העשרים, בתוך חיפה, העמותה לתולדות חיפה, ביטאון מס' 6 נחום לוין, מאבק הראשונים על ייעוד הטכניון, תל אביב, 1964, עמ' 17 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רונין

רונין היו סמוראים ללא דאימיו (אדון פיאודלי) בתקופה הפיאודלית (1185–1868) ביפן. סמוראים היו הופכים לרונין לאחר שאדונם הפאודלי מת או פיטר אותם ולא ביצעו ספוקו כפי שנדרש מהם. היו תקופות בהם קיבלו אדונים פיאודליים סמוראים אלו על מנת להעצים את כוחם. מאחר שלא היה להם אדון פיאודלי, הם איבדו את זכויותיהם כסמוראים והיו צריכים לדאוג לעצמם. זה היה תהליך שלווה בבושה גדולה באותה תקופה. כיוון שהרונין היו צריכים לכלכל את עצמם, אך הוכשרו רק כמומחי לחימה, רבים מהם הפכו לשודדים או לשומרי עיירות וכפרים שסבלו משודדים. מעטים מהם הפכו לפילוסופים, אמנים ולאנשי מקצוע. ארבעים ושבעה הרונין מדיה וקבצים בנושא רונין בוויקישיתוף רונין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דמטרה הראשון, מלך גאורגיה

דֶמֶטרֶה הראשון, מלך גאורגיה (בגאורגית: დემეტრე I‏; 1093 לערך - 1156) מבית בגרטיוני, היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת מ-24 בינואר 1125 ועד לשנת 1156, ונודע גם כמשורר. דמטרה היה בנו הבכור של המלך דוד הבנאי מאשתו רוסודן מארמניה. כמפקד בצבא הגאורגי, הוא השתתף במספר קרבות יחד עם אביו, ובמיוחד קרב דידגורי (1121) וקרב שירואן (1123). דמטרה ירש את כס המלוכה עם מות אביו ב-24 בינואר 1125. כשעלה לכס המלוכה תקפו הסלג'וקים את העיר אני, שהייתה באותם ימים בשליטת הממלכה הגאורגית המאוחדת. דמטרה הגיע לפשרה עם הסלג'וקים וויתר על העיר לטובת הסלג'וקים בתנאים של וסאליות. בשנת 1138 השתלט על העיר גנג'ה (Gəncə, כיום העיר השנייה בגודלה באזרבייג'ן). הוא הביא את שער הברזל של העיר שנכבשה לגאורגיה, ותרם אותו למנזר גלאתי שבכותאיסי. למרות הניצחון, הצליח דמטרה להחזיק בעיר מספר שנים בלבד. בשנת 1130 חשף דמטרה מזימה של אצילים גאורגים המונהגים על ידי בנו הבכור דוד. המלך אסר את הקושרים והוציא להורג את אחד ממנהיגי הקשר, יואנה אבולטיסדזה, בשנת 1138 (או 1145). דוד מרד בשנית בשנת 1154, והכריח את אביו לוותר על כס המלוכה, ולהפוך לנזיר. למרות זאת, דוד מת לאחר שישה חודשים ודמטרה חזר לכס המלוכה. דוד הניח אחריו בן בשם דמנה, שהיה מוכר בקרב האופוזיציה האריסטוקרטית כטוען חוקי לכתר. הרשומות הארמניות מציגות גרסה שונה מזו המסופרת ברשומות הגאורגיות. על פי כותב הרשומות הארמני, ורדן ארוולצי, כי דוד שלט במשך חודש אחד בלבד, ונרצח בידי אציליו, סומבט ואיוון אורבלי, שעשו הסכם סודי עם גיאורגי, אחיו הצעיר של דוד. סטפנוס אורבליאן, צאצא של שבט אורבלי, כתב זמן קצר אחרי ורדן, כי דוד שלט במשך שנתיים, והכחיש כל מעורבות משפחתית ברציחתו של דוד. לדבריו, גיאורגי נשבע לאחיו שישלוט בממלכה רק עד שבנו של דוד, דמנה, יגיע לבגרות, אבל הפר את הבטחתו. הוא טען כי האורבלים היו עדים לשבועתו של גיאורגי, ולכן הובילו את המרידה בשנת 1177, כדי להכתיר את הטוען החוקי לכתר, דמנה, לכס המלוכה. למרות שדמטרה לא היה מוצלח כאביו דוד הבנאי, נותרה הממלכה הגאורגית כוח פאודלי חזק, עם צבא מאורגן היטב, ובעלת משטר מדיני וחיי תרבות וכלכה מפותחים. דמטרה מת בשנת 1156 ונקבר במנזר גלאתי. דוד החמישי רוסודן שנישאה להיואס אד-דין סולימאן שאח, השליט הסלג'וקי של חווארזם ועיראק גיאורגי השלישי, שירש אותו בת שנישאה לנסיך איזיאסלב השני מקייב (Изяслав II Мстиславич ) המלך דמטרה היה מחברם של מספר פואמות, בעיקר בנושאים דתיים, שהמפורסם מביניהם הוא: "את הינך בכרם" ("שֶן חַר וֶנאחשי"), פיוט למרים, אם ישו. מדיה וקבצים בנושא דמטרה הראשון, מלך גאורגיה בוויקישיתוף השיר "את הינך בכרם" באתר georgian-music.com
סמל גרנזי

סמל גרנזי עשוי מגן אדום ועליו שלושה אריות בצבע זהב פוסעים וכשמבטם מופנה אל הצופה (צרפתית passant guardant - "עוברים בסך (ו)שומרים"). מעל למגן ענף קטן עם עלים. הסמל דומה מאוד לסמל ג'רזי, סמל אנגליה וסמל נורמנדיה. גלריית סמלי הממלכה המאוחדת מדיה וקבצים בנושא סמל גרנזי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל ג'רזי

סמל ג'רזי עשוי מגן אדום ועליו שלושה אריות בצבע זהב פוסעים וכשמבטם מופנה אל הצופה (צרפתית passant guardant - "עוברים בסך (ו)מסתכלים"). הסמל הוענק לאי ב-1279 על ידי אדוארד הראשון מלך אנגליה. מאז 1981 מופיע הסמל גם על דגל ג'רזי. הסמל דומה מאוד לסמל גרנזי, סמל אנגליה ולסמל נורמנדיה. גלריית סמלי הממלכה המאוחדת מדיה וקבצים בנושא סמל ג'רזי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גאוגרפיקה

הגאוגרפיקה (יוונית Γεωγραφικά) נכתבה בין השנים 7 עד 23 לספירה על ידי סטראבון, גאוגרף, היסטוריון ופילוסוף יווני, והיא מאגדת ב-17 כרכים את הידע הידוע בתחום הגאוגרפיה באותה תקופה. למעט מספר חלקים בכרך השביעי, נשתמרה היצירה כולה עד ימינו בכשלושים כתבי יד, כמעט כולם נכתבו בימי הביניים כהעתקים של העתקים מוקדמים יותר. עם זאת נמצאו מספר שיירים הכתובים על נייר פפירוס, ואלה ככל הנראה נכתבו במאה ה-2 או במאה ה-3. בין 2002 ל־2011 התפרסם בפרסום מדעי הנוסח היווני המקורי עם תרגום לגרמנית. למרות שמדובר ביצירה מקיפה, התעקש סטראבון לראות בהומרוס מקור אמין למידע שבגאוגרפיקה, דבר שהביאו להתעלם ממקורות מאוחרים יותר, שלעיתים היו עדי ראייה להתרחשויות, כמו הרודוטוס. בנוסף לכך הוא מתעמת ביצירה עם חוקרים אחרים, לעיתים על קטנות, וככלל הוא מחפש לתרץ עובדות על בסיס של היסק הגיוני. עם זאת, גם מ"פגמים" אלה מסיקים חוקרים בני זמננו מידע רב אודות מדע הגאוגרפיה בזמנו של סטראבון ואודות גאוגרפים קדומים לו שיצירתם לא נשמרה. כרכים 1 ו-2 - מבוא ליצירה כרכים 3 עד 10 מוקדשים לאירופה, ובמיוחד ליוון כרכים 11 עד 14 עוסקים באסיה הקטנה כרך 15 עוסק באסיה מאיראן מזרחה כרך 16 מוקדש למזרח התיכון למעט איראן ואסיה הקטנה כרך 17 מוקדש לאפריקה ספרות יוון העתיקה אוריאל רפפורט, מגלות לקוממיות, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ה, יחידה 9, נספח: תיאור ארץ ישראל בגאוגרפיה של סטראבון, עמ' 99–102. Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, University of California Press 2010, Part II, 11. Posidonius of Apamea (B): The Jewish Ethnography in Strabo’s Geographica—Mosaic Judaism versus Second Temple Judaism, pp. 355-398 מדיה וקבצים בנושא גאוגרפיקה בוויקישיתוף סטראבון באתר של שרה פותקרי כרכים 6 עד 14 בפרויקט פרסאוס כרכים 1 עד 7 ו-15 עד 17 בתרגום לאנגלית משנת 1924 Stefan Radt, Strabons Geographika, Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 2002–2011. ספרים I–XVII בעשרה כרכים.
1407

שנת 1407 היא השנה השביעית במאה ה-15. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. 20 בנובמבר – נפגשו לואי הראשון, דוכס אורליאן וז'אן הראשון דוכס בורגונדיה לשיחת פשרה בפריז 23 בנובמבר – לואי הראשון, דוכס אורליאן נרצח על ידי סוכנים ששלח ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, דבר אשר גורם להתפרצות מלחמת האזרחים בארמניאק ובורגונדיה 23 בנובמבר – לואי הראשון דוכס אורליאן, דוכס אורליאן ועוצר צרפת, בנו של שארל החמישי (נולד ב-1372) להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1407‎ נפטרים ב-1407‎ מדיה וקבצים בנושא 1407 בוויקישיתוף
אזור תעשייה עבר הירקון

אזור תעשייה עבר הירקון (מוכר כאזור תעשייה רמת החייל) שוכן בצפון תל אביב, בין נחל הירקון וחלקו המזרחי של פארק הירקון מדרום וממזרח לקריית עתידים מצפון ושכונות רמת החייל וישגב ממערב. המקום התפתח תחילה כאזור מוסכים, בתי דפוס ותעשייה זעירה אחרים, ואף היה מקום משכנו של מועדון רוקסן המיתולוגי. במהלך שנות התשעים הפך בנייני המלאכה הפנו את מקומם לבנייני משרדים בעיקר לחברות היי-טק, כהמשך לקריית עתידים שמצפון לו. בנוסף לחברות ההיי-טק, נבנה במתחם משכנו החדש של בית החולים אסותא, והוא החל לפעול ב-12 במאי 2009. שני הרחובות הראשיים של המתחם הם רחוב ראול ולנברג ורחוב הברזל, ובמקום מפגשם ניצב פסלו של ראול ולנברג. בנוסף, משמש המתחם בשעות הערב לאזור בילוי מרובה מסעדות ואטרקציות אחרות. קומות הקרקע של מבני משרדים רבים במתחם מאכלסות כיום מסעדות, פאבים, בתי קפה ושטחי מסחר אחרים. בכך מזכיר האזור את מתחם ההיי-טק של הרצליה פיתוח. בשנת 2016 נפתח ברחוב ולנברג פינת הנחושת מתחם "שוק צפון". שנכשל מסחרית. באזור ממוקמים "אולפני מימד" וכן מטות השידור של ערוץ 12 וערוץ 13. עוד שוכנות במקום תחנת רדיו תל אביב, מטה מרחב ירקון ותחנת תל אביב צפון של משטרת ישראל ותחנת משנה של שירותי כבאות והצלה תל אביב-יפו. הנגישות התחבורתית לאזור בעייתית. למרות קרבת המתחם לכביש 4, אין כביש המקשר ביניהם, והמגיעים מחוץ לעיר עושים סיבוב דרך מחלף הכפר הירוק או דרך מחלף אם המושבות. בשל מרכזיות המתחם יש ממנו שירות אוטובוסים אל כל גוש דן, ואמור לעבור בו הקו הירוק של הרכבת הקלה בגוש דן. במהלך חפירות הצלה ארכאולוגיות שערכה רשות העתיקות ברחוב הברזל בתחילת שנת 2014, נחשפה באר אנטיליה מהתקופה הביזנטית ומהתקופה הערבית הקדומה. הבאר היא הראשונה מסוגה שנחשפה בעיר, עומקה תשעה מטרים ובסיסה מגיע עד למי התהום. הבאר נבנתה מפיר אנכי בקוטר של כ-3.5 מטרים, אשר דופן באבני גזית וכורכר. סמוך לבאר נחשף מאגר מים. ב-5 בספטמבר 2016 קרס חניון הברזל ברח' הברזל פינת רח' הנחושת בלב אזור התעשייה על חניון קיים. באירוע נהרגו שישה ונפצעו עשרות. החל מסוף העשור השני של המאה ה-21, חלה דעיכה של המתחם כמרכז לחברות הייטק, בין השאר בגלל הנגישות התחבורתית, וכן העלייה בכמות גורדי השחקים סביב נתיבי איילון, שאטרקטיביות יותר לחברות. עם זאת, הפך האזור למוקד רפואי עם הפעלתם של מרכזים רפואיים פרטיים (אסותא, רפאל, מדיקה, אסיא מדיקל, א.ר.ם., TLV מדיקל), לצד מרפאות וחברות שונות הקשורות לעולם הבריאות שבחרו להתמקם באזור. מדיה וקבצים בנושא אזור תעשייה עבר הירקון בוויקישיתוף תחנת תל אביב צפון במשטרת ישראל מיכאל יעקובסון, ניתוחים במקום מתכנתים: רפואה מחליפה את ההייטק ברמת החייל, באתר Xnet‏, 22 בפברואר 2020 רשות העתיקות מגן, הדס (2021-05-19). "הכי קרוב לעזריאלי: הלוקיישן הלוהט של הסטארט-אפים". Globes. נבדק ב-2024-06-07. בית החולים אסותא מראה ברחוב הברזל מראה ברחוב הברזל פסל ראול ולנברג בצומת הרחובות ולנברג והברזל
רפובליקת ורמונט

רפובליקת ורמונט הייתה רפובליקה עצמאית שנוסדה ב-1777 והצטרפה ב-1791 לארצות הברית, כמדינה ה-14 באיחוד, מדינת ורמונט. שטח ורמונט של ימינו עבר לשליטה בריטית מידי צרפת בחוזה פריז מ-1763, שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. חלק מן האזור נשלט על ידי המושבה הבריטית של ניו יורק, חלקו נשלט על ידי ניו המפשייר, ועל חלק נוסף טענו שתי המושבות לבעלות. בשנות ה-70 של המאה ה-18 התבססה מיליציה בשם "נערי ההר הירוק" (Green Mountain Boys) בפיקודו של אית'ן אלן בחלקים מן השטח, ודחקה את רגלי הממשל המרכזי של ניו יורק. המיליציה נלחמה תחילה בבריטים ובהמשך בכוחות ניו יורק וניו המפשייר. במהלך המהפכה האמריקנית, פנתה משלחת מטעם אזרחי ורמונט לקונגרס הקונטיננטלי בבקשה לצרף את ורמונט כמדינה לאיחוד. הקונגרס דחה את הבקשה, כדי לא לעורר תרעומת בניו-יורק וניו-המפשייר, שהיו להן תביעות על השטח. ב-15 בינואר 1777 הוכרזה בווינדזור מדינה עצמאית בשם "הרפובליקה של ניו-קונטיקט", שנודעה בציבור גם בשם "הרפובליקה של ההרים הירוקים", כשם רכס ההרים המרכזי במדינה. ב-8 ביולי באותה שנה שונה השם לרפובליקה של ורמונט, שנגזר משמם הצרפתי של ההרים - les Verts Monts. חוקת הרפובליקה שאושרה ב-1777 התבססה על המודל הדמוקרטי המתקדם של פנסילבניה. החוקה אסרה על עבדות, העניקה זכות הצבעה לכל גבר מעל גיל 21 (מבלי להתנותה במבחן הכנסה או בעלות על רכוש) וקבעה שעל המדינה לממן בתי ספר ציבוריים. החוקה הבטיחה הפרדת רשויות: בראש המדינה עמדו מושל, סגן מושל ומועצה, ואת הרשות המחוקקת היוותה אספה לאומית, המורכבת מבית אחד. ממשלת ורמונט טבעה מטבעות משלה והפעילה שירות דואר. מושל הרפובליקה מינה שגרירים בצרפת, בהולנד ובפילדלפיה, מושב השלטון האמריקני באותה עת. רבים מאזרחי הרפובליקה העדיפו להשתייך לארצות הברית, וב-1791 הצטרפה ורמונט לאיחוד כמדינה ה-14. מצד ארצות הברית צידדו בהצטרפות ורמונט מדינות הצפון, המדינות הקטנות, והמתנגדים לעבדות, שביקשו לאזן את משקלה של המדינה תומכת העבדות קנטקי, שעתידה הייתה להצטרף שנה לאחר ורמונט. מושל הרפובליקה, תומאס צ'יטנדן, המשיך בתפקידו כמושל ורמונט שבאיחוד. על בסיס החוקה מ-1777 נכתבה חוקת מדינת ורמונט, שאושרה ב-1793. חוקת ורמונט מ-1777