laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נפת רמלה

נפת רמלה היא נפה במחוז המרכז במדינת ישראל. הנפה מתבססת בשטח השיפוט שלה על חלקי הנפה המנדטורית. נפת רמלה נחלקת לשני אזורים: אזור רמלוד (רמלה-לוד) אזור מודיעין שטח הנפה הוא 339 קילומטר רבוע. על-פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נכון לשנת 2023 מתגוררים בנפה 398,800 תושבים. מתוך אוכלוסיית הנפה 318,000 הם יהודים, 59,000 הם ערבים ו-21,000 אחרים. יישובי המועצה אזורית חבל מודיעין מפוצלים בין נפה זו לנפת פתח תקווה, בה נמצאים מעט יישוביו. היישובים הצפוניים נמצאים בנפת פתח תקווה והיישובים הדרומיים והמזרחיים נמצאים בנפת רמלה. היישובים הנמצאים בנפת רמלה הם: אחיסמך, בית נחמיה, בית עריף, בן שמן, גינתון, גמזו, חדיד, כפר דניאל, כפר הנוער בן שמן, כפר טרומן, כפר רות, כרם בן שמן, לפיד, מבוא מודיעים, ו-שילת. מדיה וקבצים בנושא נפת רמלה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרטון מילר

מרטון הווארד "מרט" מילר (באנגלית: Merton Howard "Mert" Miller;‏ 16 במאי 1923 – 3 ביוני 2000) היה כלכלן אמריקאי יהודי. זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1990 ביחד עם הארי מרקוביץ' וויליאם שארפ. נולד בבוסטון, מסצ'וסטס. עבד במהלך מלחמת העולם השנייה ככלכלן במחלקת המיסים של משרד האוצר. דוקטור מטעם אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בכלכלה משנת 1952. בשנת 1958 במכון קרנגי לטכנולוגיה (היום אוניברסיטת קרנגי מלון), שהיה בית הספר המוביל למנהל עסקים בגישתו המחקרית, החל לעבוד עם פרנקו מודיליאני לשם כתיבת "עלות ההון, מימון חברות ותאוריית ההשקעה" שקרא תיגר על ההנחה הרווחת לפיה תאגיד יוכל להקטין עלויות המימון על ידי מציאת יחס הון-חוב אופטימלי. לפי מודל מודיליאני ומילר, מצד שני, אין יחס נכון, לכן מנהלי חברות צריכים למזער התחייבויות המס ולמקסם את הרווח הנקי ללא קשר ליחסי הון-חוב. למשפט מצדו התאורטי יש ערך רב למרות שתנאיו המוקדמים (העדר עלות עסקה ומידע מושלם) אינם מתקיימים במציאות משום שהוא מספק כלים לקביעת מבנה ההון של החברה מתוך הבנת ההשפעה שיש לו על ערכה. הגה גם את "עקרון אי הרלוונטיות" לפיו ערכה של חברה אינו תלוי באופן שבו היא מממנת את פעילותה, על ידי הון, מכירת מניות או על ידי חוב, הנפקת איגרות חוב. ואף הראה כי מחירי מניות בפועל אינם מושפעים ממבנה ההון. האנלוגיה שלו הייתה לפיצה שיכולה להיחתך בדרכים רבות אמנם הכמות תישאר לעולם זהה. בין תלמידיו נמנים: יוג'ין פאמה מייקל ג'נסן (ג'נסן ומקלינג), ריצ'רד רול ומיירון שולס. מילר כתב והשתתף בכתיבתם של שמונה ספרים. בשנת 1976 התמנה לנשיא האיגוד הפיננסי האמריקאי. היה חבר סגל בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת שיקגו בשנים 1961 - 1993. היה דירקטור ציבורי בבורסת הנגזרות של שיקגו (בורסת האופציות והחוזים העתידיים הוותיקה בעולם) בשנים 1983 - 1985 ובבורסת הסחורות של שיקגו החל משנת 1990 ועת למותו בשיקגו בשנת 2000. מרטון מילר, באתר פרס נובל (באנגלית) מרטון מילר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה מרטון מילר, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. מרטון מילר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דולצ'אמאר

דולצ'אמאר (Dolchamar) היא להקת רוק והיפ-הופ שקמה בלונדון בשנת 1999, אך חבריה כיום חיים בפינלנד. כל שירי הלהקה כתובים ומבוצעים באספרנטו. פירוש השם "דולצ'אמאר" הוא מר-מתוק (dolĉa – מתוק; amara – מר). כיוון שלא תמיד ניתן לרשום את האות ĉ (צ'וֹ) הייחודית לאספרנטו, קיימות שתי חלופות מקובלות: cx ו-ch. בתחילת דרכה כתבה הלהקה את שמה ב-x לפי החלופה הראשונה (Dolcxamar). בשנת 2003 השתנה לחלוטין הרכב הלהקה, ומייסד הלהקה, פטריק אוסטין, הכריז ששם הלהקה שונה ל-Dolchamar. כל השירים מקוריים, וכתובים באספרנטו. מדי פעם משולבים ביטויי סלנג ומילים משובשות באנגלית. חלק מחברי הלהקה משתמשים בשמות חיבה בסגנון אספרנטי עם הסיומות ĉjo (-צ'יו) ו-nja (-ניה). חבר הלהקה הקבוע היחיד הוא פטריק "פיאצ'יו" אוסטין (שירה, גיטרה, סינתיסייזר). באלבום "Rebela Sono" השתתפו "פיאצ'יו" ולטרי "וַאלדֶמַאר" קונטינן - תופים יאני "סטוֹאֶדוֹאֶה" סאלו - בס יאקו "לַארפּוּטִילוֹ" קליוקוסקי - גיטרה, שירה לינה "לניה" פאיסה (קלידנית להקת לורדי תחת שם-הבמה "אווה") - קלידים, שירה האנו "האנצ'יו" לינקולה - כלי הקשה באלבומים "Lingvo Intermonda" ו-"Elektronika Kompilo" השתתפו "פיאצ'יו" "סטואדואה" "סרצ'יו" - שירה הנרי "היפּוֹ" אוהבו - גיטרה Rebela Sono - "צליל מרדני" (2005) Junaj idealistoj - "אידיאליסטים צעירים" Himno de EsperHe - המנון קבוצת האספרנטו של אוניברסיטת הלסינקי Akcidentoj - "תאונות" Ni ĉiuj ni - "אנו כולנו" ...Kaj ĉi tio povas ighi nenio - "...וזה יכול להיות ללא-כלום" Kontra krusadanto - "נגד צלבן" Solaj paroj - "זוגות בודדים" Subamiĝi - "תת-להתאהב" Simia kaptilo - "מלכודת קופית" Kr3yza festema injo - "בחורה אוהבת מסיבות מוטרפת" Ĉinokta sento - "תחושת הלילה הזה" En Grekia - "ביוון" Elektronika Kompilo - "אוסף אלקטרוני" (2003) - עם מבצעים נוספים באספרנטו Junaj idealistoj - "אידיאליסטים צעירים" Tempo oportunas - "הזמן נוח" Lingvo Intermonda - "שפה בין-עולמית" (2000) Malbonulo - "איש רע" Ĉu vi pretas ? - "האם אתם מוכנים?" Urbega nimfo - "חתיכה עירונית" Pacman - "פקמן" Mi volas pli - "אני רוצה יותר" ...kaj pli... - "...ויותר..." Tunel' tra la ter' - "מנהרה חוצת קרקע" Lingvo intermonda - "שפה בין-עולמית" F--iĝu! - "הז---נו!" Kun ikso - "באיקס" (אלבום הדגמה) (1999) Malbonulo - "איש רע" Pacman - "פקמן" Mi volas pli - "אני רוצה יותר" מדיה וקבצים בנושא דולצ'אמאר בוויקישיתוף דולצ'אמאר, סרטונים בערוץ היוטיוב דולצ'אמאר, באתר ספוטיפיי דולצ'אמאר, באתר MusicBrainz (באנגלית) דולצ'אמאר, באתר Discogs (באנגלית) דולצ'מר ב-MusicExpress מילות השירים בשירון של ikso.net
חוות שפון

חוות שפון הייתה חווה חקלאית במישור החוף, שהתקיים בה בית ספר חקלאי לילדים ערבים. כיום יושבים בשטחי החווה היישובים באר יעקב ונצר סרני. בשנת 1889 חכר הכומר הלותרני הגרמני, יוהאן לודוויג שנלר (1820 - 1896), מייסד בית היתומים שנלר בירושלים, 10,000 דונם מהשלטונות הטורקים בין רמלה לנס ציונה. בשנת 1895 נקדחה במקום באר שנתנה מים בשפע. שנלר קרא לבאר "באר השלום והישע"; מאז נקרא המקום בעברית "באר שלום" ובערבית "ביר סאלם". בשנת 1899 התגוררו במקום 8 נפשות. בשנת 1897 נבנה במקום בית ספר חקלאי שנוהל על ידי הדיאקון הגרמני מתאוס שפון (Matthäus Spohn;‏ 1935-1866) ולפיכך נקרא המקום חוות שפון. בשנת 1906 נמכרו חלק מאדמות החווה ליהודים ונוסדה עליהן המושבה באר יעקב. במלחמת העולם הראשונה התמקמו בחווה כוחות צבא טורקיים, ובשנת 1917 נכבש המקום על ידי הצבא הבריטי בפיקודו של אלנבי, שקבע בחווה את מפקדתו. הוא עצמו התמקם באחד הבתים ותכנן שם את מהלך המלחמה עד לכניעת האימפריה העות'מאנית. בשנת 1918 אירח אלנבי במקום זה את חיים ויצמן. לאחר המלחמה חזרו הגרמנים למקום. במאי 1939 נטען בעיתון הבוקר שבחווה מתנהלת תעמולה נאצית. התושבים הגרמנים גורשו במלחמת העולם השנייה, ובחווה השתכן בית ספר לקצינים טכניים של הצבא הבריטי. ב-15 באפריל 1948 פינו הבריטים את החווה. כוח של חטיבת גבעתי שיצא מבאר יעקב תפס את החווה לפני הערבים. כוח ערבי חזק שיצא מרמלה התקיף את המקום אך נהדף. ביולי 1948 התיישב במקום קיבוץ נצר סרני. חלק מאדמותיו נמסרו למושבה באר יעקב. במשך הזמן שימשו מבני החווה כמוסד חינוכי של הקיבוץ. כיום אחד המבנים נטוש, עד שיימצא לו משקיע פוטנציאלי ומבנה שני מושכר ל"גלריה רומי", ונותן שירותי סטודיו וגלריות לאמנים, ביניהם יעקב אגם, מרסל מולי, יצחק טרקאי, פיטר מקס ורבים אחרים. בבית שגר בו אלנבי נמצא מרכז כנסים ואירועים בשם "חוות אלנבי". צריף ישן בחוות שפון הכנסייה בחוות שפון צידה המערבי של הכנסייה בחוות שפון חזית בניין מגורים בחוות שפון המבנה עם הגג הגלי הוא שריד של הצבא הבריטי אריה קרישק, "באר של תקווה - סיפורה של באר יעקב", הוצאת רשפים, 1997 נצר סרני באר יעקב מדיה וקבצים בנושא חוות שפון בוויקישיתוף תולדות-המקום חוות אלנבי משה גלעד, מפתיע למצוא בלב ישראל מבנים שנראים שייכים לעיירה גרמנית, באתר הארץ, 17 באפריל 2024 משה גלעד, מפתיע למצוא בלב ישראל מבנים שנראים שייכים לעיירה גרמנית, באתר הארץ, 17 באפריל 2024 ירושלים, המגיד, 8 באוגוסט 1899 באר יעקב - בשמירה ובעבודה, הַבֹּקֶר, 22 בנובמבר 1938 תחובר המושבה באר־יעקב בכביש אל המושבות הסמוכות ואל תל־אביב, דבר, 2 ביולי 1939 הנאצים באו?, הַבֹּקֶר, 12 במאי 1939 אך ראו: נכבשו וולדהיים, בית־לחם ושפון הגרמניות, המשקיף, 18 באפריל 1948 12 ישובים הדשים הוקמו מהכרזת המדינה, הַבֹּקֶר, 1 באוגוסט 1948 פיתוח באר יעקב, הצופה, 26 באוגוסט 1948
חושן

חוֹשֶׁן, או בשמו המלא חוֹשֶׁן הַמִּשְׁפָּט, היה אחד משמונת בגדי הכהן הגדול בעת ששירת בבית המקדש. שובצו בו 12 אבנים יקרות שונות כנגד 12 השבטים והוא הונח על חזהו של הכהן הגדול. הציווי ליצירת החושן כתוב בספר שמות (פרשת תצוה). יצירת החושן עצמו מתוארת בספר שמות ל"ט, ח-כא (פרשת פקודי). מטרתו של החושן, לפי שמות (כ"ח, כט), הייתה שכל שבטי ישראל יהיו לזיכרון לפני ה', כאשר הכהן מסתובב במשכן או במקדש. בספר במדבר מוזכר טעם נוסף והוא התייעצות עם אלוהים האם לצאת למלחמה: ”וְלִפְנֵי אֶלְעָזָר הַכֹּהֵן יַעֲמֹד וְשָׁאַל לוֹ בְּמִשְׁפַּט הָאוּרִים לִפְנֵי ה', עַל פִּיו יֵצְאוּ וְעַל פִּיו יָבֹאוּ, הוּא וְכָל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל אִתּוֹ וְכָל הָעֵדָה” (במדבר כ"ז, כא), ולפי זה מובן מדוע שמו חושן משפט, על ששופט כיצד על ישראל לנהוג במלחמותיהם. אצל שאול המלך מסופר (שמואל א' כ"ח, ו) שהלך לבעלת האוב כדי לקבל מידע על העתיד לפקוד אותו במלחמה בגלבוע, לאחר שלא קיבל תשובה לא דרך חלומות ולא דרך האורים או הנביאים. החושן היה בד רקום מחוטים יקרים של זהב, תכלת, ארגמן, שני ושש. צורתו הייתה ריבוע, וצלעותיו השוות היו באורך של המידה המקראית "זרת", שמשמעותה המרחק שבין קצה הזרת לאגודל (כ-25 ס"מ). שובצו בו, בתוך משבצות זהב, 12 אבנים יקרות שונות, כנגד 12 השבטים. על החושן או בתוכו היה מושם האורים והתומים, שמתואר אצל פרשני המקרא כעין מנגנון הפעלה של החושן, שגורם לאותיות החרוטות על גבי האבנים לנצנץ. החושן היה מונח על האפוד של הכהן הגדול, ומהודק אל טבעות האפוד באמצעות חוטים. על פי התלמוד הבבלי בסוף פרק שביעי של מסכת יומא (עג:), על החושן נחקקו, מלבד שמות השבטים, גם המילים הבאות: אברהם יצחק יעקב שבטי ישרון. המטרה בכך הייתה שכל האותיות תופענה על החושן, כדי שיוכל למלא את תפקידו כאורים ותומים. המפרשים (רבינו בחיי, חזקוני, בעל הטורים) מלמדים שהייתה חלוקה שווה של האותיות ובכל אבן ואבן היו שש אותיות. לכן, באבנו של ראובן התווספה האות א', אצל שמעון ב', אצל לוי ר'ה'מ, וכך נוצרה המילה אברהם; באבנו של יהודה נוספה האות י' וכך הלאה עד להשלמת המילה יצחק, יעקב, שבטי, ישרון. ברמב"ם (הלכות כלי המקדש פרק ט הלכה ז) מוזכר ששמות האבות היו לפני שמות השבטים. מקורו במדרש רבה (סוף פרשת תצוה): "על אודם היה כתוב אברהם יצחק ויעקב ראובן, על פטדה היה כתוב שמעון... על ישפה היה כתוב בנימין שבטי ישורון". הרמב"ם גם מזכיר שבטי י-ה במקום שבטי ישורון. רבנו בחיי, בפירושו לפרשת תצוה, פרק כ"ח, מציג את התכונות של אבני החושן ואומר: ”ודע כי נמצא כתוב בספרי חכמת הטבע כי כל האבנים היקרות שבם עיקריות ושרשיות אינם אלא שתי עשרה והם אבות לכל שאר האבנים”. הלוח הבא מציג את אבני החושן על פי הזיהוי של מכון המקדש. מושב אודם בצפון רמת הגולן. מושב ברקת בגבול השפלה ולרגלי הרי יהודה. היישוב קהילתי נופך במועצה האזורית חבל מודיעין. היישוב הקהילתי ספיר בערבה. היישוב לשם במערב השומרון. המושב אחלמה במועצה האזורית חבל מודיעין. היאחזות נח"ל תרשיש בדרום סיני. מועצה מקומית שוהם בחבל מודיעין בקרבת שדה התעופה בן-גוריון. שכונת "אבני חן" במודיעין-מכבים-רעות. אורים ותומים חושן (פסל) החן שבאבן - מאת פרופ' זהר עמר על אודות תרגום שמות אבני חן בעיקר אודות אבני החושן ארנון סגל, האבנים המתגלגלות, זיהוי אבני החושן, ‏5 בדצמבר 2014 חושן (בגדי כהונה), דף שער בספרייה הלאומית מאמרים בנושא חושן, באתר ספריית אסיף סרטון קצר על שמה של אבן האודם רפאל מיוחס, האצבע הקטנה, באתר ערוץ 7, 21 בפברואר 2016 לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה
Greatest Hits (אלבום של בלינק-182)

Greatest Hits הוא אלבום אוסף היחידי של להקת בלינק-182, הוא יצא לאור ב-1 בנובמבר 2005 ובאותו יום יצא גם ה-DVD עם אותו שם ועטיפה. הוא מכיל את רוב הקליפים שהוציאה הלהקה. במקור, השיר "Carousel" לא היה אמור להיכלל ברשימת שירי האלבום, אך לאחר תלונות המעריצים (שטענו שהוא שיר ידוע) הוא נכלל. Carousel (מ-Cheshire Cat) M+M's (מ-Cheshire Cat) Dammit (מ-Dude Ranch) Josie (מ-Dude Ranch) ?What's My Age Again (מ-Enema of the State) All The Small Things (מ-Enema of the State) Adam's Song (מ-Enema of the State) Man Overboard (מ-The Mark, Tom, and Travis Show) The Rock Show (מ-Take off Your Pants and Jacket) First Date (מ-Take off Your Pants and Jacket) Stay Together For The Kids (מ-Take off Your Pants and Jacket) Feeling This (מ-blink-182) I Miss You (מ-blink-182) Down (מ-blink-182) Always (מ-blink-182) Not Now (מ-blink-182) (יצא לאור רק בבריטניה) Another Girl Another Planet (The Only Ones) בריטניה 18. "I Won't Be Home for Christmas" 19. "Go" אוסטרליה 18. "Aliens Exist" (הופעה בלוס אנג'לס)(מגרסאות של Enema of the State) או 18. "I Won't Be Home For Christmas" 19. "Go" יפן 18. "I Won't Be Home For Christmas" 19. "Don't Tell Me That It's Over" 20. "I Miss You" (הופעה במיניאפוליס) "Not Now" הוא הסינגל היחיד שיצא מהאלבום. קליפ הווידאו לשיר, הכיל את הקליפים שהוציאה הלהקה במשך השנים. קליפ וידאו דומה הוכן לשיר "Another Girl, Another Planet", ואף על פי שהוא לא יצא רשמית, היה ניתן לראות ב-punkdisasters.com "Not Now" היה שיר בי-סייד לסינגל "I Miss You". במקור השיר הוקלט לאלבום "Blink-182", וניתן היה לשמוע אותו כשיר בונוס במהדורה שיצאה בבריטניה. שירים 1–4 טום דה-לונג' – שירה ונגינה על גיטרה מארק הופוס – שירה ונגינה על באס סקוט ריינור – תופים שירים 5–17 טום דה-לונג' – שירה ונגינה על גיטרה מארק הופוס – שירה ונגינה על באס טראוויס בארקר – תופים רוברט ג'וזף מאנינג ג'וניור – קלידים O (שירים מ-Cheshire Cat) מארק טומבינו (שירים מ-Dude Ranch ו-"I Won't Be Home for Christmas" (בגרסאות בריטניה)) ג'רי פין (שירים מ-Enema of the State, The Mark, Tom, And Travis Show, Take off Your Pants and Jacket, Blink-182, והשיר "Not Now") בלינק-182 ("Another Girl Another Planet") מידע על האלבום Greatest Hits באתר MusicBrainz מידע על האלבום Greatest Hits באתר AllMusic האלבום Greatest Hits באתר Discogs Top Rock & Alternative Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית) Top Alternative Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
ורנר אגק

ורנר אגק (בגרמנית: Werner Egk; ‏ 17 נולד ב-17 במאי 1901, באאוכזסהיים ליד דונאוורת', (donauworth) שבבוואריה גרמניה, ונפטר ב– 10 ביולי 1983, באינינג אם אמרזי), בבוואריה. שמו במקור היה ורנר מאייר. אגק למד אצל קרל אורף במינכן. כאשר שידורי הרדיו נעשו נחלת הציבור, עמד אגק על חשיבותם כתקשורת המונים ופיתח אופרות ומחזות רדיו. בראשית שנות ה-30' של המאה ה-20, הפנה אגק את מעייניו לבלט ואופרה. בשנת 1935 עלתה האופרה הראשונה שלו, "כינור הקסם" בביצוע בכורה בפרנקפורט' וב--1938ניצח על האופרה שלו "פר גינט" מבוססת על המחזה של הנריק איבסן. בתקופת המשטר הנאצי, עבד בלשכת המוזיקה של הרייך השלישי, ודבר זה נרשם לגנותו לאחר מלחמת העולם השנייה, אף כי לא לזמן רב, כיוון שעבודה זו הייתה חיונית לאגק, אם רצה להציל את יצירתו ולהתמיד בה. הקריירה הרצינית שלו החלה אחרי המלחמה. בגרמניה הכתירו את אגק בכינוי Komponist des Wiederaufbaus "מלחין השיקום" (שלאחר מלחמת העולם השנייה). מלבד היותו מנצח ומלחין, גם עמד בראש האוניברסיטה לאמנויות של ברלין בשנים (1950-1952) ותפס עמדה חשובה ב-GEMA מאז 1950; הוא היה גם הנשיא הגרמני הראשון של CIASK. מדיה וקבצים בנושא ורנר אגק בוויקישיתוף ורנר אגק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ורנר אגק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ורנר אגק, באתר קומפוניסטן דר גגנווארט ורנר אגק, באתר MusicBrainz (באנגלית) ורנר אגק, באתר Discogs (באנגלית) ורנר אגק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אבו מוסלים

אַבּוּ מֻסְלִם עַבְּד א-רַּחְמַאן בְּן מֻסְלִם אלְ-חֻ'רַאסַאנִיּ (בערבית: أبو مسلم عبد الرحمن بن مسلم الخراساني; בפרסית: ابومسلم خراساني; 700 לערך–755) היה שר צבא של כוחות בית עבאס ממוצא פרסי-טג'יקי, שהוביל את המהלכים הצבאיים של התנועה נגד שושלת בית אומיה. אבו מוסלם נולד בבלח' שבח'וראסאן (בצפון אפגניסטן של ימינו) בשנת 700 לערך וגדל בכופה שבעיראק. הוא הפך לתומך בבית עבאס לאחר שנפגש עם בן השושלת במכה, ובהמשך התיידד אישית עם הח'ליף העתידי א-ספאח. ב-736 התקוממו תושבי כופה נגד בית אומיה, אולם אבו מוסלם לא נטל חלק במרד וצפה מן הצד. עם מותו של השאם אבן עבד אל-מלכ ב-743 נקלע העולם האסלאמי למלחמת אזרחים, והקרע בין הפלגים השונים העמיק. בשלב זה הפך אבו מוסלם למנהיג צבאי והוביל את תומכי בית עבאס לניצחונם. לאחר מות א-ספאח בשנת 755, הוזמן אבו מוסלם לארמון הח'ליפות בידי אחיו ויורשו, אל-מנצור, והוצא להורג משום שנתפש כאיום על יציבות השלטון. לאחר מותו, התקוממו נגד השלטון תומכיו בח'וראסאן ושרי הצבא שלו, תוך שהם מפתחים אמונות (שמקורותיהן באסלאם ובזורואסטריות) בדבר אבו מוסלם. מאמיני התנועות הללו נקראו ח'רמיה. רובם האמינו שהוא לא מת ושהוא אפילו חי בהרים עם הנביא מוחמד וזרתוסטרה ועתיד לחזור ולנקום את נקמתו. הם התקוממו נגד השלטון העבאסי ולא דוכאו לחלוטין עד אמצע המאה ה-9 לפחות. מדיה וקבצים בנושא אבו מוסלים בוויקישיתוף אבו מוסלים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Goldschmidt, Arthur, A concise history of the Middle East (Boulder, Colorado: Westview Press) pp. 76–77, ISBN 0-8133-38859 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אן ד'ארק (סרט)

הפסיון של ז'אן ד'ארק (בצרפתית: La Passion de Jeanne d'Arc) הוא סרט אילם שהופק בצרפת בשנת 1928. הוא מבוסס על תיעוד משפטה של ז'אן ד'ארק. הסרט בוים על ידי קארל תאודור דרייר ומככבים בו רנה ג'ין פלקונטי, ואנטונין ארטו. הסרט מתאר בפרוטרוט את שעותיה האחרונות של ז'אן ד'ארק, לאחר נפילתה בשבי בידי האנגלים. הוא מביא את משפטה, כליאתה, עינויה ולבסוף הוצאתה להורג במחזה ייסורים. מה שהתבלט במיוחד באותה תקופה היה עבודת המצלמה של הסרט והדגש על הבעות הפנים של השחקנים. דרייר צילם הרבה מן הסרט בתקריב ואסר על שחקניו להתאפר, על מנת להיטיב לספר את הסיפור באמצעות הבעות פניהם. פלקונטי – בתפקידה השני והאחרון בקולנוע – קיבלה שבחים רבים על הופעתה מרובת הבעות הפנים כז'אן. הסרט היה מכוון במקורו להשתמש בטכניקה החדישה של הקול, אולם דרייר היה חסר את המימון הדרוש ולכן נותר הסרט אילם. דרייר ייעד את הסרט לצפייה בשקט מוחלט, בלא מוזיקה נלווית. על כל פנים, ב-1994 חיבר המלחין ריצ'רד אינהורן אורטוריה המבוססת על הסרט וקרויה בשם "קולות האור". היצירה זמינה כיום בגרסת ה-DVD של הסרט. ב-1999 סיפקה הזמרת האמריקנית Cat Power, ליווי מוזיקלי במספר הקרנות של הסרט באמריקה. דרייר ביסס את התסריט של "הפסיון של זואן ד'ארק" על רישומים היסטוריים ותמלילים שהתגלו רק כמה שנים לפני הפקת הסרט. מסמכים אלה פירטו את משפטה של ז'אן ד'ארק בשנת 1431, וסיפקו חומר מקור אותנטי שהעניק לסרט דמיון מרתק. לגילוי זה הייתה השפעה משמעותית על התיאור ההיסטורי של ז'אן ד'ארק, העלה את מעמדה והדגיש את העוול העמוק של משפטה והוצאתה להורג על ידי האנגלים ומשתפי הפעולה שלהם. חלק מהמבקרים סבורים שז'אן ד'ארק הוא הסרט האילם הטוב ביותר שנעשה אי פעם, ופאולין קייל כתבה כי משחקה של פלקונטי את ז'אן ד'ארק הוא "ההופעה הטובה ביותר שהייתה אי פעם בסרט". על כל פנים, הסרט נאסר להקרנה בבריטניה, בשל אופן הצגתו את החיילים הבריטים האכזריים הלועגים ומענים את ז'אן בסצינות המשקפות את התיעודים מן הברית החדשה של החיילים הרומאים הלועגים ומענים את ישו הנוצרי. הארכיבישוף של פריז היה אף הוא ביקורתי ודרש לערוך שינויים בסרט. לא ידוע אם בקשה זו נענתה, אם לאו. הגרסה המקורית של הסרט נעלמה למשך מספר עשורים, לאחר שאש לחכה את העותקים המקוריים של הסרט. דרייר עצמו ניסה לאסוף גרסאות מעותקים ששרדו ואולם הוא נפטר בעודו מאמין שהגרסה המקורית אבדה לעד. כמעט בדרך נס, נמצא ב-1981 העתק של הסרט המקורי, היה זה בארון הבגדים של החצרן בבית חולים לחולי נפש באוסלו. גרסה זו זמינה כיום ב-DVD. סצינות מז'אן ד'ארק מופיעות בסרטו של ז'אן-לוק גודאר לחיות את חייה משנת 1962, שבו צופה השחקנית הראשית בסרט בקולנוע ומזדהה עם ז'אן ד'ארק. בהנרי וג'ון, נראה הנרי מילר צופה בקטעים האחרונים מתוך הסרט וקול קורא מכתב לאנאיס נין, המשווה אותה לז'אן ד'ארק ואת עצמו ל"נזיר המשוגע", דמות אותה מגלם אנטונין ארטו. מדיה וקבצים בנושא ז'אן ד'ארק בוויקישיתוף ז'אן ד'ארק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "ז'אן ד'ארק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ז'אן ד'ארק", באתר נטפליקס "ז'אן ד'ארק", באתר AllMovie (באנגלית) "ז'אן ד'ארק", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ז'אן ד'ארק", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ז'אן ד'ארק", באתר אידיבי "ז'אן ד'ארק", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ז'אן ד'ארק ברשימת מאה הסרטים הרוחניים המשמעותיים ביותר ב-Arts & Faith מסה באוסף קריטריון מאת קרל תיאודור דרייר Judy Bloch, The Passion of Joan of Arc, Berkeley Art Museum and Pacific Film Archive, ‏18 September 2017
איש הקובייה

איש הקובייה הוא ספר שנכתב על ידי הסופר ג'ורג' קוקרופט ב-1971 תחת שם העט "לוק ריינהרט". הספר מספר את סיפורו של פסיכיאטר שמתחיל לקבל החלטות בחייו באמצעות הטלת קובייה, ומפורסם בחתרנות שלו, בגישתו האנטי-פסיכולוגית ובכך שהוא שיקף רעיונות שהיו נפוצים בתחילת שנות ה-70. על עטיפת הספר נכתב "ספר זה יכול לשנות את חייך", מה שזירז את הפיכתו לספר קאלט מודרני. עקב טבעו החתרני של הספר וקיומם של פרקים העוסקים בנושאים שנויים במחלוקת כגון אונס, רצח וניסיונות מיניים שונים, הוא נאסר לפרסום במספר מדינות. הספר מספר את סיפורו של פסיכיאטר בשם לוק ריינהרט המרגיש משועמם ולא מסופק מחייו, וכתוצאה מתחיל לקבל החלטות שונות בחייו באמצעות הטלת קוביות. עם התקדמות העלילה הגיבור נעשה משועבד לחלוטין להחלטות הקובייה, ובחייו מתחילים להופיע מקרי אונס, רצח, "מסיבות קובייה", התפרצות מחלות נפש, ומלחמה בתאגידים אמריקאים. בספר יש תיאור של היווצרות כת סביב הגיבור ומחקרו הפסיכולוגי, כגון תוכניתו "להזדיין ללא פחד בשביל הנאה ורווח". הרעיון שעומד בבסיס הפסיכולוגיה של חיי קוביות הוא ריבוי הרצונות המנוגדים שיש באדם. מצב זה, בו תכתיבי החברה והציפיות שלה מהאינדיבידואל מדכאות חלק גדול מדחפיו ורצונותיו, גורם לאומללות, שעמום, תסכול ורגשות-אשמה. חיי הקוביות אינם ניהליזם, כפי שנהוג לטעות ולחשוב, מכיוון שהאפשרויות שניתנות לקובייה הן ביטוי לאישיותו של האדם המטיל את הקובייה. הקובייה מעניקה זכות קיום לאפשרויות שהאדם לעולם לא היה מרשה לעצמו לממש, מטעמים חברתיים שונים. הקובייה, אשר מעניקה ביטוי לנפש רבת הפנים, מסירה מעל האדם את כובד ההחלטה ומשחררת אותו לחופשי, ובזה עיקר כוחה. מאפיין זה, שבו האדם כפוף לחוקים שרירותיים הנוטלים ממנו את זכות הבחירה והשיפוט, מקביל למעשה לדתות הממוסדות שבהן חברים מאות מיליוני אנשים. כך, שאם מעניק האדם סיכוי של 1 מ-6 לפיתוי אשת חברו, הרי 1/6 מאישיותו רוצה בכך, והקובייה מעניקה לפן זה באישיותו מימוש וקיום, אם בחרה שיעשה את המעשה ואם לאו. עצם העלאת האפשרות למישור המעשי, מסוגלת להקל על בעיות הנפוצות בחברה המערבית כגון שעמום, תסכול, הדחקה וכניעה מוחלטת לתכתיבי החברה. אתר הבית של ג'ורג' קוקרופט קטעים מהספר (באנגלית) איש הקובייה, באתר OCLC (באנגלית)
נער המלקות

נער מלקות היה, לכאורה, מין משרת בבתי המלוכה של אירופה שהיה סופג מלקות כעונש על מעשים שעשה נער מבית המלוכה. על פי החוקים של אותם הימים, אסור היה לפגוע פיזית בבני משפחת המלוכה, לכן נבחרה חלופת "נער המלקות", כדי לאפשר למחנכי הצעירים מבית המלוכה לבטא את מורת רוחם ממעשים מסוימים של אותם הצעירים ולהמחיש לצעירים שמעשיהם פסולים וגוררים עונש. המשרה הייתה מבוקשת על ידי בני דלת העם שראו בה דרך לשפר את מעמדם החברתי-כלכלי. יש לציין שיש מעט ראיות לקיומו של המנהג, וקיומו מוטל בספק בקרב היסטוריונים. חלקם מחשיבים אותו כמיתוס, וחלקם סבורים שייתכן שהיה נהוג עבור מלך-ילד בלבד, ולא עבור נסיכים או בני אצולה ככלל. מארק טוויין ביסס את ספרו "בן המלך והעני" על שני גיבורים, האחד אדוארד השישי, מלך אנגליה, והשני בן עניים אנגלי בשם טום קאנטי (Tom Canty). טום היה דומה כשתי טיפות מים לבן המלך, ומצא עצמו ממלא, שלא בטובתו, את מקומו כשיורש העצר האמיתי גורש מהארמון. טום, בתפקידו כבן המלך המדומה, פגש את נער המלקות והזדעזע למחשבה שמישהו יקבל מלקות במקומו. סיפור זה פרסם את קיום משרת "נער המלקות".
גרעין הברך הצדי

גרעין הברך הצדי או LGN (באנגלית: Lateral geniculate nucleus) הוא אזור בתלמוס, אשר נמצא במוח הביניים. שמו של הגרעין ניתן לו על שום דמיונו לברך כפופה (genu, פירושו "ברך"). גרעין הברך הצדי הוא מבנה דו-צדדי (הוא נמצא על שתי המיספרות במוח), ומורכב משש שכבות של תאי עצב בכל המיספרה. הגרעין מעורב בתהליך התפיסה החזותית. הוא מקבל מידע חזותי מהרשתית באמצעות עצב הראייה ומעביר את המידע הלאה, בעיקר אל האזור הראשוני בקליפת המוח הראייתית (V1), כאשר כל שכבה בו מקבלת קלט מעין אחת בלבד. כ-90% מהסיבים העצביים שבעצב הראייה מגיעים לגרעין הברך הצדי. בפרימטים, גופי התאים בשתי השכבות הפנימיות ביותר גדולים יותר מגופי התא שבארבע השכבות החיצוניות. מטעם זה נקראות שתי השכבות הפנימיות “השכבות המאגנו-תאיות” (magnocellular layers, מאגנום פירושו “גדול” בלטינית), ואילו ארבע השכבות החיצוניות נקראות “השכבות הפארוו-תאיות” (parvocellular layers פרבוס פירושו “קטן”). שני סוגי השכבות משתייכים לשתי מערכות נבדלות, המופקדות על ניתוח סוגים שונים של מידע חזותי. כל אחת מן המערכות מקבלת קלט מאחד הסוגים של תאי הגנגליון ברשתית - מתאי M או מתאי P. שדות הקלט של התאים בגרעין הברך הצדי שומרים על אותו ארגון של מרכז והיקף, הקיים בתאי הגנגליון המתקשרים אליהם. שכבות 1 ו- 2 מורכבות מתאי המערכת המאגנו-תאית. מערכת זו קיימת בכל היונקים, בעוד שהמערכת הפארוו-תאית קיימת בפרימטים בלבד. תאי העצב של המערכת המאגנו-תאית ניחנים במאפיינים של תאי M (בשכבת תאי הגנגליון). כלומר, הם אינם מקבלים מידע על צבע, אינם מאפשרים הבחנה בפרטים דקים ותגובתם לגירוי חזותי קצרה ומהירה. תאים אלה מעורבים כפי הנראה בעיבוד חזותי שרמת דיוקו פחותה, אך הם מסוגלים להבחין בהבדלי בהירות דקים וגם רגישים במיוחד לתנועה. בפרימטים שכבות 3 עד 6 מורכבות מתאי המערכת הפארוו-תאית. תאי העצב של מערכת זו ניחנים במאפיינים של תאי P (בשכבת תאי הגנגליון), כלומר הם מנתחים מידע על צבע ומצטיינים בכושר גבוה של הפרדה מרחבית, ומכאן - בעיבוד חזותי שרמת דיוקו גבוהה. מנגד, תגובותיהם איטיות ומתמשכות ואין הם רגישים לתנועה. גזע המוח קליפת הראייה העיקרית מדיה וקבצים בנושא גרעין הברך הצדי בוויקישיתוף ישי-קרין, נ. (2005). דיסלקסיה, רכיבה על סוסים והצרבלום. מתוך אתר פסיכולוגיה עברית.