laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אשל

הָאֵשֶׁל (שם מדעי: Tamarix) הוא סוג עץ ממשפחת האשליים (Tamaricaceae) המונה כ-50 עד 60 מינים, חלקם נשירים וחלקם ירוקי-עד, חלקם עצים וחלקם שיחים. עצי אשל בנגב ובערבה, למעט אלה שניטעו בחלקות עיבוד ובשולי דרכים, הם ערכי טבע מוגנים על פי חוק. עץ בשם "אשל" מוזכר בתנ"ך שלוש פעמים. בספר בראשית, כאשר אברהם כורת ברית עם אבימלך מלך גרר בבאר שבע, כתוב: וַיִּטַּע אֵשֶׁל בִּבְאֵר שָׁבַע וַיִּקְרָא-שָׁם בְּשֵׁם ה' אֵל עוֹלָם. בספר שמואל א' מסופר כי שאול ישב תחת האשל: וְשָׁאוּל יוֹשֵׁב בַּגִּבְעָה תַּחַת-הָאֶשֶׁל בָּרָמָה, וַחֲנִיתוֹ בְיָדוֹ, וְכָל-עֲבָדָיו, נִצָּבִים עָלָיו ותחת האשל גם נקבר שאול עם יהונתן בנו: וַיִּקְחוּ, אֶת-עַצְמֹתֵיהֶם, וַיִּקְבְּרוּ תַחַת-הָאֶשֶׁל. בהתאם לאזכורים אלו, ניתן להסיק שהאשל היה עץ עם צל רב שישבו תחתיו ועץ מכובד לקבור תחתיו. העצים של כמה ממיני האשל מגיעים לגובה רב, והם מאריכים ימים (עד 150 שנה ואף למעלה מכך). המין הגבוה ביותר הוא אשל הפרקים (Tamarix aphylla), והוא מיתמר לגובה של עד 15 מטרים. במינים אחרים שולטת צורת השיח והצמח חסר גזע מרכזי אחד. חלק ממיני האשל הם אלרגנים לפי הספרות הבוטנית. רוב מיני האשל הם ממוצא סהרו-אפריקאי, והם קשורים לאזורים חוליים, לאפיקי נחלים או לשטחי מלחה. יש ביניהם מינים המסוגלים לעמוד בתנאי מליחות קיצוניים ביותר. המזרח הקרוב הוא מרכז תפוצה חשוב של האשל המצוי. האשל הוא אחד ממיני העצים הבודדים המסוגלים להתפתח היטב בתנאי היובש של הנגב. הוא נמנה עם הצמחים מפרישי המלח, המיועד לקלוט את הלחות שבאוויר במשך הלילה. ביום, האשל פולט את הלחות ולכן קריר בסביבתו הקרובה. המלח מופרש מהעלים, נמס מהטל, מטפטף לאדמה ומעלה בצורה משמעותית את רמת המליחות בשכבותיה העליונות. הדבר משמיד את הצמחים סביב העץ, וגורם ל"מעגלי צריבה" סביב הגזע, דבר הניכר ממרחק רב. כל המינים של האשל מפתחים מערכת שורשים כפולה: שורשים מעמיקים לחיפוש שכבות לחות ומי תהום ושורשים המתפשטים לרוחב, למרחק רב. צבעו הכללי של העץ ירוק-אפרפר, עקב המלח המופרש מעליו. בעת הפריחה הוא מתכסה בפרחים סגולים. plant/salt-cedar אשל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אשל, באתר ITIS (באנגלית) אשל, באתר NCBI (באנגלית) אשל, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אשל, באתר Tropicos (באנגלית) אשל, באתר GBIF (באנגלית) אשל, באתר IPNI (באנגלית) גליליאו - מגזין המדע, ‏אשל הארץ, באתר "הידען", 16 באוקטובר 2011 אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח ספר בראשית, פרק כ"א, פסוק ל"ג ספר שמואל א', פרק כ"ב, פסוק ו' ספר שמואל א', פרק ל"א, פסוק י"ג אנציקלופדיה מקראית, ערך אשל ר' בדף האלרגניים באתר "צמח השדה"
גנדן צ'ואקי ניאמה

גנדן צ'ואקי ניאמה (בטיבטית; དགེ་འདུན་ཆོས་ཀྱི་ཉི་མ་; נולד ב-25 באפריל 1989 בלהארי, טיבט) הוא, על פי ממשלת טיבט הגולה, הגלגול ה-11 של הפאנצ'ן לאמה בבודהיזם הטיבטי, והאסיר הפוליטי הצעיר בעולם, הוא ומשפחתו מוחזקים בכלא הסיני מאז 1995. ניאמה הוכרז על ידי הדלאי לאמה ה-14, טנזינג גיאטסו, כגלגול של הפאנצ'ן לאמה (תואר השני בחשיבותו מבין רשויות הדת בטיבט) ב-14 במאי 1995. בעקבות ההכרזה השלטונות הסיניים עיכבו את יושב ראש ועדת האיתור, צ'אדרל ריפונשה והחליפוהו בסנגצן לובסנג גיאלטסן, יריבו של הפאנצ'ן לאמה ה-10, צ'וסגי גיאנטסן. צ'אדרל ריפונשה הואשם במזימה בשיתוף פעולה עם הדלאי לאמה. לאחר מכן נעצרו ניאמה, אז בן 6 בלבד, ומשפחתו. במאי 1996 הודו השלטונות הסיניים כי הם מחזיקים במשפחה ב"מאסר הגנתי", ונתנו הצהרה דומה בנובמבר 1999. לאחר ועידה ב-10 וב-11 בנובמבר 1995, הודיעו השלטונות הסיניים על בחירת ילד אחר כפאנצ'ן לאמה באמצעות "קלפי הזהב". בחירה זו לא הוכרה על ידי הממשלה הטיבטית בגולה ועל ידי הדלאי לאמה, טנזינג גיאטסו. הדלאי לאמה ביקש משלטונות סין שלכל הפחות יאפשרו לילד לקבל את הכשרתו הדתית מנזירים בודהיסטים, אך הם אינם מאפשרים לאיש, כולל ארגונים בינלאומיים, להיות במגע עמו או עם משפחתו. בארמונו של הדלאי לאמה בדרהמסלה עילית (בהודו) ישנו עץ סמוך למקדש ובו תמונתו של ניאמה, עליה תולים בכל יום שישי סרט לבן ומתפללים לשחרורו מכלאו. על פי הממשלה הסינית, ניאמה מוחזק בתנאים טובים במקום כלשהו בסין והוא לומד בבית ספר. לפי עמדתה, המיקום שבו הוא מוחזק סודי כדי לשמור על פרטיותו. מדיה וקבצים בנושא גנדן צ'ואקי ניאמה בוויקישיתוף
קרול ריד

סר קרול ריד (באנגלית: Carol Reed;‏ 30 בדצמבר 1906 – 25 באפריל 1976), במאי קולנוע בריטי, זוכה פרס אוסקר על העיבוד הקולנועי למחזמר הבימתי, "אוליבר!" (1968). ריד נולד בלונדון כבנו מחוץ לנישואים של השחקן-מפיק סר הרברט בירהום תרי, ופילגשו מיי פיני ריד. ריד שירת בצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה, וחוויותיו מתקופה זו שימשו לו השראה כשנושא המלחמה הופיע בסרטיו העתידיים. הוא החל את קריירת המשחק שלו עוד כשהיה נער. תקופת חניכות כמנהל-הצגות ושחקן-במאי לצדו של סופר המתח אדגר וואלאס הכשירה אותו לעבודה פורייה בקולנוע. עד מהרה החל לביים ולהפיק סרטים. את ראשית תהילתו קנה עם הסרטים "כוכבים מציצים מרום" (על-פי הרומן של קרונין) וסרט המלחמה "הדרך קדימה". בין הסרטים שביים והפיק: "Kipps", עיבוד לספרו של ה. ג'. ולס, "מר פיט הצעיר" (1942) ו"האדם השלישי" (1949), על פי ספרו של גרהם גרין. "האדם השלישי", סרט אפל, נחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם. ג'וזף קוטן גילם בסרט אמריקאי ישר וטוב הנאלץ להתעמת עם המציאות הקשה בווינה שלאחר מלחמת העולם השנייה ופוגש בדמות אפלה שבשולי החוק, המגולמת על ידי אורסון ולס, ובאהובתו המגולמת על ידי אלידה ואלי. עד אמצע שנות החמישים של המאה ה-20 נחשב ריד לבכיר במאי הקולנוע הבריטי (לאחר שאלפרד היצ'קוק עבר לארצות הברית) וכאחד מהטובים בבמאי הקולנוע בעולם. ב-1956 ביים את הסרט טרפז עם טוני קרטיס וברט לנקסטר וב-1959 ביים את "האיש שלנו בהוואנה" לפי תסריט של גרהם גרין. מראשית שנות השישים חלה ירידה ברורה ביכולותיו ומרבית הסרטים שעשה עד מותו לא עמדו ברמת יצירות המופת שלו ודירדרו את המוניטין שלו. כמו כן ביים ריד את הסרט "ייסורים והתלהבות" (1965), בו גילם צ'רלטון הסטון את דמותו של מיכלאנג'לו בואונרוטי, ורקס הריסון את האפיפיור יוליוס השני, בדרמה היסטורית שנעה סביב עבודתו של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית. הוא גם עיבד שתי יצירות נוספות של הסופר הבריטי גרהם גרין: "האיש שלנו בהאוואנה" ו-"The Fallen Idol", שהתבסס על סיפור קצר של הסופר. בשנת 1953 היה קרול ריד לבמאי הסרטים הראשון שקיבל תואר אבירות בזכות יצירותיו. נישואיו הראשונים היו עם השחקנית הבריטית דיאנה ויינראד, ולאחר שנפרדו נישא לשחקנית פנלופה וורד, אם בנו היחיד - מקס. הוא היה דודו של השחקן הנודע אוליבר ריד. בשנת 1968 ביים קרול ריד את הסרט זוכה האוסקר "אוליבר!", מחזמר על פי הרומן אוליבר טוויסט של דיקנס. אחיינו, אוליבר ריד, שחקן קולנוע מצליח, השתתף בסרט בתפקיד ביל סייקס. הסרט שגרף חמישה פרסי אוסקר, כולל לסרט ולבמאי, היה עיבוד קולנועי ראשון למחזמר המצליח מברודוויי, שמונה שנים קודם לכן. הצלחת "אוליבר", שזכה אף לביקורות מעולות, השיבה, לשעה, לריד את שמו ומעמדו. סרטו האחרון היה "העין הציבורית" (1972), עיבוד למחזהו של פיטר שאפר, בו כיכבו מיה פארו וחיים טופול הישראלי. ארבע שנים אחר כך נפטר מהתקף לב בביתו שבצ'לסי, לונדון, בגיל 69. מדיה וקבצים בנושא קרול ריד בוויקישיתוף קרול ריד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קרול ריד, באתר AllMovie (באנגלית) קרול ריד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קרול ריד, באתר MusicBrainz (באנגלית) הנפילה מן האולימפוס, דבר, 12 באוגוסט 1960 קרול ריד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קרול ריד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ג'ון שלזינגר

ג'ון שלזינגר (באנגלית: John Schlesinger‏; 16 בפברואר 1926 – 15 ביולי 2003) היה במאי קולנוע יהודי-בריטי, זוכה בפרס האוסקר על הסרט "קאובוי של חצות" (1969). נולד בלונדון למשפחה יהודית. בתום לימודיו בקולג' הלך לעבוד כשחקן בטלוויזיה (1953), ובהמשך בסרטי קולנוע, אולם במהרה הבין שעתידו נמצא מאחורי המצלמה, והחל לביים. תחילה לטלוויזיה, אך בראשית שנות השישים נטש לחלוטין את הטלוויזיה והתמסר לבימוי סרטי קולנוע. סרטו הראשון נקרא "A Kind of Loving", בו הופיע השחקן אלן בייטס. אחר כך ביים את הסרטים "בילי בדאי" ו"דארלינג", שבשניהם הופיעה ג'ולי כריסטי. שלושת סרטיו הראשונים הללו מתארים את אורח החיים העירוני באנגליה. סרטו הבא היה "הרחק מן ההמון הסוער", עיבוד לספר באותו השם של תומאס הרדי. לאחר מכן ביים את סרטו עטור השבחים "קאובוי של חצות" (1969), שזכה בפרס אוסקר בפרס הסרט והבימוי. היה זה הסרט מוגבל הצפייה (X-rated) היחיד בתולדות האוסקר שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר, בשל תכנים הומוסקסואלים מובהקים. שלזינגר עצמו - אף שהיה נשוי - היה הומוסקסואל מוצהר שניהל במקביל לנישואיו גם מערכת יחסים ארוכת שנים עם אהובו וראה כשליחות החדרת מסרים הומואיים לתיגבור הסובלנות והתודעה הציבורית בתחום. סרטיו המאוחרים כוללים את "יום ראשון הארור" (1971) בכיכובה של גלנדה ג'קסון, "יומו של הארבה" (1975),על פי רומן המופת של נתנאל וסט שעסק בימי השפל הגדול בארצות הברית, "איש המרתון" (1976) על פי הרומן של ויליאם גולדמן, עליו קיבל לורנס אוליבייה את פרס גלובוס הזהב ומועמדות לאוסקר, הסרט המלחמתי "יאנקים" (1979), "במרומי הפסיפיק" בכיכובה של מלאני גריפית', סרט הטלוויזיה "שאלה של ייחוס", על פי המחזה מאת אלן בנט, "אהבה חפה מפשע" (1993) עם אנתוני הופקינס שעסק בנפילת חומת ברלין וסרטו האחרון, "הדבר הטוב הבא" (2000) שהייתה קומדיה בכיכובה של מדונה, שהביקורות קטלו ושנכשל בקופות. שלזינגר ביים גם כמה סרטי טלוויזיה, אחדים מהם, כמו הדרמה "אנגלי בחו'ל" על גלות המרגל הבריטי גאי ברג'ס, זכו לשבחים רבים. שלזינגר עבר ניתוח מעקפים ב-1998, ובדצמבר 2000 סבל משבץ מוחי שהוביל לבסוף למותו ביולי 2003 בגיל 77. "בילי בדאי" (1963) "דרלינג" (1965) - מועמדות לאוסקר "קאובוי של חצות" (1969) - פרס האוסקר "יום ראשון הארור" (1971) - מועמדות לאוסקר "יומו של הארבה" (1975) "הבז ואיש השלג" (1985), עם שון פן וטימותי האטון "מאדאם סוזצקה" (1988), עם שירלי מקליין "עין תחת עין" (1996), עם סאלי פילד "הדבר הטוב הבא" (2000), עם מדונה ורופרט אוורט ג'ון שלזינגר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ון שלזינגר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ג'ון שלזינגר, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ון שלזינגר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ון שלזינגר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ון שלזינגר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
החברה הגבוהה (סדרת טלוויזיה)

החברה הגבוהה (באנגלית: Mile High) היא סדרת דרמה בריטית ששודרה במקור בערוץ Sky1 בין השנים 2003 ל-2005. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הוט 3. שם התוכנית נגזר מהמושג "Mile high club", המתייחס למי שקיימו יחסי מין בשעת טיסה. הסדרה שודרה בארצות הבאות: אוסטרליה, בריטניה, ישראל, ארצות הברית, צרפת, פינלנד, איסלנד, הודו, ניו זילנד, שוודיה ודרום קוריאה. שיר הנושא של הסדרה הוא "The World Is Mine" של להקת Hooverphonic. הסדרה עוסקת באנשי הצוות של חברת התעופה "פרש". חוויותיהם בזמן הטיסות, וגם בין טיסה לטיסה, כאשר הם שוהים בבתי המלון בחו"ל, וחייהם הפרטיים מחוץ לשעות העבודה. רוב הדמויות הן בריטים צעירים המחפשים סטוצים וריגושים. הסדרה נחשבת לסדרת דרמה, אך היא מכילה מעט קומדיה ואף פורנוגרפיה. ג'ו-אנה נולס - ג'ניס סטיל נעמי ראיין - ליהן אוונס אדם סינקלר - ויל או-בראיין שרה מנרס - קיי סי (קת'רין קאסנדרה) גרגורי ג'יימס רדמונד - ג'ייסון מורדוך אמה פרגוסון - אמה קויל תום וויסדום - מרקו ביילי מת'יו צ'מברס - ג'ון בריסון ג'ו-אנה נולס - ג'ניס סטיל נעמי ראיין - ליהן אוונס אדם סינקלר - ויל או-בראיין תום וויסדום - מרקו ביילי קריסטופר וילרייס - נייג'ל קרוקר ג'ון פיצ'רד - ג'יק פילפס קטי אדוארד - לורנה ניובולד לוק רוברט - דן פיטרסון שרה פרוקי - שורלט טיילור סקוט אדקין - אד רוסל סקי סקטמן - פופי פילפס ג'ני פורטץ - רייצ'ל פוטר "החברה הגבוהה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "החברה הגבוהה", באתר Metacritic (באנגלית) "החברה הגבוהה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אתר המעריצים הרשמי (אורכב 27.11.2020 בארכיון Wayback Machine) (באנגלית) מדריך פרקים (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיינקה כץ

מיינקה כץ (בכתיב יידי: מעינקע קאַץ; באנגלית: Menke Katz‏; 1906 – 24 באפריל 1991) היה משורר יידיש, שכתב שירה גם באנגלית, מסאי ומתרגם. מיינקה כץ נולד בליטא, והיגר לארצות הברית כבר בשנת 1920, בגיל 14. הוא מהבודדים מבין משוררי היידיש בארצות הברית שהחל לכתוב שירה באנגלית לאחר הגירתו. בארצות הברית הוא מוכר כמשורר דו-לשוני. שירי היידיש המוקדמים שלו תורגמו לאנגלית בידי המתרגם הישראלי לשעבר, פרופ' בנימין הרשב ואשתו ברברה. רבים משיריו של מיינקה כץ הולחנו, הוא עצמו נהג לשיר אותם בהופעותיו עם הגיטרה שלו, והפכו לשירים מוכרים ואהובים. שירים רבים משלו הולחנו בידי מאיר בוגדנסקי. בנו הוא החוקר הירש-דוד כץ. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. לעברית תורגם רק ספר אחד מספריו. בבית הספרים הלאומי רשומים 10 מספריו ביידיש, וכן רשומים שניים מספריו באנגלית. מעינקע קאץ, פרח סלע (מאנגלית: דב ורדי), ספרית פועלים, 1973. משה יונגמאן, "פת דלמעלה" [על ספרו של מעינקע קאץ, "צפת"], בתוך: די גאלדענע קייט, 101, 1979. הירש-דוד כץ, "מיין טאטע מעינקע קאץ" [יידיש: "אבי, מיינקה כץ"] בתוך: די גאלדענע קייט, 132, 1991. שלום שטרן, "די דיכטונג פון מעניקע קאץ" [יידיש: "כתיבתו של מיינקה כץ"], בתוך: יידישע קולטור, 41, 1979. מעינקע קאץ (1906-1991), דף שער בספרייה הלאומית Dovid Katz and Harry Smith (eds.), Menke: The Complete Yiddish Poems of Menke Katz (trans.: Benjamin Harshav and Barara Harshav), New York: Ths Smith Menke Katz: משיריו (ביידיש) Menke Katz: 19 poems, באתר של בנו, דוד כץ (באנגלית) על מנקה כץ ועל בנו, באתר של Eilat Gordin Levitan (באנגלית) שירי מיינקה כץ (יידיש מול אנגלית) יצירותיו של מענקע קאַץ, באתר הספרייה הדיגיטלית של אוניברסיטת פנסילבניה Richard F. Shepard, Menke Katz, 85, Poet Appreciated For His Lyrical Style, died, NY Times,‏ April 26, 1991
פאול זאכר

פאול זאכר (Paul Sacher ‏28 באפריל 1906 - 26 במאי 1999) היה מנצח, נותן חסות ואמרגן שווייצרי. זאכר למד, בין השאר, אצל פליקס ויינגרטנר. בשנת 1926 ייסד את התזמורת הקאמרית של בזל לנגינת מוזיקה מלפני התקופה הקלאסית ויצירות מודרניות. הודות לעושרו הרב, יכול היה להזמין יצירות אצל מספר רב של מלחינים ידועי שם, ביניהם איגור סטרווינסקי (שכתב בשבילו את הקונצ'רטו ב-רה מז'ור), בלה בארטוק (דיוורטימנטו ו"מוזיקה לכלי-מיתר, כלי-הקשה וצ'לסטה"), ארתור הונגר (יצירות רבות, ביניהן הסימפוניות השנייה והרביעית ("מנעמי בזל"), פאול הינדמית,, אליוט קרטר והריסון בירטוויסל. יצירתו של פייר בולז, Messagesquisse הייתה אחת ממספר יצירות לחגיגת יום הולדתו השבעים של זאכר. מדיה וקבצים בנושא פאול זאכר בוויקישיתוף פאול זאכר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פאול זאכר, באתר Last.fm (באנגלית) פאול זאכר, באתר AllMusic (באנגלית) פאול זאכר, באתר MusicBrainz (באנגלית) פאול זאכר, באתר Discogs (באנגלית) פאול זאכר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
CIRCA

האם התכוונתם ל... Clandestine Insurgent Rebel Clown Army – רשת של קבוצות פעילי שמאל שהתפתחה בבריטניה המוחה נגד תאגידים, גלובליזציה, מלחמה, שלטונות וגורמים נוספים המבטאים לדעתם אי צדק Circa – מילה הלטינית שמשמעותה בקירוב. השימוש העיקרי במילה זו הוא במתן תאריכים
גומרות הולכות

"גומרות הולכות" היא תוכנית מערכונים ישראלית, ששודרה בשנת 2006 בערוץ 2, במסגרת זכיינית השידור רשת. התוכנית, אשר מבוססת על תוכנית הטלוויזיה של ערוץ 4 הבריטי "Smack The Pony" (אנ'), מקבצת מערכונים הנוגעים בעולמן של נשים צעירות, בנושאים כמו זוגיות, חתונות, קריירה, סקס, טרנדים ועולם הרווקות. הגרסה הישראלית מתבססת ברובה על מבחר מערכונים מהפורמט הבריטי, לצד מספר רב של מערכונים, אשר נכתבו על ידי תסריטאים ישראליים. את המערכונים מובילות השחקניות ענת וקסמן, איילת זורר ומיה דגן, לצד דני גבע, אשר אחראי על התפקידים הגבריים. סגנון התוכנית דומה במקצת לסגנון התוכנית "קצרים". הסדרה זכתה למדרוג (רייטינג) גבוה, שמספר פרקים השיגו מדרוג של מעל 20%. התוכנית זכתה לביקורות שנויות אצל מבקרי הטלוויזיה, גואל פינטו ב"הארץ" כתב: "מדובר בתוכנית סקסיסטית, המציגה את המין הנשי כשטחי ואווילי", בשעה שאריאנה מלמד ב־ynet, הדגישה את הקונספט החינני של התוכנית. ניר קיפניס ב"גלובס" כתב: "עונה חדשה של "גומרות הולכות" החלה אמש והוכיחה שוב שבתחום הקומדיה, גם שחקניות טובות וטקסטים מושקעים יכולים לייצר בדיחות בינוניות". "גומרות הולכות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "גומרות הולכות", באתר אידיבי "גומרות הולכות", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית רותה קופפר, לאן את ממהרת, באתר הארץ, 13 ביולי 2006 רותה קופפר, רצות לספר לחבר'ה, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2006 רועי פינקלשטיין, יאיר לפיד חזר הישר לראש טבלת הרייטינג עם 22.1%; "גומרות הולכות" אחריו עם 21.9%, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2006 יעל גאוני, ‏מהדורת שבת של חדשות 2 מובילה עם 22.7% רייטינג, באתר גלובס, 12 בנובמבר 2006 גואל פינטו, ישראלית שטחית וחרמנית, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2006 אריאנה מלמד, אל תגמרו ואל תלכו, באתר ynet, 31 באוקטובר 2006 ניר קיפניס, ‏עונה חדשה, בדיחות ישנות, באתר גלובס, 28 במרץ 2007 ניר קיפניס, ‏נשי ותיהני, באתר גלובס, 2 בינואר 2007
סניורה

האם התכוונתם ל... חנא סניורה – פוליטיקאי ואיש עסקים נוצרי-ירושלמי פואד סניורה – ראש ממשלת לבנון סימון סיניורה – שחקנית וסופרת צרפתייה סניורליזם – ארגון הכלכלה והחברה האיכרית בתקופת ימי הביניים באירופה סניור
הסמקה

הסמקה היא מצב טבעי ונפוץ למדי שבו כלי הדם שבאזור הלחיים מתרחבים באופן לא רצוני, והלחיים "מקבלות" צבע ורוד-אדמדם. ההסמקה נפוצה כשמרגישים מבוכה, כעס, התרגשות או בושה, אם כי לפעמים מזוהה עם התאהבות או עם רגשות רומנטיים כלשהם. הרחבת כלי הדם ההיקפיים. כשהסמקה מופיעה ללא סיבה "מספיק טובה" זה עלול להיות סימפטום של חרדה חברתית. הסמקה נגרמת גם מפעילות גופנית: כשחום הגוף נהיה גבוה, מערכת ההובלה מזרימה דם ללחיים, כדי לצנן את הגוף. פחד מהסמקה נקרא אריתרופוביה – מהמילים היווניות ερυθρός, אדום, ו- φοβία, פחד; מילולית "פחד מאדמומיות". ד"ר איתי גל, למה אנחנו מסמיקים?, באתר ynet, 21 במרץ 2007 ד"ר שאול נבון, מבוכה ניתנת לטיפול: כך תטפלו בהסמקה, באתר הארץ, 25 באפריל 2010 יורם שורק, ‏דברים שיורמים יודעים: החידה האבולוציונית של ההסמקה, באתר "הידען" יפעת סני‏, אדום אדום: כל מה שצריך לדעת על הסמקה, באתר וואלה, 8 ביולי 2014 הניו יורק טיימס, זה ייגמר בדם: למה אנחנו מסמיקים?, באתר הארץ, 23 בינואר 2020 מוניץ, ח' (עורך). (2016). פרקים נבחרים בפסיכיאטריה מהדורה שישית. תל אביב: דיונון. ערך זה הוא קצרמר בנושא בריאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כווית שמש

כווית שמש היא סוג של כווית קרינה המשפיעה על רקמות חיות, כגון העור, הנובעת מחשיפת יתר לקרינה אולטרה סגולה (UV), בדרך כלל מהשמש. תסמינים נפוצים בבני אדם ובעלי חיים כוללים - עור אדום או אדמדם אשר חם למגע או כואב, עייפות כללית, וסחרחורת קלה. תסמינים אחרים כוללים שלפוחיות, קילוף של העור, נפיחות, עור מגרד ובחילה. כוויות שמש הן שכיחות למדיי ומשפיעות על אנשים מכל הגילאים ועם כל סוגי העור, אך היא שכיחה יותר אצל אנשים בהירי עור ואנשים שמבלים זמן רב יותר בחוץ ללא הגנה מתאימה מפני השמש. לילדים סיכון מוגבר יותר לקבל כוויות שמש. חשיפת יתר לקרינת UV היא הגורם המוביל לגידולי עור לא ממאירים, אשר במקרים קיצוניים עלולים אפילו להיות מסכני חיים. כווית שמש היא תגובה דלקתית ברקמות המופעלת כאשר קרינת ה-UV גורמת לנזק ישיר ל-DNA. כאשר ה-DNA של התאים ניזוק יתר על המידה מקרינת UV, מתרחש מוות תאי מסוג I והרקמה מוחלפת. מניעת כוויות שמש חשובה במיוחד על מנת לשמור על בריאות העור ועל מנת הפחתת הסיכון לסרטן העור. הדרך הטובה ביותר למנוע כוויות שמש היא להימנע מחשיפה ממושכת לשמש, במיוחד בשעות השיא בהן קרני השמש חזקות ביותר. לבישת ביגוד כגון כובעים וחולצות עם שרוולים ארוכים, שימוש בקרם הגנה עם מקדם הגנה גבוה ושהייה בצל במידת האפשר יכולים גם לסייע במניעה של כוויות שמש. תסמינים של כוויות שמש מופיעים בדרך כלל מספר שעות לאחר החשיפה לקרינת UV ויכולים להימשך מספר ימים. כוויות שמש חמורות עשויות לדרוש טיפול רפואי, כולל תרופות מרשם וטיפולים מיוחדים. שלפוחיות על כתף עם כווית שמש רגל עם כווית שמש מתחת לקו של מכנסיים קצרים קילוף של העור בזרוע העליונה כתוצאה מכווית שמש - הרס של השכבות התחתונות של האפידרמיס גורם לאובדן מהיר של השכבות העליונות שיזוף של הזרוע לאחר חשיפה ממושכת לשמש כווייה שיזוף נמשים סרטן העור כווית שמש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
חיים לנדאו

חיים לנדאו (10 בספטמבר 1916 – 6 באוקטובר 1981) היה ממפקדי האצ"ל, ממנהיגי תנועת החרות (על גלגוליה: גח"ל והליכוד), חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל. נולד בקרקוב שבגליציה (כעבור זמן קצר בתחומי פולין) לברטה ולפנחס לנדאו, תעשיין ציוני. התחנך תחילה ב"חדר" מסורתי, ואחר כך עבר לבית הספר "תחכמוני". למד בגימנסיה העברית בקרקוב. עלה לארץ ישראל בשנת 1935, ועם עלייתו החל ללמוד בטכניון בחיפה, שם סיים לימודיו כמהנדס בניין. לנדאו היה פעיל בארגון האצ"ל מאז 1935. היה יו"ר הגוש הלאומי של הסטודנטים בטכניון בשנים 1936–1939. ב-1940 היה מפקד קן בית"ר בחיפה, ושימש כמזכיר מטה האצ"ל מאז 1944. ב-1945 צורף למפקדת הארגון, וכיהן כראש מטה האצ"ל עד פירוקו ב-1948. בשנת 1947 ייצג את האצ"ל יחד עם מנחם בגין ושמואל כץ בפגישה עם ועדת אונסקו"פ. בתקופת פעילותו באצ"ל ירד למחתרת, וכמעט שלא ראה את בני משפחתו. כינויו בארגון היה "גונדר אברהם". לאחר קום המדינה, נבחר לכנסת הראשונה מטעם חרות. הוא כיהן כחבר הכנסת במשך 28 שנים, עד שפרש, בשנת 1977. בשנת 1969 מונה לשר הפיתוח בממשלת האחדות של גולדה מאיר, אך התפטר כעבור מספר חודשים, יחד עם שאר שרי גח"ל, בעקבות הסכמת ממשלת ישראל לדון בתוכנית רוג'רס. חודשים ספורים לאחר שחדל מכהונתו כחבר כנסת, מינה אותו מנחם בגין כשר בממשלתו. תחילה שימש כשר בלי תיק, האחראי על הקשר עם יהודי התפוצות והמאבק למען יהודי ברית המועצות. בעת מינויו לשר דרש מוועדת הכנסת לבטל את האפשרות ששר יקבל במקביל משכורת כשר ופנסיה של חבר כנסת לשעבר. לאחר פרישתם של שרי ד"ש, מונה בראשית 1979 לשר התחבורה. בשנת 1981, לאחר הבחירות לכנסת העשירית, פרש לחלוטין מהחיים הפוליטיים. חודשים ספורים אחר כך נפטר. על שמו קרויים כביש 5 ("כביש חוצה שומרון" או "דרך חיים"), גשר מעל נתיבי איילון ורחובות ברמת גן, בבני ברק, בחולון, בבאר שבע, בגבעת שמואל וברמת השרון. בנו הוא חבר הכנסת והשר לשעבר עוזי לנדאו. שר התחבורה חיים לנדאו מבקר באח"י עצמאות (סער 4) לאחר השקתה, 1979. מדיה וקבצים בנושא חיים לנדאו בוויקישיתוף חיים לנדאו, באתר הכנסת חיים לנדאו, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "חיים לנדאו", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1975 יוסי אחימאיר, השר שהצביע נגד הסכם השלום וקידם מלחמה בתאונות הדרכים, מעריב, 7 באוקטובר 1981. השר לנדאו יטפח קשרי הממשלה ויהדות התפוצות, מעריב, 20 בינואר 1978
פער הטילים

פער הטילים (באנגלית: Missile gap) הוא כינוי שרווח בסוף שנות החמישים וראשית שנות השישים של המאה ה-20, לנחיתותה המשוערת של ארצות הברית ביחס לברית המועצות בפיתוח וייצור טילים בליסטיים בכלל, וטילים בליסטיים בין-יבשתיים (ICBM) בפרט. למעשה, נחיתות זו לא הייתה קיימת מעולם, אולם היא שימשה היטב את נִצי המפלגה הדמוקרטית, שביקרו את ממשל אייזנהאואר על שהשלים עמה כביכול. יותר מכל היא מילאה תפקיד בבחירות לנשיאות של 1960, כנשק תעמולתי בידיו של המתמודד הדמוקרטי, ואחר כך נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי. אף ששתי המעצמות החלו לפתח טילים למטרות צבאיות ואחרות עוד בתום מלחמת העולם השנייה, לא עלה הנושא של פער טילים על סדר היום האמריקאי עד לשנות החמישים המאוחרות. הסנאטור הדמוקרטי הנרי ג'קסון התריע עליו לראשונה ב-1954, אך הבהלה האמיתית לא החלה אלא לאחר 4 באוקטובר 1957, היום שבו שוגר ספוטניק 1, הלוויין המלאכותי הראשון. ההישג הסובייטי המפתיע עורר את ארצות הברית לבחון מחדש את מוכנותה לעימות גרעיני עם ברית המועצות. במקביל דיווחה ועדת גייתר הסודית לנשיא, על פערים ההולכים ונפתחים בין ברית המועצות לבין ארצות הברית ביכולות גרעיניות, בין השאר גם ביכולת לשגר נשק גרעיני מיבשת אחת לרעותה. באותה עת נתגלעה גם מחלוקת פנימית בין שירותי המודיעין, כאשר חיל האוויר האמריקני הזהיר מפני פער טילים וטען שיש בידי הרוסים כמה מאות טילים בליסטיים בין-יבשתיים, בעוד שה-CIA ראה הערכות אלה כמופרזות. החל ב-1956 החלו מצטברות ראיות, שמקורן היה בצילומים שסיפק מטוס הביון החדש, U-2, שהיה בהן כדי להפריך את החששות. אולם ראיות אלה לא נחשפו לציבור על ידי אייזנהואר, לא לפני משבר מטוס הריגול U-2 ואף לא לאחריו, כדי שלא לחשוף בפני הרוסים את כל שהיה ידוע והושג בזכות המטוס הסודי, ובעיקר כדי לא להודות בפומבי בטיסות הריגול. קנדי המשיך להתריע בנאומיו מפני פער, שהנשיא אייזנהאואר ידע במידה רבה של ודאות שלא היה קיים כלל. לאחר שהפך לנשיא, הודה קנדי שהפער לא היה קיים מעולם, ודאי לא במידה שהוא בעצמו טען מספר חודשים קודם לכן. הוא טען שקיבל את המידע רק כשהפך לנשיא, אולם ייתכן שידע את האמת קודם לכן. בין אם ידע את האמת ובין אם לאו, קביעתו הכוזבת של קנדי בנאומיו, שאמריקה מפגרת אחרי ברית המועצות בטילים, גרמה לו להראות אגרסיבי בעיניהם של מנהיגי ברית המועצות, שידעו היטב את האמת. לפי ההיסטוריון של המלחמה הקרה, ג'ון לואיס גאדיס, הייתה זו תדמיתו התוקפנית של קנדי בעיני הרוסים, כתוצאה מהצהרותיו ומהפלישה למפרץ החזירים ב-1961, שהניעה אותם לבחון אותו במשבר הטילים הקובני. הבהלה בנושא פער הטילים הביאה לתמורות רבות במערכת החינוך של ארצות הברית. הבהלה מהפער הטכנולוגי גרמה לניסיונות שונים לשפר את מערכת החינוך, בין השאר הכנסת המתמטיקה החדשה למערכת החינוך. רוברט גורדון קאופמן, Henry M. Jackson : A Life in Politics, הוצאת אוניברסיטת וושינגטון, 2000. פער הטילים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) USATODAY.com - Intelligence information recalls 'missile gap' gambit, usatoday30.usatoday.com