laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אומיד

אוֹמִיד (בפרסית: امید, בתרגום: תקווה) הוא שמו של לוויין זעיר מפיתוח וייצור איראני. קיומו של הלוויין נחשף ב-4 בפברואר 2008, בשידורי הטלוויזיה האיראנית. באותו יום קיימה איראן ניסוי שיגור בטיל שמיועד לשאת לחלל את הלוויין אומיד. דוברים איראנים ציינו כי הלוויין אמור להיות משוגר במהלך שנת 2008. סוכנויות הידיעות של איראן לא פרסמו פרטים טכניים אודות לוויין זה, פרט להכרזה כי הוא פותח ויוצר כולו באיראן. ניתוח התמונות שפורסמו על ידי איראן מעלה כי מדובר בלוויין זעיר, הבנוי בצורת קובייה שאורך פאתה 40 ס"מ. ללוויין אנטנות רב-כיווניות, דבר המעיד על כך שהוא נעדר מערכת ייצוב והכוון כלפי כדור הארץ. ב-3 בפברואר 2009 דווח על ידי כלי התקשורת באיראן על שיגור מוצלח לחלל של הלוויין אומיד. בכך הפכה איראן למדינה התשיעית בעולם שיש לה יכולת פעולה עצמאית בחלל - קרי פיתוח וייצור הלוויין, המשגר והמערך הקרקעי התומך במשימת חלל. ללוויין פריגיאה של כ-250 ק"מ ואפוגיאה של 440 ק"מ. נטיית מסלול הלוויין ביחס לקו המשווה היא כ-55 מעלות. הלוויין אומיד היה מצויד בסוללות בלבד, ללא יכולת טעינה. מכך נגזר אורך חיים קצר למדי, למרות ניהול חסכוני של חשמל בלוויין. ב-20 במרץ 2009 הודיעו דוברים איראנים רשמיים כי "הלוויין סיים את פעולתו בחלל". הלוויין אומיד נשרף באטמוספירה ב-25 באפריל 2009. בחינה של המצגת הרשמית שהופצה על ידי איראן באשר לתכן הלוויין מראה שנעשה שימוש רב במוצרי מדף, ובהם סוללות מצרפת, מחברים ורכיבים נוספים מארצות הברית. חלק מהרכיבים נתון בפיקוח בינלאומי, ולמרות זאת השיגה איראן רכיבים אלה ללוויין. מצגת של סוכנות החלל האיראנית על הלוויין אומיד (באנגלית) דודי כהן והסוכנויות, איראן: שיגרנו לחלל את "הלווין הלאומי", באתר ynet, 3 בפברואר 2009 אומיד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נחמן רז

נחמן רז (9 בדצמבר 1924 – 5 ביולי 2015) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כמזכ"ל איחוד הקבוצות והקיבוצים וחבר הכנסת מטעם המערך. רז נולד בשם נחמן ריז'יק בשנת 1924 בקיבוץ עין חרוד. למד בבית ספר בקבוצת גבע. לימים הוכשר להוראה בסמינר בית ברל ולמד לימודי היסטוריה וספרות באוניברסיטה העברית. בשנים 1947–1948 היה רז מזכיר תנועת הנוער העובד. בשירותו הצבאי, לאחר קום המדינה, שימש קצין חינוך ראשי של הנח"ל (1950–1952). בפעילות חינוכית המשיך שנים ארוכות כמדריך ביישובי עולים (1954–1956), מורה ומנהל בית הספר המקיף עין חרוד (1958–1978) וכמדריך בסמינר אפעל (1980–1982). במקביל לעיסוקיו המקצועיים נבחר רז לתפקידים שונים בתנועה הקיבוצית. בין השנים 1972–1978 שימש כמזכיר קיבוץ גבע. במקביל, בשנים 1973–1976, כיהן כמזכ"ל איחוד הקבוצות והקיבוצים. לאחר התאחדות התנועות הקיבוציות היה חבר במזכירות התנועה הקיבוצית המאוחדת. רז היה חבר פעיל במפלגת העבודה ומטעמה נבחר לכנסת בשנת 1983, לאחר התפטרותו של חיים הרצוג מהכנסת. במהלך הכנסת העשירית היה חבר ועדת החינוך והתרבות ולאורך הכנסת האחת עשרה כיהן כיו"ר הוועדה. נחמן רז היה חבר קיבוץ גבע, ובו גם הובא למנוחות . היה נשוי לנירה (נירקה), אשת חינוך. מילות השיר "כי אבד אשר עבר" שהושר על ידי הגבעטרון הן פרי עטו. נחמן רז, באתר הכנסת נחמן רז, באתר כנסת פתוחה יגאל וילפנד מראיין את נחמן רז בערוץ YouTube של עמותת "תולדות ישראל": חלק 1, חלק 2, חלק 3 אלי אלון, חבר הכנסת לשעבר נחמן רז מת בגיל 90, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 ביולי 2015 עופר אדרת, כי אבד אשר עבר | הח"כ שחיבר להיט לגבעטרון, באתר הארץ, 30 ביולי 2015 יצחק מרידור, נחמן רז יושבע היום, דבר, 23 במרץ 1983 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גשם-שלג

גשם־שלג (לעיתים נקרא בטעות גם: ברד; באנגלית: Sleet) הנקרא גם שלג מימי מגדיר משקע המורכב מפתיתי שלג וטיפות גשם הנופלים במעורב, בו זמנית. בשפת המטאורולוגים הוא קרוי לעיתים בשם הקיצור גמב"ש (גשם מעורב בשלג). גשם־שלג נוצר כשיורד שלג ובדרכו מטה עובר דרך שכבת אוויר חמה יחסית הגורמת להפשרת חלק מפתיתי השלג. דבר זה מתרחש כשהטמפרטורה היא בין 1-0 מעלות צלזיוס, נקודת הקיפאון של המים. המשקע המעורב לא מצטבר על הקרקע, אך עלול ליצור קרח דק ושקוף, מאוד מסוכן לעוברי דרך, המכונה קרח שחור. מדיה וקבצים בנושא גשם-שלג בוויקישיתוף גשם-שלג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי כדור הארץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יארי

יארי (Yari 槍) היא סוג של חנית יפנית בעלת להב ישר. אמנות הלחימה ביארי נקראת סוֹג'וּטסוּ: ג'וטסו פירושו טכניקה, וסו פירושו חנית. היארי הקצרות נקראות מוצ'י יארי או טאֵה יארי, והארוכות נקראות אומי נו יארי. את הגרסאות הארוכות ביותר נשאו רגלים, ואת הגרסאות הקצרות נשאו בדרך-כלל סמוראים ופרשים. את היארי אפיין להב ישר שאורכו נע בין מספר ס"מ בודדים, עד לאורך של כמעט מטר. הלהבים היו עשויים לרוב מאותה פלדה איכותית ממנה היו עשויים ראשי החצים וכלי הנשק של הסמוראים (כגון הקטאנה), והיו עמידים ביותר. במהלך ההיסטוריה הופיעו סוגים שונים של להבי יארי ישרים. המקל היה באורכים, עובי וצורות שונות, והיו עשויים מעץ קשה. Kikuchi yari Sasaho yari Sansaku yari Ryo shinogi fukuro yari מדיה וקבצים בנושא יארי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סאפיר (משגר לוויינים)

סאפיר (בפרסית: سفیر, תעתיק מדויק: ספיר [פ' רפויה], מילה ערבית במקורה, שפירושה "שגריר" או "שליח") הוא שמו של משגר לוויינים מפיתוח וייצור משרד ההגנה האיראני, המבוסס על חלקים ממשגר הטיל הצפון קוריאני BM-25 מוסודאן. סאפיר נחשף לראשונה ב-4 בפברואר 2008, על פי דיווחי הטלוויזיה של איראן, נועד משגר זה לשאת לחלל את הלוויין האיראני אומיד. הטיל עושה שימוש בטכנולוגיית הטיל שיהאב (אף הוא מבוסס על טכנולוגיה צפון קוריאנית), אולם מותקן בו גם שלב שני ובו שני מנועים רקטיים קטנים. לטיל שני שלבים המונעים בדלק נוזלי. בהצגת הטיל לנשיא איראן ופמלייתו נראו בבירור מנועי השלב השני של הטיל, המונעים באמצעות דלק נוזלי. אין בשלב זה פרטים מאומתים על הימצאותו של שלב שלישי, שנועד להכניס את הלוויין למסלולו סביב כדור הארץ. בתצוגה הוצג גם חיפוי החרטום הנפתח, שנועד להגן על הלוויין בעת השיגור. החיפוי שהוצג עבר ניסויי הפרדה, דבר המעיד על מצב מתקדם של תוכנית הפיתוח של הטיל בעת הצגתו הפומבית הראשונה. על המשגר נכתב, באלפבית לטיני: SAFIR IRILV. ההשערה היא ש-IRILV הם ראשי תיבות של Islamic Republic of Iran Launch Vehicle. למשגר הלוויינים סאפיר מספר דגמים הנבדלים ביניהם בביצועים. סאפיר 1 - דגם ניסוי שכשל מלשגר את הלוויין באוגוסט 2008 סאפיר 2 - המשגר שנוסה בהצלחה ב-2009 ושיגר הלוויין אומיד. ככל הנראה זהה לדגם הבסיסי סאפיר 1 B - דגם משופר בו הוגדל דחף השלב הראשון מ-32 טון ל-37 טון וכושר הנשיאה של מטעד לחלל עלה ל-50 ק"ג. פרטים על דגם זה נמסרו על ידי דוברים איראניים ב-31 בינואר 2011. כלי התקשורת באיראן הודיעו כי משגר הלוויינים שוגר לחלל בתאריך 17 באוגוסט 2008. לראשונה שוחררו תמונות של המשגר על כן השיגור וכן סרטון וידאו המראה את המראת הטיל. דוברים איראניים ציינו בתחילה כי שוגר לוויין, אך לאחר ההודעות הראשונות שונתה הגרסה ל"לוויין דמה". גורמים אמריקניים רשמיים ציינו כי השיגור נכשל, וכי לא הייתה הפרדה בין שלבי הטיל, שהתפרק באוויר בגובה רב. בתאריך 2 בפברואר 2009 שיגרה איראן בפעם השנייה את משגר הלוויינים סאפיר, הפעם עם הלוויין אומיד בחרטומו. שיגור זה הוכתר בהצלחה ואיראן הצטרפה בכך ל"מועדון החלל", המדינות אשר בונות לוויינים, משגרים ומערך קרקעי תומך. מדיה וקבצים בנושא סאפיר בוויקישיתוף דודי כהן, איראן ערכה ניסוי לקראת שיגור לווין לחלל, באתר ynet, 4 בפברואר 2008 תמונת המשגר, באתר סוכנות הידיעות האיראנית FARS סאפיר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רשימת שיגורים
משה גת

משה גת (נולד ב-1935, חיפה) הוא צייר ישראלי ואמן חיתוכי העץ. גת נולד בחיפה התחתית בשנת 1935, ובגיל 16 החל בהשתלמות מקצועית בציור מטעם ההסתדרות. בשנת 1952 החל ללמוד בבצלאל בירושלים שהיה באותה העת בהנהלת "החוג הגרמני" ובראשו עמד הצייר מרדכי ארדון. בעוד שגת נמשך לציור, הרי שבבצלאל של אותה העת שלט התחום הגרפי, וגת עבר הכשרה מלאה בתחום. באותה העת עבר גם הכשרה על ידי האמן יעקב שטיינהרדט במסגרת לימודיו בתחום ההדפס - טכניקה בה עשה שימוש ברבות מיצירותיו לאורך השנים. בשנת 1954 סיים גת את לימודיו בבצלאל ושב לעיר הולדתו והחל את דרכו כצייר פעיל והציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות. היות שעיקר עיסוקו נסב על ריאליזם חברתי, לא זכה גת להשתתף בהתאגדויות של האמנים שהיו בני "הזרם המופשט", ובעקבות כך התחבר לחוג הציירים הריאליסטים (כדוגמת שמעון צבר, שרגא ווייל ורות שלוס). בתקופה שלאחר לימודיו, הירבה לעסוק בעבודותיו בפועלים קשיי היום, ובדמויות בהם ניתקל בחיפה התחתית. סדרת העבודות הבולטת ביותר מאותה העת היא סדרת חיתוכי עץ העסוקת בפועלים במפעל פלדה בעכו. עבודות אלו קרובות אל האקספרסיוניזם הגרמני באופן מובהק, ובולט בהם הדגש בין השחור והלבן כשהנטייה היא לרקע שחור דומיננטי. בשנת 1958, לאחר שזכה במלגת לימודים בחו"ל מטעם "קרן נורמן לתרבות אמריקה-ישראל", נסע גת למקסיקו לשהייה שארכה 3 שנים. במהלך תקופה זו, הציג בחשובי המוזיאונים במקסיקו וזכה לתהילה בינלאומית. מתקופה זו בולטת סדרת הדייגים, אותה יצר בטכניקת חיתוך העץ במקסיקו, ובה מוחלפים המשטחים האטומים שאפיינו את עבודותיו הקודמות בקו רישומי יותר. בשנת 1961 עבר גת להתגורר בניו יורק, והמשיך להציג. שנה לאחר מכן חזר לחיפה, וכן המשיך להציג מעבודותיו בישראל ובחו"ל. בשנת 1969 ראה אור הספר המקיף "משה גת" המציג מעבודותיו של גת מראשית דרכו ועד אותה העת. את דברי ההקדמה לספר כתבה מבקרת התרבות החשובה ביותר בשנות ה-60 גילה בלס. באותה שנה, עבר להתגורר בתל אביב כשאת הסטודיו שלו קבע בחדר בבית ערבי המשקיף על הנמל ביפו העתיקה. רבות מעבודותיו הבאות עסקו בדייגים ובסירות בנמל כשאת הנושאים ראה הישר מחלון הסטודיו. בשנת 1975 הוזמן גת לשהות בפריז לשישה חודשים, במהלכם יצר את אלבום הליטוגרפיות "אנשים בישראל" בסדנת ההדפס של גדול הדפסים במאה ה-20 פרנן מורלו. גת ממשיך ליצור ולהציג בישראל ובעולם. משה גת, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל משה גת, דף שער בספרייה הלאומית
מפולת שלגים

מפולת שלגים היא הידרדרות וגלישה מהירה של גושי שלג גדולים על גבי מורדות הרים. במהלך מפולת השלגים מתרחש אפקט הקרוי אפקט כדור השלג (ביטוי שמתאר תהליך המתחיל בהיקף קטן והמתרחב במהירות לממדי ענק). תחילתה והתפתחותה של מפולת שלגים תלויה בכמות השלג, תלילות האזור, שינויים במזג האוויר ואפילו תנועות של בעלי חיים או קולות חזקים העלולים להוות אות לתחילתה של מפולת שלגים. מפולות שלגים נושאות כמויות גדולות מאוד של שלג, לעיתים אף מיליוני טונות, ומהירות התקדמות המפולת עלולה לעלות על 300 קילומטרים לשעה. מפולות השלג מועכות וגוררות איתן כל מה שנקרה בדרכן, לכן מהוות סכנה גדולה לחיים ולרכוש. ידועים מקרים בהם מפולות שלג גרמו למותם של עשרות אלפי אנשים, כמו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, כשנהרגו בהרי האלפים חיילים רבים לאחר שבמהלך יומיים ירד שלג בגובה 4 מטרים. באירופה, בה יש אזורים מיושבים בצפיפות בסמוך להרים מושלגים, מפולות שלגים מהוות סכנה משמעותית לישובי קבע. במערב אירופה נהוג מזה כ-50 שנה להטמין מטעני נפץ קטנים בשלג מדי כמה ימים (על פי כמות השלג) כדי לגרום באופן יזום למפולות שלגים קטנות, וכך למנוע הצטברות של כמויות שלג גדולות, העלולות לגלוש במפולות גדולות ולהסב נזק לחיים ולרכוש. מפולות השלגים הן מסוגים שונים ובהם: מפולות יבשות, המתרחשות כשהטמפרטורה היא מינוס 5 מעלות צלזיוס. במפולות היבשות השלג הוא בעל צורה אבקתית-חולית וגבישי השלג מעוגלים. התערובת של שלג זה עם אוויר עלולה לגרום למוות בחנק. מפולות רטובות, המורכבות משלג רטוב. המפולות הרטובות נושאות שלג כבד במיוחד ומוחצות את המכשולים הניצבים בדרכן. מפולות של משטחי שלג, המתרחשות כשמשטחי שלג מתנתקים מבסיסם ומחליקים כגוש. יש מקומות מועדים למפולות שלג, לכן נוקטים באמצעי זהירות הכוללים שילוט המזהיר את עוברי הדרך ומכשולים שונים שנועדו לעכב או לעצור את המפולת. קיימות מספר מערכות לחילוץ ממפולות שלגים המערכת הראשונה נקראה ARVA (שזה מצרפתית ARVA-Appareile de Recherche de Victimes en Avalanches). כולן מבוססות על משדר גלי רדיו, ומקלט כיווני המסוגל למצוא מאיזה כיוון מגיע האות המשודר. בעזרת מערכת כזו יכולים חבריו של הקבור בשלג לחפור ולמצוא אותו. יש חשיבות רבה לזמן שעובר האדם הקבור בשלג, ולכן אין הרבה תועלת בהזעקה של יחידת החילוץ האזורית. אפקט כדור השלג חורף האימה סאן ברנרד הערך על מפולות שלגים באנציקלופדיה של הטיפוס
צ'ארלס וילסון (פיזיקאי)

צ'ארלס תומסון ריס וילסון (באנגלית: Charles Thomson Rees Wilson; ‏14 בפברואר 1869 – 15 בנובמבר 1959) היה פיזיקאי סקוטי ומטאורולוג שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1927 על שיטתו לגרום למסלולי חלקיקים טעונים חשמלית להיות נראים באמצעות עיבוי אדים (תא הערפל). וילסון נולד בקהילת גלנקורס שבמידלות'יאן לג'ון וילסון שעבד כחוואי ולאנני קלארק הרפר. המשפחה עברה למנצ'סטר לאחר מותו של האב ב-1873. וילסון למד ביולוגיה באוניברסיטת מנצ'סטר ושאף להיות רופא. לאחר שסיים את התואר שם, למד בסידני סאסקס קולג' בקיימברידג', שם התעניין בפיזיקה ובכימיה. לאחר לימודיו בסידני סאסקס החל וילסון להתעניין במטאורולוגיה, וב-1893 החל ללמוד על עננים ותכונותיהם. הוא עבד במשך תקופה במצפה הכוכבים שבבן נוויס, שם ערך תצפיות על היווצרות עננים. וילסון ניסה לשחזר את היווצרות העננים בקנה מידה קטן יותר במעבדה בקיימברידג', על ידי פיזור אוויר לח במכל אטום. לאחר מכן התנסה ביצירת עקבות עננים בתא שנגרמו על ידי יונים וקרינה. על המצאת תא הערפל זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1927. וילסון נישא ב-1908 לג'סי פרסר, בתו של כומר מגלאזגו, ולזוג נולדו ארבעה ילדים. הוא נפטר ביישוב הסמוך לאדינבורו, מוקף במשפחתו. זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1927. זוכה מדליית קופלי לשנת 1935. מכתש וילסון שעל פני הירח קרוי על שמו, על שם אלכסנדר וילסון ועל שם ראלף אלמר וילסון. האגודה למדעים מדויקים בסידני סאסקס קולג' בקיימברידג',, נקראת על שמו "אגודת וילסון". מדיה וקבצים בנושא צ'ארלס וילסון בוויקישיתוף צ'ארלס וילסון, באתר פרס נובל (באנגלית) צ'ארלס וילסון, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה צ'ארלס וילסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) צ'ארלס וילסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
וטו

וֵטוֹ (בלטינית: Veto – "אני אוסר". בעברית: הַחְלָטָה חוֹסֶמֶת) הוא השם לזכות שניתנה ליחיד או לקבוצה למנוע פעולה מסוימת באופן חד צדדי. זכות הווטו יכולה להעניק כוח בלתי-מוגבל לעצור שינוי, אך לא כדי לחייב שינוי. מקורו של הווטו ברפובליקה הרומית שם הייתה לטריבונים הזכות להטיל וטו על כל ההחלטות והפעולות של כל מוסד או בעל תפקיד ברפובליקה. זאת על מנת להגן על הפלבאים. לקונסולים הרומאים הייתה בפועל זכות וטו, כיוון שכל החלטה שלהם הייתה צריכה להיות מוסכמת על שניהם. בשיטת וסטמינסטר וברוב המלוכות החוקתיות, נתונה זכות וטו למונרך, שלוחו, או לנשיא דמוי מונרך. באוסטרליה למשל, המלך יכול להטיל וטו, בעזרת המושל הכללי, על חקיקה תוך שנה מיום קבלתה. למלך יש זכות דומה גם בקנדה. זו היא זכות שכמעט לא משתמשים בה. המילה "וטו" לא מופיעה בחוקת ארצות הברית אך הסעיף הראשון של החוקה קובע שכל חקיקה שהתקבלה על ידי שני בתי הקונגרס תועבר לנשיא ארצות הברית לשם קבלת אישורו. אם הנשיא מחזיר את הצעת החוק לקונגרס בתוך עשרה ימים (לא כולל ימי ראשון) הצעת החוק לא הופכת לחוק. רוב של שני שלישים של שני בתי הקונגרס יכול לקבל חוק גם בלי אישורו של הנשיא. מושג הווטו בחוקת ארצות הברית נגזר מהמושג הבריטי של "הסכמה מלכותית" (Royal Assent). ב-5 באפריל 1792 הטיל הנשיא ג'ורג' וושינגטון וטו על הצעת חוק להקצאת נציגים בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינות ארצות הברית. זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא אמריקאי השתמש בזכות הווטו. הפעם הראשונה שהקונגרס ביטל את הווטו של הנשיא הייתה ב-3 במרץ 1845. בדרך כלל וטו מוטל על מכלול שלם של חקיקה. בחלק ממדינות ארצות הברית למושלים יש את הכוח להטיל וטו רק על סעיפים ספציפיים מהצעות חוק, אך לאשר סעיפים אחרים. במקרה כזה החוק חוזר לבית המחוקקים של המדינה והוא יכול לבחור לקבל את הגרסה המתוקנת או לוותר על הצעת החוק לגמרי. כוח זה בידי המושלים שנוי במחלוקת, שהגיעה לשיאה כאשר מושל ויסקונסין טומי תומפסון מחק מילים מסוימות מהצעת חוק כך שהמילים שנותרו הרכיבו משפטים שונים לגמרי ששינו בתכלית את משמעות הצעת החוק. ישנן מדינות המתירות למושל וטו על סעיפים רק בהצעות חוק הנוגעות לתקציבים. הקונגרס האמריקאי העביר חוק המתיר לנשיא למחוק עד שלושה סעיפי הקצבה בהצעות חוק שכאלו, אך בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע שהצעת החוק אינה חוקתית. חוקת קונפדרציית המדינות של אמריקה העניקה לנשיא הקונפדרציה את הזכות להטיל וטו על סעיפי הקצבה בודדים, מתוך נטייה להגביל את הממשלה הפדרלית, שנתפסה כגדולה יתר על המידה. ערך מורחב – זכות הוטו במועצת הביטחון של האו"ם במועצת הביטחון של האו"ם יש לחמש החברות הקבועות – ארצות הברית, רוסיה, סין, צרפת ובריטניה – זכות וטו. אם אחת המדינות מצביעה נגד הצעת החלטה לוועדה הרי שההצעה נדחית, גם אם כל שאר המדינות החברות מצביעות בעד. בחוקת פולין במאה ה-17 וה-18 היה מושג שכונה "ליברום וטו" (Liberum veto). כל הצעות החוק היו צריכות להתקבל על ידי הסיים ללא מתנגדים, ואם חבר פרלמנט כלשהו הצביע נגד משהו, לא רק שהצעת החוק נדחתה, אלא גם הגוף המחוקק עצמו פוזר. ערך מורחב – Jus exclusivae וטו של שליט על החלטות בחירת אפיפיור של קונקלווה, הזכות בוטלה על ידי פיוס העשירי ב-1903.
בלומפונטיין סלטיק

בלומפונטיין סלטיק (אנגלית: Bloemfontein Celtic F.C) היא קבוצת כדורגל מהעיר בלומפונטיין שבדרום אפריקה. קבוצת הכדורגל משחקת בליגת PSL (ליגת העל בכדורגל של דרום אפריקה). המועדון הוקם בשנת 1969 בשם "מועדון הכדורגל המאוחד של מנגאונג" (Mangaung United Football Club). בשנת 1984 רכש איש העסקים פטרוס מולמלה את המועדון, ושינה את שמו לסלטיק. אתר האינטרנט הרשמי של בלומפונטיין סלטיק פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net האתר הרשמי של קבוצת בלומפונטיין סלטיק ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל ובנושא דרום אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טלי רובין

טלי רובין (נולדה ב-25 ביוני 1982) היא שחקנית ישראלית. רובין נולדה וגדלה בגבעה הצרפתית בירושלים. בצעירותה התנדבה במד"א כמתנדבת נוער וחובשת ובוגרת במשך 6 שנים, רקדה בלהקות מחול מודרני ובגיל 19 החלה ללמוד משחק, למדה שנה בסטודיו למשחק ניסן נתיב והיא בוגרת בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין. בין חבריה לכיתה בסטודיו של יורם לווינשטיין היו רותם זיסמן-כהן, שני כהן, טלי שרון ורינת מטטוב. ב-2004 רובין שיחקה בהצגה "סינית אני מדברת אליך" (לצד מירב גרובר ושרון אלכסנדר) עליה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה של השנה (2005), בשנת 2005 שיחקה ב"אונור" (לצד עודד קוטלר וליאורה ריבלין) עליה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה של השנה (2006), ב־2007 שיחקה בהצגה "ריגוש" (לצד דפנה רכטר ויורם חטב) ו"קפה ערבה" (לצד אסי לוי ויורם טולדנו). ב-2008 שיחקה בהצגה "המחלוקת" (לצד רינת מטטוב ולביא זיטנר), ב־2009 השתתפה בפרויקט שייקספיר בתיאטרון ונציה, ב-2011 שיחקה ב"כתם לידה" (לצד אלכס אנסקי ורובי פורת-שובל) ב־2013 שיחקה בהצגה "את אותו הים" (לצד סנדרה שדה ויואב דונט). ב-2005 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "הייתה לי ילדות מאושרת" של אורי סיון לצד אסי לוי, עליו הייתה מועמדת לפרס "השחקנית הדרמטית הטובה ביותר" של פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה. בשנת 2000 רובין שיחקה בעונה השנייה של הסדרה "שבתות וחגים", ב-2001 שיחקה במיני-סדרה "כנפיים". ב־2005 שיחקה במשך שתי עונות בסדרה המצליחה "בטיפול" לצד אסי דיין. ב־2010 שיחקה במיני סדרה עטורת השבחים "נבלות", ע"פ ספרו של יורם קניוק לצד יהורם גאון, יוסי פולק, עוז זהבי ומיכאל מושונוב, ובסדרה "גירושים נפלאים" לצד אסי לוי ודב נבון. ב־2011 שיחקה בסדרה "2.3 בשבוע" לצד נועה תשבי ואורי פפר. החל משנת 2014 רובין עוסקת בתיאטרון פלייבק עם צוותים רפואיים, חינוכיים וטיפוליים, במסגרת "החברה מאיכילוב". טלי רובין, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית טלי רובין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טלי רובין, בארכיון הבימה טלי רובין בסדרה "נבלות"
פיליפ נתנסון

פיליפ נתנסון (1933 – 15 במאי 2004) היה אחד מנידוני קהיר, שישבו בכלא המצרי בפרשה שכונתה "העסק הביש". נתנסון נולד ב-1933 באלכסנדריה שבמצרים לאב רופא שיניים שהיגר לשם מווינה. בנעוריו למד בבית ספר קתולי, והצטרף לתנועת החלוץ, יחד עם ויקטור לוי חברו ובן גילו. בשנת 1951 שכנע לוי את נתנסון להצטרף לרשת הריגול שהקים במצרים אברהם דר, מטעם יחידה 131 של המודיעין הישראלי. נתנסון הגיע בחשאי לישראל ועבר שם הכשרה בחבלה ובצילום מודיעיני סמוי. ב-1954 הוטלה על הרשת המשימה לבצע פיגועים במוסדות ומתקנים אמריקאיים בקהיר, כדי לסכסך בין מצרים וארצות הברית (מבצע 'סוזנה'). על ביצוע הפעולה התמנה כאחראי אברי אלעד שנשלח למצרים, פגש בחברי הרשת, והורה להם לארגן חומרי נפץ להטמנה בספריות אמריקאיות. ב-23 ביולי נתנסון וחברו לוי החביאו מטען בנרתיק משקפיים ויצאו לדרך. בדרכם לביצוע המשימה, בכניסה לבית קולנוע מקומי ארבו להם בלשים מצריים, שידעו מראש על כוונתם, ולכדו את לוי. נתנסון ניסה להוציא את הנרתיק אך מטען הנפץ הופעל, ופצע אותו. הוא נלכד במקום ואחריו נלכדו כל חברי הרשת במהלך השבועיים הבאים. נתנסון החלים מהפציעה אך נותר עם צלקות מכוויות על גופו שלא הגלידו. ב-11 בדצמבר 1954 נפתחו משפטי קהיר בהם הועמדו חברי הרשת לדין, גזרי הדין ניתנו ב-27 בינואר 1955 ונתנסון נידון למאסר עולם עם עבודת פרך. בשנת 1956, במהלך מבצע קדש נפלו בשבי הישראלי כ-5,000 שבויים מצרים. בינואר 1957 ניהלו ישראל ומצרים משא ומתן לחילופי שבויים, אולם ישראל לא העלתה כלל את נושא שחרור נידוני קהיר. ישראל שחררה את השבויים המצרים בפברואר אותה שנה. לימים נחשד אברי אלעד כי היה סוכן כפול ומסר למצרים על כוונות הרשת. התברר גם כי נתנסון חשד בכוונותיו של אלעד, ודיווח על כך לחבריו, אך הם שכנעו אותו כי הוא חושד לשווא. רק ב-1968, לאחר 14 שנים בכלא המצרי, שוחרר נתנסון יחד עם נדוני קהיר האחרים. הוא הגיע לישראל בחשאי, דרך מדינה שלישית. בארץ גויס לצה"ל, קיבל דרגת רב-סרן והטבות שונות. כמו כן למד עברית ובאולפן הכיר את רעייתו ברברה, עולה חדשה מדרום אפריקה. הוא עבד תקופה קצרה כצלם העיתון במחנה, ולאחר מלחמת יום הכיפורים שב והצטרף לשרת במוסד. פיליפ נתנסון נפטר בישראל ב-15 במאי 2004 ונטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת. הוא הותיר אחריו את אשתו ברברה, בן ובת. ב-30 במרץ 2005 נערך טקס הוקרה, במהלכו מסרו הנשיא והרמטכ"ל תעודות הוקרה מטעם המדינה לנידוני קהיר שעדיין היו בחיים ולבני משפחותיהם של אלה שכבר נפטרו. משה מרזוק מאיר מקס בינט שמואל עזר אמנון ברזילי, מת פיליפ נתנסון חבר רשת הריגול במצרים, באתר הארץ, 16 במאי 2004 אריה אבנרי, האיש שלא הפסיק לשתוק, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 במאי 2010 פיליפ נתנסון, אתר יזכור
מינוי פגרה

מינוי פגרה (באנגלית: recess appointment) מתרחש כאשר נשיא ארצות הברית מבצע מינוי למשרה בממשל הפדרלי במהלך פגרה של הסנאט, האחראי על אישור המינויים הפדרליים בדרך כלל. על המינוי לקבל את אישור הסנאט עד סוף המושב (נמשך כשנה), שאם לא כן, האוחז בתפקיד מאבד אותו. מינויי פגרה מותרים על פי סעיף 3 בחלק השני של פרק 2 של חוקת ארצות הברית. עד שנות ה-40 של המאה ה-20 מינוי במהלך פגרה שמתקיימת במהלך המושב היה בלתי מקובל, נדיר ועורר ביקורת חריפה בסנאט; רק מינויים בפגרה הארוכה שבין המושבים היו מקובלים. מספר מומחים חוקתיים טוענים גם כיום כי הסעיף המקורי הוכנס לחוקה בהתייחסות למינויים אך ורק בפגרה הארוכה בין המושבים, משום שבאותה העת פגרה זו ארכה בין שישה לתשעה חודשים. לטענת מומחים אלו, מנסחי החוקה ציפו כי כאשר מושב הסנאט פעיל, הנשיא יתייעץ עם המחוקקים ויקבל את אישורם למינוי. הפירוש המקובל כיום מאפשר מינויים במהלך המושב, ובכך מאפשר לנשיא לעקוף את אישור הסנאט למינוייו. מאז מלחמת העולם השנייה החלו הנשיאים למנות במינויי פגרה מועמדים שעוררו ביקורת בסנאט, בתקווה כי בשנה של שירות בתפקיד יוכיח המועמד את עצמו ויזכה לאישור הנחוץ מהסנאט להמשך תפקודו. אולם בתקופה האחרונה, בה גדל הקיטוב בין המפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית, גדלה עמו ההתנגדות לממונה בפגרה, בשל תחושת עקיפת התהליך החוקתי לאישור המועמד. נשיאים נזקקים למינויי פגרה במקרה של התנגדות פנימית בוועדה בסנאט המאשרת את המועמד לפני העברת האישור למועמד (כפי שהתרחש במקרה של השגריר לאומות המאוחדות ג'ון בולטון), במקרה שרוב הקונגרס הוא מהמפלגה היריבה לנשיא והמועמד בעל עמדות פוליטיות המזוהות מאוד עם הנשיא (למשל בתקופתו של קלינטון). גם במקרה שהקונגרס נשלט על ידי מפלגת הנשיא, חברי הסנאט יכולים לעצור את המינוי בפיליבסטר; במקרה שלא ניתן לשבור את הפיליבסטר (יש צורך ב-60 סנאטורים), נשיאים ממנים בפגרה את המועמד מעורר המחלוקת. מינויי פגרה התבצעו מימיה הראשונים של ארצות הברית, בין היתר על ידי הנשיא הראשון ג'ורג' וושינגטון. דווייט אייזנהאואר מינה ב-1956 את ויליאם ברנן לשופט בבית המשפט העליון במינוי פגרה. המינוי התבצע בין היתר בשל מאמציו של אייזנהאואר להיבחר מחדש לנשיאות ויועציו סברו כי מינוי קתולי מצפון-מזרח ארצות הברית (ברנאן היה מניו ג'רזי) תסייע לקמפיין הבחירות באזור זה. הנשיא רונלד רייגן ביצע 243 מינויי פגרה במהלך כהונתו, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ביצע 77 מינויים כאלו בארבע שנות כהונתו. הנשיא ביל קלינטון העניק 140 מינויי פגרה במהלך כהונתו. בשש שנות כהונתו הראשונות, ביצע הנשיא ג'ורג' ווקר בוש 167 מינויי פגרה. הלשון במקור: The President shall have power to fill up all Vacancies that may happen during the Recess of the Senate, by granting Commissions which shall expire at the End of their next Session. ראו בפרק II של חוקת ארצות הברית בוויקיטקסט האנגלי שאלות נפוצות על מינויי פגרה מאתר הסנאט. The Original Meaning of the Recess Appointments Clause" UCLA Law Review Volume 52, Number 5(June 2005), pp. 1487-1578
הרובע השישה-עשר של פריז

הרובע השישה-עשר של פריז (בצרפתית: XVIe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. ברובע נמצאות שדרות פוש היוקרתיות, הרחבות ביותר בפריז, ואזור המגורים המרכזי של מחוז אוטיי ופאסי. ברובע זה נמצא מספר השגרירויות הבינלאומיות הגדול ביותר בצרפת. מספר מתקני ספורט חשובים ממוקמים ברובע: פארק דה פראנס, אצטדיון הבית של קבוצת הכדורגל פריז סן-ז'רמן; מגרשי הטניס המשמשים את הרולאן גרוס; ואצטדיון ז'אן-בואן, מגרש הבית של מועדון הרוגבי סטד פרנסה. במערב הרובע שוכן יער בולון, הפארק הציבורי השני בגודלו בפריז. שטח הקרקע של הרובע, כולל יער בולון, הוא 16.31 קמ"ר. ללא יער בולון שטחו עומד על 7.846 קמ"ר. אוכלוסיית הרובע השישה-עשר הגיעה לשיאה בשנת 1962, אז מנתה האוכלוסייה 227,418 איש. במפקד האוכלוסין משנת 1999, ברובע נמנו 161,773 תושבים. ברובע פעילות עסקית נרחבת, ועל פי המפקד של 1999, היו בו 106,971 משרות. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע השישה-עשר הם: רובע אוֹטֵיְי (Quartier d'Auteuil) רובע דה לה מוּט (Quartier de la Muette) רובע דה לה פּוֹר-דוֹפין (Quartier de la Porte-Dauphine) רובע שַאיוֹ (Quartier de Chaillot) יער בולון חלק מכיכר שארל דה גול גני טרוקדרו ארמון שאיו פאלה דה טוקיו מוזיאון האדם מוזיאון גימה שדרות פוש שאטו דה לה מוט בית הקברות של פאסי בית הכנסת אוהל אברהם אתר האינטרנט הרשמי של הרובע השישה-עשר של פריז (בצרפתית) הרובע השישה-עשר של פריז, ברשת החברתית פייסבוק הרובע השישה-עשר של פריז, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הרובע השישה-עשר של פריז, ברשת החברתית LinkedIn האתר הרשמי של עריית הרובע השישה-עשר צרפת