laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלכס וילסון (1908)

אלכסנדר וילסון (באנגלית: Alexander Wilson‏; 29 באוקטובר 1908 - 8 באפריל 1971) היה כדורגלן סקוטי ששיחק בעמדת השוער. וילסון נולד בעיירה וישו (Wishaw) שבלנרקשייר, וב-1925 החל את הקריירה שלו במועדון החובבני אוברטון אתלטיק. כעבור שנה הצטרף לקבוצת גרינוק מורטון, שיחק שם שש עונות וצבר למעלה מ-200 הופעות, והיה חלק מהסגל שהצליח להעפיל לליגת העל הסקוטית בעונת 1928/1929. במאי 1933 הוא חתם בקבוצת ארסנל, תחילה כמחליפו של פרנק מוס. הוא ערך את הופעת הבכורה בניצחון 3 - 2 על אסטון וילה ב-10 במרץ 1934, כיוון שמוס היה פצוע. וילסון היה שחקן משני בשתי עונותיו הראשונות בארסנל, ובסך הכל השתתף ב-15 משחקים, בהם תשעת האחרונים של עונת האליפות 1934/1935, בעקבות פריקת הכתף של מוס. וילסון לא השתתף במספיק משחקים על מנת להיות זכאי לקבל את מדליית האליפות. מוס לא הצליח להחלים מהפציעה שספג, כך שבעונת 1935/1936 הפך וילסון לשוער הראשון של ארסנל; הוא השתתף ב-43 משחקים בכל המסגרות, ואף עמד בשער הקבוצה בגמר גביע ה-FA, בו ניצחה ארסנל 1 - 0 את שפילד יונייטד משער של טד דרייק. ביצועיו של וילסון לא היו מספקים מבחינתו של המאמן ג'ורג' אליסון, ולאחר העונה החתים את השוערים ג'ורג' סווינדין ופרנק בולטון. בעונת 1936/1937 השתתף בשני משחקים בלבד, ובעונת האליפות (1937/1938) שלאחר מכן בעשרה, כשהוא מחמיץ את מדליית האליפות פעם נוספת. באותה תקופה כבר היה השוער השלישי של ארסנל; למרות זאת הוא נשאר במועדון, ולאחר עזיבת בולטון ב-1938 חלקו וילסון וסווינדין את אפודת השוער לעונת 1938/1939, כשכל אחד מהם משחק ב-22 משחקים. לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, וכל משחקי הכדורגל התחרותיים הושעו. וילסון עזב את ארסנל עם 90 הופעות לזכותו, חזר לסקוטלנד ב-1941, והצטרף לסנט מירן. מאוחר יותר הוא שיחק בברייטון אנד הוב אלביון למשך תקופה קצרה, והשתתף במשחק אחד של הליגה השלישית הדרומית בעונת 1947/1948. לאחר פרישתו הוא החל לעבוד כמאמן וכפיזיותרפיסט. קבוצתו הראשונה הייתה ברייטון, ולאחר מכן הוא עבד בברמינגהאם סיטי, סנדרלנד ובלקפול, כמו גם במועדון הקריקט של מחוז קנט. הוא היגר לארצות הברית ב-1967, ועבד כפיזיותרפיסט עבור בוסטון ביקונס מליגת הכדורגל הצפון אמריקנית. הוא מת בבוסטון ב-1971. טוני מתיוס, WHO'S WHO OF ARSENAL (עמוד 306), מיינסטרים, 2007 (ISBN 1-84596-232-X) אלכס וילסון, באתר FootballDatabase.eu
בוב טרנבול

רוברט המילטון "בוב" טרנבול (אנגלית: Robert Hamilton "Bob" Turnbull‏; 22 ביוני 1894–1946) היה כדורגלן סקוטי. לפני שהחל בקריירת הכדורגל היה טרנבול חייל, ששירת ב-Royal Corps of Signals והצטרף לקבוצת ארסנל כשחקן חובב בינואר 1921. בתחילת דרכו הוא שיחק בעמדת המגן השמאלי, וערך את הופעת הבכורה ב-27 בדצמבר 1921 במשחק מול קארדיף סיטי בניניאן פארק, שהסתיים בניצחון 4 - 3 לטובת קארדיף. בשלב זה של הקריירה שלו הוא שיחק באופן לא סדיר, ובעונת 1921/1922 צבר חמש הופעות. את שערו הראשון במדי ארסנל הוא הבקיע במשחק מול סנדרלנד בנובמבר 1922. בעונה שלאחר מכן הוא זכה ליותר דקות משחק, והשתתף בשמונה מתוך 15 המשחקים הראשונים של ארסנל. בשלב זה של העונה הייתה ארסנל בתחתית הטבלה, לאחר שניצחה ארבעה משחקים בסך הכל. הנרי וייט, החלוץ הקבוע של ארסנל, היה בכושר רעוע, ובנוסף לכך למועדון לא היה תקציב להבאת שחקני חיזוק. כתוצאה מכך החליט המאמן לזלי נייטון להעביר את טרנבול לעמדה קדמית יותר, מהלך שהתברר כהצלחה; טרנבול הבקיע 21 שערי ליגה באותה עונה, כולל פעמיים ארבעה שערים במשחקים מול בולטון וונדררס ובלקפול. שעריו של טרנבול סייעו לארסנל להינצל מירידה ולסיים במקום ה-11. שער נוסף שהבקיע מול ליברפול בגביע ה-FA העלה את מאזנו ל-22 שערים בכל המסגרות, ובכך הוא קבע שיא הבקעה בליגה הבכירה בהיסטוריה של ארסנל עד אותה תקופה. טרנבול לא הצליח לשמר את יכולתו הטובה, ובעונת 1923/1924 הצליח להבקיע רק שישה שערים. הגעתו של הארי וודס דחקה את טרנבול מההרכב של ארסנל, ובנובמבר 1924 הוא הועבר לצ'רלטון אתלטיק תמורת 350 לירות שטרלינג, כשלרשותו 28 שערים ב-66 משחקים במדי ארסנל. שלושה חודשים לאחר הגעתו לצ'רלטון הוא הועבר לצ'לסי תמורת 300 לירות שטרלינג, שם הצליח לשחזר את יכולתו הטובה. בתוך פחות משלוש עונות הוא רשם לזכותו 58 שערים ב-87 משחקים בכל המסגרות. לאחר שעזב את צ'לסי ב-1928 הוא שיחק תקופות קצרות בקלפטון אוריינט, סאות'נד יונייטד צ'טהאם וקריסטל פאלאס. לאחר פרישתו הוא עבד בפאלאס כמאמן כושר, עד מותו בלונדון ב-1946. טוני מתיוס, WHO'S WHO OF ARSENAL (עמודים 288 - 289), מיינסטרים, 2007 (ISBN 1-84596-232-X) בוב טרנבול, באתר FootballDatabase.eu
הגבירה אשר על הגלימות

הגבירה אשר על הגלימות (אנגלית: Mistress of the Robes) היא הליידי הבכירה של חצר המלוכה הבריטית. בעבר, כפי שרומז השם, היא הייתה אחראית לבגדים ולתכשיטים של המלכה, וכיום היא אחראית על משמרות הנוכחות של בנות הלוויה (Lady-in-waiting) של המלכה, ביחד עם חובות שונים בטקסים ממלכתיים. בעבר, כשהמלכה הייתה מונרך ולא מלכה רעיה הגבירה אשר על הגלימות הייתה מינוי פוליטי, שהשתנה ביחד עם הממשלה. מצב זה לא התרחש מאז מותה של המלכה ויקטוריה ב-1901, ולמלכה אליזבת השנייה היו רק שתי גבירות מאז הוכתרה ב-2 ביוני 1953 ועד למותה ב-8 בספטמבר 2022. למלכה האם הייתה גבירה אשר על הגלימות משל עצמה, ובמאה ה-18 הייתה גבירה גם לנסיכת ויילס. בתקופה המודרנית הגבירה אשר על הגלימות היא בדרך כלל דוכסית. להלן רשימת הגבירות מאז תחילת המאה ה-20: המלכה אלכסנדרה (1901–1925) 1901 - 1912: לואיזה מונטגיו דאגלס סקוט, דוכסית באקלו וקווינסברי 1913 - 1925: ויניפרד קאוונדיש-בנטינק, דוכסית פורטלנד המלכה מרי (1910–1953) 1910 - 1916: אוולין קאוונדיש, דוכסית דבונשייר 1916 - 1921: איילין סאת'רלנד-ליווסון-גוור, דוכסית סאת'רלנד 1921 - 1953: איילין קאוונדיש, דוכסית דבונשייר (דוכסית אלמנה של דבונשייר מ-1938) אליזבת, המלכה האם (1937–2002) 1937 - 1964: הלן פרסי, דוכסית נורת'מברלנד (דוכסית אלמנה של נורת'מברלנד מ-1946) 1964 - 1990: קת'לין המילטון, דוכסית אברקורן (דוכסית אלמנה של אברקורן מ-1979) 1990 - 2002: לא מאויש המלכה אליזבת השנייה (1953-2022) 1953 - 1967: מרי קאוונדיש, דוכסית דבונשייר 1967 - 2021: פורצ'ן פיצרוי, דוכסית גרפטון נער בית הכיסא
לואי לגר

לואי לגֶר (בצרפתית: Louis Laguerre;‏ 1663 – 20 באפריל 1721) היה צייר צרפתי שעבד בעיקר באנגליה. לגר נולד בוורסאי ולמד באקדמיה של פריז תחת הדרכתו של שארל לה ברון. ב-1684, לאחר תום לימודיו, הגיע לאנגליה ועבד במשך תקופה קצרה עם אנטוניו וריו לפני שהחל לעבוד לבדו. הוא התמודד מול סר ג'יימס ת'ורנהיל בתחום הציור של סצנות היסטוריות, וקישט בעיקר את בתי משפחות האצולה. ציורי הקיר שלו מצויים בארמון בלנהיים, בית מרלבורו, בית פטוורת' ובית צ'אטסוורת'. אחד מהנושאים העיקריים של הציורים הללו היו הניצחונות האנגליים בשדה הקרב על צבאותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. לגר צייר אלמנטים דתיים בכנסיית סנט לורנס שבווייטצ'רץ', לונדון, וב-1731 כתב על כך המשורר אלכסנדר פופ: On painted ceilings you devoutly stare ... Where sprawl the saints of Verrio or Laguerre — Epistles to Several Persons: Epistle IV לריצ'רד בויל, רוזן ברלינגטון ובעברית היא: על תקרות מצוירות אתה מביט באמונה היכן שמשתרעים הקדושים של וריו או לגר. השורות הללו מתוך שירו של פופ קשורות, ככל הנראה, לעבודתו של לגר עבור הדוכס הראשון מקאנדוס בכנסייה זו ובבית קאנונס הסמוך. לגר כיהן גם כדירקטור באקדמיה לציור של לונדון, שהוקמה על ידי גודפרי נלר בסתיו 1711. מדיה וקבצים בנושא לואי לגר בוויקישיתוף מידע על יצירות לגר המוצגות במוזיאון ויקטוריה ואלברט
ג'יימס ת'ורנהיל

סר ג'יימס ת'ורנהיל (אנגלית: James Thornhill‏; 25 ביולי 1675 או 1676 – 4 במאי 1734) היה צייר אנגלי שהתמחה בציורי סצנות היסטוריות, ופעל בתקופה שבה הבארוק האיטלקי היה דומיננטי. ת'ורנהיל היה בנו של וולטר ת'ורנהיל מוורהאם ומארי, בתו הבכורה של קולונל ויליאם סידנהאם, מושל ויימות'. ב-1689 הוא התמחה אצל תומאס היימור (1660–1720), שהיה מומחה בציור דקורטיבי לא-פיגורטיבי. הוא למד גם אצל אנטוניו וריו ולואי לגר, שהיו ציירים דקורטיביים בולטים שעבדו באותה תקופה באנגליה. ב-1696 הוא השלים את ההתמחות שלו וב-1704 הפך לחבר חופשי באגודת הציירים-צבעים של לונדון. החל מ-1707 הוא עבד בהצלחה עבור המעמד החברתי הגבוה של אנגליה כצייר היסטוריה. ביוני 1718 מינה אותו ג'ורג' הראשון לצייר החצר, ובמרץ 1720 ל-Serjeant Painter. באותה שנה היה לרב-אומן באגודת הצבעים וב-1723 לעמית בחברה המלכותית. בין 1722 ל-1734 הוא אף כיהן בפרלמנט הבריטי. ב-2 במאי 1720 העניק לו המלך תואר אבירות. ת'ורנהיל קישט את החלק הפנימי של הארמונות שבהם עבד עם ציורים בקנה-מידה גדול. הדמויות בציורי הקיר הללו מוצגות בתנוחות אידיאליזציה ורטוריקה. דוגמאות לכך הן: קישוטי התקרה והאולם הצבוע בבית החולים של גריניץ' (1707–1727), המתארות את ירושת הכתר בין המונרכים האנגלים, מתקופת ויליאם ומרי ועד ג'ורג' הראשון. שמונה הסצנות בסגנון הגריזאי הצרפתי, המתארות את חייו של פאולוס ונמצאות בקופולה של קתדרלת סנט פול (1716–1719). התקרה של האולם הגדול בארמון בלנהיים, שצוירה ב-1716 ומתארת את ניצחונו של הדוכס הראשון ממרלבורו בקרב בלנהיים במסגרת מלחמת הירושה הספרדית. בדורסט, מקום הולדתו, הוא קישט את המסך שמאחורי המזבח בכנסיית סנט מרי עם ציור של הסעודה האחרונה. בנוסף לכך הוא צייר במקום מספר דיוקנאות. ב-1718 הוא רכש בית גדול בכיכר קובנט גארדן, וב-1725 בנה את בית ת'ורנהיל בדרום סטולברידג', ליד סטרמינסטר ניוטון שבדורסט. ככל הנראה הוא תכנן את הבית בעצמו בסגנון הפלדיאני. ב-1711 היה ת'ורנהיל לאחד מ-12 הדירקטורים הראשונים באקדמיה של סר גודפרי נלר, ששכנה ברחוב גרייט קווין בלונדון. ב-1716 הוא החליף את נלר בתפקיד המנהל, והחזיק במשרה זו עד 1720. לאחר מכן הקים בעצמו בית ספר לציור בקובנט גארדן, אך בית הספר נסגר תוך זמן קצר. באוקטובר 1720 פתחו לואיס צ'רון וג'ון ואנרבנק אקדמיה נוספת, בבית תפילה פרסביטריאני ששכן ליד כנסיית סנט מרטין בשדות שברחוב סנט מרטין ליין. האקדמיה הזו הצליחה להתקיים במשך שנים אחדות לפני שנסגרה. אחד מהתלמידים היה ויליאם הוגארת', שהחל ללמוד במקום ב-1720. בנובמבר 1724 ניסה ת'ורנהיל להקים אקדמיה חופשית בפעם השנייה, הפעם בביתו שבקובנט גארדן. ניסיון זה היה מוצלח, וככל הנראה הוגארת' למד במקום כבר מיום הקמתו. ב-23 במרץ 1729 נישא הוגארת' לג'יין, בתו של ת'ורנהיל. ת'ורנהיל לא הוזמן לבצע עבודות גדולות בשלהי חייו, והחל להעתיק בהמפטון קורט את שטיחי הקיר של רפאל. מלבד ארבעה העתקים בגודל מלא, שהושלמו ב-1731, הוא יצר 162 העתקים בקנה מידה מוקטן של ראשים, ידיים ורגליים, והתכוון לפרסם אותם בדפוס על מנת שישמשו סטודנטים לאמנות. אולם, מותו הותיר את העבודה בלתי גמורה. ההעתקים המקוריים שלו שמורים כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון. מדיה וקבצים בנושא ג'יימס ת'ורנהיל בוויקישיתוף ג'יימס ת'ורנהיל באתר The Dorset Page הת'ורנהילים מגלוסטרשייר ג'יימס ת'ורנהיל באתר ArtCyclopedia ג'יימס ת'ורנהיל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'יימס ת'ורנהיל, באתר Discogs (באנגלית)
קאמי ד'אוסטן, דוכס טאלאר

קאמי ד'אוסטן דה לה בומה, דוכס טאלאר (צרפתית: Camille d'Hostun de la Baume, duc de Tallard‏; 14 בפברואר 1652 – 20 במרץ 1728) היה אציל, דיפלומט ואיש צבא צרפתי. טאלאר קיבל פיקוד על יחידה בצבא צרפת כבר בגיל 15‏. מאוחר יותר הוא שירת תחת פיקודו של הנסיך קונדה בארצות השפלה הדרומיות, והחל מ-1764 תחת אנרי דה לה טור ד'אוברן באלזס. הוא קודם לדרגת מרשל דה קאם ב-1678, ושירת במלחמת תשע השנים שנערכה בשנים 1688–1697. ידידותו עם המלך לואי הארבעה עשר סייעה לו להגיע לתפקידים בעלי חשיבות. לאחר המלחמה הוא שירת במשך שנתיים כשגריר לחצר סנט ג'יימס, היכן שהידע המקיף שלו בנושאים שונים בפוליטיקה של אירופה הוכיח את עצמו כבעל ערך. כשהמלך ג'יימס השני מת בספטמבר 1707, הכיר לואי בבנו של ג'יימס כיורש לכתר האנגלי. בעקבות כך החליט המלך ויליאם השלישי לגרש את טאלאר מלונדון ב-1702‏. הקריירה הצבאית של טאלאר הגיעה לשיאה במלחמת הירושה הספרדית. ב-7 בספטמבר 1703 כבשו דוכס בורגונדיה וטאלאר את העיר רייזאך, ולאחר מכן המשיך טאלאר ופלש ללנדאו באמצע אוקטובר. כוח עזר בפיקודו של הנסיך מהסן-קאסל הובס על ידי כוחותיו של טאלאר בקרב שפיירבאך ב-15 בנובמבר. כתוצאה מכך נכבשה לנדאו כעבור יומיים. זמן קצר לאחר מכן הוענקה לטאלר דרגת מרשל של צרפת. ב-1704 נשלח טאלאר לחזק את הצבא הפרנקו-בווארי של מקסימיליאן השני עמנואל ושל פרדיננד דה מדסין, שחנה על גדות הדנובה והיה מאוים על ידי צבא הברית בפיקודם של הדוכס ממרלבורו והנסיך אויגן מסבויה. טאלאר יצא משטרסבורג ב-1 ביולי, אך למרות שהמצור על וילינגן הוכיח את עצמו כמאמץ עקר הוא הצליח להעביר 34,000 חיילים דרך היער השחור, והגיע לאולם ב-5 באוגוסט. טאלאר הוצב כמפקד הצבא הפרנקו-בווארי המאוחד, אך בקרב בלנהיים שנערך ב-13 באוגוסט 1704 הוא נחל מפלה ניצחת ממרלבורו. לאחר תום הקרב הוא נלקח בשבי, הובא לאנגליה ונכלא בנוטינגהאם. לאחר ששוחרר ב-1711 חזר לצרפת. למרות האסון של בלנהיים נראה היה כי לואי לא רוחש איבה למרשל. טאלאר קיבל תואר דוכס ב-1712, וב-1715 צורף לאצולה הגבוהה של צרפת. לואי הארבעה עשר הורה בצוואתו למנות את טאלאר למועצת המלוכה, אך הדוכס מאורליאן הצליח להביא לביטול הצוואה. טאלאר נבחר לנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים ב-1724, וב-1726 התמנה לשר בממשלה. הוא מת ב-1728. מדיה וקבצים בנושא קאמי ד'אוסטן, דוכס טאלאר בוויקישיתוף מרשל טאלאר באתר "היסטוריה של נוטינגהמשייר" Falkner, James. Blenheim 1704: Marlborough's Greatest Victory, p. 104. Pen & Sword Books Ltd, (2004). ISBN 1-84415-050-X Churchill, Winston. Marlborough: His Life and Times, Bk. 1, vols. i & ii, p. 426. University of Chicago Press, (2002). ISBN 0-226-10633-0 Chandler, David G. Marlborough as Military Commander, p. 136. Spellmount Ltd, (2003). ISBN 1-86227-195-X
צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו

צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו (אנגלית: Charles Spencer, 3rd Duke of Marlborough‏; 22 בנובמבר 1706 - 20 באוקטובר 1758), שנודע כרוזן מסנדרלנד בין 1729 ל-1733, היה פוליטיקאי בריטי במאה ה-18. הוא נולד לצ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, וללידי אן צ'רצ'יל, בתו השנייה של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו ואשתו שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו. הוא ירש את רוזנות סנדרלנד מאחיו הבכור ב-1729, הפך לרוזן החמישי מסנדרלנד, וב-1733 ירש את דוכסות מרלבורו מדודתו הנרייטה. בקריירה הפוליטית שלו מילא מספר תפקידים ובהם חבר המועצה המלכותית, לורד סטיוארד (1749–1755) והלורד שומר החותם (1755). הוא זכה גם למספר תארים וכיבודים הכוללים את לורד לוטננט של בקינגהמשייר (1739) ואוקספורדשייר (1739), וכן הוכתר כאביר במסדר הבירית. מלבד עיסוקו כפוליטיקאי הוא היה גם איש צבא. בין 1740 ל-1742 הוא כיהן כקפטן וקולונל של חיל משמר הפרשים של המלכה (The Queen's Troop of Horse Guards), לאחר מכן כקולונל במשמר קולדסטרים עד 1744, וכגנרל כללי של הארטילריה מ-1755 עד מותו. ספנסר הוביל את חיל המשלוח הבריטי באירופה בחלקה הראשון של מלחמת שבע השנים, אך מת ב-1758 והותיר את הפיקוד לג'ון מאנרס, המרקיז מגראנבי. הוא נמנה עם חבר המנהלים המקורי של בית החולים לילדים נטושים בלונדון, שהקמתו ב-1739 סימנה את קו פרשת המים בשיטות הטיפול בילדים וברווחתם במדינה. הוא נישא לאליזבת טרוור, בתו של תומאס טרוור, ברון טרוור השני. לזוג נולדו חמישה ילדים: ליידי דיאנה ספנסר (1734–1808): נישאר לפרדריק סנט ג'ון, הוויסקונט השני מבולינגברוק ולאחר מכן לטופהאם בוקלרק. אליזבת הרברט, רוזנת פמברוק ומונטגומרי (1737 - 30 באפריל 1831): נישאה להנרי הרברט, הרוזן העשירי מפמברוק. ג'ורג' ספנסר, הדוכס הרביעי ממרלבורו (26 בינואר 1739 - 29 בינואר 1817) לורד צ'ארלס ספנסר (31 במרץ 1740 - 16 ביוני 1820) לורד רוברט ספנסר (3 במאי 1747 - 23 ביוני 1831) מדיה וקבצים בנושא צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו בוויקישיתוף מידע באתר thepeerage.com
ויליאם קיסאם ואנדרבילט

ויליאם קיסאם ואנדרבילט (באנגלית: William Kisam Vanderbilt‏; 12 בדצמבר 1849, ניו דורפ, סטטן איילנד – 22 ביולי 1920, פריז) היה בן בולט למשפחת ואנדרבילט האמריקנית, ומגדל סוסים. הוא היה בנו השני של ויליאם הנרי ואנדרבילט, ממנו ירש 55 מיליון דולר, ועד 1903 היה פעיל במידה חלקית בניהול חברת הרכבות המשפחתית. בניו, ויליאם קיסאם ואנדרבילט הבן (1878–1944) והרולד סטרלינג ואנדרבילט (1884–1970), היו האחרונים שפעלו בתחום זה לאחר שהרולד הפסיד במאבק על חברת הרכבות המשפחתית לחברת הרכבות המרכזית של ניו יורק בשנות ה-50. אשתו הראשונה הייתה אלווה ארסקין סמית', לה נישא ב-20 באפריל 1875. מוצאה היה ממשפחה בעלת עבדים באלבמה, והיא הייתה אם ילדיו ובעלת תפקיד חשוב בכפייה על בתם קונסואלו להינשא לדוכס התשיעי ממרלבורו. זמן קצר לאחר מכן נפרדו ואנדרבילט ואשתו, והיא נישאה לאוליבר בלמונט. ב-1903 הוא נישא לאן הרימן, בתו של הבנקאי אוליבר הרימן, שהייתה אלמנתם של הספורטאי סמואל סטיבנס סנדס ולואיס מוריס רתרפורד הבן, בנו של האסטרונום לואיס מוריס רתרפורד, שמת בשווייץ ב-1903. היו לה שני בנים מנישואיה הראשונים ושתי בנות מנישואיה השניים, אך היא וואנדרבילט לא הצליחו להביא ילדים לעולם. לאחר מות אחיו קורנליוס ב-1899 הוא נחשב בדרך כלל לראש המשפחה. בדומה לבני המשפחה האחרים הוא בנה מספר בתי מגורים גדולים. הבתים שלו היו מארבל האוס (1892), שתוכנן על ידי ריצ'רד האנט מוריס בניו פורט שברוד איילנד, ואידל האואר (1900) בלונג איילנד. האנט תכנן גם את אחוזתו של ואנדרבילט בשדרה החמישית 660. הוא היה שותף בבעלות על היאכטה Defender, שזכתה באליפות אמריקה ליאכטות בשנת 1895. הוא היה גם אחד מהמייסדים של התיאטרון החדש בניו יורק, ואף כיהן כנשיאו. ואנדרבילט היה אחד ממייסדי מועדון הג'וקי. הוא החזיק בבעלותו מניות במועדון, היה נשיא מועדון המרוצים "Sheepshead Bay Race Track" בברוקלין, ובעליה של אורוות מרוצים מצליחה. ב-1896 הוא בנה את בורסת הסוסים האמריקנית בפינת רחוב 50 וברודוויי שבמנהטן. ב-1911 הוא השכיר (ולבסוף מכר) את המבנה לארגון שוברט, שהפך אותה לתיאטרון וינטר גארדן. לאחר גירושיו מאלווה הוא היגר לצרפת, בנה ארמון והקים את אורוות סוסי המרוץ Haras du Quesnay, וחוות הרבעה ליד דוביל באזור גידול סוסי המרוץ שבנורמנדי תחתית. אחד מן הסוסים שהיו בבעלותו היה "מאסקט", חבר היכל התהילה האמריקני של מרוצי הסוסים, שנרכש מחוות קאסלטון שבקנטקי תמורת שירותי הסייסות בחווה בצרפת. סוסיו של ואנדרבילט השתתפו בשורת מרוצים חשובים בצרפת, ובחלקם זכו בפרסים. ואנדרבילט מת בפריז ב-22 ביולי 1920. גופתו הוחזרה לארצות הברית ונקברה בחלקה המשפחתית בבית הקברות המוראביאני שבסטטן איילנד. במלחמת העולם השנייה הוחלט לקרוא על שמו של ואנדרבילט את אחת מאוניות המשא מסדרת ליברטי. Case, Carole - The Right Blood: America's Aristocrats in Thoroughbred Racing (2000) Rutgers University Press ISBN 0-8135-2840-2 מדיה וקבצים בנושא ויליאם קיסאם ואנדרבילט בוויקישיתוף ויליאם קיסאם ואנדרבילט(הקישור אינו פעיל) באתר אוניברסיטת לונג איילנד ויליאם קיסאם ואנדרבילט, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו

הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו (אנגלית: Henrietta Godolphin, 2nd Duchess of Marlborough‏; 19 ביולי 1681 - 24 באוקטובר 1733) הייתה בתם של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, ושל אשתו שרה, שהיו מקורביה ומנהלי עסקיה של המלכה אן. היא נולדה כהנרייטה צ'רצ'יל, וב-1689 הפכה לליידי הנרייטה צ'רצ'יל, כיוון שאביה קיבל את תואר רוזן מרלבורו. היא נישאה לרוזן פרנסיס גודולפין ב-1698. כשחותנה קיבל את תואר רוזן גודולפין ב-1706, היא הפכה לוויקונטית ריאלטון, וכשבעלה ירש את תואר הרוזנות, הפכה לרוזנת גודולפין. בעקבות מותו של אחיה מאבעבועות שחורות ביקש אביה להעביר לבתו את התואר דוכס מרלבורו. לצורך כך שכנע את הפרלמנט הבריטי לחוקק בשנת 1706 חוק מיוחד שקבע כי בהיעדר יורש זכר יוכלו בנותיו של הדוכס הראשון לרשת את תוארי האצולה שלו. וכך, לאחר מותו של אביה ב-1722 הייתה לדוכס ממרלבורו, האשה הראשונה שירשה תואר דוכסות מאביה. עם זאת, היא לא ירשה את תוארי נסיך האימפריה ובארון איימות'. גודולפין הייתה חובבת אופרה ותמכה בג'ובאני בונונצ'יני, ששימש כמלחין הבית שלה, בתקופת שהותו בלונדון. במהלך נישואיה לגודולפין היא ילדה חמישה ילדים: ויליאם גודולפין, מרקיז בלנדפורד (1700–1731): נישא למריה קתרינה דה יונג, לא נולדו להם ילדים. לורד הנרי גודולפין ליידי הנרייטה גודולפין (מתה ב-1776): נישאה לתומאס פלהאם-הולס שלימים יכהן כראש ממשלת בריטניה, לא נולדו להם ילדים. ליידי מרי גודולפין (1723–1764): אינה בתו של הרוזן השני מגודולפין, כי אם פרי אהבתם האסורה של הדוכסית ממרלבורו והמאהב שלה, ויליאם קונגריב. נישאה לדוכס הרביעי מלידס ונולדו להם מספר ילדים, ביניהם פרנסיס אוסבורן, הדוכס החמישי מלידס. ליידי מרגרט גודולפין הדוכסית מתה ב-24 באוקטובר 1733 בהארו שבמידלסקס, ונקברה ב-9 בנובמבר שלאחר מכן במנזר וסטמינסטר. תאריה עברו לאחיינה הרוזן החמישי מסנדרלנד. כיוון שבמותה לא היו לה יורשים זכרים עבר התואר למשפחתה של אחותה אן. כיוון שאן כבר לא הייתה בחיים כשהנרייטה מתה, עבר התואר לבנה הבכור צ'ארלס, שהפך לדוכס השלישי בשושלת. כתוצאה מכך פסק השימוש בשם צ'רצ'יל עד תקופת הדוכס החמישי. ב-1969 הפיק ה-BBC מיני-סדרה בשם "The First Churchills", שעסקה בחייהם של הוריה של גודולפין. דמותה הופיעה בסדרה בחמישה פרקים מתוך 12 בסך הכל, וגולמה על ידי השחקנית פולי אדמס. מדיה וקבצים בנושא הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו בוויקישיתוף מידע באתר הרשמי של ארמון בלנהיים הנרייטה גודולפין באתר מילון אוקספורד לביוגרפיות לאומיות מידע באתר thepeerage.com הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) William Carpenter, Peerage for the people, 1837, page 505 Arthur Collins, The peerage of England, Volume 1, pages 138 and 142 Pat Rogers, The Alexander Pope encyclopedia, pages 187-188
דוד גוטר

דוד גוטר היה ראש הקומיסאריאט בגטו קרקוב בזמן מלחמת העולם השנייה. ידוע כמשתף פעולה עם הנאצים. לאחר שליחת ראש היודנראט השני של הגטו, ארתור רוזנצוויג, ומשפחתו אל מותם במחנות ההשמדה, מינו הנאצים (בהנהגת וילהלם קונדה) את גוטר לקומיסר הגטו ואת שמחה שפירא לראש המשטרה היהודית. תקופה זו של שלטונם המשותף בגטו זכורה בידי שורדיו כתקופה האכזרית והקשה ביותר שהייתה בכל שנות השואה. שניהם שיתפו פעולה מלאה עם הנאצים ושירתו נאמנה את וילהלם קונדה, מפני שהאמינו שגרמניה הנאצית תנצח במלחמה. מתחילת מרץ 1943 החלו כבר הנאצים להודיע לגוטר על רצונם לחסל סופית את הגטו. על אף שהתנגד וניסה לדחות את רוע הגזירה, נקבע תאריך החיסול ליום שבת, 3 במרץ 1943. גוטר ושפירא סייעו באופן מלא לנאצים בזמן החיסול, במסגרתו נשלחו 6,000 מתושבי הגטו אל מחנה העבודה פלאשוב, 1,000 נשלחו למותם באושוויץ ו-2,000 נורו במקום. לאחר חיסול גטו קרקוב הרסו הנאצים את החומה שהקיפה אותו, והשאירו לאנשי היודנראט והמשטרה היהודית שנותרו בחיים בניין קטן בו התגוררו מספר חודשים. בקיץ, תפס אמון גת, מפקד מחנה פלאשוב, את גוטר ועוזרו והוציא אותם להורג, וב-14 בדצמבר 1943 חוסלו כל אנשי המשטרה היהודית. בכך כלה גטו קרקוב וכל היהודים בתוכו.  היודנרט בגטו קרקוב פליציה קראי, פנים רבות לגבורה - תולדות קהילת קרקוב בתקופת השואה. ירושלים: יד ושם 2002, עמודים 66-69, 98-104.
סטגדיש

סטגדיש הוא קטע מוזיקלי בן שניות בודדות המנוגן באמצעות מערכת תופים, לאחר בדיחה או קטע הומוריסטי, לשם הדגשת שורת המחץ שלו. נגינת הסטגדיש מאפיינת בעיקר מופעי סטנד-אפ או מונולוגים בתוכניות אירוח. לעיתים, כאשר הבדיחה אינה מוצלחת במיוחד, מנגן המתופף את המקטע בסרקזם, או שאדם בקהל מחקה את קול התופים. חיקוי זה הוא גם מקור המילה "סטגדיש", שהיא אונומטופיה של צליל התופים. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו

ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו (אנגלית: George Spencer-Churchill, 5th Duke of Marlborough;‏ 6 במרץ 1766 – 5 במרץ 1840) היה חבר הפרלמנט הבריטי ואציל בריטי. צ'רצ'יל היה בנו של ג'ורג' ספנסר, הדוכס הרביעי ממרלבורו. לאורך רוב חייו הוא נודע בתואר המשני של אביו, המרקיז מבלנדפורד. בין 1776 ל-1783 הוא התחנך באיטון קולג', ובין 1784 ל-1786 במכללת כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, אותה סיים ב-9 בדצמבר 1786 עם תואר Master of Arts. ב-20 ביוני 1792 הוא קיבל מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים (.D.C.L). הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי (המפלגה הוויגית) עבור אוקספורדשייר בין 1790 ל-1796, וכחבר פרלמנט טורי עבור טרגוני בין 1802 ל-1804. בתקופה זו הוא התגורר בברקשייר, רמנהאם והרסט. החל מ-1798 הוא התגורר בווייטנייטס פארק שליד רדינג, שם נודע באוספי העתיקות הנרחבים שלו, ובמיוחד באוספי הספרים. הוא התמנה לחבר באגודה לאמנויות ב-8 בדצמבר 1803, וכלורד של האוצר בין 1804 ל-1806. באותה שנה הוזמן לכהן בבית הלורדים בזכות עצמו, תחת השם ברון ספנסר מוורמלייטון. כחבר פרלמנט נודע כאופורטוניסט אשר שינה את דעותיו בהתאם לנסיבות. בסוף ימיו מיעט להביע עמדות בנושאים ציבוריים והיה עסוק יותר בחובותיו. ב-26 במאי 1817 הוא שינה את שמו לג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל לאחר שירש את התואר דוכס מרלבורו, למרות שנולד והוטבל כג'ורג' ספנסר, לאחר שקיבל היתר מלכותי לעשות זאת ולשימוש בסמליו ובשלט האצולה של הדוכס הראשון ממרלבורו. שינוי זה לא הציל אותו מחובותיו הרבים, אחוזותיו הוחרמו ואוספיו נמכרו. הוא פרש לארמון בלנהיים, בו התגורר עד יומו האחרון והתקיים על הכנסה שנתית קטנה שהוענקה לדוכס הראשון ממרלבורו על ידי המלכה אן. היומנאית הארייט ארבותנוט כתבה חוות דעת שלילית ביותר על הדוכס לאחר שביקרה בבלנהיים ב-1824: אולם, משפחתו של הגנרל הגדול הולכת אל דחי למרבה הצער, והם אך חרפה לשם המפואר של צ'רצ'יל, שהם בחרו ברגע זה לשאת. הדוכס הנוכחי עמוס בחובות, ואינו טוב בהרבה משרלטן פשוט המספר הכל על בלנהיים. אנשים יכולים לצוד ולדוג כה הרבה בשעה, וכל הסמכות של בית המשפט של היושר נדרשה על מנת למנוע ממנו לגזום את כל העצים בפארק. — Blenheim: The Grandest and Most Famous House in England הוא מת ב-5 במרץ 1840 בארמון בלנהיים, ונקבר מתחת לקמרון הקפלה ב-13 במרץ 1840. בתקופתו החלה ההתדרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, כיוון שהוציא סכומי כסף גדולים על רכישה צמחים נדירים, כשהוא נוטה להעדיף סחלבים. מתוך הגנים הרבים שהקים השתמר רק גן הוורדים. ב-15 בספטמבר 1791 הוא נישא לליידי סוזאן סטיוארט, בתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן השביעי מגאלוויי. לזוג נולדו ארבעה ילדים: ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השישי ממרלבורו (1793–1857) לורד צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל (1794–1840), נישא לאלתראד קתרין בנט עם צאצא אחד. הכומר לורד ג'ורג' הנרי ספנסר-צ'רצ'יל (1796–1828), נישא לאליזבת מרתה נארס. לורד הנרי ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל 01797–1840) בנו הלא חוקי ג'ון טאסטיאן (1799–1873) מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו בוויקישיתוף מידע באתר Berkshire History מידע באתר thepeerage.com מידעבאתר הרשמי של ארמון בלנהיים William Carpenter, Peerage for the people, 1837, pages 504-505