קרב אפומטוקס

קרב אפומטוקס, שהתרחש במחוז אפומטוקס שבווירג'יניה, בבוקר 9 באפריל 1865, היה אחד הקרבות האחרונים של מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865). זה היה הקרב האחרון בפיקודו של המפקד העליון של הקונפדרציה, רוברט לי, וצבא צפון וירג'יניה לפני שהם נכנעו לצבא האיחוד של הפוטומק תחת הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, יוליסס גרנט. רוברט לי, שנטש את בירת הקונפדרציה ריצ'מונד, וירג'יניה לאחר המצור בן תשעה וחצי חודשים על פיטרסבורג וריצ'מונד, נסוג מערבה, בתקווה לאחד את צבאו עם כוחות הקונפדרציה הנותרים בצפון קרוליינה, צבא טנסי בפיקודו של גנרל ג'וזף ג'ונסטון. כוחות חיל הרגלים והפרשים של האיחוד תחת הגנרל פיליפ שרידן רדפו ועצרו את נסיגת כוחות הקונפדרציה בכפר הקרוי בית המשפט של אפומקוס במחוז אפומטוקס. לי פתח במתקפה אחרונה כדי לפרוץ דרך כוחות האיחוד, בהנחה שכוח האיחוד מורכב כולו מפרשים חמושים קלות. כאשר הבין שחיל הפרשים מגובה בשני קורפוסים של חיילים רגליים, לא הייתה לו ברירה אלא להיכנע כשהבין שדרך הנסיגה שלו חסומה כעת. החתימה על מסמכי הכניעה התרחשה בסלון הבית שבבעלות וילמר מקלין ב-9 באפריל. ב-12 באפריל, טקס רשמי הכולל מצעד והנחת הנשק בהובלת גנרל ג'ון גורדון מצבא הקונפדרציה וגנרל ג'ושוע צ'מברלין מצבא האיחוד סימן את פירוק צבא צפון וירג'יניה ולמעשה את סיום המלחמה בווירג'יניה. בעקבות הכניעה הוענקה חנינה לכמעט 28,000 מהקצינים והחיילים שנותרו. הם היו חופשיים לחזור הביתה ללא כלי הנשק העיקריים שלהם, אך התאפשר להם לקחת את סוסיהם ולשמור על נשק הצד שלהם (חרבות ואקדחים). אירוע זה הוביל לסדרה של כניעות ברחבי הדרום, בצפון קרולינה, אלבמה ולבסוף בשריבפורט, לואיזיאנה ביוני, מה שסימן את סופה של המלחמה בת ארבע השנים.  המערכה האחרונה על השליטה בריצ'מונד, וירג'יניה, בירת מדינות הקונפדרציה, החלה כאשר צבא האיחוד של הפוטומק חצה את נהר ג'יימס ביוני 1864. הצבאות בפיקודו של הגנרל העליון יוליסס ס. גרנט (1822–1885) הטילו מצור על פיטרסבורג, דרומית לריצ'מונד, בכוונה לנתק את קווי האספקה של שתי הערים ולאלץ את כוחות הקונפדרציה להתפנות. באביב 1865, גנרל צבא מדינות הקונפדרציה רוברט לי, חיכה להזדמנות לעזוב את פיטרסבורג, מודע לכך שהעמדהבלתי ניתנת להגנה, אך חיילי האיחוד עשו את הצעד הראשון. ב-1 באפריל 1865, מפקד הפרשים גנרל פיליפ שרידן איגפו את אגפו של לי בקרב על חמש המזלגות. למחרת השיג צבאו של גרנט פריצת דרך מכרעת, וסיים למעשה את המצור בפטרבורג. עם ניתוק קווי רכבת, אנשיו של לי נטשו את קו החזית בו החזיקו במשך עשרה חודשים ופונו בלילה שבין 2 ל-3 באפריל. המטרה הראשונה של לי הייתה להרכיב מחדש ולצייד את אנשיו בבית המשפט אמיליה. התוכנית שלו הייתה להתחבר למפקד צבא טנסי ג'וזף ג'ונסטון בצפון קרוליינה ולצאת למתקפה לאחר הקמת הגנות על נהר רואנוק בדרום מערב וירג'יניה. עם זאת, כשהגיעו הכוחות לאמיליה ב-4 באפריל, הם לא מצאו שום ציוד. לי שלח קרונות למדינה שמסביב כדי לחפש מזון, אך כתוצאה מכך איבד יום של צעידה. לאחר מכן פנה הצבא מערבה לתחנת אפומטוקס, שם חיכתה לו רכבת אספקה נוספת. צבאו של לי הורכב כעת מחיל הפרשים ושני חיל רגלים קטן.[דרוש מקור] בדרך לתחנה, ב-6 באפריל בסיילורס קריק, כמעט רבע מצבא הקונפדרציה הנסוג נותק על ידי הפרשים של שרידן וגורמים מהגדודים השני והשישי. שתי דיוויזיות של הקונפדרציה לחמו בגדוד השישי לאורך הנחל. חיילי הקונפדרציה תקפו אך הוסגו לאחור, וזמן קצר לאחר מכן פרצו פרשי האיחוד את קווי הקונפדרציה. רוב 7,700 חיילי הקונפדרציה נתפסו או נכנעו, כולל סגן הגנרל ריצ'רד ס. איוול ושמונה קצינים כלליים נוספים. העיכוב מנע מלי להגיע לתחנת אפומטוקס עד שעות אחר הצהריים המאוחרות ב-8 באפריל, ואיפשר לשרידן להגיע לתחנה לפני הדרומיים באותו ערב, שם תפס את האספקה של לי וחסם את דרכו. בעקבות הקרבות הקטנים של כנסיית קמברלנד והגשר הגבוה, ב-7 באפריל, שלח גנרל גרנט פתק ללי המצביע על כך שהגיע הזמן למסור את כניעת צבא צפון וירג'יניה. בפתק חוזר, לי סירב לבקשה, אך שאל את גרנט על אילו תנאים הוא חשב. ב-8 באפריל, פרשי האיחוד תחת אלוף רס"ן ג'ורג' ארמסטרונג קסטר תפסו ושרפו שלוש רכבות אספקה שחיכו לצבאו של לי בתחנת אפומטוקס. כעת שני הכוחות הפדרליים, צבא הפוטומאק והצבא של ג'יימס, התכנסו באפומטוקס.[דרוש מקור] כשהאספקה שלו באפומטוקס הושמדה, לי הסתכל כעת מערבה, אל מסילת הברזל בלינצ'בורג, שם חיכתה לו אספקה נוספת. עם זאת, בבוקר 8 באפריל, גדוד של חיל הפרשים ה-15 של פנסילבניה נותק מהפשיטה על סטונמן לתוך צפון קרוליינה ודרום מערב וירג'יניה וערך הפגנה בטווח של שלושה מיילים מלינצ'בורג, מה שנראה כמו חילוץ של כוח גדול בהרבה. למרות האיום החדש הזה, לי החליט לנסות בכל זאת להגיע ללינצ'בורג.[דרוש מקור] בזמן שצבא האיחוד סוגר על לי, כל מה שהיה בין לי ולינצ'בורג היה פרשי האיחוד. לי קיווה לפרוץ דרך חיל הפרשים לפני שחיל הרגלים יגיע. הוא שלח פתק לגרנט בו אמר שהוא לא מעוניין למסור את צבאו עדיין, אבל הוא מוכן לדון כיצד תנאיו של גרנט ישפיעו על הקונפדרציה. גרנט, שסבל מכאב ראש, הצהיר כי "נראה כאילו לי עדיין מתכוון להילחם". חיל הרגלים של האיחוד היה קרוב, אבל היחידה הקרובה מספיק כדי לתמוך בחיל הפרשים של שרידן הייתה של רס"ן ג'ון גיבון מהצבא של ג'יימס. החיל הזה נסע 30 מיל (48 קילומטרים) תוך 21 שעות כדי להגיע לפרשים. הגנרל אדוארד אורד, מפקד צבא של ג'יימס, הגיע עם הגדוד ה-34 בסביבות השעה 4:00 בבוקר בזמן שהחיל החמישי של צבא הפוטומק היה קרוב. שרידן פרס את שלושת גדודי הפרשים שלו לאורך רכס נמוך מדרום-מערב לבית המשפט של אפומטוקס.[דרוש מקור] עם עלות השחר ב-9 באפריל 1865, הגדוד השני של הקונפדרציה בפיקודו של רס"ן גנרל ג'ון ב. גורדון תקף את חיל הפרשים של שרידן ואילץ במהירות את הקו הראשון תחת גנרל צ'ארלס ה. סמית' לסגת אחורה. השורה הבאה, המוחזקת על ידי הגנרלים רנאלד ס. מקנזי וג'ורג' קרוק, האטה את התקדמות הקונפדרציה. חייליו של גורדון הסתערו דרך קווי האיחוד ותפסו את הרכס, אך כשהגיעו לפסגה הם ראו את כל חיל האיחוד מהגדוד ה-34 בקו קרב עם חיל האיחוד החמישי מימינם. הפרשים של לי ראו את כוחות האיחוד הללו ומיד נסוגו ורכבו לכיוון לינצ'בורג. חייליו של אורד החלו להתקדם נגד החיל של גורדון בעוד שחיל האיחוד השני החל לנוע נגד החיל של ג'יימס לונגסטריט מצפון מזרח. קולונל צ'ארלס ונבל מהצוות של לי רכב פנימה בזמן הזה וביקש הערכת מצב, גורדון נתן לו תשובה שהוא ידע שלי לא רוצה לשמוע: "תגיד לגנרל לי שנלחמתי עם החיל שלי עד הסוף, ואני חושש שאני לא אוכל לעשות כלום אלא אם כן החיל של לונגסטריט יתמוך בי באופן משמעותי". לשמע זאת לי קבע לבסוף את הבלתי נמנע: "אז לא נותר לי אלא ללכת ולראות את גנרל גרנט, ואני מעדיף למות אלף פעמים". רבים מהקצינים של לי, כולל לונגסטריט, הסכימו שכניעה של הצבא היא האפשרות היחידה שנותרה. הקצין הבולט היחיד שהתנגד לכניעה היה מפקד הארטילריה של לונגסטריט, גנרל אדוארד פורטר אלכסנדר, שחזה שאם לי ייכנע אז "כל צבא הקונפדרציה ילך בעקבותיו".[דרוש מקור] לי החליט לבקש השעיית הלחימה בזמן שביקש ללמוד את תנאי הכניעה שגרנט מציע להציע. מגבת כלים מפשתן לבנה שימשה כדגל שביתת נשק של הקונפדרציה ונשאה על ידי אחד מקציני המטה של לונגסטריט אל שורותיו של הגנרל קאסטר, שהיה חלק ממפקדתו של שרידן. לאחר שנקבעה הפסקת אש, קסטר לווה דרך הקווים לפגוש את לונגסטריט. לפי לונגסטריט, קסטר אמר "בשם הגנרל שרידן אני דורש את הכניעה ללא תנאי של הצבא הזה". לונגסטריט ענה שהוא לא מפקד על הצבא, אבל אם כן הוא לא יתחשב בהודעות משרידן. קאסטר השיב כי חבל שיהיה יותר דם על המגרש, ולונגסטריט הציע לכבד את הפסקת האש, ולאחר מכן הוסיף "הגנרל לי הלך לפגוש את גנרל גרנט, ועליהם לקבוע את עתידם של הצבאות." ב-8:00 בבוקר, לי יצא לפגוש את גרנט, מלווה בשלושה מעוזריו. גרנט קיבל את המכתב הראשון של לי בבוקר ה-9 באפריל כשנסע לפגוש את שרידן. גרנט נזכר שהמיגרנה שלו כאילו נעלמה כשקרא את המכתב של לי, והוא מסר אותו לעוזרו רולינס כדי לקרוא בקול לפני שחיבר את תשובתו: General, Your note of this date is but this moment, 11:50 A.M. rec'd., in consequence of my having passed from the Richmond and Lynchburg road. I am at this writing about four miles West of Walker's Church and will push forward to the front for the purpose of meeting you. Notice sent to me on this road where you wish the interview to take place. תגובתו של גרנט הייתה יוצאת דופן בכך שהיא נתנה ללי המובס לבחור את מקום הכניעה שלו. לי קיבל את התשובה תוך שעה ושלח עוזר, צ'ארלס מרשל, למצוא מיקום מתאים לאירוע. מרשל בחן בקפדנות את בית המשפט של אפומטוקס, כפר קטן של כעשרים בניינים ששימש כתחנת ביניים למטיילים על הכביש של ריצ'מונד-לינצ'בורג. מרשל דחה את הבית הראשון שנראה לו רעוע מדי, במקום זה התיישב בבית הלבנים של וילמר מקלין משנת 1848. מקלין התגורר ליד צומת מנאסס במהלך הקרב הראשון בבול ראן, ופרש לאפומטוקס כדי להימלט מהמלחמה. (על האירוניה ההיסטורית של האתר נכתב: שהחקלאי מקלין, שהעתיק את מקום מגוריו כדי להימנע ממלחמה לאחר שאחד הקרבות הראשונים של מלחמת האזרחים התרחש על אדמתו, יגיע לדיון על סיום המלחמה בחדר הישיבה שלו.) עם יריות שעדיין נשמעו בחזיתו של גורדון ולוחמי האיחוד עדיין מתקדמים בחזיתו של לונגסטריט, לי קיבל הודעה מגרנט. לאחר מספר שעות של התכתבות בין גרנט ולי, חוקקה הפסקת אש וגרנט קיבל את בקשתו של לי לדון בתנאי הכניעה. לבוש במדים הלבנים הטקסיים שלו, לי חיכה שגרנט יגיע. גרנט, שכאב הראש שלו הסתיים כשקיבל את הפתק של לי, הגיע לבית מקלין במדים מנותזי בוץ - מעיל שק מטעם ממשלתי עם מכנסיים תחובים במגפיים בוציים, ללא זרועות צד, ורק רצועות הכתף המוכתמות שלו מציגות את דרגתו. זו הייתה הפעם הראשונה ששני הגברים התראו זה את זה פנים אל פנים מזה כמעט שני עשורים. לפתע מוצף בעצב, גרנט התקשה להגיע לנקודה של הפגישה, ובמקום זאת שני הגנרלים דנו בקצרה במפגש הקודם היחיד שלהם, במהלך מלחמת מקסיקו-אמריקאית. לי החזיר את תשומת הלב לנושא שעל הפרק, וגרנט הציע את אותם תנאים שהיו לו בעבר: In accordance with the substance of my letter to you of the 8th inst., I propose to receive the surrender of the Army of N. Va. on the following terms, to wit: Rolls of all the officers and men to be made in duplicate. One copy to be given to an officer designated by me, the other to be retained by such officer or officers as you may designate. The officers to give their individual paroles not to take up arms against the Government of the United States until properly exchanged, and each company or regimental commander sign a like parole for the men of their commands. The arms, artillery and public property to be parked and stacked, and turned over to the officer appointed by me to receive them. This will not embrace the side-arms of the officers, nor their private horses or baggage. This done, each officer and man will be allowed to return to their homes, not to be disturbed by United States authority so long as they observe their paroles and the laws in force where they may reside. התנאים היו נדיבים ככל שלי יכול היה לקוות להם; אנשיו לא ייכלאו או יועמדו לדין על בגידה. קמינים הורשו לשמור על נשק הצד, הסוסים והמטען האישי שלהם. בנוסף לתנאיו, גרנט גם התיר לגברים המובסים לקחת הביתה את סוסיהם ופרדותיהם כדי שיהיו להם לעזר בזמן נטיעת האביב, וסיפק ללי אספקה של מזון לצבאו המורעב; לי אמר שזה ישפיע מאוד על הגברים ויעשה הרבה למען פיוס המדינה. תנאי הכניעה נרשמו במסמך שנכתב בכתב ידו של עוזרו של גרנט אילי ס. פרקר, יליד אמריקאי משבט סנקה, והושלם בסביבות השעה 16:00, 9 באפריל. לי, כשגילה שפרקר הוא סנקה, העיר "טוב שיש כאן אמריקאי אמיתי אחד". פרקר ענה: "אדוני, כולנו אמריקאים". כשלי יצא מהבית ורכב משם, אנשיו של גרנט החלו לצהול בחגיגה, אבל גרנט הורה לעצור מיד. "עם זאת שלחתי מיד הודעה שיפסיקו את זה", אמר. "חיילי צבא הקונפדרציה היו עכשיו בני ארצנו, ולא רצינו להתמוגג על נפילתם", אמר. קסטר וקציני איגוד אחרים רכשו ממקלין את ריהוט החדר בו נפגשו לי וגרנט כמזכרות, ורוקנו את החדר מרהיטים. עד מהרה ביקר גרנט בצבא הקונפדרציה, ואז הוא ולי ישבו על המרפסת של בית מקלין ונפגשו עם מבקרים כמו לונגסטריט וג'ורג' פיקט לפני ששני האנשים יצאו לבירותיהם. ב-10 באפריל נשא לי את נאום הפרידה שלו לצבאו. באותו יום התכנסה ועדה בת שישה אנשים כדי לדון בטקס רשמי של כניעה, למרות שאף קצין בקונפדרציה לא רצה לעבור אירוע כזה. הגנרל ג'ושוע ל. צ'מברלין היה קצין האיחוד שנבחר להוביל את הטקס. בזיכרונותיו בשם The Passing of the Armies, צ'מברלין הרהר במה שראה ב-12 באפריל 1865, כאשר צבא צפון וירג'יניה צעד פנימה כדי למסור את זרועותיהם ואת סרטיהם: The momentous meaning of this occasion impressed me deeply. I resolved to mark it by some token of recognition, which could be no other than a salute of arms. Well aware of the responsibility assumed, and of the criticisms that would follow, as the sequel proved, nothing of that kind could move me in the least. The act could be defended, if needful, by the suggestion that such a salute was not to the cause for which the flag of the Confederacy stood, but to its going down before the flag of the Union. My main reason, however, was one for which I sought no authority nor asked forgiveness. Before us in proud humiliation stood the embodiment of manhood: men whom neither toils and sufferings, nor the fact of death, nor disaster, nor hopelessness could bend from their resolve; standing before us now, thin, worn, and famished, but erect, and with eyes looking level into ours, waking memories that bound us together as no other bond;—was not such manhood to be welcomed back into a Union so tested and assured? Instructions had been given; and when the head of each division column comes opposite our group, our bugle sounds the signal and instantly our whole line from right to left, regiment by regiment in succession, gives the soldier's salutation, from the "order arms" to the old "carry"—the marching salute. Gordon at the head of the column, riding with heavy spirit and downcast face, catches the sound of shifting arms, looks up, and, taking the meaning, wheels superbly, making with himself and his horse one uplifted figure, with profound salutation as he drops the point of his sword to the boot toe; then facing to his own command, gives word for his successive brigades to pass us with the same position of the manual,—honor answering honor. On our part not a sound of trumpet more, nor roll of drum; not a cheer, nor word nor whisper of vain-glorying, nor motion of man standing again at the order, but an awed stillness rather, and breath-holding, as if it were the passing of the dead! — Joshua L. Chamberlain, The Passing of the Armies, pp. 260–61 התיאור של צ'מברלין הוטל בספק על ידי ההיסטוריון ויליאם מארוול, שטוען כי "מעטים קידמו את האגדות שלהם באופן פעיל ומוצלח יותר ממנו". מארוול מציין שצ'מברלין למעשה לא פיקד על פרטי הכניעה הפדרלית (אלא רק על אחת מהבריגדות בדיוויזיה של גנרל ג'וזף ג'יי ברטלט ) ושהוא לא הזכיר שום "הצדעה" במכתביו העכשוויים, אלא רק בזיכרונות שנכתבו עשורים רבים לאחר מכן כאשר רוב עדי הראייה האחרים כבר מתו. גנרל הקונפדרציה ג'ון בראון גורדון, האחראי בפיקוד על החיל השני של ארמיית צפון וירג'יניה, אכן נזכר שהצדעה הייתה והוא הוקיר את מעשהו של צ'מברלין להצדיע לצבא הנכנע שלו, וכינה את צ'מברלין "אחד החיילים האבירים ביותר של הצבא הפדרלי". גורדון הצהיר כי צ'מברלין "קרא לכוחותיו בתור, וכשאנשיי צעדו לפניהם, הוותיקים בכחול העניקו הצדעה חייל לגיבורים המנוצחים". הצהרה זו של גורדון סותרת את תפיסת האירוע של מארוול. בטקסי הכניעה עברו במקום כ-28,000 חיילי הקונפדרציה וערמו את זרועותיהם. החשבון של הגנרל לונגסטריט עמד על 28,356 קצינים וגברים "נכנעו ושוחררו על תנאי". רשימת ה-Appomattox מונה כ-26,300 גברים שנכנעו. התייחסות זו אינה כוללת את 7,700 שנלכדו בנחל סיילור שלושה ימים קודם לכן, אשר טופלו כשבויי מלחמה. בעוד הגנרל ג'ורג' מיד (שלא נכח בפגישה) צעק שוב ושוב ש"הכל נגמר" כששמע שהכניעה נחתמה, בערך 175,000 חיילי הקונפדרציה נותרו בשטח, אך רובם היו מורעבים ומאוכזבים. רבים מהם היו מפוזרים ברחבי הדרום במוצביםאו בקבוצות גרילה בעוד השאר רוכזו בשלושה פיקודים מרכזיים של הקונפדרציה. בדיוק כפי שחזה פורטר אלכסנדר, כשהידיעות על כניעתו של לי התפשטו הבינו מפקדי קונפדרציה אחרים שכוח הקונפדרציה נעלם, והחליטו להניח את נשקם. צבאו של גנרל ג'וזף א. ג'ונסטון בצפון קרוליינה, המאיים ביותר מבין שאר צבאות הקונפדרציה, נכנע למייג'ור ויליאם טי שרמן בבנט פלייס בדורהם, צפון קרוליינה ב-26 באפריל 1865. 98,270 חיילי הקונפדרציה שהניחו את נשקם (הכניעה הגדולה ביותר של המלחמה) סימנו את הסוף של הסכסוך. הגנרל ריצ'רד טיילור מסר את צבאו, הגדדים של אלבמה, מיסיסיפי ומזרח לואיזיאנה, בסיטרונל, אלבמה ב-4 במאי 1865. הנשיא ג'פרסון דייוויס נפגש עם קבינט הקונפדרציה שלו בפעם האחרונה ב-5 במאי 1865 בוושינגטון, ג'ורג'יה, ופיזר רשמית את ממשלת הקונפדרציה. דייוויס ואשתו ורינה, יחד עם הליווי שלהם, נתפסו על ידי כוחות האיחוד ב-10 במאי באירווינוויל, ג'ורג'יה. לאחר ששמע על כניעתו של לי, נכנע גם הגנרל נתן בדפורד פורסט, מנהיג קו קלוקס קלאן לעתיד, וקרא את נאום הפרידה שלו ב-9 במאי 1865 בגיינסוויל, אלבמה. הגנרל אדמונד קירבי סמית' נכנע למחלקת הטרנס-מיסיסיפי של הקונפדרציה ב-2 ביוני 1865 בגלווסטון, טקסס. כמו כן, ב-26 במאי 1865, מועצת מחנה נפוליאון של שבטי אינדיאנים, כולל מספר שצידדו בקונפדרציה, נפגשה באוקלהומה והחליטה להציע לנציבים שלום עם ארצות הברית. צ'ירוקי וגנרל סטנד וואטי, האחראי בפיקוד על גדוד רובאי צ'רוקי רכובים הראשון, מסרו את הכוח המאורגן האחרון של הקונפדרציה ונכנעו ב-23 ביוני 1865 במחוז צ'רוקאו, אוקלהומה. היו עוד כמה קרבות קטנים לאחר הכניעה של לי. הקרב על חוות פלמיטו, מזרחית לבראונסוויל, טקסס, ב-12–13 במאי 1865, נחשב בדרך כלל כקרב היבשתי האחרון של המלחמה (למרבה האירוניה בקרב ניצחו כוחות הקונפדרציה זמן קצר לאחר כניעת כוחות הקונפדרציה). המפקד ג'יימס אירדל ואדל בפיקוד ה-CSS שננדואה, של הצי של מדינות הקונפדרציה, היה האחרון שנכנע כשהוריד את דגל הקונפדרציה בליברפול ומסר את כלי השיט שלו לממשלת בריטניה ב-6 בנובמבר 1865 (וואדל היה באמצע האוקיינוס השקט כשנודע לו שהמלחמה הסתיימה). לי מעולם לא שכח את רחמנותו של גרנט במהלך הכניעה, ובמשך כל חייו לא יסבול מילה לא יפה על גרנט בנוכחותו. גנרל הקונפדרציה לונגסטריט דיבר טוב על גרנט ואמר שהוא אסיר תודה לגרנט וסיפק לו סיגר באפומטוקס, כמו גם מאמצים מאוחרים יותר של גרנט להשיג חנינה ללונגסטריט ולמנות אותו לתפקיד פדרלי בניו אורלינס לאחר שגרנט הפך לנשיא. כמו כן, הגנרל ג'ון בראון גורדון הוקיר את המעשה הפשוט של צ'מברלין של הצדעה לצבאו שנכנע, וכינה את צ'מברלין "אחד החיילים האביריים ביותר של הצבא הפדרלי". במהלך אירועי ציון המאה למלחמת האזרחים, משרד הדואר של ארצות הברית הנפיק חמישה בולי דואר לציון יום השנה ה-100 לקרבות מפורסמים, כפי שהם התרחשו על פני תקופה של ארבע שנים, החל בקרב של פורט סאמטר שהופק בשנת 1961. בול ההנצחה לקרב שילה הונפק ב-1962, קרב גטיסבורג ב-1963, קרב השממה ב-1964 ובול הזיכרון למאה ה-אפומטוקס ב-1965. The American Battlefield Trust ושותפיו לשימור הקרקע בשדה הקרב רכשו ושימרו 2.07 קילומטרים מרובעים משדה הקרב. מדיה וקבצים בנושא קרב אפומטוקס בוויקישיתוף Battle of Appomattox House Court House: מפות קרב, תמונות, מאמרי היסטוריה וחדשות בשדה הקרב ( Cvil War Trust ) כניעה של הקונפדרציה באפומטוקס, וירג'יניה, 10 באפריל 1865. Williams. Salmon, pp. 477–80. Lee, p. 387. Salmon, pp. 484–87. Korn, p. 137. Salmon, p. 490. Korn, p. 139. "Flag of truce". Smithsonian Institution. נבדק ב-26 ביוני 2019. {{cite web}}: (עזרה) Longstreet, p.627. Winik, p. 181. Winik, p. 182. Winik, p. 183. Winik, p. 184. Smith, pp. 403–404. Winik, 186–87. Winik, 188. Winik, 189. Davis, p. 387; Calkins, p. 175, states Lee and Marshall left the McLean House "some time after 3:00 in the afternoon".; Eicher, The Longest Night, p. 819, states "the surrender interview lasted until about 3:45 p.m." Winik, 191. Keegan, John (2009). The American Civil War: A Military History. Vintage Books. p. 375. ISBN 978-0-307-27314-7. Eicher, The Longest Night, p. 820 says that Lee's General Orders No. 9 was read to the troops, but not by Lee. William Marvel, Lee's Last Retreat, p. 193. William Marvel, A Place called Appomattox, p. 260-262 and 359-359; and Lee's Last Retreat, p. 191-195. Gordon, p. 444. Winik, p. 197; Eicher, The Longest Night, p. 821, states 26,765 captured Confederates were paroled at Appomattox Court House. Longstreet, p. 631; Lee and staff 15; Longstreet’s corps 14,833 (including 5000 attached from A.P. Hill’s Third Corps (Hill died a few days earlier at Petersburg) and others who joined from Sailor’s Creek); Gordon’s corps 7,200 (including 5,200 from units dispersed at Petersburg who joined the retreat); Ewell’s corps 237; Cavalry corps 1768; Artillery 2,586; Detachments 1,649; for a total of 28,356. Korn, p. 155. Peters, Gerhard; Woolley, John T. "Andrew Johnson: "Proclamation 131—Rewards for the Arrest of Jefferson Davis and Others," May 2, 1865". The American Presidency Project. University of California – Santa Barbara. אורכב מ-המקור ב-27 באוגוסט 2017. נבדק ב-26 באוגוסט 2017. {{cite web}}: (עזרה) "Jefferson Davis Was Captured". USA.gov. 2007. נבדק ב-2010-02-04. Long, p. 693. Longstreet, pp. 630, 633-634, 638. "Complete Set, 1961-65 Civil War Centennial Series". www.mysticstamp.com. נבדק ב-2019-06-27. Saved Land & Opportunities, American Battlefield Trust (באנגלית אמריקאית) American Battlefield Trust "Saved Land" webpage.