laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קסנוצרטופס

קסנוצרטופס (שם מדעי: Xenoceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים - הדינוזאורים בעלי הקרניים. הקסנוצרטופס חי באמריקה הצפונית בקרטיקון העליון. שרידיו נתגלו בתצורת פורמוסט שבאלברטה, קנדה. פירוש שמו, "פנים זרות בעלות קרניים". קסנוצרטופס ידוע מהולוטייפ CMN 53282 המורכב משברי גולגולות של 3 פרטים, הכוללים בעיקר את עצמות העטרה (צרטופסיים). שרידים נוספים נמצאים במוזיאון טירל המלכותי. ניתן להבדיל בינו לבין סוגי צרטופסיים אחרים לפי קישוטי העטרה (frill) שלו: בחלק העליון של מרכז העטרה בולטות שתי בליטות גרמיות קהות, לידן פונים החוצה שני זיזים חדים ועבים שבולטים אחורה במקצת. צידי העטרה מקושטות בבליטות משולשיות. העצם המרכזית בעטרה, בין שני ה"חלונות" שבמרכזה לא מעוטרת בזיזים או בליטות. אין הרבה שרידים משאר חלקי הגולגולת ומעט ידוע על מבנה קרניו. מעריכים שלקסנוצרטופס היו קרניים דומות למיני צנטרוזאוריים (צרטופסיים בתת-משפחת הצנטרוזאורים) קדומים: כלומר, קרני גבה בינוניות באורכן (קצרות יחסית לצרטופסיים המאוחרים של תת-משפחת הכסמוזאורים וארוכות יחסית לאלה של בני תת-משפחת הצנטרוזאורים) ובליטה או קרן על האף. כמו יתר בני משפחת הצרטופסיים היה מדובר בדינוזאור צמחוני גדול שהלך על ארבע רגליו. את מזונו הוא תלש באמצעות מקור חד שנמצא בחזית פיו וקצץ לחתיכות באמצעות סוללת שיניים חדות בחלק האחורי של פיו. אורכו הוא כ-6 מטר ומשקלו כ-2 טון. מאובנים של קסנוצרטופס נתגלו לראשונה ב-1958, כאשר ואן לנגסטון הבן גילה שברי גולגולת מתצורת פורמסט ליד פורמוסט שבאלברטה, קנדה. תצורה זו לא נחקרה די הצורך ומעט ידוע על פאונת הדינוזאורים שבה. מאובני צרטופסיים מתצורה זו נדירים ביותר. לנגסטון אחסן את המאובנים שמצא במוזיאון הטבע הקנדי באוטווה. בסביבות 2003 דייוויד אוונס ומיכאל ריאן בחנו מחדש את המאובנים. ב-2009 החל מחקר מעמיק של מאובנים אלה שתוצאותיו שמדובר במין חדש של דינוזאור צרטופסי. ריאן, אווהס וקיראן מ. שפרד תיארו אותו במאמר שפורסם ב-2012 והעניקו לו את השם "קסנוצרטופס". הקסנוצרטופס מתוארך לכ-80 מיליון שנה לפני זמננו, דבר ההופך אותו לצרטופסיי הקדום ביותר הידוע מקנדה. מדיה וקבצים בנושא קסנוצרטופס בוויקישיתוף קסנוצרטופס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) Ryan, Michael J.; Evans, David C.; Shepherd, Kieran M. (2012). "A new ceratopsid from the Foremost Formation (middle Campanian) of Alberta". Canadian Journal of Earth Sciences. 49 (11): 1251–1262. doi:10.1139/e2012-056. Meet Xenoceratops: Canada's Newest Horned Dinosaur, אתר Science Daily, ‏8 בנובמבר 2012
אם צו הגורל...

"אִם צַו הַגּוֹרָל..." הוא שיר מאת המשוררת רחל, אשר נכתב בתרפ"ח ופורסם בינואר 1928 בעיתון "דבר". המשוררת תיארה בו את געגועיה אל הכנרת ואל המתיישבים בקבוצת כנרת ודגניה א', ובקשה במפורש כי לאחר מותה, תטמן בבית קברות ליד הכנרת. השיר הולחן על ידי נחום היימן, והושר על ידי הזמרת חוה אלברשטיין. בתקופת העלייה השנייה עלתה רחל לארץ ישראל, ולאחר שהתגוררה במושבה רחובות, בחרה לעבוד בחקלאות בחוות העלמות ליד קבוצת כנרת, בניהולה של חנה מייזל. באותן שנים הכירה את חברי כנרת וחברי הקבוצה השכנה, דגניה א', בהם הוגי הדעת והמנהיגים: אהרן דוד גורדון, ברל כצנלסון וזלמן רובשוב (שזר), עמהם עמדה בקשרי הערכה ורעות, וכן הכירה את חברי הקבוצות, בהם: בנציון ישראלי, נח נפתולסקי ומאיר רוטברג, צבי יהודה, יוסף בוסל, שרה מלכין, ויוסף ברץ. חברי הקבוצות ראו את יישוביהן כחיל חלוץ לתנועת התיישבות חקלאית גדולה בארץ ישראל, ברוח רעיונות הציונות והסוציאליזם, והעלו על נס את ערכי העבודה, ההקרבה ליעדי האומה, והקמת קהילות שוחרות יצירה ושלום. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהתה רחל באירופה וחלתה בשחפת. בשנת 1920, לאחר חזרתה לארץ ישראל, הצטרפה לקבוצת דגניה א' ועבדה בחינוך ותרבות. אולם מחלתה שהייתה מדבקת ומוגבלותה הגופנית, גרמה להוצאתה מהקבוצה. בעקבות זאת נאלצה רחל לעבור להתגורר בתל אביב. היא נפטרה ממחלתה בשנת 1931. בעשור האחרון לחייה, שבו הלך והתדרדר מצבה הגופני, יצרה שירים רבים ותרגומים ליצירות משוררים רוסים. רחל ביטאה בשיר את געגועיה לכנרת המקום, עם געגועיה לאישים הנערצים והאהובים שהכירה, עם געגועיה אל תקופה שחיה ועבדה בחוות העלמות, ועמם את כאבה הרב על שנבצר ממנה לשוב ולחזור אליהם. השיר המחורז כולל ארבעה בתים). בבית הראשון פונה הדוברת, המייצגת את רצונה של המשוררת במציאות, כביכול אל הכנרת אהובת לבה, בבקשה שתסייע או שתאפשר לה – וזאת במילים: "תִּתְּנִינִי, כִּנֶּרֶת", להיטמן בסמוך אליה, לאחר מותה; הגם שעתה בעודה בחיים, קבע "הגורל" את הימצאותה רחוק מהכנרת. הפניה אל הכנרת, היא מטפורית, ומייצגת פנייה אל הטבע והאל, או אל בני האדם, חבריה של רחל החיים בסמוך לכנרת. בבית השני והשלישי מזכירה הדוברת בלשון שירית תמציתית ומקודדת, חוויות, מושגים וזיכרונות המקום, התקופה ובני האדם האהובים, בסביבות קבוצת כנרת ודגניה א', באזור שפך הכנרת אל הירדן בתקופת העלייה השנייה, בהם: "שיר-עֲבוֹדָה", ו" עֵץ מַצֵּבָה". הבית הרביעי חוזר על רוב מילות הבית הראשון; שוב מפצירה הדוברת ב"כנרת" שתפצה אותה על הריחוק שגזר "הגורל", במנוחתה לעולמים בקרבתה, אולם הפעם פחתה נימת הבקשה והתחזקה הדרישה לקרבה מחודשת והתאחדות, בין הדוברת לבין "כנרת" – המייצגת חזון, רעות ותקווה לעתיד לאומי יוצר, שתתממש לבסוף, לפי רצון הדוברת ותכנונה, גם אם לאחר החיים עלי אדמות – וזאת במילים: "אָבוֹאָה, כִּנֶּרֶת" ובסימן הקריאה שנוסף בסיומו. מלבד היותו שיר געגועים אישי ולאומי, גלומה בו צוואתה של רחל להיטמן בבית קברות בסמוך לכנרת. חבריה של רחל דאגו כי צוואתה זו תתמלא לאחר פטירתה, כשלוש שנים לאחר שהשיר נכתב. רחל בלובשטיין, "אם צו הגורל...", שירת רחל, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"ה-1935, עמ' עה. אם צו הגורל..., באתר ויקיטקסט "אם צו הגורל..." באתר בית לזמר העברי מילות השיר בפרויקט בן-יהודה רחל, אם צו הגורל, דבר, 20 בינואר 1928 (הפרסום הראשון של השיר) ראו: על בקשתה, באתר זמרשת
אל-מיאדין

אל-מיאדין (בערבית: قناة الميادين, תרגום: "ערוץ הכיכרות") הוא ערוץ טלוויזיה לווייני פאן-ערבי המקורב לחזבאללה, אשר הושק ב-11 ביוני 2012 בלבנון במטרה לצמצם את השפעתן של הרשתות הערביות הפופולריות בעולם הערבי, אל-ג'זירה ואל-ערביה, הממומנות על ידי מדינות ערביות-סוניות במפרץ הפרסי. אל-מיאדין נולד בתקופה בה העולם הפוליטי הערבי ודעת הקהל ברחוב הערבי היו מודאגים מצעירים שיצאו לרחובות בתקופת האביב הערבי. הערוץ הוקם על ידי ע'סאן בן ג'ידו בביירות בשלהי השנה הראשונה של האביב הערבי. בן ג'ידו היה ידוע בהזדהותו עם מאבק העם ועצם הקמת אל-מיאדין נתפסה כאות הזדהות עם מאבק הרחוב הערבי. כניסת התחנה לזירה התקשורתית לוותה במטרות רבות כמו הפניית תשומת הלב בעולם הערבי לנרטיב הפלסטיני כדי לעודד הזדהות עם מאבק העם הפלסטיני. כמו כן, מאבקה העיקרי של התחנה הוא נגד מה שהערוץ תפס כאימפריאליזם מערבי וישראלי במזרח התיכון. בנוסף ערוץ אל-מיאדין תמך בהמשך שלטונו של בשאר אל-אסד בסוריה, ודחה במוצהר ובאופן ברור ומובהק את הרחבת שליטתם של הסונים במדינות המזרח התיכון. הערוץ מתכנן גם לשמש אלטרנטיבה לתקשורת הלוויינית הערבית מהזרם המרכזי. כל ערוצי החדשות הערביים, BBC בערבית ו-Sky News בערבית, מהווים תחרות נוספת עבור הערוץ. לאל-מיאדין כתבת בישראל, העיתונאית הערביה חנא מחאמיד. במהלך מלחמת חרבות ברזל הורה שר התקשורת, שלמה קרעי, לעצור את פעילות הערוץ בישראל ולמנוע את העברת שידוריו בישראל, לתקופה של 60 ימים שהסתיימה ב-13 בינואר 2024, אך חסימת אתר האינטרנט של הערוץ נמשכה, ובהמשך הוצאו צווים נוספים לחסימתו. אתר האינטרנט הרשמי של אל-מיאדין (בערבית) אתר האינטרנט הרשמי של אל-מיאדין (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של אל-מיאדין (בספרדית) אורן פרסיקו, מיהו ערוץ "אל-מיאדין", שממשלת ישראל החליטה לפעול נגד שידוריו מישראל?, באתר העין השביעית, 13 בנובמבר 2023 שריל אביטן כהן, "הפך לשופר של חיזבאללה": אל-מיאדין לא יוכל לשדר מישראל, באתר ישראל היום, 13 בנובמבר 2023 http://www.ynetnews.com/articles/0,7340,L-4241008,00.html https://now.mmedia.me/lb/en/reportsfeatures/al_mayadeen_political_pandering_or_objective_media2 http://www.denverpost.com/breakingnews/ci_20830642/new-pan-arab-satellite-channel-goes-air?source=rss "תקף בברוטליות": עיתונאית ערביה הגישה תלונה נגד חיים אתגר, באתר וואלה, 6 בנובמבר 2023 ערוץ אלמיאדין לא ישדר מישראל, באתר זמן ישראל, 13 בנובמבר 2023 הוראה בדבר מניעת פגיעה בביטחון המדינה על ידי ערוץ אלמיאדין לפי תקנות שעת חירום (חרבות ברזל) (מניעת פגיעת גוף שידורים זר בביטחון המדינה), ילקוט הפרסומים 11806, 15 בנובמבר 2023, עמ' 1200; הוראה בדבר מניעת פגיעה בביטחון המדינה על ידי ערוץ אלמיאדין לפי תקנות שעת חירום (חרבות ברזל) (מניעת פגיעת גוף שידורים זר בביטחון המדינה), ילקוט הפרסומים 11807, 15 בנובמבר 2023, עמ' 1202; הוראה בדבר מניעת פגיעה בביטחון המדינה על ידי ערוץ אלמיאדין לפי תקנות שעת חירום (חרבות ברזל) (מניעת פגיעת גוף שידורים זר בביטחון המדינה), ילקוט הפרסומים 11898, 14 בדצמבר 2023, עמ' 1910 אורן פרסיקו, משרד התקשורת חוסם ערוץ טלוויזיה ללא סמכות; שר התקשורת שלמה קרעי מסרב להגיב, באתר העין השביעית, 28 במאי 2024 אורן פרסיקו, "פוגעים באופן ממשי בביטחון המדינה", באתר העין השביעית, 13 באוגוסט 2024
איינר ליברג

איינר ליברג (בנורווגית: Einar Liberg‏; 16 באוקטובר 1873 - 11 בספטמבר 1955) היה קלע נורווגי שהתחרה בראשית המאה ה-20. הוא זכה ב-7 מדליות אולימפיות, בהן ארבע מדליות זהב, במהלך ארבעה משחקים אולימפיים. באולימפיאדת לונדון שהתקיימה ב-1908, זכה ליברג במדליית זהב עם נבחרת הקליעה הנורווגית בתחרות הקבוצתית ברובה חופשי. הוא השתתף גם בתחרות הקבוצתית ברובה הצבאי, אך שם הגיע רק למקום השישי. באולימפיאדת סטוקהולם שהתקיימה ב-1912, ארבע שנים מאוחר יותר, זכה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית בורבה חופשי. בתחרות האישית ברובה החופשי (ל-300 מטר) הגיע למקום ה-15. באולימפיאדת אנטוורפן שהתקיימה ב-1920 השתתף בתחרויות במטרות נעות, וזכה במדליית זהב עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, וב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה. בנוסף הוא זכה במדליית ארד אישית בתחרות ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה. ליברג השתתף גם בתחרות האקדח החופשי ל-50 מ', וסיים במקום ה-22. באולימפיאדת פריז שהתקיימה ב-1924 סיים את הקריירה האולימפית הארוכה שלו כשהוא זוכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, ובמדליית כסף בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה. בתחרויות האישית המקבילות הגיע למקומות השביעי והחמישי בהתאמה. הוא השתתף גם בתחרות האקדח ל-25 מ', והגיע למקום השמיני. ליברג נולד באלברום, נורווגיה, ב-1873, ומת באוסלו ב-1955. איינר ליברג, באתר olympedia.org
יהודית שוויצר

יהודית שוויצר (1946‏-2001) הייתה כוריאוגרפית ויוצרת מחול ישראלית. נולדה וגדלה בחולון. בגיל ארבע התחילה ללמוד ריקוד. בריאיון לאורה גרנות בשנת 2000 אמרה שוויצר: "רות גרשוני כינתה אותי פנומן ובשלב מסוים היא הודתה שהיא כבר לא מתאימה להיות המורה שלי לריקוד והפנתה אותי למיה ארבטובה בתל אביב. מאוחר יותר למדתי גם אצל גרטרוד קראוס ומורים נוספים מהארץ ומחו"ל". בהמשך השתלבה בלהקת המחול כרמון של יונתן כרמון ולאחר מכן בלהקת פעמונים. מאוחר יותר למדה באקדמיה למחול ע"ש רובין בירושלים. במקביל עברה עם הוריה לחדרה והקימה בעיר להקת מחול שפעלה במקביל לתזמורת הנוער העירונית בניצוחו של אהרון גרוניך (אביו של שלמה גרוניך). בתוך זמן קצר החלה ההצלחה להאיר פנים לשוויצר הצעירה. היא שכרה אולם מקומי ופתחה בו סטודיו למחול שהפך ברבות השנים ל"מרכז למחול בהנהלת יהודית שוויצר". פגישה עם המפיקה רינה כרמלי ב-1980 שינתה את חייה של שוויצר ואת מפת המחול בארץ ובחדרה בפרט. היא הוזמנה ליצור את הכוריאוגרפיה לפסטיבל שירי הילדים מספר 13 (בשנת 1982), בבימויו של הבמאי והשופט צדי צרפתי. שיתוף הפעולה הפורה בין השניים הסתמן כהצלחה ושוויצר וצרפתי המשיכו לעבוד יחד בפסטיבלי הילדים, בפסטיגלים ובמחזות הזמר הכי גדולים בארץ במשך שנים ארוכות ובהשתתפותם של רקדני המרכז למחול-חדרה: פסטיבלי הילדים 13–17 (בין השנים 1982-1987), פסטיבל בצבעים טבעיים (בשנת 1986), פסטיגל בין השנים 1986–1996, מחזות הזמר צבי הנינג'ה (בשנת 1991) ומחסן ההפתעות (בשנת 1995). שוויצר הייתה אחראית על הכוריאוגפיה בטקסי מלכת היופי בשנות ה-80 ושנות ה-90 ושל טקס פתיחת המכביה. כמו כן הייתה אחראית על הכוריאוגרפיה של מופע טלפורים. במשך 18 שנה ליוו תלמידיה את תוכנית הטלוויזיה זהו זה! והופיעו בין השאר עם האמנים: ברי סחרוף, שלמה גרוניך, גידי גוב, רמי קלינשטיין, צביקה פיק, ירדנה ארזי ועוד. בשנת 1967 נולד לה בנה הראשון ניר, ובשנת 1971 נולדה לשוויצר בתה מאיה (מאי). בתה של שוויצר ממשיכה את דרכה בבמות אך לא בריקוד אלא במשחק ודוגמנות. בשנת 1988 הקימה שוויצר את מגמת המחול בתיכון חדרה, מגמה שבוגריה השתלבו בתפקידי מפתח בעולם המחול הישראלי. חלק מתלמידי המגמה אף התארחו בכמה פרקים של סדרת הטלוויזיה "מוסיכף" ששודרה בערוץ 2. נפטרה בשנת 2001 ממחלת הסרטן. בחדרה נקרא הרחוב בו שכן הסטודיו שלה "סמטת יהודית". פסטיבל הילדים 1982-1985,1987 המחזמר צבי הנינג'ה 1991 מחסן ההפתעות 1995 מופע הפסטיגל 1987–1996 מופע טלפורים טקס מלכת היופי בשנות ה-80 וה-90 טקס פתיחת המכביה זהו זה שמיניות באוויר תופסים ראש מוסיכף
הרפובליקה של הוואי

רפובליקת הוואי הייתה רפובליקה בשטחה של הוואי שהתקיימה בין ה-4 ביולי 1894, לבין סיפוחה של הוואי כטריטוריה של ארצות הברית ב-7 ביולי 1898, והקמת טריטוריית הוואי. המלכה האחרונה של הוואי, ליליואוקלאני, הומלכה ב-29 בינואר 1891. תקופת כהונתה הייתה רצופה במשברים, כשכבר בתחילת מלוכתה פיטרה את הקבינט שמינה המלך הקודם. לאחר מכן ביקשה לבטל את החוקה שהתקבלה ב-1887, תוך נתינת זכויות עודפות לתושבי האיים ואסייתים על פני המתיישבים האמריקאים, ולבטל את זכות הבחירה לתושבים זרים מאירופה וארצות הברית. בתגובה לאיום על כוחם, ארגנו המתיישבים הפיכה, מתוך כוונה מוצהרת להפיל את המלוכה ולהסתפח לארצות הברית. ההפיכה יצאה לפועל ב-17 בינואר, והמלכה ליליואוקלאני הודחה. ב-1 בפברואר 1893 השגריר האמריקאי להוואי, סטיבנס, הכריז על הוואי כעל מדינת חסות של ארצו. ממשל הנשיא גרובר קליבלנד ערכה את דו"ח בלאונט, שהכריז על ההפיכה כבלתי-חוקית, ומצא שסטיבנס והיחידות הצבאיות שתמכו בהפיכה פעלו שלא כשורה. ב-16 בנובמבר שלח קליבלנד את השר אלברט ס. ויליס להוואי להציע להשיב לליליואוקלאני את מלוכתה בתנאי שתחון את כל המעורבים בדבר. ויליס דיווח בחזרה לוושינגטון שהמלכה מתעקשת להוציא להורג את האשמים. עם התפתחות זו, הנשיא גרובר קליבלנד העביר את הנושא לעיון הקונגרס. מאוחר יותר שינתה המלכה את עמדתה בנושא עונשם של הקושרים, וב-18 בדצמבר 1893, דרש השר ויליס את החזרתה של ליליואוקלאני על ידי הממשלה הזמנית. הממשלה הזמנית סירבה. הקונגרס הגיב לפנייתו של קליבלנד בחקירת סנאט שתוצאתה הייתה דו"ח מורגן ב-26 בפברואר 1894. הדו"ח פטר את כל המעורבים כלא אשמים בהפיכה ופטר אותם מאחריות - חוץ מהמלכה עצמה. ב-4 ביולי 1894, יום העצמאות האמריקאי, הוכרזה הקמתה של הרפובליקה של הוואי, וסנפורד ב. דול, אחד הראשונים שקרא לביטול מוסד המלוכה, היה לנשיא. הרפובליקה של הוואי הוכרה על ידי ממשלת ארצות הברית כבת חסות, אף על פי שמזכיר המדינה וולטר קיו גרשם נותר עוין כלפי הממשלה החדשה. בינואר 1895 התרחש ניסיון הפיכת-נגד ברפובליקה, בראשותו של רוברט ויליאם וילקוקס, במטרה להשיב את המלכה ליליואוקלאני לשלטון. ההפיכה נכשלה, ווילקוקס נידון למוות, אך הנשיא דול חנן אותו. בעקבות הקשר הוכרחה המלכה לשעבר ליליואוקלאני לוותר על המלוכה ב-24 בינואר 1895. בתמורה לחנינת חבריה למרד. ב-1898, קצת לאחר תחילת מלחמת ארצות הברית–ספרד, הנשיא מקינלי חתם על הסכם סיפוח רפובליקת הוואי, שאושר לאחר מכן על ידי שתי הבתים. מדיה וקבצים בנושא הרפובליקה של הוואי בוויקישיתוף "By Authority", Daily Bulletin, January 30, 1891. "The Succession Princess Kaiulani Proclaimed Successor to the Hawaiian Throne" Daily Bulletin, March 9, 1891. "Annexation", The Blount Report. The Hawaiian Kingdom 1874–1893, The Kalakaua Dynasty, Ralph Simpson Kuykendall, University of Hawaii Press, 1967. Gilded Age Cato: The Life of Walter Q. Gresham, Charles W. Calhoun, University Press of Kentucky, 1988. Hoʻohuiʻaina Pala Ka Maiʻa: Remembering Annexation One Hundred Years Ago, Ali Mehmed, The Hawaiian Journal of History, volume=32, 1998. ערך זה הוא קצרמר בנושא הוואי ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שחפית הפיה

שחפית הפיה (שם מדעי: Gygis alba) היא מין של שחפית מהסוג גיגיס במשפחת השחפיתיים. השחפית חיה ליד אוקיינוסים טרופיים ברחבי העולם. לשחפית הפיה יש 3 תת-מינים: Gygis alba alba Gygis alba leucopesa Gygis alba candida המין שחפית פיה קטנה (Gygis microrhyncha) נחשבה בעבר לתת-מין של מין זה. שחפית הפיה היא שחפית קטנה, גופה צבוע כולו בצבע לבן. עיניה ומקורה שחורים. תחום תפוצתה מתפרס על פני האוקיינוס ההודי והאוקיינוס הפסיפי, ולעיתים השחפית מקננת גם באיים באוקיינוס האטלנטי. היא מקננת באיים הנמצאים ליד שוניות אלמוגים, בדרך כלל עם עצים בעלי ענפים דקים, אך גם על רכסי-סלעים ימיים או על מבנים מעשה ידי אדם. שחפית הפיה ניזונה מדגים, שאותם היא תופסת בצלילה. שחפית הפיה ידועה בהטלת ביצים על הסתעפות בין ענפים קטנים וחשופים או בגומחות קטנות בהם בלא בניית קן. התנהגות זאת אינה רגילה לשחפיות, שבדרך-כלל מקננות על הקרקע, ואפילו מינים שוכני-עצים ביניהן בונים קינים. למרות היתרונות הכרוכים בקינון על גבי עצים, הגוזלים חשופים לרוח, שיכולה להעיף אותם ממקומם, והביצים חשופות להפלה על ידי טורפים. מסיבות אלו השחפית יכולה להטיל ביצה חדשה במהירות, אם גוזל או ביצה מועפים על ידי הרוח או נאכלים על ידי טורפים. הגוזלים שזה-עתה בקעו מהביצה מפתחים בעתיד כפות רגלים מיוחדות, כדי להיאחז במשכנן הלא-יציב. תוחלת החיים של השחפית היא ארוכה מאוד, ויכולה להגיע ל-17 שנים. מדיה וקבצים בנושא שחפית הפיה בוויקישיתוף שחפית הפיה, באתר ITIS (באנגלית) שחפית הפיה, באתר NCBI (באנגלית) שחפית הפיה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שחפית הפיה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שחפית הפיה, באתר GBIF (באנגלית) שחפית הפיה באתר הרשימה האדומה של IUCN
מובי גרייפ

מוֹבִּי גרֵייפּ (באנגלית: Moby Grape) היא להקת רוק אמריקאית, שהייתה פעילה בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20, ומאז מופיעה מדי פעם, עד היום. חמשת חבריה המקוריים ידועים בכך שכולם היו שותפים בשירה ובכתיבת השירים לאלבומי הלהקה. סגנונה המוזיקלי כלל שילוב של רוק עם מרכיבי פולק, בלוז, קאנטרי, ג'אז ומוזיקה פסיכדלית. הלהקה נוסדה בסן פרנסיסקו ב-1966 על ידי המוזיקאי סקיפ ספנס והמנהל המוזיקלי מתיו כץ, שהכירו בעת עבודתם המשותפת בלהקת "ג'פרסון איירפליין". שם הלהקה החדשה נבחר על ידי ספנס ובוב מוזלי, מתוך הבדיחה המוכרת "מה גדול, סגול וחי באוקיינוס? - מובי גרייפ" (גרייפ הוא ענב באנגלית). בלהקה ניגנו ספנס, ג'רי מילר ופיטר לואיס בגיטרה, מוזלי בבס ודון סטיבנסון בתופים. כל חברי הלהקה חתומים על כתיבת השירים באלבומה הראשון, "מובי גרייפ", שיצא ב-1967. חברת התקליטים קולומביה ספגה ביקורת כאשר הוציאה בבת אחת חמישה סינגלים מתוך האלבום, דבר שהביא לרוויה מבחינת השוק לגבי הלהקה. יחד עם זאת, האלבום הגיע למקום ה-24 בדירוג בילבורד 200. מספר עשורים מאוחר יותר, ב-2003, דורג אלבום זה במקום ה-121 ברשימת 500 האלבומים הטובים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון. האלבום גם זכה להצלחה מסחרית. האלבום הבא של הלהקה, "Wow/Grape Jam", יצא ב-1968, אך למרות שהגיע למקום ה-20 בבילבורד 200, הוא נחשב לאכזבה מבחינת המבקרים וכן לא הצליח במכירות. לצד זאת זכתה הלהקה באותה שנה לחשיפה בפני הקהל הבריטי, וכן כתבה את הפסקול לסרט "The Sweet Ride". באותה תקופה נקלע מייסד הלהקה ספנס לקשיים לאחר שימוש יתר בסמים ומעצר לאחר התפרצויות שהיו לו, והוא אושפז מספר פעמים בבית חולים ונאלץ לעזוב את הלהקה. ב-1969 הקליטו ארבעת החברים הנותרים את האלבום "Moby Grape '69". לאחר מכן עזב מוזלי את הלהקה והצטרף למארינס, ושלושת החברים הנותרים הקליטו את האלבום "Truly Fine Citizen" בסוף אותה שנה, האלבום האחרון שהקליטה הלהקה עבור חברת קולומביה רקורדס. בהמשך הקימו מילר וסטיבנסון להקה אחרת, "The Rhythm Dukes". רק ב-1971 התאחדו שוב חמשת החברים המקוריים של הלהקה והקליטו את האלבום "20 Granite Creek". לאחר מכן ספנס שוב עזב את הלהקה, וחבריה נפרדו ופנו לפרויקטים אחרים. הלהקה התאחדה מספר פעמים לאורך שנות ה-80 למספר הופעות. ב-1984 יצא אלבומם "Moby Grape '84" ללא ספנס, וב-1989 יצא אלבומם המשותף האחרון "Legendary Grape". בשנות ה-90 וה-2000 פעלו חלק מחברי הלהקה בפרויקטי סולו משלהם, ובמקביל ניהלו מאבקים כספיים ומשפטיים קשים נגד מתיו כץ, מנהלה לשעבר של הלהקה, שהוציא חלק מאלבומי הלהקה על גבי דיסקים באמצעות חברת תקליטים משלו ומבלי לשלם להם את התמלוגים הראויים לטענתם. ספנס מת ב-1999 בעקבות מחלת הסרטן. רק ב-2007 התאחדו חברי הלהקה מחדש למספר הופעות מצליחות, וחמשת אלבומיהם הראשונים הוצאו מחדש במסגרת חברת "Sundazed Records" על גבי דיסקים. הלהקה מופיעה כיום מדי פעם עם שלושה מחבריה המקוריים (מילר, מוזלי וסטיבנסון), ולעיתים מצטרפים אליה בנו של ספנס, עומר, ובנו של מילר, ג'וזף. מדיה וקבצים בנושא מובי גרייפ בוויקישיתוף מובי גרייפ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מובי גרייפ, באתר AllMusic (באנגלית) מובי גרייפ, באתר MusicBrainz (באנגלית) מובי גרייפ, באתר Discogs (באנגלית) מובי גרייפ, באתר Songkick (באנגלית) מובי גרייפ, באתר בילבורד (באנגלית) ארי קטורזה, הלהקות האבודות של הרוק: מובי גרייפ, באתר ynet, 12 ביולי 2002 The RS 500 Greatest Albums of All Time
לות'ר (סדרת טלוויזיה)

לות'ר (באנגלית: Luther) היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת דרמת-פשע שנוצרה ונכתבה על ידי ניל קרוס ושודרה ברשת ה-BBC בין השנים 2019-2010. הסדרה זכתה להצלחה והכוכב הראשי שלה אידריס אלבה זכה עבור תפקידו לשבחים רבים מהמעריצים ומהמבקרים. כמו כן זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני סדרה לשנת 2011 ובפרס גילדת שחקני המסך לשנת 2016. ב-2023 נטפליקס הפיצה סרט באורך מלא בשם "Luther: The Fallen Sun", בכיכובם של אלבה, אנדי סירקיס דרמוט קראולי וסינתיה אריבו. ג'ון לות'ר הוא בלש שעובד ביחידה לפשעים חמורים בלונדון. לות'ר מתאפיין במסירות יוצאת דופן לעבודתו ורואה בה שליחות. אולם מסירותו זו, המגיעה לעיתים לרמה של אובססיה, לצד מזגו החם, עומדים לו לרועץ, ושיטות הפעולה שלו קרובות לסף החוקי ולעיתים אף חורגות ממנו. הוא מוצא את עצמו פוגע שוב ושוב בקרובים לו ביותר, וכתוצאה מכך, בו עצמו. לות'ר נמשך בעל כורחו לצד האפל של עיסוקו, עד שזה מאיים להשתלט עליו ולהרוס אותו ואת הסובבים אותו. הוא מוצא עצמו בחיכוך תמידי עם מפקדיו ועמיתיו במשטרה עד שאלה מנסים להביא להדחתו, ועליו להתמודד גם עם הפשעים שעל פיענוחם הוא מופקד, וגם עם הניסיונות להדיח אותו מתפקידו. העונה הראשונה של "לות'ר" שודרה במאי 2010 וזכתה לביקורות חיוביות ממבקרים, וקיבלה ממוצע של 5.9 מיליון צופים בכל פרק. ב-28 באוגוסט 2010 הודיעה רשת BBC שתהיה עונה שנייה ללות'ר שתשודר ב-2011. הצילומים החלו בחודש ספטמבר, תחילת אוקטובר סוף 2010. בתחילה תוכנן שישודרו שני פרקים ארוכים, אך בפועל שודרו כארבעה פרקים בני כשעה כל אחד. במהלך פסטיבל הטלוויזיה באדינבורו שחל באוגוסט 2011 הודיעו מטעם רשת BBC על הפקתה של עונה שלישית. ב-19 באוקטובר 2012 פורסם בעמוד הרשמי של הסדרה בפייסבוק סרטון וידאו המציג את אידריס אלבה כשהוא בתסריט הנראה של העונה השלישית. העונה השלישית, שהייתה אף היא בת ארבעה פרקים, שודרה במהלך חודש יולי 2013. ב-19 בנובמבר 2014 הוכרז ששני פרקי ספיישל יעלו לשידור במהלך סתיו 2015. הצילומים אליה החלו במרץ 2015 והסתיימו באפריל של אותה שנה. ב-24 באוקטובר 2015, אישרה רשת BBC דרך עמוד הפייסבוק שלה שהעונה הרביעית תשודר בדצמבר 2015 ברשת BBC One. העונה החמישית שודרה בראשית שנת 2019. אידריס אלבה - ג'ון לות'ר רות וילסון - אליס מורגן אינדירה ורמה - זואי לות'ר וורן בראון - סמל ג'סטין ריפלי סטיבן מקינטוש - בלש איאן ריד ססקיה ריבס - בלשית רוז טלר פול מקגאן - מארק נורת' דרמוט קראולי - פקד בילוש מרטין שנק יוצר הסדרה ניל קרוס אמר כי לות'ר דומה גם לסדרות שרלוק וקולומבו, כלומר: שכלו של ג'ון לות'ר וסוג פתרונותיו בפשעים, דומה מאוד להולמס וכן בפרטים מסוימים אחרים דומה לסדרות עם סיפורי השראה אחרים. עונת הצילומים הראשונה צולמה באזור לונדון, אנגליה, והופקה על ידי רשת הפקות הדרמה BBC. בריאן קירק, סאם מילר וסטפן שוורץ, ביימו כל אחד שני פרקים מהסדרה. יוצר הסדרה ניל קרוס כתב את כל ששת הפרקים. מדיה וקבצים בנושא לות'ר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לות'ר (באנגלית) "לות'ר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לות'ר", באתר נטפליקס "לות'ר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "לות'ר", באתר Metacritic (באנגלית) "לות'ר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)