פרנק סינטרה

פרנסיס אלברט "פרנק" סינטרה (באנגלית: Francis Albert "Frank" Sinatra;‏ 12 בדצמבר 1915 – 14 במאי 1998) היה זמר ושחקן אמריקאי שנחשב לאחד מהזמרים החשובים ביותר במאה ה-20. סינטרה החל את הקריירה המוזיקלית שלו בתקופת הסווינג במקביל להארי ג'יימס וטומי דורסי. בשנות ה-40 של המאה ה-20 זכה לפופולריות רבה והפך לאליל נוער. הקריירה המוזיקלית שלו החלה לדעוך בתחילת שנות ה-50, אך התחדשה בשנת 1954, לאחר שזכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "מעתה ועד עולם". סינטרה חתם בחברת קפיטול רקורדס (באנגלית: Capitol Records) והוציא לאור מספר אלבומים שזכו לשבחים, ביניהם: In the Wee Small Hours, Songs for Swingin' Lovers, Come Fly with Me, Frank Sinatra Sings for Only the Lonely, Nice 'n' Easy.‏ סינטרה עזב את חברת קפיטול והקים חברת הפקות עצמאית בשם "רפרייז רקורדס" (באנגלית: Reprise Records), באמצעותה הוציא לאור אלבומים רבים שזכו גם הם להצלחה, בהם Ring-A-Ding-Ding, Sinatra At The Sands, Francis Albert Sinatra & Antonio Carlos Jobim. בעקבות הצלחת אלבומים אלה, יצא סינטרה למספר סיבובי הופעות בינלאומיים והיה לחבר מייסד בקבוצת השחקנים אשר קראה לעצמה "ראט פאק" (באנגלית: Rat Pack) יחד עם דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור, פיטר לופורד וג'ואי בישופ. הפופולריות שצבר הביאה אותו להתיידד עם ידוענים ונשיאים, כולל הנשיא ג'ון קנדי. בשנת 1965, כשהיה בן 50, הקליט סינטרה את האלבום הרטרוספקטיבי September of My Years וכיכב בתוכנית הטלוויזיה זוכת פרס אמי Frank Sinatra: A Man And His Music. סינטרה ניסה להחזיק מעמד לנוכח התמורות שחלו במוזיקה ובטעמו של הקהל בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, אך מיעוט המכירות של אלבומיו וכישלון הסרטים בהם הופיע גרמו לו להודיע על פרישה בשנת 1971. בשנת 1973 חזר סינטרה והוציא את האלבום Ol' Blue Eyes Is Back, ובשנת 1980 זכה להצלחה רבה עם הלהיט "Theme From New York, New York". לאחר מכן יצא לסיבובי הופעות רבים ברחבי ארצות הברית והעולם עד מספר שנים לפני מותו בשנת 1998. סינטרה היה גם שחקן קולנוע מפורסם וזכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "מעתה ועד עולם". על תפקידו בסרט האיש בעל יד הזהב היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר. כמו כן כיכב במספר סרטים מוזיקליים, כמו החברה הגבוהה, חברי ג'ואי, ברנשים וחתיכות ויום בניו יורק. סינטרה זכה בפרסים רבים במהלך חייו, בהם Kennedy Center Honors בשנת 1983, במדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא רונלד רייגן בשנת 1985, ובמדליית הזהב של הקונגרס בשנת 1997. כמו כן זכה סינטרה ב-11 פרסי גראמי, בהם פרס עבור מפעל חיים. סינטרה נחשב לאחד מזמרי הפופ הגדולים ביותר בכל הזמנים ולאורך השנים הוציא מעל 50 אלבומים שנמכרו בכ-250 מיליון עותקים בכל העולם (כ־25 מיליון מתוכם בארצות הברית לבדה). סינטרה נולד בהובוקן, ניו ג'רזי, כבן יחיד למשפחת מהגרים איטלקית, להורים אנטוני מרטין סינטרה (באנגלית: Anthony Martin Sinatra) ונטלי דלה (באנגלית: Natalie Della). הוא לא סיים את לימודיו בתיכון שממנו הורחק עקב התנהגות פרועה. אמו הידועה בכינוי דולי (באנגלית: Dolly), הייתה אישה רבת השפעה בשכונת מגוריו וכמו כן בחוגי המפלגה הדמוקרטית. היא עבדה כמיילדת, ולצד עבודתה זו ניהלה מביתה גם עסק בלתי חוקי של הפלות. היא נעצרה מספר פעמים והורשעה פעמיים בגין עבירה זו. טוני, אביו של פרנק, שירת במחלקת כיבוי האש של הובוקן במהלך שנות ה-30 הקשות, שבהן שרר השפל הגדול בצפון אמריקה. למרות זאת, סיפקה דולי כסף מזומן לבנה פרנק, וכך היה יכול לצאת לבלות עם חבריו ולקנות בגדים מהודרים. לאחר הפסקת לימודיו בתיכון, החל לעבוד כשליח בעיתון ג'רזי אובזרבר (Jersey Observer) וכמפעיל מכונה במספנה. בתחילת שנות ה-30 החל סינטרה לשיר מול קהל. בשנת 1935 זכה להזדמנות הראשונה כאשר אמו שכנעה להקת זמרים מקומית בשם "שלושת הנוצצים" (The Three Flashes), לצרף אותו אליה, ויחד עם סינטרה נודעה הלהקה בשם "רביעיית הובוקן". הם הצליחו להרשים שדר רדיו פופולרי לאחר שהופיעו בתוכניתו, קיבלו 40,000 קולות מהמאזינים וזכו בפרס הראשון - חוזה לתקופה של 6 חודשים להופעות על במות ותוכניות רדיו בכל רחבי ארצות הברית. בסוף שנת 1935 עזב סינטרה את רביעיית הובוקן וחזר לביתו. אמו סידרה לו עבודה בתור מלצר מזמר ומנחה במקום שנקרא "ראסטיק קאבין", באינג'לווד קליפס בניו ג'רזי, בשכר של 15$ לשבוע. ב-18 במרץ 1939 יצא שירו הראשון של פרנק סינטרה "our Love" עם תזמורתו של פרנק מאן. בחודש יוני באותה השנה שכר הארי ג'יימס את סינטרה בחוזה לשנה בשכר של 75$ לשבוע. בשל חוסר שביעות רצון גדל והולך של סינטרה מלהקתו של ג'יימס, קיבל סינטרה בנובמבר 1939 את פנייתו של טומי דורסי להצטרף אל להקתו, ובאופן רשמי הצטרף אליה בחודש ינואר 1940. בשנתו הראשונה עם להקתו של דורסי, הוציא סינטרה למעלה מ-40 שירים, מתוכם השיר "I'll Never Smile Again" ששהה בראש מצעדי הפזמונים במשך 12 שבועות. בסתיו 1940 הופיע סינטרה כזמר בלהקתו של טומי דורסי בסרט "לילות לאס וגאס". במאי 1941, עמד סינטרה בראש מצעד הזמרים על פי סקר של מגזין הבילבורד. הקשר בין סינטרה לטומי דורסי היה מתוח, וסינטרה החל לבצע את הקלטות הסולו הראשונות ללא להקתו של טומי דורסי, אך עם אמרגנו של דורסי אקסל סטורדהל (באנגלית: Axel Stordahl) ובאישורו של דורסי בינואר 1942. בסוף אותה שנה עזב סינטרה את להקתו של דורסי. סינטרה, ששירתו פנתה לקהל מעריצות בגיל העשרה, גילה קהל מאזינים חדש למוזיקה, שעד לאותו הזמן הוקלטה בעיקר עבור מבוגרים. ב-31 בדצמבר 1942 הופיע לראשונה באולם פאראמאונט (Paramount Theatre) בניו יורק. בזמן שביתת המוזיקאים בארצות הברית בין השנים 1942–1944, הוציאה חברת ההקלטות "קולומביה" את השיר "All or Nothing at All" תחת שמו של הארי ג'יימס. השיר הוקלט באוגוסט 1939 ויצא לפני שסינטרה יצר שם לעצמו. בהוצאה המקורית של האלבום לא הוזכרו שמות הזמרים בשיר, אך כאשר יצאה שוב ההקלטה לאור בשנת 1943, הוצג שמו של סינטרה באופן בולט על גבי העטיפה. ההקלטה הגיעה לרשימת רבי המכר במשך 18 שבועות ואף הגיעה למקום ה-2 ב-2 ביוני 1943. בשנת 1943 חתם פרנק סינטרה בחברת ההקלטות קולומביה רקורדס כזמר סולו כשבתחילה זכה להצלחה מרובה, במיוחד בזמן שביתת המוזיקאים. סינטרה חתם בחברת קולומביה ב-1 ביוני 1943, כאשר מלאו לשביתת המוזיקאים 10 חודשים. אף על פי שלא הוציא הקלטות חדשות בזמן השביתה, הופיע בתוכנית הרדיו הפופולרית "מצעד הלהיטים שלך (באנגלית: Your Hit Parade), ועל הבמה. חברת קולומביה רצתה להוציא הקלטות חדשות מהכוכב העולה במהירות האפשרית, וכך שכנע אותם סינטרה להעסיק את אלק ווילדר (באנגלית: Alec Wilder) כמארגן ומנצח למספר מפגשי הקלטות עם להקת זמרי ליווי בשם זמרי בובי טאקר (באנגלית: Bobby Tucker Singers). במפגשי ההקלטה האלה שנערכו בין התאריכים 7 ביוני 1943 ל-10 בנובמבר 1943 הוקלטו תשעה שירים כאשר שבעה מתוכם הגיעו לרשימת רבי המכר. כאשר חזר סינטרה להופעה באולם הפאראמונט בחודש אוקטובר 1944, 35,000 מעריצים (בעיקר מעריצות) כמעט גרמו להתפרעות מחוץ לאולם, כשנודע להם שלא יוכלו להיכנס. בשנת 1945, כיכב סינטרה עם ג'ין קלי בסרט הרימו עוגן. באותה השנה "הושאל" לחברת RKO כדי לככב בסרט הקצר "הבית בו אני גר, שבויים בידי מרווין לרוי. הסרט העוסק בסובלנות, בשוויון גיזעי ובאנטישמיות, זכה בפרס אוסקר מיוחד שהתחלק בין סינטרה ובין שאר האנשים שעסקו בו. כמו כן, זכה הסרט בפרס מיוחד מטעם גלובוס הזהב "לקידום רצון טוב". בשנת 1946 יצא אלבומו הראשון של פרנק סינטרה, The Voice of Frank Sinatra, והחלה הופעת הבכורה של תוכנית הרדיו השבועית שלו. בסוף שנת 1948, הרגיש סינטרה כי הקריירה שלו מתעכבת. תחושה זו אוששה, כשירד למקום הרביעי בסקר השנתי של המגזין דאון ביט (באנגלית: Down Beat), אחרי בילי אקסטין, פרנקי ליין ובינג קרוסבי. בשנת 1949 חלה עלייה מחדש בפופולריות של סינטרה לאחר שחבר שוב לג'ין קלי וכיכב בסרט "קח אותי לבייסבול", הסרט קיבל ביקורת מצוינות וזכה להצלחה מסחרית רבה. באותה השנה חבר בפעם השלישית לג'ין קלי בסרט "יום בניו יורק". לאחר היעדרות של שנתיים, חזר סינטרה לבמה ב-12 בינואר 1950, להופעה בהרטפורד, קונטיקט. סינטרה שקולו השתנה סבל מדימום במיתרי הקול בעת הופעה במועדון הקופקבאנה ב-26 באפריל 1950. הקריירה ויכולת הפנייה של סינטרה אל דור חדש של בני נוער הלכה והדרדרה כשהגיע אל אמצע שנות השלושים לחייו. בספטמבר 1951, ערך סינטרה את הופעת הבכורה שלו בלאס וגאס במלון הקזינו דזרט אין (באנגלית: Desert Inn). חודש לאחר מכן שודרה סדרה שנייה של "ההופעה של פרנק סינטרה" (באנגלית: The Frank Sinatra Show) ברשת CBS. ב-7 בנובמבר 1951, נישא סינטרה בפעם השנייה לשחקנית אווה גרדנר. הקשר ביניהם היה סוער ביותר, והעלייה בקריירת המשחק של גארדנר הייתה מקבילה להידרדרות בקריירה של סינטרה. הם נפרדו בשנת 1953 והתגרשו בשנת 1957. קולומביה ו-MCA נפרדו מסינטרה בשנת 1952. לידתה המחודשת של הקריירה של סינטרה החלה בסרט הדרמה המתרחש ערב המתקפה על פרל הארבור "מעתה ועד עולם" (1953), שבעקבות ההופעה בו זכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. תפקיד ומשחקו סימלו שינוי בקריירה של סינטרה, לאחר הידרדרות מסחרית שנמשכה מספר שנים שינתה הזכייה את כיוונה של הקריירה והחזירה את סינטרה לראש רשימת ההקלטות בעולם. ב-1953, חתם סינטרה בחברת קפיטול רקורדס (באנגלית: Capitol Records), שם עבד עם טובי המעבדים המוזיקליים של אותה תקופה, הידועים מביניהם היו: נלסון רידל, גורדון ג'קינס ובילי מיי. סינטרה המציא את עצמו מחדש עם סדרה של אלבומים המתאפיינים בצד רגשי וקודר, החל ב-In the Wee Small Hours‏ (1955), ולאחריו האלבום Where Are You?‏ (1957) ו-Frank Sinatra Sings for Only the Lonely‏ (1958). כמו כן הוא פיתח את הדמות של זמר סווינג חדשני, כמו שניתן לשמוע באלבומים Swing Easy!‏ (1954), Songs for Swingin' Lovers‏ (1956) ו-Come Fly with Me‏ (1957). בסוף אותה שנה, (1954), נבחר שירו "Young at Heart", לשיר השנה והאלבום Swing Easy נבחר לאלבום השנה, ואילו פרנק סינטרה נבחר לזמר השנה על ידי שלושת המגזינים המובילים בארצות הברית: Billboard, Down Beat, Metronome. בשנת 1955 הוציא סינטרה את אלבומו הראשון בשיטת "12 LP‏ In The Wee Small Hours, שיתוף הפעולה השני שלו עם המעבד המוזיקלי נלסון רידל. שיתוף פעולה שלישי עם נלסון רידל הביא בשנת 1956 להוצאת האלבום Songs For The Swingin' Lovers, שנחל הצלחה מסחרית והכיל בתוכו את ההקלטה המקורית של השיר "I've Got You Under My Skin". Frank Sinatra Sings for Only the Lonely הוא אוסף של שירים ישנים בביצוע אישי בסגנון בלוז צבעוני, האלבום היה הצלחה כבירה והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של מגזין הבילבורד ובסך הכל שהה במצעד במשך 120 שבועות, שירים מאלבום זה כמו: "Angel Eyes" ו(One For My Baby (and One More For The Road יישארו מרכיב מרכזי בהופעותיו לכל אורך חייו. סינטרה החל את שנת 1960 עם אלבומו הראשון, Nice 'n' Easy, שהגיע לצמרת מצעד הבילבורד וזכה לביקורות נלהבות, זאת, למרות חוסר שביעות רצון גוברת והולכת מצידו של סינטרה כלפי חברת ההקלטות קפיטול והחלטתו להקים חברת הקלטות עצמאית משלו, רפרייז רקורדס (באנגלית: Reprise Records). אלבומו הראשון בחברת הקלטות זו היה Rind-A-Ding-Ding‏(1961). האלבום המצליח הגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד ולמקום השמיני בבריטניה. הופעתו הרביעית בתוכנית ספיישל טלוויזיוני בחודש מרץ וזכתה לאחוזי צפייה גבוהים. שמה המקורי של התוכנית היה, "נחמד לצאת ולטייל", (באנגלית: It's Nice to Go Travelling), אך היא הייתה ידועה יותר כ"ברוך שובך הביתה אלוויס", (באנגלית: Welcome Home Elvis), והיא הציגה את אלביס פרסלי. באופן אירוני, סינטרה מתח ביקורת על זמרים מסוגו של אלוויס באמצע שנות ה-50, כשאמר: מוזיקה מהסוג שלו (אלוויס) היא מגונה, בעלת ריח סרוח, המעוררת חשק מיני. היא מטפחת יצרים שליליים והרסניים בקרב הנוער". על זה הגיב אלוויס, "...(סינטרה) הוא הצלחה ענקית ושחקן מצוין, אבל אני חושב שהוא לא היה צריך לומר את הדברים האלה...(רוק אנד רול)... הוא טרנד, בדיוק כמו שבתחילת דרכו הוא (סינטרה) נחשב לכזה". שנים אחרי, כדי לשמור על התקיימות מסחרית, הקליט לבסוף סינטרה כמה שירים כאלה, בהם "Love Me Tender", של אלוויס, "Mrs. Robinson", של פול סיימון, "Something" של ג'ורג' האריסון ו-"Both Sides Now", של ג'וני מיטשל. בהמשך אותה השנה (1960), כיכב פרנק סינטרה בסרט האחד עשר של דני אושן (הגרסה המקורית שעליו התבסס הרימייק משנת 2001 "אושן 11") כשאר לצידו מככבים כל שאר חברי ה"ראט פאק" (חבורת העכברושים), דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור, פיטר לופרד וג'ואי בישופ. הסרט היה לאחד הפופולריים ביותר של סינטרה. ב-27 בינואר 1961, הופיע סינטרה בנשף צדקה באולם הקרנגי הול לכבודו של מרטין לותר קינג, לאחר מכן המשיך למלא תפקיד מרכזי בביטול ההפרדה הגזעית בבתי המלון והקזינו של מדינת נבדה בשנות ה-60. סינטרה הוביל את חבריו ל"ראט פאק" ואומנים אחרים בחברת ההקלטות רפרייז בכך שסירבו להופיע במלונות או בתי קזינו שסירבו לאפשר לאומנים שחורים להופיע בתחומם. לעיתים קרובות היה סינטרה מדבר מהבמה על ביטול ההפרדה הגזעית. בעתיד יקיים סינטרה נשפי צדקה נוספים לכבודו של מרטין לותר קינג. לדברי בנו, פרנק סינטרה הבן, מרטין לותר קינג ישב ובכה בעת הופעה בשנת 1963 כאשר סינטרה שר את "Ol' Man River" מתוך המחזמר "ספינת השעשועים" (באנגלית: Show Boat), במחזה הושר השיר על ידי עובד מזח אמריקאי אפריקאי. ב-11–12 בספטמבר 1961, הקליט סינטרה את שיריו האחרונים בחברת ההקלטות קפיטול. בשנת 1962, כיכב עם ג'נט לי ולורנס הארווי במותחן הפוליטי השליח ממנצ'וריה, באותה השנה, סינטרה וקאונט בייסי שיתפו פעולה באלבום "Sinatra-Basie", הצלחה המסחררת של אלבום זה הביאה אותם, שנתיים אחרי, לידי שיתוף פעולה נוסף באלבום "It Might as Well Be Swing", שאורגן בידי קווינסי ג'ונס. אחד מאלבומיו השאפתניים ביותר של סינטרה באמצע שנות ה-60 היה "The Concert Sinatra", שבו הקליט ביחד עם תזמורת בת 73 נגנים. אלבום ההופעה החיה הראשון של סינטרה, "Sinatra At The Sands", הוקלט בחודשים ינואר פברואר 1966 בלאס וגאס. בחודש יוני 1965, סינטרה, סמי דייוויס ג'וניור ודין מרטין הופיעו יחדיו בסנט לואיס למטרות צדקה. הקונצרט שודר חי דרך לוויין למספר רב של אולמות קולנוע בכל רחבי ארצות הברית. בחודש אוגוסט באותה שנה הוציא סינטרה את אלבומו "September of My Years", שזכה בפרס גראמי לאלבום השנה. לאחריו הוציא את האנתולוגיה, "A Man and His Music", בנובמבר אותה השנה שגם הוא זכה בפרס גראמי לאלבום הטוב ביותר בשנת 1966. תוכנית הטלוויזיה בשם זה גרפה את פרס אמי. באותה שנה שיחק בסרט "נישואין על שרטון" לצידם של דין מרטין ודברה קר. באביב, יצא האלבום, "That's Life", כאשר גם הסינגל וגם האלבום מגיעים לרשימת עשרת הגדולים של מצעד הבילבורד. הסינגל "Strangers in the Night", העפיל לראש מצעד הבילבורד ומצעד הסינגלים הבריטי וקוטף שוב את פרס גראמי לשנת 1967. האלבום שנשא את אותו השם העפיל לראש מצעד הבילבורד והגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי. בתחילת שנת 1967 שיתף סינטרה פעולה עם אנטוניו קרלוס ז'ובים בסדרה של הקלטות. מאוחר יותר באותה השנה, שיתף סינטרה פעולה עם בתו ננסי בשיר "Something' Stupid", שהגיע לראש מצעד הבילבורד ומצעד הסינגלים הבריטי. בחודש ספטמבר, שיתף סינטרה פעולה עם דיוק אלינגטון באלבום, Francis A. & Edward K. על המסך הקטן, שיתוף פעולה חוזר עם ז'ובים ואלה פיצג'רלד בתוכנית טלוויזיה מיוחדת "A Man and His Music +Ella + Jobim". "Watertown" (משנת 1970), היה אחד מאלבומי הנושא של סינטרה שזכו לשבחי הביקורת, אך זכה להתעלמות כמעט מוחלטת מבחינה מסחרית כשהוא מוכר 30,000 עותקים, ומגיע למקום ה-101 בלבד במצעד המכירות. כישלון זה שם קץ לרעיון להפיק תוכנית טלוויזיה מיוחדת המבוססת על אלבום zv. השיר My Way מהאלבום הפך אולי לשיר המזוהה ביותר עם פרנק סינטרה בכל שבעת עשורי היצירה שלו. פול אנקה, שכתב את השיר, אמר כי חשב על סינטרה כשכתב אותו. ב-12 ביוני 1971 - בקונצרט לגיוס כספים לקרן סיוע שהתקיים בהוליווד - בגיל 55, סינטרה הודיע כי הוא פורש, בכך מביא לסיום קריירה בת 36 שנה בעולם השעשועים. ב-1973, חזר בו סינטרה מהפרישה עם אלבום חדש ותוכנית טלוויזיה מיוחדת: Ol' Blue Eyes Is Back. האלבום שנחל הצלחה גדולה והגיע למקום ה-13 ברשימת רבי המכר של מגזין הבילבורד ולמקום ה-12 במצעד המכירות בבריטניה. תוכנית הטלוויזיה המיוחדת ששודרה בעקבות האלבום הביאה לידי שיתוף פעולה חוזר בין סינטרה לג'ין קלי בשיר "Send in the Clowns". בינואר 1974 חזר סינטרה ללאס וגאס, להופעה במלון הסיזר פאלאס. ההופעה התקיימה אף על פי שבשנת 1970 נשבע סינטרה כי לא יופיע יותר במלון זה, לאחר שבמהלך ויכוח בינו לבין מנהל המקום, סנפורד ווטרמן, שלף האחרון אקדח בפניו. זמן קצר לאחר שווטרמן פוטר, נפתחה הדלת בפני סינטרה לחזור ולהופיע במלון היוקרתי. בעת ביקור באוסטרליה גרם סינטרה למהומה כאשר תיאר עיתונאים שרדפו אחרי כל צעד שעשה ולחצו למסיבת עיתונאים, כ"הומואים", "סרסורים" ובמילים קשות אחרות. איגודים מקצועיים אוסטרליים המייצגים עיתונאים, מלצרים ופועלים אחרים הכריזו על שביתה, בדרישה כי סינטרה יתנצל על הערותיו הפוגעניות. סינטרה מצידו דרש כי העיתונים הם אלה שיתנצלו על "חמש עשרה שנים של התעללות שספגתי מהעיתונות העולמית". ראש הממשלה לעתיד של אוסטרליה, בוב הוק, אז נשיא לשכות המסחר של אוסטרליה, התעקש גם הוא כי על סינטרה להתנצל. לבסוף הושגה פשרה בפרשה, לשביעות רצונם החלקית של שני הצדדים: המופע האחרון של סינטרה, בסיבוב ההופעות באוסטרליה, שודר בטלוויזיה האוסטרלית. בחודש אוקטובר 1974, הופיע סינטרה באולם המדיסון סקוור גארדן, בקונצרט טלוויזיוני שיצא לאחר מכן באלבום שנקרא "The Main Event-Live". ליוותה אותה להקת ה"ענקים הצעירים" בהנהגת וודי הרמן, שלאחר מכן לוותה אותו גם בסיבוב ההופעות באירופה, מאוחר יותר באותו החודש. תוכנית הטלוויזיה המיוחדת של המופע זכתה לביקורות טובות יחסית, אך האלבום שקטעיו קובצו ממספר הופעות בסיבוב הופעות הקאמבק שלו, זכה להצלחה בינונית בלבד, שהביאה אותו למקום ה-37 במצעד הבילבורד ולמקום ה-30 במצעד הבריטי. בשנת 1979, אל מול הפירמידות במצרים, הופיע סינטרה בפני נשיא מצרים אנואר סאדאת. באותה השנה בלאס וגאס, כאשר הוא חוגג 40 שנה בעסקי השעשועים ואת יום הולדתו ה-64, הוענק לו פרס גראמי היוקרתי בעבור מפעל חיים. בשנת 1980, הופיע אלבומו הראשון בשש השנים האחרונות, Trilogy Past Present Future, פרויקט שאפתני של שלושה אלבומים. לאלבום הראשון הקליט שירים מהעבר (מתקופת טרום הרוק) ומההווה דאז (מתקופת הרוק). באלבום השני הקליט שירים שמהם התעלם במהלך הקריירה. באלבום השלישי קובצו אסופת שירים בנוגע לעתיד, במקרה זה מחשבותיו לגביו. אלבום זה אסף שש מועמדויות לפרס גראמי וזוכה בפרס בעבור הכתיבה הטובה ביותר (באנגלית: liner notes). הוא הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד. אלבום זה הציג את אחד משיריו הידועים של סינטרה, "Theme from New York, New York". כמו כן כלל האלבום את ביצועו לשירו של ג'ורג' האריסון "Something". היה זה ביצועו השני לשיר זה, וגם הוא זכה לשבחים רבים. שנה לאחר מכן, הוציא סינטרה, בעקבות הצלחתה של הטרילוגיה, את האלבום She Shot Me Down, באלבום זה שיחזר את הצליל האפל מהשנותיו בחברת ההקלטות קפיטל, האלבום קצר תשבחות מהמבקרים שהגדירו אותו כיין המשתבח עם הזמן. סינטרה הסתבך במחלוקת כאשר הופיע, בשנת 1981, במלון סאן סיטי שבדרום אפריקה, שהייתה מדינה מוחרמת בשעתה בשל מדיניות האפרטהייד, תמורת 2 מיליון דולר. בשנת 1983, נבחר פרנק סינטרה לאחד מחמשת מקבלי פרס, "Kennedy Center Honors", יחד עם קתרין מארי דאנהם, ג'יימס סטיוארט, איליה קאזאן ווירג'יל תומפסון. בצטטו את הסופר הנרי ג'יימס אמר בטקס נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, "אמנות היא צילה של האנושיות", ואחר כך הוסיף שסינטרה "העביר את חייו בהטלת צל ענק ומפואר". מוקדם יותר באותה שנה, עבד סינטרה בשיתוף פעולה עם קווינסי ג'ונס, בפעם הראשונה מזה שני עשורים על האלבום, L.A. Is My Lady, שהתקבל היטב על ידי הביקורת, האלבום שהגיע אחרי שאלבום דואט מתוכנן עם זמרת הג'אז לנה הורן, נזנח לאחר שהורן סבלה מבעיה במיתרי הקול, וסינטרה שהיו לו התחייבויות אחרות, לא המתין שתבריא. בשנת 1990 חגג סינטרה את יום הולדתו ה-75 בסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית וזכה בפעם השנייה ב"פרס אלה" (באנגלית: "Ella Award"), בידי אגודת הזמרים היושבת בלוס אנג'לס, בטקס עצמו הוא הופיע בפעם האחרונה עם אלה פיצג'רלד. בחודש דצמבר, כחלק מחגיגות יום הולדתו הצהיר ראש עיריית הובוקן ניו ג'רזי, עיר הולדתו, ש"אף אחד לא שר, רקד, המהם ושר סרנדות אל תוך לבבם של צעירים כזקנים....כמו האמן המושלם הזה מהובוקן". באותו החודש נתן סינטרה את ההופעה הראשונה שלו בסיבוב הופעות "יובל היהלום" במדינת ניו ג'רזי. בשנת 1993, חזר סינטרה במפתיע להקליט בחברת ההקלטות קפיטול והקליט את אלבום האולפן, Duets, שיצא לאור בחודש נובמבר. האומנים שנתנו את קולם לאלבום עשו זאת בחינם ואלבום ההמשך, Duets II, שיצא לאור שנה אחר כך הגיע למקום ה-9 במצעד הבילבורד. למרות בעיות רפואיות שונות המשיך סינטרה בסיבוב ההופעות ונשאר אטרקציה בקנה מידה עולמי במחצית הראשונה של שנות ה-90. לפעמים נראה היה כי זכרונו בוגד בו. התמוטטות על הבמה במהלך הופעה בריצ'מונד, וירג'יניה בשנת 1994, סימנה הידרדרות נוספת. הופעתו החיה האחרונה של סינטרה נערכה ביפן בחודש דצמבר 1994. כחודשיים לאחר מכן ב-25 בפברואר 1995, במסיבה פרטית מול 1200 אורחים נבחרים, בליל הסיום לטורניר גולף הנושא את שמו, הופיע סינטרה בפני קהל בפעם האחרונה, שיר הסיום היה "The Best is Yet to Come". בטקס הגראמי שנערך בשנת 1994 קיבל סינטרה את ה-"Legend Award", את הפרס העניק לו בונו, סולן להקת U2 שאמר, "פרנק הוא היושב ראש של הגישה הרעה (באנגלית: bad attitude), רוק אנד רול מנוגן כדי להיות קשוח, האיש הזה הוא הבוס. היושב ראש של הבוסים...אני לא הולך להתעסק איתו, ואתם?". בשנת 1995, כדי לציין את יום הולדתו ה-80, הודלקו אורות בניין האמפייר סטייט בצבע כחול. הופעתו האחרונה בטלוויזיה הייתה בתוכנית מחווה שנערכה לכבוד יום הולדתו ה-80 בלוס אנג'לס. לפרנק סינטרה היו שלושה ילדים, ננסי, פרנק הבן וטינה מאשתו הראשונה ננסי בארבטו, שלה היה נשוי בין השנים 1939–1951. הוא נישא שלוש פעמים נוספות, לשחקנית אווה גארדנר בין השנים 1951–1957. לשחקנית מיה פארו בין השנים 1966–1968. ולבסוף לברברה מרקס שנשא לאישה בשנת 1976 ואליה היה נשוי עד ליום מותו ב-1998. במשך כל חייו סבל סינטרה משינויים במצב הרוח וגם מדיכאון וממאניה דפרסיה. הוא עצמו אישר את זה בראיון שנתן בשנות ה-50, "בהיותי 18 קראט של מניה דפרסיה, וחייתי חיים מלאי רגשות סוערים וסותרים, יש בי יכולת להכיל עצבות רבה כמו גם התרגשות". בספר זכרונותיה, "בתו של אבי", כתבה בתו טינה על ה"18 קראט", "קל דעת כמו שאבא מסוגל להיות אודות מצבו הנפשי, אני מאמינה כי כדור אחר של זולופט (סוג של כדור העוזר לטפל במצבי דיכאון), ליום יכול היה להרחיק את השדים שלו ממנו, אך תרופה זו במשך שני עשורים לא הייתה קיימת". לאחר שסבל מהתקף לב נוסף, נפטר פרנק סינטרה ב-14 במאי 1998 בגיל 82, בשעה 10:50, בבית החולים סידאר-סיני כשאשתו ברברה לצידו. מילותיו האחרונות היו: "אני מפסיד". למחרת בלילה עומעמו האורות בסטריפ שבלאס וגאס לזכרו. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון הוביל מחוות לסינטרה כשאמר: "להעריך ברמה האישית את מה שמיליונים העריכו מרחוק". הזמר אלטון ג'ון אמר: "הוא היה פשוט הטוב ביותר - אף אחד אפילו לא התקרב". ב-20 במאי 1998, בכנסיית הרועה הטוב (באנגלית: Church of the Good Shepherd) בבוורלי הילס, נערכה הלוויה בפני 400 מחבריו הקרובים ועוד מאות מעריצים שהמתינו מחוץ למתחם הכנסייה. גרגורי פק, טוני בנט ובנו פרנק סינטרה הבן פנו בדברים אל האבלים, שבהם היו: גיל סט ג'ון, טום סלק, ג'ואי בישופ, פיי דאנאוויי, טוני קרטיס, לייזה מינלי, קירק דאגלס, רוברט וואגנר, דון ריקלס, ננסי רייגן, אנג'י דיקנסון, סופיה לורן, בוב ניוהארט, מיה פארו וג'ק ניקולסון. טקס פרטי נערך מאוחר יותר באותו היום בכנסייה בפאלם ספרינגס. הוא נקבר ליד הוריו בבית קברות קטן ושקט בקתדרל סיטי. המילים "The Best Is Yet to Come" ("הטוב עוד עתיד לבוא") חקוקות על מצבתו. שירות הדואר האמריקאי הוציא בול דואר בשווי 42 סנט ב-13 במאי 2008, עיצוב הבול נחשף ב-12 בדצמבר 2007, ביום הולדתו ה-92 של סינטרה בבוורלי הילס, בנוכחות בני משפחתו. העיצוב מראה ציור משנות ה-50 כאשר הוא חובש כובע מגבעת. העיצוב גם כולל את חתימתו בשם משפחתו. שמו של בית הדואר של העיר הולדתו, הובוקן, שונה לכבודו בשנת 2002. הקונגרס האמריקאי העביר החלטה ב-20 במאי 2008, המציינת את 13 במאי כיום לכבודו של פרנק סינטרה על תרומתו לתרבות האמריקאית. במהלך חייו עורר סינטרה תשומת לב רבה, לכאורה בשל אישיותו ובשל קשריו עם הפשע המאורגן, כולל דמויות מהמאפיה האיטלקית בארצות הברית כגון: קרלו גמבינו, סאם ג'אנקנה ולאקי לוצ'יאנו. ה-F.B.I החזיק תיקים המכילים 2,403 עמודים על פרנק סינטרה.[דרוש מקור] קשריו עם המאפיה, תמיכתו הנלהבת בפוליטיקת הניו דיל וקשריו עם נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, גרמו לחשד בקרב ג'ון אדגר הובר, ראש לשכת ה-FBI בזמנו. ה-FBI, והוא עקב אחרי סינטרה כמעט חמישה עשורים, החל משנות ה-40. לדוגמה, באחד מן הדיווחים המוטעים לגביו, נמסר כי סינטרה שילם 40,000 דולר כדי לקבל שחרור משירות צבאי, ועד לשנות ה-80, כאשר הוא הצליח במאמצים לחדש את הרישיון לניהול הימורים מטעם מדינת נבדה. המסמכים תיארו כי סינטרה היה נתון לאיומים ולסחיטה. במשך שנה חקר הובר את השתייכותו כביכול של סינטרה לארגון קומוניסטי, אך לא העלה בידו דבר. קוראים למדו כי הכוכב העולה, כדי לקבל פטור משירות צבאי, אמר לוועדת הגיוס כי הוא סובל מפחד מפני קהל. אך האמת הייתה כי הוא גויס לצבא בזמן מלחמת העולם השנייה, אך שוחרר עקב פגיעה בעור התוף, פגיעה שיוחסה ללידתו הקשה שנעשתה באמצעות מלקחיים. התיקים הכילו תיעוד של מפגשיו עם זונות והקשר מחוץ לנישואים שהיה לו עם אווה גרדנר, שהוביל לנישואים. סלבריטאים אחרים המוזכרים בתיקים הם: דין מרטין, מרילין מונרו, פיטר לופורד וחברתו של ג'אנקאנה הזמרת פיליס מקגוויר. אוסף המסמכים של ה-F.B.I על סינטרה שוחרר לידי הציבור ב-1998 בעקבות חוק חופש המידע. במשך חייו החזיק סינטרה בדעות פוליטיות שונות. הוריו של סינטרה היגרו לארצות הברית בשנים 1895 ו-1897. אמו דולי הייתה מנהלת רובע מטעם המפלגה הדמוקרטית. סינטרה נשאר תומך של המפלגה הדמוקרטית עד שנות ה-60 המאוחרות, ואז החליף את נאמנותו למפלגה הרפובליקנית. בשנת 1944, לאחר ששלח מכתב לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, הוזמן סינטרה לפגוש את הנשיא בבית הלבן, שם הסכים להיות חלק ממערך המפלגה הדמוקרטית לעידוד מצביעים. הוא תרם 5,000 דולר לבחירות 1944 של המפלגה הדמוקרטית, ולקראת סוף הקמפיין הופיע בשניים-שלושה אירועים פוליטיים מדי יום. לאחר מלחמת העולם השנייה, התחזקו דעותיו השמאליות-ליברליות של סינטרה. הוא החל לקרוא ספרות פרוגרסיבית והחל לתמוך בארגונים, שמאוחר יותר חלקם הוכרזו כארגונים של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. בשנת 1945, הופיע סינטרה בכמה בתי ספר תיכוניים במדינת ניו ג'רזי, שבהם שבתו תלמידים כהתנגדות להפרדה הגזעית. מאוחר יותר באותה השנה, הופיע בסרט הקצר, הבית בו אני חי, סרט שהתנגד לגזענות. בשנת 1948 תמך סינטרה במועמדותו של מועמד השמאל, הנרי וולאס לנשיאות ארצות הברית. בחודש ינואר, 1961, ארגנו סינטרה ופיטר לאופורד את נאום הפתיחה בנשף חגיגי בוושינגטון, שנערך ערב לפני השבעתו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. האירוע בו השתתפו כוכבים רבים היה להצלחה גדולה, כאשר הצליח לגייס סכום כסף גדול לטובת המפלגה הדמוקרטית. מעברו של סינטרה אל המפלגה הרפובליקנית החל כאשר הושפל בידי הנשיא קנדי, שהעדיף על פניו את הזמר המתחרה ותומך הרפובליקנים בינג קרוסבי, כאשר ביקר בפאלם ספרינגס בשנת 1962. קנדי תכנן להתארח בביתו של סינטרה למשך חופשת חג האיסטר, אבל לבסוף שינה את החלטתו עקב הבעייתיות בקשריו של סינטרה עם הפשע המאורגן. סינטרה השקיע כספים רבים בשיפור ביתו, בציפייה לביקורו של הנשיא. אחיו של הנשיא קנדי, התובע המחוזי רוברט.פ. קנדי, הגביר את החקירות נגד דמויות בפשע המאורגן, כמו הבוס של העיר שיקגו, סם ג'יאנקנה, אשר מוקדם יותר התארח בביתו של סינטרה. ב-27 בפברואר 1970, שר סינטרה בבית הלבן כחלק ממחווה לסנאטור אוורט דירקסן. במשך הקיץ תמך סינטרה ברפובליקני נוסף, כאשר הודיע על תמיכתו ברונלד רייגן במרוץ שלו לכהונה שנייה כמושל מדינת קליפורניה. סינטרה גם היה מיודד מאוד עם סגן הנשיא ספירו אגניו. סינטרה אמר כי הוא מסכים עם המפלגה הרפובליקנית ברוב הנושאים, למעט נושא ההפלות. לאחר עשורים רבים שבהם תמך במועמדים לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, תמך סינטרה בריצ'רד ניקסון, בבחירות של שנת 1972. בשנת 1973 התפטר ספירו אגניו מתפקידו כסגן נשיא ארצות הברית בעקבות אישומים ללקיחת שוחד והעלמות מס. סינטרה עזר לאגניו לשלם חלק מהוצאותיו המשפטיות המשפטיים לאחר שפרש מהתפקיד. בבחירות לנשיאות בשנת 1980, תמך סינטרה ברונלד רייגן, ותרם 4 מיליון דולר למסע הבחירות שלו. סינטרה אמר כי תמך ברייגן מכיוון, "שהוא האדם המתאים לתפקיד נשיא ארצות הברית.... הכל כל כך דפוק עכשיו שאנחנו זקוקים למישהו שיסדר את הכל". ניצחונו של רייגן הביא לסינטרה את מערכת היחסים הקרובה ביותר עם הבית הלבן מאז תחילת שנות ה-60, כתוצאה מכך ארגן סינטרה את נשף הצדקה לכבודו של הנשיא הנבחר, כפי שעשה לנשיא קנדי, 20 שנה קודם לכן. בשנת 1984 חזר סינטרה לעירו הובוקן, שבניו ג'רזי והביא עמו את הנשיא רייגן, שהיה באמצעו של מסע הבחירות לנשיאות. רייגן מינה את סינטרה לשגריר לגיוס תרומות במסע הבחירות של המפלגה הרפובליקנית. סינטרה נודע כתומך של ישראל, של הציונות ושל היהדות. למרות היותו איטלקי קתולי, ענד סינטרה סביב צווארו במשך שנים שרשרת ועליה מזוזה. בתקופה שלפני מלחמת העצמאות סייע סינטרה לטדי קולק ומשה שמיר להבריח כספים לישראל. סינטרה סייע להחביא את כספים שנאספו מיהדות ארצות הברית כדי לרכוש נשק עבור ההגנה בזמן הופעתו במועדון הקופקבנה, בשעה שסוכני ה-F.B.I ערכו חיפוש במקום. פרנק סינטרה ביקר בישראל שלוש פעמים, הראשונה בשנת 1962, אז הגיע לסדרה של שבעה קונצרטים שההכנסות מהם נתרמו להקמת כפר נוער יהודי-ערבי, בעיר נצרת. בשנת 1965, הגיע סינטרה לישראל לצילומי הסרט "הטל צל ענק", וחלק משכרו הוא תרם לאותה המטרה. ביקורו האחרון היה בשנת 1975, אז הגיע והופיע בהתנדבות בבנייני האומה בירושלים. ההופעה צולמה לטלוויזיה הישראלית וכל הכנסותיה הועברו כתרומה לקרן ירושלים. במשך השנים, סייע סינטרה בגיוס תרומות לאוניברסיטה העברית בירושלים והוא בעצמו תרם סכום נכבד לאגודת ידידי האוניברסיטה העברית. בעקבות תרומה זו הונצח שמו של סינטרה ברחבה הראשית בקמפוס הר הצופים. כמו כן תרם לסרט ההנצחה לשואה "ג'נוסייד" והפך לחבר בוועד המנהל של חבר הנאמנים של מרכז ויזנטל. בנוסף, ב-1983 נפגש בתיווכם של ידידיו ליין קירקלנד (אנ') שכיהן כיו"ר ארגון העובדים ALF-CIO (אנ') ואיש הטלוויזיה דייוויד ברינקלי (אנ') עם שגריר ישראל בארצות הברית בפועל דאז, בנימין נתניהו בפגישה זו, סינטרה הסכים להזמנתו של נתניהו השתתף במאבק בדעת הקהל האנטי-ישראלית סביב מלחמת לבנון הראשונה. ערך מורחב – דיסקוגרפיה של פרנק סינטרה צעד בעליזות (1944) - בתפקיד: גלן ראסל. הבית בו אני גר (1945) - בתפקיד: עצמו. הרימו עוגן (1945) - בתפקיד: קלארנס דוליטל. עוד תעלה תזרח השמש (1946) - בתפקיד: זמר. זה קרה בברוקלין (1947) - בתפקיד: החיל לשעבר דני מילר. The Kissing Bandit ‏(1947) - בתפקיד: ריקרדו. נס הפעמונים ‏ (1948) - בתפקיד: הכומר פול. קח אותי לבייסבול (1949) - בתפקיד: שחקן הבייסבול דניס ראיין. יום בניו יורק (1949) - בתפקיד: המלח גבי. זה רק כסף (1951) - בתפקיד: ג'וני דלטון. לפגוש את דני וילסון (1952) - בתפקיד: הזמר דני וילסון. מעתה ועד עולם (1953) - בתפקיד: טוראי אנג'לו מאג'יו. צעירים בליבם (1954) - בתפקיד: ברני סלואן. סאדנלי (1954) - המתנקש ג'ון בארון. האיש בעל יד הזהב (1955) - בתפקיד: פרנקי מאג'קינק. ברנשים וחתיכות (1955) - בתפקיד: נתן דטרויט. המלכודת העדינה (1955) - בתפקיד: סוכן השחקנים צ'ארלי רידר. לא כזר (1955) - בתפקיד: אלברט בון. מסביב לעולם בשמונים יום (1956) - בתפקיד: פסנתרן בסלון "בארברי קואסט". החברה הגבוהה (1956) - בתפקיד: מבצע 4 שירים (ללא קרדיט). ג'וני קונצ'ו (1956) - בתפקיד: האקדוחן ג'וני קונצ'ו. חברי ג'ואי (1957) - בתפקיד: הזמר ג'ואי אוואנס. הג'וקר הוא פראי (1957) - בתפקיד: הזמר והקומיקאי ג'ו לואיס. הגאווה והתשוקה (1957) - בתפקיד: לוחם הגרילה מיגל. אחדים באו במרוצה (1958) - בתפקיד: החייל דייב הירש. מלכים הולכים קדימה (1958) - בתפקיד: סמל סאם לוג'ינס. מעטים מול רבים (1959) - בתפקיד: קפטן טום ריינולדס. חור בראש (1959) - בתפקיד: טוני מנטה. האחד עשר של דני אושן (1960) - בתפקיד: דני אושן. קאן-קאן (1960) - בתפקיד: זמר המבצע 4 שירים. שלושה סרג'נטים (1962) - בהשתתפות חבורת הראט פאק השליח ממנצ'וריה (1962) - בתפקיד: מייג'ור בנט מארקו. דירת הרווקים (1963) - בתפקיד: אלן בייקר. 4 לטקסס (1963) - בתפקיד: זאק תומאס. ימי שיקגו העליזים (1964) - בתפקיד: רובו. נישואין על שרטון (1965) - בתפקיד דן אדוארדס פון ראיין אקספרס (1965) - בתפקיד קולונל ראיין איש מלבד האמיצים (1965) - בתפקיד: הרוקח הראשי מייט. הטל צל ענק (1966) - בתפקיד: וינס טאלמייג'. טוני רום (1967) - בתפקיד: טוני רום. הרץ העירום (1967) - בתפקיד: סם לייקר. החטא הקטלני (1980) - בתפקיד: אדוארד דילייני. מרוץ מחוף לחוף 2 (1984) - בתפקיד: פרנק. חייו האישיים של פרנק סינטרה (בויקיפדיה האנגלית) חייו הפוליטיים של פרנק סינטרה (בויקיפדיה האנגלית) מורשתו המוקלטת של פרנק סינטרה (בויקיפדיה האנגלית) יחסי פרנק סינטרה עם היהודים (בויקיפדיה האנגלית) חייו המוקדמים של פרנק סינטרה (בויקיפדיה האנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של פרנק סינטרה פרנק סינטרה, ברשת החברתית פייסבוק פרנק סינטרה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרנק סינטרה, סרטונים בערוץ היוטיוב פרנק סינטרה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי פרנק סינטרה, באתר AllMovie (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) פרנק סינטרה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פרנק סינטרה, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר ספוטיפיי פרנק סינטרה, באתר Last.fm (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר AllMusic (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר דיזר פרנק סינטרה, באתר Discogs (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר Songkick (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר Genius פרנק סינטרה, באתר SecondHandSongs פרנק סינטרה, באתר DNCI פרנק סינטרה, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) פרנק סינטרה, באתר בילבורד (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר טיידל (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר אמזון מיוזיק אליחי וידל, 11 שנה לאחר שמת - פרנק סינטרה גורף 50 מיליון דולר וחוזר להופיע בהוליווד ובקזינו, באתר TheMarker‏, 5 ביוני 2009 אורי קליין, יום הולדת 100 לפרנק סינטרה: האם הזמר הדגול גם היה שחקן טוב?, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2015 פרנק סינטרה - הסרט המלא, באתר ynet מידע על פרנק סינטרה בקטלוג הספרייה הלאומית פרנק סינטרה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרנק סינטרה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נתי גבאי, כך סייע הזמר המהולל למדינה שבדרך, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 15 במאי 2022 הזמר פרנק סינטרה נוחת בארץ, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים פרנק סינטרה (1915-1998), דף שער בספרייה הלאומית ביוגרפיה של סינטרה, באתר MTV Release group “Ol’ Blue Eyes Is Back” by Frank Sinatra - MusicBrainz, musicbrainz.org הסרט במסד הנתונים הקולנועי IMDb פרנק סינטרה מגיע לישראל לצילומי הסרט ״הטל צל ענק״, באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים