laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איברהים רוגובה

איברהים רוגובה (באלבנית: Ibrahim Rugova;‏ 2 בדצמבר 1944 - 21 בינואר 2006) היה פוליטיקאי אלבני והנשיא הראשון של קוסובו. הוא שימש בתפקיד זה לאחר פירוק יוגוסלביה, מ-24 במאי 1992 ועד ליום מותו. רוגובה עמד בראש מפלגת הליגה הדמוקרטית של קוסובו (LDK) וזכה במספר פרסים ובהם בפרס סחרוב לחופש המחשבה. בעיני אלבנים רבים בקוסובו, רוגובה נחשב לאבי האומה. מדיה וקבצים בנושא איברהים רוגובה בוויקישיתוף איברהים רוגובה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Kosovo leader Ibrahim Rugova dies באתר ה-BBC NEWS ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחזור (לימודים)

במסגרת לימודית, ובפרט בבית ספר, מחזור הוא קבוצת תלמידים המסיימת לימודיה באותה שנה. ההתייחסות למחזור מסוים נעשית בשתי דרכים: לפי שנת הלימודים שבה סיים המחזור את לימודיו. דוגמה: מחזור תש"ס הוא המחזור שסיים לימודיו בשנת תש"ס. לפי מספרו הסידורי של המחזור בבית הספר. מחזור א' הוא המחזור הראשון שסיים לימודיו בבית ספר זה. ניתן להתייחס למחזור לימודים על פי שנת הלידה של מרבית התלמידים במחזור. דוגמה: מחזור 1990 הוא המחזור שבו מרבית התלמידים נולדו בשנה זו. בנוסף להתייחסות הנפוצה למחזור, לפי בית ספר, מקובלת גם התייחסות מצומצמת יותר, לקבוצה בתוך בית הספר, למשל מחזור של החוג לכלכלה, או רחבה יותר, למשל מחזור כל מסיימי התיכון בישראל בשנה מסוימת. גודלו של מחזור לימודים נמדד במספר התלמידים שבו או במספר הכיתות שבו. כיוון שאדם עובר במסגרות לימוד רבות במהלך חייו, הוא משתייך למחזורים רבים, כגון מחזור בית הספר היסודי, מחזור בית הספר התיכון, מחזור טירונות וכו'. תמונת מחזור היא תצלום שבו מופיעים כל בני מחזור מסוים. סיום לימודיו של מחזור מסוים מצוין במסיבת סיום. ספר מחזור הוא ספר בו מופיעות תמונות וסיכומים בכתב על בני המחזור ועל חוויות ההכשרה במחזור לעיתים מאורגנת פגישת מחזור, שבה נפגשים, כעבור עשר שנים למשל, בוגריו של מחזור מסוים למפגש נוסטלגי. בפנימיות דתיות נעשה לעיתים מפגש כזה בשבת, וקרוי "שבת מחזור". ביחידות צבאיות מאורגנות לרוב "פגישות מחזורים", בהם מתכנסים כל בוגרי מחזורי ההכשרה מעשורים מסוימים. אחד האתגרים הגדולים ביותר בארגון פגישות כאלו הוא מציאת כל בוגרי המחזור או המחזורים כדי להזמינם לפגישת המחזור/ים, אחרי שהקשר עמם ניתק לפני עשרות שנים. לעיתים, בשל המספר הגדול של בוגרי תוכנית הלימודים במחזור אחד, קשה גם לזכור את מי בכלל צריך לחפש. תמונת המחזור וספר המחזור יכולים לעזור בזה וניתן לפרסם גם מודעות בעיתונות לצורך איתור הבוגרים. כיום, פייסבוק מסייע במציאת הבוגרים לצורך ארגון פגישות מחזור. בפגישת המחזור, כמו בספר המחזור, מעלים זכרונות ונואמים נאומים נוסטלגיים. לרוב מזמינים גם צלם ומפיצים תמונות של הפגישה עצמה. Vered Vinitzki-Saroussi, After Pomp and Circumstance: High School Reunion as an Autobiographical Occasion, University of Chicago Press, 1998 יעל געתון‏, העיקר הבלינג: ספרי המחזור עולים כיתה, באתר וואלה, 2 ביולי 2015
נצ"ח

נצ"ח (ראשי תיבות: נוער צופי חלוצי) הייתה תנועת נוער יהודית ציונית שפעלה במזרח אירופה ובמרכזהּ מ-1930 עד מלחמת העולם השנייה. בתחילה נקראה התנועה "הסתדרות עולמית של נוער צופי-חלוצי השומר הצעיר", אך לימים קוּצר שמה לנצ"ח. מכונה לעיתים "השומר הצעיר - נצ"ח". ראשיתה של תנועת נצ"ח בתנועת הנוער "השומר הצעיר ס.ס.ס.ר", שצמחה בברית המועצות בסוף מלחמת העולם הראשונה, בנפרד מתנועת השומר הצעיר באירופה. ראשוני בוגריה עלו לארץ ישראל ב-1924 וייסדו את "קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר". על מנת להרחיב את מאגר העולים של התנועה לקראת הקמת קיבוצים נוספים בארץ, פעלו כמה מחברי הקיבוץ כשליחי התנועה בליטא ולטביה, והקימו שם סניפים גדולים ופעילים שהצטרפו לתנועה העולמית של השומר הצעיר. ב-1930 נערכה בוורוטקי(אנ') שבצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה) ועידה עולמית של השומר הצעיר, שבה נדון בין השאר הקשר בין תנועת הנוער למפלגות ולארגונים בארץ ישראל. לאחר שהוועידה קבעה שעל כל בוגר להצטרף, עם עלייתו לארץ, לקיבוץ הארצי של השומר הצעיר, פרשו ממנה אנשי "השומר הצעיר ס.ס.ס.ר", שתמכו בהצטרפות לאחדות העבודה והתנגדו לכפיית אחידות פוליטית. אליהם הצטרפו סניפי השומר הצעיר מליטא, לטביה וטרנסילבניה, וכן חברים מתנועת "תכלת לבן" באוסטריה וצ'כוסלובקיה וחברי הבונים מארצות דוברות אנגלית. מרכז התנועה היה בלטביה. בארץ ישראל היה "קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר" בין מקימי הקיבוץ המאוחד באוגוסט 1927. מנהיגיו, אלעזר גלילי, יוסף יזרעאלי ואחרים, ביקשו לשמור על אוטונומיה של תנועתם בהגשמה בקיבוץ, כלומר שקבוצות העולים שלה תשארנה בשלמותן ולא תפוזרנה בין משקי התנועה. מעמד זה נשמר לבוגרי נצ"ח עם הקמתה, על אף התנגדויות מצד גורמים וקבוצות אחרות בקיבוץ המאוחד ובתנועת החלוץ. אנשי "קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר" התיישבו ב-1929 בחצר כנרת, וב-1932 עברו לנקודת קבע והקימו את קיבוץ אפיקים. בעקבות הפילוג בוורוטקי והקמת נצ"ח, התפלג קיבוץ ג' של השומר הצעיר, שישב אז בבת גלים, ומחציתו הצטרפה לנצ"ח והקימה כעבור כשנתיים את קיבוץ גבעת חיים. "קיבוץ ב'" של נצ"ח הוקם בסוף 1929 על ידי עולים מלטביה ומברית המועצות, וישב בטבריה עד 1932, אז הצטרף לכפר גלעדי. קיבוץ נוסף של התנועה נוסד ברמת גן ב-1932, והצטרף לקבוצת כנרת ב-1934. בוגרים נוספים של נצ"ח הקימו את עין גב ואחרים, מעולי המדינות הבלטיות ומבוגרי "הבונים" בבריטניה הקימו את "הקיבוץ האנגלו-בלטי", לימים כפר בלום. אברהם איתי ומרדכי ניישטט, קורותיה של תנועה: נצ"ח בלטביה, הוצאת עם עובד, 1972 אברהם איתי, קורות השומר הצעיר בס.ס.ס.ר.: נוער צופי חלוצי - נצ"ח, הוצאת האגודה לחקר תפוצות ישראל, 1981 זכרונותיו של נחמיה לבנון: בהנהגת נצ"ח באסטוניה ובלטביה (פרק 2) וייסוד "הקיבוץ האנגלו-בלטי" (פרק 3) מוקי צור, השומר הצעיר נצ"ח וקיבוץ כפר גלעדי ב-youtube אלי אלון, קיבוץ טבריה-הקיבוץ שנעלם, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 ביולי 2020
קרב ג'וליס

קרב ג'וליס במלחמת העצמאות נערך ב-10 ביולי 1948 בכפר ג'וליס בדרום, בין כוחות הגדוד השישי של צבא מצרים ובין כוחות גדוד 53 של חטיבת גבעתי. הקרב הסתיים בתבוסת המצרים. הכפר הערבי ג'וליס שכן צפונית-מערבית לקיבוץ נגבה, על צומת דרכים אסטרטגית (כיום - צומת הודיה). בשנת 1948 היו בו 1,195 תושבים. כדי לייצב את הצד המערבי של החזית באזור נגבה נכבש מחנה ג'וליס הגדול בערפה של נגבה בליל 28 במאי 1948 על ידי גדוד 51 של חטיבת גבעתי. לקראת ההפוגה הראשונה כבש גדוד 51 של חטיבת גבעתי את ג'וליס בליל 10 - 11 ביוני 1948. בכפר היו כוחות מקומיים בלבד והוא נכבש על נקלה ותושביו נמלטו. הכוחות התבצרו בכפר ונבנו מספר מוצבים מחלקתיים מסביב. עם פתיחת קרבות עשרת הימים החלו המצרים בתוכניתם לסגור על נגבה בתנועת מלקחיים גדולה ואחר כך לכבשה. ממזרח - כיבוש בית עפה ועיבדיס וממערב - כיבוש בית דראס וג'וליס. לאחר שנכשלו בעיבדיס ובית דראס החליטו לתקוף את ג'וליס. המשימה לכבוש את ג'וליס הוטלה על הגדוד השישי שנכשל בניסיון קודם לכבוש את קיבוץ נירים. עם שחר החלה הפגזה מצרית מכיוון מג'דל. בחסותה נעו שתי פלוגות שמאחוריהן מספר נושאי ברן. לוחמי גבעתי הניחו להם להתקרב עד לטווח הפעיל של נשקם ואז פתחו במכת אש שהצמידה את המצרים ארצה ולאחר מכן הם פתחו בנסיגה מהירה. בשעות אחר הצהרים המוקדמות חזרו המצרים בכוחות רבים יותר. אנשי סוללת תותחי הנ"ט הניחו לנושאי הברן המצרים להגיע לטווח של 200 מטר ואז פתחו באש מדויקת. תוך זמן קצר הם פגעו בחמישה כלי רכב ובמשאית נושאת תחמושת שהתפוצצה ופגעה במצרים סביבה. החלה נסיגה מבוהלת של המצרים. שתי כיתות של לוחמי גבעתי ביצעו איגוף של המצרים מכיוון דרום-מזרח וזינבו בנסוגים. תבוסת המצרים הייתה מושלמת. לאחר הסתלקותם נצפו במקום 30–40 הרוגים. שני נושאי ברן ראויים לשימוש, מרגמות, רובים ותחמושת רבה. מלוחמי גבעתי לא נפגע איש. בקרב זה השתתף גמאל עבד אל נאצר כקצין שלישות של הגדוד השישי. בזכרונותיו הוא כותב על קרב זה כי באמצע ארוחה במטה הגדוד קיבלו הקצינים הודעה ממטה החטיבה כי "הגדוד השישי יכבוש מחר, 10 ביולי את ג'וליס". הקצינים היו המומים כי לא ניתנו להם כל פרטים על כוחו וביצוריו של האויב כמו שהיה בהתקפה על דנגור (נירים). בעת ההתקפה היה נאצר צמוד למפקד הגדוד והתווכח איתו על אופן ניהול הקרב. בתום ההתקפה חש נאצר שהצבא המצרי מפסיד במערכה.[דרוש מקור] לאחר המלחמה הוקם על אדמות ג'וליס מושב הודיה. בתי ג'וליס פוצצו ובמקומם הקימה הקרן הקיימת לישראל, חניון פיקניק (חניון הודיה). במקום - שלט הסבר על קרבות ג'וליס ושרידי בית הבאר של הכפר. אברהם אילון, חטיבת גבעתי מול הפולש המצרי הוצאת מערכות, 1963. הכפר ג'וליס בדרום - באתר palestine remembered חניון הודיה - באתר "פיקניק"
ניקולאי דוברוליובוב

ניקולאי דוברוליובוב (ברוסית: Николай Александрович Добролюбов)‏ (5 בפברואר 1836 - 29 בנובמבר 1861) היה מבקר ספרות, פובליציסט ומהפכן רוסי של מחצית המאה ה-19. דוברוליובוב נולד בניז'ני נובגורוד במשפחת כומר. כבר בילדות אהב לקרוא ובגיל 17 החל את הלימודים במכון ללימודי הוראה בסנקט פטרבורג. לאחר פטירת הוריו בשנת 1854 נודע בציבור כבעל דעות קיצוניות נגד הדת, המלוכה ומעמד הצמיתות. דעותיו מצאו ביטוי במספר רב של יצירותיו הספרותיות שפורסמו בעיתונות הסטודנטיאלית. דוברוליובוב נפטר משחפת כבר בגיל 25 וזאת לאחר שהוא היה באירופה במשך שנה. למרות חייו הקצרים הוא פרסם הרבה. בדרך כלל מאמריו התפרסמו במגזין סוברמניק. רק במהלך שנת 1858 הוא פרסם כ-75 מאמרים ותגובות ליצירות ספרותיות שונות. חלק מיצירותיו לא התפרסמו עקב הוראת הצנזורה. גם יצירותיו שהיו מאמרים בנושא הספרות היו בעלי אופי פוליטי מובהק. מאמרים שהיו בעלי חשיבות רבה, הם מאמרים שהוקדשו לרומנים של איוואן טורגנייב ואיוון גונצ'רוב ומחזות של אלכסנדר אוסטרובסקי. בתקופת ברית המועצות וגם היום מאמריו הם חלק של תוכנית הלימודים בבית הספר. בשנת 1860 הוא נשלח למשך שנה לאירופה במטרה לשפר את מצב בריאותו. הדבר לא הצליח, הוא חזר לסנקט פטרבורג ונפטר בסוף 1861. הוא נטמן בבית הקברות בסנקט פטרבורג. הוא נחשב עד היום לאחד המנהיגים של התנועה המהפכנית באימפריה הרוסית בשנות ה-60 של המאה ה-19. יחד עם זאת, אלכסנדר הרצן ראה בו קנאי שרק מפריע לקידום השינויים ברוסיה. פיודור דוסטויבסקי האשים אותו בזלזול בחשיבות האישיות באמנות. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי דוברוליובוב בוויקישיתוף יצירות של דוברוליובוב קורות חיים (ברוסית) ניקולאי דוברוליובוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ניקולאי דוברוליובוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ניקולי אלכסנדרוביץ דוברוליובוב, דף שער בספרייה הלאומית הביוגרפיה של ניקולאי דוברוליובוב (ברוסית).
אוניברסיטת ברנדייס

אוניברסיטת ברנדייס (באנגלית: Brandeis University) היא אוניברסיטה פרטית אמריקאית. האוניברסיטה הוקמה ב-1948, והיא ממוקמת בפינה הדרום מערבית של וולת'ם שבמדינת מסצ'וסטס, 14 ק"מ מערבה מבוסטון. אף שמדובר באוניברסיטה קטנה וצעירה יחסית (בפרט בהשוואה לאוניברסיטאות ליגת הקיסוס), היא נהנית מיוקרה אקדמית רבה. האוניברסיטה נקראת על שם לואי ברנדייס, משפטן אמריקני והשופט היהודי הראשון שהיה חבר בבית המשפט העליון של ארצות הברית. האוניברסיטה הוקמה בתקופה שבה הופלו יהודים בקבלה ללימודים אקדמאיים בארצות הברית בשל דתם, בחלק מהמקומות בהקצאת כמות מקסימלית של סטודנטים יהודיים. למשל, אוניברסיטת הרווארד הקצתה מכסה מקסימלית של 10%. בהתאם הוחלט על הקמת אוניברסיטה ללא אפליה ומכאן גם שילוב המלה "אמת" בעברית בלב סמל האוניברסיטה. נכון ל-2006, כמחצית הסטודנטים הלומדים באוניברסיטה היו יהודים. רוב מוחלט של התורמים יהודים אף הם. בקמפוס של האוניברסיטה שוכן המרכז הלאומי לקולנוע יהודי. ב-2010, היו רשומים באוניברסיטה כ-3,300 סטודנטים לתואר ראשון וכ-2,100 סטודנטים לתואר שני ושלישי. ב-2012 פעלו באוניברסיטה כ-560 חברי סגל אקדמי. האוניברסיטה חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות (AAU) ובאיגוד הלאומי של קולג'ים ואוניברסיטאות עצמאיות (אנ') (NAICU). נשיא האוניברסיטה הוא רונלד ליבוביץ (אנ'), פרופסור לגאוגרפיה שכיהן בעבר כנשיא מידלברי קולג'. לפניו כיהן בתפקיד פרדריק לורנס (בין השנים 2011–2017), פרופסור למשפטים, ולפניו היה נשיא האוניברסיטה (בין השנים 1994–2010) פרופסור יהודה ריינהרץ, אשר נולד בחיפה וקיבל דוקטורט במדעי היהדות מברנדייס ב-1972. באוניברסיטת ברנדייס פועלים מספר בתי ספר: הקולג' לאמנות ומדעים: בבית הספר נלמדים תחומי המדעים, מדעי החברה, מדעי הרוח ואמנויות. בין המקצועות הנלמדים נכללים מתמטיקה, ביוכימיה, ביולוגיה, כימיה, מדעי המחשב, לימודים קלאסיים, כלכלה, מזרח אסיה, היסטוריה, לימודי סביבה, אסלאם ומזרח תיכון, בלשנות, פוליטיקה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, לימודי נשים ומגדר. בית הספר ללימודים מתקדמים באמנויות ומדעים: בבית הספר מתקיימות תוכניות לתואר מוסמך ודוקטורט במדעים מדויקים, מדעי החברה ואמנות. בית הספר הלר למדעי המדינה וניהול: בבית הספר מתקיימות תוכניות מוסמך במקצועות מנהל עסקים, מנהל מערכות בריאות, יישוב סכסוכים ומנהל ציבורי. בית הספר הבינלאומי לעסקים: בבית הספר ניתן ללמוד מנהל עסקים לתואר ראשון, תואר שני בכלכלה, מנהל עסקים ואנליטיקה עסקית וכן תואר שלישי בכלכלה ופיננסים. בית הספר ראב ללימודי קיץ והמשך: בית ספר ללימודי המשך. מוצעים בו גם מסלולים מקוונים לתואר מוסמך. בספריית גולדפרב בברנדייס יש יותר מ-1.6 מיליון כרכים ו-300,000 כתבי עת אלקטרוניים. דירוג שאנגחאי: מקום 301–400 (2024) דירוג Times Higher Education: מקום 251–300 (2024) דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 661–670 (2024) דירוג U.S. News & World Report: מקום 409 (2024) בוגרי האוניברסיטה סגל האוניברסיטה מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת ברנדייס בוויקישיתוף אוניברסיטת ברנדייס, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת ברנדייס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת ברנדייס, ברשת החברתית אינסטגרם אוניברסיטת ברנדייס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Academics, אתר אוניברסיטת ברנדייס ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רועי ורמוס

רועי ורמוס (נולד ב-1970) הוא מנכ"ל פסגות בית השקעות לשעבר. ורמוס הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן. בין שנת 1996 לשנת 1998 שימש כמנהל השקעות באוורגרין ניהול השקעות. בשנת 1998 מונה כאנליסט ומנהל השקעות בפסגות מנהלי קרנות נאמנות, בשנת 2001 מונה למנהל המחלקה הכלכלית בפסגות מנהלי קרנות נאמנות. בשנת 2003 מונה למנכ"ל פסגות קרנות נאמנות ובסוף שנת 2006 למנכ"ל פסגות בית השקעות וליו"ר דירקטוריון פסגות קופות גמל. בין השנים 2006–2008 כיהן כיו"ר איגוד קרנות הנאמנות. בנוסף כיהן כיו"ר הוועדה הציבורית לעדכון דירוג ומדד מעלה, כיו"ר המועצה הציבורית של המכון הישראלי לממשל תאגידי וכיו"ר מפעלות חינוך וחברה. ורמוס נבחר בשנת 2008 לכלכליסט השנה. במהלך שנותיו, הוא נשא ונתן עם חברת אפריקה ישראל להשקעות לגיבוש ההסדר עם החברה. באוקטובר 2010 הודח מתפקידו כמנכ"ל פסגות. בינואר 2011 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להעמיד את ורמוס לדין על עבירות של תרמית בניירות ערך וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, אך בסופו של דבר הגיעה הפרקליטות לפשרה לפיה לסיום הפרשה ישלם ורמוס כופר בסך כחצי מיליון ש"ח, בלא שיודה בעבירות המיוחסות לו. באפריל 2022 רכשה חברת להב אנרגיה ירוקה ש-20% ממנה בבעלות קרן נוקד של רועי ורמוס את חברת מפעת שעוסקת באיסוף ופינוי פסולת ובהפעלת תחנות מעבר. לאחר מכן תרכוש מפעת בשליטה החדשה את מצדר, חברה שפועלת באותם תחומים. היה נשוי 5 שנים ליעל אנדורן, לשעבר מנכ"לית משרד האוצר ומנהלת קרנות הפנסיה "עמיתים". אליאב אללוף ועירית אבישר, ‏רועי ורמוס: "לא אשאר דקה בתפקיד אם ארגיש שהדרייב שלי פוחת", באתר גלובס, 25 בינואר 2010 מי אתה רועי ורמוס?, נענע10 חגי עמית, רועי ורמוס, האיש שחשב שהוא יכול לעשות הכל בשוק ההון ונפל - חוזר, באתר TheMarker‏, 28 ביולי 2013 עלייתו, נפילתו - ועלייתו מחדש של רועי ורמוס, באתר גלובס, 17 במאי 2018 חגי עמית, רועי ורמוס, רק בן 36 - ומהיום הוא מנהל את בית ההשקעות הכי חשוב בשוק ההון, באתר TheMarker‏, 13 בדצמבר 2006 גולן חזני והדר רז, "אני לא מבין איך מנכ"ל בית השקעות יכול להיות רגוע", באתר כלכליסט, 25 בספטמבר 2008 מיכאל רוכוורגר, רועי ורמוס על הסדר החוב באפריקה ישראל: "לא היתה תספורת", באתר TheMarker‏, 1 בנובמבר 2009 הפרקליטות החליטה: רועי ורמוס יועמד לדין, nrg, 16.1.2011 רחלי בינדמן, תומר גנון, זוהר שחר לוי, עסקה בין ורמוס לפרקליטות: ישלם 500 אלף שקל ולא יוגש כתב אישום, באתר כלכליסט, 23 ביולי 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גז'גוז' סכטינה

גְזֶ'גוֹז' יוליוש סְכֵטִינָה (בפולנית: Grzegorz Juliusz Schetyna; נולד ב-18 בפברואר 1963 באופולה) הוא פוליטיקאי פולני ומנהיג האופוזיציה בפולין. הוא התמודד לכהונה בסיים, הבית התחתון של הפרלמנט הפולני, במסגרת רשימת מפלגת המצע האזרחי, ונבחר ב-25 בספטמבר 2005. לאחר הבחירות הפרלמנטריות ב-2007 החל לכהן בנובמבר 2007 כסגן ראש הממשלה וכשר הפנים והמנהל בממשלתו של דונלד טוסק. בנוסף, כיהן סכטינה כחבר בסיים הן בכהונת 1997–2001 והן בכהונת 2001–2005. לאחר סיום תפקידיו בממשלה, באוקטובר 2009, עבר סכטינה לכהן כראש קבוצת המצע האזרחי בסיים. עם ניצחונו של ברוניסלב קומורובסקי בבחירות לנשיאות פולין ב-2010, הוצע סכטינה כמועמד מטעם מפלגתו להחליף את קומורובסקי בתפקיד יו"ר הסיים. סכטינה נבחר רשמית לכהונת יו"ר הסיים ב-8 ביולי 2010, ובהתאם לכך, קיבל לידיו גם את סמכויות נשיא פולין המכהן, עקב מותו של נשיא פולין לך קצ'ינסקי בהתרסקות מטוס. הוא החזיק בסמכויות הנשיא וראש המדינה המכהן במשך כחודש, עד להשבעתו של ברוניסלב קומורובסקי לנשיאות ב-6 באוגוסט 2010. מדיה וקבצים בנושא גז'גוז' סכטינה בוויקישיתוף MamPrawoWiedziec.pl, MamPrawoWiedziec.pl [1] Polskie Radio - najlepsze radio online - Polskie Radio w internecie [2] Poland elects new parliamentary speaker פולין: הנשיא החדש, ברוניסלב קומורובסקי, הושבע לתפקיד, באתר ynet, 6 באוגוסט 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרב דנדאנקאן

קרב דנדאנקאן היה קרב שנערך בשנת 1040 בין כוחות סלג'וקים לכוחות ע'זנווים. חרף היתרון המספרי של הע'זנווים, הקרב הסתיים בניצחון סלג'וקי אשר סיים את השליטה הע'זנווית בח'וראסאן. בשנת 997 עלה לשלטון אימפריה הע'זנווית מחמוד מע'זנה. מחמוד שחרר את הע'זנווים מהשפעת האימפריה הסאמאנית, השתלט על ח'וראסאן והפך את האימפריה הע'זנווית למעצמה אזורית. מחמוד מת ב-1030 וירש אותו בנו מוחמד. אחיו של מוחמד, מסעוד הראשון, מרד במוחמד עוד באותה שנה, תפס את השלטון וכלא את מוחמד. ב-1037 עלה לשלטון באימפריה הסלג'וקית טוע'ריל בכ, בנו של מיכאיל ונכדו של סלג'וק. הוא ואחיו צ'אע'רי בכ, הקימו צבא גדול ובזזו ערי גבול באימפריה הע'זנווית. מסעוד החל לראות בסלג'וקים איום על שלטונו, ובשנת 1039 החליט לצאת למלחמת חורמה נגדם. צבאו של מסעוד כלל בערך 50,000 חיילים, ובין 12 ל-60 פילי מלחמה מהודו, שרק חלקים ממנה נשלטו בידי הע'זנווים באותה תקופה. מסעוד התקדם בתוככי השטחים הסלג'וקיים, והסלג'וקים מצדם היססו לתקוף אותו. תחת זאת, הסלג'וקים הטרידו את הע'זנווים בפשיטות נוסח פגע וברח. חייליו של מסעוד היו מחומשים בכבדות, ולא יכלו להשיב מתקפה כנגד הפרשים הקלים של הסלג'וקים. הסלג'וקים ניתקו את קווי האספקה של הע'זנווים והרסו את בארות המים הסמוכות. המורל בקרב הע'זנווים היה נמוך, כיוון שהארץ הייתה מדברית, והחיילים תלו אך מעט תקוות לביזה ושלל. בשנת 1040 החליט לבסוף טוע'ריל לצאת למתקפה. ב-23 במאי, פתח צבא סלג'וקי אשר כלל בין 16,000 ל-20,000 חיילים תחת פיקודם של טוע'ריל וצ'אע'רי במתקפה על הצבא הע'זנווי ליד העיירה דנדאנקאן - 80 ק"מ מדרום מרב. הע'זנווים כבר היו מותשים, ויעילות הלחימה שלהם ירדה פלאים. הקרב הסתיים בניצחון סלג'וקי מוחץ. אבדות שני הצדדים היריבים לא ידועות. בעקבות התבוסה בדנדאנקאן, העביר מסעוד את בירתו להודו, והאשים את מצביאיו בכישלון. עלי דאייה ומפקדים בכירים נוספים נכלאו בהודו. עם זאת, הצבא התמרד נגדו, שחרר את אחיו מוחמד מהשלטון והכתיר אותו במקום. מוחמד אסר את מסעוד, ומאוחר יותר הוציא אותו להורג. בעקבות התבוסה התפנתה הדרך בפני הסלג'וקים להשתלט על ח'וראסאן, והם הקימו שם ממלכה עצמאית הכפופה לשלטונם. טוע'ריל המשיך להרחיב את ממלכתו על חשבון הע'זנוים שנחלשו מאוד, והוא נחשב למייסד האימפריה הסלג'וקית. מח'וראסאן יצא טוע'ריל ב-1055, וכבש את בגדאד ללא קרב לאחר שהבויהים נסוגו ממנה. מדיה וקבצים בנושא קרב דנדאנקאן בוויקישיתוף דנדאנקאן באנציקלופדיה איראניקה (באנגלית) קרב דנדאנקאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גילת (פירושונים)

האם התכוונתם ל... גילת – מושב ישראלי הממוקם בצפון הנגב ושייך למועצה האזורית מרחבים גילת טלקום (בעבר "גילת סאטקום") – חברת תקשורת ישראלית גילת רשתות לווין – חברה העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק תחנות לווין זעירות לתקשורת מרכז מחקר דרום (גילת) (מוכרת גם כתחנת ניסויים אזורית גילת) - תחנה של מרכז וולקני לפיתוח החקלאות באזור הנגב אישים ששם משפחתם גילת: אמיר גילת – עיתונאי, דובר ואיש תקשורת ישראלי יצחק דב גילת – פרופסור לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן מרדכי גילת – מוכר בשם "מוטי גילת", עיתונאי ישראלי, חתן פרס סוקולוב עדי גילת – שחקנית תיאטרון וטלוויזיה ישראלית צבי גילת – עיתונאי, מבקר מסעדות ומחבר מדריכים ישראלי
עדי גילת

עדי גילת (נולדה ב-5 בספטמבר 1978) היא שחקנית תיאטרון קולנוע וטלוויזיה ובמאית ישראלית. נולדה, גדלה והתחנכה בגבעתיים. למדה בבית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין. עם סיום לימודי התיכון השתתפה בסדרת הטלוויזיה "קפה פריז" לצד שמיל בן ארי ומרים גבריאלי. בצה"ל שירתה כמ"כית בנות. לאחר סיום השירות הצבאי התקבלה ללימודי משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים שם גם השלימה לאחר מכן לימודי תואר ראשון בבימוי וחינוך. במהלך לימודיה זכתה במלגות הצטיינות שונות, בין היתר: מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל ועוד. כשהצטרפה לתיאטרון הקאמרי זכתה בפרס השחקנית המבטיחה על שם עדנה פלידל. בטרם סיימה את לימודי המשחק בסמינר הקיבוצים השתלבה גילת בתיאטרון הקאמרי בהצגה "עד ראייה" כפרנקה. לאחר סיום לימודיה המשיכה לשחק בתיאטרון הקאמרי בתפקידים שונים, ובנוסף שיחקה גם בתיאטראות בית ליסין ותיאטרון חיפה. את קריירת המשחק בטלוויזיה החלה בסדרה הבורר שם שיחקה את ענבל אסולין. בשנת 2022 ביימה לראשונה הפקה תיאטרלית ייחודית: צירים, בהשתתפות יעל שרוני ועינת הולנד. בשנת 2022 ביימה גילת הפקה ייחודית של המחזה "צירים". מחזה מתורגם מאת מייק בארטלט שאותו בחרה גילת למקם במשרדי הייטק פעילים, בקומה ה-27. קהל הצופים מגיע למשרדים ולוקח חלק פעיל בהצגה, באינטראקציה עם השחקניות ובין מיקומים שונים ברחבי המשרדים. את המחזה תרגם בן זוגה של עדי, המוזיקאי והסופר יהלי סובול.. את ההצגה, הבנויה מ־13 סצנות, ומתארת מערכת יחסים בין מנהלת בכירה לעובדת צעירה בחברת הייטק, הפיק תיאטרון גבעתיים בניהולו של השחקן אוהד קנולר. גילת היא בתו של העיתונאי מרדכי גילת. היא נשואה לזמר והמוזיקאי יהלי סובול ולהם בת ובן. מתוך "להוציא את הילדה" מתוך "להוציא את הילדה" מתוך "השקר" מתוך "ארבע אימהות" מתוך "משפחה חמה" מדיה וקבצים בנושא עדי גילת בוויקישיתוף עדי גילת, ברשת החברתית פייסבוק עדי גילת, ברשת החברתית אינסטגרם עדי גילת, סרטונים בערוץ היוטיוב עדי גילת, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עדי גילת, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עדי גילת, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי עדי גילת על ענבל אסולין, באתר ynet, 28 בפברואר 2009 ציפי שוחט, עכבר העיר אונליין, עדי גילת: מ"הבורר" ל"אלמה", באתר הארץ, 31 באוקטובר 2009 שאלון עם עדי גילת, באתר "השאלון עם סיני גז", 28 בפברואר 2009 ראיון עם עדי גילת בישראל היום שי פוגלמן, עדי גילת, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2016 יעל געתון‏, עדי גילת: "זה היה הדבר הכי קרוב לאונס שחוויתי", באתר וואלה, 24 באפריל 2019 ליאור סורוקה, השחקנית עדי גילת: "נחצו פה קווים אדומים. אני לא מרגישה מוגנת", באתר הארץ, 14 בנובמבר 2020 מאיה נחום שחל, פחד ותיעוב באופן ספייס, באתר כלכליסט, 2 בינואר 2022 קפה פריז, באתר www.ishim.co.il עדי גילת, באתר תיאטרון בית ליסין יעל געתון‏, עדי גילת: "זה היה הדבר הכי קרוב לאונס שחוויתי", באתר וואלה, 24 באפריל 2019 צירים | הפקה מקורית של תיאטרון גבעתיים - תיאטרון - אלמה (הקאמרי), באתר www.habama.co.il להוציא את הילדה, באתר תיאטרון אורתו דה, ‏2019-04-08 הליוגבלוס, באתר www.tmu-na.org.il לצאת מהארון, באתר תיאטרון בית ליסין שעה של שקט, באתר תיאטרון בית ליסין השקר, באתר תיאטרון בית ליסין ארבע אימהות, באתר תיאטרון בית ליסין צירים | הפקה מקורית של תיאטרון גבעתיים, באתר האינטרנט של תיאטרון גבעתיים מאיה נחום שחל, פחד ותיעוב באופן ספייס, באתר כלכליסט, 2 בינואר 2022
פטריק שברג

יאן ניקלס פטריק שברג (בשוודית: Jan Niklas Patrik Sjöberg; נולד ב-5 בינואר 1965) הוא אתלט-עבר שוודי. הוא פעמיים סגן אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984 וברצלונה 1992), אלוף עולם (רומא 1987), אלוף העולם באולם (פריז 1985), ארבע פעמים אלוף אירופה באולם (אתונה 1985, ליווה 1987, בודפשט 1988, גנואה 1992) ושיאן העולם בעבר בקפיצה לגובה. הוא מחזיק בתוצאה השלישית בטיבה בעולם בקפיצה לגובה בכל הזמנים (2.42 מטר). שברג נולד בגטבורג. באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה שברג במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.33 מטר, אחרי דיטמר מגנבורג ממערב גרמניה (2.35) ולפני שיאן העולם דאז זו ג'יאנהו הסיני (2.31 מטר). באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, בחודש ינואר, זכה שברג במדליית זהב בתוצאה של 2.32 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1986 סיים שברג במקום השישי בתוצאה של 2.25 מטר. בתחרות שנערכה בפיראוס שביוון ב-1 בפברואר, קבע שברג שיא עולם חדש בקפיצה לגובה באולם, כשקפץ לגובה של 2.41 מטר. בתחרות שנערכה בסטוקהולם ב-30 ביוני אותה שנה קבע שברג שיא עולם חדש בקפיצה לגובה כשעבר גובה של 2.42 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בתחילת ספטמבר אותה שנה, זכה שברג במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.38 מטר), לפני שני קופצים מברית המועצות שזכו בצוותא במדליית כסף - איגור פקלין (2.38 מטר) וגנדי אבדינקו (2.38 מטר); שניהם היו שיאני עולם בקפיצה לגובה לפניו. באולימפיאדת סיאול זכה שברג במדליית ארד בתוצאה של 2.36 ביחד עם רודולף פוברניצין מברית המועצות ואחרי אבדינקו שקבע שיא אולימפי חדש של 2.38 מטר והוליס קונוויי מארצות הברית (2.36 מטר). באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, בחודש מרץ זכה שברג במדליית ארד בתוצאה של 2.35 מטר. באליפות העולם שנערכה בטוקיו סיים שברג במקום השביעי בתוצאה של 2.31 מטר. המנצח היה צ'ארלס אוסטין מארצות הברית (2.38 מטר). באולימפיאדת ברצלונה זכה שברג במדליית כסף בתוצאה של 2.34 מטר, אחרי חאבייר סוטומאיור מקובה (2.34 מטר) ולפני שלושה קופצים שזכו בצוותא במדליית ארד - ארטור פרטיקה מפולין, קונוויי, וטים פורסית מאוסטרליה (2.34 מטר). כל חמשת הקופצים הראשונים קפצו אותו הגובה, 2.34 מטר, וההכרעה נפלה לפי מספר הפסילות. באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בטורונטו, בחודש מרץ, זכה שברג במדליית כסף בתוצאה של 2.39 מטר. באליפות העולם שנערכה בגטבורג בשנת סיים שברג במקום השישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.32 מטר. המנצח היה טרוי קמפ מבהאמה (2.37 מטר). אצטדיון קפיצה לגובה: 2.42 מטר (1987), שיא עולם בעבר אולם קפיצה לגובה: 2.41 מטר (1987), שיא עולם בעבר מדיה וקבצים בנושא פטריק שברג בוויקישיתוף פטריק שברג, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי פטריק שברג, באתר olympedia.org פטריק שברג, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית פטריק שברג, באתר Track and Field (גברים)