laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי

"נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי" (או בשמו המלא "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי אחר ליל הורדה") הוא שיר העוסק בהעפלה שפרסם נתן אלתרמן במסגרת "הטור השביעי" בעיתון "דבר" מיום 15 בינואר 1946. את השיר כתב אלתרמן בעקבות הגעתה לחוף נהריה של אוניית המעפילים "חנה סנש", ב-25 בדצמבר 1945. 252 מעפילי האונייה הורדו לחוף בעזרתם של אנשי פלי"ם ופלמ"ח שהמתינו להם. המעפילים פוזרו ביישובי הסביבה, כדי למנוע לכידתם בידי הבריטים. מספרים כי אנסלדו, רב החובל האיטלקי של האונייה "חנה סנש", נשא נאום מרגש, בקיבוץ יגור או במקום אחר, שבו התאספו פעילי ההעפלה בעקבות הצלחת המבצע, ושאלתרמן נכח באירוע לאחר שהוזמן אליו על ידי מפקד הפלמ"ח, יצחק שדה. מרדכי נאור, שחקר את העניין לאורך שנים, לא הצליח לברר עובדות מוצקות בעניין, והוא מעלה גם אפשרות שזוהי תשובה לנאום דמיוני שיכול היה רב החובל לשאת. על כל פנים, אלתרמן משבח בשיר את רב החובל ואת המסייעים למפעל ההעפלה על תרומתם. פרסום השיר עוכב בשבועיים על ידי הצנזורה הבריטית. השיר פורסם שנית בלקט של ארבעה מטורי "הטור השביעי", שהופיע ב"דבר השבוע" ב-26 במרץ 1948, לכבוד צאתו לאור של ספרו של אלתרמן "הטור השביעי - שירי העת והעיתון". בלקט זה שונה שמו של השיר, והוא נקרא "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי אחר ליל הורדה". השיר הולחן מספר פעמים. האחד מאת נחום נרדי בביצוע שרה יערי, שני מאת מחבר לא ידוע בביצוע רבקה יבין, ושלישי מאת נחום היימן. בשנת 1972 הלחין יאיר רוזנבלום את השיר, והוא בוצע על ידי חברי להקת הנח"ל - גידי גוב, אפרים שמיר וראובן גבירץ, בתוכניתה של הלהקה "הפלנ"חניק". בשיר 13 בתים בני ארבע שורות כל אחד, בסכמת חריזה מסורגת (א ב א ב). זהו שיר הלל לאנשי היישוב שעסקו במפעל ההעפלה, אשר "נושאים את עמם עלי שכם", שהשיטו את הספינות "למועד הנכון, למקום היעוד, בלי מצפן ומפה, בליל ציד". השיר פונה ישירות אל רב החובל האיטלקי, הקרוי בו "קַפִּיטָן", ומשבח אותו על תרומתו. מדגים זאת הבית השלישי: עַל הַצִּי הַלָּזֶה, הָאָפֹר, הַקָּטָן, יְסֻפַּר עוֹד בְּשִׁיר וְרוֹמַנִים. יִתָּכֵן כִּי בְּךָ, קַפִּיטָן, קַפִּיטָן יְקַנְּאוּ עוֹד הַרְבֵּה קַפִּיטָנִים. בשיר נכללת גם נבואה, שהתגשמה כשנתיים וחצי לאחר כתיבתו: וּנְסַפֵּר לְךָ אָז כִּי פְּתוּחִים הַשְּׁעָרִים. כְּבָר מִזְּמַן נִפְתְּחוּ, חֵי שָׁמַיִם! אחדים מביטוייו של אלתרמן בשיר זה הפכו למטבעות לשון: ”עֲנָנִים עַל רָאשֵׁינוּ, הָרוּחַ אֵיתָן” ”עוֹד נָשׁוּב נִפָּגֵשׁ עַל הַמַּיִם” ”לְחַיֵּי הַסְּפִינוֹת שֶׁבַּדֶּרֶךְ”. "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי" והאזנה לו באתר זמרשת נתן א., נאום תשובה לרב חובלים איטלקי, דבר, 15 בינואר 1946 נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי, באתר ההעפלה והרכש מרדכי נאור, הסיפור שמאחורי נאום תשובה לרב חובלים איטלקי, באתר YouTube נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי, שירי פלמ"ח, אתר מוזיאון הפלמ"ח משה דפני - "הסיילור" מספר על הורדת מעפילי 'חנה סנש' בחוף נהריה(הקישור אינו פעיל, 3.9.2023), באתר הפלי"ם נתן אלתרמן, נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי אחר ליל הורדה, דבר, 26 במרץ 1948 מילות השיר "נאום תשובה לרב חובל איטלקי אחר ליל הורדה (לחן נרדי)" והאזנה לו, באתר זמרשת מילות השיר "נאום תשובה לרב חובל איטלקי אחר ליל הורדה (לחן לא ידוע)" והאזנה לו, באתר זמרשת להקת הנח"ל - נאום תשובה לרב חובל איטלקי, באתר youtube
Battlefield Heroes

Battlefield Heroes היה משחק וידאו מסוגת יריות בגוף שלישי שפותח על ידי EA Digital Illusions CE ו-Easy Studios והופץ על ידי Electronic Arts ו-Aeria Games בתאריך ה-29 ביוני 2009. המשחק יצא לפלטפורמת ה-Microsoft Windows בלבד, המשחק היה השלושה עשר בסדרת Battlefield. חברת המשחקים EA החליטה לסגור את המשחק בתאריך ה-14 ביולי 2015, עקב מחסור בתקציב לקידום המשחק, ועקב מספר השחקנים שהלך והצטמצם. Battlefield Heroes כלל מצבי כיבוש שונים, בכל צוות יש 8 שחקנים, ויש רק מטרה אחת שהיא להשיג את הדגל של הקבוצה השנייה, ולהרוג 50 שחקנים מהקבוצה היריבה. המשחק כלל גם בחירה אוטומטית לקבוצות, כדי שהקבוצות יישארו מאוזנות. במשחק היו שני צבאות, אחד הוא הצבא הלאומי (בעל דגל בצבע אדום בבסיס), והצבא המלכותי (בעל דגל בצבע כחול בבסיס). היה במשחק גם מצב שנקרא "Conquest V2" (כיבוש V2), שמטרתו הייתה לקיחת שליטה במקום שבו יש משגר ל-5 דקות. כמו משחקי Battlefield הקודמים, ב-Battlefield Heroes היו כיתות, שצומצמו במשחק זה לשלוש כיתות: חייל, תותחן וקומנדו. לכל אחד משלוש הכיתות היו יתרונות וחסרונות משלהם. לחייל הייתה יכולת ריפוי, לתותחן יכולת הגנה או מהירות ולקומנדו יכולת היעלמות. Battlefield Play4Free Counter-Strike Online Battlefield Heroes, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האתר של המשחק (באנגלית)
תפיסה מרחבית

תפיסה מרחבית היא היכולת לזהות, לתפוס ולעבד מידע הנוגע לצורתם ומיקומם של גירויים במרחב. על פי תיאורית האינטליגנציות מרובות של הווארד גרדנר התפיסה המרחבית היא הבסיס לאינטליגנציה המרחבית. התפיסה המרחבית כוללת מספר יכולות קוגניטיביות: יכולת חזותית, יכולת התמצאות מרחבית, ויכולת רוטציה מנטלית. המונח "תפיסה חזותית" מתייחס לתפיסה של גירויים באמצעות מערכת הראייה, המבוססת על קליטה של גלי אור ברשתית. קיים דמיון רב בין התפיסה המרחבית לתפיסה החזותית ויש להן מאפיינים משותפים רבים. בהתאם לכך, במקרים רבים משתמשים בשני המונחים כמילים נרדפות או שמתייחסים אליהם כמכלול תחת המונח "תפיסה חזותית-מרחבית". עם זאת, התפיסה החזותית אינה זהה לגמרי לתפיסה המרחבית, שכן התפיסה המרחבית אינה מחייבת את השימוש בחוש הראייה ויכולה להתקיים גם בתנאי חושך או במקרים של לקות ראייה. דוגמה לכך היא היכולת של עיוורים להתמצא במרחב. היכולת לגבש תפיסה מרחבית ללא חוש הראייה נשענת על חושים אחרים בעלי מאפיינים מרחביים כמו שמיעה ומישוש. התערוכה דיאלוג בחשכה מאפשרת להתנסות בהתמודדות בחיי היומיום ללא חוש הראייה. התפיסה המרחבית נחוצה כדי להבין ולהעריך את העולם, מפני שהוא גאומטרי ביסודו. היא מאפשרת לאדם לתפעל חפצים וכלים תוך שימוש ביכולת לדעת מהי הדרך שבה יש להניע את היד כדי לאחוז בספל, לדוגמה. כמו כן, היא מאפשרת לו להתמצא בסביבה הפיזית ולמצוא את דרכו למקומות שונים. פיתוח של תפיסה מרחבית הוא מטרה מעשית ושימושית. התפיסה המרחבית היא היבט משמעותי בהוראת המתמטיקה כיוון שהיא אחד הגורמים החשובים ביותר לתפקוד של תלמידים במקצוע זה. התפיסה החזותית היא אחד המנגנונים הנבחנים במסגרת אבחון דידקטי לצורך איתור לקות למידה. המידע המרחבי המתקבל מהחושים מעובד על ידי המוח ומשמש את המערכת המוטורית לצורך תכנון של פעולות עתידיות. ההיפוקמפוס מקבל מידע מרחבי מהאונה הקודקודית. קשב חזותי זיכרון חזותי ראיית עומק פדלון, לימור ופטקין, דורית (2012). פיתוח תפיסה מרחבית אצל בנים ובנות בכיתה ג' באמצעות יחידת הוראה חוץ קוריקולרית. מספר חזק 2000, 21: 31-36. הוארד גארדנר (1995). מוח חשיבה ויצירתיות. רעננה: ספרית פועלים. V. S. Ramachandran, ed. (2012) Encyclopedia of Human Behavior, 2nd ed. Academic Press. Hung, P. H., Hwang, G. J., Lee, Y. H., & Su, I. (2012). A cognitive component analysis approach for developing game-based spatial learning tools. Computers & Education, 56(2), 762–773. Neil R. Carlson, (2013). Physiology of Behavior. Boston: Pearson.
אבוגדרו

האם התכוונתם ל... אמדאו אבוגדרו – פיזיקאי וכימאי איטלקי, "מספר אבוגדרו" קרוי על שמו. מספר אבוגדרו – מספר החלקיקים הנמצאים במול חומר נתון. חוק אבוגדרו – חוק בסיסי בפיזיקה, הקובע כי נפחים שווים של גזים כלשהם, בתנאי לחץ וטמפרטורה שווים, מכילים מספר שווה של מולקולות
מרדכי שריג

מרדכי שריג (31 במרץ 1929 – 28 באוקטובר 2023) היה איש צבא והסברה ישראלי, חבר אצ"ל וקצין בצה"ל. כיהן כיושב ראש הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל בין השנים 2011–2016. נולד בקאליש שבפולין. עלה לארץ ישראל בינואר 1935. למד בבתי הספר "תחכמוני" ו"פיטמן" בתל אביב. בשנים 1946–1948 היה חבר בשורות הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל. כינויו המחתרתי היה "מתניה". עיקר פעילותו היה בחת"ם (חיל תעמולה) ובגיוס חברים חדשים לארגון. השתתף בקורס "סגנים", עסק בהדרכה. נפצע ב"סזון הקטן", בשלהי 1947. לאחר הקמת מדינת ישראל הצטרף עם אנשי אצ"ל לצה"ל ובו מילא תפקידים רבים ומגוונים. בין השאר היה ראש מדור (רמ"ד) ארגון ושיטות בחיל הנדסה (1956–1961). בשנת 1962 סיים את המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. היה מזכיר הפיקוד העליון בלשכת הרמטכ"לים רא"ל צבי (צ'רה) צור ורא"ל יצחק רבין (1962–1967), ראש ענף (רע"ן) ספרים בהוצאת "מערכות" (1967–1968), ורע"ן מחקר במחלקת היסטוריה במטכ"ל. סיים את שירותו בצה"ל בשנת 1972, בדרגת סגן-אלוף. במקביל, למד שריג משפטים באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1970 והוענק לו תואר LL.B. לאחר מכן, שריג התמנה לתפקיד ראש מחלקת ההסברה ודובר של התאחדות התעשיינים בישראל (1972–1983), שימש כמזכיר סטטוטורי בחברת ההשקעות "דנות" וכנציגה בדירקטוריונים שונים (1983–1986), כמזכיר בנק הספנות, ובמקביל כמנכ"ל בנק "יעסור" למשכנתאות. במשך השנים עסק בפעילות התנדבותית בארגונים אחדים. בעבודתו בהתאחדות התעשיינים, שימש כמרכז של "כחול לבן" בראשות גולדה מאיר, ראש הממשלה לשעבר, וכחבר הנהלת ויו"ר ועדת ההסברה ב"מועצה לישראל יפה" בראשות אורה הרצוג, רעיית נשיא המדינה חיים הרצוג. שריג היה פעיל בברית חיילי האצ"ל והיה חבר הנהלתה במשך שתי קדנציות. בשנת 1993 ראה אור בעריכתו הכותר: יעקב רז – חייל בר-כבוד, בחסות ברית חיילי האצ"ל, וכן, טיפל בהוצאת לקסיקון האצ"ל בעריכת ד"ר יעקב מרקוביצקי. הוא שימש כיושב ראש עמותת "שוני" בבנימינה. משנת 1999 ועד למותו היה חבר הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל ולאחר פטירתו של אל"ם (מיל') פלג תמיר, נבחר לתפקיד יושב ראשה. שריג נפטר ב-28 באוקטובר 2023 בגיל 94. מדיה וקבצים בנושא מרדכי שריג בוויקישיתוף אודות המכון, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל יעקב מרקוביצקי (עורך), תל אביב, לקסיקון האצ"ל, תל אביב, הוצאת משרד הביטחון וברית חיילי האצ"ל, 2005. הודעה על פטירתו של מרדכי שריג, בעמוד הפייסבוק של מכון ז'בוטינסקי בישראל
מאה ילדים שלי (סרט, 1987)

מאה ילדים שלי (באנגלית: Lena: My 100 Children) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1987 המבוסס על ספרה של לנה קיכלר-זילברמן בשם זה, ומכבבת בו השחקנית היהודייה-אמריקנית לינדה לאבין. הסרט מספר את סיפורה של לנה קיכלר שגידלה 100 ילדים יתומים בבית מחסה בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה. הסרט צולם בבודפשט. בשנת 1989 היה הסרט מועמד לפרס השנתי להישג יוצא הדופן בקולנוע שמעניקה האגודה לקולנוע אמריקאי. עם סיום מלחמת העולם השנייה מגיעה לנה קיכלר למרכז לפליטים יהודים בקרקוב במטרה לנסות ולחפש את קרובי משפחתה ששרדו. היא מוצאת שם מספר רב של ילדים ניצולי שואה יתומים הגוועים ברעב. היא מתחילה להשיג להם אוכל באופן קבוע ומנסה לשקם אותם ממצבם. לאחר זמן מה היא שוכרת מבנה בעיירת הגבול הסמוכה זאקופנה ומגדלת שם את הילדים אותם יחד עם צוות ששכרה לשם כך. במהלך תקופת השהות שם סובלים קיכלר והילדים מהצקות אנטישמיות מתושבי הסביבה, ולאחר כמה תקריות אלימות בהם נפגעים ילדים, מתאמנים הנערים שבקבוצה על נשק שקיבלה לנה מהצבא הפולני. באמצע שנת 1946 נאלצים לנה וילדיה לברוח מפולין לאחר חילופי אש שהיו בין הקבוצה לכפריים מהסביבה. הם חוצים את הגבול לצ'כוסלובקיה ומשם לצרפת, ולאחר הקמת המדינה עולים לישראל. הבית של נינה "מאה ילדים שלי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מאה ילדים שלי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
מאה ילדים שלי

האם התכוונתם ל... מאה ילדים שלי (ספר) – ספר רב-מכר שכתבה לנה קיכלר-זילברמן בשנת 1958 מאה ילדים שלי (סרט, 1987) – סרט קולנוע אמריקאי המבוסס על ספרה של קיכלר מאה ילדים שלי (סרט, 2003) – סרט תיעודי ישראלי שזכה במספר פרסים
איידן טרנר

איידן טרנר (באנגלית: Aidan Turner; נולד ב-19 ביוני 1983) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אירי, התפרסם בזכות הופעותיו בסדרות "כמעט אנושיים" ו"פולדארק" ובסדרת הסרטים של "ההוביט", בתפקיד הגמד קילי. טרנר נולד בעיירה קלונדלקין שבדבלין, אירלנד. הוא בוגר "בית ספר למשחק גייטי" שבטמפל בר. באוגוסט 2020 נישא לבת זוגו, קייטלין פיצג'רלד בטקס חתונה צנוע באיטליה בהשתתפות המשפחה המצומצמת בלבד. טרנר ופיצג'רלד הכירו על הסט של סרט האדם שהרג את היטלר, ואז את ביג-פוט, שצולם בשנת 2018. בינואר 2022 דווח כי השניים הפכו להורים. החל את דרכו כשחקן בתפקיד אורח בשנת 2007 בסדרה "שושלת טיודור", משם התקדם לתפקידים ראשיים בסדרת הדרמה האירית המוערכת "המרפאה" ובתור המשורר דנטה גבריאל רוזטי במיני סדרה הבריטית "רומנטיקנים נואשים". טרנר התגלה לראשונה בשנת 2009 בסדרת הדרמה העל טבעית "כמעט אנושיים" בה שיחק במשך שלוש עונות בתפקיד הערפד ג'ון מיטשל. בשנת 2012 שיחק טרנר בסרט הפנטזיה שובר הקופות "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתפקיד קילי המשעשע מחבורת הגמדים, ובשנת 2013 שיחק בסרט ההמשך, "ההוביט: מפלתו של סמאוג" באותו תפקיד. טרנר כיכב בסדרת הטלוויזיה "פולדארק" שעלתה ב-2015 ברשת הBBC ושודרה במשך 5 עונות עד לסיומה ב-2019. בשנת 2021 החל לגלם את דמותו של הצייר הנודע לאונרדו דה וינצ'י בסדרה ההיסטורית "לאונרדו" ברשת Rai 1 האיטלקית, לצד שחקנים כמו ג'אנקרלו ג'אניני האיטלקי וג'יימס ד'ארסי האנגלי. מדיה וקבצים בנושא איידן טרנר בוויקישיתוף איידן טרנר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איידן טרנר, באתר AllMovie (באנגלית) איידן טרנר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) איידן טרנר, באתר Discogs (באנגלית) Laura Fox, Aidan Turner's wife Caitlin Fitzgerald steps out with a pram, Mail Online, ‏2022-02-04 Roxanne Hughes, Poldark’s Aidan Turner looks unrecognisable on walk with wife as she pushes pram, OK! Magazine, ‏2022-03-23 (באנגלית)
כביש 411

כביש 411, מכונה לעיתים כביש חולדה, הוא כביש רוחב בישראל. המחבר בין כביש 3 בצומת חולדה לכביש 42 בצומת רחובות-מערב, ומהווה כביש גישה מרכזי למועצות המקומיות מזכרת בתיה וקריית עקרון, מושב בית אלעזרי וכן ככביש גישה לעיר רחובות. אורכו כ-21 ק"מ. מזכרת בתיה התקיימה ללא כביש לרחובות עד תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. אז נגשה ממשלת המנדט הבריטי לסלילת כביש גישה למזכרת בתיה מרחובות, דרך הכפר הערבי עג'ר. תושבי מזכרת בתיה נדרשו להשתתף בהבאת מכסת אבנים, אולם התוצאות היו עגומות ובדואר היום נכתב שנסלל כביש רעוע באורך קילומטר אחד שנזקו רב מתועלתו. מצב זה נמשך במשך השנים הבאות. במהלך שנות ה-30 סבלה חולדה מקשיים מרובים בהיעדר כביש שיחבר אותה ליישובים היהודיים הסמוכים. תוואי הכביש חולדה-רחובות דרך מזכרת בתיה, נסלל מכספי כופר היישוב בשנת 1939 כמסילת אבנים, סולינג. חוסר הנוחות גרם לכך שהרכבים העדיפו לנסוע לצד הכביש ולא עליו, כאשר הדבר התאפשר. במיוחד היה המצב חמור בקטע ממזכרת בתיה לחולדה. בשנת 1943, בעקבות מעצר מספר חברי חולדה על החזקת נשק בלתי חוקי, הבטיחו המוסדות לעשות מאמץ לשפר את הדרך לחולדה. חיבור חולדה לכביש 3 נסלל בשנת 1947. בסופו של דבר נסלל כביש 411, מצומת ביל"ו לצומת חולדה, כחלק המערבי של כביש הגבורה בספטמבר - אוקטובר 1948. בשנת 2014 נפתח לתנועה קטע חדש של הכביש בין כפר גבירול לבין צומת עקרון המחבר את שני קטעי הכביש. הקטע החדש עוקף את העיר רחובות ממערב, יוצר כניסה חדשה לעיר וגישה נוחה למרכז רפואי קפלן. בעתיד מתוכננות הרחבה כוללת של הכביש ובניית מחלף חולדה, אשר יחבר בין כביש 6 לכביש 411 (כרגע גשר ללא מחלף). מאז פתיחת הקטע החדש בכביש 411 התרחשו בכביש תאונות דרכים רבות. בשנת 2016 התרחשו בכביש 22 תאונות אשר גבו הרוג אחד וכ-60 פצועים. במרץ 2017 התרחשו בקטע החדש בכביש שתי תאונות דרכים קשות כאשר באחת מהן פגעה נהגת מכונית ברוכב אופנוע בסמוך לכפר גבירול ובשנייה התנגשו שתי מכוניות בסמוך לקיבוץ גן שלמה (קבוצת שילר). לפני שנים אחדות הותקן רמזור בכניסה הדרומית לקריית עקרון, צומת T שהיה מועד לתאונות רבות, מהן קשות וקטלניות. מאז התקנת הרמזור פחתו התאונות בצומת זה כמעט לאפס. יער חולדה מזכרת בתיה קריית עקרון מדיה וקבצים בנושא כביש 411 בוויקישיתוף כביש 411 - בין צומת עקרון לצומת גבירול, באתר נתיבי ישראל נתיבי ישראל, כביש 411(הקישור אינו פעיל) עקרון, דואר היום, 22 בינואר 1929 כביש עקרון - רחובות, דבר, 6 במרץ 1931 עקרון - לסלילת הכביש, דואר היום, 5 ביוני 1933 ארי רוז'נסקי, ביישוב עקרון, דואר היום, 12 בספטמבר 1933 אבי יובל, מזכרת בתיה - לשאלת הכביש, דואר היום, 19 בפברואר 1936 ישובים חקלאיים מנותקים בגלל הגשמים, דבר, 13 בנובמבר 1938 קריאתו של יישוב, דבר, 3 בספטמבר 1939 כופר היישוב בסלילת כבישי בטחון, הצופה, 17 בדצמבר 1939 ב.צ., בנקודות היישוב - עקרון, הצופה, 4 באפריל 1940 י. אוקון, טיול ליער הרצל, הצופה, 23 ביולי 1941 ראו תיאור של כביש חול וכורכר עד מזכרת בתיה - בשבילי מולדת, הצופה, 5 באוגוסט 1943 ייעשו מאמצים להוציא את חולדה מבדידותה, משמר, 20 בדצמבר 1943 50 שנה ליישובה של חולדה, דבר, 24 באוקטובר 1980 פליה פלקסר, דרכים חדשות מוליכות לירושלים, על המשמר, 7 בדצמבר 1948 אביגיל קדם, כביש 411: נתיב הפחד, באתר mynet רחובות, ‏19 במרץ, 2017 (ארכיון)
חלוז'

חלוז' (באדיגית: хьэлжъо, /חלז'וה/) הוא כיסון מהמטבח הצ'רקסי הנאכל לרוב בחגים צ'רקסים. החלוז' עשוי בצק חיטה וממולא בגבינה צ'רקסית או תפוח אדמה ומטוגן בשמן עמוק. למאכל החלוז' גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית קיימת גרסה על בסיס גבינת קוטג', במילוי תפוח אדמה, ושעועית. המילה חלוז'ה מחולקת לשתי הברות, חלו ו ז'וה ופירושה לחם מטוגן. ההברה הראשונה חלו היא קיצור למילה חלור' ופירושה לחם באדיגית. המונח לחם מטוגן משמש כבסיס גם למאפה הצ'רקסי מתאזה ( псыхьэлжъо), למרות שהוא לא מטוגן אלא מבושל בהרתחה. מאחר שהשפה הצ'רקסית אינה מפרידה בין המילה טיגון לבישול במים המונח ז'וה (жъо) משמש את שני המאכלים. מדיה וקבצים בנושא חלוז' בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מייק טרוי

מייקל פרנסיס "מייק" טרוי (באנגלית: Michael Francis "Mike" Troy;‏ 3 באוקטובר 1940 – 3 באוגוסט 2019) היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר פרפר. טרוי נולד באינדיאנפוליס, שבאינדיאנה. הוא החל להתאמן בגיל 12. בהמשך למד באוניברסיטת אינדיאנה ושחה בהדרכתו של דוק קונסילמן. בתחרות שנערכה בלוס אלטוס שבקליפורניה ב-11 ביולי 1959 קבע טרוי פעמיים שיא עולם במשחה ל-200 מטר פרפר, בפעם הראשונה (2:19.0 דקות) היה זה שיא העולם הרשמי הראשון במשחה זה לאחר הגדרת הסגנון החדש ובפעם השנייה העמידו על תוצאה של 2:16.4 דקות. חודש וחצי לאחר מכן, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בשיקגו שבאילינוי הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:14.9 דקות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:18.3 דקות, אחרי בן ארצו דייב גילנדרס (2:18.0 דקות). בתחרות שנערכה באוונסוויל שבאינדיאנה ב-10 ביולי 1960 שיפר טרוי שוב את שיאו העולמי במשחה ל-200 מטר פרפר והעמידו על 2:15.0 דקות, שבועיים לאחר מכן, בטולדו שבאוהיו הוא שוב שיפר את שיאו העולמי והעמידו על 2:13.4 דקות. נוסף לכך הוא היה שותף לשני שיאים עולמיים במשחי שליחים, במשחה ל-4x200 מטר חופשי (8:17.0 דקות) ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב (4:09.2 דקות). שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדטרויט שבמישיגן הוא שיפר פעם נוספת במשחה ל-200 מטר פרפר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 2:13.2 דקות, והוכיח שהוא מוכן למשחקים האולימפיים. באולימפיאדת רומא (1960) זכה טרוי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 2:12.8 דקות, לפני נוויל הייס מאוסטרליה (2:14.6 דקות) ודייב גילנדרס (2:15.3 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ג'ורג' האריסון, ריצ'רד בליק וג'ף פארל בשיא עולם חדש של 8:10.2 דקות, לפני יפן (8:13.3 דקות) ואוסטרליה (8:13.8 דקות). כשחיין שלישי, הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 2:02.9 דקות. שיאו העולמי נשבר לאחר שנה על ידי בן ארצו קארל רובי (2:12.6 דקות). לאחר פרישתו משחייה תחרותית, שימש טרוי כקצין בצי האמריקני וזכה בעיטור כוכב הכסף, במלחמת וייטנאם. לאחר השרות הצבאי הוא התגורר בסן דייגו, שם עבד כמאמן שחייה וכסוכן נדל"ן. אחד מחניכיו היה מייק סטאם - אלוף אולימפי אלוף עולם ושיאן עולם. טרוי נפטר באריזונה ב-3 באוגוסט 2019. בשנת 1971 זכה טרוי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה. מדיה וקבצים בנושא מייק טרוי בוויקישיתוף התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר פרפר מייק טרוי, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מייק טרוי, באתר olympedia.org מייק טרוי באתר troyhistory (באנגלית) PAN AMERICAN GAMES - SWIMMING AND DIVING, באתר gbrathletics מייק טרוי באתר היכל התהילה הבינלאומי של השחייה (באנגלית)
חלגור'אן

חלגור'אן (באדיגית: Хьалжъогъуанэ) הוא מאפה מהמטבח הצ'רקסי שבתוכו יש תמרים ואוכלים אותו לרוב כקינוח. הבצק מכיל מרגרינה, קמח, אשל ושמרים אחרי ששמים את הכל בקערה לשים וממתינים שעה-שעתיים להתפחה. לאחר ההתפחה מגולגל הבצק לצינור בעובי אצבע, ומחובר לצורת עיגול (בדומה לבייגלה). הבצק ממולא תמרים ונאפה בתנור צ'רקסי (ח'לור' ר'ז'אל'). כעך סימיט ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חג'ראפס ופסטה

חג'ראפס ופסטה (Хьэджгъэпсырэ П1аст1эрэ) הוא מאכל בשר עוף מסורתי מהמטבח הצ'רקסי. המאכל נאכל באירועים מיוחדים וחגיגיים כגון: לאחר הולדת תינוק, כאשר היולדת חוזרת לביתה, אז כל המשפחה מתאספת ואוכלים יחד חג'ראפס ופסטה. כשתינוק מתחיל ללכת ועושים לו טקס חלגור'אן, אז כל המשפחה והאורחים שעזרו בהכנת החלג'וראן אוכלים ביחד חג'ראפס ופסטה. בחגים בשעות הצהריים, כל המשפחה מתאספת ואוכלת חג'ראפס ופסטה. בין היתר מכינים את המאכל בארוחות משפחתיות, בסופי שבוע וביום יום. חג'ראפס ופסטה הוא מאכל עשיר במרכיבים ושני המרכיבים העיקריים הם: עוף, בצל ותבלינים. לרוב מכינים כתוספת לחג'ראפס ופסטה, עוף מטוגן אפוי וגם מוסיפים סלט ירקות. ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מקום של אש

מקום של אש הוא שירה של המשוררת זלדה המבטא קשר עמוק לעיר ירושלים. השיר נכתב לאחר ניצחון ישראל במלחמת ששת הימים ואיחודה של ירושלים. באופן כללי, נכתבו בתקופה שלאחר איחוד ירושלים יצירות ספרותיות רבות, רובן מבטאות את שמחת הניצחון והשיבה לעיר ההיסטורית, כגון הבית שנוסף לשירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב". השיר "מקום של אש" שונה מיצירות אחרות בכך שהוא מציג את הקשר ההיסטורי לירושלים באור של חרדה לגורל העיר וממחיר הניצחון הכבד. היצירה הייתה כלולה בעבר ברשימת היצירות הנלמדות לבגרות בספרות. הכותרת, מקום של אש, היא רבת פנים. המשמעות המיידית של המילה מקום היא אתר, אולם מקום הוא גם שם נרדף לאל ביהדות. ההתייחסות של המשוררת לירושלים כ"מקום" בלבד ולא כעיר יכולה להעיד על חרדה מצידה לעתידה של העיר. אש היא כמובן להבה אולם הקונוטציות שעולות הם של מלחמה, סכנה ומוות. אש מחממת אך לעיתים גם שורפת. ישנה סברה שבמילה "אש" המשוררת מתייחסת לאש התמיד שהייתה בוערת במזבח. הכותרת, כרבת גוונים ומשמעויות, מאפיינת הן את השיר והן את ירושלים, העיר שרב הנסתר בה על הגלוי, העיר שמערבבת חול וקודש, העיר שכרוכה פעמים אין-ספור בהיסטוריה של העם היהודי. היצירה בנויה כיחידה ארוכה אחת, ללא חלוקה לבתים ומאופיינת בשורות קצרות. מבחינה תוכנית, החשש של הכותבת מהעתיד שזור לאורך כל השיר. הרוח נדרשת לבקש רחמים מהאל עלינו. בעלי החיים והאנשים, כולם מפחדים "שלא יתפורר האופק". הצמחייה אומנם אינה מפחדת (מלבד עצי הזית) אולם זלדה טוענת שהם, אחרי הכל, זן שונה מאיתנו. זלדה מתחלחלת מהמחשבה שישנם אנשים המנסים לנתק את גורלה של ירושלים מגורלו של העם היהודי, לבה רועד מחשש. בסיום השיר, היא מציינת את הדם היהודי שנשפך למען העיר וחותמת "העיר רובצת על חיי". מילות השיר "מקום של אש" באתר שירונט. הפרסום המקורי של השיר מגיליון ידיעות אחרונות של פסח 1974 נמצא ב"יקום תרבות " ברשת ביחד עם תרגום השיר לאנגלית ד"ר אלי אשד, מקום של אש: שיר מפורסם מאת זלדה בעברית ובתרגום לאנגלית, באתר "יקום תרבות", 17 בנובמבר 2023
אלכסנדר גרין

אלכסנדר גרין (ברוסית: Александр Грин;‏ 23 באוגוסט 1880 – 8 ביולי 1932, סטארי קרים), המוכר גם כאלכסנדר גרינבסקי (Александр Гриневский), היה סופר רוסי סובייטי. הוא זיהה את עצמו עם זרם הסימבוליזם, ורוב עלילות יצירותיו מתרחשות במדינה דמיונית בשם "גרינלנדיה". אלכסנדר גרינבסקי נולד בעיירה סלובודסקוי במחוז קירוב, סמוך לעיר ויאטקה. אביו היה אציל פולני שהוגלה לצפון רוסיה בעקבות השתתפותו במרד נגד השלטון הרוסי בפולין בשנת 1863. בשנת 1896, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בויאטקה, נסע גרינבסקי לאודסה ועבד כימאי. לאחר תקופה קצרה עזב את הימאות ועבד בעבודות מזדמנות שונות. בשנת 1901 התגייס לצבא, אך ערק ממנו תוך זמן קצר. הוא נתפס, נמלט, ובמהלך אותה תקופה התקרב לפעילים במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, שסיפקו לו מסמכים מזויפים. בשנת 1903 נעצר פעם נוספת בשל פעילות מהפכנית בקרב הימאים בבסיס הימי של סבסטופול, והוחזק במעצר עד 1905, אז שוחרר במסגרת חנינה. בשנת 1906, בהיותו בסנקט פטרבורג, נעצר שוב והוגלה לסיביר. הוא שהה שם רק שלושה ימים, ואז נמלט והגיע למוסקבה. שם פרסם את סיפורו הראשון תחת שם עט "אלכסנדר גרין". בעקבות החלטת הצנזורה, הופסקה הכנת הספר לדפוס. בהמשך, תחת אותו שם עט, פרסם מספר סיפורים נוספים. בין השנים 1909–1915 פרסם גרין מספר יצירות, בהן תיאר את החיים במדינה הדמיונית "גרינלנדיה". מעניין לציין כי גרין עצמו לא נתן למדינה שם, והשם הומצא על ידי קוראיו. בשנת 1916 נמלט גרין לדוכסות הגדולה של פינלנד, שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית, אך נהנתה מאוטונומיה מסוימת. לאחר מהפכת פברואר חזר לפטרוגרד. בקיץ 1919 גויס גרין לצבא האדום, ולאחר שחרורו בשנת 1920 חלה בטיפוס והבריא רק כעבור חודש. בעזרת מקסים גורקי, הצליח לקבל מלגה ומקום מגורים. במהלך תקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, כתב גרין את יצירתו החשובה "מפרשי ארגמן" (Алые паруса), שפורסמה בשנת 1923. בשנת 1924 עבר גרין עם אשתו להתגורר בחצי האי קרים, שם חיו עד לפטירתו בשנת 1932. בתקופה זו המשיך לכתוב נובלות על החיים במדינה הדמיונית. בשנת 1928 פרסם את הרומן "הרצה על הגלים" (Бегущая по волнам). סגנון יצירותיו לא תאם את הקו המרכזי של הספרות הרשמית, ולכן על אף שהצליח לפרסם את יצירותיו, מצבה הכלכלי של משפחתו נותר קשה. לאחר מלחמת העולם השנייה, אלמנתו של גרין הואשמה בשיתוף פעולה עם הנאצים ונשפטה לעשר שנות מאסר במחנות עבודה. הפצת ספריו של גרין הופסקה, אך בשנת 1956, הודות למאמציהם של קונסטנטין פאוסטובסקי ויורי אולשה, חודשה הדפסת ספריו והוא הפך לפופולרי מאוד. בשנת 1960 הצליחה אלמנתו לקבל אישור לפתיחת מוזיאון בביתם שבחצי האי קרים, בו התגוררו בשנות ה-20. במהלך שנות ה-60 הופקו מספר סרטים על בסיס ספריו. בסך הכל צולמו כ-15 סרטים, סרט מצויר, בלט, אופרה ויצירות מוזיקליות נוספות, כולם בהשראת כתביו. החל משנת 2000 מוענק פרס ספרותי על שמו, המיועד ליצירות ספרותיות לנוער. בסנקט פטרבורג נהוג, כחלק מחגיגות סיום הלימודים, להשיט אונייה עם מפרשים בצבע שני למרכז העיר. מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר גרין בוויקישיתוף אתר המוקדש לסופר יצירות של אלכסנדר גרין אתר מוזיאון של גרין תרגום לעברית של הספר מפרשי ארגמן כתבי אלכסנדר גרין בפרויקט בן-יהודה אלכסנדר גרין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלכסנדר גרין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלכסנדר סטפנוביץ' גרין, דף שער בספרייה הלאומית אלכסנדר גרין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) 11 באוגוסט לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג באותה עת ברוסיה