laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עמנואל כ"ץ

עמנואל כ"ץ (ט"ו בטבת תרע"ה, 1 בינואר 1915 – 3 בדצמבר 1978, ג' בכסלו ה'תשל"ט) היה חבר לח"י, פובליציסט, עיתונאי, עורך, מתרגם וחוקר. עמנואל כ"ץ נולד ב-1915 בווילנה למשפחה ציונית לאומית. מנעוריו הצטיין בידענות, שבה השתמש בכתיבה פובליציסטית. כן תרגם שירה ופרוזה. בגיל 12 פרסם חוברת אידאולוגית לתלמידים, בה עשה נפשות לרעיון בית"ר. בגמר לימודיו בתיכון, בהיותו קצין מפקדת גליל וילנה של בית"ר, עלה לארץ ישראל כסטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים. כ"ץ נכנס לעבוד בעיתונות העברית, תוך המשך הפעילות בתנועה הלאומית הממוסדת. כאשר קמה מחתרת לח"י הצטרף אליה והיה חבר מערכת בטאוניה "החזית" ו"המעש". עם חיבוריו הפוליטיים, הכוללים מאמרים רבים, נמנית גם החוברת "האימפריה שוקעת יהודה עולה" שהופיעה בהוצאת לח"י. הוא גם כתב את השיר "אגדה" שנכתב לאחר מותו של מפקד הלח"י, יאיר, ולזכרו. ערך ותרגם ספרים רבים. יסד וערך את "לפיד" ביטאון הנוער הלאומי העובד והלומד והשאיר בכתובים שני מחקרים נרחבים על נושא יודאיקה ועל יהדות וילנה, עיר הולדתו. כעיתונאי עבד בעיתונים שונים "המשקיף", "זמנים", "הבקר" ובעיקר בעיתון "חרות". בסוף ימיו עבד בעיתון היידיש "לעצטע נייעס", היה חבר המערכת ולקח חלק בעיתון האידיאולגי "סולם". בבחירות לכנסת השביעית שובץ במקום השלישי ברשימתו של ישראל אלדד, "רשימה למען ארץ ישראל", אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. כתב את המילים העבריות של מספר רומנסות ספרדיות בחוברת שהוציא ביחד עם יצחק לוי. הרומנסות הן "זה העלם", "הקטנטנה הסמיקה", "בת גלים", "צל-לא-צל", "שלוש אחיות", "אל החלון", "יעל", "איחל לו", "סילונה". כ"ץ היה אחיינו של יוסף כהן-צדק ושניהם תרגמו את השיר "קפיטן קפיטן" מרוסית. עמנואל כץ, לוחמי חירות ישראל (לח"י), הוצ' האגודה להנצחה, בית יאיר, ת"א, תשמ"ז (1987). מילות השיר "קפיטן, קפיטן" והאזנה לו, באתר זמרשת עמנואל כ"ץ, באתר MusicBrainz (באנגלית) עמנואל כ"ץ, דף שער בספרייה הלאומית עמנואל כ"ץ, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ילקוט הפרסומים מס' 1563, 20 באוקטובר 1969, עמ' 234 מילות השיר "קפיטן, קפיטן" והאזנה לו, באתר זמרשת. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוחנן החמישי

האם התכוונתם ל... יוחנן החמישי פלאיולוגוס – קיסר האימפריה הביזנטית יוחנן החמישי (אפיפיור) – כיהן בשנים 685 - 686 יוחנן החמישי מאלכסנדריה – קדוש נוצרי
זאגור

זאגור (אנגלית: Zagor) היא סדרת חוברות קומיקס פרי עטו של הכותב האיטלקי סרג'ו בונלי ושל המאייר גאליינו פרי שראתה אור החל מ-1961. חלק מהחברות תורגמו לעברית ויצאו בהוצאת מ. מזרחי. זאגור, או בשמו האמיתי פטריק ווילדינג, הוא דמות בעלת מאפייני המערב הפרוע החיה ביער בפנסילבניה בצפון מזרח ארצות הברית. אף על פי שהכותבים לא ציינו זאת במפורש, ניתן להניח כי התקופה בה פועל זאגור היא המחצית הראשונה של המאה ה-19. מקור השם זאגור הוא אינדיאני ("זא-גור טה-נאי") שפירושו (כביכול) הוא "הרוח עם הגרזן". זאגור נאבק לשמור על שלווה באזור מחייתו, נלחם בפושעים ויוצא להגנתם של שבטים אינדיאנים. בצעירותו רואה פטריק ווילדינג את הוריו נרצחים על ידי חברי שבט האבנאקי בהנהגת סלומון קינסקי. פיטצי הנודד, צייד בגיל העמידה, לוקח את ווילדינג צמא הנקמה תחת חסותו. פיטצי מלמד את ווילדינג כיצד להפוך גרזן לנשק וכשזה בוגר דיו לבצע את מעשה הנקם הוא מגלה שאביו, איש צבא לשעבר, השתתף בהרג של אינדיאנים רבים. גילוי זה משפיע עליו מאוד ופטריק ווילדינג מפנים את מורכבותם של ערכי הטוב הרע והצדק. בעקבות כך, ובעזרתם של משפחת אקרובטים, עוטה ווילדינג את דמותו של זאגור. זאגור ימצא תמיד בצד החלש והמדוכא, בין אם זה אדם שחור, אדום או לבן. הוא מתגורר באי המוקף חול טובעני באזור הביצתי של היער ומשם יוצא לפעילותו משכינת השלום. דמותו של זאגור אינה דמות מערב-פרוע טיפוסית. סיפורו מערב אימה ובידיון לצד הומור שמגיע בעיקר משותפו המקסיקני של זאגור, צ'יקו. צ'יקו, המוצג כדמות משעשעת נמוכה ושמנה, הופך לחברו הטוב של זאגור. אף על פי שסדרת זאגור פופולרית באיטליה, היא פופולרית עוד יותר בקרואטיה, שם היא מתפרסמת עד היום כמו גם בבוסניה והרצגובינה, סרביה וסלובניה. גם באוסטריה הסדרה זוכה לפופולריות רבה. בטורקיה נוצרו עד היום 3 סרטי זאגור והכינוי צ'יקו נטמע בשפה המקומית על מנת לתאר אדם נמוך ושמן. הוצאת הספרים מ. מזרחי, הוציאה לאור במהלך שנות ה-70 כ-15 חוברות של זאגור. בניגוד לפורמט האיטלקי בו כל חוברת הכילה כ-130 עמודים, בפורמט הישראלי קוצרו החוברות לכ-65 עמודים. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, הוציאה מ. מזרחי לאור את שבע החוברות הראשונות בסדרה בהוצאה מחודשת. כמו כן, פרסמה ההוצאה לאור חוברת חדשה בסדרה, הממשיכה את ההרפתקה שנקטעה בחוברת מספר 15. האתר הרשמי של זאגור באתר שח הוצאת סרג'ו בונלי
לודוויג בולצמן

לודוויג בולצמן (בגרמנית: Ludwig Boltzmann;‏ 20 בפברואר 1844 – 5 בספטמבר 1906) היה פיזיקאי אוסטרי. הוא מוכר בעיקר כאבי המכניקה הסטטיסטית. בולצמן נולד ב-20 בפברואר 1844, בווינה, בירת אוסטריה. אביו היה פקיד ממשלתי. את לימודיו היסודיים קיבל בבית ממורה פרטי, ולאחר מכן למד בתיכון בלינץ, אוסטריה. בשנת 1863 החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת וינה, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1866. ב-1869 מונה לפרופסור מן המניין לפיזיקה מתמטית באוניברסיטת גראץ. ב-1873 הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת וינה. בשנת 1906 התאבד בולצמן בתלייה, בעודו נמצא בנופש בעיירה דורינו, אשר ליד טריאסטה באיטליה. הסיבות להתאבדותו אינן ברורות. ההשערות מדברות על כך שהיה מתוסכל מסירוב הקהילה המדעית לקבל את תגליותיו (המהוות כיום הבסיס לתורות פיזיקליות רבות), ובפרט הוויכוח בינו לבין אנרי פואנקרה. נושא המחלוקת בין בולצמן לפואנקרה היה השאלה: האם הזמן הוא הפיך. כלומר, האם ייתכן כי אירועים יתחוללו בסדר הפוך בזמן (במילים אחרות, האם למערכת פיזיקלית סגורה קיימת סימטריה בזמן). פואנקרה הוכיח מתמטית כי אכן קיימת סימטריה כזאת, וכל מצב של היקום יחזור על עצמו, לאחר זמן ארוך די הצורך (גדול בהרבה מגיל היקום). הוכחתו של פואנקרה אמנם נכונה מתמטית, אך מסיבות פיזיקליות שונות נראה כי הזמן הדרוש יהיה אינסופי. בולצמן הוכיח מתמטית תוך שימוש בשיטות פיזיקליות כי מצב פיזיקלי של מערכת סגורה יכול לחזור על עצמו רק אם האנטרופיה איננה גדלה. האנטרופיה לפי הוכחתו חייבת לגדול או להישאר קבועה בזמן, אך איננה יכולה לקטון באופן טבעי. האנטרופיה תגדל עבור כל תהליך בלתי-הפיך (ורובם המוחלט של התהליכים הטבעיים כוללים את הגדלת האנטרופיה). מהוכחתו של בולצמן נובע כי קיים כיוון מועדף לציר הזמן, וכי אין למערכות פיזיקלית סגורות סימטריה. את הסתירה בין שתי הטענות ניתן ליישב תוך שימוש במכניקת הקוונטים ותורת השדות הקוונטית. בהוכחתו השתמש בולצמן במשוואה הקרויה כיום על שמו, משוואת בולצמן. בולצמן הגדיר את פונקציית האנטרופיה לפי הנוסחה: S = k B ⋅ ln ⁡ Ω {\displaystyle S=k_{B}\cdot \ln \Omega } כאשר Ω {\displaystyle \Omega } מסמנת את מספר המצבים האפשריים של התפלגות החלקיקים במערכת, עם אנרגיה כללית, ששווה לאנרגיה של המערכת. k B {\displaystyle k_{B}} הוא גודל קבוע המכונה: קבוע בולצמן. בולצמן הוכיח כי הגדרה זו של האנטרופיה מתיישבת עם ההגדרה התרמודינמית של האנטרופיה. בצורה זו נתן בולצמן פירוש מיקרוסקופי למושג האנטרופיה, והוא מהווה מדד למספר המצבים האפשריים של המערכת. בולצמן העלה את הרעיון כי מצבי האנרגיה של מערכת פיזיקלית הם בדידים במאמר משנת 1877. בולצמן היה הוגה הרעיון של מוח בולצמן. לודוויג בולצמן, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה לודוויג בולצמן, באתר MacTutor (באנגלית) לודוויג בולצמן, באתר dblp דר. גלי ויינשטיין, ‏מתמטיקאים פותרים את משוואת בולצמן בת 140 השנה, באתר "הידען", 3 ביוני 2010 אבני דרך, עשר התגליות הגדולות בפיזיקה ובאסטרונומיה, באתר ifeel לודוויג בולצמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) biography/Ludwig-Boltzmann לודוויג בולצמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הכי מתוק שיש

הכי מתוק שיש (באנגלית: The Sweetest Thing) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה הרומנטית אשר צולם בשנת 2002. בסרט מככבות קמרון דיאז, סלמה בלייר וכריסטינה אפלגייט. עלילת הסרט מתחילה כשכריסטינה וולטר (קמרון דיאז) וקורטני רוקליפ (כריסטינה אפלגייט), צעירות חובבות מסיבות, רוצות להקל על הפרידה של חברתן ג'יין ברנס (סלמה בלייר) מהחבר שלה. הן מחליטות לקחת אותה למסיבה. במהלך הערב כריסטינה פוגשת את פיטר (תומאס ג'יין) ומתאהבת בו. היא מפספסת את ההזדמנות להיות איתו באותו ערב, ומכאן מתחיל מסען של כריסטינה וקורטני בחיפוש אחר פיטר. בסרט יש שימוש רב בהומור גס. בין היתר צולמה סצנה בה שלוש הדמויות הראשיות יושבות במסעדה ושרות שיר על האופן בו נשים מחמיאות לאיבר המין של הפרטנר שלהן. קמרון דיאז - כריסטינה וולטר כריסטינה אפלגייט - קורטני רוקליפ סלמה בלייר - ג'יין בארס תומאס ג'יין - פיטר דונאו פרנק גרילו - אנדי ג'ייסון בייטמן - רוג'ר דונאו "הכי מתוק שיש", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הכי מתוק שיש", באתר נטפליקס "הכי מתוק שיש", באתר AllMovie (באנגלית) "הכי מתוק שיש", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הכי מתוק שיש", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "הכי מתוק שיש", באתר Metacritic (באנגלית) "הכי מתוק שיש", באתר אידיבי "הכי מתוק שיש", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסגד מחמודיה

מסגד מחמודיה (בערבית: مسجد المحمودية, תעתיק מדויק: מסג'ד אלמחמודיה), הממוקם ברחוב מפרץ שלמה, הוא המסגד הגדול והחשוב ביפו. הוא שוכן בפינה הצפון-מזרחית של יפו העתיקה, סמוך לכיכר השעון מצד מערב ובקרבת טיילת חומות הים. ההערכה היא כי המסגד הוא הרביעי בגודלו בארץ ישראל, אחרי מסגד אל-אקצא בירושלים, מסגד אחמד חאג'י קדירוב באבו גוש והמסגד במערת המכפלה בחברון. המסגד מתוחזק היטב ומשופץ, ומשמש כבית תפילה פעיל. המסגד הוקם בשנת 1730 ונבנה מחדש בין השנים 1812–1814 בידי מוחמד אגא א-שאמי, מושל העיר מטעם העות'מאנים בתחילת המאה ה-19. המסגד נקרא על שמו של בנו של א-שאמי, מחמוד, שנפטר בשנת בניית המסגד. המסגד כלל אולם תפילה וחצר שהיא כיום החצר הפנימית של המסגד, ובה קבוע מיחראב הפונה דרומה. המסגד הורחב מאוחר יותר בשל הגידול באוכלוסייה, ונוספה לו החצר המזרחית שגם בה ניצב מיחראב. חלק מקירותיו החיצוניים של המסגד היוו חלק מחומות העיר, ובחלקו הצפון-מזרחי של המתחם שכן "הקישלה", בית המאסר של העיר, שהיה לימים לתחנת המשטרה ביפו. מבני המסגד מסודרים סביב שלוש חצרות פנימיות - שתיים מהן גדולות והשלישית קטנה יותר. החצר המרכזית שוכנת בצידו המערבי של המבנה, והיא מובילה לאולם התפילה הגדול הנושא שתי כיפות. הצריח המשושה של המסגד ניצב סמוך לחצר זו, בפינה הדרום-מערבית של המתחם, ובו שתי מרפסות. המבנה עוטר בעמודי שיש וגרניט שהובאו מקיסריה, עתלית, סידנא עלי ומאשקלון, ושולבו בהם כותרות בשימוש משני. הכניסה אל המסגד היא בצידו הדרומי ומעליה קבועה כתובת המציינת את השנה 1227 להג'רה (1812). אל מתחם המסגד מובילים שערים נוספים, האחד פונה לכיוון מערב ולעבר בית הסראייה הישן, והאחר אל כיכר השעון. שער זה מכונה "שער השליטים" ודרכו נכנסו למסגד אנשי השלטון שהגיעו מכיוון בית הסראיה החדשה שבכיכר השעון. השער קבוע בתוך קשת שבראשה רוזטה ביזנטית. חלקה התחתון של הרוזטה נחתך בשל חוסר מקום. בקשת החיצונית של השער שולבו אלמנטים עות'מאניים ומעליה אנטבלטורה הנושאת את סמל האימפריה - סהר וכוכב. בקיר הדרומי של המסגד קבוע "סביל סולימאן" שצורתו כשל קשת גדולה המשלבת אבני שיש לבנות וגרניט ורודה. הסביל מעוטר בקשתות, בעמודים ובכותרות וכן בכתובות ובטורה של הסולטאן העות'מאני. הסביל נבנה בשנת 1809 והוצמד אל קיר המסגד משזה הוקם. הוא קרוי על שמו של סולימאן פאשה, שליט עכו ומפקדו של אבו נבוט, אשר הקים אותו. מעל הסביל היה בניין מפואר, שנהרס בנסיבות לא ברורות. בשנת 2011 שופץ הסביל וחלקו שוחזר על פי תרשימים מהמאה ה-19. הכניסה למכלול פרוזדור הכניסה למסגד שעון שמש מהמסגד המוצג במוזיאון ארץ ישראל חצר המסגד שער השליטים תקריב של שער השליטים מדיה וקבצים בנושא מסגד מחמודיה בוויקישיתוף המסגד באתר החברה לפיתוח יפו העתיקה המסגד באתר ArchNet סביל סולימאן באתר ArchNet Ruba Kana'an, Two OttomanSabils in Jaffa (c. 1810–1815): an Architectural and Epigraphic Analysis, Levant 33, 2001
ראס עטייה

ראס עטייה (בשמו המלא: ח'ירבת ראס עטיה; בערבית: خربة رأس عطيّه) הוא כפר פלסטיני בנפת קלקיליה, דרומית לקלקיליה ולחבלה, מערבית לאלפי מנשה ומזרחית למתן. פירוש שם הכפר בערבית הוא 'פסגת המתנה'. לפי נתוני הרשות הפלסטינית התגוררו בכפר 1,895 תושבים בשנת 2016. על-פי סקירה היסטורית מאת עבד אל-עזיז אמין עראר, הקימו את הכפר שלוש חמולות שיצאו מכפר ת'ולת': מראעבה, שוואהנה ועראר בתחילת המאה ה-19. בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר על ראש גבעה בו אספקת המים מגיעה מבורות מים". בעקבות מלחמת העצמאות ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר הכפר משליטה בריטית לירדנית. במסגרת ההסכם סופחו ב-20 במאי 1949 יישובי אזור "המשולש", ה"הקו הירוק" נמתח לאורך גבלו המערבי של הכפר והוא נותק מהיישובים הסמוכים טייבה, טירה, קלנסווה שעברו לשליטה ישראלית. בשנת 1952 הותקף הכפר בפעולת תגמול. בשנת 1961 נמנו בראס עטייה 224 תושבים. בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית. בספטמבר 1983, הוקמה ההתנחלות אלפי מנשה מצפון לכפר. בשנות התשעים של המאה ה-20 הוקמו היישובים מתן ונירית כ 500 מטר בצמוד לקו הירוק ממערב לכפר. לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 80% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C. בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנתה באזור הכפר גדר ההפרדה. על מנת לכלול את היישוב אלפי מנשה בצידה הישראלי של הגדר, הגדר מכתרת את ראס עטייה ואת חבלה מכל עבריהן, למעט שני מעברים: בצפון מנהרה מתחת לכביש 55 המחברת את חבלה עם קלקיליה, ומדרום כביש לכיוון כפרים ועיירות אחרים באזור, כסניריא, כפר ת'ולת ועזון. בגדר שממזרח לכפר הוקם מחסום צה"ל, "מחסום ראס-עטייה", הפועל 12 שעות ביממה, ומשמש את תושבי הכפר שלהם אדמות חקלאיות שנותרו מחוץ לגדר, וכן את תושבי הכפר ראס א-טירה, שנותר אף הוא במובלעת אלפי מנשה שבצד הישראלי של הגדר. תוואי הגדר באזור שונה בעבר בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ. עתירה נוספת שהגישו תושבי האזור נגד התוואי החדש נדחתה. רוב התושבים מתפרנסים מחקלאות או מעבודה בישראל, ומיעוטם עובדים במוסדות הרשות הפלסטינית. מדיה וקבצים בנושא ראס עטייה בוויקישיתוף Welcome To Khirbat Ras Atiya Welcome To Kh. Ras al-Tira Survey of Western Palestine, Map 14: IAA, Wikimedia commons Ras 'Atiya (including Ras at Tira & Wadi ar Rasha Localities) (Fact Sheet), ARIJ Ras ‘Atiya Village Profile (including Ras at Tira & Wadi ar Rasha Localities), ARIJ Ras ‘Atiya, aerial photo, ARIJ מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה P 12 Ras ‘Atiya Village Profile (including Ras at Tira & Wadi ar Rasha Localities), ARIJ Conder and Kitchener, 1882, SWP II, p. 355</ נהרג חייל בחילופי יריות, דבר, 1 ביוני 1952 Government of Jordan, 1964, p. 27 חגי מטר, עשור לגדר, פרק 4: הכפרים ממערב לגדר, אתר שיחה מקומית, 28 במרץ 2012 בג"ץ 7957/04 מראעבה ואח' נ' ראש ממשלת ישראל ואח' בג"ץ 10309/06 מועצה מקומית אלפי מנשה ואח' נ' ממשלת ישראל ואח' עקיבא אלדר, מחכים למובארק, באתר הארץ, 4 ביוני 2002
שומר (מקצוע)

המונח "שמירה" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו שמירה (פירושונים). שוֹמר או מאבטח הוא אדם שעוסק באבטחה לרבות אבטחה אזרחית, ותפקידו למנוע גישתם של אנשים לא מורשים לשטח מסוים, כדי להבטיח את ביטחונם של אנשים ורכוש הנמצאים בשטח זה. מי שמופקד על שמירתו של אדם מסוים, בכל מקום שבו הוא נמצא, מכונה שומר ראש. שמירת חפצים היא הפקדה של חפצים בידי אדם שמתחייב לא לאפשר גישת אנשים לא מורשים אליהם. בישראל מוסדרת שמירה זו באמצעות חוק השומרים. בישראל למודת הפיגועים נעשה שימוש נרחב בשומרים, בפרט בתקופות של מתח ביטחוני, כגון תקופת האינתיפאדה השנייה. שומרים מוצבים בכניסה למוסדות לימוד, לבית חולים, לחנויות, למרתפי חניה, למוסדות ציבור, לבנייני משרדים ועוד. אופי התפקיד התחיל לכלול עיון בתכולת התיקים והמזוודות שנושאים אנשים המגיעים למקומות הומי אדם לאחר אוקטובר 1967, לאחר שתושבת ירושלים הניחה מטען בקולנוע ציון שהתגלה בעוד מועד. רבים מהשומרים מועסקים באמצעות חברות שמירה, המציבות את השומרים אצל מזמיני השירות מהן. פעולתן של חברות אלה מוסדרת בחוק חוקרים פרטיים ושירותי שמירה, המחייב קבלת רישיון להקמת חברה כזו. במתן הרישיון עוסקת ועדה הפועלת במסגרת משרד המשפטים. תנאי העסקתם של שומרים המועסקים בדרך זו מוסדרים בצווי הרחבה, ובחוק אשר קבע כי בדרך כלל שומר זכאי לעבוד מתוך עמדה ולקבל גישה למים וחשמל. פיקוח מוגבר על הציות לצווים אלה, לחוק הנ"ל, וליתר דיני העבודה החלים על השומרים, המחייב לא רק את קבלן השמירה אלא גם את מזמין השירות, נקבע בחוק להגברת האכיפה של דיני העבודה. כדי לעבוד כשומר חמוש יש לקבל רישיון מהמשרד לביטחון הפנים. משמר הכנסת דיני שומרים מאור צור, ליאור קינן וניק קוליוחין, הסוף לפתיחת התיקים: שונו נהלי האבטחה בקניונים, באתר nana10‏, 19 בנובמבר 2013 חוק השומרים חגי סגל, "זיכרונות ושופרות: 50 שנה למלחמת ששת הימים", עמ' 76 בגיליון "מקור ראשון", פסח תשע"ז המחלקה לרישוי חוקרים פרטיים ושירותי שמירה, באתר של משרד המשפטים צווי הרחבה בענף השמירה, באתר של משרד הכלכלה חוק הזכות לעבודה בישיבה (תיקון מס' 3), התשע"ז - 2017, שפורסם בס"ח 2628, התשע"ז, 3.4.2017, עמ' 596, שתחילתו ברובה נקבעה לשישה חודשים מיום פרסומו. הליך קבלת רישיון מאבטח (שומר) חמוש, באתר המשרד לביטחון הפנים ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לופטהנזה איטליה

לופטהנזה איטליה (בגרמנית: Lufthansa Italia) הייתה חברה בת של חברת התעופה הגרמנית לופטהנזה, ששימשה מעין "סניף איטלקי" של לופטהנזה. החברה פעלה מנמל התעופה מילאנו מלפנסה. החברה נוסדה בשנת 2008 לאחר שחברת אליטליה הודיעה כי היא סוגרת את בסיסה הראשי שבנמל התעופה של מילאנו והופכת אותו לבסיס משני בלבד. הפיכת השדה לבסיס משני עבור אליטליה, הוריד משמעותית את כמות הטיסות היוצאת מנמל התעופה. חברת לופטהנזה הגרמנית זיהתה את הפוטנציאל הכלכלי בנמל התעופה והחליטה להקים חברת בת איטלקית שתבצע טיסות ממילאנו ליעדים מרכזיים באירופה. בתחילה תוכנן כי החברה החדשה תפעיל 6 מטוסי אמבראר 195 שהם חלק מהזמנה קיימת של מטוסים לחברת האם לופטהנזה, אך לבסוף הוחלט כי החברה תשתמש בשישה מטוסי איירבוס A319 שחברת בת אחרת של לופטהנזה- יורווינגס תעביר לשימוש לופטהנזה איטליה. החברה החדשה קיבלה את מטוסה הראשון בינואר 2009 והחלה לבצע טיסות לפריז וברצלונה. ב-24 במאי 2011 הודיעה חברת לופטהנזה, כי פעולת חברת לופטהנזה איטליה תופסק בסוף אוקטובר 2011, וכי מטוסי החברה יופעלו כחלק מצי המטוסים של לופטהנזה ואייר דולומיטי. מדיה וקבצים בנושא לופטהנזה איטליה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לופטהנזה איטליה Lufthansa to Drop Lufthansa Italia Brand
כנסיית פטרוס הקדוש (פירושונים)

האם התכוונתם ל... בזיליקת פטרוס הקדוש – הכנסייה הגדולה בעולם והמבנה המרכזי בקריית הוותיקן ברומא כנסיית פטרוס הקדוש (לוון) – כנסייה גותית בלוון, בלגיה כנסיית פטרוס הקדוש (טבריה) – כנסייה קתולית בטבריה כנסיית פטרוס הקדוש (יפו) – כנסייה קתולית ביפו כנסיית פטרוס הקדוש הפרסביטריאנית (יפו) – כנסייה פרסביטריאנית ברחוב יפת, יפו כנסיית פטרוס הקדוש (אבו כביר) – כנסייה רוסית פרבוסלבית באבו כביר כנסיית סן פייר (קן) – כנסייה קתולית בקן, נורמנדי, צרפת בזיליקת סן פייטרו אין וינקולי (פטרוס הקדוש בשלשלאות) - כנסייה ברומא, בה נמצא פסל משה של מיכלאנג'לו
ריברסייד (מחוז)

מחוז ריברסייד (באנגלית: Riverside County) הוא מחוז בדרום קליפורניה, בקרבת המטרופולין של לוס אנג'לס. המחוז גובל במחוז אורנג' במערב, במחוזות אימפריאל וסן דייגו (מחוז) בדרום, מחוז סן ברנרדינו בצפון ובמדינת אריזונה במזרח. על פי מפקד התושבים בשנת 2000 חיו במחוז 1,545,387 תושבים ועל פי מפקד דומה שנעשה בשנת 2007 חיו במחוז כ-2 מיליון תושבים (311,575 מהם גרים בעיר המחוז, ריברסייד). קרבתו של המחוז למחוז לוס אנג'לס ולמטרופולין של לוס אנג'לס הגבירו את קצב הגדילה של הערים בו. מבחינה גאוגרפית המחוז כולו משתרע על שטח מדברי בגבול בין מדבר מוהאבי למדבר קולורדו. מחוז ריברסייד נוסד בשנת 1893 על חלק מהשטחים של המחוזות סן ברנרדינו וסן דייגו. השם למחוז ניתן לו על שמה של העיר ריברסייד שהוקמה בשנת 1871, כאשר נחפרה אליה תעלה מנהר סנטה אנה העובר בשטח המחוז. בשנת 1980 אוכלוסיית המחוז הגיעה למיליון תושבים. שטח המחוז מסתכם ב-18,915 קילומטרים מרובעים. מתוכם 18,667 קילומטרים מרובעים אדמה ו-248 קילומטרים מרובעים מים (1.31%). המחוז עצמו ארוך מאוד ממזרח למערב (כ-290 ק"מ) וצר מצפון לדרום. המחוז גובל במחוז סן ברנדינו מצפון, מחוז אורנג' במערב, מחוזות סן דייגו ואימפריאל בדרום ומדינת אריזונה ממזרח. נהר הקולורדו, המסמן את הגבול בין מדינת קליפורניה למדינת אריזונה, זורם בגבולו המזרחי של מחוז ריברסייד. מורנו ואלי (כ-180,000 תושבים). קורונה (כ-125,000 תושבים). טמקולה (כ-101,000 תושבים). מוריאטה (כ-100,000 תושבים). אינדיו (כ-71,000 תושבים). המט (כ-70,000 תושבים). איסטוייל (כ-50,000 תושבים). לייק אלסינור (כ-50,000 תושבים). קתידרל סיטי (כ-49,000 תושבים). פאלם דזרט (כ-49,000 תושבים). פאלם ספרינגס (כ-42,000 תושבים). אחת הסיבות לגידול האוכלוסייה במחוז היא תחבורה ציבורית נוחה ממנו ללוס אנג'לס. רכבת פרברית של מטרולינק מחברת את ערי המחוז ללוס אנג'לס ולמחוז אורנג'. קו רכבת של אמטרק עובר בשטח המחוז עם תחנות בריברסייד ובפאלם ספרינגס. ישנם 14 נמלי תעופה ברחבי המחוז, אך כולם קטנים ומשמשים לטיסות פנים. נמל תעופה הבינלאומי הקרוב ביותר הוא נמל תעופה סן ברנרדינו הנמצא בעמק סן ברנרדינו ו'נמל תעופה בינלאומי אונטריו' הנמצא גם הוא בעמק סן ברנדינו. בית המשפט העליון של מחוז ריברסייד אחראי על קיום חוקים במחוז. ישנם 13 בתי משפט הפזורים בערי המחוז. בניין בית המשפט העליון הוקם בשנת 1904 ועדיין משמש כבית משפט העליון. מדיה וקבצים בנושא ריברסייד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ריברסייד (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של ריברסייד (באנגלית)
תרכובת אי-אורגנית

תרכובת אי-אורגנית (או אנאורגנית) היא תרכובת שאינה תרכובת אורגנית, כדוגמת מינרלים. הגם שמספר התרכובות האי-אורגניות גדול, מרבית החומרים הידועים הם אורגניים. בעבר רווחה הדעה כי תרכובות אורגניות יכולות להיווצר רק על ידי אורגניזמים חיים (וכך הן קיבלו את שמן). התרכובות האי-אורגניות אמורות היו לייצג את "ההפך" מהתרכובות האורגניות, אך כיום ידוע כי קריטריון זה שגוי. קיימות תרכובות אורגניות מלאכותיות (סינתטיות), שמקורן אינו ביצור חי כלשהו (רוב הפלסטיקים והתרופות, למשל), ולעומת זאת קיימות תרכובות אי-אורגניות רבות בכל יצור חי: פחמן דו-חמצני, נתרן כלורי (מלח בישול), חומצת מימן כלורי, מימן גופרתי ורבות אחרות. חומרים אי-אורגניים יכולים להיות יסודות פשוטים, כגון: מולקולת חמצן, פחמן באחת מצורותיו (יהלום, גרפיט או פחם) או ברזל; תרכובות פשוטות, כמו סידן גופרתי (גבס) או פחמן דו-חמצני; או תרכובות-ענק סבוכות דוגמת סיליקטים (מלחי צורן) למיניהם. כימיה אי-אורגנית היא התחום העוסק בתרכובות אלו. אחד הנושאים העיקריים בהם עוסקת הכימיה האי-אורגנית הוא המבנים המיוחדים הנוצרים בגבישים ובסריגים. תרכובת אי-אורגנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סבגדיס

סבגדיס או סאבאגאדיס (1770–1831 לערך; שם הטבלתו היה זה-מנפס קדוס מכונה גם ״אבא גראגן״) היה דאג'זמץ' או מושל תיגראי, בתקופת השופטים האתיופית. הוא היה בנו של שום וולדו של עגמה, והשתייך לעם האירובי. בראשית המאה ה-19 סבגדיס מרד מספר פעמיים נגד אדונו, הראס וולדה סלאסי. אבל ממש לפני מותו של וולדה סלאסי נראה שהוא השלים עמו והפך לאחד מסגניו הנאמנים. בעקבות מותו של וולדה סלאסי בשנת 1816, הוא איתגר את סמכות בנו של וולדה סלאסי, ונהפך למצביא העוצמתי ביותר בטיגראי. הוא קבע את בירתו בעדיגראת, ושלט על תיגראי, סמיאן, וברצועת חוף צרה באריתריאה בשנת 1818. תחומו שלטונו הורחב וכלל גם את שטחי הרמה הארתריאית חמסיאן,אקלה גוזאי, וסאריה. סבגדיס האמינו כי השגת נשק חם היה חיוני כדי לנטרל את כוחם של פרשי האורומו, ולכן הוא הקדיש הרבה זמן ומאמץ כדי לאסוף אותם
בית סוסין

בית סוסין (בערבית بيت سويسن) היה כפר ערבי בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה כ-17 קילומטרים דרומית מזרחית לרמלה וכשלושה קילומטרים דרומית ללטרון, בגובה 310 מטר מעל פני הים. הכפר היה שייך לנפת רמלה מחוז לוד (1945). בשנת 1596, בתקופה העות'מאנית, נמנו בכפר 308 תושבים. בעקבות מאורעות תרפ"ט הוטל על הכפר עונש קיבוצי בסך של 150 לירות על חלקם של תושבי הכפר בהחרבת כפר אוריה. במפקד האוכלוסין המנדטורי משנת 1931 מנתה האוכלוסייה 70 תושבים. על פי סקר הכפרים 1945 מספר התושבים בשנת 1945 עלה ל-210.. במלחמת העצמאות, במהלך ההכנות למבצע בן נון ב', ב-28 במאי 1948, נכבש הכפר על ידי פלוגה א' מגדוד 72 של חטיבה 7 והתרוקן מתושביו. לאחר כיבוש הכפר המקום שימש כמשלט במבצע בן נון ב' בניסיון לכיבוש לטרון, לאחר הכישלון במבצע זה לטרון נשארה בידי האויב. בסמוך לבית סוסין עברה דרך בורמה, דרך עוקפת ששימשה לפריצת המצור על ירושלים מאחר שהכביש מהשפלה לירושלים נחסם בלטרון ובשער הגיא. בשנת 1950 הוקם מושב תעוז על אדמות הכפר. במרחק של כ-3 קילומטרים מערבית לבית סוסין היה הכפר הערבי בית ג'יז שנהרס במלחמת העצמאות, בין הכפרים נבנה בתקופת המנדט הבריטי בית ספר משותף לבית סוסין ולבית ג'יז. בית הספר נבנה על גבעה כשני קילומטרים מערבית לבית סוסין, קרוב יותר לכפר בית ג'יז, באתר בית הספר הוקם מאוחר יותר מצפה הראל. המבנה הנטוש קיים עד היום והתפרסם כמקום בו נערך משפט השדה הצבאי בפרשת משפטו והוצאתו להורג של סרן מאיר טוביאנסקי באשמת בגידה. מאיר טוביאנסקי נמצא אשם במשפט והוצא להורג על ידי כיתת יורים, ההוצאה להורג לא נערכה בבית הספר אלא בכפר בית ג'יז, ב"בית הקשתות", בית דו-קומתי שנותר על תילו עד היום בקיבוץ הראל. מדיה וקבצים בנושא בית סוסין בוויקישיתוף קרבות לטרון, באתר הפלמ"ח 1650 לא"י על מחריבי כפר אוריה, דבר, 27 במרץ 1930 נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008, עמ' 146. Sami Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970 דפים סרוקים באתר פלסטין רממברד שלמה שמיר, בכל מחיר - לירושלים, הוצאת מערכות, תל אביב 1994 עמ' 279 כל-מקום, פנקס כיס להכרת הארץ, הוצאת מטכל/אכא, ענף השכלה, אוגוסט 1953 בערך: "בית סוסין" עמ' 42 על פי מקורות שונים[דרושה הבהרה] בית הספר היה שייך למעשה לכפר בית ג'יז