קוצ'ינצ'ינה הצרפתית

קוצ'ינצ'ינה הצרפתית (לעיתים מאויתת כקוצ'ין-סין; בצרפתית: Cochinchine française; בווייטנאמית: Xứ thuộc địa Nam Kỳ, בכתב סיני: 處屬地南圻) הייתה מושבה של הודו-סין הצרפתית, שהקיפה את כל אזור קוצ'ינצ'ינה התחתית או דרום וייטנאם מ-1862 עד 1946. הצרפתים הפעילו כלכלת מטעים שהמוצר האסטרטגי העיקרי שלה היה גומי. לאחר סיום הכיבוש היפני (1941–1945) וגירוש מסייגון של וייט מין הלאומני בהנהגת הקומוניסטים ב-1946, השטח הוגדר על ידי הצרפתים כרפובליקה האוטונומית של קוצ'ינצ'ינה, החלטה שנויה במחלוקת שהביאה לפרוץ מלחמת הודו-סין הראשונה. בצעד נוסף להכחשת הטענות של הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם שהוכרזו בהאנוי על ידי הווייט מין ב-1949, קוצ'ינצ'ינה אוחדה רשמית עם אנאם וטונקין במדינת וייטנאם בתוך האיחוד הצרפתי. Nam Kỳ מקורו בתקופת שלטונו של Minh Mạng משושלת נווין, אך הפך לשם הקשור לתקופה הקולוניאלית הצרפתית ולכן וייטנאמים, במיוחד לאומנים, מעדיפים להשתמש במונח Nam Phần עבור דרום וייטנאם. בשנת 1858, באמתלה של הגנה על פעילותם של מיסיונרים צרפתים קתולים, ששושלת נווין הקיסרית הווייטנאמית ראתה יותר ויותר כאיום פוליטי, תקף האדמירל הצרפתי שארל ריגו דה ז'נואלי, בסיוע כוחות ספרדים מהפיליפינים, את טוראן (היום דה נאנג) באנאם. בתחילת 1859 הוא יצא בהמשך לכך בהתקפה על סייגון, אך כמו בטוראן לא הצליח להשתלט על שטח מחוץ לתחום ההגנתי של העיר. המצור הווייטנאמי על סייגון לא הוסר עד 1861 כאשר כוחות צרפתיים נוספים הצליחו להתקדם מעבר לדלתא של המקונג. הווייטנאמים נכנעו ב-1862 וחתמו על הסכם סייגון. ההסכם הבטיח את החופש של הדת הקתולית; פתח את דלתת המקונג (ושלושה נמלים בצפון, בטונקין) לסחר; ומסר לצרפת את המחוזות Biên Hòa, Gia Định ו-Định Tường יחד עם האיים פולו קונדור. בשנת 1867, האדמירל הצרפתי פייר דה לה גרנדייר אילץ את הווייטנאמים לוותר על שלושה מחוזות נוספים, צ'או דצ'ק, הא טיין וון לונג. עם שלושת המחוזות הללו נפלו כל דרום וייטנאם והדלתא של המקונג לשליטת צרפת. ב-1871 כל השטחים שהועברו לצרפתים בדרום וייטנאם שולבו כמושבת קוצ'ינצ'ינה, עם אדמירל דופרה כמושלה הראשון. בשנת 1887 הפכה המושבה לחברה קונפדרלית באיחוד הודו-סין הצרפתית. שלא כמו מדינות החסות של אנאם (מרכז וייטנאם) וטונקין (צפון וייטנאם), קוצ'ינצ'ינה נשלטה ישירות על ידי הצרפתים, הן דה יורה והן דה פקטו, ויוצגה על ידי ציר באספה הלאומית בפריז. בתוך הודו-סין, קוצ'ינצ'ינה הייתה הטריטוריה עם הנוכחות האירופית הגדולה ביותר. בשיאו, ב-1940, נאמד ב-16,550 איש, רובם המכריע חי בסייגון. השלטונות הצרפתיים נישלו בעלי אדמות ואיכרים וייטנאמים כדי להבטיח את השליטה האירופית בהרחבת ייצור האורז והגומי. עד 1930, הצרפתים שלטו ביותר מרבע מהאדמות החקלאיות של קוצ'ינצ'ינה. עם זאת, בעלי הקרקעות הצרפתים-וייטנאמים נותרו דומיננטיים מהותיים בדלתא של המקונג, אשר שלטו ברוב הבעלות על החוות ובייצור האורז של האזור. הצרפתים החלו בייצור גומי בקוצ'ינצ'ינה בשנת 1907 בחיפוש אחר חלק מרווחי המונופול שהרוויחו הבריטים מהמטעים שלהם במלאיה. השקעות ממטרופולין צרפת קיבלו עידוד על ידי מענקי קרקע גדולים המאפשרים גידול גומי בקנה מידה תעשייתי. יערות גשם בתוליים במזרח קוצ'ינצ'ינה, ה"אדמות האדומות" הפוריות ביותר, בוראו עבור יבול הייצוא החדש. התפתחויות אלו תרמו למרד קוצ'ינצ'ינה ב-1916. המורדים ניסו להסתער על הכלא המרכזי של סייגון, ושמרו על התנגדות ממושכת בדלתא של המקונג. 51 מהמורדים נתלו. כשהם התרחבו בתגובה לביקוש הגומי המוגבר לאחר מלחמת העולם הראשונה, גייסו המטעים האירופים, כעובדים מחייבים, עובדים מ"הכפרים הצפופים של דלתת הנהר האדום בטונקין ומשפלת החוף של אנאם". המהגרים הללו, למרות מאמצי Sûreté במיון פוליטי, הביאו דרומה את ההשפעה של המפלגה הקומוניסטית של Nguyen Ai Quoc (הו צ'י מין), ושל מפלגות לאומניות מחתרות אחרות (Tan Viet ו-Việt Nam Quốc Dân Đảng —VNQDD). במקביל, האיכרים המקומיים נדחקו לשעבוד חוב ולעבודת מטעים, על ידי מיסי קרקע ומס. עד 1930, 80% משטחי האורז היו בבעלות 25% מבעלי האדמות, ו-57% מהאוכלוסייה הכפרית היו איכרים חסרי קרקע שעבדו באחוזות גדולות. שילוב זה הוביל לתסיסה נרחבת וחוזרת ולשביתות. המשמעותית ביותר מבין אלה, שהובילה לעימותים חמושים, הייתה סירוב העבודה של הפועלים Phu Rieng Do, מטע גומי רחב ידיים של 5,500 דונם של מישלן ב-1930. בתגובה לתסיסה הכפרית וללוחמה הגוברת של העבודה בסייגון, בין השנים 1930 ל-1932 עצרו השלטונות הצרפתיים יותר מ-12,000 אסירים פוליטיים, מתוכם 88 נידונו בגיליוטינה, וכמעט 7,000 נידונו למאסר או לעבודות פרך במושבות עונשין. בשנת 1936 הוקמה בצרפת ממשלת החזית העממית בראשות לאון בלום בהבטחות לרפורמה קולוניאלית. בקוצ'ינצ'ינה ביקש המושל הכללי החדש של הודו-סין, ז'ול ברוויה, לנטרל את המצב הפוליטי המתוח והמצפה על ידי חנינה של אסירים פוליטיים, ועל ידי הקלת ההגבלות על העיתונות, מפלגות פוליטיות, ואיגודים מקצועיים. סייגון הייתה עדה לתסיסה נוספת שהגיעה לשיאה בקיץ 1937 בשביתות מספנות ותחבורה כללית. באפריל של אותה שנה המפלגה הקומוניסטית והאופוזיציה השמאלנית הטרוצקיסטית שלהם ניהלו לוח משותף לבחירות המוניציפליות, כאשר שני המנהיגים בהתאמה נווין וון טאו ו-Tạ Thu Thâu זכו במושבים. אולם האחדות האנטי-קולוניאלית יוצאת הדופן של השמאל פוצלה על ידי הצל המתארך של משפטי מוסקבה ועל ידי המחאה הגוברת על כישלונה של החזית העממית הנתמכת על ידי הקומוניסטים לספק רפורמה חוקתית. שר המושבות, מריוס מוט, סוציאליסט העיר כי הוא ביקש "התייעצות רחבה עם כל גורמי הרצון העממי", אך עם "הטרוצקיסטים-קומוניסטים שמתערבים בכפרים כדי לאיים ולהפחיד את החלק האיכרי באוכלוסייה, תוך שהם לוקחים את כל סמכות מפקידי הציבור", לא נמצאה ה"נוסחה" הדרושה. באפריל 1939 הבחירות למועצת קוצ'ינצ'ינה, ט' ה' תאו הוביל "התאגדות פועלים ואיכרים" לניצחון על החוקתיים המתונים והחזית הדמוקרטית הקומוניסטית. המפתח להצלחתם הייתה התנגדות עממית למיסי המלחמה ("היטל הגנה לאומי") שהמפלגה הקומוניסטית (אנ'), ברוח ההסכם הצרפתי-סובייטי, חשה מחויבת לתמוך בהם. ברוויה הניח את תוצאות הבחירות בצד וכתב לשר המושבות ז'ורז' מנדל: "הטרוצקיסטים בהנהגתו של טה ת'או, רוצים לנצל מלחמה אפשרית כדי לזכות בשחרור מוחלט". הסטאליניסטים, לעומת זאת, "עוקבים אחר עמדת המפלגה הקומוניסטית בצרפת" ו"יהיו אפוא נאמנים אם תפרוץ מלחמה". עם הסכם היטלר-סטלין מ-23 באוגוסט 1939, הקומוניסטים המקומיים קיבלו פקודה ממוסקבה לחזור לעימות ישיר עם הצרפתים. תחת הסיסמה "אדמה לעובדים, חופש לעובדים ועצמאות לווייטנאם", בנובמבר 1940 עוררה המפלגה בקוצ'ינצ'ינה התקוממות נרחבת. המרד לא חדר לסייגון (ניסיון התקוממות בעיר הופסק תוך יום). בדלתא של המקונג נמשכה הלחימה עד סוף השנה. לאחר עימות חוצה גבולות קצר עם הכוחות הצרפתיים בספטמבר 1940, כבשו הכוחות היפניים את טונקין. ב-9 בדצמבר 1940, הושג הסכם עם ממשלת וישי לפיו אושרה הריבונות הצרפתית על צבאה וענייניה המנהליים, בעוד שהכוחות היפנים היו חופשיים להילחם במלחמה נגד בעלות הברית מאדמת הודו-סין. תנועה בקנה מידה גדול של חיילים לא נערכה עד לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות בסוף יוני 1941. כשהסובייטים כבולים, הפיקוד העליון הגיע למסקנה ש"תקיפה דרומה" תפתור את הבעיות שהציב ליפן אמברגו הנפט בראשות ארצות הברית. כדי להתכונן לפלישה לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים העשירים בנפט, כ-140,000 חיילים יפנים כבשו את דרום הודו-סין הצרפתית ב-28 ביולי 1941. החיילים הצרפתיים והממשל האזרחי הורשו להישאר, אם כי בפיקוח יפני. בעוד שמדיניות ממשלת יפן של "שמירה על שלום" בהודו-סין הגבילה את האינטראקציות בין היפנים לווייטנאמים, הסתירה של דו-קיום הדדי בין צרפת, כ"מיסיונר של הציוויליזציה", לבין יפן, כ"משחררת אסיה" מהקולוניאליזם המערבי, לא ניתן היה להסתיר. המתחים תרמו לתחושה לאומנית, אנטי-קולוניאלית. בהסתמך על כת הקאו דאי המקומית, החלו היפנים לעודד קבוצות לאומניות בקוצ'ינצ'ינה משנת 1943. לאחר שחרור פריז ב-1944, יפן חשדה יותר ויותר כי השלטונות הצרפתיים יסייעו לפעולות בעלות הברית. במרץ 1945, הפיכה יפנית בהודו-סין הצרפתית הכניסה את האירופים למעצר וביטלה את סמכותם הישירה. ההפיכה, במילותיו של הדיפלומט ז'אן סינטני, "הרסה מפעל קולוניאלי שהיה קיים 80 שנה". באוגוסט 1945, כשהם ניצבו בפני תבוסה, הקימו היפנים באיחור מדינת בובות, ששילבה את קוצ'ינצ'ינה באימפריה של וייטנאם בסמכותו הנומינלית של הקיסר באו דאי. ב-2 בספטמבר 1945, בהאנוי, הכריזו הו צ'י מין והחזית החדשה שלו לעצמאות וייטנאם, וייט מין, על הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם. כבר ב-24 באוגוסט הכריז הווייט-מין על ממשלה זמנית (וועדה מנהלית דרומית) בסייגון. כאשר, למטרה המוצהרת של פירוק היפנים מנשקם, הוייט-מין התאים לנחיתה ולמיצוב האסטרטגי של "בעלי בריתם הדמוקרטיים" בזמן המלחמה, הקבוצות הפוליטיות היריבות התבררו בתוקף, כולל כתות ההואה האו והקאו דאי הסינקרטיות. ב-7 וב-8 בספטמבר 1945, בעיר הדלתא קאנטחו, הוועדה נאלצה להסתמך על ה-Jeunesse d'Avant-Garde/Thanh Niên Tiền Phong (נוער ואנגארד), שתרם להגנה אזרחית ולשיטור תחת היפנים. הם ירו על המונים שדרשו נשק נגד הצרפתים. בסייגון, האלימות של חידוש השלטון הצרפתי בסיוע חיילים בריטים ויפנים שנכנעו, עוררה התקוממות כללית ב-23 בספטמבר. במהלך מה שנודע כמלחמת ההתנגדות הדרומית (Nam Bộ kháng chiến) הביס הווייט-מין את כוחות ההתנגדות היריבים, הוציאו להורג את הקדרים המובילים שלהם, אך עד סוף 1945 נדחקו מסייגון והמרכזים העירוניים הגדולים לתוך הכפרים. ב-1 ביוני 1946, בזמן שההנהגה של וייט מין הייתה בצרפת למשא ומתן, ביוזמתו של הנציב העליון ד'ארז'נלייה ובהפרה של הסכם הו-סינטני מה-6 במרץ, הכריזה אספה טריטוריאלית מקומית על "רפובליקה אוטונומית". לאחר מכן החלה מלחמה בין צרפת לווייט-מין (1946–1954). Nguyễn Văn Thinh, ראש ממשלתה הראשון, מת בהתאבדות לכאורה בנובמבר של אותה שנה. ירש אותו Lê Văn Hoạch, חבר בכת קאו דאי. בשנת 1947, Nguyễn Văn Xuân החליף את Lê ושינה את שמה של "הממשלה הזמנית של הרפובליקה האוטונומית של קוצ'ינצ'ינה" ל"ממשלה הזמנית של דרום וייטנאם", מה שמרמז שמטרתו הייתה לאחד מחדש את כל המדינה. בשנה שלאחר מכן, הוכרזה הממשלה המרכזית הזמנית של וייטנאם עם המיזוג של אנאם וטונקין: שואן הפך לראש ממשלתה ועזב את תפקידו בקוצ'ינצ'ינה, שם הוחלף על ידי Trần Văn Hữu. שואן והצרפתים הסכימו לאחד מחדש את וייטנאם, אך קוצ'ינצ'ינה היוותה בעיה בגלל מעמדה המשפטי הלא מוגדר. לאיחוד המחודש התנגדו הקולוניסטים הצרפתים, שעדיין היו משפיעים במועצה הקוצ'ינצ'נית, ומצד האוטונומים של דרום וייטנאם: הם עיכבו את תהליך האיחוד בטענה שקוצ'ינצ'ינה היא עדיין מבחינה חוקית מושבה - שכן מעמדה החדש כרפובליקה מעולם לא אושרר על ידי האספה הלאומית הצרפתית - וכי כל שינוי טריטוריאלי מצריך אפוא את אישור הפרלמנט הצרפתי. שואן הוציא חוק עזר המאחד את קוצ'ינצ'ינה עם שאר וייטנאם, אך הוא נדחה על ידי המועצה הקוצ'ינצ'ינית. קוצ'ינצ'ינה נותרה מופרדת משאר וייטנאם במשך יותר משנה, בעוד הקיסר לשעבר באו דאי - אותו רצו הצרפתים להחזיר לשלטון כחלופה פוליטית להו צ'י מין - סירב לחזור לווייטנאם ולהיכנס לתפקידו כראש המדינה עד שהמדינה תתאחד במלואה. ב-14 במרץ 1949, האספה הלאומית הצרפתית הצביעה על חוק המתיר הקמת אספה טריטוריאלית של קוצ'ינצ'ינה. הפרלמנט הקוצ'ינצ'יני החדש הזה נבחר ב-10 באפריל 1949, כאשר הנציגים הווייטנאמים הפכו אז לרוב. ב-23 באפריל אישרה האספה הטריטוריאלית את מיזוג הממשלה הזמנית של דרום וייטנאם עם הממשלה המרכזית הזמנית של וייטנאם. ההחלטה אושרה בתורה על ידי האספה הלאומית הצרפתית ב-20 במאי, והמיזוג נכנס לתוקף ב-4 ביוני. לאחר מכן הוכרזה מדינת וייטנאם, עם באו דאי כראש המדינה. בעקבות הפלישה הקולוניאלית הצרפתית, נסוגו מנדרינים וייטנאמים מקוצ'ינצ'ינה, ואילצו את הצרפתים לאמץ מדיניות של שלטון ישיר. התפקיד הבכיר ביותר בממשלת קוצ'ינצ'ינה הצרפתית היה מושל קוצ'ינצ'ינה (統督南圻, Thống đốc Nam Kỳ), שאחרי 1887 דיווח ישירות למושל הכללי של הודו-סין הצרפתית. מכיוון שקוצ'ינצ'ינה הצרפתית הייתה מושבה בשליטה ישירה, המנגנון הקולוניאלי הצרפתי פעל בכל רמת ממשל כולל ברמה הפרובינציאלית, המחוזית והקהילתית. בראש כל מחוז בקוצ'ינצ'ינה עמד פקיד צרפתי עם התואר "Chủ tỉnh" (主省) או "Tỉnh trưởng" (省長), לפקידים צרפתיים אלה היו תפקידים ואחריות דומים לאלו של "Công sỿ" הצרפתי המקביל (公使) בפרובינציות של שושלת נווין. מחוזות קוצ'ינצ'ינה הצרפתית חולקו עוד יותר למחוזות הידועים כ"טונג" ובראשם "צ'אן טונג", אשר חולקו עוד יותר לקומונות הידועות בשם "xã" (社), שבראשן עמד "Huong ca". גם ראשי המחוז וגם ראשי הקומונה היו עובדים בשכר של הממשל הקולוניאלי הצרפתי. במהלך התקופות המוקדמות של השלטון הצרפתי בקוצ'ינצ'ינה חלו גם חוקים צרפתיים וחוקי שושלת נווין ואלו שעברו על שתי מערכות החוקים עמדו לדין בבתי משפט בצרפת. בתחילה נשפטו צרפתים באמצעות חוקים צרפתיים ווייטנאמים (שנודעו אז כ"אנשים אנאמיים") נשפטו תוך שימוש בחוקי שושלת נווין לצד סדרה חדשה של הוראות שהצרפתים הציגו עבור נתיניהם הקולוניאליים. בתי המשפט בצרפת יישמו את פסיקותיהם בהתבסס על שתי מערכות המשפט השונות. לאחר ביסוס הכוח שלהם חוקי נווין בוטלו לחלוטין בקוצ'ינצ'ינה הצרפתית ורק חוקים צרפתיים חלו על כל אחד במושבה. ב-6 בינואר 1903, הוציא המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית, ז'אן בפטיסט פול בו, צו שקבע כי עבירות על חוקים צרפתיים והן על חוקי הילידים יעברו לבתי משפט בצרפת וכי עבריינים יישפטו רק נגד חוק העונשין של קוצ'ינצ'ינה הצרפתית. במהלך תקופה זו הוציא המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית גם צו שהנהיג חוקים חדשים לקנוס אנשים בגין מספר עבירות נפוצות מחוץ לחוק העונשין הצרפתי. קוצ'ינצ'ינה בשנת 1829 תחת שושלת נווין קוצ'ינצ'ינה בשנת 1876 קוצ'ינצ'ינה בשנת 1878 קוצ'ינצ'ינה בשנת 1882 קוצ'ינצ'ינה ב-1906 קוצ'ינצ'ינה ב-1929 מדיה וקבצים בנושא קוצ'ינצ'ינה הצרפתית בוויקישיתוף Tucker, Spencer C. (1999). Vietnam. University Press of Kentucky. p. 29. ISBN 0-8131-0966-3 – via Internet Archive. Cady, John F. (1966). "The French Colonial Regime in Vietnam". Current History. 50 (294): (72–115), 73. doi:10.1525/curh.1966.50.294.72. ISSN 0011-3530. JSTOR 45311437. Llewellyn, Jennifer; Jim Southey; Steve Thompson (2018). "Conquest and Colonisation of Vietnam". Alpha History. נבדק ב-4 באוגוסט 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Marie–Jules Dupré | French naval officer | Britannica". www.britannica.com (באנגלית). נבדק ב-6 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) Pierre Brocheux and Daniel Hémery (2001), Indochine : la colonisation ambiguë 1858–1954, La Découverte, 2001, p. 178. Cleary, Mark (ביולי 2003). "Land codes and the state in French Cochinchina c. 1900–1940". Journal of Historical Geography. 29 (3): 356–375. doi:10.1006/jhge.2002.0465. {{cite journal}}: (עזרה) Kiernan, Ben (2019). Việt Nam: a history from earliest time to the present. Oxford University Press. p. 331. ISBN 978-0-190-05379-6. Murray. 'White Gold' or 'White Blood'?. p. 46. Murray. 'White Gold' or 'White Blood'?. p. 47. Marr, David G. (1970). Vietnamese anticolonialism, 1885–1925. Berkeley, California: University of California. ISBN 0-520-01813-3. Murray. 'White Gold' or 'White Blood'?. p. 50. Thomas. Violence and Colonial Order. p. 145. Van, Ngo (2010). In the Crossfire: Adventures of a Vietnamese Revolutionary. Oakland CA: AK Press. p. 51. ISBN 9781849350136. Marr. Vietnamese Tradition on Trial. p. 5. Cima, R.J (1987). Vietnam: A Country Study. Federal Research Division, Library of Congress. p. 33. Marr. The Red Earth. p. x. Van, Ngo (2010). In the Crossfire: Adventures of a Vietnamese Revolutionary. Oakland CA: AK Press. pp. 54–55. ISBN 9781849350136. Daniel Hemery Revolutionnaires Vietnamiens et pouvoir colonial en Indochine. Frank N. Trager (ed.). Manfred McDowell, "Sky without Light: a Vietnamese Tragedy," New Politics, Vol XIII, No. 3, 2011, p. 1341 https://newpol.org/review/sky-without-light-vietnamese-tragedy/ (accessed 10 October 2019). Van, Ngo (2010). In the Crossfire: Adventures of a Vietnamese Revolutionary. Oakland CA: AK Press. p. 16. ISBN 9781849350136. Tyson, James L. (1974). "Labor Unions in South Vietnam". Asian Affairs. 2 (2): 70–82. doi:10.1080/00927678.1974.10587653. JSTOR 30171359. Chonchirdsim, Sud (November 1997). Paige, Jeffery M. (1970). "Inequality and Insurgency in Vietnam: A re-analysis" (PDF). cambridge.org. אורכב מ-המקור (PDF) ב-25 באוגוסט 2004. נבדק ב-9 בנובמבר 2018. {{cite web}}: (עזרה) Cooper, Nikki. "French Indochina". Academia. נבדק ב-11 בנובמבר 2021. {{cite journal}}: (עזרה) Namba, Chizuru. Smith, Ralph B. (1978). "The Japanese Period in Indochina and the Coup of 9 March 1945". Journal of Southeast Asian Studies. 9 (2): (268–301) 271. doi:10.1017/S0022463400009784. ISSN 0022-4634. JSTOR 20062728. Hock, David Koh Wee (2007). Legacies of World War II in South and East Asia. Institute of Southeast Asian Studies. pp. 23–35. ISBN 9789812304681. Smith (1978), p. 286 "Declaration of Independence of the Democratic Republic of Vietnam". historymatters.gmu.edu. נבדק ב-2 באוגוסט 2020. {{cite web}}: (עזרה) Ngo Van (2010), pp. 117–118. Marr, David G. (15 באפריל 2013). Vietnam: State, War, and Revolution (1945–1946). University of California Press. pp. 408–409. ISBN 9780520274150. {{cite book}}: (עזרה) Concert to mark 66th anniversary of the Southern Resistance War (אורכב 19.12.2011 בארכיון Wayback Machine) Van (2010), pp. 128-129. "Phong Trào Truy Lùng Và Xử Án Việt Gian". Phật Giáo Hòa Hảo. 2005. Frederick Logevall Embers of War Random House 2012 p. 137 Philippe Devillers, Histoire du viêt-nam de 1940 à 1952, Seuil, 1952, pp 418–419 Philippe Franchini, Les Guerres d'Indochine, vol. Osborne, Milton E. (1969). "The Debate on a Legal Code for Colonial Cochinchina: The 1869 Commission". Journal of Southeast Asian History. 10 (2): 224–235. doi:10.1017/S0217781100004385. ISSN 0217-7811. JSTOR 20067743. Pham Diem (State and Law Research Institute) (24 בפברואר 2011). "The state structure in French-ruled Vietnam (1858–1945)" (באנגלית). Vietnam Law and Legal Forum magazine, Vietnam News Agency – Your gateway to the law of Vietnam. נבדק ב-10 באוגוסט 2021. {{cite web}}: (עזרה) Pham Diem (State and Law Research Institute) (24 בפברואר 2011). "Legislation in French-ruled Vietnam" (באנגלית). Vietnam Law and Legal Forum magazine, Vietnam News Agency – Your gateway to the law of Vietnam. נבדק ב-10 באוגוסט 2021. {{cite web}}: (עזרה)