laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נחל עזר

נַחַל עֵזֶר הוא נחל אכזב ואחד מיובליו של נחל שילה ולכן הוא חלק מאגן הניקוז של נחל הירקון. הנחל מנקז קטע קצר בין פתח תקווה למחנה סירקין. עצם קיומו של הנחל נתון בסכנה היות שעל פי תוכנית הבינוי שמקודמות בשטחו של מחנה סירקין צפוי הערוץ להתבטל. על אף היותו קצר, נשא בשעתו בפי ערביי הסביבה שני שמות: ואדי חַמְרָא (='אדום') וכן ואדי אֶל-וַקְף (='הָהֶקְדֵּשׁ'). מקור שמו העברי של הנחל אינו ברור. אורכו של הנחל הוא כשני ק"מ ותחילתו בצמוד לצידו המערבי של מחנה סירקין. הנחל מנקז שטח קטן שבין קריית אלון (פג'ה) בפתח תקווה לשדה התעופה ונשפך אל תוך נחל שילה באזור עין גנים שבפתח תקווה מדרום ובצמוד לנקודה בה עובר כביש 483 את הנחל. סה"כ שטח אגן ההיקוות של הנחל הוא כ-2 קמ"ר וספיקת השיא שלו מוערכת ב-18 מ"ק/שנייה.[דרוש מקור] הנחל עובר בנוף של שדות מעובדים ולאורך גדותיו של הנחל שדרת אקליפטוסים וותיקים, קרוב לשפכו לנחל שילה מתרבים צמחי הקנה ויוצרים חישה המשמשת כאתר קינון. הנחל הוא חלק מהמסדרון האקולוגי שלאורך נחל שילה ונחל מזור המחברים את הדום השומרון עם נחל הירקון, בנוסף הנחל ושדרות העצים שלאורכו משמשים כריאה ירוקה לתושבי השכונות פתח תקווה, יוספטל וקריית אלון שלאורכו. על פי תוכנית האב לניקוז המקודמת כחלק מתוכנית לבינוי השטח המתפנה ממחנה סירקין (תמ"ל 1076 רובע סירקין) מוצע כי "במסגרת תוכנית זו תבוצע מערכת תיעול אשר תחליף ותבטל את נחל זה". לאורך גדתו המערבית של הנחל עוברת דרך עפר, השביל המסומן בכחול שלאורכו של נחל שילה עובר במפגש הנחלים עזר ושילה. י. לבל, תוכנית שלד – פינוי מחנה סירקין. נספח ניקוז וניהול נגר עילי עמ' 4 סקר תשתיות טבע עירוני - פתח תקווה נחל מזור תיכון אתר 7, באתר המשרד להגנת הסביבה י. לבל, תכנית שלד – פינוי מחנה סירקין, נספח ניקוז וניהול נגר עילי, עמ' 4 ואילך ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אן דוד

ז'אן דוד (ברומנית וצרפתית: Jean David;‏ 16 בדצמבר 1908 – 26 במרץ 1993) היה מעצב, צייר ומאייר ישראלי, יהודי יליד רומניה. עסק בציור, ברישום, בקולאז', בעיטורי קרמיקה וביצירת שטיחי קיר, בולים ועוד. ז'אן דוד נולד בשנת 1908 בבוקרשט, בירת רומניה, במשפחה אמידה. בשנת 1927 נסע לפריז ללמוד ארכיטקטורה, אך עבר ללימודי ציור באקול דה בוזאר בפריז, המשיך באותה עיר ב"אקדמיה הסקנדינבית" שבמונפרנס ובשנים 1927–1933 באקדמיה ז'וליאן. בשנת 1929 השתתף לראשונה בתערוכה קבוצתית בבוקרשט, ובשנת 1933 הציג שם תערוכת יחיד ראשונה. פעל בחוג דאדא שחזר משווייץ. באותה תקופה צייר, בין היתר, דיוקנאות, הידועים בהם "האשה עם צמות קלועות" ותמונת השחקנית לנה קאלר, שהושפעו ממודיליאני. עבד עבור כתבי עת של אוונגרד, כמו "אונו" (Unu) של סשה פאנה, שאת ספרו "החיים הדמיוניים של אלהים" אייר. בשנת 1937 יצר, יחד עם שטפאן קונסנטינסקו, פרסקו בשביל ביתן רומניה בתערוכה העולמית בפריז וב-1939 צייר ציור קיר בביתן הרומני בתערוכה העולמית בניו יורק. ב-1935 שהה בחיפה במשך תשעה חודשים במסגרות מסע בארץ ישראל, מצרים וקורפו. ב-1942 עלה יחד עם עוד 12 יהודים (בהם תאודור בראונר, אחי הצייר ויקטור בראונר) על ספינת מעפילים קטנה שנלכדה על ידי הבריטים מול חופי לבנון, ושהה שנתיים במחנה מעצר בקפריסין. ב-1944 שוחרר והתגייס לצי הבריטי. עם הקמת מדינת ישראל התגייס לחיל הים הישראלי. לאחר מלחמת העצמאות התגורר בירושלים וקשר קשרי ידידות הדוקים עם דן בן אמוץ, ואייר את הספר המשותף לו ולחיים חפר, "ילקוט הכזבים" ואת ספרו של בן אמוץ, "איך לעשות מה". נישא לסוזי, דיילת ב"אל על", מחברת ספר הבישול "המטבח הספרדי". ב-1954 נמנה עם ראשוני כפר האמנים עין הוד. השתתף בשלוש התערוכות הראשונות של קבוצת "אופקים חדשים" במוזיאון תל אביב לאמנות ובבית האמנים בירושלים. זכה גם לתערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות. בשנת 1960 זכה בפרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול. בין יצירותיו: סדרת כרזות ארץ התנ"ך לעידוד התיירות לישראל, כרזת יום העצמאות ה'תשמ"ד וכרזות נוספות, בולי דואר, עיצוב פנים למטוסי בואינג 707 הראשונים של "אל על", עיצוב הגדה של פסח וקלפי משחק לחברת "אל על", קירות דקורטיביים באוניות נוסעים של "צים", יצירות בבתי מלון ובאוניברסיטאות בישראל, ויצר תפאורות לתיאטרון הקאמרי ועוד. דוד היה המעצב הישראלי הראשון שנבחר כחבר באגודת הגרפיקאים הבינלאומית (AGI). בשנת 2002, תשע שנים לאחר פטירתו, נערכה במוזיאון הפתוח תפן תערוכה מקיפה של יצירותיו, ותערוכה נוספת נערכה בבית ראובן בתל אביב. ש. ז'אן דויד, 'חיל הים' חוברת ו' דצמבר 1948, עמ' 36. מדיה וקבצים בנושא ז'אן דוד בוויקישיתוף ש. ז'אן דויד חיל הים ו' כסלו תש"ט עמ' 36. יובל סער, החלום האבוד של ז'אן דוד, באתר הארץ, 15 במרץ 2013 רחל אנגל, ז'אן דוד - אמן הגרפיקה, מעריב, 31 ביולי 1959 הצבעים אינם מתקוטטים, דבר, 14 באוגוסט 1959, המשך נורית ברצקי, ז'אן דוד - צייר, מעריב, 23 באוגוסט 1985 ז'אן דוד, באתר של גלריה אלקרא ז'אן דוד, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל ז'אן דוד באתר גלריה פרקש "זאן דוד - יובל נשכח" באתר "Romania culturală "Radu Comşa - Jean David, centenar uitat, Cultura nr.50, 2008, (ברומנית) ז'אן דוד, דף שער בספרייה הלאומית א. לינדנבאום, יונה הנביא במכחולו של ז'אן דוד, דבר, 27 ביוני 1963 מידע על מועדים לשמחה ה'תשכ"ד, באתר התאחדות בולאי ישראל הגדה לעילא - של אל על, מעריב, 4 באפריל 1969 אילה רז, פותחת קלף לימים הנוראים ז'אן דוד, באתר המוזיאון הפתוח תפן
מדורו

האם התכוונתם ל... ג'ורג' מדורו – איש צבא ולוחם מחתרת יהודי-הולנדי, שזכה בעיטור הגבורה הגבוה ביותר של הולנד על לחימתו במהלך הפלישה הגרמנית הדוויגס מדורו – כדורגלן עבר הולנדי ניקולאס מדורו – פוליטיקאי ונצואלי, המכהן כנשיאהּ של ונצואלה מאז מותו של הוגו צ'אווס ריקרדו מדורו – כיהן כנשיא הונדורס
נונה מורדיוקובה

נונה מורדיוקובה (ברוסית: Нонна Мордюкова; ‏25 בנובמבר 1925 – 6 ביולי 2008, מוסקבה) הייתה שחקנית קולנוע רוסיה וסובייטית. זכתה בפרס סטלין (1949) ובשנת 1974 הוענק לה התואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותה בתחום הקולנוע הוענקו לה מספר עיטורים. נונה (נויאברינה) מורדיוקובה נולדה בכפר במחוז דונייצק (אז בתחומי ברית המועצות היום באוקראינה) למשפחה ממוצא קוזאקי. תוך זמן קצר המשפחה עברה לכפר אחר במחוז קרסנודאר אם המשפחה קודמה לתפקיד יושב ראש הקולחוז המקומי האב שירת בצבא. בשנת 1945 מורדיוקובה התקבלה ללימודים ב-VGIK וסיימה את לימודיה בשנת 1950. עוד במהלך הלימודים השתתפה בסרט של סרגיי גרסימוב, על השתתפותה בסרט זה הוענק לה פרס סטלין. במהלך הלימודים התחתנה עם ויאצ'סלב טיכונוב ממנו התגרשה כעבור 13 שנים. בשנות ה-50 נונה מורדיוקובה השתתפה במספר סרטים בהם גילמה תפקיד של אישה סובייטית בעלת תפקיד ניהולי. בשנת 1967 היא מלאה תפקיד ראשי בסרט "הקומיסר". סרט זה נאסר להקרנה במשך 20 שנים בטענה שנושאים יהודים קיבלו בו ביטוי יתר. כאשר הסרט שוחרר להקרנות בתחילת הפרסטרויקה הוא זכה להצלחה גדולה בעיקר מחוץ לגבולות ברית המועצות. במהלך שנות ה-60 השחקנית גילמה תפקידים קומיים במספר סרטים ותפקידים אלו הוסיפו לפופולריות שלה ולמוניטין כשחקנית עממית. בשנת 1972 היא הצטלמה בסרט ביחד עם בנה. בהתאם לתסריט, בנה נהרג במהלך תקרית גבול. בשנת 1990 בנה של מורדיוקובה נהרג. בשנת 1972 היא זכתה בתואר "שחקנית השנה של ברית המועצות". בשנת 1977 גילמה אישה העוזרת לבנה שערק מהצבא. תחילה הקרנת סרט זה נאסרה אך כעבור כשנה הוא שוחרר להקרנה. בשנות ה-80 היא המשיכה להצטלם אך בהצלחה פחותה בהרבה. לאחר התפרקות ברית המועצות היא כמעט ולא הצטלמה. בסך הכול מורדיוקובה השתתפה ביותר מ-60 סרטים. מדיה וקבצים בנושא נונה מורדיוקובה בוויקישיתוף נונה מורדיוקובה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נונה מורדיוקובה, באתר AllMovie (באנגלית) נונה מורדיוקובה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אתר לזכרה סרטון על השחקנית, סרטון באתר יוטיוב נונה מורדיוקובה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מגדל יהלום

מגדל יהלום הוא גורד שחקים ברמת גן, במתחם הבורסה. הוא מתנשא לגובה של 115 מטר ובעל 32 קומות. הוא הגבוה מבין בנייני בורסת היהלומים, ובעת הקמתו היה הבניין השני בגובהו בישראל והגבוה ביותר ברמת גן. בבניין 80 אלף מטר רבוע לשימוש משרדים וחניון. קיימת תוכנית להגדיל גובהו מ-36 קומות ל-76 קומות. גורדי שחקים בישראל מדיה וקבצים בנושא מגדל יהלום בוויקישיתוף מגדל יהלום, באתר גורדי השחקים העולמי (באנגלית). מגדל יהלום, באתר בורסת היהלומים שלומית צור, ‏הבורסה ליהלומים ברמת גן תשלש את שטחה, באתר גלובס, 22 באוגוסט 2013
אפראט מדעי

אפראט מדעי (גם אפראט ביקורתי; לטינית: apparatus criticus) הם הערות, תרגומים והסברים של המהדיר המצדיקות את בחירתו בגרסה מסוימת של טקסט. האפרטוס קריטיקוס מציע סימנים וקיצורים כדי ליידע את הקורא אילו שינויים נעשו בגרסת המקור של הטקסט ומאילו סיבות. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. קרי וכתיב הערת שוליים Eleanor Dickey, Ancient Greek Scholarship:A Guide to Finding, Reading, and Understanding Scholia, Commentaries, Lexica, and Grammatiacl Treatises, from Their Beginnings to the Byzantine Period, oxford (2007) pp.135-138 Testimonien zum Corpus Hippocraticum, p.86 Apparatus Abbreviations
מת'יו מורי

מת'יו פונטיין מורי (באנגלית: Matthew Fontaine Maury; ‏14 בינואר 1806 – 1 בפברואר 1873) היה אוקיינוגרף, קרטוגרף, אסטרונום, גאולוג, היסטוריון, וחייל בצי האמריקאי. מהתומכים הבולטים בתאוריית המעבר הצפון-מערבי. מורי נולד בווירג'יניה שבארצות הברית. הוא היה חייל בצי ארצות הברית. לאחר שהקריירה שלו בתחום זה הופסקה בגיל 33 בעקבות פגיעה קשה בברך הימנית, החל ללמוד ניווט והיה הראשון שחקר ביסודיות את זרמי הים ורוחות הים. בשנת 1842 מונה למפקח הראשי של מצפה הכוכבים בצי האמריקני. במסגרת משימותיו במצפה הכוכבים סרק מורי אלפי תרשימים ויומנים של קברניטי אוניות וספינות וקיבץ את המידע שעלה מהם. הוא העריך את כיווניהם ומהירותם של זרמי ים שונים על-פי רמת ההסטה של הספינות ממסלולן הקבוע. לאחר שנים רבות של מחקר, הוציא בשנת 1847 את מפת זרמי הים של האוקיינוס האטלנטי, שזכתה לאהדה רבה בקרב ימאים, מכיוון שבעצם פענחה את סוד האוקיינוסים, וקיצרה משמעותית את זמן ההפלגה. בשנת 1855 הוציא את הספר הראשון בעולם בנושא האוקיינוגרפיה, "גאוגרפיה פיזית של הים" (Physical Geography of the Sea), שכלל יותר מפות,[דרושה הבהרה] ואף ביקש מימאים להשליך בקבוקים לים עם ציון המיקום של הספינה, כדי לעקוב אחר הזרמים ולעדכן את המפות. מורי ביצע בדיקות רבות כדי למדוד את העומק של קרקעית הים במקומות שונים. הוא שלשל מספינות המחקר שלו חבלים הקשורים למשקולות אל הקרקעית, מדד את עומק המים, ולאחר מכן פרסם את תוצאות המדידות במפות הבתימטריות (מפות קרקעית האוקיינוס) שלו. התוצאות החלו לשכנע אנשים שניתן להניח כבל טלגרף טראנס-אטלנטי, שיאפשר תקשורת בין היבשות אמריקה הצפונית ואירופה. ערך מורחב – המעבר הצפון-מערבי מאז ומעולם היה מורי מחשובי התומכים בתאוריית המעבר הצפון-מערבי. הוא המציא תאוריה התומכת בקיומו של המעבר הצפון מערבי. התאוריה הסתמכה על כך שבגוף לווייתנים באוקיינוס האטלנטי התגלו צלצלי ספינות מהאוקיינוס השקט ולהפך, וכיוון שהלוייתנים הם יונקים הנושמים באמצעות ריאות וצריכים לעלות לפני המים כדי לנשום, הם אינם יכולים לעלות לפני המים כאשר האזור שופע קרח, מה שמוכיח שללוייתנים יש ככל הנראה מעבר מהיר בין האוקיינוסים. המסלול עוד לא התגלה בשנים אלו, והיה למטרה בקרב מגלי ארצות רבים. הרבה אחרי מותו של מורי, בשנת 1903, רואלד אמונדסן ומשלחתו עברו לראשונה במעבר הצפון-מערבי. מדיה וקבצים בנושא מת'יו מורי בוויקישיתוף כתבי מת'יו מורי בפרויקט בן-יהודה מת'יו מורי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מת'יו מורי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מתיו פונטיין מורי, בוויקיפדיה האנגלית
משה בארי

הרב ד"ר משה בארי (נולד ב-1970) הוא רב ישראלי, מנכ"ל ארגון רבני צהר ומייסד גזית – איגוד בתי הדין לענייני ממונות. משה בארי נולד וגדל בקריית משה ירושלים לד"ר אברהם בארי, מרצה למשפטים ובנו של הרב ישראל בארי, ושושנה בארי, מורה לעברית במדרשת הרובע. למד בישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת ההסדר כרם ביבנה וכולל ארץ חמדה. נסמך לרבנות ובשנת ה'תשס"ז (2007) הוסמך לדיינות על ידי הרבנות הראשית לישראל. שירת בצה"ל בחיל השריון. במקביל ללימודיו התורניים השלים תארים ראשונים במשפטים, ומדעי החברה (פסיכולוגיה וסוציולוגיה) ותואר שני ושלישי במשפט עברי במחלקה לתלמוד של אוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בחזקות הנובעות מטבעו של אדם כראיה במשפט העברי. שימש כמורה ומרצה במסגרות שונות, ישיבה תיכונית, מדרשה וישיבות הסדר. פרסם מאמרים שונים בתחום המשפט העברי וההלכה. בשנת 2005 הקים את "גזית" – איגוד בתי הדין לענייני ממונות. שימש כחוקר במכון ליישומי משפט עברי (ישמ"ע) של מכללת נתניה. כן שימש חבר המועצה והוועדה הארצית של המועצה לניסויים בבעלי חיים של משרד הבריאות, חבר ההנהלה הציבורית של מכון ארץ חמדה, חבר בהנהלת "מורשת המשפט בישראל", יו"ר וועד מקומי שעלבים, וחבר ברשת עמיתי מעוז. משנת 2007, מכהן הרב ד"ר בארי כמנכ"ל ארגון רבני צהר. נשוי לדסי, בתם של ד"ר רות בן-מאיר והרב יהושע בן-מאיר, לשעבר מנהלת האגף לחינוך על-יסודי במשרד החינוך, ואב לארבעה. מתגורר בקיבוץ שעלבים. גיסו של הרב פרופ' נריה גוטל. קובי נחשוני, הקרב על ניהול בתי הדין: אטיאס נגד מנכ"ל צהר, באתר ynet, 21 בספטמבר 2010 רבקי גולדפינגר, עניין אישי - עם הרב ד"ר משה בארי, באתר ערוץ 7, 2 ביולי 2015 משה בארי (1970-), דף שער בספרייה הלאומית רשימה חלקית - רשימת המאמרים של משה בארי באתר רמב"י שהתאחד עם בתי הדין של ארץ חמדה, אתר בית הדין אתר מרכז ישמ"ע הרכב המועצה לניסויים בבעלי חיים באתר משרד הבריאות אתר "מורשת המשפט בישראל" אתר קיבוץ שעלבים
Unreal 2: The Awakening

Unreal 2: The Awakening הוא משחק וידאו בקטגוריית "פעולה" מסדרת Unreal שפותח על ידי חברת Legend Entertainment והופץ על ידי אטארי למחשב האישי ושנה לאחר מכן גם לקונסולת אקסבוקס. המשחק במקור נועד לשחקן יחיד בלבד, שלעלילתו אין קשר לאירועי המשחק הקודם מסדרת Unreal המקורית או בכלל לאירועי כל הסדרה (כולל סדרת טורנמנט). עקב בקשות מהשחקנים, אטארי שחררה הרחבה חינמית בשם XMP‏ (eXpanded MultiPlayer) שאפשרה משחק מרובה משתתפים ברשת, והופצה להורדה בחינם (למי שכבר היה בבעלותם את המשחק המקורי). המשחק פותח על ידי Legend Entertainment עם מעט עזרה מ-Epic Games (שהייתה עסוקה בפיתוח המשחק הבא בסדרת Unreal Tournament) והופץ על ידי אטארי. המשחק השתמש בגרסה מעט מתקדמת של המנוע Unreal Engine 2 ששירת את Unreal Tournament 2003, אך העדכונים ששוחררו עם הזמן לא תאמו את העדכונים של UT2003. הדמו למשחק שוחרר ב-31 במאי 2003 וכלל מפה אחת מהמערכה לשחקן יחיד. המשחק בעל עלילה הדומה לאופי של קודמו - משחק בעל עלילת מדע בדיוני הסובבת סביב חקר עולמות חוצניים. במשחק השחקן מגלם את דמותו של דאלטון, נחת לשעבר בצבא בני האדם Terran Colonial Authority שתפקידו היה לחקור עולמות חיזריים הרחק מכדור הארץ. הנחת נקרא לשירות בפעם נוספת כדי לבצע משימה חדשה, והיא החזרת 7 חלקים של שריד עתיק שבהרכבתו יתקבל כלי נשק עוצמתי. מהלך המשחק כולל חקר שבעה ירחים חוצניים שבכל אחד מהם פזור חלק עתיק של אותו הנשק. העולמות הם ליניאריים אך כוללים גם חיפוש אחרי מפתחות או קודים כדי לפתוח דלתות ומקומות וכן פתרון חידות שונות. כל ירח מצג סביבה שונה - יער טרופי, מדבר, מפעלים תעשייתיים, ערים חייזריות, ואף מספר חלקים שבהם השחקן נמצא בתוך גופו של חייזר. השחקן גם נדרש להתמודד עם חוצנים עוינים שניתן לחסלם עם מגוון כלי נשק (חלק מהאויבים הופיעו ב-Unreal הראשון), ולהיעזר בדמויות סטטיות הפזורות במשחק, ובכך מקבל המשחק אופי של משחק תפקידים. עקב בקשות רבות מהשחקנים, אטארי שחררה הרחבה חינמית בשם XMP‏ (eXpanded MultiPlayer) שאפשרה משחק מרובה משתתפים ברשת, והופצה להורדה בחינם (למי שכבר היה בבעלותם את המשחק המקורי). הגרסה הראשונה שוחררה להורדה ב-9 בדצמבר 2003 אך לקראת סיום הפיתוח, בינואר 2004, פיתוח המשחק נאלץ להיעצר לחלוטין עקב סגירת החברה המפתחת. במשחק השחקנים נחלקים לשתי קבוצות: אדום וכחול, כל אחת מחזיקה במקור אנרגיה שעל הקבוצה האחת לגנוב אותו תוך כדי הריסת מתקנים בבסיס של הקבוצה היריבה, ולהשתיל את מקור האנרגיה בבסיס האם. כלי הנשק, הרכבים (המשחק מציג 3 כלי רכב, והוא הראשון מהסדרה שהציג רכיבה נסיונית על כלי רכב - הבא היה Unreal Tournament 2004) ואף התנועות המיוחדות של השחקן תלויים באותה אנרגיה שניתנת לטעינה מאותו מקור. ל-Unreal Tournament 2004 יצא מוד ששחזר את מצב מרובה המשתתפים של המשחק. המשחק זכה לביקורות סבירות כאשר הממוצע באתר Metacritic עומד על 75%. הביקורות אומנם שיבחו את הגרפיקה המתקדמת של המשחק אך התאכזבו מהמשחקיות הליניארית והדי משעממת שלו, ומהעובדה שאין לו שום קשר עם סדרת Unreal פרט לחלק מהאויבים. מספר גיימרים שכן התלהבו מהמשחק, חשבו שאפיק ו-Legend עשו צעד מוטעה בכך שהחליטו למתג אותו תחת סדרת Unreal. מבחינתם זה היה יכול להיות משחק מצוין כמשחק עצמאי, אך לא כהמשך לסדרת אנריל. Unreal 2: The Awakening, באתר PCGamingWiki (באנגלית) ההרחבה למצב מרובה המשתתפים של המשחק (דורשת את המשחק המקורי) http://www.metacritic.com/game/pc/unreal-ii-the-awakening http://liandri.beyondunreal.com/Unreal_II:_The_Awakening#Reception
גריפון

המונח "גריפין" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו גריפין (פירושונים). גְריפֿון או גריפִֿין (חמורמקור) הוא חיה מיתולוגית בעלת גוף, זנב ורגליים אחוריות של אריה, וראש וכנפיים של עיט. לעיתים קרובות לגריפון יש טפרי עיט בתור רגליים קדמיות. מכיוון שהאריה נחשב באופן מסורתי למלך החיות, והעיט למלך הציפורים, בימי הביניים, נחשב הגריפין ליצור חזק ומלכותי במיוחד. מאז העת העתיקה הקלאסית, גריפינים היו ידועים בשמירה על אוצרות ורכוש יקר. הציור הראשון של הגריפון שידוע עליו כיום הופיע במצרים, בין דמויות של בעלי חיים אחרים על לוח תמרוקים משנת 3200 לפנה"ס בערך. במקדשי הקבורה של סחו-רע ושל פפי השני הוא נקרא "תשתש" (טורף, קורע) וכן נקרא גם "פתפת". בציורים הראשונים של הגריפון היו כנפיו סגורות, ורק מאוחר יותר הן צוירו פרושות. סוג אחר של גריפון שהופיע במקומות שונים בתקופה מאוחרת יותר היה בעל ראש של עוף בלתי ידוע המזכיר תרנגול. את הסוג הזה של גריפון ניתן לראות כמעט בכל האגן המזרחי של הים התיכון: מגידו בישראל, גבל בסוריה, נמרוד באשור וביוון - בדלוס, בדלפוי ובאתונה. על פי המיתולוגיה היוונית, הגריפון מתגורר בקן דמוי קן עוף, אך במקום ביצים הוא מטיל אבנים יקרות מסוג אכטיס (אגתה). הגריפונים היו מקודשים לאלה בריטומרטיס, אלת הרשתות. בארץ ישראל נמצאו כמה גריפונים כדוגמת חרפושית שנמצאה בחפירות תל מגידו ועליה ציור של גריפון בסגנון מצרי קדום. בין רגליו של גריפון זה חרות השם "חמן" בכתב עברי קדום. בערבית מכונה הגריפון "אלענקא" (בעל צוואר ארוך), והוא מקושר לפעמים עם דמות מיתולוגית יהודית – הכרוב. ציור של גריפון נמצא בדרום גרמניה על תקרת בית כנסת בעיירה הורב שליד במברג. תקרת בית כנסת זו נמצאת היום במוזיאון ישראל בירושלים ונכללת בתערוכת יודאיקה. הגריפון הופיע על רבים מהפסלים והתכשיטים מאזור חופי הים השחור ומרכז אסיה. בעולם העתיק נהגו להראות עצמות ענק ולומר כי אלו עצמות גריפון, אך ככל הנראה מדובר היה בעצמות של דינוזאורים. הגריפון מסמל את הסיטי של לונדון, ופסליו נמצאים בכל הגבולות המפרידים בין הסיטי ושאר חלקי לונדון. הוא מופיע ביצירות ספרות, ובהן "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" וספרי "דברי ימי נרניה". אויבו הגדול ביותר הוא הסוס. פסל גריפון בהולנד שני גריפונים צדים צבי - מעמד שולחני עשוי שיש מאיטליה מהמאה הרביעית לפנה"ס ראש גריפון מחיספין, רמת הגולן תגליף של גריפון במוזיאון הלאומי של תימן בעדן; שׁבּוַה (אנ'), בירת ממלכת חצרמות הקדומה בדרום ערב; אמצע המאה השלישית גרופונים אוחזים את לוחות הברית - ציור בבית הכנסת צרי גלעד בלבוב היפוגריף, יצור מיתולוגי אשר חציו גרפין וחציו סוסה. כימרה כרוב (מיתולוגיה) מדיה וקבצים בנושא גריפון בוויקישיתוף הגריפון גריפון באומנות גריפין במיתולוגיה היוונית גריפון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) זאב וילנאי, אנציקלופדית אריאל, עם עובד, עמ' 1443
רפי בלומנפלד

רפי (רפאל) בלומנפלד (1923, ברלין – 1989, תל אביב) היה מעצב פנים ישראלי. אביו קורט בלומנפלד היה מגדולי ציונות גרמניה, נשיא קרן היסוד. אמו, ז'ניה, הייתה בתו של מיכאל הורביץ, סוחר עצים נודע וציוני ותיק, ואחותה של אסתר, אשתו של משה זמורה. במהלך חייה פעלה רבות במסגרת תנועת ויצו ואף שימשה כנשיאת הארגון. לזוג נולדו שלושה ילדים: נעמי, רפאל ורחל. בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה תחילה בשכונת רחביה שבירושלים. בלומנפלד התגייס לבריגדה ולאחר שנפצע השתחרר מהשירות ופנה ללימודים אקדמיים בבית הספר לאמנות ואדריכלות באוניברסיטת קינגסטון שבלונדון. עוד בהיותו סטודנט השתתף בעיצוב הפנים של בניין שגרירות ישראל בלונדון. עם שובו ארצה התגייס ושירת בחיל ההנדסה כאדריכל. עבודתו הראשונה כעצמאי הייתה עיצוב הפנים למלון השרון שבחוף הים בהרצליה (בתכנון האדריכל זאב רכטר). לאחר מכן עיצב את מלון שרתון הישן שמצפון לגן העצמאות בתל אביב, ואת מלון נאות מדבר בבאר שבע. פתח משרד בשותפות עם האדריכל לזר חזקיה, שותפות זו החזיקה מספר שנים. ולאחר מעבר לזר חזקיה לקנדה, התחילה השותפות עם אדריכל מאיר פינצ'וק שהתקיימה עד יום מותו, אלה היו שנות פעילות גדולה באדריכלות פנים של מלונות שנבנו בקנה מידה עולמי ברחבי הארץ ואפיינה את המשרד בהתמודדות עם שפה מקומית, חומרים מקומיים, ואמנות מקומית. שיתוף פעולה עם אדריכל יהודה פייגין, עיצוב הפנים של מלונות פלזה טבריה, פלזה ירושלים, שלמה המלך אילת, ונוספים. במהלך חייו עיצב גם מבני מגורים רבים ובהם בית גיטה שרובר בירושלים, בית עמוס חורב, בית אייזיק וולפסון, דירת יצחק רבין. כמו כן עיצב מבני ציבור רבים ובהם קמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית, מבנים רבים בקמפוס מכון ויצמן ברחובות ובהם אולם ויקס, בניין וולפסון למחקר ביולוגי, מועדון סן מרטין ובית הארחה על-שם הרמן מאיר (בית צרפת). בית חולים שערי צדק, אולם המליאה במשכן הכנסת (בשיתוף דורה גד), כל-בו שלום (בשיתוף דורה גד), שגרירויות ישראל במוסקבה ובקהיר, אתר ההנצחה בגבעת התחמושת, סינמטק תל אביב, "החדר הישראלי" במרכז קנדי בוושינגטון, בית העיתונאים על שם סוקולוב (בתכנון האדריכלים שולמית ומיכאל נדלר), פנימית "כפר עופרים", וכן ספריות ציבוריות, בתי יד לבנים ועוד. בלומנפלד היה פעיל פוליטית, וממייסדי מפלגת שינוי וד"ש.
גלמפינג

גלמפינג (באנגלית: Glamping) הוא מושג בתחום תרבות הפנאי והנופש המתייחס למתקני לינה ואירוח בסגנון מחנאות מהודר בתנאים גבוהים ביותר, הממוקמים בפינות חמד בחיק הטבע. מקור המילה בהלחם המילים Glamorous (זוהר, מפואר) ו-Camping (מחנאות). עיקרה של תרבות הגלמפינג היא הענקת תנאי שהות נוחים ומפנקים בטבע במתקן אשר שומר על תחושת קרבה וחיבור מיידי לסביבה (שלא כמו בבית המלון המפריד בין האורחים לסביבתם). מציאות זו מושגת על ידי שימוש באמצעי לינה המוכרים מתחום המחנאות אשר עברו שיפורים והתאמות כדי להביאם לרמת האירוח הגבוהה של תחום הגלמפינג. אמצעי לינה אלה עשויים לכלול: אוהלי קנבס, אוהלי טיפי, אוהלי יורט, בקתות, נגררים, בתי עץ ועוד. מתקני האירוח יהיו מאובזרים במזרנים איכותיים או מיטות, בשמיכות ומצעים יוקרתיים, בריהוט נלווה בתוך יחידת האירוח ובשלל אביזרי נוחות. אתר גלמפינג יכול להיות קבוע (בדומה לבית מלון) או ארעי- כזה המוקם במיוחד לפי הזמנה- לפרק לזמן קצר ומפורק לאחר עזיבת האורחים. נהוג שאתרי הגלמפינג מציעים לאורחיהם שירותים ברמה גבוהה ביותר כולל ארוחות גורמה, משקאות ופעילויות המערבות את האורחים עם הסביבה הטבעית בה נמצא אתר הגלמפינג. ראשית הגלמפינג באירופה בתחילת המאה ה-21. עד מהרה התפשטה האופנה הזו גם לארצות הברית ואתרי גלמפינג החלו לצוץ בנקודות טבע מרהיבות ברחבי היבשת. במקביל, החלו לעלות ברשת אתרי אינטרנט העוסקים באופנת הגלמפינג. אתרים אלה כוללים אינדקסים לאתרי גלמפינג בעולם כולו, חוות דעת ועדכונים שוטפים מהנעשה בתחום. בישראל (2013) תחום הגלמפינג עדיין נמצא בחיתוליו כאשר גם מבין העוסקים בתחום התיירות, רק מעטים התוודעו למושג. עם זאת, ניתן למצוא בישראל חברות המציעות חוויות אירוח בטבע העושות שימוש במונח גלמפינג. גליה גוטמן, ‏המחנות העולים, באתר גלובס, 28 במרץ 2007 משה גלעד, ג'קוזי באוהל: טרנד הטיולים החדש של האלפיון העליון - קמפינג מעוצב, באתר הארץ, 2 במרץ 2017 איתן לשם, להרגיש בבית גם בקצה העולם: למה כולם רוצים לצאת לחופשת גלאמפינג, באתר הארץ, 26 ביוני 2019 גליה גוטמן, ‏המחנות העולים, באתר גלובס, 28 במרץ 2007
בנימין אביעד

הרב בנימין אביעד (ה'תר"ץ, 1930 – י"ט באלול ה'תשס"ד, ספטמבר 2004) היה רב מועצה אזורית שפיר וחבר מועצת הרבנות הראשית. נולד בשנת 1930 בסלוניקי שביוון לאברהם ורג'ינה אלבלה. בגיל צעיר עלה לארץ ישראל וגדל בתל אביב. למד בצעירותו בישיבת "כפר הרואה" אצל הרב משה צבי נריה. לאחר מכן נסע ללמוד בירושלים אצל הרב יעקב כלאב בישיבת משכן ישראל ששכנה במכון הארי פישל, תוך שילוב בלימוד בישיבת מרכז הרב, שם נמנה עם תלמידיו המובהקים של הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב דוד כהן המכונה "הרב הנזיר". היה חבר בגרעין ו' בתנועת בני עקיבא שנמנו על מגיניה של ביריה הגלילית הסמוכה לצפת, שבימים האחרונים לשלטון המנדט בארץ הייתה אחד מסמלי המאבק של היישוב להרחבת גבולות ההתיישבות ולקביעת גבולותיה של הארץ. הרב נשא לאשה את חנה לבית גלר ועבר להתגורר ביישוב משואות יצחק בדרום. טרם היכנסו לתפקיד רבני, שימש הרב אביעד כמורה ללימודי קודש בבית הספר האזורי בשפיר, בו הייתה חווה חקלאית. לאחר זמן פנה אליו ראש המועצה האזורית שפיר משה מושקוביץ והציע לרב לקבל על עצמו את תפקיד הרב האזורי במועצה. הרב כיהן כרב מועצה אזורית שפיר במשך ארבעים ושש שנה (ה'תשט"ו–ה'תשס"א; 1955–2001). הרב השגיח על לימוד הצעירים והפנה אותם ללימודי מקצועות הרבנות כשחיטה ומילה על מנת שבבוא הזמן יהיו לעזר למנהיגים הרוחניים והרבנים המבוגרים. בימי החול היה הרב עובר בין מושבי האזור לצורך מלאכתו רכוב על ווספה ומשום כך זכה לכינוי "הרב על הווספה" וכן לכינוי "הרב הנודד". במסגרת תפקידו הקים ביישוב אבן שמואל כולל אברכים להשתלמות רבני ושוחטי האזור. במסגרת הכולל התקיים "בית-ועד" שבו התוועדו מדי יום שלישי רבנים כדי ללמוד תורה וללבן סוגיות והלכות בתורה שבעל-פה. בין הרבנים שהשתתפו ב"בית-הוועד": הרב מרדכי אליהו, הרב חיים דוד הלוי, הרב יוסף שרביט רבה של אשקלון והרב שבתאי בן חיים רב אזורי של מועצה אזורית לכיש. בשנת ה'תשל"ג (1973), בזמן כהונתם של הרבנים הראשיים הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף, נבחר למועצת הרבנות הראשית לישראל. חתנו הוא הרב שלמה בן אליהו – רבה של מועצה אזורית מטה אשר. הרב אביעד נפטר בי"ט באלול ה'תשס"ד. על הרב בנימין אביעד זצ"ל, באתר מורשת שבילין [ה, יד-טו], אייר תשכ"ו, עמ' קסח יעקב אבן חן, 'תולדות הרבנות הראשית לתקופותיה', בתוך: הרבנות הראשית לארץ ישראל, (איתמר ורהפטיג ושמואל כץ - עורכים), כרך ג, היכל שלמה תשס"ב, עמ' 1116
מגדל הרסט

מגדל הרסט (באנגלית: Hearst Tower) הוא בניין משרדים הממוקם ליד כיכר קולומבוס במידטאון מנהטן, מנהטן, ניו יורק סיטי, ניו יורק. במגדל 42 קומות בגובה 182 מטרים והוא ממוקם מול הסנטרל פארק. הבניין המקורי כלל שש קומות והושלם בשנת 1928. בהמשך, על בסיסו ובהמשכו נבנה מגדל חדש. זהו המטה העולמי של תאגיד הרסט תקשורת ומשמש מגדל משרדים של תאגידי תקשורת המונים אחרים בנוסף. לשם בנייתו השתמשו רבות בחומרים ממוחזרים ובזמן אכלוסו נעשה בו שימוש במיחזור מים ובייצור אנרגיה תרמית. בנייתו עלתה כ-500 מיליון דולר. בשנת 2008 זכה הבניין בפרס הבין-לאומי לרבי-קומות. מדיה וקבצים בנושא מגדל הרסט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מגדל הרסט מגדל הרסט, באתר גורדי השחקים העולמי (באנגלית)
אביעד

אֲבִיעַד הוא שם פרטי תנכ"י ושם משפחה ישראלי. האם התכוונתם ל... בנימין אביעד – רב המועצה האזורית שפיר וחבר מועצת הרבנות הראשית ג'נט אביעד – סוציולוגית ואשת חינוך ישראלית, ילידת ארצות הברית ישעיהו וולפסברג-אביעד – רופא ילדים, רב, סופר-פובליציסט ודיפלומט ישראלי מיכל אביעד – במאית, תסריטאית ומפיקה ישראלית אישים ששמם הפרטי הוא אביעד