laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'פרי דונובן

ג'פרי דונובן (אנגלית: Jeffrey Donovan; נולד ב-11 במאי 1968) הוא שחקן ובמאי טלוויזיה אמריקאי. מוכר בזכות תפקידו הראשי בכמייקל ווסטון בסדרת דרמת הפעולה "סוכן מחוק" ובזכות הופעותיו בסרטים "ההחלפה", "ג'יי. אדגר", "פרויקט המכשפה מבלייר 2" ו"סליפרס". דונובן נולד בעיר אמסבארי שבמסצ'וסטס וגדל לצד אמו החד הורית ושני אחיו. למד ב"אוניברסיטת ברידג'ווטר" לפני שהועבר לאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, משם סיים עם תואר בתיאטרון. לאחר מכן נסע לניו יורק כדי להרוויח תואר מ"בית הספר לאומנויות טיש" שבחסותו של "אוניברסיטת ניו יורק". בשנת 1995, הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "Throwing Down", והתארח בפרק בסדרה "חוק וסדר". ב-1996, הוא התפרסם בדרמה של בארי לוינסון "סליפרס" בתפקיד הסוהר המתעלל הנרי אדיסון. בין השנים 1998–1997, הופיע בשלושה פרקים בסדרת הדרמה המצליחה "המתחזה". ב-1999, התארח בשני פרקים בסיטקום "ספין סיטי". בשנת 2000 כיכב דונובן בתפקיד ראשי בסרט האימה "פרויקט המכשפה מבלייר 2" בתור ג'פרי פטרסון, המדריך של הסטודנטים לקולנוע, ושיחק בסרט "פתיון". בשנת 2004 שיחק בתפקיד ראשי לצידה של ורה פרמיגה בסדרת הדרמה שהפיק כוכב הקולנוע ברוס ויליס "לגעת ברוע". ב-2005 הופיע בתפקיד קטן בקומדיה "היצ'" והתארח בשני פרקים בסדרה "CSI: מיאמי". ב-2006 שיחק לצידה של כוכבת הקולנוע אשלי ג'אד בסרטה הראשון של השחקנית ג'ואי לורן אדמס "השכם בבוקר". בשנת 2007 התפרסם בתפקיד המרגל מייקל ווסטון בסדרת דרמת הפעולה "סוכן מחוק", דונובן שיחק בתפקיד במשך שבעת עונותיה והיה שותף בפועל להפקה של 30 פרקים. באותה שנה הצטרף לעונה השישית של סדרת הפשע "ג'ורדן" בתפקיד הפרקליט ויליאם אייברס. ב-2008 שיחק בסרטו של קלינט איסטווד "ההחלפה" בתפקיד קפטן ג'יי. ג'יי גונס, המפקד במחלקה לטיפול בקטינים של משטרת לוס אנג'לס. ב-2011 נבחר פעם נוספת על ידי איסטווד להופיע בסרטו "ג'יי. אדגר" לצידם של לאונרדו דיקפריו ונעמי ווטס בתפקיד הפוליטיקאי רוברט קנדי. באותה שנה, גם ביים והפיק את סרטו הראשון "סוכן מחוק: נפילתו של סאם אקס" בכיכובו של ברוס קמפבל. בשנת 2015, דונובן שיחק בסדרה "פארגו", ובסרט "סיקאריו". בין השנים 2016–2017, שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "עין הרע. ב-2017, שיחק בסרט "מעל החוק". בשנת 2019, שיחק בסרטים "לוסי בשמיים" ו"משפטו של טד בנדי" בכיכובו של זאק אפרון ודובב את דמותו של סטיב בסרט ההנפשה "וונדר וומן: השושלת ממשיכה". בשנת 2020, שיחק סוכן FBI בסרט "גנב עם כבוד" בכיכובו של ליאם ניסן. ב-2021, שיחק בסרט "שומר טינה" והתארח בפרק בסדרה "בלתי מנוצח". במסגרת לימודיו הוציא דונובן חגורה שחורה בקראטה, בנוסף עוסק גם באמנויות הלחימה אייקידו וג'ו ג'יטסו ברזילאי. בשנת 2009 הוא נעצר בעוון נהיגה תחת השפעת אלכוהול. באוגוסט 2010 התארס דונובן עם הדוגמנית מישל וודס. הם התחתנו ב-25 באוגוסט 2012. בתם קלייר, נולדה בדצמבר אותה שנה. ב-2014, נולד בנם לוקאס וב-2017, נולדה להם בת נוספת. מדיה וקבצים בנושא ג'פרי דונובן בוויקישיתוף ג'פרי דונובן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'פרי דונובן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'פרי דונובן, באתר AllMovie (באנגלית) ג'פרי דונובן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'פרי דונובן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
הרכבת התחתית של פיונגיאנג

הרכבת התחתית של פיונגיאנג (בהאנגול: 평양 지하철도) היא מערכת הסעת המונים אשר פועלת בבירת קוריאה הצפונית, פיונגיאנג. הרכבת התחתית נחנכה בשנת 1973 בידי הרודן קים איל-סונג והיא בנויה משני קווים הנחצים בתחנת מעבר יחידה. שני הקווים הנמתחים לאורך כולל של 22 קילומטרים יוצרים יחד מערכת של 17 תחנות אשר ממוקמות בצד אחד בלבד של נהר טאדונג החוצה את העיר. על פי הערכות שונות המערכת משרתת בין 300,000 ל-700,000 נוסעים ביום. קיימות תוכניות לבניית קו רכבת שלישי אך הן נדחות כל העת עקב קשיים כלכליים. בניית הרכבת התחתית החלה בשנת 1968, יש הטוענים כי הסיבה לכך הייתה קנאה בקוריאה הדרומית אשר החלה לקדם ברצינות תוכניות דומות לבניית רכבת תחתית בסיאול. במהלך הבניה בשנת 1971 קרתה תאונה חמורה כאשר עקב כשל תכנוני קרסה המנהרה העוברת מתחת לנהר טאדונג ועל פי דיווחים גרמה למותם של כמאה איש. עקב תאונה חמורה זו נזנח הניסיון לחבר בין שני חלקי העיר בעזרת הרכבת התחתית והיא עוברת רק מצד אחד של הנהר. הקו הראשון של הרכבת נחנך בשנת 1973 והקו השני נחנך בשלבים בין השנים 1975 ו-1978. בשנת 1987 הקו הוותיק הורחב בשתי תחנות נוספות ואלה הן התחנות היחידות שאליהן מותרת הכניסה לאזרחים זרים, כמובן שבליווי נציגי המפלגה. במהלך הביקורים השונים נצפו אותם פרצופים של נוסעים ברכבות וכן אותם מספרי רכבת, מה שאומר שייתכן וכל החשיפות לתקשורת היו מבוימות בידי השלטון. בנוסף למערכת הקווים אשר ידועה לעיתונאים הזרים, ישנן עדויות כי קיימים קווים נוספים לשימוש צבאי בלבד בדומה למטרו 2 המוסקבאי. נסיעה אחת ברכבת עולה כ-5 וון צפון קוריאני השקולים לכעשרים אגורות, מה שעושה אותה לרכבת התחתית הזולה בעולם. בתחנות הפתוחות לזרים ניכרת השקעה רבה בעיצוב והן כוללות נברשות מפוארות, ציורי קיר ומזכירות באופן כללי את תחנות הרכבת התחתית של מוסקבה. על שאר תחנות הרכבת התחתית המידע מועט ונראה שהן אפלות הרבה יותר מהתחנות הפתוחות לזרים משיקולי חיסכון באנרגיה. כל תחנות הרכבת התחתית בנויות בעומק רב מתחת לאדמה, לעיתים יותר מ-100 מטרים, מה שהופך אותה לרכבת התחתית העמוקה בעולם. ייתכן כי הסיבה לעומק יוצא דופן זה היא הכוונה לחבר באמצעותה בין מתקנים צבאיים הממוקמים בבירת קוריאה הצפונית, מה שמחייב חסינות מפני הפצצות. סיבה אפשרית נוספת היא כוונת המתכננים, שהרכבת תעבור מתחת לנהר טאידונג העמוק (תוכנית שלא יצאה אל הפועל). השמות של תחנות הרכבת התחתית לא משקפים את מיקומם הגאוגרפי; הן נקראות על שם מושגים בתורת הג'וצ'ה, שהומצאה על ידי השליט הראשון של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג, ועומדת בלב שיטת המשטר במדינה; יוצאת דופן היא התחנה הממוקמת ליד שער הניצחון של פיונגיאנג ונקראת בהתאם "קאיסון" (ניצחון). לאחר חנוכת הרכבת, הציוד הנייד הורכב ממערכים מסוג DK4 אשר נבנו בסין, אם כי המשטר הצפון קוריאני טוען שהם יוצרו בארצו. בשנת 1998 חלק מרכבות אלה הוחזרו לסין ושירתו תקופה קצרה ברכבת התחתית של בייג'ינג. במקום הרכבות הסיניות רכשה קוריאה הצפונית מגרמניה מערכים משומשים אשר שירתו ברכבת התחתית של מזרח ברלין. כתב של ה-BBC אשר הצליח בשנת 2000 לבקר בעיר ללא ליווי נציגי השלטון טען שראה בשירות "קרונות מזרח גרמניים ישנים אשר עדיין היו מכוסים בגרפיטי גרמני". בכל קרון מופיעים דיוקניהם של קים איל-סונג וקים ג'ונג איל. רכבות בקוריאה הצפונית מדיה וקבצים בנושא הרכבת התחתית של פיונגיאנג בוויקישיתוף ynet II Daniel Edelson, An Israeli's Journey to North Korea http://www.pyongyang-metro.com/ אתר ברוסית BBC News | FROM OUR OWN CORRESPONDENT | Life in Pyongyang
מי יעודד את רשוש?

מי יעודד את רשוש? (בשוודית: Vem ska trösta knyttet?) הוא ספר תמונות מאת המחברת השוודית-פינית טובה ינסון. הספר פורסם לראשונה בשנת 1960 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו ספר התמונות השני בסדרת ספרי התמונות של המומינים. הספר תורגם לעברית ב-1977 על ידי ויויאן ברסקי בהוצאת הדר. ב-2015 הופיע בהוצאת קרן בגרסה עברית חדשה, בכותרת "מי ינחם את קטנטן", בתרגום דנה כספי ובעיבוד צור ארליך. עלילת הספר מתמקדת ברשוש (בגרסה החדשה: קטנטן), יצור קטן שחי לבדו, ובבדידות רבה, בבית גדול. רשוש חושש מאוד לצאת לעולם ולהתידד עם תושבי עמק המומינים. רשוש הבודד מחליט לבסוף לצאת למסע בעולם במטרה למצוא חבר. במהלך מסעו פוגש רשוש במר המיולין, בשמנטפים, ברשללנים, בגברת פילניוק (בגרסה החדשה: פיליפיונקה), אך בשל ביישנותו הרבה איננו מנסה להתיידד עימם. בחלקו השני של המסע רשוש מגיע לחוף הים, שם הוא מוצא מסר בבקבוק שנכתב על ידי מיפל (בתרגום החדש: ילדה ושמה זוטית) שנלכדה בידי מפלצת הגרוק ואשר מרגישה אף יותר בודדה מרשוש. בעקבות כך רשוש אוזר מספיק אומץ כדי לצאת למסע מעבר לים, להביס את הגרוק ובסופו של דבר להציל את מיפל/זוטית. בשנת 1980 הפיק הבמאי השוודי יוהאן הוגלבק (Johan Högelbäck) סרט אנימציה שוודי בשם "Vem ska trösta Knyttet?" באורך 22:50 דקות המבוסס על עלילת הסיפור. העיבוד הטלוויזיוני השוודי של הספר "Vem ska trösta Knyttet?" (ברוסית) סקירה באתר הגארדיאן - פורסם ב-31 באוקטובר 2003 (באנגלית) מיה וינשטוק, טובה ינסון: סובלנות וטוב לב בעמק המומינים, באתר ynet, 14 באוקטובר 2015 Финские и шведские мультфильмы о муми-троллях | Муми-Тролли
אולר

אולר הוא סכין מתקפלת עם להב אחד או יותר, שמותאם לנשיאה בכיס. אורך להבי האולר יכולים לנוע בין 2 ס"מ עד 30 ס"מ[דרוש מקור]; אורך להב טיפוסי הוא 5–15 ס"מ. אולרים הם כלים רב שימושיים, וניתן להשתמש בהם למטרות רבות, כגון חיתוך מזון, פתיחת מעטפות, חיתוך חבלים, ואף ככלי להגנה עצמית. רבים מהאולרים מאובזרים, בנוסף לסכין, גם בכלים אחרים כגון מספריים, פותחן בקבוקים ופחיות, חולץ פקקים, פצירה ועוד. המילה אולר נזכרת לראשונה בלשון חכמים אך לא ברור מה מקורה. הלהבים המתקפלים הראשונים יוצרו על ידי נפחים אירופאים באמצע המאה ה-18 והם שימשו ככידונים מתקפלים על תותחים ומרכבות. באמצע המאה ה-19, נוצרו הדוגמאות האמיתיות הראשונות של אולרים. ובדיוק כמו היום, היו מגוונים בדגמים ובאיכות. בעוד שחלקם היו סכינים קלאסיות עם ידיות עץ ולהבי ברזל, אחרים היו קלאסיים ויקרים יותר, עם חיזוקים מסגסוגת כסף וידיות איילים. במהלך המאה ה-19, ייצור האולר נעשה נפוץ יותר. אומנים צרפתים, ספרדים ואמריקאים החלו כולם להתחרות עם הקישוטים הייחודיים שלהם ושימושים מעשיים חדשים. מלבד השימוש ככלי וכלי נשק, האדמירל הצרפתי d’Estaing השתמש בסכינים שנעשו במיוחד בספינתו שיכולים לשמש גם כסכו"ם. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, ייצור האולרים נעשה מתועש. מה שהביא למגוון רחב של דגמים שונים ולעלות נמוכה יותר, מה שהפך את הסכינים הללו לפופולריים עוד יותר. בשנות ה-50, האולרים היו נפוצים בכל מקום. יצרנים ברחבי העולם מכרו את הדגמים שלהם, בעיקר פרסמו אותם כאולרי כיס מעולים עבור חקלאים, ציידים וחוואים שזקוקים לכלי חיצוני קומפקטי, מהיר ורב-תכליתי. בעוד שבאמריקה Schrade היה היצרן המוביל של האולרים, חיילים שהגיעו מאירופה הביאו סוויץ' איטלקי אטרקטיבי בשם סטילטו. קונים אמריקאים היו מסונוורים מההמצאה האיטלקית הזו בדיוק בגלל שהיא לא הייתה מעשית כמו הדגמים האמריקאים. במקום להב חיתוך חד, סטילטו תוכנן כנשק התקפה - מחודד ומאיים. עם זאת, ב-1950 העיתון היומי האמריקאי הפופולרי Women's Home Companion פרסם מאמר בשם "הצעצוע שהורג". האולרים הוגדרו כאשם העיקרי בבעיה עם עליית רמות הפשיעה שיצאה מכלל שליטה. מחבר המאמר ג'ק האריסון פולק תיאר את האולרים כמסוכנים כמו אקדחים ואמר שהם נועדו לאלימות ולשימוש על ידי חברי כנופיה. לא עבר זמן רב עד שאחרים קפצו על העגלה והצטרפו לתעמולה נגד אולרים, במהלך שנות ה-50, פרסומים רבים אחרים פרסמו מאמרים בגנות אולרים ככלי נשק מרושעים, קטלניים וקראו לחוקים חדשים שיאסרו על השימוש בהם. בניגוד לסכין, אולר הוא לרוב מכשיר המותר לנשיאה מבחינה חוקית. לעיתים, קיימות מגבלות שונות על גודל הלהב, ותכונות אחרות, כגון היכולת לנעול את הלהב כאשר הוא פתוח, כדי להבטיח שלא יוכל לשמש ככלי נשק מסוכן. בחוק הישראלי נשיאת אולר מותרת. אולר מוגדר כסכין מתקפלת שאורך להבה אינו עולה על עשרה סנטימטרים ושלא ניתן להפכה, בעזרת קפיץ או באמצעי אחר, לסכין שלהבה קבוע. למרות זאת, יש איסור לשאת אולר במקומות כגון מוסדות חינוך, בתי אוכל, מועדונים, אולמי משחקים, מגרשי ספורט ומקומות בהם נערכים מופעים. אולר שווייצרי לדרמן אולר קפיצי הניו יורק טיימס, עכשיו "הסכין של המיעוטים" חוקית, באתר הארץ, 7 ביוני 2019 משנה, מסכת כלים, פרק י"ב, משנה ח' Our Family, Knife Talk: The Dagger of Admiral d’Estaing, Knife Talk, ‏2014-10-27 Leonid Lee, Stiletto Switchblades…a Brief History., Medium, ‏2017-02-07 (באנגלית) https://www.bklynlibrary.org/blog/2015/04/03/toy-kills חוק העונשין (תיקון מס' 33), התשנ"א-1991, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה ספקטור (קצין)

משה ספקטור (11 באפריל 1942 – 17 בינואר 2024) היה תת-אלוף בצה"ל והמנכ"ל הראשון בעיריית פתח תקווה. משה ספקטור נולד בשנת 1942 באזור קייב. עלה לישראל ב-1949. ב-1960 התגייס לצה"ל לחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה וביצע מספר תפקידי פיקוד ובהם מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון). לאחר מלחמת ששת הימים מונה למפקד סיירת גולני. לאחר מכן שירת כסמג"ד בחטיבה. בשנים 1969–1970 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. לאחר מכן, והוא כבר רב-סרן, הוצב באגף מבצעים. בשנת 1972 שירת כמפקד פלוגה בבה"ד 1. במלחמת יום הכיפורים היה מפקד סיירת שקד, פרוסה בחצי האי סיני בקו המוצבים, בין היחידות שניסו לבלום את הצבא המצרי בימי הלחימה הראשונים וספגה אבדות רבות. כוח מן היחידה, בפיקודו של ספקטור, לחם תחת פיקוד חטיבה 14 בקרב החווה הסינית, בצליחת תעלת סואץ ובקרב על מתחם אורחה. בהמשך שירת כמפקד חטיבה 5. לאחר מכן פיקד על חטיבת ביסלמ"ח. בהמשך הועלה לדרגת תא"ל ובשנים 1982–1985 שירת כמפקד אוגדת יהודה ועסק בהסבתה לאוגדת שריון. לאחר מכן מילא תפקיד פיקודי בפיקוד הצפון. בשנת 1988 השתחרר מצה"ל. לאחר שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל הראשון בעיריית פתח תקווה. תפקיד זה מילא במשך 15 שנים ולאחר מכן שימש כ־13 שנים כיועץ ראש העיר לנושאי תשתיות מוסדות חינוך ונוער. בשנת 2022 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "משה ספקטור – קצין וג'נטלמן". קיבל את אות יקיר העיר פתח תקווה. ב-17 בינואר 2024 נפטר בגיל 81. משה ספקטור באתר "50 שנה למלחמת יום הכיפורים" של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון רן אדליסט, "האנציקלופדיה לצבא וביטחון – 'צה"ל בחילו'", הוצאת רביבים (מהדורת מעריב), 1983, כרך 14 – "סיירות ומיעוטים", עמודים 35–36 תא"ל ספקטור משה(הקישור אינו פעיל), באתר אוגדת יהודה משה ספקטור (1967–1968), באתר גדוד הסיור של חטיבת גולני משה ספקטור - קצין וג'נטלמן משה ספקטור (1967-1968), באתר גדס"ר גולני מורשת, בפורטל סיירת שקד 424 אמציה חן, מלחמת יום כיפור - אז והיום, באתר חדשות מחלקה ראשונה, 19 באוקטובר 2005 צליחת התעלה וכיבוש מתחם "אורחה" ו"סרפאום" - 19.10.73, באתר הרשמי של חטיבה 14 תא"ל ספקטור משה, באתר אוגדת יהודה מתן דויטש, הבולדוזר של פתח תקוה הלך לעולמו: "אבא היה גאה בעיר", באתר mynet‏ פתח תקוה, 18 בינואר 2024
האל גריר

הרולד אוורט גריר (באנגלית: Harold Everett Greer;‏ 26 ביוני 1936 בהנטינגטון, וירג'יניה המערבית - 16 באפריל 2018), היה כדורסלן אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1958–1973. למד בחטיבת ביניים ובבית הספר התיכון דאגלס שבהנטינגטון. למד באוניברסיטת מרשל שבהנטינגטון, ורשם ממוצעים של 19.4 נקודות ו-10.8 ריבאונדים למשחק כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה. בדראפט ה-NBA‏ לשנת 1958 נבחר בבחירה ה-13 על ידי סירקיוז נשיונלס. גריר שיחק עבור סירקיוז במשך חמש עונות והעלה את ממוצע הנקודות שלו עד ל-19.6 נקודות למשחק בעונת 1960/1961, במהלכה נבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר. ב-1963 עברו הנשיונלס לפילדלפיה והפכו לפילדלפיה 76', שם התפרסם גריר כחברו לקבוצה של וילט צ'מברלין וכיכב בקבוצה החזקה של עונת 1966/1967 שזכתה באליפות, ובכך סיימה את רצף שמונה האליפויות הרצופות של בוסטון סלטיקס. ב-15 המשחקים של פילדלפיה בפלייאוף של אותה השנה הוביל גריר את קבוצתו עם 27.7 נקודות למשחק. לגריר הייתה טכניקה ייחודית לקלוע מהעונשין: הוא היה זורק מהקו בג'אמפ שוט, טכניקה שהתגלתה כיעילה להפליא. בתקופתו ב-NBA נחשב לאחד הגארדים הבולטים בליגה, לצד אוסקר רוברטסון וג'רי וסט. גריר שיחק 10 פעמים במשחק האולסטאר של ה-NBA ונבחר ל-MVP של האולסטאר ב-1968 כשקלע 8 מ-8 מהשדה בדרך ל-21 נקודות, כש-19 מהן נקלעו באותו הרבע, שיא חדש לזמנו. כמו כן נבחר גריר לחמישייה השנייה של העונה שבע פעמים ברציפות (1963–1969) וקלע למעלה מ-20,000 נקודות לאורך הקריירה. נכון לשנת 2017 מוביל גריר את שחקני פילדלפיה בכל הזמנים במספר משחקים (1,122), דקות משחק (39,788) ונקודות (21,586). עיר הולדתו כיבדה אותו כשקראה לכביש ראשי בווירג'יניה המערבית שדרות האל גריר. גריר הוא הספורטאי היחיד מווירג'יניה המערבית שזכה להיכלל בהיכל התהילה של ענף ספורט מרכזי. מדיה וקבצים בנושא האל גריר בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר היכל התהילה של הכדורסל פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל, באתר ESPN Hoopedia bio מידע נוסף באתר hoopedia פרופיל השחקן באתר ה-NBA
יותם (מיצב)

"יותם" הוא מיצב מעשה ידי האמן גדעון גכטמן לזכרו של יותם בנו. ב-7 בפברואר 1998 נפטר בנו של גכטמן, יותם, ממחלה אוטואימונית מסוג טקיאסו. מחלה זו התגלתה עת יותם היה בן שש, והוא נפטר בגיל 26. המיצב הוצג לראשונה בשנת 1999 במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. בשנת 2000 הוצג המיצב בגלריה העירונית לאמנות של רחובות ובמשכן לאמנות עין חרוד. יצירה זו מהווה המשך ופיתוח של היצירה "מאוזוליאום" אותה מציג גכטמן החל משנות ה-80 של המאה ה-20. את היצירה אצר האמן משה ניניו, חבר קרוב של גכטמן. את פני הנכנסים לחלל התערוכה קיבל פוחלץ של טווס, המסמל באיקונוגרפיה נוצרית את הנצח שלאחר המוות, הטווס הועמד על כן שיש. בהמשך המיצב ראה הצופה ריהוט הלקוח מתחום הרפואה והקוסמטיקה. בחדר מוצבים שולחנות טיפול לבן וארונות מגירות לבנים, כדוגמת אלא המצויים בחדרי חולים בבית חולים; כל רהיטים אלה ניצבים על גלגלים. על עמודי נירוסטה תלויים תצלומים של חלקי גוף. כמו כן מוצבים ביצירה פרגוד בית חולים, אקווריום ועגלת משחק העשויה שיש בצבע אדום, וכן מגבות ועליהן שם הבן. המיצג כוללת תצלומים מחדר האשפוז של יותם, ויציקות רגליים שלו בגבס. המראה הלבן של היצירה נועד לעורר הרגשה "סטרילית" של הצופה, בדומה להרגשה המתקבלת בבית חולים. בתוך ארון המגירות מוצגים תצלומים של קברו של הבן יותם וארבעה תצלומי שיש שונים (תצלום היצירה "כד", תצלום של שיש אמיתי בקניון מראשון לציון ותצלום פורמייקה דמוית שיש). הארון מיועד להיות ארכיב המציג את זכרונות העבר של האמן ושל הבן. השימוש בשיש כמשטח לתצלומים מיועד להזכיר מצבות בבית קברות, וכן השיש משמש לרוב לפיסול מונומנטלי והנצחה מיועד לעורר אסוציאציה זו אצל הצופה. תצלום הבן מופיע כשהוא חקוק על אבן בזלת שחורה. בארונית אחרת שלוש מגירות המציגות עבודות קודמות של האמן: בעליונה שבהן חצץ של אבן בזלת בדרגות שונות של ריסוק (מאבק ועד אבני חצץ גדולות); באמצעית כפיסי עץ בדרגות שונות של ריסוק (נסורת וכפיסים גדולים יותר); ובתחתונה חבל שלם, וכן חבלים המופרדים לסיבים הולכים וקטנים. ארון מגירות זה מציג פירוק ודיקומופזיציה של חומר למרכיביו, ומסמל כיליון ומוות. הגוף המרכזי של היצירה, שניצב במרכזה, הוא האקווריום. באקווריום יש מספר חפצים ובהם אבנים וקונכיות על קרקע של חצץ, פירות, צמחים מפלסטיק ואבנים מפלסטיק. חלק מהחפצים מונחים על קרקעיים האקווריום וחלקם צפים במים. העדרם של דגים באקווריום והחפצים הדוממים השקועים או צפים בו נועדו לעורר בצופה הרגשה של כיליון - מצב הופכי לאקווריום בו הדגים והצמחים החיים. בועות המוזרמות לאקווריום יוצרות בו תנועה, אשר נועדה להזכיר לצופה את מחזור הדם. בסרטון וידאו המוצג במסגרת היצירה נראה גכטמן כמעין איש מעבדה כשהוא שוקל אותיות עשויות שיש - המרכיבות את שמו של בנו, ואשר לכאורה נוסרו מלוח השיש של המצבה של הבן. גכטמן מפורר אותן ומאכסן את המרכיבים במבחנות זכוכית. עגלת הצעצוע מסמלת את משחקי הילדים של הבן מחד, ומאידך, עצם היותה עשויה שיש נועד להזכיר כירכרת קבורה. מדיה וקבצים בנושא יותם בוויקישיתוף תיאור היצירה והקשר בינה לבין יצירות אחרות של האמן, ובהן היצירה "חשיפה" יניב יהודה אייגר, גכטמן עשה למוות את המוות, באתר nrg‏, 12 בינואר 2009 אלי ערמון אזולאי, גדעון גכטמן, בן חורג לאמנות הישראלית, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2009 ynet, האמן גדעון גכטמן הלך לעולמו, באתר ynet, 27 בנובמבר 2008 סטודיו, מגזין לאמנות, דצמבר 2004, גיליון 157, עמ' 13 - 14
חשיפה (מיצב)

חשיפה היא מיצג של האמן הישראלי גדעון גכטמן שהוצגה בשנת 1973 בגלריה יודפת. עבודה פרובוקטיבית זו נוצרה בעקבות ניתוח לב שעבר האמן, ולאחר שהתגלה שבנו בן השש, יותם, חולה במחלה נדירה. היצירה נחשבה חושפנית ונועזת ביותר ביחס לתקופה בה הוצגה. היצירה התייחסה לפרוצדורות הרפואיות ולבדיקות שעבר האמן, וכללה שחזור של ההליכים שבהם התכונן לניתוח הראשון שבו עבר. יצירה זו נחשבת לאחת התערוכות המושגיות הראשונות שנערכו בישראל. במסגרת המיצג הוצג וידאו של גכטמן כשהוא מגלח את שיער ראשו ובהמשך את כל שיער גופו (החל מהגבות ועד שער הערווה), קופסאות עשויות פרספקס ובהם שיער האמן המגולח, תצלומים של גכטמן בעירום מלא, תצלומי רנטגן של לב האמן, וכן תצלומים של המיטה בה אושפז, של הרופאים והאחיות שטיפלו בו, ומסמכים דמוי מסמכים רפואיים, שהכין האמן, ואשר לכאורה מציגים את מצבו הרפואי (המסמכים משייכים את מצב ליבו של האמן ליחס של הורי האמן אליו, ולהזנחה שהם הזניחו אותו). עוד כולל המיצג צנצנות של תרופות, כלים המכילים שתן של האמן, וברקע נשמע צליל דופק ליבו של גכטמן (שהוקלט על ידי אשתו). יגאל צלמונה תיאר את המיצב במילים אלה: "זו היתה עבודה שלא כולנו תפשנו את החשיבות שלה מהרגע הראשון, אך היא היתה מדהימה בתהודה שלה והתבררה כמהפכנית בתולדות האמנות. לא מפני שגכטמן עסק באמנות מושגית, כי עבודות מושגיות כבר הכרנו, אלא בשל הניתוח של הגוף הציוני הישראלי החדש. הדיבור הזה - אני חולה, אני פגום - חוזר לגוף היהודי הישן. זה היה מהלך חשוב ומרתק, עם הקשר שלו לשואה. הידיים המורמות הפוכות למה שהכרנו וגדלנו עליו. זו הצגה של החולשה. כל העבודה מבוססת על כך שבימיו בקיבוץ הוא הסתיר את העובדה שהיה חולה, וזה גם מה שחיזק את המחלה שלו". — יגאל צלמונה משה נתן כתב בעיתון מעריב על היצירה: המוזר הוא אחרי כל ה'חשיפה' הזאת - חשיפה שאין בה מאומה מן הכוח היוצר - אנו יודעים מעט מאוד על המחלה של גדעון גכטמן...דהיינו: מה קרה לו במעמקי נפשו? אילו מחשבות חלפו במוחו באותם ימים שלפני הניתוח ואחריו? מה פניה של אימת המוות? על שאלות אלה לא בקבוקי כדורים ולא צנצנות שתן יכולים לענות, אלא יצירה שחוללה אותה 'רוח הבוראת' של האמן". — משה נתן, מעריב האוצרת שרה בריטברג סמל סבורה כי מדובר ביצירת בעלת חשיבות רבה ביותר: היום אפשר לומר שזו היתה אחת מהתערוכות הרדיקליות ביותר של הזמן הרדיקלי ההוא, וגם מהתערוכות השלמות ביותר של גדעון עצמו. בזמנו, נדמה לי, היתה בעיקר מבוכה. לא עיכלתי את מה שנראה לי אז כאקט אקסהיביציוניסטי: חשיפת המחלה והניתוח בפרהסיה, צילומי העירום הרבים של גדעון עצמו. מסמכים רפואיים מתוך "חשיפה" חשיפה (מראה הצבה) חשיפה (מראה הצבה) חשיפה (מראה הצבה) חשיפה (מראה הצבה) תצלום מתוך וידאו מדיה וקבצים בנושא חשיפה בוויקישיתוף יניב יהודה אייגר, גכטמן עשה למוות את המוות, באתר nrg‏, 12 בינואר 2009 דנה גילרמן, אתם לא רואים שאני הולך באוויר, באתר הארץ, 31 במאי 2007 אלי ערמון אזולאי, גדעון גכטמן, בן חורג לאמנות הישראלית, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2009 תיאור היצירה באתר מוזיאון חיפה לאמנות
דנה רון

דנה רון גולדרייך (נולדה בשנת 1964) היא מדענית בתחום מדעי המחשב, פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב. רון היא אחת המייסדות של תחום בדיקת תכונות מדגמית ונמנית עם החוקרים המובילים בתחום. דנה רון נולדה בארצות הברית בעת שהוריה, פרופסור עמירם רון ופרופסור ארזה רון, שהו שם בלימודים. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים. סיימה תואר ראשון במדעי המחשב ופיזיקה (בהצטיינות) בשנת 1987, ותואר שני במדעי המחשב (בהצטיינות) בשנת 1989. עבודת הדוקטורט שלה, אותה סיימה בשנת 1995 בהנחייתו של פרופ' נפתלי תשבי, היא בנושא "Automata Learning and its Applications". בין השנים 1995–1997 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת MIT. הייתה עמיתת מחקר במכון Bunting‏ (1997/8) ובמכון Radcliffe של אוניברסיטת הרווארד (2003/4). בשנת 1998 הצטרפה לסגל המחלקה להנדסת חשמל של אוניברסיטת תל אביב. בשנת 2000 קודמה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2004 מונתה לפרופסור חבר, ובשנת 2009 מונתה לפרופסור מן המניין. בשנות הלימודים תשע"ב ותש"ף הייתה מדען אורח באוניברסיטת קולומביה. תחומי המחקר שלה כוללים אלגוריתמים עם סיבוכיות תת-ליניארית (בדגש על בדיקת תכונות מדגמית), אלגוריתמי קירוב (אקראיים), ותורת הלמידה החישובית. D. Ron. Algorithmic and Analysis Techniques in Property Testing, Foundations and Trends in Theoretical Computer Science: vol. 5, no. 2, pages 73–205, 2009 D. Ron. Property Testing: A Learning Theory Perspective, Foundations and Trends in Machine Learning: vol. 1, no. 3, pages 307–402, 2008 דנה רון נשואה לעודד גולדרייך, פרופסור למדעי המחשב במכון ויצמן למדע. להם מאמרים מדעיים משותפים אחדים. N. Alon, S. Dar, M. Parnas, and D. Ron, Testing of Clustering. SIAM Review, vol. 46, no. 2, pages 285–308, 2004 O. Goldreich, S. Goldwasser and D. Ron, Property Testing and its connection to Learning and Approximation. Journal of the ACM, vol. 45, no. 4, pages 653–750, July 1998 D. Ron, Y. Singer, and N. Tishby, The Power of Amnesia: Learning Probabilistic Automata with Variable Memory Length. Machine Learning, vol. 25, no. 2, pages 117–149, 1996 מדיה וקבצים בנושא דנה רון בוויקישיתוף דנה רון, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה דנה רון, באתר dblp דנה רון, באתר גוגל סקולר דף הבית של דנה רון מגזין "המכון", עכשיו זה מדעי: שום דבר אינו מושלם, באתר ynet, 20 באפריל 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי המחשב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פאנה קאראסאו

פאנה קאראסאו (באיטלקית: Pane carasau) הוא הפיתה המסורתית של סרדיניה. מאכל זה נקרא באיטליה בשם "כרטא דה מוזיקה" (באיטלקית: carta da musica) על שם דקותו של המאפה ודמיונו (בצבעו ובדקותו) לדפי כתיבת תווים. המאפה דק ופריך, וקוטרו כ-50 ס"מ. המאפה מיוצר על ידי חציית פיתה לשניים (בעובייה, היינו פותחים את הפיתה וחוצים את הפיתה לשתי פרוסות עגולות זהות בגודלן), ואלה נאפות בשנית. הפיתה ממנה עשוי הרקיק עשויה מקמח מלא, מים ושמרים. הרקיק שמתקבל נשמר לאורך זמן (עד לשנה), ועל כן הוא שימש את רועי הצאן באי ששהו מחוץ לכפריהם חודשים ארוכים. הרקיק נאכל כשהוא יבש, או כשהוא מורטב ביין, מים או רוטב. עדויות לאכילת המאכל התגלו בחפירות ארכאולוגיות באי, וככל הנראה הוא נאכל באי כבר בשנת 1,000 לפנה"ס. מקור שם הרקיק במילה הסרדינית "carasare". מדיה וקבצים בנושא פאנה קאראסאו בוויקישיתוף מתכון להכנת המאפה וידאו המדגים את הכנת המאפה ההיסטוריה של הפאנה קאראסאו
מולדה (אתר מקראי)

מוֹלָדָה הייתה עיר בנגב יהודה בתקופת המקרא; בספר יהושע נמנתה בין היישובים והאתרים שיועדו לשבט יהודה: ”זֹאת, נַחֲלַת מַטֵּה בְנֵי-יְהוּדָה--לְמִשְׁפְּחֹתָם: ... אֲמָם וּשְׁמַע, וּמוֹלָדָה:” ואחר כך לשבט שמעון, יחד עם באר שבע: ”וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַשֵּׁנִי, לְשִׁמְעוֹן--לְמַטֵּה בְנֵי-שִׁמְעוֹן, לְמִשְׁפְּחוֹתָם; וַיְהִי, נַחֲלָתָם, בְּתוֹךְ, נַחֲלַת בְּנֵי-יְהוּדָה: וַיְהִי לָהֶם, בְּנַחֲלָתָם--בְּאֵר-שֶׁבַע וְשֶׁבַע, וּמוֹלָדָה:” מולדה הייתה בין הערים שבהן התיישבו עולי בבל משבט יהודה בתקופת שיבת ציון; כך נכתב בספר נחמיה. ”וְאֶל הַחֲצֵרִים בִּשְׂדֹתָם מִבְּנֵי יְהוּדָה יָשְׁבוּ בְּקִרְיַת הָאַרְבַּע וּבְנֹתֶיהָ ...: וּבְיֵשׁוּעַ וּבְמוֹלָדָה וּבְבֵית פָּלֶט” ייתכן שמולדה המקראית היא מולדה האדומית שאליה הגיע הורדוס כאשר נמלט מאגריפס, כפי שהוזכר בחיבוריו של יוסף בן מתתיהו, ובאונומסטיקון. בעת החדשה הוצע לזהותה בתל-אל-מִלְח, מדרום מזרח לבאר שבע, או עם חִ'רבת אל-וַטַן (מילולית: חורבת המולדת) ממזרח לבאר שבע; באתר זה נמצאו בחפירה ארכאולוגית ממצאים מהתקופה הישראלית. שמה של מולדה נזכר בעברית באחד ממכתבי ערד. הערך: מולדה, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 496. יהודה גוברין, אתר נחל יתיר - מולדה שבנחלת שבט שמעון?, עתיקות, 20, תשנ"א, עמ' 13-23. ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק כ'-כו. ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק ב'. ספר נחמיה, פרק י"א, פסוק כ"ו. קדמוניות היהודים יח ו. ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.