laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ן סטרלינג

ג'ן סטרלינג (באנגלית: Jan Sterling; ‏3 באפריל 1921 – 26 במרץ 2004) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1954 על תפקידה בסרט "הגבוהים והאדירים". סטרלינג נולדה בניו יורק סיטי בשם ג'יין סטרלינג אדריאנס. אמה הייתה אלינור וורד דינס, ואביה היה ויליאם אלן אדריאנס ג'וניור, ארכיטקט ופרסומאי. היא התחנכה בארצות הברית ובאירופה, ולמדה משחק בבית ספרה של השחקנית האנגלייה פיי קומפטון. סטרלינג החלה את דרכה כשחקנית קולנוע בדרמה של ג'ין ניגולסקו, "ג'וני בלינדה", בה שיחקה בתפקיד סטלה מק'ורמיק, מזכירתו של ד"ר רוברט ריצ'רדסון (לו איירס). בתחילת שנות ה-50 עיצבה את הקריירה שלה עם תפקידים בדרמת כותלי הכלא של ג'ון קרומוול, "כלואה", ובדרמות "רחוב המסתורין" של ג'ון סטורג'ס, בתפקיד הברמנית ויויאן הלדון, ו"תחנת יוניון". בשנת 1951 הופיעה סטרלינג לצידו של קירק דאגלס בסאטירה של בילי ויילדר "הקרנבל הגדול" (The big Carnaval) שעוררה סערה גדולה, בתפקיד לוריין מינוסה, ובקומדיה של מיטשל לייסן, "החותנת בירח הדבש" (The Mating Season), בתפקיד בטסי דונלדסון. סטרלינג זכתה בשנת 1954 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט האסונות של ויליאם ולמן "הגבוהים והאדירים" בתפקיד הנוסעת סאלי מק'י. סטרלינג המשיכה להופיע ככוכבת קולנוע בעיבוד הקולנועי של מייקל אנדרסון לרומן "1984" בתפקיד ג'וליה, בדרמת האגרוף של מארק רובסון "גבורים הנופלים", בתפקיד בת', אשתו של העיתונאי אדי ויליס (המפרי בוגרט), ובמערבון "האיש עם האקדח" לצידו של רוברט מיצ'ם ב-1955. בשנת 1981 הופיעה בפעם האחרונה בסרט קולנוע, בדרמה הקומית "יום שני ראשון באוקטובר" של רונלד נים. סטרלינג נישאה ב-1941 לשחקן ג'ון מרייבל, והתגרשה ממנו בשנת 1947. בשנת 1950 נישאה לשחקן פול דאגלס, ונשארה נשואה לו עד מותו בשנת 1959. מנישואיה לדאגלס נולד בנה היחיד, אדמס, שנפטר ממחלת לב בדצמבר 2003. כשלושה חודשים לאחר מות בנה נפטרה סטרלינג ממחלת הסוכרת, בלוס אנג'לס, כשהיא בת 82. ג'וני בלינדה - 1948 כלואה - 1950 תחנת יוניון - 1950 רחוב המסתורין - 1950 החותנת בירח הדבש (The Mating Season)‏ - 1951 הקרנבל הגדול (The big Carnaval)‏ - 1951 פגישה וסכנה - 1951 החותנת בירח הדבש - 1951 ראבארב - 1951 תשוקה וזעם - 1952 פוני אקספרס - 1953 הגבוהים והאדירים - 1954 האישה על החוף - 1955 כלא הנשים - 1955 האיש עם האקדח - 1955 1984 - 1956 גם גיבורים נופלים - 1956 מסודות הגימנסיה - 1958 התקרית - 1967 יום שני ראשון באוקטובר - 1981 מדיה וקבצים בנושא ג'ן סטרלינג בוויקישיתוף ג'ן סטרלינג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ן סטרלינג, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ן סטרלינג, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ן סטרלינג, באתר Discogs (באנגלית) ג'ן סטרלינג, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
הפארק ההיסטורי הלאומי למלחמה באוקיינוס השקט

הפארק ההיסטורי הלאומי למלחמה באוקיינוס השקט (באנגלית: War in the Pacific National Historical Park) משתרע על פני שטח של 8.2 קילומטרים רבועים בדרומו של האי גואם שבאוקיינוס השקט. הפארק הוקם בשנת 1978. האי גואם נכבש על ידי יפן בדצמבר 1941 ושוחרר על ידי כוחות ארצות הברית בקיץ 1944. הפארק כולל אתרי שדות קרב - לרבות שני חופי הנחיתה האמריקאים ב-1944, עמדות תותחים, שוחות, מערות ואתרים נוספים, הקשורים לקרבות שהתחוללו על אדמת האי במהלך המלחמה. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. בשנת 2011 ביקרו בו 482 אלף מבקרים. הפארק כלול במרשם הלאומי לאתרים היסטוריים של ארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא הפארק ההיסטורי הלאומי למלחמה באוקיינוס השקט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הפארק ההיסטורי הלאומי למלחמה באוקיינוס השקט (באנגלית) הפארק באתר שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית
פאדל אל-עזאווי

פאדל אל-עזאווי (בערבית: فاضل العزاوي, תעתיק מדויק: פאצ'ל אלעזאוי; נולד ב-1 ביולי 1940) הוא משורר, סופר ומתרגם עיראקי גולה, המתגורר בגרמניה. נולד בעיר כירכוכ בצפון עיראק למשפחה ערבית, וקיבל בילדותו חינוך דתי. במהלך התבגרותו בכירכוכ, עיר שאוכלוסייתה מגוונת מבחינה אתנית, דתית ולשונית, נחשף אל-עזאווי להשפעות תרבותיות שונות, כגון מזמורים שהושמעו בטקסי-דת סוּפיים, שירה של משוררי-רחוב ממוצא טורקמני ודקלום פרקי הקוראן. כבר בגיל צעיר החל לכתוב שירה ולפרסם את שיריו, וזכה לחשיפה משמעותית ראשונה במספר מכתבי-העת הספרותיים שראו אור בביירות באותה תקופה. אל-עזאווי למד ספרות אנגלית באוניברסיטת בגדאד, והצטרף למפלגה הקומוניסטית העיראקית, אך במהרה עזב אותה בעקבות ביקורת שהייתה לו על דרכי התנהלותה ועל עמדותיה הפוליטיות. היה ממייסדי חבורת כירכוכ, חבורה ספרותית בולטת שהתגבשה בעיר ושחברים בולטים אחרים בה היו המשוררים סרגון בולוס וסלאח פאיק, ונמנה עם חבריה הבולטים והפוריים ביותר. במהלך שנות ה-60 פרסם שירה ביקורתית כנגד משטר הבעת' הראשון בעיראק ושהה שנתיים בכלא, בשנים 65–1963. חוויות הכלא שלו היוו עבורו השראה לכתיבת ספר הפרוזה הראשון שלו, "אגף מספר 5" (אל-קלעה אל-ח'אמסה). בשנת 1971 נכלא אל-עזאווי בפעם השנייה, לאחר שהקריא שיר מחאה פוליטי בפומבי. בשנת 1976 זכה במלגת לימודים מאוניברסיטת לייפציג שבגרמניה המזרחית ועזב את עיראק. בשנת 1983 השלים דוקטורט בעיתונות באוניברסיטת לייפציג ובאותה שנה עזב לברלין, בה הוא מתגורר עד היום. בשנת 2003 פורסם קובץ המאגד מבחר משיריו בשפה האנגלית, "עושה הנסים". בשנת 2007 פורסם בקהיר אוסף עבודותיו המלא של אל-עזאווי (אל-אעמאל אל-כּאמלה). בשנת 2016 פורסם הספר בסוף כל המסעות, תרגום ראשון לעברית של מבחר משירתו, בהוצאת קשב לשירה. בשנת 2022 פורסם הרומן אחרון המלאכים, בהוצאת מכתוב ופרדס. שלום לך גל, שלום לך ים (سلاماً ايتها الموجة سلاماً ايها البحر, 1974) העץ המזרחי (الشجرة الشرقية, 1976) מסעות (الأسفار, 1976) איש זורק אבנים לבאר (رجل يرمي احجاراً في بئر, 1990) בסוף כל המסעות (في نهاية كل الرحلات, 1994) בכל בור קיים יוסף בוכה (في كل بئر يوسف يبكي, 1997) פרפר בדרכו אל האש ( فراشة في طريقها الى النار, 1998) במסיבה סודית (בגרמנית) יצירותיו היפות של פאדל אל-עזאווי (مخلوقات فاضل العزاوي الجميلة, 1969) המצודה החמישית (القلعة الخامسة, 1969) אחרון המלאכים (آخر الملائكة, 1992) קומדיה של רוחות (كوميديا الاشباح, 1996) אבות קדמונים (الأسلاف, 2001) עמוד המשורר, באתר lyrikline עמוד המשורר, באתר Poetry International הרומן אחרון המלאכים באתר סדרת מַכְּתוּבּ مكتوب – ספרות ערבית בעברית (כולל גישה לקריאת אחרית הדבר) רשימת תרגומים לשירים של Fadhil Al Azzawi באינדקס "פואטרנס" לתרגומי שירה בסיליוס בוארדי, "ביקורת: פאדל אל-עזאווי, בסוף כל המסעות", המזרח החדש נ"ז, תשע"ח/2018, עמ' 176–178. השיר "איך תכתוב שיר מופלא?", באתר הארץ, 5 בינואר 2012 פאדל אלעזאווי (1940-), דף שער בספרייה הלאומית דניאל בהר, "שדים באים בעקבות העוני", באתר "מעלה", ספטמבר 2023 על "אחרון המלאכים" Fadhil Al-Azzawi, תרגום: Khaled Mattawa, Miracle Maker: Selected Poems of Fadhil Al-Azzawi, BOA Editions, 2003 עינה ארדל, תרגום הספר "בסוף כל המסעות" הוא מעשה אמיץ, באתר הארץ, ‏23.1.2017
Dehumanizer

Dehumanizer הוא אלבומה השישה עשר של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור ביוני 1992. אלבום זה הוא הראשון בו השתתף הזמר רוני ג'יימס דיו כסולן מאז Mob Rules שיצא ב-1981, שלאחריו עזב את הלהקה. כמו כן, באלבום זה חזר ללהקה הבסיסט המקורי של הלהקה גיזר באטלר והמתופף וייני אפיק (דיו, Heaven & Hell). האלבום הוקלט באולפני "Rockfield Studios" שבויילס. הסשנים לאלבום התקיימו בהשתתפותו של המתופף קוזי פאוול, אולם בעקבות תאונת רכיבה שעבר, תפס וייני אפיק את מקומו כנגן באלבום. בתחילה הביע דיו את רצונו להחליף את פאוול בסימון רייט, שהיה חבר בין היתר בלהקת AC/DC ולהקתו של דיו עצמו, אך באטלר ואיומי דחו את רצונו. הזמר טוני מרטין הצטרף לחברי הלהקה במהלך הקלטות האלבום למספר ימים, אך לא השתתף באלבום. מבחינה מוזיקלית, האלבום הוא אחד הכבדים שהוציאה בלאק סבאת', והתיפוף בו הוא אגרסיבי ביחס לשאר אלבומי הלהקה; דוגמה טובה לסגנון התיפוף העצמתי ניתן למצוא בשיר הפתיחה "Computer God". נושאי השירים עוסקים באינדיבידואליזם וחיים לאחר המוות; כמו כן, האלבום מכיל טקסטים המביעים סגידה למחשב. האלבום הצליח מבחינה מסחרית; במצעד בילבורד 200 הגיע האלבום למקום ה-44. כל השירים נכתבו על ידי טוני איומי, רוני ג'יימס דיו וגיזר באטלר חברי הלהקה טוני איומי - גיטרה רוני ג'יימס דיו - שירה גיזר באטלר - גיטרה בס וייני אפיק - תופים משתתפים נוספים ג'ף ניקולס - קלידים ריינהולד מק - הפקה מוזיקלית מידע על האלבום Dehumanizer באתר MusicBrainz מידע על האלבום Dehumanizer באתר AllMusic האלבום Dehumanizer באתר Discogs האלבום Dehumanizer באתר ספוטיפיי קיימים בוטלגים מאותם סשנים רשימת אלבומי בלאק סאבאת' במצעד "בילבורד 200", באתר בילבורד ביקורת וסיקור על האלבום, באתר Allmusic רשימת דירוג אלבומי "בלאק סאבאת'", באתר הרולינג סטון שקלול ציוני האלבום וביקורת, באתר Sputnikmusic
עמוס לוין

עמוס לוין (נודע גם בכינויו הספרותי אריה דקר) (7 ביולי 1921 – 6 ביולי 1991) היה משורר, מחזאי וסופר ישראלי. עמוס לוין נולד בליטא בשנת 1921 את ילדותו ונעוריו עשה בממל, עם שני אחיו וללא אב. אמו פרנסה את המשפחה בעבודה בבתי עשירים. הוא סיים את בית הספר הגרמני בממל ויצא לעבוד בגיל 14. לוין שאף כל חייו להשכלה, ללימוד, לקריאה ולאומנות. בגיל 19 עלה לארץ ישראל עם אחיו הצעיר בעליית הנוער ולמד בכפר הנוער בן שמן. עוד בהיותו בממל כפועל מתלמד נפגש עם רעיונות מרקסיסטיים, ובייחוד הושפע מאחיו הבכור שהיה חבר בברית הנוער הקומוניסטי המחתרתי בליטא. בשל דעותיו השמאליות גורש עמוס לוין מבן שמן והגיע לתל אביב, בה גר רוב חייו. בתום מלחמת העולם השנייה נודע לו, כי אמו שנותרה בודדה ללא ילדיה נרצחה על ידי הנאצים, וכי אחיו הבכור נהרג בשורות הצבא האדום כחייל בקיץ 1941. לוין עבד כרתך וגויס במלחמת העצמאות כמתקן טנקים. בהיותו אוטודידקט כפייתי, החל לעבוד בעיתון "קול העם" ככתב-צלם לענייני עובדים. מאז המשיך בעבודה זו עשרות שנים ועבד גם ב"זו הדרך". את שני ספריו הראשונים פרסם ב-1963 (ביחד עם רעייתו, רות לוין): "סימטה יורדת אל הים", שני מחזות ו"הרפתקאותיו של מצפון". את שיריו החל לפרסם ב"קול העם" ובשנת 1969 יצא לאור קובץ שיריו הראשון: "עצים מתחדשים במותם", עליו חתם בשם אריה דקר. הקובץ השני בשם "שירים" יצא בשנת 1978. הקובץ האחרון בשם "והתשובות שותקות" יצא לאור בשנת 1988. עֵצִים מִתְחַדְשִים בְּמוֹתָם, אָדָם דַרְכּוֹ מוֹתִיר, אֲשֶר אֶל הַמָוֶת הוֹבִילָה. כֻּלָן מוֹבִילוֹת אֶל הַמָוֶת. מִכָּל הַבְּחִירוֹת שֶׁצִווּנִי חַיַי בַּדֶרֶך בַּחַרְתִּי. בַּחַרְתִּי דַרְכִּי בֵּין דְרָכִים כְּדֵי שֶאוּכַל לְהַלֵך בַּה בְּלִי מִדוֹת-לֹא-לִי וּבְלִי אוֹתוֹת מִטַעַם אוֹתִיוֹתַי לְחַבֵר. בָּחַרְתִּי דַרְכִּי בֵּין דְרָכִים כְּדֵי שֶאוּכַל בָּה לָמוּת כְּדַרְכִּי. רשימת הפרסומים של עמוס לוין, בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של עמוס לוין, באתר "סימניה" עמוס לוין, דף שער בספרייה הלאומית אתר "Billiongraves"
סיימון פרייזר, לורד לובאט ה-15

בריגדיר סר סיימון כריסטופר ג'וזף פרייזר, לורד לובאט ה-15 וברון לובאט ה-4 (באנגלית: Simon Christopher Joseph Fraser, 15th Lord Lovat and 4th Baron Lovat;‏ 9 ביולי 1911, טירת ביופורט, אינוורנס, סקוטלנד - 16 במרץ 1995, סקוטלנד) היה לורד סקוטי, ראש שבט פרייזר מלובאט ומפקד קומנדו בריטי במלחמת העולם השנייה. פרייזר נולד לסיימון ג'וזף פרייזר, לורד לובאט ה-14 וללאורה, בתו של תומאס ליסטר, ברון ריבלסדייל ה-4. פרייזר למד בקולג' אמפלפורת' שם היה חבר בתוכנית ההכשרה לקצונה של צבא בריטניה ובקולג' מגדלנה באוניברסיטת אוקספורד, שם הצטרף ליחידת פרשים של האוניברסיטה, וב-1930 קיבל דרגת לוטננט שני ביחידת סיירי לובאט. בשנת 1931 הועבר פרייזר לצבא הרגיל, עדיין בדרגת לוטננט שני, למשמר הסקוטי. שנה לאחר מכן ירש את תוארו של אביו כלורד לובאט ה-15 וכראש ה-25 של שבט פרייזר מלובאט. באוגוסט 1934 הועלה לדרגת לוטננט וב-1937 הועבר לכוחות המילואים. ב-10 באוקטובר 1938 נישא פרייזר לרוסמונד ברוטון ולזוג נולדו שישה ילדים. באוגוסט 1939 מונה פרייזר לקפטן ביחידה בה שירת. לקראת 1940 התנדב פרייזר לצבא הבריטי ולבסוף צורף ליחידת הקומנדו מספר 4. ב-3 במרץ 1941 נשלח יחד עם יחידתו לאיי לופוטן שבשליטת נורווגיה במהלך מבצע קליימור, בו השמידו מספר מפעלי שמן דגים, מספר מצבורי דלק ו-11 ספינות. במהלך המבצע נתפסו מספר ספרי קוד גרמניים, ונתפסו 216 עמדות גרמניות. כ-315 נורווגים ברחו יחד עם הקומנדו בחזרה לאנגליה. באפריל נשלח יחד עם יחידתו לפלישה בעיר הרדלוט. בפלישה פיקד פרייזר פיקד על כ-100 חיילי יחידת קומנדו 4 ועל כ-50 חיילים קנדים מהבריגדה המלכותית של ניו ברונסוויק. על פעולתו בפלישה הזאת קיבל פרייזר את הצלב הצבאי. ב-1942 הועלה פרייזר לדרגת ליטננט קולונל וקיבל את הפיקוד על יחידת קומנדו 4. ופיקד עליה במהלך מבצע ג'ובילי ב-19 באוגוסט 1942. יחידתו תקפה והשמידה סוללת תותחים של 6 תותחי מ"מ, על פעולתיו במצע זה קיבל פרייזר את אות השירות המצוין. בשנת 1944 הועלה פרייזר לדרגת בריגדייר ופיקד על בריגדת השירותים המיוחדים הראשונה. ביום הפלישה לנורמנדי נחת פרייזר יחד עם יחידתו בחוף סורד. פרייזר הושבת מהלחימה עקב פציעתו בצרפת, ולמרות ניסיונותיו לא הוחזר לשירות סדיר, אלא הוגדר כאיש מילואים ב-1949. הוא מונה על ידי וינסטון צ'רצ'יל למפקד חיל הג'נטלמנים של בית הלורדים. דמותו של פרייזר מוזכרת בספר רומן רוסי מאת מאיר שלו. אנטוני ביוור, הפלישה לנורמנדי, בונוס-יבנה הוצאה לאור (2009), עמ' 155–156. סטיבן אמברוז, יום הפלישה, זמורה-ביתן הוצאה לאור (2002), עמ' 482, 487, 490-492, 499-500. מדיה וקבצים בנושא סיימון פרייזר, לורד לובאט ה-15 בוויקישיתוף הביוגרפיה של פרייזר בארכיון פגסוס. סיימון פרייזר, לורד לובאט ה-15, באתר "Find a Grave" (באנגלית) במערכת האצולה הסקוטית פרייזר היה לורד באחוזת לובאט, אך למשפחה ניתנה גם ברונות במערכת האצולה הבריטית. במקרה כזה לורד לובאט משתמש בתואר הסקוטי אף על פי שתואר ברון בכיר מלורד. בנו הבכור של פרייזר נפטר מדום לב לפני מותו שלו ב-1995, כך שנכדו ירש אותו בתור לורד לובאט ה-16. סטיבן אמברוז, "יום הפלישה", מאנגלית: מרדכי ברקאי, הוצאת זמורה ביתן, 2002, עמוד 487. קורנליוס ראיין, "היום הארוך ביותר", הוצאת מערכות, 1962, עמודים 216-218. מאיר שלו, רומן רוסי, תל אביב: עם עובד, 1988, עמ' 126, 256.
Cross Purposes

Cross Purposes הוא אלבומה השבעה עשר של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור בינואר 1994. לאחר שובם של הזמר רוני ג'יימס דיו והמתופף וייני אפיק באלבום הקודם Dehumanizer, נעדרו השניים באלבום זה. את מקומו של דיו תפס טוני מרטין שהשתתף כחבר הלהקה בשלושה אלבומים, ואלבום זה הוא הרביעי שלו עם בלאק סבאת'. את אפיק החליף מתופף להקת Rainbow לשעבר בוב רונדינילי. השיר "Cardinal Sin" היה אמור במקור להיקרא "Sin Cardinal Sin", אך טעות דפוס שארעה, גרמה למילה הראשונה להימחק מהאלבום. חברי הלהקה לא טרחו לתקן את השגיאה, והשאירו את השיר ללא המילה החסרה. לצורך קידום השיר "Hand That Rocks the Cradle", הופק וידאו קליפ בשחור-לבן. האלבום הגיע למקום ה-122 במצעד הבילבורד 200 האמריקאי. ביולי 2014 דורג האלבום על ידי מגזין "Guitar World" במקום השישי ברשימת "הידועים ביותר: 50 אלבומים אייקוניים שהגדירו את 1994" כל השירים נכתבו על ידי טוני איומי, גיזר באטלר וטוני מרטין, מלבד השיר "Evil Eye" שבכתיבתו השתתף הגיטריסט אדי ואן היילן (שלא קיבל קרדיט באלבום עקב הסתייגותה של חברת התקליטים "Warner Bros. Records" איתה עבד היילן). טוני איומי - גיטרה גיזר באטלר - גיטרה בס ג'ף ניקולס - קלידים טוני מרטין - שירה בוב רונדינילי - תופים מידע על האלבום Cross Purposes באתר MusicBrainz מידע על האלבום Cross Purposes באתר AllMusic האלבום Cross Purposes באתר Discogs הווידאו קליפ של השיר "Hand That Rocks the Cradle", באתר YouTube רשימת אלבומי בלאק סאבאת' במצעד "בילבורד 200", באתר בילבורד רשימת "Superunknown: 50 Iconic Albums That Defined 1994", באתר מגזין "Guitar World" ביקורת וסיקור על האלבום, באתר Allmusic רשימת דירוג אלבומי "בלאק סאבאת'", באתר הרולינג סטון שקלול ציוני האלבום וביקורת, באתר Sputnikmusic
חמש עם רפי רשף

חמש עם רפי רשף היא תוכנית אקטואליה יומית ישראלית בהנחיית רפי רשף. מ-2005 עד 2019 שודרה התוכנית בערוץ עשר, והחל מ-16 בינואר 2019 משודרת בקשת 12, בעקבות מעברו של רשף לקשת ולחברת החדשות, יחד עם תוכנית הראיונות שלו "אינטימי". התוכנית משודרת בשידור חי, כאשר חלק מהראיונות מוקלטים מראש, בימי חול בשעות 16:50-17:55. התוכנית מכילה כתבות וראיונות בנושאי אקטואליה. רפי רשף מנחה את התוכנית בימים ראשון עד רביעי, ובימי חמישי (לעיתים גם רביעי) מוגשת התוכנית על ידי עמליה דואק, ולעיתים גם על ידי ירון אברהם. בדרך כלל, בסוף התוכניות נוהג רשף להזמין את הצופים להיכנס לדף הפייסבוק של התוכנית (נפתח ב-2011), להגיב לאייטמים המשודרים, וגם לשלוח אל הצוות סיפורים שיכולים לשמש אייטם לתוכנית. בשנת 2005 הצטרף רשף לערוץ 10, וייסד את התוכנית "חמש עם רפי רשף" בהנחייתו. התוכנית בהפקת "נינה הפקות", שרשף הוא אחד מבעליה. רשף הביא לתוכניתו את סגנון ההגשה שאפיין אותו בתוכניות אקטואליה קודמות שהגיש, "ערב חדש" במסגרת שידורי החינוכית בערוץ הראשון, ו"חמש עם" בערוץ 2. בתחילה שודרה התוכנית בשעה 16:59, אך בהמשך בשל שיקולי רייטינג הוקדם שידור התוכנית לשעה 16:50. בשנת 2012, בעקבות המשבר הכספי שאליו נקלע ערוץ 10, קוצץ התקציב של התוכנית ביותר משני מיליון שקלים. במקביל פרש מהתוכנית נחושתן אוקון, שערך והפיק את התוכנית עם רפי רשף מיום הקמתה, וזאת אף על פי שהתוכנית הניבה נתוני רייטינג גבוהים ביחס לרצועת השידור של 17:00, עם כ-7-8%. ב-16 ביולי 2017 עלתה לאוויר בערוץ 10 התוכנית "16:30", שמשודרת לפני "חמש" עם רפי רשף. ממועד זה אין בתחילת התוכנית מבזק חדשות קצר, הואיל ורצועת האקטואליה "16:30" ממלאת את התפקיד של עדכון חדשות. ב-14 בינואר 2019 שודרה התוכנית בפעם האחרונה בערוץ עשר. החל מ-16 בינואר 2019 משודרת התוכנית בקשת 12, וכעת היא חלק משידורי "חברת החדשות". זאת הפעם הראשונה של רפי רשף בשידורי החברה מאז עזב אותה לקראת סוף שנות התשעים, כאשר תוכניתו בערוץ 2 שנקראה גם היא "חמש עם רפי רשף", עברה בתחילת שנות האלפיים לשעה 18:00 ושונה שמה ל"שש עם", שמשודרת מאז ועד היום. דפנה ליאל עמליה דואק ירון אברהם עמית סגל, פרשן פוליטי דפנה ליאל, כתבת בכנסת ירון אברהם, כתב מדיני יאיר שרקי, הכתב לענייני דתות עמליה דואק, כתבת כלכלית קרן מרציאנו, כתבת כלכלית. אביב בושינסקי, היועץ לשעבר של נתניהו, פרשן. מגישים מחליפים מתן חודורוב אריק וייס נסלי ברדה אור הלר נדב פרי ניב גלבוע רומי נוימרק דב גיל-הר תמר איש-שלום חן ליברמן משתתפים קבועים בתוכנית רביב דרוקר, פרשן פוליטי צבי יחזקאלי, ראש הדסק הערבי נדב איל, ראש דסק החוץ. מתן חודורוב, הכתב לענייני כלכלה חן ליברמן, עורכת התרבות. עמנואל אלבז-פלפס, כתבת חדשות חוץ אלמוג בוקר, כתב בדרום. אתר האינטרנט הרשמי של חמש עם רפי רשף חמש עם רפי רשף, ברשת החברתית פייסבוק חמש עם רפי רשף באתר mako עמית קוטלר, רפי, תרפרש לי, באתר ynet, 29 בדצמבר 2009 לי-אור אברבך, ‏רפי רשף התעקש - וערוץ 10 השאיר את תוכניתו בשעה חמש, באתר גלובס, 20 בספטמבר 2010 מורן שריר, התחזית למחר: באולפן של רפי רשף יוסיף להיות צונן, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2013 אביעד קדרון‏, שאלה ללא תשובה: בעקבות הדוקומנטריסט הגדול רפי רשף, באתר וואלה, 2 במאי 2016 רז שכניק, אחרי 13 שנה: רפי רשף עוזב את ערוץ 10 ועובר ל"קשת", באתר כלכליסט, 2 בדצמבר 2018 רועי גולדנברג ולי-אור אברבך, ‏תוכניתו של רפי רשף קוצצה בלמעלה מ-2 מיליון שקל, באתר גלובס, 19 באוקטובר 2012 אלכסנדר כץ, בצל המשבר בערוץ 10: עורך '5 עם רפי רשף' נחושתן אוקון עוזב את התכנית, באתר אייס, 7 ביוני 2012
רז קרני

רז קרני (נולד ב-23 באוגוסט 1971) הוא קצין צה"ל במילואים ששירת כאלוף-משנה המפקד על מערך מגן. היה הקצין היחיד שפיקד על שני בסיסי החינוך, חוות השומר ומחו"ה אלון, במשך שבע שנים ברצף. קרני נולד לאסנת ויורם בקיבוץ כפר סאלד, נכד למרים ויוסל לשם ממייסדי הקיבוץ. גדל והתחנך כילד בקיבוץ רמת השופט וכנער בנצרת עילית. בנובמבר 1989 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים. בתום הקורס חזר לבה"ד 1 ושימש כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה בהשלמה חילית, וכמפקד בית הספר להכשרות של יחידת מגלן. לאחר מכן עבר לחיל החינוך והנוער בדחיפתו של אלעזר שטרן שכיהן אז כקצין חינוך ראשי ושימש במספר תפקידים ובהם מפקד הגדנ"ע במרחב מרכז ובסיס גדנע ג'וערה, מפקד בסיס חוות השומר ובסיס מחו"ה אלון. קרני הוא הקצין היחידי שפיקד על שני הבסיסים המיוחדים של חיל החינוך. במקביל לשירותו בחיל החינוך החזיק במינוי חירום כמפקד קרבי, מפקד פלוגה ג בגדוד 7002 בחטיבת כרמלי, והוביל אותה במלחמת לבנון השנייה. בשנים בהן היה מפקד מחו"ה אלון ולפני קידומו לדרגת אל"ם המשיך קרני להחזיק במינוי חירום במילואים כראש מטה נפה במחוז הצפון של פיקוד העורף. בשנת שנת 2014 הוחלט למנותו למפקד מערך מג"ן בדרגת אל"ם. בשנת 2017 שונה ביוזמתו שמו של המערך ממערך מגן למערך קידום אוכלוסיות. לאחר שפרש מצבא הקבע מונה בחופשת השחרור למפקד נפה צפונית בפיקוד העורף. לקראת הבחירות לכנסת ה-25 התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה, קיבל 3,093 קולות ובשל שיטת השריון המגדרי שהופעלה במפלגה העבודה בבניית הרשימה לכנסת, שובץ במקום ה-13 ברשימת המפלגה לכנסת. נשוי ללימור ואב לארבעה. מתגורר בשמשית. שיר חורי, בסיס לשינוי, במחנה, גיליון 35, 4 בספטמבר 2014 מדיה וקבצים בנושא רז קרני בוויקישיתוף דנה ויילר-פולק, נערי רפול של צה"ל 2010 - המסלול המפרך מתא המעצר לסיירת צנחנים, באתר הארץ, 1 באפריל 2010 אנשיל פפר, נערי רפול: הפרוייקט הכי חברתי של צה"ל חוגג 30, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2010 חנן גרינברג, מנאס"א לקרבי: עושים עלייה לצה"ל, באתר ynet, 24 בנובמבר 2010 חנן גרינברג, החזון התגשם: קצין קרבי ראשון מ"נערי רפול", באתר ynet, 27 בפברואר 2009 אורלי גולדקלנג, צבא של העם: כך הופכים בני נוער בסיכון ללוחמי סיירת, באתר nrg‏, 27 באוקטובר 2016 טלי סטמבולצ'יק, "תמיד - קודם כל מפקד": האיש שהשפיע על חיי מאות חיילים - מסיים תפקיד, באתר צה"ל, 28 באוגוסט 2017 מיכל גלברד, אתר צה"ל, בוחרים בנתיב הנכון: מפקדי צה"ל יעודדו שירות משמעותי בקרב נוער במצוקה, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 27 בינואר 2015 חנן גרינברג, לראשונה: קצין דרוזי יפקד על "נערי רפול", באתר ynet, 28 באוקטובר 2010 דנה ויילר-פולק, נערי רפול של צה"ל 2010 - המסלול המפרך מתא המעצר לסיירת צנחנים, באתר הארץ, 1 באפריל 2010 עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013, עמוד 155 אנשיל פפר, נערי רפול: הפרוייקט הכי חברתי של צה"ל חוגג 30, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2010 אמיר בוחבוט, נבחרת הלוחמים של נערי רפול, באתר nrg‏, 26 באפריל 2009 דני ברנר, לא שפה קשה: החיילים הבודדים קבעו שיא עברי חדש, באתר ישראל היום, 28 בפברואר 2014 אלישיב שמשי, "עוד ניצחון כזה... על רוח לחימה במלחמת לבנון השנייה", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2013, עמודים 54–56 שורת מינויים חדשים בצה"ל, באתר ערוץ 7, 2 בדצמבר 2013 טלי סטמבולצ'יק, מכל קצוות תבל: "תמונת הניצחון של הציונות", באתר צה"ל, ‏28 בפברואר 2017
File

file היא תוכנית במערכת ההפעלה יוניקס ובמערכות הפעלה דמויות יוניקס המשמשת לזיהוי סוג המידע בקובץ נתון. הגרסה המקורית של file פותחה ונכללה במערכת ההפעלה יוניקס בגרסה 4, בשנת 1973. גרסת System V הביאה איתה שינויים רבים ל-file, אחד הבולטים שבהם היה הוצאת המידע על זיהוי הקבצים מהתוכנה לקובץ נפרד. מערכות BSD ולינוקס משתמשות בתוכנית חופשית ופתוחה אשר מהווה מימוש מחדש של file המקורי. תוכנית זו נכתבה במקור בשנים 1986-1987, על ידי יאן דרווין. מאז, התוכנית הורחבה על ידי רבים אחרים, ומשנת 1993 תחזוקת הפיתוח מנוהלת על ידי קריסטוס זאולאס. החל מגרסה 4 של תוכנית זו, הפונקציונליות של file נכללת ספרייה בשם libmagic, אשר ניתן להתממשק אליה בשפת C באמצעות מקשר. התוכנית file ממומשת בעזרת ספרייה זו. על מנת לזהות את סוג המידע בקובץ, תחביר הפקודה הוא כדלקמן: file [options] file... דוגמאות: $ file program program: ELF 32-bit LSB executable, Intel 80386, version 1 (SYSV), dynamically linked (uses shared libs), stripped $ file -s /dev/hda1 /dev/hda1: Linux/i386 ext2 filesystem אתר האינטרנט הרשמי של File (באנגלית) file, באתר The Open Group file(1) באתר מערכת ההפעלה FreeBSD file(1) – דף העזרה של file במערכת ההפעלה לינוקס libmagic(3), דף העזרה של הספרייה libmagic במערכת ההפעלה לינוקס. libmagic(3), דף העזרה של הספרייה libmagic במערכת ההפעלה FreeBSD. file-4.00 is now available, זאולאס קריסטוס, 24 במאי 2003.
רביעיית מיתרים מספר 2 (שוסטקוביץ')

רביעיית המיתרים מספר 2 בלה מז'ור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 68, נכתבה בשנת 1944 במשך תשעה עשר ימים באיבנובו, 300 קילומטר ממוסקבה. היצירה הוקדשה לוויסריון שבאלין (מלחין רוסי). בשנת 1944 שוסטקוביץ' התגורר ב"בית למנוחה ויצירתיות"- מפלט ממשלתי לסופרים ומלחינים באיבנובו. במשכן דל זה, המלחין לא נחשף כלל להסחות דעת, והוא הלחין את שלישיית הפסנתר השנייה שלו (אופוס 67) ואת רביעיית המיתרים השנייה שלו. שתי היצירות בוצעו לראשונה בנובמבר אותה שנה על ידי רביעיית בטהובן (אשר ביצעה את הפרמיירה לכל רביעיותיו פרט לראשונה והאחרונה). שוסטקוביץ' כתב את הרביעייה לאחר שסיים 8 מתוך הסימפוניות שלו, שבניגוד להן, כתב את רביעיותיו ברצף מהיר אחת אחרי השנייה. הרביעייה מחולקת לארבעה פרקים: אוברטורה: מודראטו קון מוטו- פתיחה כפולה בצורת סונאטה, אנרגטית וצפופה באופייה, המערבת מקצבים שונים. הפרק מתחיל בנגינת הנושא הראשון על ידי הכינור לבדו, המלווה בנגינת הצ'לו, ומשם מתפתח לנושא השני, שתחילה מצטייר כעצבני ומהורהר, ומתפתח אף לנגינה צורמנית. לאחר מכן, הפתיחה חוזרת, ובקטע הפיתוח מוצג הנושא הראשון במבנה של וואלס. לבסוף, מבוצע שחזור של הסונטה, אך מרוכז והפכפך יותר מאשר בתחילה. רצ'יטטיב ורומנסה: אדאג'ו- פרק מהורהר המכיל ביטוי נפשי עמוק בדומה לרביעיותיו המאוחרות של בטהובן. הרצ'יטטיב הממושך, העוטף את הרומנסה, הוא מונולוג של הכינור המלווה על ידי הכלים האחרים. ברומנסה ישנם הרמזים למנגינות שעתידות להתפתח ולהרכיב את המוזיקה לסרט "הזבוב" כעשור לאחר מכן. הפרק מסתיים בקדנצה המותירה תחושה של כנות עמוקה. ואלס: אלגרו- ואלס מכני ומאיים בסולם מי במול מינור, המבוסס על הנושא השני המוצג בפרק הראשון. מלבד מספר סגמנטים סוערים, הכלים מנגנים ברחש ובקודרות מסתורית, ומעוררים תחושות דומות לאלו שהוצגו בפרק הקודם. הפרק מסתיים במעבר ישיר לפרק האחרון עם שינוי הסולם למז'ורי (הפעם ראשונה בה מבצע שוסטקוביץ' קישור פנימי בין הפרקים, קישור אשר יופיע לעיתים תכופות ברביעיותיו המאוחרות). נושא ווריאציות: אדאג'ו- הנושא הראשי של הפינאלה לקוח מפרקה הראשון של השלישייה השנייה של המלחין. הנושא כתוב בהשראת מוזיקה רוסית עממית, ומוצג לאורך הפרק בשלוש עשרה וריאציות שונות. וריאציות אלו מחליפות סולמות ומקצבים לאורך הפרק, שלבסוף מסתיים בווריאציה בסולם לה מינור (בניגוד למסורת, שלפיה יצירות מסתיימות בסולמן המקורי). אורכה הממוצע של היצירה עומד על כ-34 דקות, עובדה ההופכת אותה לרביעייה הארוכה ביותר של המלחין, פרט לרביעייה האחרונה מספר 15 (35 דקות). מידע על היצירה "רביעיית מיתרים מספר 2" באתר מיוזיק בריינז