אה"מ הוד

אה"מ הוּד (HMS Hood) הייתה סיירת מערכה של הצי הבריטי, האחרונה בסוג זה של ספינות מלחמה. הוד הייתה הראשונה מבין ארבעת סיירות המערכה מסדרת אדמירל שנבנו במהלך מלחמת העולם הראשונה. קרב יוטלנד התרחש באמצע 1916 וחשף פגמים חמורים בתכנון שלה בעת שהייתה כבר באמצע הבנייה, למרות תיקונים דרסטיים שבוצעו לפני שהושלמה ארבע שנים מאוחר יותר, ובמהלכם הוספו לה עוד כחמשת אלפים טון של שריון. מסיבה זו, היא הייתה האונייה היחידה בסדרה שלה שהושלמה, שכן האדמירליות החליטה שעדיף להתחיל עם תכנון נקי על סיירת מערכה מצליחה, מה שהוביל לסדרת G-3 שלא נבנתה מעולם. למרות המראה של אוניות חדשות ומודרניות יותר, הוד נותרה ספינת המלחמה הגדולה בעולם במשך 20 שנה לאחר הזמנתה, והיוקרה שלה באה לידי ביטוי בכינוי שלה, "הברדס האדיר". הוד הייתה מעורבת בתרגילי הצגת הדגל רבים בין כניסתה לשירות ב-1920 לפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, כולל אימונים בים התיכון והקפת כדור הארץ עם שייטת השירות המיוחד בשנים 1923 ו-1924. היא צורפה לצי הים התיכון בעקבות פרוץ המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בשנת 1935. כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד בשנה שלאחר מכן, הוד שובצה רשמית לצי הים התיכון עד שנאלצה לחזור לבריטניה ב-1939 לצורך שיפוץ. בשלב זה, ההתקדמות בתותחנות הימית הפחיתה את התועלת של הוד. בשנת 1941 היא הייתה אמורה לעבור שיפוץ מסיבי אשר אמור היה לכלול הכנסת מנועים חדשים והוספת שריון, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 החזיק את האונייה בשירות ללא השדרוגים. כשהוכרזה מלחמה עם גרמניה הנאצית, הוד פעלה באזור שמסביב לאיסלנד, והיא בילתה את החודשים הבאים בציד אחר פושטות סחר גרמניות ורצי מצור בין איסלנד לים הנורווגי. לאחר שיפוץ קצר של מערכת ההנעה שלה, היא הפליגה כאוניית הדגל של כוח H, והשתתפה בהשמדת הצי הצרפתי במרס אל כביר. הוד הועברה לצי הבית זמן קצר לאחר מכן, נשלחה לסקפה פלו, ופעלה באזור בליווי שיירות ומאוחר יותר כהגנה מפני צי פלישה גרמני פוטנציאלי. במהלך אחת ממשימות הליווי, ב-4 במאי 1941, קיבלה הוד קריאה דחופה לשוט אל עבר צפון האוקיינוס האטלנטי יחד עם אוניית המערכה פרינס אוף ויילס על מנת לחסום את דרכה של ביסמרק, אוניית המערכה הגרמנית. המפקדה הבריטית עשתה טעות בשלחה אונייה מדרג נמוך יותר להילחם באוניית המערכה החזקה ממנה מגרמניה. התוצאה הבלתי נמנעת הייתה הפסדה של הוד לביסמרק בקרב שהתפתח ביניהן. בעת הקרב, ביקש מפקדה של הוד להגיע למצב שבו הדופן של סיירת המערכה תהיה מקבילה לדופן של ביסמרק, מצב שבו יוכל לנצל את תותחיה הגדולים שהוצבו בארבעה צריחים עם שני תותחי 15 אינץ' בכל אחד, אשר לא נפלו מאלה של ביסמרק. אולם גודלה של ביסמרק הכריע את הכף, וכבר במטח השלישי נפגעה הוד במחסן התחמושת שלה, אשר לא היה מוגן היטב מפני פגזים בקליבר כזה. סיירת המערכה התרוממה באוויר והתרסקה בקול פיצוץ עז, ומכל אנשי צוותה נשארו רק שלושה בחיים. טביעתה של הוד, שהייתה אונייה אהובה ומוערכת ביותר, גרמה זעזוע בצי הבריטי והעצים את הפחד מפני ביסמרק ואחותה הזהה לה, הטירפיץ. חשש זה עומעם במקצת שלושה ימים מאוחר יותר כאשר הוטבעה ביסמרק עצמה באוקיינוס האטלנטי. ערך מורחב – סיירות המערכה מסדרת אדמירל סיירות המערכה מסדרת אדמירל תוכננו בתגובה לסיירות המערכה מסדרת מקנזן הגרמניות, אשר דווח כי יהיו חמושות ומשוריינות בכבדות יותר מאשר סיירות המערכה הבריטיות האחרונות של סדרות רינואון וקורייג'וס. התכנון תוקן לאחר קרב יוטלנד כדי לשלב שריון כבד יותר וכל ארבע האוניות הונחו. רק הוד הושלמה, מכיוון שהאוניות היו יקרות מאוד והצריכו עבודה וחומרים שניתן להשתמש בהם טוב יותר בבניית ספינות סוחר הדרושות כדי להחליף את אלו שאבדו למערכת הצוללות הגרמנית. האוניות היו גדולות משמעותית מקודמותיהן מסדרת רינואון. כפי שהושלמה, להוד היה אורך כולל של 860 רגל 7 אינץ' (262.3 מטר), רוחב מרבי של 104 רגל 2 אינץ' (31.8 מטר), ושוקע של 32 רגל (9.8 מטר) במעמס מלא. זה היה ארוך ב-66 רגל (20.1 מטר) ורוחב 14 רגל (4.3 מטר) מהאוניות הישנות יותר. הדחק האונייה היה 42,670 טונות ארוכות (43,350 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-46,680 טונות ארוכות (47,430 טונות) במעמס מלא, יותר מ-13,000 טונות ארוכות (13,210 טונות) יותר מהאוניות הישנות. לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 4.2 רגל (1.3 מטר) במעמס מלא, מה שמזער את גלגולה והפך אותה למשטח תותחים יציב. השריון הנוסף שהתווסף במהלך הבנייה הגדיל את השוקע שלה בכ-4 רגל (1.2 מטר) במעמס מלא, מה שהפחית את הלוח החופשי שלה וגרם לה להיות מאוד רטובה. במהירות מלאה, או בים סוער, היו זורמים מים מעל סיפון האונייה ולעיתים קרובות נכנסו לסיפון ולמגורים דרך פירי אוורור. מאפיין זה זיכה אותה בכינוי "הצוללת הגדולה ביותר בצי". הלחות המתמשכת, יחד עם אוורור לקוי של האונייה, הואשמו בשכיחות הגבוהה של שחפת על סיפונה. צוות האונייה השתנה מאוד במהלך הקריירה שלה; בשנת 1919, היא הוסמכה ל-1,433 אנשי צוות כאוניית דגל של שייטת; ב-1934 היו לה 81 קצינים ו-1,244 מלחים. האוניות הונעו על ידי ארבע טורבינות קיטור עם הילוך בראון-קרטיס, שכל אחת הניעה גל הנע אחד באמצעות קיטור שסופק על ידי 24 דוודי Yarrow. הטורבינות של סיירת הקרב המערכה להפיק 144,000 כוחות סוס (107,000 קילוואט), שיניעו את האונייה במהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש), אך במהלך ניסויים ימיים ב-1920, הטורבינות של הוד סיפקו 151,0112 כוחות סוס (112,810 קילוואט), מה שאפשר לה להגיע ל-32.07 קשרים (59.39 קמ"ש). היא נשאה מספיק דלק מזוט כדי להעניק לה טווח משוער של 7,500 מיילים ימיים (13,900 ק"מ) במהירות של 14 קשרים (26 קמ"ש). הסוללה הראשית של האוניות מסדרת אדמירל כללה שמונה תותחי BL‏ 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בצריחי תותחים תאומים. הצריחים סומנו 'A'‏, 'B'‏, 'X' ו-'Y' מחרטום ועד ירכתיים, ו-120 פגזים נישאו לכל תותח. החימוש המשני של האונייה כלל שנים עשר תותחי BL‏ 5.5 אינץ' (140 מ"מ) Mk I, כל אחד עם 200 פגזים. הם הותקנו על תושבות מסוככות עם ציר בודד שהותקנו לאורך הסיפון העליון וסיפון המקלט הקדמי. מיקום גבוה זה איפשר להם לפעול במזג אוויר סוער, מכיוון שהם הושפעו פחות מגלים ורסס בהשוואה לצריחי תותחים באוניות ראשה בריטיות קודמות. שניים מהתותחים הללו על סיפון המקלט הוחלפו באופן זמני בתותחי נ"מ QF‏ 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk V בין השנים 1938 ו-1939. כל תותחי ה-5.5 אינץ' הוסרו במהלך שיפוץ נוסף ב-1940. חימוש הנ"מ המקורי של האונייה כלל ארבעה תותחי QF‏ 4 אינץ' Mk V על צריחים בודדים. לאלה הצטרפו בתחילת 1939 ארבעה צריחים תאומים לתותחים דו-תכליתיים QF‏ 4 אינץ' Mark XVI. התותחים הבודדים הוסרו באמצע 1939 ועוד שלושה צריחים תאומים של Mark XIX נוספו בתחילת 1940. [13] בשנת 1931, זוג צריחים מתומן עבור תותחים 40 מילימטר (1.6 אינץ') QF‏ 2 פאונד Mk VIII. "פום-פום" נוספו על סיפון המקלט, ליד הארובות, וצריח שלישי נוסף בשנת 1937. שני צריחים מרובעים למקלעי ויקרס 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) Mk III נוספו בשנת 1933 עם שני צריחים נוספים שנוספו בשנת 1937. לאלו נוספו חמישה משגרי קליעים לא מסובבים (UP) בשנת 1940, כל משגר נושא 20 רקטות שבעה אינץ' (178 מ"מ). כאשר הם התפוצצו, הרקטות ירו החוצה כבלים שהוחזקו על ידי מצנחים; הכבל נועד לתפוס מטוסים וליצור את המוקש האווירי הקטן שישמיד את המטוס. שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) הותקנו בצידי האונייה לפני צריח 'A' ושמונה צינורות סימן V הנטענים מהצד מעל המים נועדו להיות מותקנים לצד הארובה האחורית בסיפון העליון, אם כי רק ארבעה מהם נישאו על ידי הוד. הם הועמסו והועברו בכוח הידראולי; הצינורות השקועים נורו באוויר דחוס ואילו הצינורות מעל המים השתמשו במטעני קורדיט. 32 טורפדות אוחסנו בשני המחסנים בחזית חדר הפגזים של צריח 'A'. הוד נשאה טורפדות סימן IV ו-IV*, שלכל אחד מהם היה ראש נפץ של 515 ליברות (234 קילוגרם) של TNT. היו להם שלוש הגדרות מהירות ששלטו בטווח שלהם; 8,000 יארד (7,315 מטרים) במהירות 35 קשרים (65 קמ"ש), 10,000 יארד (9,144 מטרים) במהירות של 29 קשרים (54 קמ"ש), ו-13,500 יארד (12,344 מטרים) במהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש). הסוללה הראשית של האונייה נשלטה על ידי שני מנהלי בקרת אש. אחד מהם הותקן מעל מגדל הניווט, מוגן על ידי תא משוריין, והותקן עם מד טווח של 30 רגל (9.1 מטר). השני הותקן בחלק העליון של התצפית מעל תורן החצובה וצויד במד טווח של 15 רגל (4.6 מטר). כל צריח היה מצויד גם במד טווח של 30 רגל (9.1 מטר). החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלים שהותקנו בכל צד של הגשר. נוספו להם שני עמדות שליטה נוספות בחלק הקדמי, אשר סופקו עם מדי טווח של 9 רגל (2.7 מטר), שהותקנו בשנים 1924–1925. תותחי הנ"מ נשלטו על ידי מד טווח פשוט בעל זווית גבוהה של 2 מטר (6 רגל 7 אינץ') שהותקן על עמדת השליטה האחורית, שהותקן בשנים 1926–1927. שלושה מגדלי בקרת טורפדו הותקנו, כל אחד עם מד טווח של 15 רגל (4.6 מטר). אחד מהם היה בכל צד של מגדל הפיקוח באמצע האונייה והשלישי היה על קו המרכז מאחורי עמדת השליטה האחורית. במהלך השיפוץ 1929–1931, נוספה מנהלת מערכת בקרה גבוהה (HACS) סימן I על פלטפורמת הזרקור האחורי ונוספו שני עמדות למנהלי נ"מ לתותחי 2 פאונד בחלק האחורי של החלק העליון. אם כי רק מנהל בקרת אש אחד הותקן בתחילה. עמדות השליטה לצוצחים בקוטר 5.5 אינץ' ומדי הטווח שלהן בחלק העליון של התצפית הוסרו במהלך השיפוץ של 1932. ב-1934, מנהלי בקרת האש של תותחי ה"פום-פום" הועברו למיקומים הקודמים של עמדות השליטה של תותחי 5.5 אינץ' על גבי הנקודה המבחנת, ומדי הטווח של 9 רגל (2.7 מטר) עבור עמדות השליטה לתוצחי 5.5 אינץ' הותקנו מחדש על פלטפורמת האותות. שנתיים לאחר מכן, מנהלי ה"פום-פום" הועברו לפינות האחוריות של הגשר כדי להרחיק אותם מגזי הארובה. מנהל "פום-פום" נוסף נוסף על המבנה האחורי, מאחורי מנהל HACS בשנת 1938. שני מנהלי HACS Mark III נוספו לקצה האחורי של פלטפורמת האותות בשנה שלאחר מכן, ומנהל Mark I האחורי הוחלף ב- סימן III. במהלך השיפוץ האחרון של הוד בשנת 1941, הותקן מכ"ם אזהרה מוקדמת מסוג 279 עבור מטוסים וכלי שיט עילי ומכ"ם ירי מסוג 284, אם כי המכ"ם מסוג 279 חסר אנטנות קליטה שלו והוא לא היה פעיל לפי רוברטס. עם זאת, מסמך של האדמירליות מציין כי לאחר השיפוץ ברוזית' ב-1941, המכ"ם מסוג 279 של הוד אכן פעל. מכ"ם האזהרה המוקדמת היה מסוג שונה, המכונה Type 279M, ההבדל בין זה לסוג 279 הוא מספר המטוסים. בעוד שסוג 279 השתמש בשתי אנטנות, משדר ומקלט, ה-Type 279M השתמש רק באנטנת מקלט משדר בודדת. הוד דיווחה על דיוק של 3 מעלות עם סט ה-279M שלה. תוכנית השריון של האוניות התבססה במקור על זו של סיירת המערכה טייגר עם חגורת שריון בקו המים בעובי 8 אינץ' (203 מ"מ). שלא כמו טייגר, השריון היה נטוי כלפי חוץ 12° מקו המים כדי להגדיל את עוביו היחסי ביחס לפגזים בעלי מסלול שטוח. שינוי זה הגביר את פגיעותה של האונייה לפגזים צוללים (במסלול גבוה), שכן הוא חשף יותר משריוני הסיפון הפגיעים. כ-5,000 טונות ארוכים (5,100 טונות) של שריון נוספו לתכנון בסוף 1916, בהתבסס על חוויות בריטיות בקרב יוטלנד, במחיר של שוקע עמוק יותר וירידה קלה במהירות. כדי לחסוך בזמן הבנייה, זה הושג על ידי עיבוי השריון הקיים, במקום עיצוב מחדש של הספינה כולה. ההגנה של הוד היוותה 33% מההדחק שלה, שיעור גבוה בסטנדרטים בריטיים, אך פחות מהמקובל בעיצובים גרמניים באותה התקופה (לדוגמה, 36% לסיירת המערכה SMS הינדנבורג). החגורה המשוריינת הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCC), מסודר בשלוש רצועות. חגורת קו המים הראשית הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) בין ברבטות 'A' ו-'Y' והצטמצמה ל-5 עד 6 אינץ' (127 עד 152 מ"מ) לכיוון קצות האונייה, אך לא הגיעה לא לחרטום ולא לירכתיים. לחגורת השריון האמצעית היה עובי מרבי של 7 אינץ' על אותו אורך כמו החלק העבה ביותר של שריון קו המים והצטמצמה לחמישה סנטימטרים מהצמוד ל-A'. החגורה העליונה הייתה בעובי של 5 אינץ' באמצע האונייה ונמשכה קדימה עד ברבטה 'A', עם הארכה קצרה של 4 אינץ' מאחור. צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים ב-11 עד 15 אינץ' (279 עד 381 מ"מ) של שריון KC, למעט גגות הצריחים, שהיו בעובי 5 אינץ'. הסיפונים היו עשויים מפלדה בעלת מתיחה גבוהה. עובי הסיפון החזוי נע בין 1.75 ל-2 אינץ' (44 עד 51 מ"מ), בעוד שהסיפון העליון היה בעובי של 2 אינץ' (51 מ"מ) מעל מחסני התחמושת ו-0.75 אינץ' (19 מ"מ) במקומות אחרים. הסיפון הראשי היה בעובי של 3 אינץ' (76 מ"מ) מעל מחסני התחמושת ו-1 אינץ' (25 מ"מ) במקומות אחרים, למעט המדרון בעובי 2 אינץ' שנפגש עם תחתית החגורה הראשית. הסיפון התחתון היה בעובי של 3 אינץ' מעל צירי המדחף, עובי 2 אינץ' מעל מחסני התחמושת ו-1 אינץ' במקומות אחרים. ניסויי ירי חי עם פגז ה-APC החדש בקוטר 15 אינץ' (חודר שריון, מכסה) כנגד דגם של הוד הראו כי פגז זה יכול לחדור לאזורים החיוניים של האונייה דרך החגורה האמצעית בעובי 7 אינץ' והשיפוע של 2 אינץ' של הסיפון הראשי. כתוצאה מכך נוסף ציפוי 3 אינץ' על הסיפון הראשי מעל המדרונות לצד חללי מחסני התחמושת בשלב מאוחר מאוד של הבנייה וארבעת תותחי ה-5.5 אינץ' מאחור ומניפי התחמושת שלהם הוסרו כפיצוי חלקי. הועלתה הצעה להגדיל את השריון מעל המחסנים הקדמיים ל-5 אינץ' ו-6 אינץ' מעל המחסנים האחוריים ביולי 1919 בתגובה לניסויים אלו. כדי לפצות על המשקל הנוסף, הוסרו 4 צינורות הטורפדו באמצע האונייה מעל המים והשריון לראשי הטורפדו האחוריים, והשריון של מגדל השליטה הטורפדו האחורי הופחת בעובי מ-6 ל-1.5 אינץ' (38 מ"מ). עם זאת, השריון הנוסף מעולם לא הותקן עד לניסויים נוספים. לאחר כניסתה לשירות, הוד נותרה רגיש לפגזים ופצצות צוללים. השריון לראשי הטורפדו הוחזר במהלך השיפוץ של האונייה בשנים 1929–1931. להגנה מפני טורפדו, היא קיבלה בליטת טורפדו עמוקה בגובה 7.5 רגל (2.3 מטר) שנמשכה לאורך האונייה בין הברבטים הקדמיים והאחוריים. היא חולקה לתא חיצוני ריק ולתא פנימי מלא בחמש שורות של "צינורות ריסוק" אטומים למים שנועדו לספוג ולהפיץ את כוח הפיצוץ. הבליטה הייתה מגובה במחיצת טורפדו בעובי 1.5 אינץ'. הוד הייתה מצוידת בתחילה בסיפוני טיסה שהותקנו על גבי צריחי 'B' ו-'X', שמהם יכלו פיירי לוכדי זבוב להמריא. במהלך השיפוץ שלה בשנים 1929–1931, הוסר סיפון הטיסה מצריח 'X' והותקן מעוט מסתובב ומתקפל על סיפון הרבע שלה, יחד עם עגורן לחילוץ מטוס ימי. היא כללה מטוס פיירי III‏ F מטייסת מס' 444 של חיל האוויר המלכותי (RAF). במהלך השייט באיי הודו המערבית ב-1932, התברר שהמעוט היה קשה לתפעול חוץ מאשר בים רגוע, מכיוון שהוא נשטף לעיתים קרובות במזג אוויר גרוע. המעוט והמנוף הוסרו ב-1932, יחד עם סיפון הטיסה בצריח 'B'. למרות שהצי המלכותי תמיד ייעד את הוד כסיירת מערכה, כמה סופרים מודרניים כמו אנטוני פרסטון סיווגו אותה כאוניית מערכה מהירה, מכיוון שנראה שלהוד היו שיפורים ביחס לאוניות המערכה המהירות מסדרת קווין אליזבת. על הנייר, הוד שמרה על אותו חימוש ורמת הגנה, תוך שהיא הייתה מהירה משמעותית. בסביבות 1918, מפקדים אמריקאים, כולל תת-אדמירל ויליאם סימס, מפקד כוחות הצי האמריקאי באירופה, ואדמירל הנרי מאיו, מפקד הצי האטלנטי, התרשמו מאוד מהוד, שאותה תיארו כ"אוניית מערכה מהירה", וכן הם דגלו שהצי האמריקני יפתח אוניית מערכה מהירה משלו. עם זאת, ארצות הברית המשיכה בכיוון התכנון המבוסס שלה, אוניית המערכה האיטית יותר, אך מוגנת היטב, מסדרת דקוטה הדרומית וסיירת המערכה המהירה והמשוריינת קלות מסדרת לקסינגטון, ששניהם בוטלו מאוחר יותר בהתאם לתנאים של הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922. [35] השפעות מהוד הופיעו על העיצובים הבאים של לקסינגטון, עם הפחתת חגורת השריון הראשית, השינוי לשריון משופע, והוספת ארבעה צינורות טורפדו מעל המים לארבעת הצינורות התת-מימיים של העיצוב המקורי. כדי להוסיף לבלבול, מסמכי הצי המלכותי של התקופה מתארים לעיתים קרובות כל אוניית מערכה עם מהירות מרבית של מעל 24 קשרים (44 קמ"ש) כסיירת מערכה, ללא קשר לכמות השריון המגן. לדוגמה, סיירת המערכה G3 שמעולם לא נבנתה סווגה ככזו, למרות שהיא הייתה יותר אוניית מערכה מהירה מאשר הוד. קנה המידה של ההגנה של הוד, למרות שהתאים לתקופת יוטלנד, היה במקרה הטוב שולי מול הדור החדש של אוניות ראשה עם תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) שהופיעו זמן קצר לאחר השלמתה ב-1920, מאופיינת בסדרת קולורדו האמריקאית וסדרת נאגאטו היפנית. הצי המלכותי היה מודע לחלוטין לכך שפגמי ההגנה של האונייה עדיין נותרו, אפילו בתכנון המתוקן שלה, ולכן הוד נועדה לתפקידים של סיירת מערכה, והיא שירתה בשייטות סיירות המערכה במשך רוב הקריירה שלה. בשלהי הקריירה שלה, הוד הייתה נחותה בתחום השריון וסידור המגן של אוניות מערכה מהירות מתקופת מלחמת העולם השנייה, אך מעטים מכלי השיט "בעלי התותחים הגדולים" הזמינים של הצי המלכותי יכלו להתאים למהירות של ביסמרק. בניית הוד החלה במספנת ג'ון בראון בקליידבנק, סקוטלנד, ב-1 בספטמבר 1916. לאחר אובדן של שלוש סיירות מערכה בריטיות בקרב יוטלנד, נוספו להוד 5,000 טונות של שריון וחיזוק נוסף לתכנון של הוד. החמור ביותר, הגנת הסיפון הייתה פגומה - התפרסה על פני שלושה סיפונים, ותוכננה לפוצץ פגז נכנס בפגיעה בסיפון העליון, כאשר חלק ניכר מהאנרגיה נספגת כאשר הפגז המתפוצץ נאלץ לחדור את השריון של שני הסיפונים הבאים. הפיתוח של פגזים יעילים עם עיכוב זמן בסוף מלחמת העולם הראשונה הפך את התוכנית הזו להרבה פחות יעילה, שכן הפגז השלם היה חודר לשכבות של שריון חלש ומתפוצץ עמוק בתוך האונייה. בנוסף, היא סבלה מעודף משקל חמור בהשוואה לעיצובה המקורי, מה שהפך אותה לאונייה רטובה עם מבנה לחוץ מאוד. היא הושקה ב-22 באוגוסט 1918 על ידי אלמנתו של אדמירל משנה סר הוראס הוד, נין של אדמירל סמואל הוד, שעל שמו נקראה האונייה. סר הוראס הוד נהרג בעת שפיקד על שייטת סיירות המערכה השלישית והניף את דגלו ב אינווינסיבל אחת משלושת סיירות המערכה שהתפוצצו בקרב יוטלנד. כדי לפנות מקום במספנה לבניית אוניות סוחר, הפליגה הוד לרוזית' כדי להשלים את התקנתה ב-9 בינואר 1920. לאחר ניסויי הים שלה, היא נכנסה לירות ב-15 במאי 1920, תחת קפטן וילפרד טומפקינסון. בנייתה עלתה 6,025,000 ליש"ט. עם הארובות התאומות הבולטות והפרופיל הרזה שלה, הוד נחשבה כאחת מספינות המלחמה היפות ביותר שנבנו אי פעם. היא גם הייתה ספינת המלחמה הגדולה ביותר שצפה כשהוזמנה, ושמרה על ההבחנה הזו במשך 20 השנים הבאות. גודלה וחימושה החזק זיכו אותה בכינוי "הוד האדירה" והיא באה לסמל את עוצמתה של האימפריה הבריטית עצמה. זמן קצר לאחר כניסתה לשירות ב-15 במאי 1920, הפכה הוד לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי, בפיקודו של אדמירל משנה סר רוג'ר קיז. לאחר שייט למי סקנדינביה באותה שנה, קפטן ג'פרי מקוורת קיבל את הפיקוד. הוד ביקרה בים התיכון בשנים 1921 ו-1922 כדי להראות את הדגל ולהתאמן עם צי הים התיכון, לפני שהפליגה לשייט לברזיל ואיי הודו המערבית יחד עם שייטת סיירות המערכה. קפטן ג'ון אם תורן היה קברניט האונייה כאשר הוד, מלווה בסיירת המערכה ריפאלס והסיירות מסדרת דאנה של שייטת הסיירות הקלות הראשונה, יצאו לשייט עולמי ממערב למזרח דרך תעלת פנמה בנובמבר 1923. מטרת השייט היה להזכיר לשלטונות את תלותם בכוח הים הבריטי ולעודד אותם לתמוך בה בכסף, ספינות ומתקנים. הם חזרו הביתה 10 חודשים מאוחר יותר בספטמבר 1924, לאחר שביקרו בדרום אפריקה, הודו, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, וכמה מושבות ותלות קטנות יותר, ובארצות הברית. בהיותה באוסטרליה באפריל 1924, ליוותה השייטת את סיירת המערכה HMAS אוסטרליה אל הים, שם היא הוטבעה בהתאם להסכם הצי של וושינגטון. שייטת סיירות המערכה ביקרה בליסבון בינואר 1925 כדי להשתתף בחגיגות ואסקו דה גאמה לפני שהמשיכה לים התיכון לתרגילים. הוד המשיכה את הדפוס הזה של ביקור אימוני חורף בים התיכון למשך שארית העשור. קפטן הרולד ריינולד החליף את קפטן אים טורן ב-30 באפריל 1925 והוחלף בתורו על ידי קפטן וילפרד פרנץ' ב-21 במאי 1927. הוד קיבלה שיפוץ גדול מ-1 במאי 1929 עד 10 במרץ 1931, ולאחר מכן חזרה לתפקידה כאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה בפיקודו של קפטן ג'וליאן פטרסון. מאוחר יותר באותה שנה, הצוות שלה השתתף במרד אינברגורדון בגלל קיצוץ בשכר למלחים. זה הסתיים בשלום והוד חזרה לנמל הבית שלה לאחר מכן. שייטת סיירות המערכה ערכה שייט בקריביים בתחילת 1932, והוד קיבלה שיפוץ קצר נוסף בין 31 במרץ ל-10 במאי בפורטסמות'. קפטן תומאס ביני קיבל את הפיקוד ב-15 באוגוסט 1932 והאונייה חידשה את התרגול הקודם שלה בשייט חורף בים התיכון בשנה הבאה. קפטן תומאס טאואר החליף את קפטן ביני ב-30 באוגוסט 1933. מנהלי בקרת האש המשניים והנ"מ שלה אורגנו מחדש במהלך תיקון מהיר נוסף בין 1 באוגוסט ל-5 בספטמבר 1934. בזמן שהייתה בדרכה לגיברלטר לשייט בים התיכון, הוד נפגעה בסיפון הצד השמאלי על ידי סיירת המערכה רינואון ב-23 בינואר 1935. הנזק להוד הוגבל למדחף החיצוני השמאלי שלה ולשקע בגודל 18 אינץ' (460 מ"מ), למרות כמה שלוחות גוף נפלו מהפגיעה. תיקונים זמניים בוצעו בגיברלטר לפני שהאונייה הפליגה לפורטסמות' לתיקונים קבועים בין פברואר למאי 1935. הקברניטים של שתי האוניות הועמדו למשפט צבאי, וכך גם מפקד השייטת, אדמירל משנה סידני ביילי. טאואר וביילי זוכו, אך הקפטן של רינואון סוברידג' שוחרר מתפקידו. האדמירליות התנגדה לפסק הדין, החזירה את סוברידג' לתפקידו וביקרה את ביילי על אותות מעורפלים במהלך התמרון. האונייה השתתפה בסקירת צי הכסף של המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד באוגוסט שלאחר מכן. היא צורפה לצי הים התיכון זמן קצר לאחר מכן והוצבה בגיברלטר עם פרוץ המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה באוקטובר. קפטן ארתור פרידהאם קיבל את הפיקוד ב-1 בפברואר 1936 והוד חזרה לפורטסמות' לשיפוץ קצר בין 26 ביוני ל-10 באוקטובר 1936. היא עברה רשמית לצי הים התיכון ב-20 באוקטובר, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת האזרחים בספרד. ב-23 באפריל 1937, ליוותה האונייה שלוש אוניות סוחר בריטיות אל נמל בילבאו למרות נוכחותה של הסיירת הלאומנית אלמירנטה סרורה שניסתה לחסום את הנמל. הוד שופצה במלטה בנובמבר ובדצמבר 1937, ובמהלך השיפוץ הוסרו צינורות הטורפדו השקועים שלה. קפטן פרידהאם הוחלף על ידי קפטן הרולד ווקר ב-20 במאי 1938 והוא, בתורו, הוחלף כאשר האונייה חזרה לפורטסמות' בינואר 1939 לשיפוץ שנמשך עד 12 באוגוסט. הוד הייתה אמורה לעבור מודרניזציה ב-1941 כדי להביא אותה לסטנדרט דומה לזה של אוניות ראשה אחרות מתקופת מלחמת העולם הראשונה. היא הייתה אמורה לקבל טורבינות ודוודים חדשים וקלים יותר, חימוש משני של שמונה צריחי תותחים תאומים 5.25 אינץ' (133 מ"מ), ושישה תותחי "פום-פום" 2 פאונד. רצועת השריון העליונה שלה בגודל 5 אינץ' הייתה מוסרת ושריון הסיפון שלה היה מחוזק. מעוט היה אמור להיות מותקן על פני הסיפון ושאר צינורות הטורפדו יוסרו. בנוסף, מגדל הניווט היה אמור להיות מוסר והגשר שלה היה אמור להיבנות מחדש. השירות הפעיל כמעט קבוע של האונייה, שנבע ממעמדה כאוניית הראשה המהירה הראויה ביותר לקרב של הצי המלכותי, גרם לכך שמצבה החומרי הידרדר בהדרגה, ובאמצע שנות ה-30, היא הייתה זקוקה לשיפוץ ממושך. פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכה את הוצאתה משירות כמעט לבלתי אפשרי, וכתוצאה מכך, היא מעולם לא קיבלה את המודרניזציה המתוכננת שניתנה לאוניות ראשה אחרות כמו רינואון וכמה מאוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת. המעבים של האונייה היו במצב כל כך גרוע בשלב זה עד שחלק ניכר מהתפוקה ממאיידי המים המתוקים נדרשה כדי לחדש את מי הזנת הדוד ולא יכלו לשמש את הצוות לשטיפה ורחצה או אפילו לחימום הסיפונים במזג אוויר קר, מכיוון שצינורות הקיטור היו דולפים מדי. בעיות אלו גם הפחיתו את תפוקת הקיטור שלה כך שהיא לא הצליחה להגיע למהירות המיועדת שלה. קפטן אירווין גלני קיבל את הפיקוד במאי 1939 והוד שובצה בשייטת סיירות המערכה של צי הבית תוך כדי שיפוץ. כשפרצה המלחמה מאוחר יותר באותה שנה, היא הועסקה בעיקר כדי לפטרל בסביבת איסלנד ואיי פארו כדי להגן על שיירות וליירוט פושטות סחר גרמניות ורצי מצור שניסו לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי. ב-25 בספטמבר 1939, צי הבית התייצב למרכז הים הצפוני כדי לחפות על החזרת הצוללת הפגועה ספירפיש. הצי זוהה על ידי הגרמנים והותקף על ידי מטוסים מכנפות המפציצים KG 26 ו-KG 30. הוד נפגעה מפצצה במשקל 250 ק"ג (550 פאונד) ממפציץ יונקרס Ju 88 שפגע בבליטת הטורפדו השמאלית שלה ובמעבים שלה. בתחילת 1940, המכונות של הוד היו במצב קשה והגבילו את מהירותה הטובה ביותר ל-26.5 קשרים (49.1 קמ"ש); היא עברה שיפוץ מחדש בין ה-4 באפריל ל-12 ביוני. הוד ונושאת המטוסים ארק רויאל נצטוו להפליג לגיברלטר להצטרף לכוח H ב-18 ביוני, שם הוד הפכה לאוניית הדגל. כוח H השתתף בהשמדת הצי הצרפתי במרס אל כביר ביולי 1940. שמונה ימים בלבד לאחר הכניעה הצרפתית, הציבה האדמירליות הבריטית אולטימטום לפיו הצי הצרפתי באוראן יסגיר את ספינותיו לנמל בריטי או נייטרלי כדי להבטיח שהם לא יפלו לידי מדינות הציר. התנאים נדחו, והצי המלכותי פתח באש על הספינות הצרפתיות שעגנו שם. תוצאות הירי של הוד אינן ידועות במדויק, אך היא גרמה נזק לאוניית המערכה הצרפתית דנקרק, שנפגעה מארבעה פגזים בקוטר 15 אינץ' ונאלצה לחוף את עצמה. הוד פוספסה במהלך הקרב על ידי דנקרק; רסיסי פגז פצעו שני אנשי צוות. ספינת האחות של דנקרק, שטרסבורג, הצליחה להימלט מהנמל. הוד ומספר סיירות קלות פתחו במרדף, אך ויתרו לאחר שעתיים; הוד התחמקה ממטח טורפדות מסלופ צרפתי ונפגעה בטורבינה שהגיעה ל-28 קשרים (52 קמ"ש). הוד הוחלפה כאוניית הדגל של כוח H על ידי רינואון ב-10 באוגוסט, לאחר שחזרה לסקפה פלו. ב-13 בספטמבר היא נשלחה לרוזית' יחד עם אוניות המערכה נלסון ורודני וספינות אחרות, כדי להיות בעמדה טובה יותר ליירט צי פלישה גרמני. כשהאיום בפלישה פחת, חזרה האונייה לתפקידיה הקודמים בליווי שיירות ובסיור נגד פושטות סחר גרמניות. הוד, רינואון וריפאלס נפרסו למפרץ ביסקאיה ב-5 בנובמבר כדי למנוע מהסיירת הכבדה אדמירל שר להשתמש בנמלי צרפת לאחר שתקפה את שיירת HX 84, אך האונייה הגרמנית המשיכה לדרום האוקיינוס האטלנטי. בינואר 1941 החלה האונייה בשיפוץ שנמשך עד מרץ; גם לאחר השיפוץ היא עדיין הייתה במצב ירוד, אבל האיום מצד אוניות הראשה הגרמנית היה כזה שלא ניתן היה לקחת אותה לרציף לצורך שיפוץ גדול עד שיותר אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי נכנסו לשירות. קפטן ראלף קר קיבל את הפיקוד במהלך השיפוץ, והוד קיבל הוראה לים בניסיון ליירט את אוניות המערכה הגרמניות גנייזנאו ושרנהורסט עם השלמת השיפוץ באמצע מרץ. ללא הצלחה, היא קיבלה הוראה לפטרל במפרץ ביסקאיה נגד כל ניסיון פריצה של האוניות הגרמניות מברסט, צרפת. הוד קיבל הוראה לים הנורווגי ב-19 באפריל כאשר האדמירליות קיבלה דיווח כוזב על כך שאוניית המערכה הגרמנית ביסמרק הפליגה מגרמניה. לאחר מכן, היא סיירה בצפון האוקיינוס האטלנטי לפני שנכנסה לסקפה פלו ב-6 במאי. ערך מורחב – קרב מצר דנמרק כאשר הפליגה ביסמרק לאוקיינוס האטלנטי במאי 1941, הוד, עליה הניף את דגלו תת-אדמירל לנסלוט הולנד, יחד עם אוניית המערכה החדשה שהוזמנה פרינס אוף ויילס, נשלחה למרדף יחד עם מספר קבוצות אחרות של אוניות הראשה הבריטיות ליירט את האוניות הגרמניות לפני שהצליחו לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי ולתקוף שיירות של בעלות הברית. האוניות הגרמניות נצפו על ידי שתי סיירות כבדות בריטיות (נורפוק וסאפוק) ב-23 במאי, ואוניותיו של הולנד יירטו את ביסמרק ובת לווייתה, הסיירת הכבדה פרינץ אויגן, במצר דנמרק בין גרינלנד לאיסלנד ב-24 במאי. השייטת הבריטית הבחינה בגרמנים בשעה 05:37 (שעוני האונייה נקבעו ארבע שעות לפני הזמן המקומי - הקרב החל זמן קצר לאחר עלות השחר), אך הגרמנים כבר היו מודעים לנוכחותם, ההידרופונים של פרינץ אויגן זיהו את הקולות של מדחפים מהירים מדרום מזרח להם. הבריטים פתחו באש בשעה 05:52 כאשר הוד התעמתה עם פרינץ אויגן, האונייה המובילה במערך הגרמני, והגרמנים השיבו באש בשעה 05:55, שתי האוניות התרכזו בהוד. פרינץ אויגן הייתה ככל הנראה האונייה הראשונה שהשיגה פגיעה כאשר פגז פגע בסיפון הסירה של הוד, בין הארובות שלה, והצית שריפה גדולה בין התחמושת המוכנה לשימוש עבור תותחי הנ"מ והרקטות של רכיבי UP. קצת לפני השעה 06:00, בזמן שהוד פנתה 20 מעלות שמאלה כדי לחשוף את הצריחים האחוריים שלה, היא נפגעה שוב על סיפון הסירה על ידי פגז אחד או יותר מהמטח החמישי של ביסמרק, שנורה מטווח של כ-16,650 מטר (18,210 יארד). נראה כי פגז ממטח זה פגע בחלקי גוף ופסולת על סיפון הסירה. סילון להבה ענק פרץ מהוד מסביבת התורן המרכזי, ואחריו פיצוץ מחסן תחמושת הרסני שהרס את החלק האחורי של האונייה. הפיצוץ הזה שבר את השדרית של הוד, והמראה האחרון של האונייה, שטבעה תוך שלוש דקות בלבד, היה החרטום שלה, ששקע כמעט אנכי במים. הערה על שרטוט של ניצול ברשות המדור ההיסטורי של הצי הבריטי נותן את 63°20′N 31°50′W כמיקום הטביעה. הוד שקעה ירכתיים תחיחה עם 1,418 איש. רק שלושה שרדו והם חולצו כשעתיים לאחר הטביעה על ידי המשחתת אלקטרה, שהבחינה בפסולת ניכרת אך ללא גופות. פרינס אוף ויילס נאלצה לנתק מגע בגלל שילוב של נזקים מפגיעות גרמניות וכשלים מכניים בתותחים ובצריחים שלה לאחר שהוד הוטבעה. למרות הבעיות הללו, היא פגעה בביסמרק שלוש פעמים. אחת הפגיעות הללו זיהמה חלק ניכר מאספקת הדלק של האונייה ובעקבות כך גרמה לה לנווט לעבר צרפת הכבושה, שם ניתן היה לתקן אותה. ביסמרק הצליחה באופן זמני להתחמק מגילוי, אך זוהתה מאוחר יותר וטבעה ב-27 במאי. ההודעה הרשמית של אדמירליות על האובדן, ששודרה ביום הטביעה, דיווחה כי: "במהלך ה...פעולה, אה"מ הוד ... חטפה פגיעה חסרת מזל במחסן תחמושת והתפוצצה". ועדת החקירה הרשמית הראשונה על ההפסד, בראשות תת-אדמירל סר ג'פרי בלייק, פרסמה את מסקנותיה ב-2 ביוני, פחות משבועיים לאחר האובדן. היא אישרה דעה זו וקבעה כי: הגורם הסביר לאובדן אה"מ הוד היה חדירה ישירה של ההגנה על ידי פגז אחד או יותר בקוטר 15 אינץ' בטווח של 16,500 יארד [15,100 מטר], וכתוצאה מכך לפיצוץ של מחסן תחמושת אחד או יותר מהחלק האחורי. אדמירל טום פיליפס ואחרים מתחו ביקורת על התנהלות החקירה, בעיקר משום שלא נשמר רישום מילולי של עדויות עדים. יתרה מכך, סר סטנלי ו' גודול, מנהל הבנייה הימית, הציג תאוריה חלופית, לפיה הוד הושמדה בפיצוץ הטורפדות שלה. כתוצאה מכך, התכנסה מועצת המנהלים השנייה תחת אדמירל משנה הרולד ווקר שפרסמה את מסקנותיה בספטמבר 1941. חקירה זו הייתה "יסודית הרבה יותר מהראשונה, תוך שהיא לקחה עדויות מ-176 עדי ראייה בסך הכל לאסון", ובחנה הן את התאוריה של גודול והן את התאוריות האחרות. המועצה הגיעה למסקנה כמעט זהה למסקנה של הדירקטוריון הראשון, שהתבטאה כדלקמן: כי טביעת הוד נבעה מפגיעת פגז 15 אינץ' של ביסמרק בתוך או בסמוך למחסני הפגזים בקוטר 4 אינץ' או 15 אינץ' של הוד, מה שגרם לכולם להתפוצץ ולהרוס את החלק האחורי של האונייה. ההסתברות היא שמחסני הפגזים בקוטר 4 אינץ' התפוצצו ראשונים. שתי ועדות החקירה פטרו את תת-אדמירל הולנד מכל אשמה בנוגע לאובדן הוד. אנדרטאות זיכרון לאלה שמתו נפוצות ברחבי בריטניה, וחלק מאנשי הצוות מונצחים במקומות שונים. נפגע אחד, ג'ורג' דייוויד ספינר, מונצח באנדרטת הצי של פורטסמות', קפלת הוד בכנסיית סנט ג'ון המטביל, בבולדר, המפשייר, וגם על מצבת אחיו, שמת בזמן שירותו בחיל האוויר המלכותי בשנת 1942, בבית הקברות המילטון רואד, דיל, קנט. הסיבה המדויקת לאובדן הוד נותרה נושא לוויכוח. התאוריות העיקריות כוללות את הסיבות הבאות: פגיעה ישירה מפגז חדרה למחסן התחמושת מאחור. פגז כזה יכול היה להגיע רק מביסמרק, שכן פרינץ אויגן כבר לא ירתה לעבר הוד בזמן הפיצוץ. כפי שצוין לעיל, גרסה זו של האירועים הייתה כמעט מובנת מאליה בזמן הטביעה. ספק התעורר לראשונה כתוצאה מעדויות של עדות ראייה כי הפיצוץ שהרס את הוד מקורו בסמוך לתורן הראשי, הרבה לפני המחסנים האחוריים (לדוגמה, הסקיצה שהוצגה שהוכנה לוועדת החקירה השנייה על ידי קפטן ליץ' מפרינס אוף ויילס). בוועדה השנייה, עדים מומחים הציעו שמה שנצפה הוא הוצאת אוורור, דרך מאווררי חדר המנועים, של פיצוץ אלים - אך לא מיידי - או התפרקות במחסני הפגזים בקוטר 4 אינץ'. אותה התפרצות הייתה ממוטטת את המחיצה המפרידה בין מחסני הפגזים בקוטר 4 אינץ' לפגזים בקוטר 15 אינץ', וכתוצאה מכך מהר מאוד היה פיצוץ קטסטרופלי דומה לאלו שנראו בעבר בקרב יוטלנד. תאוריה זו אומצה בסופו של דבר על ידי המועצה. פגז, שנפל ושט מתחת למים, פגע מתחת לחגורת השריון וחדר למחסן התחמושת. במהלך אותו קרב, פרינס אוף ויילס ספגה פגיעה כזו מפגז בקוטר 15 אינץ', שנסע מתחת למים לאורך כ-80 רגל (24 מטר), פגע כ-28 רגל (8.5 מטר) מתחת לקו המים, חדר למספר מחיצות קלות והתרומם, מבלי להתפוצץ, אל מחיצת הטורפדו. הוועדה השנייה ראתה בתאוריה זו לא סבירה, בטענה שהמרעום, לו היה עובד בכלל, היה מפוצץ את הפגז לפני שהגיע לאונייה. לפי החישובים של יורן, אחד הפגזים של ביסמרק שנפל כ-20 רגל (6.1 מטר) מהוד יכול היה לחדור את דופן האונייה מתחת לחגורת השריון והיה מתפוצץ בקרבת מחסני התחמושת של האונייה אם המרעום פעל. האונייה הושמדה בפיצוץ הטורפדות שלה. על פי התאוריה של גודול, הטורפדות של האונייה יכלו להתפוצץ או על ידי האש המשתוללת על סיפון הסירה או, יותר סביר, על ידי פגיעה ישירה של ביסמרק. זה היה מפוצץ את דופן האונייה, והורס את חוזק הקורה של גוף האונייה; כוח המים הנכנסים לחור, במהירות של כמעט 30 קשרים (56 קמ"ש), יקטע את קטע הירכתיים משאר הגוף. השריפה על סיפון הסירה חדרה למחסן התחמושת. העדויות שניתנו לוועדה השנייה הצביעו על כך שהדלתות של תא המטען של אספקת התחמושת בקוטר 4 אינץ' היו סגורות לאורך כל הקרב. עדיין ייתכן שדלת או תא מטען יכלו להיפתח על ידי פגז של האויב, ולהכניס להבות למחסן התחמושת. דרכים חלופיות לכניסת להבה יכלו להיות סידורי האוורור או האוורור של המחסנים או, כפי שהציע טד בריגס, דרך רצפת צריח תותחים בקוטר 15 אינץ'. הפיצוץ בוצע על ידי תחמושת 4 אינץ' שאוחסנה מחוץ למחסנים. ב-1979, ההיסטוריון הימי אנטוני פרסטון טען שהמגזינים האחוריים של הוד היו "מוקפים בפגזי נ"מ נוספים בקוטר 4 אינץ' (102 מ"מ) מחוץ למנגנוני השריון. אחסון לא מוגן כזה יכול היה להתפוצץ גם על ידי אש על סיפון הסירה או על ידי פגז מביסמרק." הספינה התפוצצה על ידי התותחים שלה. בוועדה השנייה, עדי ראייה דיווחו על סוגים חריגים של פריקה מתותחי ה-15 אינץ' של הוד, מה שמעיד על כך שפגז יכול היה להתפוצץ בתוך התותח, ולגרום לפיצוץ בתוך בית התותחים. ייתכן שתחת לחץ הלחימה, אמצעי הבטיחות שהופעלו לאחר האסונות ביוטלנד כדי למנוע פיצוץ כזה להגיע למגזינים, היו יכולים להיכשל. סקירה נרחבת של תאוריות אלו (למעט זו של פרסטון) ניתנת במאמרו של יורן מ-1987. המסקנה העיקרית שלה היא שהאובדן נגרם כמעט בוודאות על ידי פיצוץ של מחסן פגזים בקוטר 4 אינץ', אבל יש כמה דרכים שאפשר היה ליזום את זה, למרות שהוא שולל את השריפה בסיפון הסירה או את פיצוץ הטורפדות שלה כגורמים סבירים. לדעתו של יורנס, התמונה הפופולרית של צלילות פגזים החודרים לשריון הסיפון של הוד אינה מדויקת, שכן לפי הערכתו זווית הנפילה של פגזי ה-15 אינץ' של ביסמרק ברגע האובדן לא הייתה עולה על כ-14°, זווית כה לא טובה לחדירה של שריון אופקי שהיא למעשה מחוץ לקנה המידה של תרשימי החדירה הגרמניים העכשוויים. יתרה מכך, פרופילים ממוחשבים של הוד מראים שפגז שנופל בזווית זו לא יכול היה להגיע למחסן תחמושת אחורי מבלי לעבור קודם דרך חלק כלשהו של חגורת השריון. מצד שני, ניתן היה לחדור את חגורת ה-12 אינץ' אם הוד הייתה מתקדמת מספיק רחוק לפנייה האחרונה. בדיקה של שרידי האונייה אישרה שהמחסנים האחוריים אכן התפוצצו. הירכתיים של הוד אותרו, כשההגה עדיין במקומו, ונמצא כי הוא היה מכוון שמאלה בזמן הפיצוץ. יתר על כן, חסר קטע מהחרטום מיד לפני צריח 'A', מה שהוביל את ההיסטוריון והמרצה בדארטמות' לשעבר אריק ג'יי גרוב ואת מנהיג המשלחת דייוויד מירנס להאמין ש"או רגע לפני או ממש אחרי עזיבת פני השטח, החרטום סבל מנזק פנימי מסיבי מפיצוץ פנימי", אולי פיצוץ חלקי של מחסני פגזי ה-15 אינץ' הקדמיים. הוצע כי האש הקטלנית התפשטה מהקצה האחורי של האונייה דרך מכלי הדלק הימני, שכן הצד הימני של הוד "נראה שחסר רוב, אם לא כל, ציפוי בליטת הטורפדו שלו". העדויות על ההריסה מפריכות את התיאוריה של גודול על פיצוץ טורפדו, בעוד שהעדויות של עדות הראייה על להבה ממחסן פגזי ה-4 אינץ' לפני הפיצוץ העיקרי מתנגשות עם התיאוריה לפיה הוד התפוצצה על ידי התותחים שלה. התאוריות האחרות המפורטות לעיל נותרות אפשרויות תקפות. במחקרם על ההיסטוריה המבצעית של אוניית המערכה ביסמרק שפורסמה ב-2019, כולל התקשרותה עם הוד, הגיעו יורן, ויליאם גרזק ורוברט או. דולין ג'וניור למסקנה שההרס של הוד נגרם ככל הנראה מפגז של 380 מ"מ מביסמרק שחדר את שריון הסיפון והתפוצץ במחסן התחמושת האחורי של פגזי 4 אינץ', והצית את חומר הנפץ ההודף - הקורדיט שלו, שבתורו הצית את הקורדיט במחסן פגזי ה-15 אינץ' האחורי הסמוך. התפשטות מהירה של גזי הבעירה שנוצרו מהשריפה גרמה אז לכשל מבני, ועבר החוצה דרך דפנות האונייה כמו גם קדימה ולמעלה דרך פתחי חדר המכונות, העיפו את צריחי הסוללה הראשית האחוריים וגרמו לניתוק הירכתיים משאר גוף האונייה במחיצה המשוריינת האחורית. בשנת 2001, ערוץ 4 הבריטי הזמין את צייד הספינות הטרופות דייוויד מירנס והחברה שלו, Blue Water Recoveries, לאתר את השרידים של הוד, ואם אפשר, להפיק צילומים תת-מימיים של סיירת המערכה וגם של המשמידה שלה, ביסמרק. זה היה אמור לשמש לסרט דוקומנטרי גדול שישודר במלאת 60 שנה לקרב בין האוניות. זו הייתה הפעם הראשונה שמישהו ניסה לאתר את מקום המנוחה של הוד. מירנס בילה את שש השנים הקודמות במחקר פרטי על גורלה של הוד במטרה למצוא את סיירת המערכה, ורכש את תמיכת הצי המלכותי, אגודת HMS Hood וקבוצות ותיקים אחרות, והניצול האחרון שחי, טד בריגס. צוות החיפוש והציוד היו צריכים להתארגן בתוך ארבעה חודשים, כדי לנצל חלון צר של תנאי רגיעה בצפון האוקיינוס האטלנטי. ארגון החיפוש היה מסובך על ידי נוכחות על סיפונה של צוות דוקומנטרי וציוד הקולנוע שלהם, יחד עם עיתונאי טלוויזיה שפרסם חדשות בשידור חי באמצעות לוויין במהלך החיפוש. צוות החיפוש גם תכנן לשדר וידאו מהכלי התת-ימי המופעל מרחוק (ROV) ישירות לאתר של ערוץ 4. לאחר שנאספו הצילומים של ביסמרק, מירנס וצוות החיפוש החלו לסרוק תיבת חיפוש של 2,100 קמ"ר אחר הוד; כיסוי מלא של השטח נאמד במשך שישה ימים. אזורים שמירנס חש כי יש סיכוי גבוה יותר למצוא בהם את השרידים קיבלו עדיפות, והסונאר של סריקה צדדית איתר את סיירת המערכה בשעה ה-39 של החיפוש. שרידיה של הוד שוכנים על קרקעית הים בחתיכות בין שני שדות פסולת בעומק של כ-2,800 מטר (9,200 רגל). השדה המזרחי כולל את החתיכה הקטנה של הירכתיים ששרדה את פיצוץ מחסן התחמושת, כמו גם את החלק ששרד של החרטום וכמה שרידים קטנים יותר, כמו המדחפים. מנהל בקרת האש של תותחי 4 אינץ' שוכן בשדה הפסולת המערבי. מגדל הניווט המשוריין בכבדות ממוקם בפני עצמו, מרוחק מהחתיכה הראשית. החלק באמצע האונייה, החלק הגדול ביותר של שרידי האונייה ששרד את הפיצוצים, נמצא הפוך מדרום לשדה הפסולת המזרחי במכתש פגיעה גדול. הצד הימני של הקטע באמצע האונייה חסר עד לדופן הפנימית של מכלי הדלק והלוחות של גוף האונייה מתפתלים כלפי חוץ; זה התפרש כמצביע על נתיב הפיצוץ דרך מכלי הדלק הימני. עוד מניחים ששדות הפסולת הקטנים הם השברים מהגוף האחורי שבו היו ממוקמים המחסנים והצריחים, שכן קטע זה של גוף האונייה נהרס כליל בפיצוץ. העובדה שקטע החרטום נפרד ממש לפני צריח 'A' מעידה על כך שאולי התרחש פיצוץ משני באזור זה. חוקרים אחרים טענו שהמטח האחרון שנורה על ידי הוד לא היה כלל מטח, אלא להבה מפיצוץ מחסן התחמושת הקדמי, שהעניק אשליה של ירי הוד בפעם האחרונה. נזק זה, לפני המחיצה המשוריינת, יכול היה להיות נזק התפרצות שנגרם בזמן שהוד טבעה, שכן חדר טורפדו שהוסר במהלך אחד מהשיפוצים האחרונים שלה מתקרב למקום השבירה. זו הייתה דעתם של מירנס ווייט שחקרו את השרידים שזה לא סביר מכיוון שהנזק היה מוגבל מדי בקנה מידה, וגם לא יכול היה להסביר את הלוחות המפוזרים כלפי חוץ שנצפו גם באזור זה. ביל יורנס מציין כי לא היה מחסן תחמושת כלשהו במיקום השבירה וכי מיקום השבירה ממש לפני המחיצה המשוריינת הרוחבית הקדמית מעיד על כך שמבנה האונייה כשל שם כתוצאה ממתחים שנגרמו כאשר החרטום הורם למצב אנכי על ידי קטע הירכתיים השוקע. יתר על כן, המיקום הנוכחי של הלוחות בשולי השבירה משקף רק את המיקום האחרון שלהם, לא את הכיוון שבו הם נעו לראשונה. הקטע הקדמי שוכן בצד השמאלי שלו, כאשר בקטע באמצע האונייה השדרית למעלה. קטע הירכתיים עולה מקרקעית הים בזווית. מיקום זה מראה את ההגה נעול בסיבוב לשמאל של 20 מעלות, המאשר כי ניתנו פקודות (ממש לפני התפוצצות המחסנים האחוריים) לשנות את כיוון האונייה ולהביא את הצריחים האחוריים 'X' ו-'Y' לכיוון האוניות הגרמניות. בשנת 2002, האתר הוגדר רשמית כקבר מלחמה על ידי ממשלת בריטניה. ככזה, הוא נשאר מקום מוגן על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986. בשנת 2012, ממשלת בריטניה נתנה אישור למירנס לחזור למקום המנוחה האחרון של הוד כדי לחלץ את אחד משני פעמוני האונייה שלה שהיו מונחים בשדה פסולת קטן ופתוח במרחק קצר מהשרידים עצמם. בגיבוי של אגודת HMS Hood, מירנס תכנן להחזיר את הפעמון לפורטסמות' שם הוא יהווה חלק מהאנדרטה הרשמית והקבועה הראשונה להנצחת הצוות האחרון שלה במוזיאון הלאומי של הצי המלכותי ששופץ זמן קצר קודם לכן. המשלחת גם ניצלה את ההזדמנות לצלם מחדש את שרידי האונייה ולסקר אותה באמצעות טכניקות שלא היו זמינות בשנת 2001. כמו בעבר, למעט ניסיון שליפת פעמון האונייה, ננקטה מדיניות קפדנית של הסתכל אך אל תגע. הניסיון המקורי, בחסות פול אלן והשימוש ביאכטה שלו תמנון, נזנח לאחר עשרה ימים בספטמבר 2012 עקב תנאי מזג אוויר לא נוחים. בשנת 2015, אותו צוות ניסה לבצע ניסיון שני והפעמון של הוד הוחזר לבסוף ב-7 באוגוסט 2015. לאחר עבודות שימור, חשפה אן, הנסיכה המלכותית, את הפעמון במוזיאון ב-24 במאי 2016 - 75 שנה לקרב מצר דנמרק. הפעמון הושמע שמונה פעמים בטקס הנצחה בצהריים בהשתתפות צאצאים של אנשי צוות שמתו בקרב לפני שהוצבו בתערוכת המוזיאון על קרב יוטלנד. הפעמון שחולץ נישא במקור על אוניית המערכה הפרה-דרדנוט הוד. לפני שהותקן על סיירת המערכה, סביב בסיס הפעמון היה רשום המילים: "פעמון זה נשמר מאוניית המערכה אה"מ הוד 1891–1914 על ידי האדמירל משנה המנוח, המכובד סר הוראס הוד KCB, DSO, MVO נהרג ביוטלנד ב-31 במאי 1916." ישנה כתובת שנייה בצד הפעמון שקוראת "בהתאם לרצונותיה של ליידי הוד היא הוצגה לזכר בעלה על סיירת המערכה אה"מ הוד האונייה שהשיקה ב-22 באוגוסט 1918". בנוסף לשתי הכתובות, הפעמון עדיין עונד אות כחול צי מלא על הכתר שלו וגם על החזית שלו. כמה שרידים מתקופת טביעתה של הוד עדיין קיימים. שבר גדול של משקוף העץ מאחת הסירות של הוד נשטף בנורווגיה לאחר אובדנה ונשמר במוזיאון הימי הלאומי בלונדון. מיכל מתכת שהכיל מסמכים מנהליים נסחף לחוף באי הנורווגי סנג'ה באפריל 1942, כמעט שנה לאחר קרב מצר דנמרק. המכולה ותכולתה אבדו לאחר מכן, אך מכסהו שרד ובסופו של דבר הוצג למוסד החוף של הצי המלכותי HMS Centurion בשנת 1981. שרידים נוספים ששרדו הם פריטים שהוצאו מהספינה לפני טביעתה: שניים מתותחי ה-5.5 אינץ' של הוד הוסרו במהלך שיפוץ בשנת 1935, ונשלחו לאי אסנשן, שם הם הותקנו כסוללת חוף בשנת 1941, ממוקמת על גבעה מעל הנמל והיישוב הראשי, ג'ורג'טאון. התותחים שוחזרו על ידי חיל האוויר המלכותי ב-1984. תותחי האי אסנשן ראו פעולה פעם אחת בלבד, ב-9 בדצמבר 1941, כאשר הם ירו על הצוללת הגרמנית U-124, כשהיא התקרבה לג'ורג'טאון על פני השטח כדי להפגיז את תחנת הכבלים או להטביע ספינות שעוגנות. לא נרשמו פגיעות, אך הצוללת צללה ונסוגה. כתוצאה מהתנגשות מול חופי ספרד ב-23 בינואר 1935, אחד המדחפים של הוד פגע בחרטום של רינואון. בעודה במבדוק יבש לתיקונים, הוצאו מהתחתית של רינואון שברים של המדחף הזה. חלקי המדחף נשמרו על ידי עובדי המחסן: "הוד" נגד "רינואון" 23 בינואר 1935 הוטבע על דוגמה אחת ששרדה, ו-"Hood V Renown off Arosa 23–1–35" על אחרת. מבין החלקים הידועים ששרדו, אחד נמצא בבעלות פרטית ואחר נמסר על ידי משפחת הוד לאגודת הוד בשנת 2006. פריט שלישי נמצא בגלאזגו, שם נבנתה הוד. הוא מוחזק על ידי אספן פרטי ומוטבע עליו HMS HOOD v HMS RENOWN 23 1 35. מדיה וקבצים בנושא אה"מ הוד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אה"מ הוד (באנגלית)