laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרנסואה דוויאן

פרנסואה דוויאן (בצרפתית: François Devienne,‏ 31 בינואר 1759 – 5 בספטמבר 1803) היה מלחין צרפתי, חלילן, בסוניסט, ומורה לחליל בקונסרבטואר של פריז. הוא זכור בעיקר בזכות כתיבתו לכלי נשיפה, שעבורם הלחין את מרבית יצירותיו. דוויאן נולד ביוֹנוויל (הוֹט-מַרְן), כצעיר מבין ארבעה-עשר בניו של בונה אוכפים. את הכשרתו המוזיקלית הראשונה קיבל כזמר מקהלה בעיירת הולדתו. לאחר מכן ניגן בהרכבים פריזאיים, הן כסולן והן כנגן תזמורת. הוא למד חליל אצל פליקס רול, ובשנת 1780 הצטרף למשק הבית של הקרדינל מרואן. הוא היה פעיל בפריז כחלילן, כנגן-בסון וכמלחין, וניגן על הבסון בתזמורת של האופרה של פריז. הוא כתב אופרות מוצלחות בעשור האחרון של המאה ה-18, ביניהן Les visitandines (1792) אשר היו להצלחה. דוויאן היה חבר בתזמורת הצבאית של המשמר הצרפתי, שם הגיע לדרגת סמל. אחת מחובותיו הייתה ללמד את ילדי חבריו לעבודה בתזמורת, במסגרת "בית הספר החופשי למוזיקה" של התזמורת. אחרי תקופת המהפכה הצרפתית, בית הספר החופשי למוזיקה היה למוסד הלאומי למוזיקה, ואחר כך, בשנת 1795, נודע בשם הקונסרבטואר של פריז. באותה עת מונה דוויאן למנהל ולפרופסור לחליל. הוא כתב ספר הדרכה לחליל בשם "מתודת החליל – תאוריה ופרקטיקה" (1793), שיצא לאור מספר פעמים, ותרם רבות לשיפור רמת הנגינה בכלי הנשיפה בצרפת בסוף המאה ה-18. כמו מוזיקאים אחרים בימיו, הצטרף גם דוויאן למסדר הבונים החופשיים. הוא נפטר בבית הבראה ליד פריז ב-5 בספטמבר 1803. בקריירת ההלחנה שלו הלחין דוויאן למעלה מ-300 יצירות כליות, אשר רובן המכריע כתוב לכלי נשיפה, או בהשתתפותם של כלי נשיפה, ובעיקר יצירות לחליל ולבסון. מתוכן ניתן למנות תריסר קונצ'רטי לחליל, ארבעה קונצ'רטי לבסון, סינפוניות קונצ'רטנטיות לכלי נשיפה, למעלה ממאה דואטים לשני חלילים או לחליל עם כלי אחר, עשרות סונאטות לחליל, שש סונאטות לבסון, וגם שלישיות ורביעיות רבות. כמו כן הספיק לכתוב ארבע אופרות. יצירותיו של דוויאן לחליל זכו לעדנה מחודשת בשנות השישים של המאה שעברה בזכות החלילן ז'אן-פייר רמפל. הן ידועות כיום לחלילנים ולנגני בסון, אך לרוב, עדיין לא לקהל הרחב. סגנונו המבריק ועם זאת מלודי של דוויאן הוא דוגמה טובה לז'אנר הקונצ'רטנטי הקלאסי. ניתן להשוותו עם זה של המלחין הווינאי פרנץ אנטון הופמייסטר, שכתב כ-25 קונצ'רטי לחליל. עקב סגנונו של דוויאן, וכן בזכות העובדה שיצירותיו נוטות להיות מושתתות על מלודיות ולא על פיתוח החומר, יצירותיו של המלחין נשמעות מעט כמו יצירותיו של לא אחר מאשר מוצרט, גם אם רמתן אינה כשל יצירותיו של מוצרט. האלגנטיות של יצירותיו, אשר אותן הוא ביצע בעצמו, משקפת את הטון האלגנטי בפריז באותה התקופה. מאותן סיבות מכונה דוויאן לעיתים "מוצרט הצרפתי". בשל חזותו הנאה של דוויאן בדיוקן מאת ז'אק-לואי דויד, אפשר למצוא את המלחין כשהוא מעטר לא מעט כריכות של יצירות לחליל ואף של מוזיקה מן התקופה הקלאסית בכלל. מדיה וקבצים בנושא פרנסואה דוויאן בוויקישיתוף פרנסואה דוויאן, באתר ספוטיפיי פרנסואה דוויאן, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרנסואה דוויאן, באתר Discogs (באנגלית) תווים של יצירות המלחין במרחב הציבורי, באתר IMSLP
כרמלית (פירושונים)

האם התכוונתם ל... כרמלית – פוניקולר בעיר חיפה, כלי תחבורה ציבורית תת-קרקעי מסוף כרמלית – מסוף תחבורה ציבורית בתל אביב, ליד שוק הכרמל כרמלית (סוג) – סוג צמח ממשפחת המצליבים כרמלית נאה – צמח חד שנתי, מסוג כרמלית כרמלית (שבת) – אחת מארבע רשויות השבת בהלכה כרמלית (כתב עת) – שנתון ספרותי שיצא לאור על-ידי אגודת הסופרים העברים בישראל בין השנים תשי"ג–תשל"ז/תשל"ח הכרמליתים - מסדר נוצרי כרמל (פירושונים)
סן חואן (ארגנטינה)

סן חואן (בספרדית: San Juan) היא עיר הבירה של פרובינציית סן חואן שבמערב ארגנטינה. נכון לשנת 2001 התגוררו בעיר עצמה כ-113 אלף תושבים, ובמטרופולין הסובב אותה כ-450 אלף תושבים. באזור בו שוכנת סן חואן התגוררו בעבר בני הוָורְפֶּה, וראשוני הספרדים הגיעו לאזור ב-1551. חואן חופרה ייסד את העיר ב-13 ביוני 1562, לגדות נהר סן חואן, בשם סן חואן דה לה פרונטרה. מיקומה של העיר הועתק שני קילומטרים דרומה ב-1593, לאחר שהנהר עלה על גדותיו והציף אותה. במשך השלטון הספרדי בעיר, לא הייתה לעיר חשיבות רבה. ב-1817 השלים חוסה דה סן מרטין את כיבושו של אזור הקוז'ו מידי הספרדים, כחלק מהמאבק לעצמאות. ב-1 במרץ 1820 הוקמו באזור שלוש פרובינציות: מנדוסה, סן לואיס וסן חואן, שהעיר סן חואן הייתה לבירתה. פיתוחה של הפרובינציה כולה והעיר בפרט הואץ בשנות ה-60 של המאה ה-19, בתקופת שלטונו של המושל דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, לימים נשיא ארגנטינה. סרמיינטו הנהיג בפרובינציה חינוך חובה (לראשונה בארגנטינה), הוקמו מכרות, ונסללו דרכים חדשות. ב-15 בינואר 1944 פקדה את סן חואן רעידת אדמה, שעוצמתה נאמדת בין 6.7 ל-7.8 בסולם ריכטר. ברעש מצאו את מותם כ-10 אלפים מתושבי העיר, שהם כעשירית מתושביה באותה העת, וחלקים נרחבים ממנה נהרסו. בעקבות הרעש, נבנתה העיר מחדש, והוקמו בה שדרות מוצלות ורחבות ידיים. כתוצאה מכך, השתנה אופייה, ואת הסגנון הקולוניאלי שאפיין אותה החליפה בנייה מודרנית יותר. הקתדרלה. הקתדרלה של סן חואן נחנכה ב-16 בדצמבר 1979, במקומה של הקתדרלה הישועית שהוקמה במאה ה-18 ונהרסה ברעידת האדמה של 1944. גובה מגדל הפעמונים שלה 51 מ', ויש בו קריון. כיכר 25 במאי (Plaza 25 de Mayo). הכיכר המרכזית של העיר, ובה פסלים של סרמיינטו ושל יליד העיר חוסטו דה סנטה מריה, שהיה ציר בקונגרס טוקומאן, בו הוכרזה עצמאות ארגנטינה. בית סרמיינטו (Casa Natal de Domingo Faustino Sarmiento). הבית בו נולד דומינגו פאוסטינו סרמיינטו. ב-15 בפברואר 1811 הוכרז ב-1910 כאתר ההיסטורי הראשון בארגנטינה. כיום משמש הבית כמוזיאון לזכרו. פארק מאי. הפארק נחנך ב-1910 לציון מאה שנים למהפכת מאי, והוא כולל גנים, אגם מלאכותי ומאות פסלים. בית סרמיינטו הקתדרלה העתיקה, 1894 צ'ילה לה סרנה, צ'ילה ספרד נרחה, ספרד צ'ילה קוקימבו, צ'ילה מדיה וקבצים בנושא סן חואן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סן חואן סן חואן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קווין מיראלס

קווין מיראלס (בצרפתית: Kevin Mirallas; נולד ב-5 באוקטובר 1987 בלייז') הוא כדורגלן בלגי, המשחק כחלוץ בא.א.ל. לימסול ובנבחרת בלגיה. מיראלס החל לשחק במועדון עיר הולדתו סטנדרד לייז' במחלקות הנוער השונות. מאז עונת 2004–2005, שיחק במועדון הצרפתי ליל. בעונת 2008-2009, חתם מיראלס בקבוצת סנט אטיין, תמורת 4 מיליון אירו, וכבש את שערו הראשון כבר במשחק הבכורה שלו בקבוצה, בדרבי המקומי מול אולימפיק ליון. בשנת 2012 חתם מיראלס בקבוצת אברטון. בינואר 2018 חזר לאולימפיאקוס והושאל עד לסוף העונה. ב-7 באוגוסט 2018 הושאל לפיורנטינה לעונה אחת. ב-30 באוגוסט 2019 חזר לאחר 15 שנה לבלגיה וחתם ברויאל אנטוורפן. ב-5 באוקטובר 2020 חתם בגזיאנטפ מליגת העל הטורקית. ב-24 בינואר 2022 לאחר חצי עונה ללא קבוצה חתם במוריירנסה הפורטוגזית. מיראלס ייצג את נבחרות בלגיה הצעירות עד גיל 17, עד גיל 19 ועד גיל 21, והיה אחד משחקני המפתח של הנבחרת הבלגית הצעירה שהעפילה עד לחצי גמר באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007. הוא כבש שני שערים במהלך טורניר הכדורגל באולימפיאדת 2008, בו בלגיה סיימה במקום הרביעי. הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בלגיה הבכירה הייתה ב-2007. מדיה וקבצים בנושא קווין מיראלס בוויקישיתוף קווין מיראלס, ברשת החברתית פייסבוק קווין מיראלס, ברשת החברתית אינסטגרם קווין מיראלס, באתר Transfermarkt קווין מיראלס, באתר Soccerway קווין מיראלס, באתר BDFutbol קווין מיראלס, באתר WorldFootball.net קווין מיראלס, באתר National Football Teams קווין מיראלס, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כביש 375

כביש 375 הוא כביש רוחב (ממערב למזרח) המקשר בין כביש 38 בצומת האלה לכביש 60 באזור אל-ח'דר. הכביש מתחיל בעמק האלה בגובה 260 מטר מעל גובה פני הים ומסתיים בהרי ירושלים בגובה 855 מטר. חלק ממנו עובר בתוואי דרך הקיסר, חלק מן הדרך הרומית שהובילה מבית גוברין לחברון וירושלים. בשנות ה-50 הכביש היה צר וקשה וכמעט לא עברה בו תנועה. מדיה וקבצים בנושא כביש 375 בוויקישיתוף "ציר הל"ה - בר גיורא - עין כרם - ירושלים (כביש צר וקשה, הנוהגים בו מתבקשים להקפיד על נהיגה זהירה ואדיבה)" - צו בדבר הגבלת התנועה, דבר, 20 באפריל 1958 דוד גלעדי, ממבשרת ירושלים לנס של הרים, מעריב, 25 במאי 1956
פרד גרנדי

פרדריק לורנס גרנדי (באנגלית: Fredrick Lawrence Grandy; נולד ב-29 ביוני 1948), שחקן ופוליטיקאי אמריקני. גרנדי התפרסם בעיקר בשל תפקידו בסדרת הטלוויזיה "ספינת האהבה". לשיא הקריירה הפוליטית הגיע כשנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1987 כנציג איווה. גרנדי נולד בעיר סו סיטי שבאיווה, וב-1970 סיים לימודי אנגלית באוניברסיטת הרווארד. בהמשך, עסק בכתיבת נאומים לחבר בית הנבחרים ויילי מיין. ב-1973 החל בקריירת משחק, כשתפקידו הראשון היה תפקיד אורח בסדרה הקומית "Love, American Style". ב-1977 החל לגלם את תפקידו של הכלכל ברל "גופר" סמית', בסדרת הטלוויזיה "ספינת האהבה". הוא גילם תפקיד זה עד שהסדרה ירדה מהמרקע ב-1986. במקביל, גילם תפקידים קטנים יותר ותפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע. בסמוך לאחר ירידתה של "ספינת האהבה" מהמרקעים, התמודד על מקום בבית הנבחרים האמריקני מטעם המפלגה הרפובליקנית, כנציג מחוז הבחירה השישי של מדינת איווה. הוא גבר על יריבו הדמוקרטי ברוב דחוק של 51%, והחל לכהן בבית הנבחרים ב-3 בינואר 1987. הוא נבחר לכהונות נוספות ב-1988 (ברוב של 64%) וב-1990 (ברוב של 72%). ב-1992 נבחר כנציג מחוז הבחירה החמישי של איווה, לאחר שהיה המועמד היחיד. במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה חבר, בין היתר, בוועדות החקלאות, החינוך, העבודה ובוועדה לענייני מיסוי. ב-1994 עזב את בית הנבחרים, והתמודד בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לכהונת מושל איווה. הוא הפסיד למושל המכהן, טרי ברנסטד, שגם נבחר מאוחר יותר לכהונה נוספת. עם תום הקריירה הפוליטית שלו, מונה גרנדי ב-1995 למנכ"ל Goodwill Industries, מלכ"ר המספק השכלה והכשרה מקצועית לאנשים עם מוגבלויות. הוא מילא תפקיד זה עד שנת 2000. במקביל, שימש כפרשן פוליטי ברדיו הציבורי של ארצות הברית (NPR) ושימש כמרצה אורח באוניברסיטת מרילנד. ב-2003 החל להנחות תוכנית בתחנת רדיו בוושינגטון, לצדו של השדרן הוותיק אנדי פרקס. באותה שנה הופיע גם בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר", 17 שנים לאחר הופעתו הטלוויזיונית הקודמת. גרנדי נשוי ואב לשלושה. מדיה וקבצים בנושא פרד גרנדי בוויקישיתוף פרד גרנדי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרד גרנדי, באתר AllMovie (באנגלית) פרד גרנדי, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) אתר תוכנית הרדיו The Grandy & Andy Morning Show
אקוואטלון

אקוואטלון (מלטינית אקווה (מים) אטאלון (היאבקות)) היא התאבקות מתחת למים. האקוואטלון הומצא על ידי איגור אוסטרובסקי מאמן שחייה וספורט תת-ימי בברית המועצות בתחילת שנות ה-80. המשחק נערך בזירה של חמישה על חמישה מטר, בכל קצה של זירה יש חישוק והמתמודדים צריכים לעבור דרך החישוקים תוך 6 שניות. הקרב עובר מתחת למים במשך 30 שניות. שני צוללנים חמושים בסנפירים, מסיכה וסרט צבעוני מסביב לכל קרסול צוללים אל קרקעית הבריכה ואז תוקפים זה את זה; המטרה היא להוריד את הסרט שעל רגלו של היריב. הראשון שמצליח לעלות על פני המים כשהסרט של יריבו בידו - מנצח. כל עוד הסרט לא הציץ מעל פני המים, הקרב נמשך ובהחלט מותר לתפוס את היריב, למשוך אותו מטה ולנסות לעלות ראשון במקומו. הענף מתקיים כיום בקרב 11 מדינות בעולם, והן: אוקראינה, ליטא, אסטוניה, ארצות הברית, בלארוס, גרמניה, הודו, ישראל, מולדובה, ונצואלה ורוסיה. בכל שאר מדינות העולם, הענף יצא מחוץ לחוק בשנת 1984, עקב מקרה טראגי בו אלוף העולם דאז, אליה גרינפלדוב, המכונה "אקוומן", גרם לחניקתו ולמותו של האלוף הקודם, גיאוב וייסמנוב. בישראל קיימים שלושה מועדוני אקוואטלון: אקוואטלון נתניה: בנתניה יש שני מועדונים, אחד בבריכת אליצור בהנהגת המאמן אריאל אישייב. אקוואטלון אשדוד: באשדוד קיימים שני מועדונים אחד בהנהגת המאמן ארקדי בוגוסלבסקי והשני בהנהגת המאמן איגור פונומרנקו. נבחרת ישראל באקוואטלון הצליחה להשיג בסה"כ 36 מדליות בינלאומיות- 19 זהב, 10 כסף ו7 ארד. האתר הרשמי של אקוואטלון באנגלית וברוסית פורום בעברית בנושא אקוואטלון. כתבה על אקווטלון בMynet כל תחרויות האקווטלון במרוכז. כתבה על האקווטלון בעולם המים.
אילניה

אִילָנִיָּה הוא מושב בגליל התחתון, כשני קילומטר וחצי מדרום למחלף גולני, בתחום מועצה אזורית הגליל התחתון. המושב ידוע גם בשם "סֶגֶ'רָה", על שם הכפר הערבי הסמוך א-שג'רה (בערבית: "אילן"), אשר חרב במלחמת העצמאות ושעל חלק מאדמותיו התרחבה אילניה לאחר קום המדינה. אילניה התחילה כחוות סג'רה, שאדמותיה נרכשו בידי החברה היהודית להתיישבות בשנת 1899, ובשנת 1902 הפכה למושבה, ובה עבדו בחקלאות ובשמירה אנשי העלייה השנייה, ובהם מניה שוחט, יוסף ויץ ודוד בן-גוריון. סג'רה הייתה החלוצה מבחינת הקולקטיב החקלאי (ראו חוות סג'רה) שיזמה מניה שוחט (ונתן השראה להקמת הקבוצה, ובהמשך להקמת הקיבוץ) ומבחינת יייסוד השומר שהוקם בפסח תרס"ט (1909) שהיה המשכו של ארגון בר גיורא ושימש כוח ההגנה המאורגן הראשון בארץ. בתחילת המאה העשרים הגיעו לסג'רה מספר משפחות של סובוטניקים - מהכפר סולודקין ברוסיה ביניהם משפחת קורקין, פרוטופופוב, ניצ'ייב, מטביוב וסזנוב. למרות הקשיים הצליחו לנטוע שורש במקום, עקב היותם חסונים ובעלי ניסיון בחקלאות. רוב הסובוטניקים עזבו את המושבה. רופא המושבה בין השנים 1923–1927 היה הד"ר יעקב זס. רב המושבה בשנת ה'תרפ"ד היה הרב חיים זבולון חרל"פ. בסקר הכפרים של הרשויות המנדטוריות מ-1945 נאמדה אוכלוסיית המושבה ב-240 תושבים. במלחמת העצמאות נערכו על סג'רה קרבות כבדים בין כוחות צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י ולוחמים מכפרי הסביבה לבין חיילי חטיבת גולני, שסבלו אבדות כבדות. הכפר נכבש על ידי גדוד 12 של חטיבת גולני ב-6 במאי 1948. בקרב נהרגו 20 מתושבי הכפר, וכל שאר תושביו ברחו. בתי הכפר נהרסו על ידי כוחות צה"ל. בשנת 1949 התרחבה החווה על שטח הכפר הערבי הסמוך א-שג'רה, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות. בשנת 1957 הפכה אילניה למושב, שקלט תושבים נוספים. במושב יש כמה בעלי אדמות פרטיות, וחלק מהאדמות שייכות לרשות מקרקעי ישראל מינהל מקרקעי ישראל. בשנות ה-2000 רבים מהתושבים עובדים בעבודות חוץ, ואחדים ממשיכים להתפרנס מחקלאות. במקום יש הרחבה של משפחות צעירות. מדיה וקבצים בנושא אילניה בוויקישיתוף אילניה באתר הרשות לפיתוח הגליל סמדר סלטון, הו אילניה: פינת תיירות סודית ומפתיעה, באתר ישראל היום, 10 בינואר 2014 "'סובוטניקים' בגליל" - יואב רגב, הוצאת ספרים אחיססף בע"מ אלי אשכנזי, צאצאי הסובוטניקים שבים לכנסייה שאותה נטשו אבותיהם, באתר הארץ, 27 בינואר 2012 אילנייה (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אילניה, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 מארץ ישראל, הזמן, 26 בינואר 1903 זאב וילנאי, אריאל , אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, כרך א-ב, תל-אביב: עם עובד - תרבות וחינוך, 1976, עמ' 123 נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
הרי רילה

הרי רילה (בבולגרית: Рила) הוא רכס הרים בדרום-מערב בולגריה, מצפון להרי פירין וכ-70 ק"מ דרומית לסופיה. זהו רכס הרים אלפיני וגבוה (גובהו הממוצע 2,700 מטר מעל פני הים), הגבוה ביותר בבלקן. פסגתו הגבוהה ביותר, פסגת מוסלה, מתנשאת לגובה 2,925 מטרים. זהו רכס ההרים השישי בגובהו באירופה (אם מחשיבים רק את פסגתו הגבוהה ביותר של כל רכס), לאחר הרי הקווקז, הרי האלפים, הרי סיירה נבדה, הרי הפירנאים והר אטנה. רובו של הרכס נמצא בתחומי הפארק הלאומי רילה. על הרכס פזורים 120 אגמים קטנים (יש הטוענים שהמספר גבוה יותר), שנוצרו על ידי קרחונים, שכיסו את הרכס בתקופת הקרח האחרונה. בזכות האגמים היפים, הפך האזור לאחד מיעדי הטיול הפופולריים ביותר בבולגריה. מסלולי טיול מסומנים ובקתות הרים רבות משרתים את המטיילים. אחד ממסלולי הטיול הפופולריים ביותר הוא המסלול ל"שבעת אגמי רילה". כמות המשקעים השנתית הממוצעת על הרכס היא כ-2,000 מילימטרים, כמחציתם הם שלגים, המכסים אותו החל מהסתיו ועד לאביב. שלושה נהרות גדולים מנקזים את הרכס: מריצה היוצא מהר המוסלה, איסקר (Искър) ומסטה (Места). בהרי רילה, בגובה של 1,147 מטרים, לרגלי המאליוביצה, שוכן מנזר רילה, המנזר הגדול והמרהיב ביותר בבולגריה, שנבנה במאה ה-10 על ידי תלמידיו של איוואן רילסקי, נזיר מתבודד שחי במערה לא הרחק משם. המנזר נהרס ושוקם מספר פעמים עד ששוקם במאה ה-19 אחרי שרפה שהתרחשה בו. המנזר והמוזיאון שלידו הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. היישוב העתיק ביותר בהרים אלו הוא בורובץ, המהווה נקודת יציאה בקיץ למטפסי-הרים ומרכז לספורט חורף. מדיה וקבצים בנושא הרי רילה בוויקישיתוף הפארק הלאומי רילה (בבולגרית ואנגלית) כרמית וייס, ‏טיול להרי רילה, כולל מסלול לשבעת אגמי רילה ומנזר רילה, באתר GoTravel הרי רילה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לילות כביריה

לילות כביריה (באיטלקית: Le notti di Cabiria) הוא סרט קולנוע איטלקי מ-1957 בבימויו של פדריקו פליני. נחשב לאחד מסרטי הנאו-ריאליזם האיטלקי האחרונים ולמבשרי המעבר לדור החדש של הקולנוע האיטלקי. רעייתו של פליני, ג'ולייטה מסינה, מגלמת בסרט פרוצה תוססת אך תמימה בשם כביריה העובדת באוסטיה, נכון לאותה תקופה פרבר מוזנח בעיר רומא של אחרי מלחמת העולם השנייה. השם "כביריה" נשאל משמו של הסרט האילם "כביריה" מ-1914, בעוד שהדמות עצמה לקוחה מתוך אחת הסצנות מתוך סרט מוקדם יותר של פליני, "השייח הלבן". הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ופליני ומסינה זכו בפרסים על עבודתם בסרט בפסטיבל קאן. הסרט עוסק בחיפושיה של כביריה אחרי אהבה שמסתיימים לעיתים קרובות בשברון לב. היא מנוצלת בידי כמעט כל הסובבים אותה, עד שהיא פוגשת בגבר שמבטיח לה עתיד מהוגן ומתאהבת בו לחלוטין. לאחר סדרה נוספת של אירועים משפילים, כביריה נותרת פגועה אך בהיותה חיובית מטבעה, רוחה אינה נשברת. "לילות כביריה" נחשב לסמן של תקופת מעבר של פליני, שבתחילת דרכו היה מיוצריו של "רומא עיר פרזות", מן הזרם הנאו-ריאליסטי הקודר לעשיית סרטים "זוהרים" וחופשיים ויזואלית יותר כמו "לה דולצ'ה ויטה". מדיה וקבצים בנושא לילות כביריה בוויקישיתוף "לילות כביריה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לילות כביריה", באתר נטפליקס "לילות כביריה", באתר AllMovie (באנגלית) "לילות כביריה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "לילות כביריה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "לילות כביריה", באתר אידיבי "לילות כביריה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
נפת בורג'ומי

נפת בורג'ומי (בגאורגית: ბორჯომის მუნიციპალიტეტი, מילולית: בּוֹרג'וֹמיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז סאמצחה-ג'אוואחתי שבדרום גאורגיה. הנפה ממוקמת באזור מחוז ההיסטורי תורי ומערב תריאלתי. הנפה גובלת מצפון בנפת חאשורי, צפון מזרח נפת כארלי ונפת גורי, מדרום מזרח בנפת צאלקה, מדרום הוא גובל בנפות אחלכלכי, אספינדזה ואחלציחה ומצפון מערב בנפת חרגאולי. במפקד האוכלוסין האוכלוסין שנערך ב-1 בינואר 2014, מנתה אוכלוסיית הנפה 25,214 נפש. בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, עד לשנת 1917, נכלל שטח הנפה במזרה של גורי שבפלך טביליסי של מלכות המשנה של הקווקז. בין השנים 1917–1930 נכללה באולכה של גורי, ומשנת 1930 נפה נפרדת. בשנת 1962 בוטל סיווגה כנפה נפרדת והיא נגללה בנפת חאשורי. ב-23 בדצמבר 1964 הוחזר סיווגה כנפה נפרדת. העיר בורג'ומי מהווה המרכז המנהלתי של הנפה. בנוסף ישנן ארבע עיירות (דאבא): אחַלדַאבָּא, בָּקוּרִיאָנִי, בָּקוּרִיאָנִיס אנדֶזִיטִי, צָאר'ווֶרִי. כמו כן ישנם 37 כפרים ב-9 תמי: בַּלַנתָה, גווֵרדִיסאוּבַּנִי, גוּגַ'ארֵתִי, דווִירִי, טַבַּקצקוּרִי, טַאדזרִיסִי, טבַּא, קווִיבִּיסִי וצִיחִיסג'ווַארִי. מדיה וקבצים בנושא נפת בורג'ומי בוויקישיתוף תמי (თემი)- היא הדרגה הנמוכה ביותר בחלוקה האדמיניסטרטיבית של גאורגיה. המונח מקביל פחות או יותר ל"מועצה מקומית" בישראל או לקומונה בצרפת. אתר הסטטיסטיקות של גאורגיה: אוכלוסיית גאורגיה לפי נפות מאתר www.geostat.ge דאבא (დაბა) - יישוב עירוני קטן, עיירה. ‏אתר הסטטיסטיקות של גאורגיה
אנדרטת אגרוף ורומח

אנדרטת עוצבת אגרוף ורומח היא אנדרטה לחללי עוצבת אגרוף ורומח (חטיבה 27) שנמצאת ליד צומת גבעת כ"ח, מזרחית לכביש 444. האנדרטה הוקמה בתחילה ליד רפידים שבסיני ובשנת 1980, לקראת פינוי סיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, הועברה לפאתי יער קולה. עם סלילת כביש 6 והשינויים באזור, הועברה האנדרטה לצומת גבעת כ"ח והורחבה. בעקבות הקמת מחלף בצומת גבעת כ"ח הועתקה האנדרטה כ-500 מטר מזרחה, לצד כביש 465. בניית האנדרטה החדשה הסתיימה לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2018. האנדרטה כוללת טנק AMX-13 ושני זחל"מים שנפגעו בקרב עם המצרים בחניון לילה מערבית לרפידים במלחמת ששת הימים. בקרב זה נהרגו 25 לוחמים. באנדרטה חקוקים שמותיהם של 147 חללי עוצבת "אגרוף ורומח" שנהרגו במערכות ישראל. מדיה וקבצים בנושא אנדרטת אגרוף ורומח בוויקישיתוף אנדרטת עוצבת "אגרוף ורומח", צומת גבעת כ"ח, באתר "יזכור" הסבר מפורט על דרך ההגעה לאנדרטת אגרוף ורומח (אורכב 18.02.2020 בארכיון Wayback Machine). לכל חיילי עוצבת השריון אגרוף ורומח, מעריב, 4 ביוני 1980
סג'רה

האם התכוונתם ל... חוות סג'רה – חווה חקלאית בגליל התחתון, הוקמה על ידי יק"א סג'רה (מושבה) – מושבה שהוקמה על ידי עובדים מחוות סג'רה, כיום מושב אילניה חוות השומר בסיס צבאי השוכן במקום בו הייתה בעבר חוות סג'רה א-שג'רה – כפר ערבי שחרב במלחמת העצמאות, על אדמותיו הורחב מושב אילניה
Internet Group Management Protocol

Internet Group Management Protocol או בקיצור IGMP הוא פרוטוקול תקשורת מעל IP המשמש לניהול קבוצת שידור Multicast. הפרוטוקול מאפשר לצמתים בעלי כתובת IP ברשת לפנות לנתב סמוך התומך ב-Multicast ובאמצעותו להירשם לקבוצת השידור הרצויה. מרגע הרישום לקבוצת השידור בנתב, הלה מוודא שהוא מקבל את חבילות המידע הנשלחות לקבוצה, ומעביר אותן הלאה לשאר הצמתים תחתיו שנרשמו לקבוצה זו. IGMP מהווה חלק אינטגרלי מהדרישות להקמת רשת התומכת ב-Multicast, והוא נחשב לחלק משכבת הרשת של מודל ה-TCP/IP, למרות שהוא פועל מעל ל-IP. זאת בדומה ל-ICMP, שלא נחשב לפרוטוקול בשכבת התעבורה של מודל ה-TCP/IP שכן אינו מאפשר העברת מידע ברמה מעליו. קיימות שלוש גרסאות ל-IGMP המוגדרות על ידי ה-Request for Comments הבאים: IGMPv1 - מוגדר על ידי RFC 1112 IGMPv2 - מוגדר על ידי RFC 2236 IGMPv3 - מוגדר על ידי RFC 3376 חבילת IGMPv2 מוגדרת על ידי RFC 2236 באופן הבא: כאשר: סוג - מסמן את אחת מארבע סוגי הפעולות האפשריות: 0x11 - שאילתא לנתב על קבוצת Multicast. אם מופיעה כתובת ספציפית בשדה הכתובת השאילתא תהיה האם יש איזשהם מנויים בנתב המתושאל על הקבוצה הזו. אם לא מופיעה כתובת ספציפית אזי הנתב יחזיר את כל הקבוצות המוגדרות אצלו כרגע. 0x16 - הודעת הצטרפות לקבוצה עבור נתבים התומכים ב-IGMPv2. הקבוצה המבוקשת היא לפי כתובת ה-IP הרשומה בשדה האחרון של ההודעה. 0x17 - הודעת עזיבה מקבוצה שכתובתה היא כתובת ה-IP הרשומה בשדה האחרון של ההודעה. 0x12 - הודעת הצטרפות לקבוצה עבור IGMPv1. קיים מטעמי תאימות לאחור. זמן תגובה מקסימלי - שדה הרלוונטי אך ורק להודעות שאילתא. מציין את הזמן המקסימלי שהנתב רשאי לחכות טרם ישלח את תשובתו חזרה. בשאר ההודעות הערך הוא 0 והנתב מתעלם מהשדה. Checksum - מחושב על פני כל חבילת ה-IP שנשלחה. כתובת הקבוצה - כתובת ה-IP של הקבוצה המבוקשת. רלוונטית לכל ההודעות.
סרמטים

הסרמטים היו עם נוודי מקורב לסקיתים שמוצאו ככל הנראה במרכז אסיה. בין המאות ה-5 לפנה"ס ועד המאה ה-4 לספירה התקיים העם באזורי הערבה הנרחבים צפונית לים הכספי ולים השחור (דרום רוסיה האירופית ואוקראינה של היום) ועד לבלקנים המזרחיים. הסרמטים דיברו סקיתית – שפה ממשפחת השפות המזרח איראניות. במאה ה-6 לפנה"ס החלו את הגירתם מערבה ועד למאה ה-2 לפנה"ס השתלטו על שטחי הסקיתים והכפיפו אותם למרותם. הסרמטים סגדו לאל השמש לו נהגו להקריב את סוסיהם ונודעו גם בקיומן של נשים לוחמות בצבאם, נשים שככל הנראה שימשו השראה לאגדת האמזונות. ממצא זה מתבסס על קברי נשים חמושות שנמצאו בדרום אוקראינה וברוסיה. לפי הארכאולוג דייוויד אנתוני כ-20% מקברי הלוחמים הסקיתיים-סרמטיים שנמצאו באזור הדון והוולגה התחתית הכילו נשים לבושות בבגדי קרב זהים לאלו שלבשו הלוחמים. סביב המאה ה-1 לספירה החלו הסרמטים בפשיטות על האימפריה הרומית כשהם משתפים פעולה עם שבטים גרמאניים. במאה ה-3 החלה להיחלש אחיזתם בשטחי הערבה בשל מאבק עם שבטים גותים. בעקבות הפלישה ההונית מהמזרח במאה ה-4 לספירה נדחקו הסרמטים כמו הגרמאנים מערבה, כשהם מתיישבים בשטחי האימפריה הרומית המערבית הנחלשת ונטמעים תוך זמן קצר באוכלוסייה המקומית. עם מקורב לסרמטים, האלאנים, שרד באזור מבודד בצפון קווקז, קבוצה אתנית זו קיימת היום באותו אזור ומתקראת בשם "אוסטים". הסרמטים נטמעו בסופו של דבר באוכלוסייה הפרוטו-סלבית של מזרח אירופה והפסיקו להתקיים כקבוצה אתנית מופרדת. מרבית המידע על הסרמטים מגיע ממקורות יוניים ורומיים. במקורות אלה מתוארים הסרמטים כבעלי מראה נורדי, שיער ארוך, בלונדיני או אדמוני והם בעלי זקנים. לפי טקיטוס הסרמטים נהגו ללבוש גלימות ארוכות משתפלות בסגנון פרסי. במאה ה-4, בעקבות ניצחונם של הרומאים על השבטים הגותיים שהתמרדו כנגד הסרמטים, גייס קונסטנטינוס רבים מהם לצבאו. ההונים שפלשו במאות ה-4 וה-5 לספירה השתלטו בהדרגה על שטחיהם של הסרמטים שנדחקו מערבה ונטמעו באוכלוסייה המקומית. במאה ה-6 לספירה כבר לא מוזכרים הסרמטים בתיעוד ההיסטורי. לפי אגדה סרמטית מסוימת הגיבור מלך בשם בטראדז מצווה על אציליו להשליך את חרבו הקסומה לתוך האגם. סיפור זהה לסיפורו הידוע של המלך ארתור המצווה על סר בדיבר להשליך את החרב הקסומה אקסקליבר לתוך האגם. החוקרים סקוט ליטלטון ואן תומאס מביאים ראיות היסטוריות לקיומה של מושבה סרמטית מהמאה ה-2 לפנה"ס בברמטנקאום שבאנגליה (באזור לנקשייר) דבר המצביע על קשר אפשרי בין שני הסיפורים. מדיה וקבצים בנושא סרמטים בוויקישיתוף סרמטים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זנב סנונית (דגל)

בווקסילולוגיה המונח זנב סנונית מתייחס לחתך בצורת האות הלטינית V בקצהו של דגל ומקורו בצורת זנבם האופיינית למין הסנונית. השימוש בדגל זנב הסנונית אופייני בציים ובעיקר בציי ארצות סקנדינביה ודגליהן ובדגלוני פרשים במאה ה-18 וה-19. גרסאות נוספות לדגל זנב סנונית יכולות להיות תוספת של קטע ישר במרכזו של החתך (כמקובל בכמה מדגלי סקנדינביה) או תוספת של זנב נוסף במרכזו של הדגל בין שני הזנבות (כעין "לשון" מרכזית). דגל קוד בינלאומי המסמל את האות A דגל הצי הפולני דגל הצי הגרמני דגל הצי הדני הנס הנשיאותי של איסלנד דגל הצי השוודי דגל הצי הנורווגי דגל הצי הפיני דגל הצי האסטוני דגלון רגימנט הפרשים השביעי של ארצות הברית (המאה ה-19) דגלון פרשים פרוסי מהמאה ה-18 מדיה וקבצים בנושא זנב סנונית בוויקישיתוף