laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יקינתוניים

יקינתוניים (שם מדעי: Scilloideae) היא תת-משפחה של צמחים גאופיטים עשבוניים בעלי בצל, רב שנתיים ממשפחת האספרגיים. בעבר שויך הסוג יקינתון למשפחת השושניים שפוצלה למספר משפחות וסוגים שונים הגדלים בישראל: אספרג, בן-חצב, זמזומית, חצב, יקינטונית, כדן (.Muscari Mill), כתריים, מצילות (.Muscari Mill), נץ-חלב, עצבונית ובכללם יקינתון הועברו למשפחת האספרגיים. מרבית הספרות הבוטנית בעברית נסמכת על מיונים ישנים יותר, בהם סוגי היקינתוניים נכללו תחת השושניים כמשפחה עצמאית. גם לפי המיון המקובל כיום בעולם הצמח (APG III שפורסם ב-2009), משפחה זו אינה מוכרת עוד, אלא הפכה לתת-משפחה בשם Scilloideae בתוך משפחת האספרגיים (Asparagaceae). היקינתוניים מוכרים במספר שיטות מיון: פוסר וספטה (Pfosser & Speta מ-1999) קבעו לראשונה את הסוגים שנשתמרו בה עד היום (2008), ו-APG II מ-2003 החזיק בהגדרה זו וקבע את מקומה של המשפחה בסדרת האספרגאים. על פי שיטת המיון קרונקוויסט (1981) כל סוגי משפחה זו נמנו עם השושניים. במשפחה 70 סוגים ולמעלה מ-1000 מינים. בישראל צומחים בר תשעה סוגים במשפחת היקינתוניים: יקינתון, יקינטונית, חצב, בן-חצב, כדן, נץ-חלב, זמזומית, מצילות וכתרים. .Asparagaceae Juss, POWO plants of the World Online. Published on the Internet עמרם אשל ודרור מלמד, מיון הצמחים בעידן הביולוגיה המולקולארית, אתר צמח השדה מדיה וקבצים בנושא יקינתוניים בוויקישיתוף יקינתוניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) יקינתוניים, באתר Tropicos (באנגלית)
גוריונוב SG-43

גוריונוב SG-43 (ברוסית: Горюнов СГ-43), מקלע בינוני סובייטי שפותח בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי פיוטר גוריונוב. בארץ לפעמים נקרא בטעות "גוריאנוב". המקלע נכנס לשירות בצבא האדום בשנת 1943 והוא התאפיין בין היתר בקנה מקורר אוויר והתקן נשיאה על כן המצויד בזוג גלגלים. המקלע פותח כתחליף למקלע מקסים אשר היה באותו זמן בשירות הצבא האדום. בשנת 1942 החל הפיתוח של המקלע במטרה לפתח "מקלע כבד נייד המותקן על כן (עגלה) המוזן בקליעי רובה סטנדרטיים". בתחילת 1943 נוצר אב הטיפוס הראשון ובמרץ של אותה שנה כבר הוצא המקלע לבדיקות צבאיות. כעבור כחודש וחצי, נכנס לשירות בצבא האדום. המקלע יוצר עד סיום המלחמה. לאחר המלחמה, אחרי ששופר הוא יוצר תחת השם SGM (ה-M מייצגת את המילה модернизированный שפירושה משופר) והיווה את המקלע הכבד הנייד המרכזי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות עד שהוצא משירות באמצע שנות השישים (ייצורו הופסק ב-1961) והוחלף על ידי ה-PKS - גרסה של ה-PK שמותקנת על כן (ללא גלגלים). ה-SG-43 זכה לייצוא המוני ושווק למדינות רבות ביניהן: קוריאה הצפונית, מדינות דרום מזרח אסיה (כדוגמת וייטנאם) ואחרות, בנוסף, סין יצרה העתק של המקלע תחת השם Type 53. SG 43 (רוסית: СГ-43) - הגרסה המקורית של המקלע משנת 1943. SGM (רוסית: СГМ) - גרסה משופרת של המקלע שיוצרה לאחר מלחמת העולם השנייה. SGMT (רוסית: СГМТ) - גרסת המקלע המותקנת על טנקים. SGMB (רוסית: СГМБ) - גרסת המקלע המותקנת על נגמ"שים. עקרון הפעולה של המקלע התבסס על רתע הקליע מפליטת הגזים לאחר הירי, ושרשיר הקליעים שלו, בניגוד למקלע ה"מקסים", היה מתכתי והוא יוצר והתאים גם למקלעי PK ו-PKM . ה-SG-43 נחשב למקלע הכבד הנייד הראשון שהשתמש בשרשיר מתכתי של קליעי 7.62 שיוצר על ידי ברית המועצות. המקלע נחשב כעצמתי ואמין אך חסרונו התבטא בחוסר התמרון שלו שנגרם ממשקל הכן בעל הגלגלים, המיגון (שריון) וממדיו הגדולים. קליבר: מ"מ 7.62x54 קצב ירי: 500-700 קליעים לדקה מהירות לוע התחלתית: 800 מטר/שנייה טווח כוונות: 1.1 ק"מ אורך: 1150 מ"מ- גוף, 720 מ"מ- קנה משקל (ללא קליעים): 13.8 ק"ג (41 ק"ג על כן ללא קליעים) קיבולת הצרור: 250 או 200 קליעים PK נגמ"ש המקלע הבינוני "גוריונוב", מערכות 193 יולי 1968, עמ' 35-36 מידע באנגלית ותמונות
שמואל חיימוביץ' (במאי)

שמואל חיימוביץ' (נולד ב-25 בספטמבר 1968) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה, בוגר מכללת תל חי. כבוגר טרי של מכללת תל חי יצר חיימוביץ' בגיל 27 את סדרת הביכורים שלו ”הפוך“, שאת שלוש עונותיה ביים וכתב, בהפקת יונתן ארוך, עבור שידורי קשת, ערוץ 2. סרט הקולנוע הראשון שלו סיפור קיץ, אותו כתב וביים ובהפקת דקלה ברקאי, מתאר ילדות ואהבה ראשונה במושב, על רקע מלחמת לבנון הראשונה, יצא למסכים בשנת 2003. הסרט לא זכה להצלחה ניכרת בביקורות ובקופות. עבודתו הבאה של חיימוביץ', בשנת 2004, הייתה לראשונה בימוי חומרים שלא כתב, הסדרה "אפידורל", סדרת מערכונים וסאטירה עבור YES אותה יצרו וכתבו שני מלמד ודריה שועלי. ב-2007 כתב לסדרת הדרמה סרוגים, גם היא עבור YES, בבימוי לייזי שפירא. ב־2019 כתב את הספר ”אֲנִי מַחְלִיט מָה יִהְיֶה“, בהוצאת כנרת זמורה דביר, ובאיורה של אילנה זפרן. הספר עוסק בהרפתקאותיו ובהתבגרותו של שמוליק, תלמיד כיתה ב' בסוף שנות ה־70. ב־2020 עלתה בכאן 11 הסדרה ”הדבר הגדול המיוחד“, שכתב וביים. הסדרה עוסקת בחיפושיה של יהודית החולה בסרטן, אחר בתהּ שנמסרה לאימוץ בינקותה, יחד עם חברתה דניאלה. יצירתו האישית מאופיינת בטון אירוני, קומי לעיתים, שילוב של ריאליזם משחקי עם איכויות אבסורדיות בכתיבה. שמואל חיימוביץ', ברשת החברתית פייסבוק שמואל חיימוביץ', במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית שמואל חיימוביץ', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איתי שטרן, אורנה פיטוסי: "פתאום הקמטים שלי הם משהו שמחפשים בתעשייה", באתר הארץ, 16 ביוני 2019 עופרה רודנר, "אני מחליט מה יהיה": פרקי הזיכרונות מזכירים סרט התבגרות קטן ואנושי, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2019 כאן 11, הדבר הגדול המיוחד הבא, באתר kan.org.il הדבר הגדול המאוד מיוחד | פוליטיקלי קוראת | ביקורת טלוויזיה | תמי דינס, באתר פוליטיקלי קוראת, ‏6 בפברואר 2020
יוסף מדמוני

יוסף מדמוני (תעתיק מדויק: מצ'מוני; 1872–24 ביוני 1948) היה רב יוצא תימן, יליד העיר חאפד, פרבר לצנעא בירת תימן. מדמוני עלה לארץ ישראל בשנת 1882, בגיל תשע, בגל השני של עליית יהודי תימן "אעלה בתמר", אותה הנהיג אביו הרב סעדיה מדמוני. יחד עם אביו, הגיע לארץ ישראל לאחר מסע של חודשים והשתקע בכפר הערבי סילואן, באזור שנקרא כפר התימנים בשילוח, שם הוקמה קהילה יהודית. עם מות אביו, הפך לראש הקהילה של יהודי תימן במקום. בשנת 1929, לאחר פרעות תרפ"ט ומפחד התפשטות הפרעות, ברח בראש בני הקהילה לחודשים אחדים אל תוך חומות העיר העתיקה. ערביי הכפר שמרו על הרכוש והבתים של בני הקהילה היהודית עד לחזרתם מספר חודשים מאוחר יותר. כעשר שנים לאחר מכן, בשנת 1938, יחד עם המוכתר האזרחי של יהודי הכפר, אהרון מליח, הוליך הרב מדמוני את יהודי הכפר בפעם השנייה אל העיר העתיקה, שוב מפחד הפרעות של ערביי חברון שהשתקעו בכפר השילוח והגדילו בו את כוחם. לאחר חצי שנה של חיי פליטות בעיר העתיקה, העתיק מדמוני את מגוריו עם רבים מבני קהילתו אל העיר החדשה, אל שכונת נחלת אחים, מתחם בנחלאות, שהיה ממקימיה ובה הקים את ביתו. הוא הפך לראש הקהילה היהודית בשכונה, עד לפטירתו בשנת 1948. הוא נקבר בבית הקברות סנהדריה. הרב מדמוני מילא שליחויות מטעם התנועה הציונית הן בקרב יהודי תימן, והן בקהילת יהדות הודו בבומביי. כשאר רבני תימן, גם הוא ראה בפעילות הציונית להיאחז בארץ ישראל מצווה גדולה. יוסף טובי, על התיישבות יהודי תימן בכפר השילוח יוסף מדמוני באתר GRAVEZ
קודגורו

קודגורו היא תחרות מחשבים ישראלית לעידוד המצוינות במדעי המחשב הנערכת במרכז הבינתחומי הרצליה. התחרות התקיימה לראשונה בשנת 2000 ומתקיימת מאז ברציפות מדי שנה. קהל היעד הוא בני 15 עד 18 (התחרות פתוחה לכל מי שטרם מלאו לו 19 שנה ביום התחרות עצמו). התחרות נועדה לאתר בני נוער בעלי יכולות גבוהות במיוחד ולסייע להם להתקדם בתחומים אלה. נותני החסות של התחרות מגיעים מהגופים הבולטים במשק בתחום האקדמיה, התעשייה והצבא ונותנים לתחרות ולמשתתפים ערך מוסף באמצעות שיתופי פעולה עם המשתתפים וליווי שלהם לאחר התחרות. הפרסים בתחרות הם ציוד מחשוב מתנת חברת יבמ ישראל. התחרות בוחנת ידע בתחומי ההיגיון, המתמטיקה והתכנות בשפות תכנות מגוונות וכן בוחנת ידע כללי בתחומי המחשבים. יש בה שאלות מחמישה סוגים: ידע כללי (מתי הומצא הטרנזיסטור?) שאלות תכנות (האם מתודה בשפת C++‎ יכולה להיות גם virtual וגם inline?) שאלות בשפת סף (מה ההבדל בין XCHG AX,BX לבין XCHG BX,AX?) חידות מתמטיות (בכמה צורות אפשר לרצף מלבן 10x2 באבני דומינו?) שאלות נוספות ללא כל הגדרה מיוחדת לתחרות שלושה שלבים: מילוי שאלון שלב א' באינטרנט. התחרות עצמה. פתרון חידה בצוותים. בשנת 2005 התווספה תחרות קודגורו-אקסטרים, המשלבת ידע בשפת סף (אסמבלי 8086 סטנדרטי). לתחרות זו אין מגבלת גיל. המשתתפים כותבים "שורדים" המתמודדים זה עם זה תחת מנוע המשחק המריץ אותם בזה אחר זה. מטרת כל מתחרה היא להפטר מהמתחרים היריבים, בדרך כלל על ידי שיבוש הקוד של המתחרה. "שורד" המריץ פקודת מכונה לא חוקית "עף" והשורד האחרון שנותר מנצח. אם אחרי 200,000 צעדים עדיין אין זוכה יחיד, כל השורדים שנותרו מתחלקים בנקודה. תחרות זו מבוססת בחלקה על המשחק Core War (אנ') שפותח בשנת 1984. כיום עדיין קיימות קבוצות המגלות עניין רב במשחק (מלך הגבעה), ואף נערכים טורנירים ברחבי העולם. בתחרות שהתקיימה בשנת 2008 זכו הצוותים של אורט ביאליק במקומות ראשון, שני ורביעי ובכך יצרו תקדים בו נציגי בי"ס אחד זוכים בשלושה מתוך חמשת המקומות הראשונים. התחרות נתמכת על ידי הארגונים יבמ ישראל; עמותת בוגרי 8200; אגף התקשוב בצה"ל; יחידת אופק של חיל האוויר; בית ספר אפי ארזי למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה; האוניברסיטה הפתוחה. קודגורו, אתר התחרות הרשמי. קודגורו אקסטרים, אתר התחרות הרשמי. פרסום באתר nrg, מעריב. פרסום ב-Nana. מתוך אתר קודגורו https://codeguru.co.il/classic/sponsors.html ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרדכי הרשמן

מרדכי הרשמן (1888 - 30 בינואר 1941) היה חזן רוסי-אמריקאי. נולד בצ'רניגוב שברוסיה (עתה אוקראינה) ב-1888, ובהיותו בן 6 התייתם מאביו, שעסק במסחר בזכוכית. הוריו המאמצים לא טיפחו את כישרונותיו, אך הוא נמשך לבקר בבית הכנסת ואהב להקשיב לחזנים ולשירתם. בגיל 12 אומץ על ידי סבו, שעבר עמו לסולוביו, שם החל ללמוד בצורה מסודרת אצל החזן דורפמן. ב-1904 שימש בפעם הראשונה כחזן בבית הכנסת בז'יטומיר, לתקופה של חודשים אחדים. ב-1905 מונה לתפקיד "חזן שני" (חזן משני לחזן הראשי) בבית הכנסת של הקהילה היהודית בוילנא. כעבור שנים אחדות נפטר החזן הראשי והרשמן קיבל את התפקיד. הייתה זו תקופת פריחה של המרכז היהודי בווילנא, והרשמן היה אחד מסמלי התקופה. ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הרוסי, אך אין עדויות מפורטות על שרותו הצבאי, ושמועות מספרות כי הקצין ביחידה בה שרת, התרשם מכישרונו ופטר אותו מהשירות. ב-1918 עם סיום המלחמה שב לבית הכנסת לתפקידו, והיה מוכר כבר בכל קהילות אירופה. בית הכנסת בו כיהן הסכים לאפשר לו להופיע פעמיים בחודש בלבד, בשבתות. בשאר הפעמים הופיע בבתי כנסת שונים ברחבי היבשת, וכן קיים קונצרטים בהם הופיע עם קטעי חזנות ואריות מתוך אופרות. כמו כן הופיע פעמיים כסולן עם התזמורת הפילהרמונית של וורשה. ב-1920, התרשם ממנו המוזיקאי ליאו לאו, והזמינו לארצות הברית. הרשמן היגר, ומונה לתפקיד החזן הראשי בבית הכנסת "בית אל" בבורו פארק שבברוקלין בו כיהן 10 שנים. בשנות חייו האחרונות המשיך להופיע בבתי כנסת ועל במות הקונצרטים בכל רחבי ארצות הברית, ביקר בקהילות אירופה וגם בישראל. תקליטיו מאותם השנים מהווים נכס צאן ברזל וממשיכים להימכר עד היום. הרשמן נפטר לאחר מחלה בב' שבט תש"א, 30 בינואר -1941. הרשמן ניצב בשורה הראשונה של החזנים מתקופת תור הזהב של החזנות בתחילת המאה ה-20. בקול טנור רך ופיוטי ריגש את קהל שומעיו, וקטעי החזנות שלו הפכו קלאסיקות בתחום החזנות האשכנזית. בין הקטעים המפורסמים: אלו דברים, עקביא בן מהללאל, מודים אנחנו לך. בנוסף הקליט שירים ביידיש וקטעי אופרה. הרשמן ביצע יצירות חזניות, אך לא הלחין. רוב קטעי החזנות שלו הולחנו על ידי המלחין הנודע יעקב רפפורט. ב-1925 חיבר המלחין פנחס יאסינובסקי[1](הקישור אינו פעיל) את הקטע "והיה באחרית הימים", לכבוד פתיחת קמפוס האוניברסיטה העברית על הר הצופים. המילים הן מתוך נבואת ישעיהו והלחן מבוסס על טעמי המקרא. הקטע הוקלט בארצות הברית על ידי הרשמן, בליווי כלי נשיפה ומיתר, ונחשב לאחד היצירות הידועות ביותר שלו. מרדכי הרשמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרדכי הרשמן, באתר Discogs (באנגלית) מרדכי הרשמן, דף שער בספרייה הלאומית ביוגרפיה של הרשמן(הקישור אינו פעיל) באתר האוניברסיטה העברית. קטע חזנות "ממקומך" באתר יוטיוב Cantor Mordechai Hershman, באתר Israel Music דוד אסף‏, פניני חזנות לשבת: מרדכי הֶרשמן, בבלוג "עונג שבת", 15 בנובמבר 2013
נס הנשיא

נס הנשיא הוא הדגל המייצג את נשיא מדינת ישראל. זהו דגל בצורת ריבוע, רקע הדגל כחול עם שוליים לבנים, ובמרכזו מופיע סמל מדינת ישראל. הסמל מופיע על-גבי נס הנשיא ללא המגן (כלומר, ללא המסגרת התוחמת אותו בדרך-כלל). צבע המנורה, ענפי הזית, והמילה "ישראל" על-גבי נס הנשיא הוא לבן או אפור-כסוף, בשונה מהצבע הזהוב שבו הם מופיעים בהקשרים אחרים. נס הנשיא נועד לסמן את נוכחותו של נשיא המדינה, כשהוא נמצא בביקור רשמי במקום כלשהו. לדוגמה, נהוג להניף את נס הנשיא בחצר בניין הכנסת בעת קיום טקס שבו נוכח נשיא המדינה. הנפת נס הנשיא היא חלק מטקס קבלת הפנים שעורכת הכנסת לנשיא המדינה, והוא מורד מן התורן עם עזיבת הנשיא את משכן הכנסת. בלשכת נשיא המדינה מוצג נס הנשיא דרך קבע, בדרך כלל בצד המקום שבו הוא יושב. הרעיון מאחורי נס הנשיא ועיצובו שאולים מכללי הטקס הנהוגים באירופה ובמדינות בעלות מסורת אירופית. במדינות אלה יש בדרך כלל דגל מיוחד המייצג את ראש המדינה, ומונף רק כשהוא נוכח באופן אישי במקום מסוים. הנפת הדגל מסמנת כי יש לנהוג על-פי כללי טקס מיוחדים בעת הכניסה למקום. דגל מסוג זה מכונה באנגלית standard. נשיא מדינת ישראל התשיעי שמעון פרס עם נס הנשיא ב-2013. נשיא מדינת ישראל העשירי ראובן ריבלין עם נס הנשיא בין דגלי ישראל ב-2015. נס הנשיא בנמל חיפה לרגל הפלגתו של נשיא המדינה חיים ויצמן לשווייץ, יולי 1950 מדיה וקבצים בנושא נס הנשיא בוויקישיתוף נס הנשיא, באתר דגלי העולם (באנגלית) סמלי המדינה והנשיאות באתר נשיא מדינת ישראל "דגלי ישראל שאתם לא מכירים", כתבה בבלוג "הדגלן"
האופרה של שטוטגרט

האופרה הממלכתית של שטוטגרט (בגרמנית: Staatsoper Stuttgart) היא להקת אופרה השוכנת בשטוטגרט, גרמניה. ביתה הקבוע של הלהקה הוא התיאטרון הממלכתי של שטוטגרט, הידוע בעיר בשם Grosses Haus ("הבית הגדול"), שתוכנן על ידי האדריכל מקס ליטמן ונפתח בשנת 1912 בביצוע של "טוסקה" מאת פוצ'יני. היה זה אחד מבתי האופרה החשובים הבודדים בגרמניה, שלא נהרסו במלחמת העולם השנייה. שטוטגרט, שהייתה מרכז חשוב לאופרה במאה ה-17, חזרה למלא את תפקידה זה מאז המלחמה, בעיקר ליצירות עכשוויות. שלוש אופרות של קרל אורף זכו שם לביצועי בכורה והאופרה עמדה בקשר עם דמויות כמו וילנד וגנר, גינתר רנרט, הנס ורנר הנצה ופיליפ גלאס. קלאוס צֵהֶליין ניהל את האופּרה בשנים 1991–2006. צהליין עבד עם הבמאים רות בּרגהאוס, פטר קונוויטשני ויוסי וִילֶר. מנהל הליהוק משנת 2000 היה איתן פּסן. בּניהולו של צהליין זכתה האופּרה בּפּרס "אופּרת השנה" שש פּעמים (בּ־1994, 1998, 1999, 2000, 2002, 2006). המנהל האמנותי הקודם אחרי אלברכט פולמן (2006–2011) היה יוסי וִילֶר (2011–2018) והנוכחי הוא ויקטור שונר. החל משנת 2018, המנהל המוזיקלי הוא קורנליוס מייסטר. בעונת 2005–2006 העלתה הלהקה עשרים ואחת יצירות שונות, ביניהן חמש הפקות חדשות. בין הזמרים שהופיעו עם הלהקה קתרין נאגלשטאד, יונאס קאופמן, קורט רידל ויום פרדריק וסט. הפקות האופרה של שטוטגרט ל"סאטיאגרהא" של פיליפ גלאס, טבעת הניבלונג של ריכרד וגנר ו"אלצ'ינה" של גאורג פרידריך הנדל יצאו לאור על DVD. פריץ בוש (1918–1922) קרל לאונרדט (1918–1922) הרברט אלברט (1937–1942) פרדיננד לייטנר (1947–1969) ואצלב נוימן (1970–1972) סילביו וארוויזו (1972–1980) דניס ראסל דייוויס (1980–1987) לואיס אנטוניו גרסיה נבארו (1987–1991) גבּריאֶלה פֶררו (1992–1997) לותאר צגרוסק (1997–2006) מנפרד הונק (2007–2011) סילוון קמברלינג (2012–2018) קורנליוס מייסטר (2018–הווה) "שטוטגרט" מאת תומאס באומן והורסט קגלר, :"מילון גרוב החדש לאופרה", עורך סטנלי סיידי (לונדון, 1992) ISBN 0-333-73432-7 מדיה וקבצים בנושא האופרה של שטוטגרט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האופרה של שטוטגרט האופרה של שטוטגרט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Staatsoper Stuttgart website
פיל ים

פיל ים (שם מדעי: Mirounga) הוא סוג של יונק ימי המשתייך למשפחת כלבי הים. הוא הסוג היחיד המשתייך לשבט פילי ים (Miroungini). תפוצתו באנטארקטיקה ובסביבתה, בחלק הדרומי של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. פיל הים הוא הגדול מבין כל מיני המשפחה. הזכר יותר גדול מהנקבה (ראו דו-צורתיות זוויגית). בסוג נכללים שני מינים: זכר פיל-הים מאופיין באף גדול ונפוח (המזכיר את חדק הפיל), והוא בדרך כלל מגיע לאורך 5 מטרים ולמשקל 2,700 ק"ג. יש זכרים שהגיעו אף למשקל של 4000 ק"ג[דרוש מקור]. חלק גדול ממשקלו נובע משכבת שומן המצויה תחת עורו, והיא דואגת לשימור חום גופו כשהוא שוהה במים הקרים, וכן מקנה לגופו מבנה גמיש וזורם המאפשר לו שחייה מהירה ביותר. למרות צורתם המגושמת, הם יכולים לנוע מהר מבני אדם על פני משטחי חול ישרים. אפו של פיל הים משמש להשמעת קולות רמים, במיוחד בתקופת הזיווג. כמו כן הוא משמש ללכידת לחות, דבר הנחוץ בתקופות השהייה הארוכות על היבשה בזמן התחדשות העור. פיל ים יכול לשהות עד כמאה דקות מתחת למים, בזכות מספר מאפיינים פיזיולוגיים ייחודיים למדי: קיומם של מאגרי דם בבטנו, ריכוז גבוה של תאי דם אדומים בדמו, וריכוז גבוה של מיוגלובין בשריריו. מבין היונקים, רק לווייתנאים צוללים לפרקי זמן ממושכים יותר מאשר פילי ים. הוא צולל בממוצע ל-450 מטרים אבל יכול להגיע גם ל-1500 ויותר בחיפוש אחר מזון אהוב, דוגמת דיונונים, תמנונים, פינגווינים, צלופחים ועוד. אורך חיי פיל הים הוא כ-23 שנים אצל נקבות וכ-20 שנים אצל זכרים. סוזן קייסי, מסיבת חוף - חייו של פיל הים הדרומי, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 126, נובמבר 2008 הניו יורק טיימס, פילי ים ישנים בזמן צלילה במעמקים, באתר הארץ, 25 באפריל 2023 פיל ים, באתר ITIS (באנגלית) פיל ים, באתר NCBI (באנגלית) פיל ים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) פיל ים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פיל ים, באתר GBIF (באנגלית) פיל ים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוג'יר א-דין

מֻגִ'יר אַ־דִּין אַל־עֻלַיְמִי אל-חנבלי (בערבית: مجير الدين العليمي الحنبلي; 1456-1522) היה היסטוריון, גאוגרף ושופט בממשל הממלוכי. א־דין נולד בירושלים וחי בה כל ימיו. הוא סייר בארץ ישראל וכתב ספרי מסע על ירושלים, חברון, רמלה והשפלה. ספריו מהווים מקור היסטורי חשוב לתקופה. הוא נטה לתאר מבנים בפירוט ובדיוק רב ושם דגש על הסברים היסטוריים וגאוגרפיים. כך, למשל, תיאר את אתרי הר הבית וירושלים בכלל, רמלה על שווקיה, וכן אתרים קדושים כגון קברי נכבדים רבים בכל רחבי הארץ (למשל: סידנא עלי, בלאד א-שייח' (נשר) ועוד). כמו כן ניתן למצוא בספריו סיפורי קדושים ונביאים ואנקדוטות כגון הגעת הבננה מהודו אל ארץ ישראל (הוא משווה את סהר הבננה לסהר האסלאם ואומר שאכילת בננה בצל הסהר של מסגד אל-אקצא מהווה שילוב של הנאה רוחנית וגשמית) או תיאור שלג כבד בירושלים. כתאולוג, הוא מהווה מקור חשוב להבנת תהליך התקדשותה של ירושלים במהלך המאה ה-14 באסלאם. מוג'יר א-דין חוזר ומדגיש את חשיבות הישיבה בירושלים, התפילה בה והעלייה לרגל (זיארה) אליה. כקאדי (שופט), הוא נחשב למייצג נאמן של האסכולה החנבלית במשפט המוסלמי. בין השנים 1495–1496 כתב מוג'יר א-דין את ספרו החשוב "תולדות ירושלים וחברון" (בערבית: كتاب الأنس الجليل بتاريخ القدس والخليل; בתעתיק מדויק: כתאב אלאנס אלג'ליל בתאריח' אלקדס ואל-ח'ליל) שנדפס לראשונה בקהיר ב-1866. הוא מדווח בדיוק רב על הטופוגרפיה של ירושלים, על המוסדות שפעלו בה, בנייניה המרכזיים, רחובותיה ושווקיה. בנוסף הוא מתבל את דבריו במסורות, אגדות ואמונות שרווחו בתקופתו. לעיתים הוא מביא דברים מכלי שני, אך תמיד מוסר את מקורותיו. בעיקר חשוב למוג'יר א-דין לבסס את קדושתה של העיר דרך סיפורים על קדושים וחכמי דת שפעלו בה. הספר חשוב ביותר להכרת חיי הרוח והמבנה הפיזי של ירושלים בתקופה הממלוכית, עם זאת יש בו כדי לתת תמונה מעוותת בקשר למעמדה של ירושלים באותה התקופה. לפי גודש המידע, ניתן להבין כי ירושלים הייתה העיר החשובה ביותר בארץ, ולא היא. הספר נודע לראשונה במערב כאשר חלקים ממנו תורגמו לראשונה לצרפתית ב-1876 על ידי הנרי סובר (צר'), במסגרת ספרו "ההיסטוריה של ירושלים וחברון מימי אברהם אבינו ועד סוף המאה ה-15" (Henri SAUVAIRE, Histoire de Jérusalem et d'Hébron depuis Abraham jusqu'à la fin du XVe siècle, Paris 1876). קטעים מהספר המתארים את רחובות ירושלים ושווקיה תורגמו לעברית על ידי דוד ילין בשנת תרצ"ו. קברו נמצא באפיק נחל קדרון, מעט מדרום לקבר מרים, בדרך יריחו. עם זאת יש קבר הנושא את שמו גם בשכם, שם הוא נחשב לקדוש. על שמו נקרא רחוב בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים המזרחית. אלי שילר (עורך), ארץ ישראל ואתריה בתיאורי עולי רגל מוסלמים, אריאל 59 (תשמ"ח) אדר ארנון, ירושלים בתיאורו של מוג'יר א-דין, קרדום 21-23, יולי 1982. עמ' 225–256 בנימין ריבלין (עורך) - דוד ילין, ירושלים במאה הט"ז, כתבי דוד ילין, כרך ב', הוצאת ראובן מס, תשל"ג עמ' 193–209. אורי טל (עורך ומתרגם), ארץ-ישראל במקורות ערביים מימי הביניים (1517-634), הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2014 מדיה וקבצים בנושא מוג'יר א-דין בוויקישיתוף רחוב מוג'יר א-דין באתר עיריית ירושלים יוסף דרורי, ‏ההיסטוריוגרפיה הממלוכית ותרומתה לתולדות ארץ ישראל, קתדרה 1, ספטמבר 1976, עמ' 113–140, בעמ' 133–135 עבד אלרחמן בן מחמד אלעלימי (1456–1521 בערך), דף שער בספרייה הלאומית זאב וילנאי, אריאל, אנציקלופדיה לידיעת א"י, עם עובד, 1976, עמ' 4229-4228 מוג'יר א דין, ירושלים
מונטלוקאסט

מונטֶלוּקאסט (Montelukast) היא תרופה נגד אסתמה כרונית ואלרגיה עונתית מסוג Leukotriene Receptor Antagonist, אשר נמנית עם קבוצת תרופות מניעתיות, לא-סטרואידליות ואנטי-דלקתיות. מונטלוקאסט פועלת כאנטגוניסט באמצעות מניעת שחרור קולטני לאוקטוריאנים D4 ציסטנילים שמכווצים וחוסמים את הסימפונות בריאה (תעלות הברונכיטיס). קולטנים אלו מהווים מתווכים פוטנטיים של הדלקת האסתמטית, אשר פעולתם אינה נחסמת על ידי סטרואידים. עקב חסימת שחרור הקולטנים נמנע הלחץ בדרכי הנשימה, ועימו הדלקת על סימניה. מאחר שמדובר בתרופת מנע, היא אינה אפקטיבית בעת התקף אסתמטי, ועל-כן אינה מחליפה תרופות כגון ונטולין. התרופה מיוצרת על ידי חברת התרופות האמריקאית מרק, חברת התרופות ההודית צ'יפלה (Cipla) וחברת תרימה הישראלית, ומשווקת בטבליות או גרנולות. תופעות הלוואי נדירות יחסית, וכוללות הפרעות עיכול ותסמינים דמויי שפעת. יחד עם זאת, למונטלוקאסט ישנן גם תופעות לוואי אפשריות בתחום בריאות הנפש (שינויי התנהגות ומצב רוח משמעותיים, לרבות מחשבות אובדניות והתנהגות אובדנית). עובדה זו הודגשה לאחרונה (מרץ 2020) על ידי ה-FDA במטרה מוצהרת להגדיל את המודעות להיבט הזה אצל מטופלים ורופאים כאחד. מדיה וקבצים בנושא מונטלוקאסט בוויקישיתוף על רקע זה גם הומלץ לשקול את השימוש בתרופה זו רק במקרים שבהם המטופלים אינם מגיבים היטב או לא יכולים לקבל טיפול באמצעים חלופיים. ר' את שתי ההודעות שפרסם ה-FDA בנושא ביום 4.3.2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נרקיס ניירי

נרקיס ניירי (מכונה גם נרקיס מלבין; שם מדעי: Narcissus papyraceus) הוא מין של צמח בסוג נרקיס, גאופיט בעל פקעת. הוא מין רב-שנתי עז ריח, הצומח בר במערב אגן הים התיכון. הנרקיס המלבין פורח בחודשים דצמבר וינואר, ופעמים רבות במדינות נוצריות משווק בחג המולד. יחסית לגאופיטים אחרים, קל מאוד לגדלו באגרטל ביתי ולאלצו לפרוח מוקדם. אחת הבעיות בגידול נרקיס ניירי בגינה הוא חלוקת הבצל לכמה בצלים קטנים יותר אשר אינם פורחים. ניתן להפרידם ולשתלם בנפרד. לאחר שנה שנתיים עם דישון הם יפרחו. כשאר הנרקיסים, לפרחים שישה עלי כותרת. עלי הכותרת לבנים, העטרה שטוחה וקטנה יחסית, וצבעה לבן. פרח הנרקיס מתפתח מתוך מתחל (spathe) שהוא המשך של העלה, ובוקע ממנו כשהוא שלם בקבוצה של כחמישה עד שבעה פרחים (לעיתים נדירות יותר, עד 12 פרחים), הפרושים במעגל ומאוחים בבסיסם. העטרה מכילה שלושה אבקנים צהובים בולטים בתצורת משולש. הנרקיס הניירי אינו גדל נחשב כמין מקומי בארץ ישראל, אך מגודל בה כצמח נוי. ניתן למצאו גם כפליט תרבות המשתקע באזורי עזובה, לצד הדרכים ובגנים ציבוריים. נרקיס ניירי הוא אחד מהמינים המופיעים בגן הבוטני של האוניברסיטה העברית בגבעת רם. בחלקת הים התיכון הוא גדל עם עוד שנים של נרקיס מצוי בתצוגה מרהיבה. בראשית הפריחה - עטוף במתחל בעיצומה של הפריחה לאחר הפריחה - נושא פירות מדיה וקבצים בנושא נרקיס ניירי בוויקישיתוף נרקיס ניירי, באתר ITIS (באנגלית) נרקיס ניירי, באתר NCBI (באנגלית) נרקיס ניירי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נרקיס ניירי, באתר Tropicos (באנגלית) נרקיס ניירי, באתר GBIF (באנגלית) נרקיס ניירי, באתר The Plant List (באנגלית) נרקיס ניירי, באתר IPNI (באנגלית) נרקיס מלבין, הגן הבוטני, האוניברסיטה העברית
מדריך טיולים

האם התכוונתם ל... מדריך טיולים (ספר) – ספר המספק מידע למטיילים ותיירים מורה דרך – אדם העוסק בהדרכת מטיילים ותיירים
המודל הביופסיכוסוציאלי

המודל הביופסיכוסוציאלי הוא מודל טיפולי הדוגל בגישה העקרונית כי גורמים ביולוגיים, פסיכולוגיים (בכללם מחשבות, רגשות והתנהגויות) וחברתיים, משפיעים באופן משמעותי על מצבו הבריאותי של האדם. המודל עומד בניגוד לגישה הרדוקציונית ברפואה, הטוענת כי ניתן לייחס כל שינוי במצב הרפואי לגורמים ביופיזיים בלבד, כגון חיידקים, וירוסים וכדומה. המודל נמצא בשימוש במקצועות טיפוליים כמו רפואה, סיעוד, ריפוי בעיסוק, עבודה סוציאלית רפואית, פסיכולוגיה רפואית ופסיכולוגיה קלינית וקרימינולוגיה קלינית. הביטוי 'ביופסיכוסוציאלי' נזכר לעיתים גם בהקשר לוויכוח הפילוספי אודות בעיית הגוף והנפש, זאת בניגוד לשימוש שנעשה בו במודל המתייחס רק לאספקטים המעשיים והטיפוליים. המודל גובש על ידי הפסיכיאטר ג'ורג' אנג'ל מאוניברסיטת רוצ'סטר, והתפרסם בקהילה המדעית במאמר שיצא ב-Science בשנת 1977. פסיכונוירואימונולוגיה פעולות היומיום מחלה פסיכוסומטית אפקט הפלצבו מודל רגישות-דחק מדיה וקבצים בנושא המודל הביופסיכוסוציאלי בוויקישיתוף פסח ליכטנברג, מהו המודל הביופסיכוסוציאלי?(הקישור אינו פעיל), חלק ממאמר על פתופסיכולוגיה רחל סיימון ויובל וולף, אבחון פסיכיאטרי בידי צוות רב-תחומי: היבט ביופסיכוסוציאלי, חברה ורווחה, כ"ב 2, 2002 ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.