laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המראה ונחיתה אנכית

המראה ונחיתה אנכית (באנגלית: Vertical Take Off and Landing; בראשי תיבות: VTOL) היא יכולת של כלי טיס להמריא ולנחות אנכית, ללא תנועה קדימה. לרוב הכוונה היא למטוסים בעלי יכולת זאת, כמו מטוס ההרייר, הבל-בואינג V-22 אוספריי (שהוא שילוב בין מטוס ומסוק) וה-F-35 לייטנינג של לוקהיד מרטין בדגם F35B המיועד לסיוע צמוד עם כוחות יבשה. בנוסף הקטגוריה כוללת גם כלי תעופה שהם באופן טבעי בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית, כמו מסוקים וכדורים פורחים. הצורך בהמראה ונחיתה אנכיים הכרחי בהיעדר מסלול המראה או נחיתה ביעד או ביכולת להקים בזמן נתון. לדוגמה, המראה מספינות או נחיתה בשטח שאינו מישורי. פתרונות הנדסיים עבור מטוסי VTOL שנועדו להתגבר על ההגבלות במהירות ויכולת נשיאת מטען של המסוק: מטוס ג'ירודיין - שימוש ברוטור להמראה ונחיתה כמו מסוק, ובטיסה אופקית התמסורת של הרוטור מתנתקת מהמנועים והמטוס טס כמו מטוס אוטוג'ירו בעזרת רוטורים המותקנים בקצות כנפיו. הטיית רוטור - שיטה שהומצאה ב-1928 על ידי ניקולא טסלה. בשיטה זאת המטוס יכול להמריא ולנחות אנכית ולעבור לטיסה אופקית בעזרת רוטור מוטה אשר נוטה 90° מעלות כלפי מעלה בנחיתה או המראה ומשמש כמקור העילוי העיקרי, ובטיסה אופקית הרוטור נוטה מקביל לכיוון הטיסה כאשר הכנף היא מקור העילוי והרוטור מספק את הדחף. המטוס המבצעי היחיד אשר משתמש בשיטה זאת הוא ה-V-22 אוספריי בשל מורכבות השיטה. מנועים המורכבים בצורה אנכית - שיטה פשוטה אשר משתמשת במספר מנועים המורכבים בצורה אנכית כדי לתת דחף כלפי מטה ולהרים את המטוס, ועוד מספר מנועים כדי לתת למטוס דחף קדימה. מטוסים כאלו נטו להיות כבדים, מסורבלים וחסרי כוח מספק לשימוש מעשי שכן המנועים אשר נותנים דחף אנכי הופכים למשקל מת (כלומר חסר שימוש) בטיסה אופקית. בשל כך כיום שיטה זו נפוצה בקרב מל"טים כדוגמת אורביטר 4 והפנתר דחף וקטורי - מטוסים אשר נבנו עם מנועים אשר יכלו לכוון את הדחף של המנוע כלפי מטה כדי ליצור דחף אנכי ולהרים את המטוס מהקרקע ולעבור לטיסה אופקית בשינוי זווית הנחירים למצב אופקי. השיטה הזאת הולידה את מטוס הקרב בעל יכולת VTOL המבצעי היחיד (עדכני ל-2015) הוא המקדונל דאגלס AV-8B הרייר II (ברוסיה יצרו גם מטוס קרב מבצעי בעל יכולת VTOL היאק - 38, אך הוא יצא במהרה מהשירות עקב בעיות בתפעולו). דגם B של ה-F-35 גם בעל יכולת VTOL אבל בנוסף להטיית הדחף מטה, המטוס בעל מניפה קבועה המקנה דחף אנכי נוסף. יעילות פתרונות אלו מוגבלת והם מהווים פשרה מבחינת ביצועי המסוק שמצטיין ביעילות הריחוף אל מול עומס הדיסקה (שטח הפנים המייצר את העילוי) כמתואר בתרשים הבא: המראה המראה ונחיתה קצרה מדיה וקבצים בנושא המראה ונחיתה אנכית בוויקישיתוף ניצן סדן, אגדת ההארייר: המטוס הקטלני של שוורצנגר, באתר כלכליסט, 16 בינואר 2021 המראה ונחיתה אנכית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הדלתה של הדנובה

הדלתה של הדנובה (ברומנית: Delta Dunării) הממוקמת במחוזות טולצ'ה ברומניה ומחוז אודסקאיה באוקראינה, שעל שפת הים השחור, היא הדלתה הגדולה ביותר (3,446 קמ"ר) והשמורה ביותר באירופה. הדלתה של הדנובה היא סביבה דינאמית מאוד, כך למשל גדלה הדלתה כל שנה בכ-40 מטר לערך כתוצאה מהסחף המגיע מהנהר דנובה. על פי עדות הרודוטוס מלפני כ-2,500 שנה, התחלקה הדנובה לשבע זרועות על מנת ליצור את הדלתה, אך כיום מתחלקת הדנובה בסמוך לעיר טולצ'ה לשתי זרועות, תעלת קיליה (Chilia) ותעלת טולצ'ה (Tulcea). בהמשך מתפצלת תעלת טולצ'אה לשתי זרועות, תעלת סולינה (Sulina) ותעלת גאורגה הקדוש (Sfântu Gheorghe). עוד תעלות משנה רבות נוספות מחלקות את הדלתה לאזורים בהם גדל הקנה, לביצות וליערות, שחלקם מוצפים באביב ובסתיו. בדלתה של הדנובה, אחרי כל השינויים שחלו בה, נותרו עדיין 670 אגמים עם שטח של כ-300 קילומטרים רבועים. בים השחור, במרחק של 44 ק"מ מהדלתה, מצוי אי הנחשים, טריטוריה השייכת לאוקראינה שרומניה טוענת לבעלות עליה. ב-2004 החלה אוקראינה בחפירת תעלת דנובה–הים השחור (אוקראינה) שתאפשר קשר ימי בין הים השחור לחלק האוקראיני של הדלתה. האיחוד האירופי תבע מהאוקראינים להפסיק את החפירה משום שהיא תפגע באזורים המוצפים של הדלתה. הרומנים הודיעו על כוונתם לתבוע את אוקראינה בנושא בבית הדין הבינלאומי לצדק. בדלתה של הדנובה יש 1,200 מינים של צמחים, 300 מינים של עופות ו-45 מינים של דגי מים מתוקים באגמים הרבים שבה ובביצות. מדי שנה מגיעים מיליוני עופות מאזורים שונים בעולם (אירופה, אסיה, אפריקה והמזרח התיכון) לקנן בדלתה. כ-2,733 קמ"ר משטח הדלתה הוכרז כאזור מוגן ולכן סגור לדיג ולציד. ארגון אונסק"ו הכריז על הדלתה כאתר מורשת עולמית ב-1991 וכעל שמורה ביוספרית ב-1998 (הכולל גם את חלקה האוקראיני של השמורה; החלק הרומני הוכר בידי הארגון כשמורה ביוספרית כבר ב-1979 והורחב ב-1992). כ-15,000 איש מתגוררים בדלתה, רובם חיים מדיג מתוך קיאקים הבנויים מסורתית מעץ. ביניהם קהילת הליפובנים, צאצאים של "חסידי הפולחן הישן" שעזבו את רוסיה ב-1772 כדי להימנע מרדיפות דת. המרכז הראשי של קהילת הליפובנים בחלק האוקראיני של הדלתה של הדנובה היא וילקובו (Vilkovo). מדיה וקבצים בנושא הדלתה של הדנובה בוויקישיתוף דנובה: חגיגת טבע בדלתת הנהר, באתר מסע אחר www.deltadunarii.ro (ברומנית) ו(באנגלית) הדלתה של הדנובה: אלבום תמונות (ברומנית) ו(באנגלית) Știați că ... (ברומנית) Lacurile (ברומנית)
לנאפי

לנאפי (באנגלית: Lenape) היא קבוצה מאורגנת של מספר עמים ילידים אמריקאים (אינדיאנים) שחלקו מאפיינים תרבותיים ולשוניים. השם "לנאפי" הוא הכינוי בו כינו את עצמם, ופירושו "האנשים". הם לעיתים גם קראו לעצמם "לני לנאפי" ("האנשים האמיתיים") ולעיתים ידועים גם כ"אינדיאני דלאוור", מכיוון שבמהלך המאה ה-17 הם היו תושבי עמק נהר דלאוור (כפי שהאנגלים קראו לו) בצפון-מזרח ארצות הברית. המתיישבים האנגלים קראו לנהר על שם לורד דה-לה-וור, שליט מושבת ג'יימסטאון. הלנאפי היו מחולקים לשלושה עממים עיקריים המונסי, האונאמי והאונלאצ'טיגו. בתקופת המפגש הראשון עם האירופים, הלנאפי התגוררו באזור שנקרא לנאפיהוקינג, הקטע בין הדלאוור ונהר ההאדסון. שטח זה כולל כיום שטחים במדינות ניו ג'רזי, מזרח פנסילבניה, צפון חוף דלאוור ודרום-מזרח מדינת ניו-יורק. שתי לשונות היו שגורות בקרב בני הלנאפי, שתיהן ממשפחת הלשונות האלגונקיניות, הידועות כשפות דלאוור: אונאמי ומונסי. הכיבוש הקולוניאלי ולאחר מכן ארצות הברית דחקו את הלנאפי לאזורי הספר. העממים נאלצו לעקור ממקומם למעלה מ-20 פעמים מפני המתיישבים ממוצא אירופי. רבים היו קורבנות הסכסוכים השונים באזור - מלחמות קולוניאליות, מלחמות נגד עממים ילידיים ומלחמת העצמאות האמריקאית. נכון ל-2005 חיים בשבע מדינות שבצפון ארצות הברית ובאחת הפרובינציות של קנדה כ-13,500 מצאצאי הלנאפי. מדיה וקבצים בנושא לנאפי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לנאפי (באנגלית) לנאפי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אחרון (ספר)

אחרון הוא ספרו האחרון של חנוך לוין, שפורסם ב-2003 בהוצאת הספריה החדשה, כ-4 שנים לאחר שלוין הלך לעולמו. הספר הוא למעשה אוסף של טקסטים מכל התקופות ומשלל הסוגות שבהן כתב לוין: פרוזה, תסריטים ותסכיתים, מערכונים, שירים ופזמונים, שלא נכללו בכרכי כתביו הקודמים. הספר אינו כולל מחזות. פרוזה - 46 קטעי פרוזה קצרים, בעיקר משנות ה-90. קולף (1975) - תסריט; גרסה מוקדמת (שלישית) של התסריט שלבסוף הופק בתור פנטזיה על נושא רומנטי. פנטזיה על נושא רומנטי (1977) - גרסת הסרט (העשירית) של התסריט. תסכיתים ותסריטים - התסכית "תפסו את המרגל" (1967) והתסריטים "אנג'לה", "סיפור חניכות" ו"האהובה מפולניה". שירים ופזמונים- 44 יצירות, כולל 20 שירים שפורסמו קודם לכן בספר הילדים "הילדה חיותה רואה ממותה". מערכונים - 7 מערכונים, כולל 3 שעוסקים בדמויות צ'ופק ואפצ'יק שהופיעו בעבר בסדרת המערכונים איך צחקנו(בכרך "מערכונים ופזמונים 2 - הג'יגולו מקונגו") ראשונים - 19 פזמונים ומערכונים מוקדמים שנכתבו בין 1965 ל-1970. אחרונים - 21 שירים, כולל אלה שנכתבו על ערש דווי, ובפרט את שירו האחרון "הקומדיה הגדולה". המהדורה המקורית של הספר כללה על עטיפתה את דיוקנו של לוין, ציורו של יגאל תומרקין. הספר חתם את סדרת כל כתבי חנוך לוין, ולכן גם הודפס בעיצובה האחיד. גבריאל מוקד, "על הספר 'אחרון' מאת חנוך לוין", עכשיו, חוב' 69–70 (אביב תשס"ה 2005), עמ' 371–372. יצחק לאור, רק לבאים באהבה, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2003 אחרון, חנוך לוין, באתר הספרייה החדשה ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גביע אפריקה לאומות 1959

גביע אפריקה לאומות 1959 היה הטורניר השני של גביע אפריקה לאומות. הטורניר נערך ברפובליקה הערבית המאוחדת, איחוד בין סוריה למצרים אשר התקיים בין השנים 1958 לבין 1961, בחסות קונפדרציית הכדורגל של אפריקה. בטורניר השתתפו שלוש נבחרות בלבד. מצרים, סודאן ואתיופיה. המשחקים כולם נערכו בקהיר. הטורניר נערך, בניגוד לשאר הטורנירים במפעל, בשיטת ליגה ללא פלייאוף. כל הנבחרות התחרו ביניהן, ובסיום הוכתרה הרפובליקה הערבית המאוחדת כאלופת אפריקה. מחמוד אל-גוהארי, שלימים אימן את נבחרת מצרים במשך 14 שנים, זכה בתואר מלך השערים של הטורניר עם שלושה כיבושים. 3 שערים הרפובליקה הערבית המאוחדת מחמוד אל-גוהארי 2 שערים הרפובליקה הערבית המאוחדת אסאם באהיג שער אחד סודאן 1956 סדיק מנזול סודאן 1956 דריסה הרפובליקה הערבית המאוחדת מימי אל-שרביני מדיה וקבצים בנושא גביע אפריקה לאומות 1959 בוויקישיתוף
ריצת 5000 מטר

ריצת 5,000 מטר היא אחת מריצות המסלול הארוכות בהן מתחרים ספורטאים במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם באתלטיקה. מאחר שאורך מסלול הריצה הוא בן 400 מטרים, מקיפים אותו הרצים 12 פעמים וחצי. ריצת 5,000 מטר לגברים נערכה לראשונה באולימפיאדת סטוקהולם (1912), ולנשים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). האלוף האולימפי הראשון היה הנס קולמיינן (פינלנד פינלנד), והאלופה האולימפית הראשונה הייתה ואנג ז'ונגחיה (הרפובליקה העממית של סין  סין). ריצת 5,000 מטר הראשונה לגברים נערכה בהלסינקי 1983, ולנשים נערכת הריצה מאז גטבורג 1995. אלופי העולם הראשונים היו אימון קופלן (אירלנד אירלנד) וסוניה או'סאליבן (אירלנד אירלנד). סיפאן חסן (הולנד הולנד) ג'ושוע צ'פטגאי (אוגנדה אוגנדה) הלן אובירי (קניה קניה) מוקטר אדריס (אתיופיה אתיופיה) שיא העולם לנשים הוא 14:00.21 דקות, נקבע בידי גודאף צגאי (אתיופיה אתיופיה), ב-17 בספטמבר 2023. שיא העולם לגברים הוא 12:35.36 דקות, נקבע בידי ג'ושוע צ'פטגאי (אוגנדה אוגנדה), ב-14 באוגוסט 2020. השיא האולימפי לנשים הוא 14:26.17 דקות, נקבע בידי ויויאן צ'רויוט (קניה קניה) באולמיפיאדת ריו, ברזיל, 2016. השיא האולימפי לגברים הוא 12:57.82 דקות, נקבע בידי קנניסה בקלה (אתיופיה אתיופיה) באולימפיאדת בייג'ינג, סין, 2008. שיא ישראל לנשים הוא 14:53.43 דקות, נקבע על ידי סלאמוויט באיולין-טפרי באולימפיאדת טוקיו, ב-30 ביולי 2021. שיא ישראל לגברים הוא 13:31.45 דקות, נקבע על ידי גזצ'או יוסף, ב-18 ביולי 2009 והחליף את שיאו של יובל וישניצר שהחזיק מעמד 35 שנים. ריצת 10,000 מטר מדיה וקבצים בנושא ריצת 5000 מטר בוויקישיתוף
משרד הפנים (כללי)

משרד פנים (לעיתים: משרד לענייני פנים; משרד לענייני "בית") הוא משרד ממשלתי האחראי בדרך כלל על שיטור, ביטחון לאומי ונושאי הגירה. בראש המשרד עומד בדרך כלל שר הפנים. במדינות פדרליות יש לעיתים משרדי פנים הן ברמת הפדרציה והן ברמת המדינות; קיימים משרדי פנים לעיתים קרובות גם באזורים אוטונומיים ובשטחי חסות שלהם אין עצמאות. משרדי פנים היוו חלק מן הקבינט ה"קלאסי" שהיה קיים גם בתקופת המונרכיה האבסולוטית, לצד משרד ביטחון (או: משרד מלחמה; משרד הגנה), משרד אוצר, משרד משפטים ומשרד החוץ. כמו ששמו מרמז, מתמקד משרד הפנים בנושאי מדיניות פנים. קיימים משרדי ממשלה נוספים, אשר מתמקדים בהיבט אחד של מדיניות פנים, ולמעשה צמחו מתוך תחום הפעילות של משרד הפנים, כמו משרדים ממשלתיים העוסקים באיכות הסביבה ובסעד ורווחה. קיימים יוצאי דופן, אשר אינם עוסקים במדיניות פנים בהיבטה הרחב. מחלקת הפנים של ארצות הברית עוסקת בנושאי קרקעות פדרליות ונושאים מצומצמים אחרים, בעוד שהמחלקה לביטחון המולדת ומחלקת המשפטים עוסקות בתחום פעילותם המסורתית של משרדי פנים ברחבי העולם. גם בשווייץ, עוסקת המחלקה הפדרלית לענייני פנים בענייני תרבות, בריאות ומחקר, בעוד שנושאי שיטור נמצאים תחת המחלקה הפדרלית לענייני משפט ומשטרה. בישראל הופרדו בחלק מן הממשלות הסמכויות של משרד הפנים ואלו של משרד הקליטה (העוסק בקליטת הגירה); המשרד לביטחון הפנים; ומשרד המשטרה. מדיה וקבצים בנושא משרד הפנים בוויקישיתוף
בשם האב (סרט)

בשם האב (באנגלית: In the Name of the Father) הוא סרט דרמה משפטי-ביוגרפי משנת 1993, שבוים על ידי ג'ים שרידן, ועובד לסרט על ידי שרידן וטרי ג'ורג', שהסתמכו על האוטוביוגרפיה "הוכח כחף מפשע" משנת 1990 של ג'רי קונלון, שנאשם בפיצוץ של פאב גילפורד, וזוכה שנים לאחר מכן מכל אשמה. עם זאת, הסרט אינו מבוסס על הסיפור האמיתי של קונלון, אלא על חלק מהאירועים הפוליטיים שהתרחשו בתקופה. כך שהספר של קונלון, יותר משעובד לסרט, שימש לו כהשראה. דניאל דיי-לואיס מככב בסרט כג'רי קונלון הנאשם בפשע שלא ביצע, אמה תומפסון כעורכת דינו, ופיט פוסלתווייט כאביו של קונלון, פטריק. הסרט זכה לשבחים רבים, והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר עבור שחקן ראשי (דניאל דיי-לואיס) שחקן משנה (פיטי פוסטלטוויט), שחקנית משנה (אמה תומפסון), בימוי, עריכה, תסריט מעובד ומועמדות נוספת עבור הסרט הטוב ביותר. סיפורו של אדם שהורשע על לא עוול בכפו, כיוון שנחשד בחברות ב-IRA והשתתפות בפיצוץ פאב גילפורד (בו נהרגו חמישה אנשים ונפצעו עשרות). אך הנרטיב הפוליטי, הוא למעשה הרקע לדרמה המתחוללת בין הבן המנסה למנוע מאביו מלהיות מעורב בהאשמות. דניאל דיי-לואיס - ג'רי קונלון פיט פוסלתווייט - פטריק "ג'וזף" קונלון אמה תומפסון - גארת' פירס ג'ון לינץ' - פול היל קורין רדגרייב - המפקח רוברט דיקסון ביטי אדני - קרול ריצ'רדסון ג'ון בנפילד - מפקד המשטרה בארקר פטרסון ג'וזף - בנביי מארי ג'ונס - שרה קונלון ג'רארד מקסורלי - הבלש פאביס פרנק הרפר - רוני סמאלס מארק שפרד - פאדי ארמסטרונג דון בייקר - ג'ו מק'אנדרו טום וילקינסון - גרנט ריצ'רדסון כדי להתכונן לתפקיד של ג'קי קונלון, דיי לואיס השיל מעל כ-50 ק"ג ממשקלו. כדי לקבל תובנה על מחשבותיו ורגשותיו של קונלון באותה תקופה, דיי לואיס גם שהה שלושה ימים ולילות בתא של בית סוהר. קבוצה של אסירים מנעו ממנו לישון שהיו דופקים על הדלת כל עשר דקות עם כוסות פח במשך הלילה, ואז נחקר על ידי שלושה צוותים שונים של קצינים במשך 9 שעות. הוא גם היה מתעקש שאנשי הצוות יזרקו עליו מים קרים ויתעללו בו מילולית. רביעיית גילפורד "בשם האב", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בשם האב", באתר נטפליקס "בשם האב", באתר AllMovie (באנגלית) "בשם האב", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "בשם האב", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "בשם האב", באתר Metacritic (באנגלית) "בשם האב", באתר אידיבי "בשם האב", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "בשם האב", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ממלכת גופטה

ממלכת גופטה או אימפריית גופטה (בסנסקריט: गुप्त राजवंश, ‏ Gupta Rājavaṃśa) הייתה אימפריה הודית עתיקה, שהתקיימה בין השנים 320 ל-550 לערך וכיסתה חלקים נרחבים מתת-היבשת ההודית. הממלכה הוקמה על ידי מהרג'ה סרי-גופטה והשתלטה על חלקים נרחבים מצפון הודו בתקופת צ'נדרהגופטה. יורשו של צ'נדרהגופטה היה בנו, סמודרהגופטה ששלט בין השנים 335 – 375. סמודרהגופטה נחשב אחד הגאונים הצבאיים בהיסטוריה הצבאית ההודית. ירש אותו צ'נדרהגופטה השני(אנ'), הידוע גם כויקראמאדיטיה ששלט בין השנים 375 עד 413/415. בתקופתו הממלכה הגיעה לשיא כוחה ולשיא כיבושיה והיא נחשבת לשיא תקופת תור הזהב. עמוד הברזל במתחם קוטוב מתוארך לתקופתו. חלק מכוחה של ממלכת גופטה נבע מבריתות פוליטיות מדיניות וטקסי נישואין עם צאצאי משפחות מלוכה במדינות שכנות, בהן שושלת הואקטאקה. השגשוג והשלום ששררו תחת שלטון שושלת גופטה איפשרו התקדמות בתחומי המדע והאמנות. תקופת גופטה נחשבת ל"תור הזהב של הודו", והיא בלטה בהישגים הרבים שהושגו בה בתחומי המדע, הטכנולוגיה, ההנדסה, האמנות, הדיאלקטיקה, הספרות, הלוגיקה, המתמטיקה, האסטרונומיה, הדת והפילוסופיה - הישגים שייסדו במידה רבה את מה שידוע כתרבות ההינדית. בין המלומדים והיוצרים הרבים שפעלו בתקופה זו ניתן למנות את קאלידאסה, אריאבהטה, עמארסימקה וישנו שארמה. מערות אג'אנטה המוגדרות כאתר מורשת עולמית, נחצבו בחלקן בתקופת ממלכת גופטה ואף חלק מציורי הקיר במערות הם מתקופה זו. חלק מהמידע על ממלכת גופטה ועל התקופה מגיע מכתביו של הנזיר הסיני פאשיין שסייר בהודו וכתב על הארץ ועל תרבותה. הקיסרים האחרונים של ממלכת גופטה החזקה היו קומארהגופטה הראשון (415-455) ובנו סקאנדהגופטה (455-467). אחריהם אמנם היו שליטים אחדים ששלטו בממלכה, ובהם פורוגופטה, קומארהגופטה השני, בודההגופטה, נארשימהאגופטה, קומרהגופטה השלישי, וישנוגופטה ווינאגופטה, אולם התחילה דעיכה וסופהּ של הממלכה הגיע עם פלישתם של ההונים אלכונים, במאה ה-6. מדיה וקבצים בנושא ממלכת גופטה בוויקישיתוף ממלכת גופטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ממלכת גופטה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) "Gupta Dynasty - MSN Encarta". אורכב מ-המקור ב-2009-11-01. נבדק ב-2010-07-12. India: Historical Setting - Library of Congress Country Study - The Classical Age, Gupta and Harsha, באתר About.com Gupta Dynasty, Golden Age of India http://www.wsu.edu:8001/~dee/ANCINDIA/GUPTA.HTM ערך זה הוא קצרמר בנושא הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גופטה

האם התכוונתם ל... ממלכת גופטה – ממלכה שהתקיימה בתת-היבשת ההודית בין המאות הרביעית והשישית לספירה. כתב גופטה – כתב הודי עתיק. סנג'אי גופטה – נוירוכירורג אמריקאי ממוצא הודי, הכתב הרפואי הראשי של רשת CNN.
השושלת הצפארית

הצפארים היו שושלת ממוצא איראני, שנוסדה על ידי יעקוב בן לית' בשנת 861. מקצועו של יעקוב בטרם עלה לגדולה היה של חרש נחושת, צפאר, מה שהעניק לשושלת את שמה. יעקוב, שהפך למנהיג של מיליציות עממיות באזור סיסתאן (אנ') הצליח להקים לעצמו ממלכה גדולה בתוך תחומי הח'ליפות העבאסית. יעקוב בן לית', מייסד השושלת הצפארית, ושלושת אחיו היו איראנים ממחוז סיסתאן. יעקוב היה חרש נחושת (צפאר), ואחרי כן מנהיג עיארון (מיליציות עממיות). שלושת אחיו של יעקוב היו מנהיגי עיארון גם הם. עמר בן לית', האח החשוב ביותר אחרי יעקוב, עבד במקור כמשכיר פרדות או כסתת. בשנת 861 השתלט יעקוב בן לית' על בירת סיסתאן וארבע שנים אחר כך על המחוז כולו. בהמשך כבש יעקוב את ח'וראסאן ואף תקף והכניע את ע'זנה, כאבל, במיאן, בלח' ותח'ארסתאן. כמו כן כבש את כרמאן, פארס, מכראן, ח'וזסתאן, אהוואז וסנד. לזמן מה אף שלט בחלקים המזרחיים של עיראק, עד שהובס בקרב דיר אל-עאקול. עמר, אחיו של יעקוב מונה על ידי הח'ליף העבאסי לשלוט על אזורים אלו ועל אזורים נוספים דוגמת אצפהאן. הח'ליף אף מינה את עמר להיות נציב טראנסאוקסאניה במקום הסאמאנים, אך הלה הובס בניסיונו לכפות את סמכותו עליהם. עמר אף הצליח להשיג סמכויות סוזרניות בח'ווארזם ובעומאן. שקיעתה של השושלת הצפארית החלה כבר בתבוסה מול הסאמאנים, אך הצפארים בני לית' ואחריהם בני ח'לף המשיכו לשלוט עוד כמאה שנה, כשממלכתם מצטמקת בהדרגה ובסוף שלטו רק בסיסתאן. מחמוד מע'זנה כבש את סיסתאן בשנת 1003, אך צאצאי הצפארים מוזכרים במקורות עד המאה ה-15 יעקוב חש בוז לעבאסים, אך כאשר היה במסעות כיבושיו הראשונים לשם הרחבת תחום שלטונו מזרחה, נהג לשלוח מתנות לח'ליף. כאשר החל להתפשט מערבה, נכנס יעקוב לעימות עם הח'ליף, ואף חדר עם צבאו לתוך עיראק. יעקוב הובס בידי כוחות הח'ליפות, כמה עשרות קילומטרים מבגדאד. עמר, אחיו של יעקוב ויורשו, הצהיר על נאמנות לח'ליף והלה הכיר בלגיטימציה של שלטונו (עמר העלה מיסים כבדים כדי לקבל את הגושפנקא של הח'ליף). עמר אף קיבל את הזכות למנות נציגים מטעמו בבגדאד ובמכה. עם זאת, המשיך עמר להתנגש מדי פעם בפעם בכוחות הח'ליפות ואחרי שנפל בשבי הסאמאנים, נשלח לבגדאד והוצא להורג. היחסים בין הצפארים לבין הח'ליפות המשיכו לנוע על הציר בין שיתוף פעולה לעוינות, אך תמיד התבססו על חוסר אמון הדדי. השושלת הטאהרית השושלת הסאמאנית השושלת הע'זנווית כאהן, קלוד, האסלאם, מלידתו עד תחילת האימפריה העות'מאנית (המאה השביעית עד סוף המאה החמש-עשרה), תל אביב: דביר, תשנ"ה / 1995. Bosworth, Clifford E., "The Tahirids and Saffarids," in Richard N. Frye, CHI, Vol. 4, pp. 90-135. Bosworth, Clifford E., "Saffarids," EI2, Vol. 8, pp. 795-798 מדיה וקבצים בנושא השושלת הצפארית בוויקישיתוף מעוז, משה, בית עבאס, מתוך "הספרייה הווירטואלית של מטח". השושלת הצפארית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
השושלת הע'זנווית

השושלת הע'זנווית הייתה שושלת ממוצא טורקי שהקימה במאה ה-10 סולטנות רחבת ידיים במזרח העולם המוסלמי ואף הרחיבה את שלטונה לתוך הודו. הממלכה הע'זנאווית נוסדה למעשה באופן הדרגתי על ידי שלושה אנשים שונים. אלפ תגין (אלפ תג'ין) (אנ'), מייסדה הראשון של הממלכה הע'זנווית, היה ממלוכ טורקי ששירת כחאג'ב אל-חֻג'אב, המפקד העליון של המשמר הממלוכי של השושלת הסאמאנית, וכמושל ח'וראסאן, המשרה הצבאית החשובה ביותר באמירות הסאמאנית. כאשר סר חינו בעיני הממשל הסאמאני, פרש אלפ תגין לע'זני באזור אפגניסטן של ימינו, הביס את השושלת המקומית ששלטה שם, וייסד ממלכה לעצמו בשנת 962. אלפ תגין מת ככל הנראה זמן קצר לאחר שכבש את ע'זני. אחרי מותו של אלפ תגין, הפכה ע'זנה לממלכה וסאלית של הסאמאנים ונשלטה על ידי שורה של מושלים, ששלטו כל אחד למשך זמן קצר. בשנת 977 עלה לשלטון בע'זנה סבכ תגין (אנ'), מנהיגה השני של הממלכה הע'זנווית. סבכ תגין היה ממלוכ טורקי שרכש אלפ תגין. אחרי שעלה על כס השלטון בע'זנה, פצח סבכ תגין בשורה של כיבושים, אך באופן פורמלי המשיך להיות מושל מטעם הסאמאנים. אחרי מותו בשנת 997, החל קרב ירושה בין בניו של סבכ תגין, שהסתיים בשנת 998 בניצחונו של מחמוד, המנהיג השלישי של הממלכה הע'זנווית. מחמוד, אשר שלט עד למותו בשנת 1030, שחרר באופן סופי את הממלכה הע'זנווית מהסוזארניות הסאמאנית ואף שיתף פעולה עם הקראח'אנים כדי לחסל את הממלכה הסאמאנית. בשורה של כיבושים הפך מחמוד את הממלכה הע'זנווית למעצמה אזורית. השושלת הטאהרית השושלת הצפארית השושלת הסאמאנית השושלת הבויהית השושלת הסימג'ורידית השושלת הקרא-ח'אנית השושלת הסלג'וקית כאהן, קלוד, האסלאם, מלידתו עד תחילת האימפריה העות'מאנית (המאה השביעית עד סוף המאה החמש-עשרה), תל אביב: דביר, תשנ"ה / 1995. Golden, Peter B., An Introduction to the History of the Turkic Peoples: Ethnogenesis and State-Formation in Medieval and Early Modern Eurasia and the Middle East, Wiesbaden: Otto Harrassowitz, 1992. Cambridge History of Iran, Vol. 4: From the Arab Invasion to the Saljuqs, Cambridge: Cambridge University Press, 1975, pp. 595-633. מדיה וקבצים בנושא השושלת הע'זנווית בוויקישיתוף מעוז, משה, בית עבאס, מתוך "הספרייה הווירטואלית של מטח".
מחמוד אל-כאשע'רי

מחמוד בן אל-חסין בן מחמד אל-כאשע'רי (1005–1102) היה מלומד מוסלמי ממוצא טורקי, שחי במאה החמישית להג'רה. נודע בעיקר בזכות המילון המקיף שחיבר על השפות הטורקיות. המידע הביוגרפי המועט על חייו של אל-כאשע'רי, שאוב מהמילון שחיבר על השפות הטורקיות. מהעדויות החלקיות במילון אנו למדים, שאל כאשע'רי בא ממשפחה בעלת ייחוס, שככל הנראה השתייכה על השושלת הקרא-ח'אנית. אל-כאשע'רי נולד במחצית הראשונה של המאה האחת עשרה בעיר ברסע'אן לא רחוק מקאשגאר שבסין של היום. עיר זו שימשה כתחנת מסחר חשובה על אחד מהנתיבים של דרך המשי. אביו של אל-כאש'ערי, אל-חסין בן מחמד, היה האמיר של המחוז בו שכנה עיר זו. המזרחן קליפורד בוסוורת' סובר שאל-כאשע'רי היה ככל הנראה נכדו של מחמד בן יוסף קדר ח'אן, אחד מהח'אנים הגדולים של השושלת הקרא-ח'אנית המזרחית. כמעט אין שום ספק שאת השכלתו הדתית והעיונית קיבל אל-כאשע'רי בעיר קאשגאר, ומשמה אף נגזרה הנסבה שלו וזאת למרות שנולד בברסע'אן. אל-כאשע'רי רכש השכלה איסלאמית קלאסית ומלבד טורקית, שפת האם שלו, למד גם את השפה הערבית ורכש בקיאות גם בתרבות האיסלאמית של אותה תקופה. מההקדמה, שחיבר למילונו, אנו למדים שאל-כאשע'רי אף נהג לערוך מסעות על מנת ללמוד ניבים שונים של טורקית. מצויד בכל הידע שרכש בקאשגאר ושהפיק ממסעותיו בארצות התרכים, היגר אל-כאשע'רי מהממלכה הקרא-ח'אנית לבגדאד, עיר הבירה של הח'ליפות העבאסית. מדיה וקבצים בנושא מחמוד אל-כאשע'רי בוויקישיתוף
השושלת הקרא-ח'אנית

הממלכה הקרא-ח'אנית הייתה חאנות טורקית שששלטה בחלקים ממרכז אסיה מהמאה ה-9 עד המאה ה-13 המוקדמת. השורשים ההיסטוריים של השושלת הקרא-ח'אנית לוטים בערפל, אולם ככל הנראה מוצאה בשבטים טורקים קרלוקים, שעלו לעמדת חשיבות מרכזית בחלק המזרחי של הערבה האסייתית, אחרי נפילתה של האימפריה האויגורית באמצע המאה התשיעית. אפשרות נוספת, שאינה סותרת את האפשרות הקודמת, היא שהקלאן שהנהיג את הקרלוקים בא מקרב האשינה (A-Shih-Na), השבט שעמד בראש האימפריה של הגוקטרכ (Göktürk). בכל אופן היו השבטים הקרלוקים הגורם החזק והמרכזי בקונפדרציה הקרא-ח'אנית. לפי הנוהג שהיה מקובל באימפריות הטורקיות, שקדמו לה, הייתה הממלכה הקרא-ח'אנית מחולקת באופן אדמיניסטרטיבי לשני ח'אקאנתים, מזרחי ומערבי. בשנות ה-50 של המאה העשירית המיר אחד מבני השושלת הקרא-ח'אנית המערבית את דתו לאסלאם. בשנת 960 חלה המרה המונית של תרכים לאסלאם, "200,000 אוהלים של תרכים", לפי דיווחו של אבן אל-את'יר (הנזכר גם אצל ההיסטוריון הפרסי, אבן מסכוויה). הראיות הנסיבתיות מעידות על-כך שהיו אלו תרכים מהח'קאנאת המזרחי. בשנת 999 פלשו הקרא-ח'אנים לתוך הממלכה הסאמאנית, כבשו את הבירה בוכרה, והשלימו את השתלטותם על טראנסאוקסאניה. בכיבוש בוכרה העניקו הקרא-ח'אנים מכת מוות לממלכה הסאמאנית למרות שזו המשיכה לשרוד באופן מצומצם עד שנת 1005. באותה שנה בה השתלטו הקרא-ח'אנים על טרנסאוקסניה, כבש מחמוד מע'זנה את ח'וראסאן מידי הסאמאנים ושתי השושלות הטורקיות קבעו את נהר האוקסוס כגבול בין ממלכותיהם. בתחילת המאה ה-11 הכירו הח'אנים של הח'אקאנת הקראח'אני המערבי בסמכות הדתית העליונה של הח'ליף העבאסי והוסיפו לשמם את הכינוי "מוולא אמיר אל מומנין". החלוקה האדמיניסטרטיבית של הממלכה הקרא-ח'אנית בין מזרח למערב, הפכה לחלוקה פוליטית בתחילת המאה האחת עשרה, כאשר בכל ח'אקאנת עלתה שושלת עצמאית. במחצית השנייה של שנות השלושים של המאה האחת עשרה הצליחה השושלת הקרא-ח'אנית המזרחית להשתלט על שטחי השושלת המערבית. השושלת המנצחת שבה וחילקה ב-1042 את הממלכה לשני ח'אקאנתים עצמאיים במזרח ובמערב. קאשגאר הייתה העיר המרכזית בח'אקאנת המזרחי מבחינה דתית ותרבותית. חכמי הדת והמלומדים, שהתקבצו בעיר זו, תרמו תרומה מכרעת להתפשטותה של דת האסלאם בחלקה המזרחי של הממלכה הקרא-ח'אנית במהלך המאות העשירית וה-11. בשני הח'אקאנתים של הממלכה עודדו השליטים הקרא-ח'אנים את היצירה התרבותית ושימשו פטרונים למלומדים, לסופרים ולמשוררים. לצד הפריחה של דת האסלאם והתרבות המוסלמית עברה הממלכה הקרא-ח'אנית ובייחוד חלקה המזרחי תהליך אינטנסיבי של טורקיפיזציה. האוכלוסייה דוברת השפות האיראניות, שישבה באזור אגן טארים (Tarim Basin), בבלאסאגון (Balasagun/Balasaghun) ובחלקים נוספים של הח'אקאנת המזרחי החלה לאמץ את השפות הטורקיות לצד או במקום השפות האיראניות. הכתב האויגורי המשיך להיות מקובל בחלקה המזרחי של הממלכה הקרא-ח'אנית עד לסוף המאה האחת עשרה. למרות שהייתה השפעה ניכרת הן של התרבות הסינית והן של התרבות האיראנית, השתמרה זהות טורקית חזקה בחלקה המזרחי של הממלכה הקרא-ח'אנית (בח'אקאנת המערבי היה הייתה השפעה רבה יותר לתרבות האיראנית). מחמוד אל-כאשע'רי השושלת הסאמאנית השושלת הע'זנווית השושלת הסלג'וקית Golden, Peter B., An Introduction to the History of the Turkic Peoples: Ethnogenesis and State-Formation in Medieval and Early Modern Eurasia and the Middle East, Wiesbaden: Otto Harrassowitz, 1992. מדיה וקבצים בנושא השושלת הקרא-ח'אנית בוויקישיתוף השושלת הקרא-ח'אנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)