laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וילם ארונדאוס

וילם ארונדאוס (בהולנדית: Willem Arondeus‏; 22 באוגוסט 1894 – 1 ביולי 1943) היה אמן וסופר הומוסקסואל הולנדי, שהצטרף לתנועת ההתנגדות האנטי נאצית במלחמת העולם השנייה, והוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם ב-19 ביוני 1986. וילם ארונדאוס נולד בנארדן, כבנו הצעיר של סוחר דלקים מאמסטרדם. הוריו היו הנדריק קורנליס ארונדאוס וקאתרינה ווילהלמינה דה וריס. הוא התחיל לעבוד כמאייר, מעצב כרזות ושטיחי קיר וצייר, למשל ציור קיר גדול על בניין עיריית רוטרדם. הוא העריץ את המעצב ההולנדי המבוגר רישרד רולנד הולסט (אנ'), והדבר מתבטא בעבודותיו. בחייו לא השיג הרבה תהילה וחי בדוחק. בסביבות שנת 1935, הוא ויתר על אמנות חזותית והפך סופר. את השירים והסיפורים שכתב בשנת 1920 לא פרסם, אבל בשנת 1938 הוא פרסם שני רומנים, "בית הינשופים" ו"בפרוח צנונית החורף", שניהם מאוירים עם עיצובים שנעשו על ידי ארונדאוס עצמו. ב-1939 יצאה לאור יצירתו הטובה ביותר, "מתת'יס מריס: הטרגדיה של חלום", ביוגרפיה של הצייר מתת'יס מריס (Matthijs Maris), שהיה אחיהם של האמנים ההולנדיים יעקב וילם מריס. שנתיים לאחר מכן הוציא את הספר "דמויות ובעיות בציור מונומנטלי בהולנד" גם הוא עם איורים מאת המחבר. בשלב זה היה ארונדאוס כבר מעורב בתנועת המחתרת ההולנדית. באביב של שנת 1941, הוא החל בפעילות מחתרתית שבה הוא ניסה להסית את עמיתיו אמנים להתנגד לכיבוש הנאצי של הולנד. ארונדאוס הבין מוקדם מאחרים, שהדרישה הנאצית שכל היהודים להירשם אצל הרשויות המקומיות אין כוונתה, כפי שטענו הנאצים, למען ביטחונם, אלא כדי שאפשר יהיה לגרשם לווסטרבורק - מחנה הריכוז ומשם למחנות ההשמדה בפולין. החלה התארגנות של מספר ארגוני מחתרת להשגת מסמכים מזויפים עבור יהודים והטמעתם באוכלוסייה הכללית. ארונדאוס היה חבר באחת מקבוצות אלו - Raad van Verzet (מועצת ההתנגדות) תוך זמן קצר, החלו הנאצים לפעול כדי לחשוף את המסמכים המזויפים על ידי השוואת השמות עם אלה במרשם האוכלוסין המקומי. כדי לעכב את הנאצים, ב-27 במרץ 1943, ארונדאוס הוביל קבוצה בפעולה חבלנית שפוצצה את בניין מרשם האוכלוסין באמסטרדם, בפעולה זו השתתפה גם המוזיקאית הלסבית ההולנדית פרידה בלינפנט. אלפי תיקים הושמדו, ועיכבו את הניסיון להשוות מסמכים לרישום. בתוך שבוע, ארונדאוס ושאר חברים מן הקבוצה נעצרו. הם הוצאו להורג בהארלם באותו חודש יולי. מילותיו האחרונות של ארונדאוס, שחי בגלוי כהומוסקסואל לפני המלחמה, לפני הוצאתו להורג, היו "ידע-נא העולם כי הומוסקסואלים אינם פחדנים." בשנת 1945, לאחר שחרורה של הולנד, הוענקה למשפחתו מדליה על פעולותיו על ידי ממשלת הולנד. בשנת 1984, הוענק לארונדאוס ולכל יתר חברי הקבוצה עיטור "צלב זיכרון ההתנגדות" (אנ') (Verzetsherdenkingskruis) על ידי מלכת הולנד. ב-19 ביוני 1986 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, ושמו הונצח על לוח הכבוד בחורשת חסידי אומות העולם. מדיה וקבצים בנושא וילם ארונדאוס בוויקישיתוף וילם ארונדאוס באנציקלופדיית השואה של אתר מוזיאון השואה הלאומי של ארצות הברית (אנגלית) וילם ארונדאוס - פעילותו להצלת יהודים בתקופת השואה, באתר יד ושם (באנגלית)
קיי הול

קיי מרי הול-גרף (באנגלית: Kaye Marie Hall-Greff; נולדה ב-15 במאי 1951) היא שחיינית עבר אמריקאית. אלופה אולימפית ושיאנית עולם במשחה ל-100 מטר גב. הייתה לשחיינית האישה הראשונה ששחתה 100 יארד גב מתחת לדקה. הול נולדה בטקומה, שבמדינת וושינגטון. היא התאמנה בהדרכתו של דיק המולה. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה הול בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:30.0 דקות ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:09.76 דקות, אחרי אליין טאנר מקנדה שקבעה שיא עולם חדש של 1:07.32 דקות. בתחרות שחייה שנערכה בדצמבר 1967 קבעה הול במשחה ל-100 יארד גב שיא עולם חדש בתוצאה של שניות ובכך הייתה לשחיינית האישה הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת לדקה. בתחרות הכנה לאולימפיאדת מקסיקו סיטי שנערכה בקולורדו ספרינגס, שנערכה ב-14 בספטמבר 1968 קבעה הול במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קאטי בול, אלי דניאל וסוזן פדרסן שיא עולם חדש של 4:28.1 דקות. חודש לאחר מכן, במשחקים עצמם היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש של 1:06.2 דקות, לפני אליין טאנר (1:06.7 דקות) ובת ארצה ג'יין סוואגרטי (1:08.1 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם חברותיה לשיא העולם, בול, דניאל ופדרסן בשיא אולימפי חדש של 4:28.3 דקות, לפני אוסטרליה (4:30.0 דקות) ומערב גרמניה (4:36.4 דקות). כשחיינית ראשונה היא קבעה בסגנון הגב תוצאה של 1:07.8 דקות. מדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:28.9 דקות, אחרי בת ארצה ליליאן ווטסון שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:24.8 דקות ואליין טאנר (2:27.4 דקות). באליפות קנדה שנערכה בשנת 1969 זכתה הול ב-5 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב, במשחה ל-200 מטר גב, במשחה ל-100 מטר חופשי, במשחה ל-200 מטר חופשי ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי. באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, שבאיטליה בשנת 1970 זכתה הול ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב (1:07.3 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (4:09.5 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:35.1 דקות). כיום, עובדת הול כמורה לאמנות במוקילטאו, פרוור של סיאטל. בשנת 1979 זכתה הול להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה. [1] קיי הול, באתר olympedia.org PAN AMERICAN GAMES - SWIMMING AND DIVING, באתר gbrathletics (WORLD STUDENT GAMES (UNIVERSIADE) - SWIMMING AND DIVING (WOMEN, באתר gbrathletics
ביק

האם התכוונתם ל... אישים: ג'יימס ואן דר ביק – שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי ג'ררדו ביק – פרופסור לכימיה ז'אק ביק – לשונאי ומבקר ספרות יהודי-רומני חיים יחיאל מיכל ביק – רב פולני, רבה של מז'יבוז' ורב בארצות הברית יעקב שמואל ביק – סופר עברי, איש תנועת ההשכלה בגליציה משה ביק – מלחין שירי עם ומנצח מקהלות ישראלי משה צבי אריה ביק – רב ופוסק בארצות הברית מקומות גאוגרפיים ביק - נחל בחבל בסרביה, ברפובליקת מולדובה אחר: ביקי – כינוי ליהודים ההרריים פיק (פירושונים) בק
איזבל קארו

איזבל קארו (בצרפתית: Isabelle Caro;‏ 12 בספטמבר 1982 – 18 בנובמבר 2010) הייתה דוגמנית ושחקנית ממרסיי, שבצרפת. היא התפרסמה בעקבות הופעתה בקמפיין השנוי במחלוקת "No Anorexia" בו הוצג תצלום של גופה הגרום על עצמותיה הבולטות. קארו סבלה מאנורקסיה נרבוזה חמורה מגיל 13. לדבריה, האנורקסיה נגרמה עקב "ילדות בעייתית": הייתה לי ילדות מאוד מורכבת, מאוד קשה, מאוד כואבת. הפחד הגדול ביותר של אמי היה שאגדל. היא נהגה למדוד את גובהי לעתים תכופות. היא לא הייתה נותנת לי לצאת מחוץ לביתנו כי היא שמעה שאוויר צח גורם לילדים לגדול, ובגלל זה נשארתי תמיד בבית. זה היה מאוד טראומתי. — איזבל קארו קארו אושפזה לראשונה בגיל 20. ב-2006, במשקל 25 קילוגרם (גובהה היה 1.65 מטר), שקעה בתרדמת. רופאיה לא ציפו שתשרוד, אך היא התאוששה. ב-2008 התפרסם ספרה האוטוביוגרפי, "La petite fille qui ne voulait pas grossir" (הילדה שלא רצתה להשמין). ב-11 במרץ 2008 הופיעה קארו בתוכנית "Supersize vs Superskinny" של ערוץ 4 הבריטי. העיתונאית אנה ריצ'רדסון ראיינה אותה בנושא האנורקסיה שלה. קארו התראיינה גם לפרק השני של סדרת הטלוויזיה התיעודית "The Prince of Beauty", בה ג'סיקה סימפסון ושני ידידיה הטובים, קן פאווס וקאסי קוב, סיירו בעולם כדי לעמוד על מהותו של היופי האמיתי. סימפסון חקרה את האופן הבעייתי בו דוגמניות מפתחות אובססיה לרזון. קארו סיפרה כיצד הפכה לאנורקסית, והזהירה נערות אחרות מהשלכות המחלה. סימפסון אמרה בתגובה "מה שאת עושה עכשיו גורם לך להיראות אפילו יותר יפה, ואני מקווה שנשים בכל העולם ישמעו את הסיפור שלך, ויבינו כמה חשוב לדעת שרזון לא גורם לך להיראות יותר יפה". הפרק שודר ב-22 במרץ 2010 בארצות-הברית וב-21 באוגוסט ביפן. קארו הופיעה גם בתוכנית "Taboo" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק. התוכנית צולמה חודשיים לפני מותה. קארו נפטרה ב-17 בנובמבר 2010 בפריז, אחרי אשפוז של שבועיים עקב קשיי נשימה. היא נקברה בבית הקברות מונפרנס. סיבת המוות הייתה, ככל הנראה, סיבוכים במערכת החיסונית כתוצאה מן האנורקסיה. מדריך המשחק של קארו, דניאל דוברו-פרבו, אמר לסוכנות הידיעות Associated Press שקארו נפטרה אחרי שחזרה לצרפת מעבודה בטוקיו, וש"סבלה ממחלה זו זמן רב" (בהתייחס לאנורקסיה). משפחתה דיווחה לעיתונות על מותה רק ב-29 בדצמבר 2010. אמה של קארו התאבדה ב-7 בינואר 2011. איזבל קארו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רונית רוקאס, "31 קילו של שלמות (חוצמהציצי)", באתר הארץ, 8 באוקטובר 2007 צרפת: דוגמנית האנורקסיה מתה בגיל 28, באתר ynet, 30 בדצמבר 2010
פרנציסקוס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פרנציסקוס – האפיפיור הנוכחי, ה-266 למניין, נולד בשם חורחה מריו ברגוליו פרנציסקוס מאסיזי – איטלקי נוצרי בן המאה ה-13, מייסד מסדר הפרנציסקנים פרנציסקוס מסאל – איש דת ותאולוג קתולי צרפתי, בישוף של ז'נבה פרנציסקוס (שם פרטי) – שם פרטי אירופאי, שגרסאותיו השונות נפוצות ברחבי העולם כולו, לגברים ונשים
עקומת קוזנץ

עקומת קוזנץ היא תיאור גרפי של טענתו של סיימון קוזנץ בדבר הקשר בין אי-שוויון לבין תוצר לנפש. לפי קוזנץ בתהליך התפתחותה הכלכלית של מדינה תחילה גדל אי השוויון הכלכלי במשק ולאחר מכן מצטמצם. ניתן למשל לתאר משק שבתחילת הצמיחה שלו, בזמן של תיעוש, אפשרויות ההשקעה גדלות ולכן התשואה להון גדלה, דבר שמגדיל את הונם של העשירים. השכר לעובד הפשוט לעומת זאת, לא עולה בהתאם. הסיבה לאי העלייה בשכר יכולה להיות גידול של כמות העובדים בעיר (אם בגלל הגירה של כפריים לעיר ואם בגלל ילודה) שיוצרת עודף היצע בשוק העבודה. לאחר השלב הראשון של התיעוש, כדי להמשיך ולצמוח, חשובה דווקא צבירה של הון אנושי. צבירה של הון אנושי מתאפשרת דווקא בזכות שוויון גבוה שכן עני לא יצליח להשקיע בפיתוח ההון האנושי של עצמו. לכן מדינות יצליחו לצמוח רק כאשר רמת אי השוויון בהם תרד. יש לשים לב כי בתיאור זה כיוון הסיבתיות מתהפך. בתחילה הצמיחה יוצרת אי שוויון ולבסוף הירידה באי השוויון מאפשרת צמיחה נוספת. במאמרו האמפירי מראה קוזנץ כי במדינות העניות ביותר ובמדינות העשירות ביותר רמת האי שוויון נמוכה ואילו במדינות האמצע רמת האי שוויון גבוהה מאוד. התאוריה של קוזנץ מתארת תהליך שעובר על מדינה אחת לאורך זמן ואילו נתוניו האמפיריים של קוזנץ מתייחסים למדינות רבות בנקודת זמן אחת. נטען כנגדו כי רמת האי שוויון הגבוהה במדינות הבינוניות אינו אלא מאפיין של מדינות דרום אמריקאיות. מחקרים שניסו לעקוב אחרי מדינה אחת לאורך זמן לא מצאו תמיכה לטענתו של קוזנץ. מדיה וקבצים בנושא עקומת קוזנץ בוויקישיתוף
אחותי היפה

אחותי היפה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של מרקו כרמל משנת 2011. ראמה מגרשת את אחותה מארי מביתה, מאירוע ברית המילה לנכד. רוברט בעלה של ראמה מתנגד להתנהגות זו ונמשך למארי, ואף נפגש איתה מאחורי גבה של אשתו. הוא כועס על אשתו. ראמה מחוברת לאמונות חזקות ומסוגלת לראות נשמות של מתים. היא מחוברת לקיר בביתה המאפשר לה לקלוט מסרים מן העולם הבלתי נראה. היא מאכילה את הקיר במאפים מעשה ידיה, ומאמינה שכך תמנע קטסטרופה, למען הגנת יקיריה. הסרט פותח באווירה של הלוויה, ובה המת מתבונן באנשים שהגיעו להלווייתו, על מנת לאפשר לצופה להבין את סגנון היצירה. אחותה של ראמה קשורה בקשר אהבה עם עלי, דייג ערבי האוהב אותה אהבת נפש עמוקה ומקבל אותה בדיוק כפי שהיא ללא ביקורת. ראמה כועסת מאוד על מארי אחותה משום שגרמה מפח נפש לה, למשפחתה ובמיוחד לאביה. שהתבייש ללכת לבית הכנסת, בגלל הקשר עם עלי. קובי בנם של ראמה ורוברט עוסק במכירת סרטי מין ומכשירי מין, כדי להגביר את האהבה ביישוב, לפי דעתו. הוא מאוהב ברותי. אך היא מגלה את מעשיו המגעילים אותה. מתברר שמארי חולה מחלה סופנית, מארי עדיין מתעקשת לחזור לבית הוריה בו מתגוררת משפחת ראמה. היא מתחננת להיקבר ליד אימה בבית הקברות. אך ראמה לא מאפשרת לה. ועלי, בעלה של מארי קובר אותה מעבר לגדר, ליד קבר אימה. כאן מתחיל תהליך של מאבק בין ראמה ואחותה ליד הקבר. ובו הן חושפות מעט ומסתירות עוד יותר במערכת היחסים הסבוכה ביניהן. במקביל רוברט עובר תהליך של אמונה בקיר, וגוברת יכולתו לדמיין קשר מיני עם מארי. הדיאלוג בין האחיות מגיע לרגעים של תקשורת וכעס לחלופין. ואילו קובי מצליח להתקרב לרותי... הסרט הופק בהשתתפותה של קרן הקולנוע הישראלי. את שיר הנושא של הסרט, "מהיום שהלכת", שרה בערבית מרוקאית, חגית יאסו, זוכת העונה התשיעית של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד". השיר הוא גרסת קאבר, שאותו שר במקור שמעון בוסקילה. יאסו לוהקה לסרט כחודש לאחר זכייתה ב"כוכב נולד". "אחותי היפה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אחותי היפה", באתר AllMovie (באנגלית) "אחותי היפה", באתר ספר הקולנוע הישראלי "אחותי היפה", באתר אידיבי "אחותי היפה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "אחותי היפה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "אחותי היפה (אורכב 22.01.2020 בארכיון Wayback Machine)" בוואלה! סרטים "אחותי היפה" באתר הבמה "אחותי היפה" באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע אסף נבו, ‏בכורה: חגית יאסו בקליפ "מהיום שהלכת", באתר ‏מאקו‏, 11 בספטמבר 2011 ביקורות שמוליק דובדבני, "אחותי היפה": מזרחי זה הכי, אחותי, באתר ynet, 16 בספטמבר 2011 מאיר שניצר, רק בגלל הרוח: על הסרט "אחותי היפה", באתר nrg מעריב, 19 בספטמבר 2011 אורי קליין, ביקורת - אחותי היפה: השדים הלכו לאיבוד, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2011 מרט פרחומובסקי‏, מה ימנע מהסרט "אחותי היפה" להפוך להצלחה?, באתר וואלה, 16 בספטמבר 2011 איתן ווייץ, פרסי אופיר 2011: אחותי היפה, באתר איתן - קולנוע מזווית אישית, 7 ביוני 2011 איתן ווייץ, אחותי היפה – תכשלוני עלייק, באתר איתן - קולנוע מזווית אישית, 15 בספטמבר 2011 יקיר אלקריב, הסרט אחותי היפה מציג: חיים משוגעים (אורכב 03.01.2012 בארכיון Wayback Machine), באתר mynet תל אביב-יפו, 15 בספטמבר 2011
אודי זהר

אודי זהר (16 בדצמבר 1955 – 24 ביולי 2023) היה תת-אלוף בצה"ל, שירת כטייס וכמפקד בחיל האוויר, זוכה פרס ביטחון ישראל. לאחר שירותו הצבאי כיהן כמנכ"ל הראשון של רשות התעופה האזרחית. מ-2012 ועד פטירתו כיהן כמנכ"ל חברת התעופה כים ניר. זהר נולד בירושלים, למד בפנימייה החקלאית-טכנולוגית יד-נתן שבגליל המערבי. ב-1974 התגייס לצה"ל, וסיים קורס טיס ב-1976. שירת בטייסת העמק בבסיס רמת דוד, תחילה כטייס סקייהוק ולאחר הסבה כטייס כפיר. היה בעל תואר ראשון מאוניברסיטת אובורן בארצות הברית, תואר שני ביחסים בינלאומיים ומינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב. זהר שירת בחיל האוויר ומילא תפקידי פיקוד ומטה בחיל. הוא השתתף במבצע ליטני בתקיפת מטרות בדרום לבנון. בדצמבר 1978 מונה למדריך בבית הספר לטיסה והיה חבר בצוות האווירובטי של חיל האוויר. ב-1981 הצטרף לטייסת 133, עבר הסבה למטוסי F-15 איגל ולחם עמה במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שירת כסמ"ט ב' וכסמ"ט א' בטייסת 149 (מטוסי כפיר) בבסיס עובדה וכסמ"ט א' בטייסת חוד החנית (F-15) בתל נוף. במאי 1986 השתחרר משירות קבע, עבד שנתיים בתחום השיווק באלביט מערכות וחזר לצה"ל כמפקד טייסת ראשוני בבית הספר לטיסה. לאחר סיום קורס פיקוד ומטה מונה למפקד טייסת מתקדם בבית הספר לטיסה. בשלב זה התפרצה אצלו מחלת הסוכרת והוא עבר הסבה לנווט בהצבת חירום בטייסת חוד החנית. זהר מונה למפקד כנף 2[דרוש מקור] בדרגת אלוף-משנה ולראש תחום אמצעים מיוחדים במטכ"ל בדרגת תת-אלוף, והשתחרר משירות הקבע ב-2004. ביוני 2004 מונה לראש מנהל התעופה האזרחית. הוא ארגן אותה מחדש כרשות רגולטורית עצמאית בשם רשות התעופה האזרחית. בתקופת כהונתו קידם את תקנות התעופה הספורטיבית בישראל ומיסד את תחום כלי הטיס הבלתי מאוישים. הוא תמך במדיניות של ליברליזציה מבוקרת בתחום התחרות בין חברות התעופה ולא במדיניות של שמים פתוחים. הוא כיהן בתפקיד עד מאי 2008, לאחר שהחליט לא להמשיך בכהונתו בין השאר לאור חילוקי דעות עם השר הממונה שאול מופז ומנכ"ל משרד התחבורה. בנוסף, כיהן זהר כיו"ר קלוב התעופה לישראל. במרץ 2012 מונה ליו"ר חברת התעופה כים ניר העוסקת בריסוס ובכיבוי אווירי. בספטמבר 2012 מונה למנכ"ל החברה. בתקופה זו גם היה חבר בוועדה לאנרגיה אטומית ב-2003 זכה בפרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח מערכת מסווגת. היה נשוי לבינה ואב לארבעה. בתו, סגן מיכל זהר, ששירתה כקצינה בחיל השלישות, נרצחה ב-2010 בפיגוע דריסה.נפטר ב-24 ביולי 2023 בביתו שביישוב גילון בעקבות מחלה קשה ממנה סבל. מדיה וקבצים בנושא אודי זהר בוויקישיתוף אור יעקב, ‏זהר ברקיע, באתר חיל האוויר הישראלי, אוגוסט 2004 דליה טל, ‏כנפיים קבורות, באתר גלובס, 11 בספטמבר 2008 דוח מיידי על מינוי נושא משרה בכירה בחברת כים ניר, באתר מאי"ה זוהר בלומנקרנץ, תת אלוף במיל' אודי זוהר מונה לתפקיד ראש מינהל התעופה האזרחית במשרד התחבורה, באתר הארץ, 23 במאי 2004 מנהל רשות התעופה האזרחית אודי זהר הודיע על סיום תפקידו בתום חוזה העסקתו במשרד התחבורה, אתר משרד התחבורה, 13 במאי 2008 זוהר בלומנקרנץ, מנהל רשות התעופה האזרחית, אודי זוהר התפטר במפתיע בשל חילוקי דעות עם מנכ"ל משרד התחבורה, באתר TheMarker‏, 13 במאי 2008 זוהר בלומנקרנץ, מנהל רת"א לשעבר מונה ליו"ר הדירקטוריון החדש של חברת כימניר, באתר TheMarker‏, 28 במרץ 2012 "קולו של דור הנאבקים על המדינה": נפטר טייס הקרב הוותיק אודי זהר, באתר ynet, 26 ביולי 2023 שש עם עודד בן-עמי, ‏אביה של מיכל זוהר ז"ל מדבר לראשונה: ילדה שאכלה את החיים, באתר ‏מאקו‏, 16 בנובמבר 2010 מפקד נערץ שעיצב את החיל: תא"ל במיל. אודי זהר הלך לעולמו בגיל 67, באתר מעריב אונליין, 26 ביולי 2023
ארנב אדום

ארנב אדום (באנגלית: Red Rabbit) הוא ספר מתח מאת טום קלנסי. הספר, התשיעי בסדרת הספרים אודות ג'ק ראיין, מנתח מודיעין של ה-CIA, מהווה פריקוול לסדרת הספרים המקורית, אשר במהלכה הפך ראיין ממנתח מודיעין של ה-CIA לנשיא ארצות הברית. הספר מהווה המשך ישיר לאירועי הספר משחקים פטריוטיים, כאשר הספר עוסק למעשה בתקופת שהותו של ראיין בלונדון, לשם עבר בשליחות מטעם ה-CIA כנציגו האישי של ראש הארגון, וכאחראי על הקשר עם ה-MI6. עלילת הספר נפתחת בתיאור אופן התאקלמותו של ג'ק ראיין, איש חיל הנחתים האמריקני בעברו, ושל אשתו קאתי, אשר עברו זה עתה ללונדון יחד עם ילדיהם, במסגרת הצבתו של ראיין כנציגו האישי של ראש ה-CIA במפקדת ה-MI6 בלונדון. בעוד המלחמה הקרה נמצאת ברקע, תפקידו של ראיין הוא לנסות ולחשוף את מהלכיהם הפוליטיים והכלכליים של הסובייטים, בניסיון לאפשר למקבלי ההחלטות פעולה המבוססת על מידע איכותי, תפקיד המוגדר כרחוק ביותר מתפקיד מבצעי, לשמחתו של ראיין. עם זאת, תקוותיו של ראיין לשירות רגוע מתנפצות בעקבות מכתבו של האפיפיור לממשלה הקומוניסטית הפולנית, בו גינה את הדיכוי הדתי כנגד הכנסייה הקתולית במדינה. בעקבות זאת החליט הפוליטביורו של ברית המועצות כי צעדי האפיפיור מהווים איום ממשי על יציבות ברית ורשה, וכי יש לעצור את האפיפיור בכל דרך אפשרית, וזאת לרבות התנקשות בחייו. חרף הניסיון לשמור על חיסיון ההחלטה, מספר אנשים בברית המועצות נחשפים לה, ביניהם עובד במרכז הקשר הסובייטי בשם אולג זייצב, אשר חוסר נוחותו מההחלטה לרציחת האפיפיור, מוביל אותו ליצירת קשר עם נציגי ה-CIA בניסיון לעצור את התהליך. בו זמנית, הספר מתאר את בני הזוג פולי, מרי פט ואד, אשר מתפקדים כנציגי ה-CIA בשגרירות ארצות הברית במוסקבה, ואשר אחראים על יצירת הקשר עם זייצב, ועל הפעולה להוצאתו מתחומי ברית המועצות להמשך החקירה. זוהי הופעתם הראשונה (מבחינה כרונולוגית) של בני הזוג פולי, אשר עתידים להיות חברים קרובים של ראיין, ולכהן בתפקידים בכירים בממסד הביון האמריקני. בשלב זה, לאחר חשיפת התוכנית הסובייטית, על גורמי הביטחון האמריקנים מוטלת המשימה לעצור את המזימה הסובייטית, ולהציל את חיי האפיפיור. במאמץ זה משתלב ראיין, אשר פעם נוספת נמצא במוקד העניינים, ועליו לגייס את כל כוחותיו על מנת לעמוד במשימה. אתר האינטרנט הרשמי של ארנב אדום הספר "ארנב אדום", באתר "סימניה" דף הספר באתר הרשמי של טום קלנסי (אנגלית) ארנב אדום, באתר OCLC (באנגלית) פרוזה - תרגום, באתר הארץ, 4 במאי 2004. טום קלנסי, "ארנב אדום", "הוצאת מעריב", 2004, עמוד 133. אף כי שמו לא מוזכר במפורש, מצוין כי שמו הפרטי הוא קרול, דבר המצביע על יוחנן פאולוס השני טום קלנסי, "ארנב אדום", "הוצאת מעריב", 2004, עמוד 461.
הספורטאי הצעיר של השנה של ה-BBC

הספורטאי הצעיר של השנה של ה-BBC (אנגלית: BBC Young Sports Personality of the Year) הוא פרס שמוענק לספורטאי בריטי מתחת לגיל 17 שהצטיין במיוחד בשנה זו. ב-1999 נקרא הפרס "תואר הפנים החדשות" וב-2001 שונה לשם הנוכחי. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Ulk

Ulk (בגרמנית: אוּלְק, מילולית: הלצה, בדיחה) היה שבועון סאטירי שראה אור בקיסרות הגרמנית וברפובליקת ויימאר בין 1872 ועד לסגירתו על ידי המפלגה הנאצית ב-1933. השבועון נוסד על ידי איל העיתונות רודולף מוֹסֶה כמוסף שבועי לעיתונו הפופולרי ברלינר טאגבלאט, וניתן היה אף לרכוש את גיליונותיו באופן נפרד. בין ספטמבר 1910 ועד נובמבר 1930 צורף השבועון גם לעיתונו של מוסה Berliner Volks-Zeitung (ברלינר פולקס-צייטונג). עקב תפוצתם הרחבה של עיתונים ליברליים אלה, בעיקר בברלין, היה השבועון למוסף הסאטירי הנפוץ ביותר בגרמניה של התקופה, בעיקר בתקופת הרפובליקה (לאחר 1919). מספר עמודי השבועון נעו בין 4 ל-8 עמודים והוא כלל קריקטורות, שירים היתוליים ובדיחות מילוליות שהוקדשו לפוליטיקת פנים ויחסי חוץ וכן להיבטים תרבותיים ולחיי היום יום ברפובליקה. בין הכותבים בו נמנו קורט טוכולסקי, שאף שימש כעורכו בין 1918 ל-1920 ופרסם טורים תחת שם העט "טיאובָּלד טִיגֶר", הנס ריימן, יוזף וינר-בראונסברג, אוסקר טוֹיֶר, ויליבלד קרין והיינריך צִילֶה. הסופר אריך קסטנר היה כותב מזדמן בשבועון. השבועון השתייך במובהק למחנה הליברלי וסלד מן הלאומנות והנאציזם. חלק מהקריקטורות והטורים שהתפרסמו בו כבדיחה התבררו כנבואה מצמררת. כך למשל בקריקטורה שהתפרסמה ב-26 בספטמבר 1930 הוצג בהומור מריר קבינט קיצוני ובלתי-סביר כחלום בלהות, במרכז התמונה ניצב אדולף היטלר שמכריז על עצמו כ"דיקטטור של הרייך, בזכות כשרונותיו מלידה... כשר פנים ישמש פריק, הוא כבר התאמן על כך בינה (פריק כיהן כשר פנים של תורינגיה שיינה היא בירתה ונקט בשיטות לא-דמוקרטיות)... שר המשפטים יהיה גבלס, הוא הרי רגיל לעבוד עם שופטים (רמז למשפטיו הרבים כנאשם בהוצאת דיבה)... שר הצבא צפוי להיות גרינג, שהרי זהו פוטשיסט מיומן... ". פחות משלוש שנים לאחר מכן נראה העמוד כחזון סביר ואף מתון יחסית למציאות. דרור שרמן מציין שלפי הדיאלקט בו כתוב רוב התוכן, השבועון היה ברלינאי מובהק. מדיה וקבצים בנושא Ulk בוויקישיתוף על השבועון (בגרמנית) אינדקס גיליונות סרוקים, אתר אוניברסיטת היידלברג הקריקטורה מתוך: סריקת כל הגליונות של השבועון באתר אוניברסיטת היידלברג
ברלינר טאגבלאט

ברלינר טָאגֶבּלַאט (בגרמנית: Berliner Tageblatt, מילולית: יומון ברלין) היה עיתון יומי בקיסרות הגרמנית וברפובליקת ויימאר, אחד העיתונים הנפוצים ביותר ועיתונו המרכזי של המו"ל רודולף מוסה. העיתון פעל בין השנים 1872–1933 כעיתון ליברלי-דמוקרטי. בין ספטמבר 1933 וספטמבר 1939 ראה אור באותו שם, אך תחת השלטון הנאצי, עם תכנים, כותבים ואופי שונה לגמרי, כזרוע של התעמולה הנאצית. ב-2007 נוסד אתר חדשות באינטרנט, ברלינר טאג-צייטונג (Berliner Tageszeitung), המשתמש בשם ההיסטורי כשם משני. בין הכותבים נמנו קורט טוכולסקי, אריך קסטנר, אלפרד איינשטיין. לעיתון צורף המוסף השבועי הסאטירי Ulk. מדיה וקבצים בנושא ברלינר טאגבלאט בוויקישיתוף אתר החדשות ערך זה הוא קצרמר בנושא עיתונים ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איגנלינה

איגנלינה (בליטאית: Ignalina; בפולנית: Ignalino, איגנלינו; ביידיש: איגנאלינע) היא עיר במחוז אוטנה בצפון מזרח ליטא, 110 ק"מ מצפון לווילנה. מרכזו המנהלי של מחוז המשנה איגנלינה. בסביבות העיר כ-200 אגמים. בעיר נמצאים תחנת כוח גרעינית, כנסיית לידתה של הבתולה מריה (נבנתה ב-1999) וכן בית חולים מחוזי, מרכז תרבות וספורט חורף ותחנת רכבת. עוברת בה מסילת הברזל סנט פטרסבורג-ורשה. שם העיר הוא גרסה במין נקבה של השם איגנציוס – כנראה גרסה סלבית (פולנית, בלארוסית או רוסית) של שמו הפרטי של אחד האצילים שהיו בעלי היישוב בעבר. האזור היה מיושב כבר במאה ה-9 ומוזכר במקורות מהמאה ה-13. ב-1810 קנה אציל מקומי אחוזה במקום והדבר תרם להתפתחות היישוב. בניית מסילת הברזל סנט פטרסבורג-ורשה הביאה לבנייתה, במאה ה-19, של תחנת רכבת ביישוב. בתקופה זו היו רוב בתי היישוב בנויים מעץ. לאחר מלחמת העולם הראשונה כבשה פולין את אזור וילנה, ובכלל זה השטח בו נכללה איגנלינה. בתקופה זו נעצרה התפתחות היישוב. בספטמבר 1939 כבש הצבא האדום את איגנלינה, אך כעבור ימים מעטים סופח היישוב לליטא. ביוני 1940 סופחה ליטא, ואיגנלינה בתוכה, לברית המועצות. לאחר מלחמת העולם השנייה שב היישוב לגדול, וב-1950 הוענק לו מעמד של עיר שהפכה למרכז מחוזי. בתקופה הסובייטית התפתחה העיר בתור מרכז תיירותי באיגנלינה חיו כ-1,200 יהודים, חלקם עבור ליישוב מגוויקיאני הסמוכה. באיגנלינה פעלו מפלגות ציוניות ומפלגת הבונד וכן מוסדות דת, חינוך ותרבות יהודיים. ביולי 1941 כבשו הגרמנים את איגנלינה ורצחו כמה עשרות גברים יהודים. יהודי היישוב רוכזו בגטו, בספטמבר הועברו למחנה מעבר בו רוכזו גם יהודים מיישובים אחרים, ובאוקטובר נורו רובם למוות מחוץ למחנה. בעלי מלאכה מעטים נשלחו לגטו שהוקם בשוויינציאני. רב העיר, מ-1903 ועד השואה, בה נספה, היה הרב משה אהרן חייט. רחל גרוסבאום-פסטרנק, "איגנלינו", בתוך: שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: (4) פולין, כרך ח: מחוזות וילנה–ביאליסטוק–נובוגרודק, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 114–117. מדיה וקבצים בנושא איגנלינה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איגנלינה איגנלינה (Ignalino), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "איגנלינה", באתר JewishGen (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, איגנלינו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1058–1059), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) פנקס הקהילות, להלן "לקריאה נוספת". ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בליטא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.