אמא הודו

אמא הודו (באנגלית: Mother India) הוא סרט דרמה אפית הודי משנת 1957, בבימויו של מהבוב ח'אן ובכיכובם של נרגיס, סוניל דאט, ראג'נדרה קומאר וראג ' קומאר. הסרט הוא סיפורה של אשת כפר ענייה בשם ראדהה (נרגיס), שבהיעדרו של בעלה, נאבקת לגדל את בניה ולשרוד מול מלווה כסף ערמומי וצרות רבות. כותרת הסרט נבחרה על בסיס ספרה של הסופרת האמריקאית קתרין מאיו משנת 1927, אמא הודו, שהשמיץ את התרבות ההודית. אמא הודו מייצגת באופן מטפורי את הודו כאומה לאחר עצמאותה ב-1947, ורומזת לתחושה חזקה של לאומיות הודית ובניית אומה. רמיזות למיתולוגיה ההינדית מצויות בשפע בסרט, והדמות הראשית שלו נתפסה כייצוג מטונימי של אישה הודית המשקפת ערכי מוסר גבוהים ואת התפיסה של מה זה אומר להיות אם לחברה באמצעות הקרבה עצמית. בעוד שחלק מהמבקרים התייחסו אל ראדהה כסמל להעצמת נשים, אחרים רואים אותה כסמל לסטריאוטיפים נשיים. הסרט צולם באולפני מהבוב של מומבאי ובכפרים במדינות מהאראשטרה, גוג'ראט ואוטר פרדש. המוזיקה של נאושד הכניסה את המוזיקה העולמית, כולל מוזיקה ותזמורת קלאסית מערבית, לקולנוע ההינדי. הסרט היה אחת ההפקות הבוליוודיות היקרות ביותר וגרף את ההכנסות הגבוהות ביותר עבור כל סרט הודי באותה תקופה. הסרט שוחרר בהודו באוקטובר 1957 והיו לו כמה הקרנות בעלות פרופיל גבוה, כולל אחת בבירה ניו דלהי, בהשתתפות נשיא המדינה וראש הממשלה. אמא הודו הפכה לקלאסיקה תרבותית מובהקת ונחשבת לאחד הסרטים הטובים ביותר בקולנוע ההודי. הסרט זכה בתעודת ההצטיינות של כל הודו לסרט העלילתי הטוב ביותר, בפרס הסרט הטוב ביותר של פילמפייר לשנת 1957. נרגיס וח'אן זכו בפרסי השחקנית הטובה ביותר והבמאי הטוב ביותר בהתאמה. הוא גם היה מועמד לפרס האוסקר לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר, והפך לסרט ההודי הראשון שהיה מועמד אי פעם. הסרט נחשב לאחת ההצלחות הקופתיות הגדולות בכל הזמנים בקולנוע ההודי. הסרט מתרחש בשנת 1957. עם סיום בניית תעלת השקיה לכפר, מתבקשת ראדהה (נרגיס), הנחשבת ל"אם" של הכפר, לחנוך את התעלה. היא נזכרת בעברה כשהייתה נשואה טרייה. את החתונה בין ראדהה לשאמו (ראג' קומאר) משלמת חמותה של ראדהה, אשר לווה את הכסף ממלווה הכספים סוכילאלה (קנהאיאלאל). תנאי ההלוואה שנויים במחלוקת, אך זקני הכפר מחליטים לטובת מלווה הכספים, ולאחר מכן שאמו ורדה נאלצים לשלם שלושה רבעים מהיבול שלהם כריבית על ההלוואה. בעוד שאמו פועלת להכניס יותר מהאדמה הסלעית שלהם לשימוש כדי להרוויח עוד כסף, זרועותיו של הבעל נמחצות על ידי סלע. כשהוא מתבייש בחוסר האונים שלו, ומושפל על ידי סוכילאלה על כך שהוא חי על הרווחים של אשתו, שאמו מחליט שהוא לא מועיל למשפחתו ועוזב לצמיתות את ראדהה ושלושת בניהם, כאשר הוא צועד אל מותו הסביר על ידי רָעָב. זמן קצר לאחר מכן, בנה הצעיר של ראדהה וחמותה מתים גם הם. סערה קשה ושיטפון שנוצר הורס בתים בכפר והורס את הקציר. סוכילאלה, מלווה הכספים, מציע להציל את ראדהה ובניה אם תתן לו את גופה תמורת אוכל. ראדהה מסרבת בתוקף להצעתו אך נאלצת גם לאבד את תינוקה (בנה הרביעי) לזוועות הסופה. למרות שתושבי הכפר מתחילים בהתחלה לפנות את הכפר, ראדהה משכנעת אותם להישאר הם מחליטים להישאר ולבנות אותו מחדש. מספר שנים מאוחר יותר, שני ילדיה של ראדהה ששרדו, בירג'ו (סוניל דאט) וראמו (ראג'נדרה קומאר) הם גברים צעירים. בירג'ו, ממורמר מאז ילדותו מהדרישות של סוכילאלה, והוא מוציא את התסכולים שלו בכך שהוא מציק לבנות הכפר, במיוחד לבתו של סוכילאלה, רופה. לראמו, לעומת זאת, יש מזג רגוע יותר והוא מתחתן זמן קצר לאחר מכן. כעסו של בירג'ו הופך לבסוף למסוכן, הוא תוקף את סוכילאלה ובתו וגונב את הקנגאן (צמידי נישואים) של ראדהה שמושכנו אצל סוכילאלה. הוא מגורש מהכפר והופך לשודד. ראדהה מבטיחה לסוכילאלה שהיא לא תיתן לבירג'ו לגרום נזק למשפחתו. ביום חתונתה של רופה, בירג'ו חוזר עם חבורת השודדים שלו כדי לנקום את נקמתו. הוא הורג את סוכילאלה וחוטף את רופה. כשהוא מנסה לברוח מהכפר על סוסו, ראדהה, אמו, יורה בו. הוא מת בזרועותיה. הסרט חוזר ל-1957, היום. ראדהה פותחת את שער התעלה ומימיה האדמדמים זורמים אל השדות. נרגיס בתור ראדהה, הגיבורה ואישה הודית ארכיטיפית סוניל דאט בתפקיד בירג'ו, בנה הצעיר והמורד של ראדהה, שהופך לשודד מאסטר סאג'יד בתור בירג'ו הצעיר ראג'נדרה קומאר בתפקיד ראמו, בנה הבכור הצדיק של ראדהה, שהולך בדרך המידות הטובות של אמו מאסטר סורנדרה בתור ראמו הצעיר ראג' קומאר בתור שאמו, בעלה של ראדהה קנהאיה לאל בתור סוכילאלה "לאלה" בניה, מלווה כספים ערמומי ג'ילו מאאה בתור סונדאר, חמותה של ראדהה קומקום בתור צ'מפה, אשתו של ראמו צ'נצ'ל בתור רופה ג'איסוואל, בתו של סוכילאלה שילה נאיק בתור קמאלה, ידידת משפחה מוקרי בתור שמבו ג'איסוואל, חבר משפחה ובעלה של קמאלה סיטאראדווי בתור רקדן הולי אזרה בתור צ'נדרה שכאר, בתו של מנהל בית ספר בכפר הסרט אמא הודו נוצר בהשראת ספרה הפולמוסי של הסופרת האמריקאית קתרין מאיו משנת 1927 באותו שם, שבו תקפה את החברה, הדת והתרבות ההודית. הספר, שנכתב נגד הדרישות ההודיות לשלטון עצמי ועצמאות מהראג' הבריטי, הצביע על היחס לנשים של הודו, לדלית, לבעלי חיים, לכלוך, ולאופי של הפוליטיקאים הלאומניים שלה. מאיו קבעה את מה שלדעתה הוא המיניות המשתוללת והמחלישה באופן קטלני של הזכרים שלה ככזו שהיא הליבה של כל הבעיות, שלכאורה מובילה לאוננות, אונס, הומוסקסואליות, זנות, מחלות מין, ובמיוחד, יחסי מין מוקדמים וילדוה. הספר יצר זעם ברחבי הודו, והוא נשרף יחד עם הדמות שלה. הוא זכה לביקורת על ידי מהאטמה גנדי כ"דו"ח של מפקח ניקוז שנשלח במטרה אחת לפתוח ולבחון את הניקוז של המדינה שעליה ידווחו". הספר גרם לפרסום של למעלה מחמישים ספרים וחוברות זועמים כדי להדגיש את הטעויות והתפיסה השגויה של מאיו לגבי החברה ההודית, שהפכה להשפעה רבת עוצמה על השקפת העם האמריקאי על הודו. למחבוב חאן היה הרעיון לסרט ולכותרת כבר ב-1952, חמש שנים לאחר עצמאותה של הודו; באוקטובר אותה שנה, הוא פנה לרשויות היבוא של ממשלת הודו כדי לבקש אישור לייבוא מלאי גלם לסרט. בשנת 1955 נודע למשרדי החוץ והמידע והשידור על שם הסרט הקרוב והם דרשו מהבמאי לשלוח להם את התסריט לביקורת, בחשש שהוא מבוסס על הספר ובכך מהווה איום אפשרי על האינטרס הלאומי. צוות הסרט שלח את התסריט יחד עם מכתב בן שני עמודים ב-17 בספטמבר 1955 האומר: There has been considerable confusion and misunderstanding in regard to our film production Mother India and Mayo's book. Not only are the two incompatible but totally different and indeed opposite. We have intentionally called our film Mother India, as a challenge to this book, in an attempt to evict from the minds of the people the scurrilous work that is Miss Mayo's book. ח'אן קיבל השראה מהסופרת האמריקאית פרל בק וספריה האדמה הטובה (1931) והאם (1934); הוא גם ראה את הסרט האדמה הטובה (1937), בבימויו של סידני פרנקלין. האם תיאר את חייה של אישה סינית, כולל חיי הנישואין שלה ומאבקה הבודד לאחר שננטשה על ידי בעלה. היבטים של אמא הודו, כמו מלווי כספים, עמל ביבשה וגידול ילדים בקשיים היו חלק מהסיפור. ח'אן שאב במקור את ההשפעות הללו ביצירת סרטו "אורת" משנת 1940, הגרסה המקורית של אמא הודו. אלמנטים סגנוניים של אמא הודו מראים קווי דמיון עם הסרט האילם הסובייטי אמא של וסבולוד פודובקין (1926); הלחם היומי שלנו (1934), בבימויו של המלך וידור; וסרטים של אלכסנדר דובז'נקו. דימויים מסוימים בסרט, כגון "חקלאים מאושרים, מגל בידם, מחייכים מאחורי יבולים מבשילים", דומים לכרזות של אמנים קונסטרוקטיביסטיים סובייטים. התסריט נכתב בכוונה באופן שקידם העצמת נשים בחברה ההודית (כולל הכוח להתנגד להתקדמות מינית) ושמירה על תחושת הכבוד המוסרי והמטרה כאינדיבידואלים; זה היה בניגוד למה שמאיו טענה בספרה. נושאים אלה, הקיימים באורת, פותחו בהמשך עם תחושה חזקה של לאומיות ובניית אומה, תוך שימוש בדמויות המייצגות תכונות מופשטות כגון "יופי וטוב, עושר וכוח, עוני וניצול ורוח קהילתית". נרגיס הייתה הבחירה הראשונה של הבמאי לתפקיד ראדהה, ולמרות שהייתה רק בת 26 באותה תקופה, היא גילמה את האישה בשלוש תקופות בחייה: נשואה טרייה, אם חד הורית צעירה ואם זקנה לשני בנים. ח'אן רצה ללהק את סאבו דסטגיר, כוכב הוליוודי ממוצא הודי, בתור בירג'ו. דסטגיר נסע להודו מלוס אנג'לס, שהה במלון בבומבייוקיבל ריטיינר. עם זאת, עיכובים ומכשולים בתחילת הצילומים וקבלת אישור עבודה לדסטגיר הביאו לפיטוריו מהפרויקט. דיליפ קומאר, שחקן מבוסס בתעשיית הקולנוע ההינדי, הביע במקור עניין לשחק את בירג'ו, והבמאי הסכים לכך; דיליפ קומאר הסכים לשחק גם את שאמו. עם זאת, נרגיס חששה שהציבור לא יקבל את הליהוק שלהם כאם ובן מכיוון שעשתה כמה סרטים רומנטיים לצידו. סוניל דאט - עם ניסיון של סרט אחד בלבד - לוהק לבסוף. סאג'יד ח'אן, השחקן שגילם את בירג'ו הצעיר, לא היה מוכר באותה תקופה והיה בן למשפחה ענייה משכונות העוני של בומביי. מאוחר יותר הוא אומץ על ידי מהבוב ח'אן. לאחר מכן, ראג' קומאר לוהק לתפקיד שאמו וראג'נדרה קומאר לתפקיד ראמו. אמא הודו היה הסרט המצליח הראשון ונקודת מפנה בקריירה של דאט, ראג' קומאר וראג'נדרה קומאר לפני תחילת הצילום הראשי, נרגיס וראג' קומאר הכירו את שיטות החקלאות כמו חרישת השדות, קצירה וזריעה וקטיף כותנה. הניצבים ברצפי השירים והריקודים של הסרט היו מלהקות ריקוד מקומיות בכפרים שבהם התרחשו הצלומים במקום השחקנים הרגילים מבומביי. הצילומים הראשוניים של הסרט החלו באופן בלתי צפוי, עוד לפני שהתסריט והקאסט הושלמו סופית. ב-1955 חלקים מאוטר פרדש סבלו מהצפות גדולות. צלם הקולנוע פארדון אירני נסע למחוזות מוכי שיטפונות כדי לצלם סצנות שיטפונות גנריות. מספר סצנות פנימיות לסרט צולמו ב-1956 באולפני מהבוב בבנדרה מומבאי. צילומים נוספים נערכו בכפרים שונים במהאראשטרה, גוג'ראט ואוטר פרדש. הסרט צולם במצלמת 35 מ"מ. צילומי הסרט נמשכו כשלוש שנים, החל מארגון מוקדם, תכנון ותסריט ועד לסיום הצילומים. מחברים שונים מזהים את דמותה של ראדהה עם אלות ודמויות מיתולוגיות הינדיות, כגון ראדהה (מאהבתו האל קרישנה, דמות אהבה ורומנטיקה), סיטה (הגיבורה האלוהית של האפוס ההינדי ראמאיאנה, המייצגת ערך מוסרי גבוה), סוויטרי ( ייצג מוסר ונאמנות רבה לבעל), Draupadi (מגלמת חובה ומוסר), Dharti-mata (אלת אדמה-אמא) ולקשמי (אלת השגשוג ההינדית). מלבד האלות העדינות הללו, לדמותה של ראדה יש גוונים של אלות לוחמות אכזריות יותר כמו דורגה וקאלי. חוקרי קולנוע השוו את הבן המתון והצייתן ראמו עם האל ראמה של האפוס ראמאיאנה, ואת פורע החוק הרומנטי בירג'ו - שמו של קרישנה - עם האל קרישנה, הידוע בעבירותיו. שאמו (שם אחר של קרישנה), בעלה של ראדהה שעוזב אותה, מושווה גם הוא לקרישנה, שעזב את אהובתו ראדהה בסיפורים מיתולוגיים. התואר אמא הודו ודמותה של ראדהה מתוארים כרמיזות לא רק לאלת האם ההינדית, אלא גם לבהרט מאטה (מילולית "אמא הודו"), האנשה הלאומית של הודו, המיוצגת בדרך כלל כאלה הינדית. לדברי חוקרי הקולנוע ההודיים גוקולסינג ודיסנאייקה, תוך שאיפה לערכים הינדיים מסורתיים, דמותה של אמא הודו מייצגת גם את תפקידה המשתנה של האם בקולנוע ובחברה ההודית בכך שהאם לא תמיד כפופה או תלויה בבעלה, מה שמשכלל את קשר למגדר הגברי או למבנים חברתיים פטריארכליים. The New Internationalist אמר בביקורת משנת 1999 כי ראדהה הופכת מאישה כנועה לאם עצמאית, ובכך שוברת סטריאוטיפים נשיים בסרט ההינדי. לעומת זאת, במאמר משנת 2012 ב־The Hindu, המחברת טאריני סרידהארן הצביעה על נושאים כמו שמירה על צניעות נשית, מסירות אישה ואמהות קדושה המחזקים סטריאוטיפים מגדריים. בעוד שהפעולה של הקרבת האמהות כדי לשמור על כבודה של האישה נחשבת פמיניסטית על ידי חלק, כותבות אחרות רואות בכך ניסיון של אשת קהילה להגן על מבנה הכפר הפטריארכלי, שמעריך את יזאת (כבוד) של נשים. חוברת קידום מכירות שנועדה להציג את ההקשר החברתי של הסרט לקהל מערבי תיארה את הנשים ההודיות כ"מזבח בהודו", וכי ההודים "מודדים את סגולת הגזע שלהם לפי טוהר המידות של נשותיהם", וכי "אמהות הודיות הן הגרעין שסביבו סובבות המסורת והתרבות של העידנים". בביקורת ב-2002 בניו יורק טיימס משווה מבקר הקולנוע דייב קהר את הסרט עם סטלה דאלאס (1937) בגלל הדמיון התמטי של סדרת הקורבנות שהקריבה השחקנית הראשית, ועם חלף עם הרוח (1939) כאפוס משקף תהפוכות חברתיות. מבקר הקולנוע מארק קאזינס והסופר טג'סוויני גנטי מסכימים שהסרט הוא "חלף עם הרוח" של הקולנוע ההודי. צוות ההפקה תכנן לשחרר את אמא הודו לציון יום השנה העשירי לעצמאותה של הודו ב-15 באוגוסט 1957, אך הסרט יצא לאקרנים יותר מחודשיים לאחר מכן. הבכורה של הסרט בליברטי סינמה בבומביי ב-25 באוקטובר 1957, במהלך חג הדיוואלי. שרי ממשלה ופקידים אחרים הוזמנו להקרנות הבכורה, והקרנה מיוחדת נערכה ברשטרפטי בהוון בניו דלהי ב-23 באוקטובר 1957; באירוע השתתפו נשיא הודו ראג'נדרה פראסאד, ראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו ובתו אינדירה גנדי. ראש השרים של מערב בנגל בידהאן צ'נדרה רוי והמושל פדמאג'ה נאידו השתתפו בהקרנה בקולקטה. ראש השרים של מדינת בומביי מורארג'י דסאי התרשם מהמסר הלאומני של הסרט והעניק לו פטור ממס הבידור במדינה. אמא הודו דובב למספר שפות אירופאיות כולל ספרדית, צרפתית ורוסית; הוא הצליח מאד ביוון, ספרד ורוסיה והופץ במדינות הגוש המזרחי. הסרט זכה להצלחה גם במדינות אמריקה הלטינית פרו, בוליביה ואקוודור. אמא הודו זכה לשבחים גם ברחבי העולם הערבי, במזרח התיכון, בחלקים מדרום מזרח אסיה וצפון אפריקה והמשיך להיות מוצג במדינות כמו אלג'יריה לפחות עשר שנים לאחר שחרורו. הוא שוחרר בארצות הברית ב-9 ביולי 1959 וזכה בתגובה פושרת, וגם השחרור בבריטניה ב-1961 היה כישלון מסחרי. הגרסה הבינלאומית הראשונית עם כתוביות באנגלית הייתה קצרה ב-40 דקות מהגרסה ההודית. הסרט אמא הודו, השחקנית נרגיס והבמאי מהבוב ח'אן קיבלו פרסים ומועמדויות רבים. נרגיס זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר של פילמפיירבשנת 1958 והפכה להודית הראשונה שקיבלה את פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של קרלובי וארי בצ'כוסלובקיה. הסרט זכה בפרס פילמפייר לסרט הטוב ביותר וגרף עוד כמה פרסי פילמפייר, כולל הבמאי הטוב ביותר עבור ח'אן, הצלם הטוב ביותר עבור פארדון אירני, והסאונד הטוב ביותר עבור ר. קאושיק. בשנת 1958, הסרט הפך להגשה הראשונה של הודו לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר ונבחר כאחת מחמש המועמדויות לקטגוריה. הגרסה הבינלאומית, באורך 120 דקות, נשלחה לאוסקר. בנוסף, לגרסה זו היו כתוביות באנגלית, והוסר הלוגו של הפקות מהבוב, שהציג את הפטיש והמגל הקומוניסטיים, כדי לפייס את האקדמיה. הגרסה בת 120 הדקות הופצה מאוחר יותר בארצות הברית ובבריטניה על ידי סרטי קולומביה. הסרט היה קרוב לזכייה בפרס האוסקר אך הפסיד ללילות כביריה של פדריקו פליני בהצבעה אחת. הסרט זכה גם בשני פרסים בטקס פרסי הקולנוע הלאומי החמישי בשנת 1957: תעודת הצטיינות בכל הודו לסרט העלילתי הטוב ביותר ותעודת הצטיינות לסרט העלילתי הטוב ביותר בהינדית. את המוזיקה והפסקול של אמא הודו הלחין נאושד. המילים היו מאת שאקל בדיוני. הפסקול מורכב מ-12 שירים ופלייבק של מוחמד רפי, שמשאד בגום, לאטה מנגשקר ומאנה די. הפסקול לא התקבל בצורה חיובית עם יציאתו לאקרנים, והמבקרים אמרו שהוא לא תואם את הגובה והאיכות הגבוהים של הסרט. עם זאת, הקבלה המאוחרת שלו הייתה חיובית יותר: הפסקול נכנס לרשימת "100 הפסקולים של בוליווד הגדולים אי פעם" של פלנט בוליווד, שנאספה בשנות ה-2000. אמא הודו תואר כ"אולי הסרט הנערץ ביותר בהודו", "אפוס קולנועי", "נושא הדגל של הקולנוע ההינדי ואגדה בפני עצמה", יצירת מופת של מהבוב ח'אן ו"שובר קופות מכל הזמנים", המדורג גבוה בין הסרטים המצליחים ביותר בהודו. הוא היה בהפצה רציפה בבתי הקולנוע במשך יותר משלושה עשורים; השיא הסתיים באמצע שנות ה-90 עם הופעת הטלוויזיה בלוויין ושינוי בהרגלי הצפייה בסרטים ההודיים. הסרט היה בין שלושת הסרטים ההודיים היחידים שהיו מועמדים לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. האחרים הם "סלאם בומביי!" ו"לגאאן". מדיה וקבצים בנושא אמא הודו בוויקישיתוף "אמא הודו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אמא הודו", באתר נטפליקס "אמא הודו", באתר AllMovie (באנגלית) "אמא הודו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אמא הודו", באתר Metacritic (באנגלית) "אמא הודו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Sinha 2006, p. 248. Frick 2006. Gandhi 2002, p. 214. Jayawardena 1995, p. 99. Chatterjee 2002, p. 10. Chatterjee 2002, p. 20. Rangoonwala 2003, p. 55. Chatterjee 2002, pp. 41–42. Chatterjee 2002, p. 31. Hindustan Times 2007a. Bollywood Blockbusters Part 2 2009, 1:27–1:41. Chatterjee 2002, p. 19. Chatterjee 2002, p. 61. Chatterjee 2002, p. 45. Raheja 2002. Chatterjee 2002, p. 41. Chatterjee 2002, p. 21. Thoraval 2000, pp. 72–75. Gokulsing & Dissanayake 2004, p. 44. Eshun 1999. Sridharan 2012. Fong & Chuang 2004, p. 125. Kehr 2002. Chatterjee 2002, pp. 74–75. Chatterjee 2002, pp. 77–78. Roy 1998, p. 158. Ganti 2004, p. 96. Reed 1958, p. 215. Reuben 1994, p. 233. The 30th Academy Awards (1958) 2012. Chatterjee 2002, p. 79. Kabir 2010, Commentary. Directorate of Film Festivals 1957, pp. 2–3. Lall, Randy. "100 Greatest Bollywood Soundtracks Ever". Planet Bollywood. אורכב מ-המקור ב-15 בינואר 2013. נבדק ב-23 בפברואר 2011. {{cite web}}: (עזרה) "Mother India". Planet Bollywood. 2011. אורכב מ-המקור ב-15 בינואר 2013. נבדק ב-15 ביוני 2011. {{cite web}}: (עזרה) Pauwels 2007, p. 178. Malik 2003, p. 70. Dissanayake 1993, p. 181. Chatterjee 2002, p. 9. Bhopatkar, Tejashree (25 באפריל 2013). "Bollywood and Oscars over 100 years of Cinema". The Times of India. ארכיון מ-18 בדצמבר 2014. נבדק ב-11 בספטמבר 2014. {{cite web}}: (עזרה)