laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ישראל קסל

ישראל קסל (תר"ל 1870 – 23 בפברואר 1936) היה תעשיין ופעיל ציוני. קסל נולד בקוידנוֹב (קוידענאָוו; כיום דזרז'ינסק, Дзяржынск) שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה "ליטאית" (שרה ואברהם). למד בפוליטכניקום של דרזדן בגרמניה, ושם התקרב לפעילי ציונות כשמריהו לוין וליאו מוצקין. לאחר סיום חוק לימודיו, התמחה וחזר למינסק, עיר המחוז של עיירת ילדותו, והקים וניהל שני מפעלים של "יעקובסון את ליפשיץ". במינסק התחבר עם העסקן הציוני ד"ר צבי ברוק, ודרכו הכיר את אחותו של ברוק, רבקה, ונשא אותה לאישה. במסגרת פעילותו הציונית בעיר היה פעיל בשורות חברי ההגנה. ב-1911 ביקר בארץ ישראל ורכש קרקעות בתל אביב על מנת שיוכלו לשמשו כשיעלה. בשל מלחמת העולם הראשונה עלה ארצה רק ב-1920 והשתקע בחיפה, בבית שתוכנן על ידי ברוולד ברחוב הגיא בהדר הכרמל. עד מהרה הצטרף לפעילות בוועד השכונה (שהיה מעין מורשון) והיה חבר הקוּרָטוֹרְיוֹן (חבר נאמנים) של בית הספר הריאלי העברי. קסל תכנן בתל אביב תחנת כוח והמשיך לעזור לפנחס רוטנברג בפיתוחה של חברת החשמל. מאחר שהתמחה בניצול משאבים טבעיים, יעץ קסל לחברות רבות נוספות כנשר, חברת אשלג ארץ-ישראלית, קק"ל ועוד. גולת הכותרת של עבודתו הייתה הקמת חברת המלח בארץ-ישראל ביחד עם מרדכי סורדין בעתלית, שם עבד עד מותו ונקבר בה. שמו של רחוב הגיא, שהסתיים בביתו, הוסב לאחר מותו על שמו. הזכויות על ספרו "ספר המהנדס" הועברו על ידי משפחתו לטכניון על מנת שיממנו מלגה על שמו. ספר המהנדס (Engineer's Handbooks) / מאת י. קסל, תל אביב: דפוס סעדיה שושני, 1932 (מהדורה ב', בשינויים קלים בלבד: תל אביב, מסדה, תש"ה) המהנדס ישראל קסל ז"ל, חמו"ל, תרצ"ז דוד תדהר (עורך), "ישראל קסל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2819 אמציה פלד, רחוב קסל, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה ישראל קסל, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים על פי הרשום על מצבתו.
ארנחואס

אָרָנְחוּאֶס (בספרדית: Aranjuez) היא עיר בדרום הקהילה האוטונומית מדריד בספרד, 47 ק"מ מדרום למדריד, על גדות נהר הטחו. העיר נודעה בנופיה ובאקלימה הנוח; המלכים הקתוליים, פרננדו השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מקסטיליה, ישבו במקום, ומאז ועד סוף המאה ה-19 העיר שימשה כמושב האביב של מלכי ספרד. פליפה השני בנה בה את הארמון המלכותי של ארנחואס, שמהווה עד היום מוקד משיכה לתיירים. ב-2005 היו בעיר כ-48,000 תושבים, שהתפרנסו ברובם מתיירות, אך גם מחקלאות ומתעשייה. שם העיר התפרסם בעיקר בזכות היצירה ה"קונסיירטו דה ארנחואס" של חואקין רודריגו, אחת היצירות המפורסמות ביותר לגיטרה קלאסית. בשנת 2001 הוכרז הנוף התרבותי בארנחואס כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. מדיה וקבצים בנושא ארנחואס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארנחואס (בספרדית)
עקרבת

עקרבה (למפת צפון השומרון מוגדלת)   עקרבה (למפת צפון השומרון רגילה)   עקרבה (למפת ישראל רגילה)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עקרבה (למפת ישראל מוגדלת)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עקרבה עקרבים או עקרבת (בלועזית: Acrabatenam) הייתה עיר יהודית קדומה ביהודה בתקופת הבית השני. העיר נזכרת כעיר מחוז ביהודה על גבול שטח השומרונים, בכתבי יוסף בן מתתיהו, בכתבי פליניוס הזקן ובכתבי חז"ל, ומזוהה כיום עם העיירה הערבית עקרבה. בתקופת בית שני הייתה עקרבת אחד מאחד עשר הפלכים של יהודה, מדרום לשומרון. המסע הראשון שערך יהודה המקבי לאחר טיהור המקדש (164 לפנה"ס) היה לסביבות עקרבה, אולם בספר מקבים א' נכתב שזה באדום, דבר שאינו מתיישב עם המיקום המוכר לנו. בתקופת הנציב קומאנוס (48–52 לספירה) פשטה מפלך זה חבורת ה"ליסטים" היהודית של אלעזר בן דינאי על השומרונים, כנקמה על רצח עולה רגל יהודי מהגליל בדרכו לירושלים. במהלך המרד הגדול פעל בה שמעון בר גיורא שמוצאו היה מהעיר הסמוכה גרשה.[דרוש מקור] יוחנן בן חנניה מונה לשר הצבא של הפלך על ידי מנהיגי המרד בירושלים, ולבסוף נכבשה העיר על ידי אספסיאנוס. במשנה נזכרת העיר בהקשר למעשרות שהובאו לירושלים: ”כרם רבעי עולה לירושלים מהלך יום לכל צד, ואיזה הוא תחומה - אילת מן הדרום, עקרבת מן הצפון, לוד מן המערב, והירדן מן המזרח”. העיר גם נמצאה מוזכרת בשטר יהודי מימי מרד בר כוכבא, בו הוזכר כפר בת שלה בשם "גלוד". כפר זה מזוהה כיום עם הכפר ג'אלוד, כ-7 ק"מ דרומית מערבית לעקרבה. אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) ציין כי מיקומה של העיר הוא דרומית מזרחית לשכם, תוך שקישר בטעות בינה ובין העיר המקראית שבנגב "מַעֲלֵה עַקְרַבִּים", והעיר נזכרת כך גם במפת מידבא. י' אליצור, שמות מקומות קדומים בארץ ישראל השתמרותם וגלגוליהם, הוצאת יד יצחק בן-צבי והאקדמיה ללשון העברית, עמ' 62. מלחמת היהודים, ספר ג' פרק ג' פסקה ה'. מלחמת היהודים, ספר ג' פרק ג' פסקה ד'. לדיון אודות זיהוי המיקום ראו: היסטוריה של עם ישראל, (עורכי הסדרה מיכאל אבי יונה ואברהם שליט), התקופה ההלניסטית, (עורך: אברהם שליט), תל אביב: הוצאת עם עובד, תשמ"ג-1983, עמ' 114. מלחמת היהודים ספר ב', פרק י"ב, פסקה ד'. יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, פרק ד', 504-503. מלחמת היהודים, ספר ג' פרק כ' פסקה ד'. מלחמת היהודים, ספר ד' פרק ט' פסקה ט'. משנה, מסכת מעשר שני, פרק ה', משנה ב'. ואדי מורבעאת, DJD 2, טקסט 115, שורות 3, 22. י' אליצור, שמות מקומות קדומים בארץ ישראל השתמרותם וגלגוליהם, הוצאת יד יצחק בן-צבי והאקדמיה ללשון העברית, עמ' 62. אונומסטיקון 14, 10.
תומאס קלאברו

תומאס פ. קלאברו (באנגלית: Thomas F. Calabro; נולד ב-3 בפברואר 1959) הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי. קריירת המשחק של קלאברו החלה בתיאטרון, כשהיו לו תפקידים בכמה מחזות שהועלו בניו-יורק. תפקידו הראשון היה בתור אוברון במחזה של ויליאם שייקספיר "חלום ליל קיץ". ב-1990 הצטרף לאולפן השחקנים ולחברת התיאטרון "Circle Repertory Company". קלאברו ידוע בעיקר בתור מייקל מנסיני מהסדרה מלרוז פלייס. הוא היה חבר הצוות היחיד שנשאר כל הסדרה מתחילתה ועד סופה (1992-1999). הוא ביים כמה פרקים של הסדרה. לאחר השתתפותו ב"מלרוז פלייס", הוא שיחק בסדרות "ללא עקבות", "Touched by an Angel" ו"ניפ/טאק". נכון להיום (2011), קלאברו משחק ב"גריק" (ABC Family) את אביה של רבקה לוגאן. באפריל 2009, יצאה הודעה רשמית במגזין "פיפל" מרשת הטלוויזיה CW שקלאברו ישחק בגרסה המחודשת של "מלרוז פלייס". באותה שנה, הוא הופיע בסרט "Locker 13". קלאברו צפוי לבצע הופעת אורח בסדרה "קאסל" בתור סקוט דונר, גבר החשוד ברצח. לקלאברו יש שלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא תומאס קלאברו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תומאס קלאברו תומאס קלאברו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) תומאס קלאברו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) תומאס קלאברו, באתר AllMovie (באנגלית) תומאס קלאברו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערן בר-און, תומאס קלברו חוזר למלרוז פלייס, באתר ynet, 7 באפריל 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקלה (הר געש)

הקלה (באיסלנדית: Hekla) הוא הר געש הממוקם בחלקה הדרומי של איסלנד, ופסגתו מגיעה לגובה של 1,488 מטרים. זהו מהרי הגעש הפעילים ביותר באלפי השנים האחרונות, כאשר יותר מ־20 התפרצויות געשיות תועדו בו החל משנת 874. ההר הוא חלק מרכס געשי באורך של כ־40 ק"מ, כאשר הלוע המרכזי מכונה Heklugjá. ההר אחראי ל־10% מפיזור הטפרה ברחבי איסלנד במאות השנים האחרונות. בתקופות שקטות הר הגעש מתכסה בשלג ובקרחונים. פעילות סייסמית מתרחשת בדרך כלל זמן קצר מאוד קודם להתפרצות, ובעוצמה נמוכה. קשה להעריך את משך ההתפרצות הצפוי מהר זה, היות שהתפרצויות עבר נמשכו בין ימים בודדים לשנתיים. עם זאת, ישנו קשר בין אורך התקופה השקטה קודם ההתפרצות, לבין עוצמת ההתפרצות שאירעה לאחריה. מדיה וקבצים בנושא הקלה בוויקישיתוף הקלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איסלנד ובנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיטר גרייבס

פיטר אורנס (באנגלית: Peter Aurness;‏ 18 במרץ 1926 – 14 במרץ 2010), הידוע בשם פיטר גרייבס, היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. הוא נודע בעיקר בזכות התפקיד הראשי שגילם בסדרת הטלוויזיה של רשת CBS "משימה בלתי אפשרית" בשנים 1967–1973. אחיו הבכור הוא השחקן ג'יימס ארנס (1923–2011). גרייבס נולד ב-18 במרץ 1926 במיניאפוליס שבמינסוטה להורים ממוצא גרמני, נורווגי ואנגלי. אביו היה איש עסקים ואמו הייתה עיתונאית. אחיו הוא השחקן ג'יימס ארנס. גרייבס למד בבית הספר התיכון "Southwest" שבמיניאפוליס. לאחר ששירת במשך שנתיים בחיל האוויר האמריקני המשיך ללימודי דרמה באוניברסיטת מינסוטה. בשנות החמישים המוקדמות הופיע בתפקידי משנה רבים בקולנוע ובטלוויזיה, בהם מערבונים שונים. ב-1953 הופיע בסרט סטלאג 17 בתור מרגל גרמני שתול בצריף של שבויי מלחמה. ב-1959 הופיע בסרט "אלמוני בזרועותי" לצדו של ג'ף צ'נדלר. לאורך כל קריירת המשחק שלו השתתף גרייבס ביצירתם של מעל ל-70 סרטים וסדרות טלוויזיה, כאשר הבולטים שבהם כוללים את דמותו של ג'ים פלפס, ראש הצוות של ארגון IMF בסדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית" (תפקיד אותו גילם בשנים 1967-1973, ובסדרת ההמשך שצולמה בשנים 1988-1990) ואת דמות הקפטן בסרטים הפרודיים "טיסה נעימה" ו"טיסה נעימה 2". ב-14 במרץ 2010 חזר גרייבס לביתו מבראנץ', קרס ומת מהתקף לב בגיל 83. נמסר כי אחת מבנותיו ניסתה להחיותו, אך ללא הצלחה. גרייבס היה נוצרי אדוק. הוא היה נשוי לג'ואן אנדרס מאז שנת 1950 ועד ליום מותו. לזוג שלוש בנות - קלי ז'אן, קלאודיה קינג ואמנדה לי. בשנת 1971 זכה גרייבס בפרס גלובוס הזהב על תפקידו כג'ים פלפס בסדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית. במהלך העונות השונות של התוכנית הוא זכה במועמדויות נוספות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה. בשנת 1997 זכה בפרס אמי נוסף, על תפקידו כמנחה תוכנית הטלוויזיה הדוקומנטרית "ביוגרפיה". רשימה חלקית של הופעותיו הקולנועיות והטלוויזיוניות: "אלמוני בזרועותי" (1959) משימה בלתי אפשרית (1967-1973) טיסה נעימה (1980) טיסה נעימה 2 (1982) משימה בלתי אפשרית (1988-1990) בנות הזהב (1991) גברים בשחור 2 (2002) לוני טונס: חוזרים לאקשן (2003) האוס (2005) אבא אמריקאי (2007) מדיה וקבצים בנושא פיטר גרייבס בוויקישיתוף פיטר גרייבס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פיטר גרייבס, באתר AllMovie (באנגלית) פיטר גרייבס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) פיטר גרייבס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פיטר גרייבס, באתר MusicBrainz (באנגלית) פיטר גרייבס, באתר Discogs (באנגלית) פיטר גרייבס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Peter Graves: Biography". Yahoo! Movies. נבדק ב-2008-02-06. "Peter Graves Biography". Film Reference. נבדק ב-2008-02-06. My-Thuan Tran (15 במרץ 2010). "Peter Graves dies at 83; star of TV's 'Mission: Impossible". Los Angeles Times. נבדק ב-2010-03-15. {{cite news}}: (עזרה) Michael Pollak (15 במרץ 2010). "Peter Graves, 'Mission: Impossible' Star, Dies at 83". The New York Times. נבדק ב-2010-03-14. {{cite news}}: (עזרה) Guardian obituary TCM biography. USA Today Obituary "Emmy Awards 1969". IMDb. נבדק ב-2010-03-15. "Mission: Impossible". Golden Globe awards. אורכב מ-המקור ב-2010-05-07. נבדק ב-2010-03-15.
שלום אליעזר הלברשטאם

רבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט (תרכ"ב, 1862 - ט"ז בסיוון תש"ד, 1944) היה בנו השישי של רבי חיים מצאנז, מייסד שושלת חסידות צאנז. הרב הלברשטאם היה מייסד חסידות ראצפרט. נספה באושוויץ-בירקנאו. נולד בחול המועד פסח ה'תרכ"ב לרבי חיים מצאנז ולרעכיל דבורה, נכדתו של רבי מרדכי דוד אונגר האדמו"ר מדומברובה. נקרא על שמם של רבי שלום מבעלז ושל רבי אליעזר מדז'יקוב. באלול ה'תרל"ו נישא למרים שרה בתו של גיסו רבי מרדכי דב טברסקי מהורניסטייפול ועבר להתגורר במקום מגורי הוריה ברוסיה. אחרי תקופה מסוימת חזר לגליציה, לאחר שגורש משם על ידי השלטונות יחד עם תושבים זרים אחרים. הוא עבר לעיר שינאווא ליד אחיו, ולאחר תקופה עבר לעיר טארנא. בשנת תר"ס עבר להונגריה שם שהה כחצי שנה, לאחר מכן עבר לרצפרט, שם נודע כבעל מופתים ואלפים באו לקבל את ברכותיו, על שם עיר זו התפרסם. בימי השואה היה בגיטאות נירג'האזה ואריו-לאפש. נרצח בבירקנאו. הרב חיים הלברשטאם (ה'תרמ"ב - י"ט בכסלו תש"ג), רב ודיין בסאטמר חתנו של רבי אברהם שלום פנחס רוטנברג מוולברום-צ'כנוסטוב ובזיווג שני חתנו של רבי ברוך רובין מבריזדוביץ. ילדיו מזיווג שני היו רבי אלטר מאיר דוד דיין בסאטמר, הרב מרדכי רב בטיסה-ליק, הרב יעקב יצחק וחתנו קרוב משפחתו, רבי אברהם נפתלי הלברשטאם בנו של רבי מנחם מנדל מסטרופקוב. הרב משולם זושא יצחק הלברשטאם (ה'תרמ"ד - כ"ג באייר ה'תש"ד), התגורר ברצפרט. היה חתנו של רבי נפתלי טייטלבוים מניר-בטור ובזיווג שני של (גיסו של רבי נפתלי) הרב יהודה ארליך חתנו של רבי משה יוסף מאויהל. ילדיו מזיווג שני היו הרב חיים וחתניו, קרוב משפחתו רבי יצחק טייטלבוים בנו של רבי אהרן מוואלווא, אחיינו (בזיווג שני) רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים האדמו"ר מסיגט, רבי יואל בער האדמו"ר מראצפרט אחרי השואה, הרב יוסף כץ והרב אלימלך ריינמן מניו יורק. חנה, נישאה בזיווג ראשון עם נכדו של המגיד מטריסק, ובזיווג שני נישאה עם הרב מנחם מנדל רוזנפלד האדמו"ר מביסטריץ, בנו של רבי שלום רוזנפלד השני מקמינקא. ברכה סימא, אשת רבי חיים צבי טייטלבוים (ה'תר"ם - ו' בשבט ה'תרפ"ו), האדמו"ר מסיגעט, מחבר הספר "עצי חיים", אבי האדמו"ר רבי משה טייטלבוים. חיה פראדל ( - ט"ז באדר ה'תשל"ד), אשתו של בן דודה, רבי בן ציון הלברשטאם (י' באייר ה'תרל"ד - ד' במנחם אב ה'תש"א), האדמו"ר השני לבית באבוב, נכדו של רבי מאיר נתן הלברשטאם, גם הוא מבניו של רבי חיים מצאנז. אדל, בזיווג ראשון הייתה אשתו של הרב חיים מושקוביץ בנו של הרב בצלאל יהושע מושקוביץ מגלינא. בזיווג שני הייתה אשתו של הרב ישראל צבי ראטנבערג, האדמו"ר מקאסאן. צבי בריננער, רבינו הקדוש מראצפערט, בני ברק: מכון זיכרון משה, תשס"ז המשיח יבוא בהיסח הדעת, מתורתו של האדמו"ר מראצפרט רבי שלום אליעזר הי"ד, אתר תורתך לא שכחתי צבי בריננער, רבינו הקדוש מהארנסטייפל עמודים תי"א-תל"ד [429-452] עדות יהושע רוזנבלום על המפגש עם ר' שלום אליעזר במחנה אושוויץ באתר youtube בת בנו הרב יחיאל צבי הירש אונגאר מטורנה. תולדות משפחת הרב מלאדי, עמוד 111. מספר 311 לפי מאיר וונדר, גליציה, ו עמ' 564, "ישמחו במלכותך" עמ' קעג, ועוד הרבה מקורות שמה: "שרה מרים" וכן נכתב על מציבת קברה בספר רבינו הקדוש מראצפרט מביא הרבה עדיות על מופתים של רבי שלום אליעזר. בנו של רבי נפתלי חתנו של רבי שלמה יעקב מזידיטשוב שהיה חתנו של רבי אברהם הורוביץ משנדישוב. הספר באוצר החכמה
משה קמחי

רבי משה קמחי (1127 בקירוב – 1190) היה מדקדק, פרשן מקרא ופייטן במאה ה-12. קמחי היה בנו של רבי יוסף קמחי ואחיו הבכור של רבי דוד קמחי (רד"ק). קמחי נולד בספרד וחי בפרובאנס שבדרום-צרפת, אזור שהושפע מהתרבות היהודית-ספרדית. שנת לידתו אינה ידועה בבירור. נודע כי הוא גידל וחינך את אחיו הקטן, דוד קמחי, והשפיע עליו בדרך הפרשנות. כמו אביו, רבי יוסף קמחי, גם משה קמחי כתב פירושים למקרא על דרך הפשט וכיום יש בידינו פירושיו לספרי משלי, איוב, עזרא ונחמיה. בנוסף לפירושים אלה כתב קמחי שני חיבורים בנושא הדקדוק העברי: "מהלך שבילי הדעת" (ר"ת משה) – ספר ללימוד יסודות הדקדוק ונטיית הפועל, והספר "שכל טוב". פירושיו למקרא מבוססים על הדקדוק, אם כי הוא שילב בהם גם פילוסופיה של ימי הביניים. בעוד מבחינה תאורטית נשען רמ"ק על העקרונות המבוססים של חיוג' וממשיכי דרכו, דוגמת ההכרה בשורש השלשי, הבחנה ביו שורשים שלמים לעלולים, מיון מרכיבי הפועל לגוף, זמן, מין ומספר, ועוד, שימש רמ"ק כפורץ דרך מבחינה פדגוגית והתווה את דרכה של הוראת העברית למשך שנים רבות, כולל עד ימינו ממש. נקודות עיקריות בהן השפיע רמ"ק על הוראת הדקדוק: בשונה מקודמיו אשר סיכמו את כללי הנטייה של הפועל באמצעות כללים מנוסחים, השתמש רמ"ק לשם כך בטכניקה של פרדיגמות מדגימות אותן סידר באופן נפרד לפי הגזרות השונות. שיטה זו הפכה לשיטה העקרית של הוראת הנטייה של הפועל והשם. סדר הבניינים אותו קבע: קל, נפעל, פיעל, פוּעל, הפעיל, הפעל, (פּוֹעֵל), התפעל. זהו הסדר הנוהג עד היום (אם נתעלם מבניין פּוֹעֵל הקדום), כידוע. השימוש בשורש פק"ד כשורש מדגים למשקלי שמות העצם (כיום נהוג להשתמש בשמות בשורש קט"ל). נקודות עיקריות אלו נקלטו בספרו הפופולרי של אחיו הצעיר ר' דוד קמחי (רד"ק) 'מכלול' והתפשטו משם עוד יותר. עדות להשפעתו הרבה בתחום ההוראה היא היות ספרו "מהלך" ספר הדקדוק העברי הראשון שנדפס (מנטובה רמ"ח) והמספר הרב של המהדורות שנדפסו ממנו (עשרים במספר לפחות). מרדכי מרגליות (עורך כללי), "משה קמחי", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 1158-1157, באתר היברובוקס משה קמחי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מהלך שבילי הדעת, ונציה, שנת ה'ש"ו, מתוך אוצר הספרים הסרוקים של הספריה הלאומית – ישראל משה בן יוסף קמחי, דף שער בספרייה הלאומית הערתו הראשונה של הבחור לספר זה. אילן אלדר, לתולדות תורת הלשון העברית בימי הביניים; האסכולה האנדלוסית, פרק י"ג:משה קמחי, עמ' 144, הע' 5. מרדכי מרגליות, אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, משה קמחי, עמ' 1157-1158.
היכל סינאן ארדם

היכל סינאן ארדם (בטורקית: Sinan Erdem Olimpik Spor Salonu), הידוע גם בשמו הקודם, היכל אטאקוי, הוא אולם כדורסל ובידור הממוקם בצד האירופאי של איסטנבול, בטורקיה. לאולם קיבולת מושבים של 22,500 איש בהופעות ו-16,000 איש במשחקי כדורסל, מה שהופך אותו לאולם הגדול בטורקיה (מבחינת תכולת המושבים להופעות), ולשלישי הגדול באירופה. האולם קרוי על שם סינאן ארדם (1927-2003), שהיה ראש הוועדה האולימפית הלאומית של טורקיה משנת 1989, עד מותו מסרטן הכבד בשנת 2003. מועדון הכדורסל אנאדולו אפס אירח את משחקי ליגת העל הטורקית בכדורסל ואת משחקי היורוליג בהיכל סינאן ארדם בין השנים 2010-2012. פנרבחצ'ה אולקר גם אירחה את משחקי הבית שלה באולם משנת 2010 ועד שעברה לאולמה החדש אולקר ספורט ארנה בינואר 2012. בשיקטש השתמשה באולם לאירוח משחקי הבית שלה בעונת 2015/16. משנת 2010, ההיכל משמש גם כמגרשה הביתי של נבחרת טורקיה בכדורסל. היכל סינאן ארדם אירח את אליפות העולם בכדורסל 2010. בין השנים 2011-2013 אירח את אליפות סבב ה-WTA. בשנת 2012 אירח ההיכל את הפיינל פור של היורוליג ואת אליפות העולם בשחייה בבריכת 25 מטר מטעם פדרציית השחייה הבינלאומית. מדיה וקבצים בנושא היכל סינאן ארדם בוויקישיתוף תמונות מבניית האולם מאמר על האולם
תיאטרון בוף דו נור

תיאטרון בוף דו נור (בצרפתית: Théâtre des Bouffes du Nord) הוא התיאטרון של הבמאי פיטר ברוק מאז שנת 1974 ועד שנת 2008. זהו אולם תיאטרון ומסעדה, הנמצאים באזור רחוב "דה לה שאפל" (de la Chapelle) שברובע ה-10 בצפון פריז, מול מטרו "דה לה שאפל". המסעדה היא חלק בלתי נפרד מן התיאטרון, וישנם מעברים המאפשרים לשחקנים לשהות בזמן ההפסקות במסעדה, ללא ידיעת הקהל. בתום ההצגה, וגם לפני פתיחת שעריו של התיאטרון, ניתן לפגוש במסעדה האינטימית את שחקניו של ברוק ואת מנהלי התיאטרון והעובדים בו. התיאטרון נבנה בשנת 1876 ושמו היה "תיאטרון מולייר", עד שנת 1904. בשנים 1876–1893 ניהל אותו אבל באלה (Abel Ballet) והוא אירח בו את אורליאן לינייה-פו (Aurélien Lugné-Poë) ולהקתו "תיאטרון דה ל'אוור" (Théâtre de l'Œuvre). כך שהמקום הפך להיות מרכז חשוב לפעילות אמנותית, למעשה עד סוף מלחמת העולם השנייה. בחודש מאי 1945, הבמאי הצעיר ז'אן סרז' (Jean Serge) שינה את שם התיאטרון וכינה אותו: "תיאטרון הצמתים" - "תיאטר דה קארפור" (Théâtre des Carrefours). אך למרות זאת, המשיך האולם להיות נעול עד שנת 1952 משום שלא עמד בחוקי האבטחה שנוהלו בידי המשטרה הצרפתית. רק בשנת 1974 נפתח התיאטרון וניתן לו שמו החדש, "תיאטרון בוף דו נור", בהשפעת המנהלת האדמיניסטרטיבית מישלין רוזאן (Micheline Rozan) וכמובן המנהל האמנותי, פיטר ברוק. באולם יש כ-503 מושבים. ראשית, ישנם מושבים בגובה הבמה בעלי רצפה משותפת, המוגבהים בהדרגתיות ככל שמתרחקים מן הבמה. וכמו כן קיימות עוד כשלוש קומות של מושבים מעל הבמה שאינם רחוקים ממנה. כך שמכל מקום באולם ניתן לחוש קרבה רבה לשחקנים. קהל צופים היושב בקרבת הבמה עשוי לחוש אינטימיות רבה ואף מגע פיזי, כמעט, עם השחקנים. מאז שנת 1993 התיאטרון נרשם בצרפת כמבנה היסטורי שמור על ידי משרד התרבות הצרפתי. בשנת 2008 החליט פיטר ברוק לעזוב לאט ובהדרגתיות את הניהול הכולל של התיאטרון ולהעניקו בשנת 2010 לאוליבייה מנטאי (Olivier Mantéi) ולאוליבייה פובל (Olivier Poubelle) הבאים מעולם המוזיקה. בשנת 2009 תקציב התיאטרון המסובסד, מטעם משרד התרבות הצרפתי, הגיע לסך של 1,300,000 יורו. מדיה וקבצים בנושא תיאטרון בוף דו נור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תיאטרון בוף דו נור תיאטרון בוף דו נור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא פריז ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פאלקון 4.0

פאלקון 4.0 הוא משחק סימולציה מדמה טיסה של מטוס ה-F-16 פייטינג פלקון. המשחק הופץ בשנת 1998 בידי חברת MicroProse, והוא משחק המשך בסדרת משחקי ה-"Falcon" שראשיתה בשנת 1984. פיתוחו של המשחק המשיך באופן עצמאי בידי קבוצות שונות של מעריציו. על ההפצות הידועות נמנו SuperPak 3 ו-OpenFalcon בה נוספו למשחק דגמי מטוסים נוספים. עלילת המשחק מתרחשת בראשית שנות ה-90 באזור קוריאה. לאחר תקיפת קוריאה הצפונית את שכנתה מדרום, נחלץ הצבא האמריקאי לעזרתה של קוריאה הדרומית. באירועי המשחק מעורבות גם סין, רוסיה ויפן. ניתן לשחק באזורי משחק נוספים ועל פי עלילות משנה נוספות. מצבי המשחק השונים: Campaign - מלחמה, השחקן בוחר את הטייסת שבה הוא ירצה לטוס ואחר כך הוא בוחר את המשימה אותה הוא רוצה לבצע. Tactical Engagement - מצב שבו השחקן מתכנן את המשימה (מטוסים, כלי נשק, מטרות, הגנה ואפילו אויבים) Dogfight - מצב שבו השחקן מבצע קרב אוויר עם מטוסי האויב. ב-1 ביוני 2024 הופצה גרסה 4.37.4 כעדכנית ביותר של משחק הסימולציה פאלקון BMS. פאלקון BMS היא תולדה של פיתוח קוד פתוח, מפתחים הכניסו שיפורים בקוד המקור לאחר שהחברה המפתחת פשטה רגל. הגרסה הנוכחית משדרגת את הסימולטור מכל הבחינות: תמיכה ב-Windows 10 - תמיכה מלאה בגרסת הווינדוס 10. גרפיקה עדכנית - היום הסימולטור רץ על DX11. קוקפיט תלת־ממדי חדש ולחיץ. משחק רשת יציב. מודל טיסה חדשני. שיפורים באוויוניקה. הגרסה מופצת בחינם וניתן להוריד אותה באתר פאלקון של הקהילה הישראלית. בנוסף, הקהילה הישראלית של פאלקון בהובלת טייסת 108 הווירטואלית פיתחה את זירת ישראל. כלומר ניתן להטיס מטוסי קרב ישראליים של חיל האוויר הישראלי, להמריא מבסיסי צה"ל ולבצע משימות בזירת הים התיכון. אתר האינטרנט הרשמי של פאלקון 4.0 Falcon BMS 4.37 Update 4 Is Out - Falcon BMS, ‏2024-06-01 (באנגלית אמריקאית)
אחמד אל-מנסור

מולאי אבו אל-עבאס אחמד אל-מנסור (בערבית: أبو العباس أحمد المنصور) מכונה גם אל-מלכ א-דהבי – המלך המוזהב (1549, פאס, מרוקו – 25 באוגוסט 1603, פאס) היה סולטאן מרוקו משנת 1578 ועד פטירתו בשנת 1603. היה השישי במספר, והמפורסם מבין שליטי השושלת הסעדית. פרסומו במהלך המאה ה-16, הן באפריקה והן באירופה, הגיע בעקבות צבאו החזק, מיקומו ויכולותיו האסטרטגיות. מולאי אחמד קיבל את השלטון בירושה מאחיו עבד אל מאלכ, לאחר קרב שלושת המלכים, קרב שסיים תקופה ארוכה של חוסר יציבות שלטונית במרוקו. הוא כונן קשרים עם מוראט השלישי סולטאן האימפריה העות'מאנית, קשרים שהביאו להפסקת התערבותה של האימפריה בענייני מרוקו. בעקבות התבוסה בקרב, השפעתה של פורטוגל על מרוקו גם היא הצטמצמה. הוא כבש מידי הספרדים את ארזילה – עיר מבוצרת בקצה הצפון-מערבי של החוף האטלנטי של מרוקו. כיבושה של ארזילה התאפשר עקב היחלשות הספרדים בעקבות תבוסת הארמדה הספרדית בקרב גרייבליינס. בעקבות ניצחונותיו אלו נוספה לשמו של מולאי אחמד תוספת הכבוד "אל-מנסור", שמשמעותה "המנצח". הוא קבע את מרקש כעיר הבירה של ממלכתו, בנה בה בנייני פאר וביצר אותה ואת רבאט. בקרב שלושת המלכים נפלו בידי אל-מנסור שבויים רבים, וכתוצאה ממכירתם הפך לעשיר גדול. ניצחונותיו של אל-מנסור ועושרו הגבירו את ביטחונו, והוא פנה לדרום מרוקו לכבוש את ממלכת סונגהאי. מרכז הממלכה היה בעיר טימבוקטו שעל שפת נהר הניז'ר, והיא נודעה במדרסות ששכנו בה. בקיאותם של חכמי הדת של טימבוקטו בתורת האסלאם הייתה כה רבה, עד שחבריהם ממרוקו היו באים לשם כדי ללמוד במדרסות שלהם. אנשי הדת של מרוקו מחו נמרצות נגד רצונו של אל-מנסור לכבוש את טימבוקטו ולפגוע באחיהם המוסלמים, אך עושרה של טימבוקטו קסם לאל-מנסור והוא התעלם ממחאותיהם. בשנת 1591 כשהוא נעזר ב-3,000 שכירי חרב ספרדיים ונשק חדיש, הביס אל-מנסור את צבא ממלכת סונגהאי והעיר נבזזה. עיקר השלל היה בזהב, וכשחזרו החיילים עם השלל למרוקו, נוסף לאל-מנסור הכינוי "א-דהבי" שמשמעותו "המוזהב". אנשי הדת של מרוקו לא סלחו לאל-מנסור על החרבתה של טימבוקטו על מדרסותיה. הם אף תלו את הבצורת, שהשתררה במרוקו מיד לאחר החרבת טימבוקטו ונמשכה 3 שנים, במעשיו אלו, וקבעו כי הבצורת היא עונשו של האל. נתיניו של אל-מנסור החלו אט אט להשתכנע מדבריהם של חכמי הדת, וכשפרצה מחלת הדבר ובעקבותיה מותם של חללים רבים, נעלמה התמיכה בו לחלוטין. מי שניצל את המצב שנוצר היה אחד מבני המלך שמרד באביו תוך שהוא מקבל את תמיכת התושבים. האב ברח מביתו, והמלך שכונה "המנצח" ו"המוזהב" מת בדבר. עם מותו תמה תקופה יציבות שלטונית בת 25 שנה, והאנדרלמוסיה שבה לשרור במרוקו. מדיה וקבצים בנושא אחמד אל-מנסור בוויקישיתוף אחמד אל-מנסור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים

המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים, ירושלים, נקרא גם מרכז שטיינזלץ שהיה בראשותו של הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), הוא גוף המרכז את מרבית פרסומיו של הרב שטיינזלץ ובראשם תלמוד שטיינזלץ. את המכון הקים אברהם שטיינזלץ, אביו של הרב שטיינזלץ, בשנת 1965, במטרה לעזור לבנו לקדם את פרויקט "התלמוד המבואר". בוועד הציבורי של המכון היו חברים ראש הממשלה לוי אשכול, יו"ר הכנסת קדיש לוז, שר הפנים חיים משה שפירא, שר הסעד ד"ר יוסף בורג, פרופ' שמואל הוגו ברגמן ועוד. בשנת 2002 זכה המכון בפרס שזר המוענק על ידי מרכז זלמן שזר למחקרים בתולדות עם ישראל. המכון בעבר היה בשכונת נחלאות בירושלים, והוא הועבר בשנת 2020 לשכונת טלביה (קרן היסוד). מנהלו כיום הוא מני אבן ישראל, בנו של הרב עדין אבן ישראל. המכון מעסיק כמה עשרות אנשים העוסקים בפרויקטים שונים, ביוזמתו ובפיקוחו של הרב שטיינזלץ. תלמוד מבואר - כל מסכתות התלמוד הבבלי (במהדורה קטנה- 29 כרכים ובמהדורה גדולה- 42 כרכים). תלמוד מבואר- מסכת פאה ומסכת שקלים מן התלמוד הירושלמי. ספר ניר: פירוש על תלמוד ירושלמי מסכתות יבמות, כתובות, וסוטה, יוצא לאור מכתב יד עם קצת תקונים והערות על ידי הרב עדין שטיינזלץ. תשל"ט (1978). ביאור על ספר התניא - בעשרה כרכים. התנ"ך המבואר. המשנה המבוארת. אשת חיל - אלבום. שלושה עשר עלי השושנה - סיכום של נושאים בתורת הסוד. הבן יקיר לי - לקט שיחות ומאמרים על העם היהודי. חיי עולם- אסופת שיחות ומאמרים על פרשת השבוע. תהילים עם הארות - כשבראש כל מזמור כותרת קצרה המסבירה את תוכנו. הסידור והתפילה, מדריך למתפלל ולמעיין. התלמוד לכל. מדריך לתלמוד. תשובה - מאמרים והסברים על חזרה בתשובה. חלק מהספרים יצאו בשיתוף עם הוצאות ספרים אחרות ביניהם מילתא וקורן (מגיד). במכון מתקיימים מדי שבוע שיעורים בגמרא ובספרי חסידות לגברים ונשים, על ידי הרב שטיינזלץ ואנשים נוספים - רבנים, מרצים, סופרים ואומנים. בנוסף מתקיימות במכון סדנאות בזוגיות של בית המדרש להתחדשות בראשותו של הרב דב זינגר. אתר האינטרנט הרשמי של המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים, באתר "גיידסטאר ישראל" יעקב אדלשטיין, התלמוד בפירוש עברי חדש, הצופה, 19 בנובמבר 1965