laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ברלין האופטבנהוף

ברלין האופטבנהוף (בגרמנית: Berlin Hauptbahnhof, תורגם בעברית: תחנת רכבת מרכזית ברלין) היא תחנת הרכבת המרכזית של ברלין בירת גרמניה. התחנה החלה לפעול ביום 28 במאי 2006, יומיים לאחר טקס חנוכתה. התחנה היא הגדולה מסוגה באירופה, והיא מופעלת על ידי "DB Station&Service", חברת בת של חברת הרכבות הגרמנית דויטשה באן. בתחנה שתי קומות רציפים המונחות בצורת צלב, וקווי הרכבת העוברים בהן אינם נפגשים בתחומי התחנה או בסמוך לה. בקומת הרציפים העליונה שישה רציפים בכיוון מזרח-מערב, מהם שניים המשמשים את רכבת הפרברים, ובקומה התחתונה שמונה רציפים בכיוון דרום-צפון. כ-1,800 רכבות עוברות דרך התחנה מדי יום, ואלה מסיעות כ-70,000 נוסעים בממוצע. קו U55 של הרכבת התחתית של ברלין החל לפעול ב-9 באוגוסט 2009, ובארבעה בדצמבר 2020 נפתחה התנועה בקו U5 המאוחה, ובמקביל בוטל הקו U55. התחנה ממוקמת במקום בו פעלה מאז 1871 תחנת הרכבת "לֶרְטֶה" (Lehrter Bahnhof). עד לפתיחתה של התחנה המרכזית תפקדה תחנת לרטה כתחנה בקו רכבת הפרברים (S-Bahn), החוצה את ברלין ממזרח למערב (Berlin Stadtbahn, "ברלין שטאדטבאן"). עם קבלת ההחלטה למקם את התחנה המרכזית בעיר בתחנת לרטה, שונה שמה באופן זמני כך שיכלול את שמות שתי התחנות (Berlin Hauptbahnhof–Lehrter Bahnhof). תחנת הרכבת המזרחית של ברלין (Ostbahnhof) נשאה בתואר "ברלין האופטבנהוף" בתקופת חלוקתה של ברלין בין השנים 1987 עד 1998, והיא שוכנת במזרח ברלין. במערב ברלין תפקדה תחנת ברלין גן החיות (Bahnhof Berlin Zoologischer Garten) כתחנה המרכזית של חלק זה של העיר, אף כי לא נשאה בכינוי "התחנה המרכזית". מדיה וקבצים בנושא ברלין האופטבנהוף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברלין האופטבנהוף (בגרמנית) אתר האינטרנט הרשמי של ברלין האופטבנהוף אתר האינטרנט הרשמי של ברלין האופטבנהוף (בשפות מרובות) ברלין האופטבנהוף, ברשת החברתית פייסבוק אתר התחנה (באנגלית) ערים מבפנים: ברלין, באתר ynet ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה ובנושא תחנות רכבת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חג שמח, מיסטר לורנס

חג שמח, מיסטר לורנס (באנגלית: Merry Christmas, Mr. Lawrence, ביפנית: Senjou no Merii Kurisumasu ובגרסאות אירופאיות רבות: Furyo) הוא סרט משנת 1983 בבימוי נאגיסה אושימה, בהפקת ג'רמי תומאס ובכיכוב דייוויד בואי, טום קונטי, ריושי סאקאמוטו וטקאשי קיטאנו. התסריט נכתב על ידי אושימה ופול מאיירסברג, בהתבסס על חוויותיו במלחמת העולם השנייה כשבוי מלחמה של הסופר לורנס ון דר פוסט שיצאו לאור בחיבוריו The Seed and the Sower (משנת 1963) ו-The Night of the New Moon (משנת 1970). המוזיקאי ריושי סאקאמוטו, ששיחק בסרט, כתב אף את הפסקול שלו. הסרט עוסק במערכות-היחסים בין ארבעה גברים במחנה שבויים יפני במהלך מלחמת העולם השנייה - ג'ק סליארס (בואי), שבוי מרדן בעל סוד אפל; קפטן יונוי (סאקאמוטו), מפקדו הצעיר של המחנה; ג'ון לורנס (קונטי), קולונל בריטי שחי ביפן ודובר יפנית שוטפת; וסמל הארה (קיטאנו), עמו מפתח לורנס מערכת-יחסים ייחודית. אנשיו של קפטן יונוי מאמינים שסליארס הוא השטן שנשלח להשחית את נפשו של הקפטן ועל כן יש לחסלו כדי לשמר את הסדר הקיים. יונוי עצמו מכנה את סליארס שד ואכן אפשר לראות בסליארס את אויבה של ההומוסקסואליות המדוכאת של הקפטן. באותה המידה אפשר לראותו כאל, המשחרר את יונוי מדיכוי זה. זהותו של סליארס נחקרת דרך-קבע לאורך הסרט. הסרט עוסק בדרכי-התקשורת בין תרבויות שונות. לורנס הוא היחיד שמסוגל לתקשר בפועל עם המפקדים היפניים, אך מפקדם של השבויים הבריטיים, קולונל היקסלי, רואה את הקשרים שטווה לורנס עם היפנים כבגידה. לכל תרבות קוד ההתנהגות שלה, שאין בני השנייה מסוגלים להבינו לגמרי. לורנס מהווה את הגשר המחפה על פער זה. מניעים פסיכולוגיים ופסיכואנליטיים לדרך התנהגותם של אנשים בימי מלחמה, נבחנים אף הם בקפידה. הן ריושי סאקאמוטו והן דייוויד בואי היו כוכבי-על בתרבויותיהם הם. תחושה חזקה של זהות לאומית נבנית בסרט. בסרט עצמו בעיקר נקודת המבט הבריטית זוכה להופיע, בניגוד ללאומיותו היפנית של הבמאי. הסרט מהווה עיסוק ללא משוא פנים בתקשורת בין-תרבותית ובכוחו השליט של היצר והאופנים הרבים והבלתי-צפויים בהם הוא עשוי להתבטא. "חג שמח, מיסטר לורנס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חג שמח, מיסטר לורנס", באתר נטפליקס "חג שמח, מיסטר לורנס", באתר AllMovie (באנגלית) "חג שמח, מיסטר לורנס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "חג שמח, מיסטר לורנס", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "חג שמח, מיסטר לורנס", באתר Metacritic (באנגלית) "חג שמח, מיסטר לורנס", באתר אידיבי "חג שמח, מיסטר לורנס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הטקסט המלא של הסרט (אנגלית)
עידוד

האם התכוונתם ל... עידוד (ספורט) – פעילות מאורגנת של אדם או קבוצה, הנלווית לאירועי ספורט, במטרה להעלות או להוריד את מורל המתמודדים עידוד רדיקלי – טקטיקה להבעת מחאה פוליטית המשתמשת בסגנון עידוד קבוצות ספורט שכר עידוד ("פרמיה") - תוספת שכר המשולמת למי שתפוקת עבודתו גבוהה מעבר למכסות שנקבעו
ולדימיר קולין

ולדימיר קולין הוא שם העט של ז'אן קולין (Jean Colin; ‏1 במאי 1921 - 6 בדצמבר 1991), סופר ועורך ספרותי יהודי רומני. היה בן אחותה של אנה פאוקר, ובעלה הראשון של נינה קסיאן. ז'אן קולין נולד בשנת 1921 בבוקרשט, רומניה כבנם של הפקיד לאזר קולין (במקור כהן), ושל אלה לבית רבינזון, אחותה של אנה פאוקר. דודו מצד האב היה העורך דין ליביו כהן-קולין שעבד תקופה במשרד המסחר הרומני. קולין למד בתיכון "קנטמיר וודה" ונרשם לפקולטה לספרות של האוניברסיטת בוקרשט. לימודיו הופסקו בעקבות החקיקה האנטישמית ברומניה בשנים 1944-1940 . באותן השנים בימי המשטר אנטונסקו יחד עם חברתו, המשוררת נינה קסיאן ועם צעירים יהודים אחרים השתתף בקורס של הסופר מיכאיל סבסטיאן על יצירתו של ויליאם שייקספיר. כמו כן התגייס יחד עם קסיאן לפעילות אנטיפאשיסטית במסגרת "איחוד הנוער הקומוניסטי" הבלתי חוקי והחוג הספרותי "אוריזונט" (אופק) אחרי נפילת משטר אנטונסקו, היה קולין למשך כמה שנים פעיל בצנזורה ובמנגנוני התעמולה של המשטר הקומוניסטי החדש ועורכם של מספר כתבי עת. עם נינה קסיאן שהייתה אשתו בשנים 1947-1943 נמנה עם בני ביתו של מבקר הספרות אוביד קרוחמלניצ'אנו שתמך במפלגה הקומוניסטית, כמו כן את היה מקורב להיסטוריון הספרות ג'או שרבאן ולמשורר והמתרגם פטרה סולומון. את דרכו כסופר התחיל עם "אגדות" והמשיך בספרות ילדים עד שעבר למדע בדיוני ולפנטסיה. הוא הצטיין בכתיבתו ונחשב לסופר המדע הבדיוני הראשון במעלה של רומניה. זכה לשלושה פרסים של החברה האירופית למדע בדיוני, במדליית הזהב של פוזנן, וכן לפרס הגדול של סן מרינו ועוד. חלק מספריו תורגמו לצרפתית ולספרדית כסדרה של ספרים מצוירים, שאוירו על ידי הקרואטי איגור קורדיי. ולדימיר קולין היה נשוי בשנים 1947-1943 למשוררת נינה קסיאן ואחר כך לאמנית הגרפיקאית מרצ'לה קודרסקו 1972 פרס איגוד הסופרים הרומנים עבור הספר "מלכודות הזמן" וב-1975 עבור "שיניו של קרונוס" שלושה פרסי "אירוקון" של החברה האירופית למדע בדיוני SESF מדליית הזהב בעיר פוזנן 1978 - הפרס "אירופה" על הרומן הטוב ביותר - עבור הספר "בבל" הפרס הגדול של סן מרינו על מפעל חייו לאחר מותו בשנת 1992 מיוזמת הסופר לאונרד אופריה נוסדה הקרן הרומנית לתרבות על שם ולדימיר קולין, המעניקה פרס על שמו ליצירות מדע בדיוני בשפה הרומנית. עם זוכי הפרס נמנו ולדימיר טיסמניאנו, אנדריי קודרסקו, ניקולאיה מנולסקו, שרבאן פוארצה, בוגדן פיצ'אק וראדו פאבל גאו. Basme 1953 אגדות, זכה בפרס המדינה. Zece poveşti pitice 1957 עשרה סיפורים ננסיים. Basmele Omului 1958 אגדות האדם. Legendele ţării lui Vam. O mitologie a omului 1961 אגדות ארץ ואם, מיתולוגיה של האדם. Povestea scrisului 1966 סיפור הכתב. A zecea lume 1964 העולם העשירי. Pentagrama 1967 הכוכב המחומש. Un peşte invizibil şi douăzeci de povestiri fantastice 1970 דג בלתי נראה ועשרים סיפורים פנטסטיים. Capcanele timpului 1972 מלכודות הזמן, זכה בפרס התאחדות הסופרים. Dinţii lui Cronos 1975 שיני קרונוס, זכה בפרס התאחדות הסופרים. Grifonul lui Ulise 1976 הגריפון של אוליסס. Babel 1978 בבל, זכה בפרס האירופי לרומן הטוב ביותר. Timp cu călăreţ şi corb 1979 תקופה עם פרש ועורב. Imposibila oază, povestiri fantastice 1984 נוה מדבר בלתי אפשרי וסיפורים פנטסטיים. Xele, motanul din stele 1984 קסלה, החתול מהכוכבים.
מעטפת (מחשבים)

במחשבים, מעטפת (באנגלית: Shell) היא רכיב תוכנה המספק ממשק למשתמשים. המונח מתייחס בדרך כלל למעטפת של מערכת הפעלה, המספקת גישה לשירותי הליבה. עם זאת, המונח משמש גם לציון יישומים ה"בנויים מסביב" לרכיב מסוים, לדוגמה דפדפנים ותוכניות לדואר אלקטרוני המשמשות כ"מעטפת" למנוע תצוגה מבוסס HTML. למערכות הפעלה יש בדרך כלל שני סוגים של מעטפות: שורת פקודה וגרפית. מעטפת שורת הפקודה מספקת ממשק שורת פקודה (CLI) למערכת ההפעלה, ואילו המעטפת הגרפית מספקת ממשק משתמש גרפי (GUI). בשתי הקטגוריות, היעוד העיקרי של המעטפת הוא לשפעל או "לשגר" תוכניות אחרות, אך עם זאת, יש למעטפות לרוב גם יכולות נוספות כגון הצגת ספריות וקבצים. מדיה וקבצים בנושא מעטפת בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי המחשב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מועדון החמש

מועדון החמש, מועדון הרכב הקלאסי והאספנות בישראל, הוא מלכ"ר (עמותה רשומה) התנדבותי המאגד בתוכו את אספני וחובבי הרכב הקלאסי בישראל. המועדון הוקם בחודש מאי 1985 ונחשב למועדון הרכב המוביל והגדול בישראל. מקור שמו הוא בחמש הספרות בלוחיות הרישוי של מכוניות בשנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. המועדון מייצג בישראל את FIVA, הארגון הבינלאומי של אספני מכוניות עתיקות וקלאסיות. מטרות המועדון העיקריות הן טיפוח אספנות רכבים עתיקים וקלאסיים בישראל, הגברת המודעות להיסטוריה מוטורית, ייצוג קהילת האספנים וחובבי הרכב הקלאסי בפני רשויות המדינה, והדרכה לשימוש נכון ברכבים עתיקים. המועדון מארגן פעמיים בשנה, לרוב בספטמבר ובאפריל, יריד למכירה, קנייה והחלפה בשם "שוקעתיק". פעמיים בשנה (בדרך כלל בחול המועד סוכות ובחול המועד פסח) מתקיים אירוע ראווה חצי שנתי המשולב ברונדו תצוגה של מכוניות נבחרות. כמו כן, לאחר הפסח עורך המועדון את תחרות הגביע על שם שאול גלאי לשיפוץ מכוניות עתיקות, ואת תחרות הגביע על שם ניר עוזדור לאופנועים עתיקים. שני האירועים מתקיימים לסירוגין פעם בשנתיים. כאשר חבר מסיים את שיפוצו של רכב נהוג לערוך לרכב טקס השקה. ההשקות נערכות במפגשים השבועיים ומפורסמות באתר המועדון, בפורום, בדף הפייסבוק של המועדון ובקבוצת הפייסבוק שלו. למועדון יש כ-1000 חברים המשלמים דמי חבר ומחזיקים בבעלותם כ-4,000 רכבי אספנות[דרוש מקור], כאשר הרכב העתיק הוא פורד מודל T רודסטר 1919 ואחריו פורד מודל T טורר 1921 ודודג' בראדר 1921 וכן פורד מודל T ספידסטר 1925. משרד המועדון נמצא ברמת גן. במשרד קיימת ספרייה גדולה לספרות רכב קלאסי ומגזיני רכב ממדינות רבות. "האבטומוביל", ביטאון מועדון החמש, יוצא לאור 3 - 4 פעמים בשנה. "קלאסיקון", מידעון הכולל מידע שוטף על אירועים ולוח קונים/מוכרים. בין הישגיו הבולטים של המועדון ניתן למנות את קביעת המעמד של "רכב אספנות" בתקנות התעבורה, לרכב שמלאו 30 שנה משנת ייצורו, ושאינו משמש לעיסוקו של בעליו. התקנות הורידו בצורה משמעותית את אגרות הרישוי, מאפשרות לייבא רכבי אספנות ומונעות את הצורך להפקיד רישיונות של רכב הנמצא בתהליך שיפוץ או אחסנה. במקביל, בוצעה הוזלה ניכרת בשיעור של 75% בביטוח החובה לרכבי אספנות. מועדון החמש גם הביא לכך שרכב אספנות יעבור מבחן רישוי רק פעם בשנה במקום פעמיים כפי שהיה נהוג עד השינוי, דבר שהקל מאוד על קהילת אספני הרכב. עוד פועל המועדון באופן מתמשך מול רשויות המכס ומשרד התחבורה להקלת ההליכים הביורוקרטיים שבייבוא עצמי של חלקי רכב ורכבים קלאסיים. הישג נוסף הוא האפשרות לקבל מס' רישוי בן 5 ספרות לרכבים משנת ייצור עד 1960 שיובאו לארץ בשנים האחרונות. צבי רכניץ: 1985 - 1987 יוסי בראל: 1988 - 1990 שי אמיר: 1991 אבי כתריאל: 1991 - 1997 זמי לוין: 1998 - 2001 נחום קדמיאל: 2002 - 2007 אבי נוף: 2008 נחום קדמיאל: 2009 - 2013 דרור בריל : 2018-2014 נחום קדמיאל (יו"ר מכהן): 2018 - מועדון החמש מקיים פעילות ענפה למען הקהילה. בין הארגונים והמוסדות בהם מתנדבים חברי המועדון נמנים - אלו"ט, גדולים מהחיים, לב"י, האגודה למען החייל, ידידי צה"ל בארצות הברית (FIDF), בית הספר רמת הדסה בקריית טבעון, בית החולים גהה, בית החולים איכילוב, בית הספר לקציני ים בעכו, ומתנ"ס שדה בוקר בגבעתיים. אתר מועדון החמש פורום האינטרנט הרשמי של מועדון החמש דף הפייסבוק של מועדון החמש - https://www.facebook.com/The5Club קבוצת הפייסבוק של מועדון החמש - https://www.facebook.com/groups/5club.group/ אתר ארגון FIVA הארגון הבינ"ל לחובבי הרכב הקלאסי
שריטילי

בפולקלור של אחדים מעמי אירופה, שריטילי הוא שד שובב, המתגורר בדרך כלל במרתף הבית, בארון או במזווה, ומביא ברכה לבית. ברוסית הוא נקרא "דומובויי" (Домовой) ובפולנית ״דומוביק״. ביידיש הוא נקרא "שרעטעלע" (נהגה שְרֶטֶלֶה), וצורה עברית - "שריטילי" - מופיעה בספרו של ש"י עגנון, "הכנסת כלה", שבו מסופר: זו פסיל דודתה של פרומיט ששמה כשם פסילי בתה. והיא היתה משופעת בעושר, ושריטילי היה מתגורר במרתף שלה שהיה מביא לה ברכה. אף על פי כן היתה נוהגת בעניות ולא היתה ניכרת במאכליה ובמלבושיה ובדירתה משאר כל קרוביה העניים. כמו שהיתה נוהגת עד שלא בא השריטילי כך היתה נוהגת משבא אצלה. ... שינוי אחד בלבד ניכר בה מיום שהשריטילי מתגורר בביתה שנתחרשה בשתי אזניה והיה קשה לדבר עמה. אין ידוע אם נתחרשה על ידי שהיה השריטילי מנקר בכתלי ביתה, או משום דבר אחר. שריטילי נזכר שוב מספר פעמים בעמודים הבאים של "הכנסת כלה". הוא מוזכר גם בסיפורו של עגנון "ציפורי" (שבכרך "אלו ואלו") שם אומר אחד הנערים: ”טוב שרטילי אחת מהמון צפרים רבות.” ובהערה שם נכתב: ”שרטילי היא רוח בית או רוח מרתף אשר תביא ברכה לבית או למרתף שהיא יושבת שם.” סיפור עממי בשם "שרעטעלעך", העוסק בשד, נדפס בקובץ "יידישער פאלקלאר", ייווא שריפטן 9, פילאלאגישע שריפטן 5, ווילנע, 1938, עמ' 165–166. סיפורים נוספים ביידיש על שד זה מופיעים באוסף שערך יהודה לייב כהן. בספר השירה היידית "American Yiddish Poetry: A Bilingual Anthology" בעריכת בנימין הרשב וברברה הרשב מופיע השיר "דער בראצלאווער צו זיין סופר" (איש ברסלב שביקש להיות סופר) מאת יעקב גלאטשטיין. בשיר כתוב: "דערציילן בײקעס פון שרעטעלעך" ("מספרים סיפורי פיות על שרעטעלך", במובן של גמדים קטנים או שדונים). בספר זכרונות על יהודי שרגורוד שלפני השואה הוזכרו השריטילי בהומור, אגב אזכור דמויותיהם של בני העיירה: "בעיר ... צריך להגן על מזוזה רק מפני דומוביקים [שריטילי], אבל בכפר יש מאות שדים אנושיים, מזוזה קטנה לא תעזור הרבה." בספרו של יעקב צ׳ מאיר, ״נחמיה״, מספר ר׳ ברכיה בירך לנחמיה שבביתם שוכנת שריטילי. גם שם אחת התופעות של השריטילי היא התחרשות של בעלת הבית. בספרו של מקסים גורקי "ילדות" מזמינה הסבתא את שדון הבית שמתחת לתנור לעבור איתם לביתם החדש. בספרה של אולגה טוקרצ'וק "על עצמות המתים" מיוחס לשדונים קטנים מצבא שומרי הבית מיון קפדני של אבנים במפעלי חצץ תת-קרקעיים שהם מנהלים. אברהם הולץ, מראות ומקורות: מהדורה מוערת ומאוירת של "הכנסת כלה" לש"י עגנון, הוצאת שוקן, תשנ"ה. מאקס וויינרייך, "לאנטיך: די געשיכטע פון א היימישן ניטגיטן", שריפטן פון יידישן וויסנשאפטלעכן אינסטיטוט, ב, 1, פילאלאגישע סעריע, 1, וילנע 1926, עמ' 217–236 מדיה וקבצים בנושא שריטילי בוויקישיתוף שריטילי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תרגום מיידיש לאנגלית של המילה "שרעטעלע" הוא "hobgoblin". מקור. בנימין הרשב וברברה הרשב (עורכים), American Yiddish Poetry: A Bilingual Anthology, University of California: University of California Press, 1986, עמ' לא ידוע - ספר ללא מספרי עמודים יעקב גלאטשטיין, דער בראצלאוור צו זיין סופר, באתר books.google.co.il, ‏1986 מרדכי קופער, במקור - "וויל, אין שטאָט, זאגט ער, - דאַרף אַ מזוזה באשיצן בלויז פון דאָמאָוויקעס', אָבער אויפן דאָרף זיינען פאַראַן הונדערטער מענטשלעכע שדים, אַ קליין מזוזהלע וועט קיין סך נישט העלפן" - די יידן פון מיין בענקשאפט, בואנוס איירס: פארלאג פועלי ציון התאחדות, 1968, עמ' 19 ספריה לעם 1995 בעמ' 223 בעמ' 30 ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דפנה שפיגלמן

דפנה שפיגלמן דמבינסקי (נולדה ב-24 באפריל 1969) היא אשת תקשורת ושחקנית ישראלית. שפיגלמן גדלה בסביון. יש לה תואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למינהל בת"א, והיא בוגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב. בתחילת דרכה, בראשית שנות התשעים, ערכה שפיגלמן את מגזין "את". בהמשך הייתה לסגנית עורך במגזין "בלייזר" וכותבת מדור בעיתון "נשים" של מעריב. היא שידרה לצד יאיר לפיד את "ציפורי לילה" בגלי צה"ל במשך כשמונה שנים ולאחר מכן אף ערכה את תוכנית האירוח שלו "יאיר לפיד" בערוץ 2. בנוסף, היא הגישה פינת עיתונות בתוכנית הבוקר של הערוץ הראשון והגישה בערוץ את "בחזרה לעתיד" לצד אפרים סידון. כמו כן, הגישה פינה בתוכנית "רייכר יסדר" בהנחייתו של גדעון רייכר בערוץ 10. היא נבחרה להיות המגישה המחליפה של תוכנית הבוקר של רשת והנחתה את התוכנית "הבוקר השביעי" לצד נטשה מוזגוביה. בשנת 2004 שיחקה שפיגלמן בסדרת הדרמה "חדר מלחמה" בערוץ 2. ב־2005 הגישה את תוכנית הבריאות של ערוץ 10 "I Fill" והחלה לכתוב למגזין "עלמה". בשנת 2006 הצטרפה לצוות השחקנים של תוכנית הנוער "השמיניה" בערוץ הילדים. בשנת 2007 שיחקה שפיגלמן בסרט "נודל" בבימויה של איילת מנחמי. ב-2010, החלה לכתוב בלוג באתר סלונה, אשר הייתה מבין מקימיו. שפיגלמן נשואה ליורם דמבינסקי, מנכ"ל משרד הפרסום "JWT". לזוג שלושה ילדים: יובל, עמליה וליאנה. היא נמנית עם קבוצת מייסדי מפלגת יש עתיד בראשות יאיר לפיד ופעילה בה לקראת הבחירות לכנסת ב-2013. בבחירות ברשויות המקומיות בשנת 2013 נבחרה כחברת מועצת היישוב סביון בראש רשימת "בעד סביון" (בסך הכל זכתה הרשימה בשני מושבים). בבחירות 2018 התמודדה לראשות מועצת סביון מול מוטי לנדאו וזכתה ב-34.2% מהקולות ורשימתה זכתה בשנית ב-2 מנדטים. מאז 7 באוקטובר 2023, פעילה שפיגלמן במטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים בתחומי ההסברה, הדוברות והפרסום. מדיה וקבצים בנושא דפנה שפיגלמן בוויקישיתוף דפנה שפיגלמן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית דפנה שפיגלמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דפנה שפיגלמן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי
בניין הבייגלמאכער

בניין הבייגלמאכער הוא בניין שעמד בסמטת יוחנן מגוש חלב בירושלים. המבנה נהרס בחלקו כחלק מההכנות להקמת קריית עיריית ירושלים ועל מקומו נבנה בניין משרדים של עיריית ירושלים. הבניין שכן לצד בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, ממזרח לו. בניין זה, שהיה דו קומתי ומקורה בגג רעפים, נבנה באמצע המאה ה-19. לאחר בנייתו שכן בבניין המלון הראשון שנבנה מחוץ לחומות העיר העתיקה של ירושלים, שנקרא מלון פייל (Hotel Feil) על שם בעליו. בשל הביקוש הרב באותה עת, ובשל מיעוט חדרי המלון, נהגו המבקרים שלא מצאו חדר ללון באוהלים בחצר המלון הפנימית, ולאכול בבית המלון. בראשית המאה ה-20, עם בניית מלונות מודרניים יותר (כגון מלון פאסט) נסגר המלון והפך לבית מגורים. כינויו - "בניין הבייגלמאכער" ניתן לו על שם מאפיית כעכים (ביידיש: בייגלמאכער - אופה כעכים) שפעלה בחזיתו הדרומית הפונה לכיכר צה"ל משנות ה-50 ועד שנת 1988. במסגרת התוכניות השונות לבניית קריית עיריית ירושלים, הייתה מחלוקת בדבר חשיבותו הארכיטקטונית של המבנה. במסגרת סקר שערך האדריכל דוד קרויאנקר הומלץ לשמר את המבנה, על אף שתוכנית ניב המליצה על הריסתו. לבסוף נבחרה דרך ביניים של הריסת המבנה, למעט חזית החנויות המערבית ששומרה ושולבה במבנה החדש שנבנה באתר. חזיתו הדרומית של המבנה נהרסה על מנת לאפשר בניית שער כניסה לחצר הפנימית של קריית העירייה, ולאפשר מעבר בין כיכר צה"ל לכיכר ספרא. דוד קרויאנקר, סיפור קריית העירייה, ירושלים, הוצאת אריאל, 1993. מדיה וקבצים בנושא בניין הבייגלמאכער בוויקישיתוף דוד קרויאנקר, בניין העירייה החדש של ירושלים מפה (באנגלית) 1903, הדפסת 1915 עם ציון המלון בשמו Feil's hotel, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
בניין החברה התנ"כית

בניין החברה התנ"כית הוא בניין היסטורי מתקופת המנדט המהווה כיום חלק מבנייני קריית עיריית ירושלים. הבניין נבנה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בתכנונו של האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי ובשיתוף האדריכל זולטן שמשון הרמט, כחלק מרצף מבני השלטון שנבנו בתקופה זו בחלקו הדרומי של רחוב יפו (יחד עם בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, בניין בנק לאומי ובניין הדואר המרכזי). בניין החברה התנ"כית נבנה בסמטת יוחנן מגוש חלב, למול גן העיר ולצד בניין עיריית ירושלים. בניין ארבע קומתי זה נבנה עבור החברה הבריטית המיסיונרית להפצת הנצרות. אבן הפינה למבנה הונחה בטקס רשמי ב-22 בדצמבר 1926 בנוכחות נשיא החברה התנכ"ית, הדוכס מקונוט, הנציב העליון הבריטי באותה עת, הרברט פלומר והאדריכל קליפורד הולידיי. טקס החנוכה הרשמי של הבניין נערך ב-10 באפריל 1928. הבניין עוצב בסגנון הבינלאומי - מבנה רבוע בעל קווים ישרים - אולם הולידיי שילב במבנה אלמנטים מקומיים ירושלמים ובהם כניסה מעוטרת בקרמיקה ארמנית, שמעליה כיפת נחושת. בגג המבנה עיצב הולידי שבכת "כיזאן" האופיינית לבתי העיר העתיקה (שבכה המאפשרת אוורור של מרפסת הגג מחד, ופרטיות מאידך). במסגרת תוכנית מנספלד עבור הקמת קריית עיריית ירושלים, הוצע להרוס מבנה זה, אולם תוכניות מאוחרות יותר, כגון תוכנית ניב, הכירה בחשיבותו ההיסטורית והארכיטקטונית, והמבנה שומר, ומשמש כיום חלק ממשרדי עיריית ירושלים. דוד קרויאנקר, סיפור קריית העירייה, ירושלים, הוצאת אריאל, 1993. מדיה וקבצים בנושא בניין החברה התנ"כית בוויקישיתוף
בייגלמאכר

האם התכוונתם ל... אופה כעכים (בייגלך) מרפא באמצעות כוסות רוח בניין הבייגלמאכער – בניין המהווה חלק מקריית עיריית ירושלים.
בית ברגהיים

בית ברגהיים (הקדמי והאחורי) הם שני מבנים המהווים כיום חלק מקריית עיריית ירושלים. מבנים אלה (אשר כונו גם "בניין דארוטי") נבנו בסמטת יוחנן מגוש חלב בשלהי המאה ה-19, למול גן העיר. המבנים נבנו כביתו הפרטי של הבנקאי והסוחר העשיר מלוויל פטר ברגהיים, שהיה יהודי מומר מגרמניה. המבנה הפנימי (בית ברגהיים האחורי) נבנה בראשית שנות ה-1870, והמבנה הקדמי נבנה בשנת 1880. מבנה דו קומתי זה שילב בנייה אירופאית האופיינית לגרמניה (גג רעפים עם עליית גג) עם בנייה ירושלמית טיפוסית (שערים וחלונות מקושתים בקומתו התחתונה). שער הכניסה למבנה עוטר באבן ראשה שעליה חקוק מגן דוד, ומשני צדי הפתח הוצבו ספסלי אבן (מצטבות) - מוטיב המאפיין בנייה מוסלמית בעיר העתיקה. בחלקה הצפוני של חזית המבנה הייתה חנות שהכניסה עליה הייתה מבעד שער קמור. מאחורי המבנה הקדמי הייתה חצר ובה בור מים ואורוות. המבנה הקדמי והאחורי היו מחוברים ביניהם בגשר עילי. אחרי מותו של ברגהיים ופשיטת הרגל של הבנק שלו נאלצה המשפחה למסור את בית ברגהיים ללורד ביוט. לאחר מכן הפך לחלק ממלון דה פראנס (Hotel de France) שפעל במקום. בשנות ה-20 של המאה ה-20 שימש המבנה כמשרדה של הנרייטה סאלד ולאחר מכן הפך למלון שנקרא מלון דארוטי (Darouti's Hotel). לאחר מלחמת העצמאות שימש המבנה כמעבדות של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. התוכניות השונות להקמת קריית עיריית ירושלים ובעיקר תוכניתו של האדריכל אלפרד מנספלד הציעה להרוס מבנה זה, אולם תוכנית ניב[דרושה הבהרה] התנגדה להריסה. המבנים הקדמיים והאחוריים שומרו וכיום מהווה חלק מקריית העירייה. הגשר בין המבנים נהרס. בית ברגהיים האחורי שער בית ברגהיים האחורי שלט הסבר המתאר את המבנה דוד קרויאנקר, סיפור קריית העירייה, ירושלים, הוצאת אריאל, 1993. גרונוולד, הבנקאות בירושלים בתקופה העות'מאנית, הרבעון לכלכלה, גיליון כ"ד, אפריל 1977
בניין הזואולוגיה

בניין הזואולוגיה הוא מבנה המהווה חלק מקריית עיריית ירושלים. המבנה נבנה בעשור האחרון של המאה ה-19 בסמטת יוחנן מגוש חלב, למול גן העיר. המבנה נבנה בסגנון אופייני לשלהי שלטונה של האימפריה העות'מאנית בירושלים. המבנה הוא תלת קומתי שבחזיתו שורת חנויות. שערי החנויות והחלונות של המבנה מקושתות. למבנה גג רעפים האופייני לבנייני התקופה (כנראה בשל השפעת הבנייה הטמפלרית בירושלים). המבנה נבנה במקורו למטרות מגורים ומסחר. בתקופת המנדט הבריטי שימש המבנה כבית חולים צבאי. לאחר מלחמת העצמאות שימש המבנה את מעבדות הזואולוגיה של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, שעברו לכאן בשל חסימת הגישה לקמפוס האוניברסיטה של הר הצופים, ומכאן שמו של המבנה. בין השנים 1988–1992 שכנו בבניין משרדי הרשות לפיתוח ירושלים, ומשרדי פרויקט הקמת קריית עיריית ירושלים (משרדי חברת מוריה, חברת רון הנדסה, ומשרדי המהנדס דן וינד). אמנם תוכנית מנספלד להקמת קריית עיריית ירושלים הציעה להרוס את המבנה (כמו גם את יתר המבנים ההיסטוריים באזור), על אף חשיבותו ההיסטורית והארכיטקטונית הפחותה הציעו תוכניות מאוחרות יותר (תוכנית השמשוני ותוכנית ניב) דווקא לשמר את המבנה, והוא אכן שומר והפך לחלק ממבני קיריית העירייה. ערך מורחב – קריית עיריית ירושלים במסגרת השיפוץ של המבנה נפתחו חזיתות החנויות, אשר נסתמו באבנים בעת שעבר המבנה לידי האוניברסיטה העברית, והושבה להם מטרתן המקורית. דוד קרויאנקר, סיפור קריית העירייה, ירושלים, הוצאת אריאל, 1993.
בניין הקונסוליה הצרפתית

בניין הקונסוליה הצרפתית (המכונה גם בית סיטון) הוא בניין שהיה ממוקם בסמטת יוחנן מגוש חלב בירושלים, למול גן העיר. הבניין, שנבנה בסוף המאה ה-19, נהרס ב-1989 במסגרת ההחלטה להקים את כיכר ספרא - כיכר עירונית גדולה במרכז קריית עיריית ירושלים. בנייו זה, המופיע במפת ירושלים של וילסון משנת 1864, שימש את הקונסוליה הצרפתית בירושלים, והיווה חלק מהמתחם הצרפתי בירושלים. בעת הקמתו היה הבית בן קומה אחת, שחזיתו שורה של חמש קשתות. בשלהי המאה ה-19 נוספה לבניין עליית גג האופיינית לבנייה אירופאית, בדומה לזו של בית ברגהיים). בראשית המאה ה-20 החליטה הקונסוליה הצרפתית להרחיב בשנית את הבניין ולבנות לו קומה שנייה. במסגרת עבודות ההרחבה נהרסה עליית הגג, ונוספה קומה שנייה שנבנתה בסגנון מנדטורי האופייני לירושלים (הסגנון הבינלאומי כשהוא מצופה אבן בסיתות המכונה "אבן ירושלמית"). בשנת 1930 עזבה הקונסוליה את מעונה זה ועברה לבניין חדש שנבנה במיוחד עבורה ברחוב אמיל בוטה, ובית הקונסוליה הישן הפך לבית יולדות. השם "בית סיטון" ניתן לו באמצע המאה ה-20, על שם בעלי הבניין. אף שבמסגרת תוכנית ניב להקמת קריית עיריית ירושלים הוחלט לשמר את הבניין, המליץ האדריכל דוד קרויאנקר בשנת 1988 להרוס אותו על מנת לאפשר הקמת רחבה עירונית גדולה ופתוחה בין בניין מועצת העיר החדש לבין גן דניאל. הבניין נהרס ב-21 בספטמבר 1989, על אף התנגדות החברה להגנת הטבע והמועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות שטענו כי המבנה הוא בעל ערך היסטורי ואין להרסו. בתרשים זה ניתן לראות כיצד הייתה נראית הכיכר אילו לא נהרס בית הקונסוליה: דוד קרויאנקר, סיפור קריית העירייה, ירושלים, הוצאת אריאל, 1993.