laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עיטורי הצבא הרומי

עיטורי הצבא הרומי (בלטינית: Dona Militaria) היו מספר עיטורים שהוענקו לחיילי הצבא הרומי שהצטיינו בשדה הקרב בתקופת הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית. הכתרים היו מערכת העיטורים הגבוהה ביותר של הצבא הרומי והוענקו לחיילים שביצעו פעולות יוצאות דופן בחשיבותן בשדה הקרב. כתר המצור (לטינית: Corona Obsidionalis) היה העיטור הגבוה ביותר שחייל רומי יכול היה לקבל. הכתר היה עשוי מחומרים שנלקחו משדה הקרב כגון דשא, פרחים או עלים. מהבודדים שזכו בכתר זה מוכרים פאביוס מאקסימוס, לאחר סילוק חניבעל מאיטליה, לוקיוס קורנליוס סולה בקרב נולה, קווינטוס סרטוריוס, פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס ואוגוסטוס קיסר. כתר המצור הוענק רק למפקדי צבא שבשעת מצור שברו את המצור על צבאם ובכך הצילו אותו מהשמדה. הכתר האזרחי (לטינית: Corona Civica) היה העיטור השני בחשיבותו בצבא הרומי. הכתר הוענק לחייל שהציל את חייו של חייל אחר בשדה הקרב. בין המפורסמים שזכו בעיטור ניתן למנות את יוליוס קיסר. כמו כן, אוגוסטוס קיסר זכה גם בעיטור זה (בנוסף לכתר המצור). לאחר הרפורמות החוקתיות של לוקיוס קורנליוס סולה, חייל שזכה בכתר היה זכאי להיכנס לסנאט, ועל כל הסנאטורים היה לקום לכבודו. החייל המעוטר היה חייב לענוד את הכתר בכינוס ציבורי וחלה חובה להריע לו, אפילו על ידי בכירים ממנו. כמו כן, המעוטר, אביו וסבו היו פטורים מקיום חובותיהם האזרחיות. הכתר היה עשוי מעלי אלון. הכתר הימי (לטינית: Corona Navalis) היה עיטור שהוענק למלח הראשון שעלה על ספינת אויב ולמפקדי הצי הרומי על השמדת צי האויב. האדם הראשון שהכתר הוענק לו היה מרקוס ויפסניוס אגריפה בזכות ניצחונו על ציו של סקסטוס פומפיוס. הכתר היה עשוי מזהב. כתר החומה (לטינית: Corona Muralis) היה עיטור שהוענק לחייל הרומי הראשון שטיפס על חומה של עיר נצורה והניף את הנס הרומי. בגלל יוקרתו הרבה הכתר הוענק רק אחרי חקירה שאימתה את נכונות הטענות של המועמד. הכתר היה עשוי מזהב ועוצב בצורת צריחים. כתר הזהב (לטינית: Corona Aurea) היה עיטור שהוענק לחייל רומי שהרג אויב בשדה הקרב ושמר על עמדתו במהלך הקרב. הכתר היה עשוי מזהב. כתר האומץ (לטינית: Corona Vallaris) היה עיטור שהוענק לחייל רומי שהיה הראשון להיכנס למחנה האויב. הכתר היה עשוי מזהב. כתר הניצחון (לטינית: Corona Triumphalis) היה עיטור שהוענק למפקדי צבא רומים בזמן עריכת טריומף. במהלך המצעד נענד כתר עשוי מעלים, אולם הייתה קיימת לכתר גם גרסה מזהב משובץ ביהלומים. לא היה נהוג לענוד את הגרסה מזהב. כתר התשואה (לטינית: Corona Ovalis) היה עיטור שהוענק למפקדי הצבא הרומי שהשיגו ניצחון במלחמה שלא הוכרזה, כנגד אויב נחות או כנגד אויב שנחשב על פי חוקי המלחמה לפושע (לדוגמה שודדי ים), כאשר שהניצחון הושג בקלות ובלי שפיכות דמים רבה. הכתר היה עשוי מעלי הדס. האותות היו עיטורים בעלי חשיבות משנית מהכתרים, הם הוענקו לחיילים מצטיינים על ידי מפקדיהם בסיום הקרבות. פאלרה (לטינית: Phalera) היה עיטור בצורת דיסק העשוי מזהב, כסף או ברונזה שנלבש על המדים, על העיטור בדרך כלל היו מוטבעות פניו של הקיסר או אישיות חשובה אחרת. הסטה פורה (לטינית: Hasta Pura) היה עיטור בצורת חנית מזהב, ללא חוד הברזל (ומכאן שמה בלטינית, "חנית טהורה", כלומר ללא ברזל). טורקווס (לטינית: Torques) היה עיטור בצורת שרשרת מזהב. גביע שהוענק לחייל שהרג אויב שלא במסגרת שדה הקרב.
גבריאל לאמה

גבריאל לאמה (בצרפתית: Gabriel Lamé;‏ 22 ביולי 1795 – 1 במאי 1870) היה מתמטיקאי ומהנדס צרפתי. גבריאל לאמה נולד בעיר טור. עסק בחקר מערכות קואורדינטות עקומות (Curvilinear coordinates) ועקומות דמויות אליפסה הידועות היום כעקומות לאמה. בנוסף, עסק בנושאים בתורת המספרים ובין היתר הוכיח מקרה פרטי של המשפט האחרון של פרמה. לאחר מכן, ניסה להוכיח את המשפט במלואו, אך שגה בהוכחה. לאמה אף עסק בבעיות של חוזק חומרים כמו יציבות של מבני קשתות וגשרים תלויים והרבה לעסוק בתורת האלסטיות. עסק גם בבעיות של מעבר חום. השתמש בקואורדינטות עקומות כדי להמיר משוואות לפלס למערכת קואורדינטות אליפסואידיות. לאמה סיים את הלימודים בבית הספר אקול פוליטקניק בשנת 1818 ואת בית הספר ההנדסי למכרות בשנת 1820. הוא נבחר למשימת סיוע יחד עם קלפרון ברוסיה ולימד במכון הנדסי בסנקט פטרבורג מתמטיקה שימושית ופיזיקה. ברוסיה עסק גם בתכנון מבנים מיוחדים ובהם גשרים תלויים. בשנת 1824 תכנן ובנה מכשיר הידראולי לבדיקת חוזק המתיחה של ברזל ששימש ברוסיה לבניית מבנים. לאמה שם לב שבערך בשני שלישים מהחוזק המרבי של החומר, נוצרת בדגם מתיחה מהירה - כניעה ואחרי נקודת הכניעה נוצר צוואר בדגם שממשיכים להעמיס. תוצאות אלה של מבחן המתיחה שמשו כנתוני תכנון והוזכרו בספרים של חוזק חומרים. יחד עם קלפרון כתב לאמה סיכום בתורת האלסטיות של משוואות שיווי המשקל שהיו ידועות עד זמנו מהעבודות של נאוויה ושל קושי, לשימוש בפתרון בעיות של אלסטיות. הצגת המשוואות הייתה בתוספת שימושים מעשיים. הם השתמשו בקבוע אלסטי אחד אותו ניתן למצוא במבחן המתיחה. הסיכום כלל גם נוסחאות חישוב עובי דופן של גוף גלילי תחת לחץ כלשהו והראו שמדובר במאמץ דו־ממדי. הם בחנו גם בעיות של פיתול ומאמצים בגוף כדורי בלחץ פנימי או חיצוני. הם פתרו גם בעיות מורכבות כמו גלילים אינסופיים וגופים בין משטחים אין סופיים. המסמך סיכם את הידע התאורטי הקשור למעוות אלסטי. הם עשו זאת בצורה ברורה ופשוטה למהנדסים. לאמה חזר לצרפת בשנת 1831, כאשר הורעו היחסים בין רוסיה לבין צרפת. תחילה היה מעורב בנושא מסילות הברזל אך במהרה הצטרף לסגל בית הספר אקול פוליטקניק כפרופסור לפיזיקה, שם לימד עד שנת 1844. בשנת 1843 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים. בשנת 1837 פרסם בכתב את ההרצאות שלו בקורס בפיזיקה ובשנת 1852 יצא לאור ספרו בנושא האלסטיות. היה זה הספר הראשון שנכתב בתורת האלסטיות. לאמה דן בשימוש באלסטיות בהתייחס לאופטיקה, מצא את הקשר בין מאמץ לבין מעוות, עסק בבעיות של רעידות ותנועה של מיתרים, ממברנות ומוטות וכן בהתקדמות גלים בתווך אלסטי. פיתח ביטויים כלליים בתורת האלסטיות לאנרגיית המעוות, תאוריה שקלפרון החל לעסוק בה לפניו אבל לא הייתה מוכרת עד שלאמה פרסם אותה. בשנת 1850 היה לאמה לפרופסור בסורבון. בשנת 1854 פרסם ספר ובו פתרון למעוותים של מעטפות כדוריות ובשנת 1859 ספר בנושא קואורדינטות קורבילינאריות והשימושים שלהם במכניקה, חום ותורת האלסטיות. הוא חדל ללמד בשנת 1863 עקב בריאות לקויה. לאמה נפטר בשנת 1870 בפריז. קבועי לאמה J. Allard: Notes on squares and cubes. In: Mathematical Magazine. 37/1964, S. 210-214. N. T. Gridgeman: Lamé Ovals. In: The Mathematical Gazette. 54/1970, S. 31-37. Stephen P. Timoshenko, History of Strength of Materials, Dover Publications INC, N.Y. מדיה וקבצים בנושא גבריאל לאמה בוויקישיתוף גבריאל לאמה, באתר MacTutor (באנגלית) גבריאל לאמה - סיכום חיים גבריאל לאמה, אוניברסיטת ברקלי סופר אליפסה בניית סופר אליפסה סופר אליפסואיד גבריאל לאמה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
כנסיית סנט אסטאש

כנסיית סנט אסטאש (בצרפתית: L'église Saint-Eustache) היא כנסייה שנבנתה בין השנים 1532–1637 ונמצאת ברובע הראשון של פריז. כנסיית סנט אסטאש, רבת ההוד ואחת היפות ביותר בפריז, ניצבת מצפון למשטח דשא רחב ידיים שמעל פורום לה אל, אזור בו התקיים עד שנת 1969 שוק האוכל הסיטונאי הראשי של פריז (לה אל). מצפון לכנסייה עולה רחוב מונטורגיי (rue Montorgueuil), המפורסם בחנויות המזון ובאווירה הכפרית שבו. הכנסייה, למרות שנבנתה בתקופת הרנסאנס, בנויה ברובה בסגנון המזכיר אדריכלות גותית ומוקפת תמיכות דואות אותן ניתן לראות מבחוץ. לעומת זאת, החזית המערבית, שנוספה באמצע המאה ה-18, נבנתה בסגנון הקלאסי. בתוך הכנסייה ישנם קמרונות מרשימים בחלק המזרחי, אך רוב העיטורים הם בסגנון רנסאנס ובסגנון נאו-קלאסי. שמה הטוב של הכנסייה הביא לבחירתה כאתר טקס הקומוניון של לואי הארבעה עשר הצעיר. מוצרט בחר גם הוא במקום הקדוש לטקס קבורת אמו. בין האנשים המפורסמים שהוטבלו בינקותם בכנסייה ניתן למנות את הקרדינל רישלייה, ז'אן אנטואנט פואסון (Jeanne-Antoinette Poisson, הלא היא מאדאם דה פומפדור), וכן את מולייר, שגם התחתן בכנסייה כשני עשורים לאחר הטבלתו בה. באתר זה, שהיה ידוע במוצרי המזון מכל הסוגים שנמכרים בו, נבנתה כנסייה קהילתית בשנת 1223, הודות לאדם בשם אלֶה (Alais), שהשיג את המימון לבנייתה על ידי הטלת מיסים על סלי הדגים שנמכרו בסמוך. אלה בנה בית תפילה שהוקדש לקדושה המעונה אנייס. בניית המבנה הנוכחי החלה בשנת 1532. רנה בנואה (René Benoist), שהיה הכומר של כנסיית סנט אסטאש בשנת 1569, זכה להשפעה רבה בקהילתו ואף כונה "האפיפיור של לה-האל". בשנת 1578 הצליח לגייס כספים לשם השלמת בניית כנסייתו, בעזרת עצומה שהדפיס ופרסם. בתקופתו הושלמו חלקים גדולים מאולם התווך וכן מספר רב של חלונות. ואולם, העבודה על הכנסייה מעולם לא הגיעה לסיומה; בנייתו של מגדל בצד שמאל של הכנסייה (ראו תצלום) הופסקה באחת ולא הושלמה. הכנסייה הוקדשה לאֶוּסטאכיוס הקדוש, גנרל רומאי וקדוש מעונה שהועלה על המוקד יחד עם משפחתו במאה השנייה לספירה, לאחר שהמיר את דתו לנצרות. בעת המהפכה הצרפתית חוללה ונבזזה הכנסייה, כמרבית הכנסיות באותה תקופה, ושימשה זמן מה כאסם. עם זאת, כמה ציורים מרשימים שצייר רובנס בשנת 1611, ובהם "התלמידים באמאוס" (Disciples d'Emmaüs) עדיין מעטרים את הכנסייה כיום. מעל לכניסה המערבית מצוי עוגב עצום-ממדים, בן 101 קלידים ו-8,000 צינורות. זהו העוגב השלישי בגודלו בצרפת, לאחר העוגב בקתדרלת נוטרדאם של פריז (107 קלידים) וזה של כנסיית סן-סולפיס (102 קלידים). הכנסייה מחזיקה בעוגב מאז המאה ה-16, אך הוא שונה, שופץ ושודרג במשך השנים. העוגב שופץ לאחרונה בשנת 1989 על ידי יצרן העוגבים ההולנדי, ואן דן הבל (Van Den Heuvel). העוגב נחשב לאחד הטובים והיוקרתיים ביותר בעולם כיום, בין השאר בזכות נגן העוגב המפורסם של הכנסייה מאז 1963, המלחין ז'אן גיו (Jean Guillou). בכל קיץ מתקיימים במקום קונצרטים לעוגב. מדיה וקבצים בנושא כנסיית סנט אסטאש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית סנט אסטאש(בצרפתית) כנסיית סנט אסטאש, ברשת החברתית פייסבוק כנסיית סנט אסטאש, ברשת החברתית אינסטגרם כנסיית סנט אסטאש, סרטונים בערוץ היוטיוב פעילויות הקשורות לעוגב של הכנסייה (בצרפתית) L'ARGOS : Association pour le Rayonnement des Grandes Orgues de l'Eglise Saint-Eustache
מחית

מְחִית (פִּירֶה, מצרפתית: Purée) היא מאכל המתקבל ממעיכת ירקות מבושלים או פירות. המחית הנפוצה בישראל היא מחית תפוחי אדמה, המוגשת לרוב כתוספת למנה בשרית; מנה פופולרית היא שניצל עם מחית תפוחי אדמה. מחית תפוחי אדמה משמשת גם למילוי בורקס ובלינצ'ס. מחיות מירקות אחרים, כגון בטטה, אפונה, תרד ובזיליקום, מוגשות כשלעצמן או כתוספת למאכלים אחרים. להכנת מחית מבשלים את הירק במים, לרוב מומלחים, ולאחר מכן מועכים אותו באמצעות ממחה חשמלי, ממעך או באמצעות מזלג. ייתכנו דרגות מעיכה שונות, אולם הטעם משתפר כאשר המחית אינה גושית מדי או נוזלית מדי. לשיפור הטעם יש המוסיפים בעת הבישול או המעיכה תבלינים כגון פלפל שחור, מוצרי חלב כגון חלב, גבינות, חמאה, שמנת או שמן צמחי. קיימות גם מחיות פרי, כגון ערמונים, בננות, אגסים או מנגו, המשמשות חומר גלם לקינוחים שונים. מאכל מפירות שרוסקו נקרא רסק, למשל "רסק תפוחי עץ" או "רסק עגבניות". מחיות ירק, פרי ובשר משמשות כמזון תינוקות החל מגיל חצי שנה לערך, כאשר התינוק עובר בהדרגה ממזון נוזלי בלבד (חלב אם, או תרכובת מזון לתינוקות) למזון מוצק. ניתן להכינן בבית, או לרכשן ארוזות בצנצנות המותאמות בתכולתן ובנפח המזון שבהן לשלבי התפתחות שונים של התינוק. במטבח הפרסי מרק "גושטה-קובידה" ("בשר דפוק") מוגש כשלצידו מחית בשר וירקות שבושלו בו. סקורדליה היא סוג של מחית במטבח היווני. מתכונים מאתר ynet: יעל גרטי, מועכים - המדריך המלא להכנת פירה תפוחי אדמה, באתר ynet, 14 במאי 2008 פירה תפוחי אדמה מושקע - אוכל - ynet / אורלי פלאי-ברונשטיין ואבי שטייניץ, מתוך הספר "ששת", באתר ynet עידית חייט, המדריך להכנת פירה, באתר ynet, 16 בפברואר 2015 מחית ארטישוק ירושלמי, באתר הצמחונות הישראלי רפי אהרונוביץ, מחית תפוחי אדמה וחזרת לבנה, מאתר "אכול ושתה" מחית גזר של גרבר מורדת מהמדפים(הקישור אינו פעיל), באתר וואלה
חוות הקסמים (סרט, 2006)

חוות הקסמים (באנגלית: Charlotte's Web) הוא סרט קולנוע אמריקאי מונפש מ-2006 שמבוסס על ספרו של א. ב. וייט באותו השם. הסרט הוא חידוש לסרט המצויר הקלאסי מ-1973. בישראל הסרט עלה לאקרנים גם בגרסה מדובבת לעברית ב-2007. וילבור החזיר חושש מסוף העונה, כי הוא מאמין שבה הוא יסיים את דרכו בתור מעדן בארוחת הערב, ולכן רוקם מזימה ביחד עם שרלוט העכבישה על מנת לוודא שדבר זה לא יקרה לעולם. דקוטה פנינג – פרן סם שפרד – המספר (דיבוב באנגלית) דומיניק סקוט קיי – וילבור (דיבוב באנגלית) ג'וליה רוברטס – שרלוט (דיבוב באנגלית) אופרה וינפרי – גאסי (דיבוב באנגלית) קתי בייטס – ביטצי (דיבוב באנגלית) רוברט רדפורד – איקה (דיבוב באנגלית) סטיב בושמי – טמפלטון (דיבוב באנגלית) ג'ון קליז – סמואל (דיבוב באנגלית) תומאס היידן צ'רץ – ברוקס (דיבוב באנגלית) מדיה וקבצים בנושא חוות הקסמים בוויקישיתוף "חוות הקסמים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חוות הקסמים", באתר נטפליקס "חוות הקסמים", באתר AllMovie (באנגלית) "חוות הקסמים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "חוות הקסמים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "חוות הקסמים", באתר Metacritic (באנגלית) "חוות הקסמים", באתר אידיבי "חוות הקסמים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) חוות הקסמים, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פסטרמה

פָּסְטרַמָה היא מוצר בשר מעושן, המוגש קר או חם ופרוס. ברוב העולם מכינים פסטרמה מבשר בקר. בישראל רווחת פסטרמה דלת שומן מבשר הודו ומבשר עוף. להכנת פסטרמה כובשים נתח בשר במשרה של מי מלח ולאחר מכן מייבשים אותו, מתבלים בעשבי תיבול ותבלינים שונים כשום, פלפל שחור, פפריקה, מיורן ואחרים, ולאחר מכן מעושן הנתח. פרט לשימוש בפלפל ובעישון, התהליך דומה למדי לתהליך הכנת קורנד ביף. במטבח האמריקאי, המטבח הבריטי והמטבח היהודי נהוג להשתמש בחזה בקר, אשר מבושל בין שלב הכבישה לייבוש. שלא כמו בסגנון היהודי והאמריקאי, הדוגל בשימוש בבשר בקר שמן מהחזה, במסורת הרומנית רווח השימוש בבשר כבש או חזיר. פסטרמה מוגשת לרוב בפרוסות קרות כמילוי לכריכים. המסורת של ה"דלי'ס" הניו יורקיים היהודיים דוגלת בהגשת הפסטרמה חמה בכריכי לחם שיפון עם סלט קולסלו ורוטב רוסי המכיל חזרת, מיונז, צלפים ופלפלים. מקור שם המאכל כפי הנראה בטורקית, שכן שפות בלקניות רבות כרומנית ובולגרית כוללות מילה זו. מהן הגיעה המילה ליידיש (פּאַסטראָמע) ורוסית, והתגלגלה לארצות הברית ולשפה האנגלית על ידי המהגרים היהודים מרומניה שהביאוה עמם בסוף המאה ה-19. המילון הגסטרונומי ליידיש של ד"ר מ. שכטר והמילון האטימולוגי הרשמי לרומנית (Dicţionarul explicativ al limbii române) מגדירים שורשי מילה זו ב"בסטירמה" הטורקית ("בשר כבוש" בטורקית), ואכן קיים במזרח התיכון ובארמניה מאכל דומה הקרוי "בסטורמה". האזכורים הראשונים של "פסטרמי" באנגלית הם אודות חנות בבעלות יהודית המוכרת את המוצר בעיר ניו יורק ב-1887.
10,000 Days

10,000 Days (בתרגום מאנגלית: 10,000 ימים), הוא אלבומה הרביעי של להקת המטאל טול. האלבום הוקלט בין אוגוסט לדצמבר 2005, ויצא ב-28 באפריל 2006, לאירופה ולשאר האזורים בעולם באיחור של מספר ימים. הסולן מיינארד ג'יימס קינן הסביר בראיון שמקור השם נבע מאימו המנוחה שלקתה בשבץ ועקב כך הפכה למשותקת בכיסא גלגלים, הזמן שחלף בין השבץ ועד מועד מותה הוא 27 שנים, בערך 10,000 ימים. השירים השלישי והרביעי (Wings for Marie, 10,000 days) המוגדרים כחלקים, מוקדשים לאימו. בסך הכול האלבום זכה לביקורות טובות על היכולת המוזיקלית של הלהקה, מעריצים רבים הגדירו את האלבום כ"תאהב או תשנא" עקב שינוי די בולט באופי האלבום בהשוואה לאלבומיה הקודמים של הלהקה. השיר "Vicarious" היה מועמד לפרס גראמי והאלבום זכה בגראמי בקטגוריית ההקלטה הטובה ביותר. מיינארד ג'יימס קינן - סולן אדם ג'ונס - גיטרה, סיטאר ג'סטין צ'נסלור - גיטרה באס דני קארי - תופים וכלי הקשה אתר האינטרנט הרשמי של טול (באנגלית) מידע על האלבום 10,000 Days באתר MusicBrainz מידע על האלבום 10,000 Days באתר AllMusic האלבום 10,000 Days באתר Discogs האלבום 10,000 Days באתר ספוטיפיי האלבום 10,000 Days באתר דיזר האלבום 10,000 Days באתר אפל מיוזיק האלבום 10,000 Days באתר טיידל האלבום 10,000 Days באתר יוטיוב
מוס

המונח "קציפה" מפנה לכאן. לערך העוסק במרנג, ראו מקצפת. במגדנאות, מוּס (בצרפתית: Mousse) או קְצִיפָה הוא סוג של קרם המוגש לרוב כקינוח. מוס עשוי לרוב מביצה וחלב או שמנת בשילוב של טעמים נוספים. כאשר מדובר בקינוח, הטעמים מתוקים ונפוצים שילובים של פירות או שוקולד במוס. כאשר מדובר במנות ראשונות או עיקריות, המוס נעשה בשילוב של מוצרי מזון אחרים כגון פירות (כגון אבוקדו) ואף בשרים או דגים, למשל מוס סלמון. הכנת המוס מתבצעת על ידי הקצפת הביצים והשמנת בנפרד והוספתם יחד בהליך המכונה "קיפול" (בניגוד לערבוב). פעולה זו שומרת על מרקמו הקרמי והאוורירי של המוס. לרוב מוס מוגש קר או בטמפרטורת חדר. הידוע בסוגי המוס הוא מוס השוקולד, שהפך פופולרי בשנות ה-60 של המאה ה-20. בשל השימוש בביצים לא מבושלות בהכנת המוס, הכנה לא זהירה או שמירת המוס בצורה לא נאותה יכולה להביא להרעלת מזון הנגרמת בשל חיידק הסלמונלה, לכן כדי למנוע זאת, במקרים רבים מפסטרים את הביצים המשמשות למוס. עוגת מוס שוקולד ואגוזי לוז מוס שוקולד לבן ברוטב ריבס מוס שוקולד עם קצפת ופירורי שוקולד עוגת מוס שוקולד בצורת לב קרם בוואריה מוס שוקולד מדיה וקבצים בנושא מוס בוויקישיתוף קְצִיפָה, מוס- מאכלים לחג משנת תרע"ב (1912), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏23 באפריל 2017 מוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מילים טעימות, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏29 בינואר 2012
קרם בוואריה

קרם בוואריה (בצרפתית: Crème bavaroise) הוא שמו של קינוח קרמי ממקור צרפתי, הקרוי על שם מדינת בוואריה שבגרמניה. קינוח זה מבוסס על קינוח בווארי מסורתי העשוי מקרם המקורר בתבנית ונהפך על צלחת הגשה. ניתן לעשות שימוש בקרם זה למילוי סופגניות או כחלק מהקינוח שארלוט. בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה קרם בוואריה קינוח אופנתי במסעדות ישראליות. בישראל קיימת גם גרסה תעשייתית שלו - אבקה להכנה מהירה של הקרם. מדיה וקבצים בנושא קרם בוואריה בוויקישיתוף קרם בוואריה, מאתר "שום, פלפל ושמן זית" קרם בוואריה וניל - מתכון בסיסי, מאתר "השולחן" קרם בוואריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אינס שילת ינאי‏, נוסטלגיה במיטבה: קרם בוואריה אמיתי, באתר וואלה, 6 במאי 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אשכנז (דמות מקראית)

אַשְׁכְּנַז, דמות מקראית, היה בנו הראשון של גומר בן יפת ונינו של נֹחַ (בראשית י' 2–3). לפי מסורות קדומות, העיר רג'ו די קלבריה בדרום איטליה נוסדה על ידי אַשְׁכְּנַז[דרוש מקור]. על הגעתם של יהודים לעיר כתבו יוסף בן מתתיהו והירונימוס. בספר ירמיהו נזכרת ממלכה בשם אשכנז כעם הקרוב למני ואררט, אבל אין לדעת מי הוא "עם אשכנז" ובאיזה אזור ישב: שְׂאוּ-נֵס בָּאָרֶץ, תִּקְעוּ שׁוֹפָר בַּגּוֹיִם קַדְּשׁוּ עָלֶיהָ גּוֹיִם--הַשְׁמִיעוּ עָלֶיהָ מַמְלְכוֹת אֲרָרַט, מִנִּי וְאַשְׁכְּנָז; פִּקְדוּ עָלֶיהָ טִפְסָר, הַעֲלוּ-סוּס כְּיֶלֶק סָמָר. — ספר ירמיהו, פרק נ"א, פסוק כ"ז בתעודות האשוריות מימי אסרחדון (אשר מלך בין השנים 681 ו-668 לפנה"ס) נזכר השם אשכנז אבל לא נאמר שם היכן היה מיקומו. יש סברה שמדובר בסקיתים אשר נקראו באשורית אישגוזה. שמואל קרויס, "השמות אשכנז וספרד", תרביץ ג' (ד'), תמוז תרצ"ב, עמ' 423–435 האנציקלופדיה העברית, הערך "סקיתים", חיים תדמור
מערוך

מערוך הוא כלי מטבח המשמש לעיבוד מזון, ובעיקר לרידוד בצק. המערוך הוא מוט בעל צורה גלילית מוארכת, עוביו לרוב בין 7–10 ס"מ ובשני קצותיו ידיות להחזקתו. קיימים מערוכים קטנים המשמשים לרידוד בצק באמצעות יד אחת. עוביים של אלה בין 2–3 ס"מ ואין להם ידיות. מקור המילה מערוך במשנה: "וכן המערוך טמא" (כלים טו, ב). שם זה ניתן לו מכיוון שהכלי משמש לעריכת בצק, כלומר לסידורו על משטח כלשהו ולרידודו. המערוכים עשויים לרוב מעץ, אך גם מזכוכית, פלדה, שיש, פלסטיק וסיליקון. ישנם מערוכים חלולים - כאשר אל החלל במרכזם מכניסים מים חמים או קרים על מנת להקל על רידוד סוגי מזון שונים. נהוג לשמור מערוכים העשויים שיש במקרר על מנת לשמור על טמפרטורה נמוכה של המערוך, דבר המקל על רידוד הבצק. מערוכי פלסטיק או עץ קטנים משמשים לעבודות אומנות עם חרס, פלסטלינה ובצק משחק. לרידוד חימר פולימרי (כמו פימו) משתמשים במערוך אקרילי, כיוון שמערוך פלסטיק או עץ נדבק לחומר. בתרבות הפופולרית, משמש המערוך (בדומה למטאטא) כלי נשק של עקרות הבית וכן נעשה בו שימוש רב בסרטי הנפשה. בתרגום לעברית של הסיפור "המאבד עצמו לדעת" של שלום עליכם[דרושה הבהרה], המערוך מופיע כ״מעגילה״: "ממחרת הפורים יפתח בית מאפה המצות ההוא, ואור חדש יהל על נשי מאזפּבקה, בתולותיה, עניותיה ויתומותיה, כי הבית פתוח לרווחה, וכל מבקשי עבודה וכוח ידיו אתו אל הבית ההוא יבוא ובא על שכרו. אם החפץ לא יחסר לך, בת מאזפּבקה לבשי הסינר, קחי מעגילה, וקומי לכי לך אל יהושע-השל הקבלן, שם תשׂתכרי, ושם ינוח לך!" אבי שקרל, נורית בינשטוק, כך תכינו פסטה בבית (כולל תיאור מערוך מיוחד), מגזין את
דני רום

המונח "דניאל רום" מפנה לכאן. לערך העוסק בכדורסלן ישראלי-רוסי, ראו פאבל ספירידיונוב. דני שמולביץ' (שמילו) רום (29 בנובמבר 1940 – 18 בינואר 2021) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ במדי מכבי חיפה ונבחרת ישראל. בגיל 17 עלה לקבוצת הבוגרים של מכבי חיפה, ושיחק לראשונה במדיה נגד מכבי יפו ב-4 בינואר 1958. רום, "שחקן כלבו" שבנוסף להיותו חלוץ מוכשר שיחק בתפקידים רבים על המגרש, היה אחד השחקנים המהירים בישראל באותה תקופה ובעל נגיחות מצוינות. בגיל 19 זומן לראשונה לנבחרת ישראל, והופעת הבכורה שלו הייתה ב-27 בנובמבר 1960 מול נבחרת קפריסין. היה שותף לזכייתה של מכבי חיפה בגביע המדינה ב-1962. רום היה שותף גם להישג השיא של נבחרת ישראל, העפלתה למונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, ובטורניר פתח בהרכב במשחק מול אורוגוואי, ומול איטליה נכנס כמחליף עם פתיחת המחצית השנייה. לאחר המונדיאל פרש ממשחק, אך חזר בו בשנת 1971 כדי לשחק בחצי גמר גביע המדינה, בו כבש, ובגמר, בו הפסידה הקבוצה להכח רמת גן. בעונת 1972/1973 חזר שנית למשחק פעיל, והציל את מכבי חיפה מירידה לליגת המשנה. רום, שכבש 78 שערים לזכות מכבי חיפה בליגה ב-283 הופעות ו-20 שערים בגביע ב-43 הופעות, היה מלך השערים של מכבי חיפה עד אשר זאהי ארמלי עקף אותו בשנת 1989. עם זאת, בנבחרת לא כבש אף שער ב-29 הופעותיו. רום היה גרוש בשנית ואב לאיש יחסי הציבור והעיתונאי ברק רום. היה נשוי לרכילאית ציפי רום וללאה רום. רום נפטר ב-18 בינואר 2021 לאחר שסבל מדמנציה בשנותיו האחרונות. דני רום, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל דני רום, באתר Transfermarkt דני רום, באתר National Football Teams דני רום, באתר FootballDatabase.eu עמוד השחקן של דניאל שמילוביץ באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל עמוד השחקן(הקישור אינו פעיל) באתר הרשמי של מכבי חיפה חגית הורנשטיין, דני (שמילו) רום, כוכב העבר של מכבי חיפה, הלך לעולמו, באתר כלבו חיפה והקריות, 18 בינואר 2021
מגררת

מִגרֶרֶת (נקראת גם: מַגְרֶדֶת, פֻּמְפִּיָּה) היא כלי מטבח שמטרתו גירור מוצרי מזון לרצועות או ריסוקם לרסק. המגררת עשויה לרוב נירוסטה (אף שישנן מגררות פלסטיק) ועל דפנותיה בליטות ששפתיהן חדות המשמשות לחיתוך, ובצמוד להן נקבים שדרכם עוברות פיסות המזון החתוך. המגררת מיוצרת בגדלים שונים: המגררות הגדולות משמשות להכנת המזון, והקטנות משמשות בעיקר בעת הגשת המזון, כגון מגררת לגירור גבינה מעל פסטה. מגררות משמשות לגירור גבינות וירקות לצורך הכנת פשטידות, לביבות וסלטים (כמו סלט גזר או סלט קולסלאו); לגירור קליפת לימון, תפוז או אגוז מוסקט על מנת לאפשר שימוש במעטפת החיצונית של הקליפה לצורכי תיבול; לגירור שבבי שוקולד המיועדים לקישוט קינוחים, וכן לריסוק עגבניות (המשמש לתיבולו או לאכילה כתוספת למלאווח). כיום מעבד המזון החשמלי מחליף את המגררת ברבים מתפקידי הקיצוץ, בעיקר כשנדרש עיבוד של כמות מזון גדולה. יש המעדיפים את המגררת על פניו כשנדרש מרקם מדויק, כדי להימנע מקיצוץ יתר. מגרדה
פיקרדי

פיקרדי או פיקרדיה (בצרפתית: Picardie, באנגלית: Picardy) היה אחד מעשרים ושבעה חבלי צרפת על פי החלוקה המנהלית שנהגה בה עד לסוף 2015. משנת 2016 הוא כלול בחבל החדש או-דה-פראנס. הוא ממוקם בחלקה הצפוני של צרפת. בירתו הייתה העיר אמיין (צרפתית: Amiens). חבל הארץ המודרני של פיקרדי הוא נרחב יותר מהפרובינציה ההיסטורית של פיקרדי. חלקו הדרומי של מחוז אן (Aisne) ורוב מחוז אואז (Oise) היו מבחינה היסטורית חלק מפרובינציית איל-דה-פראנס, בעוד שמחוז הסום וחלקו הדרומי של מחוז אן היוו את הפרובינציה של פיקרדי גופא. משום שפיקרדי ההיסטורית הייתה קטנה מכדי להפוך לחבל ארץ, החליטה הממשלה הצרפתית לאחדה עם צפון איל-דה-פראנס (בפרט, האזורים של Beauvaisis, Valois, Noyonnais, Laonnois, Soissonnais, Omois, אם לציין את החשובים שבהם). שמה של הפרובינציה ההיסטורית של פיקרדי ניתן לחבל ארץ חדש זה. בכך, חבל פיקרדי הוא במידת מה חבל ארץ מלאכותי, כאשר דרום מחוז האואז מצוי בתוך אזורי הכרך של פריז. התושבים בדרום האואז נוסעים כל בוקר לאיל-דה-פראנס לצורכי עבודה, ובקושי חשים "פיקרדיים" ("תושבים פיקרדיים" ומסורתית דוברי-פיקרדית) בניגוד לאלה הבאים מחלקו הצפוני של חבל ארץ חדש ומלאכותי זה, שבעבורם למונח זה משמעות רבה. הגם שפיקרדי היא במידת-מה חבל ארץ הדורך במקום, עם אזור התעשייה של סן-קנטן בצפון פיקרדי שנפגע קשות במשבר כלכלי, הרי שדרום החבל, בגבולו עם איל-דה-פראנס, פורח עקב הזרם הבלתי פוסק של פריזאים משפרי דיור אל העיירות המרוחקות והירוקות יותר של מחוז האואז, הודות למה שהצרפתים נוהגים לכנותו rurbanisation. בין מפקדי-האוכלוסין הצרפתיים של 1990 ו-1999, אוכלוסיית האואז גדלה בקצב מהיר של 0.61% בשנה (כמעט כפליים מהממוצע הכלל צרפתי), בעוד שתושבי מחוז האן התמעטו ומספר התושבים במחוז הסום השתרך מאחור עם 0.16% בשנה. לפי מפקד האוכלוסין, 41.3% מאוכלוסיית פיקרדי מתגוררת בתוך מחוז אואז, שמבחינה היסטורית כלל לא היה חלק ממנה. מבחינה גאוגרפית, קל להבחין במבנה המלאכותי של חבל הארץ. הגם שפיקרדי גופא היא מישור שטוח של שדות פתוחים, הידוע בין השאר הודות לקרב על הסום, דרום פיקרדי (היסטורית, חלק מאיל-דה-פראנס) הוא אזור נופי המשופע גבעות ויערות נרחבים. שטחים חקלאיים נרחבים בחבל מיועדים לגידול תפוחי אדמה ולמעלה מרבע מאספקת תפוחי האדמה של צרפת מגיעה מפיקרדי. פיקארדית האתר הרשמי של המחוז, בצרפתית תמונות מפיקרדי תמונות מדרום פיקרדי פיקרדי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מצגת ארגון מגדלי תפוחי האדמה הצרפתי, יצור לשנת 2007, עמ' 10