laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כתאב אל-אירשאד

אל-אירשאד (בפרסית: ارشاد; תעתיק לעברית: ארשאד), הנקרא גם ספר ההדרכה לתוך חייהם של 12 האימאמים, ביוגרפיה של חייהם של 12 האימאמים השיעים. הוא מתאר את הנסיבות ההיסטוריות, את הניסים שהם חוללו ואת מעלותיהם. הספר כולל גם ראיות לשלטון האימאמים בין שיעים. השייח' מופיד היה תאולוג שיעי תריסרי בולט. הוא היה בנו של מועלים, והוא נקרא אבן מועלים. מופיד למד אצל אל-שייח' אל-סאדוק, אבן קולאוויה, אבו עבדאללה אל-בצרי ואל-רומאני. הוא העביר את תורתו שלו לתלמידים, כולל שריף אל-מורטאצ'א ושייח' טוסי. רק 10 מתוך 200 עבודות שלו שרדו, כולל אל-אמאלי, אל-אירשאד, אל-מוק'ניעה ותצחיח' אל-אעיתיקדאת. הוא תיאר את מצבם ואת חייהם של כל אימאם ואת הנסיבות של מות כל אחד מהם. הוא הזכיר את היעלמותו של האימאם האחרון מוחמד אל-מהדי. העבודה משקפת את נקודת המבט של מופיד על ההיסטוריה והחדית' יותר מאשר ניסיון להציג חיבור תאולוגי או פילוסופי. ספר זה מתחיל בשבחו של אללה, הנביא מוחמד ושנים עשר האימאמים השיעים. כמעט מחצית הספר מוקדש לאימאם עלי, וכן מפרט הספר את תכונותיו ואת מעלותיו. ספר זה תורגם לאנגלית על ידי א. ק. א. הווארד. הספר זמין בשפות רבות, כגון: ערבית, פרסית, אורדו, הינדית, אזרית וגרמנית. האסכולה הג'עפרית מבוא לכתאב אל-אירשאד מודעת האבל של איי. קיי. איי. הווארד. יצירות שיעיות גדולות כתאב אל-אירשאד כתאב אל אירשאד David Waines (2003). An Introduction to Islam Introduction to Religion. p. 330. Matti Moosa (1987). Extremist Shiites: The Ghulat Sects Contemporary issues in the Middle East. p. 68. "Al-Amali, The Dictations of Shaykh al-Mufid". Al-Islam.org. Oliver Leaman (2006). The Qur'an: An Encyclopedia. p. 586. Jafari (2004). Introduction to Kitab al-Irshad. p. 4. Jafari 2004, p. 1
שיר ראובן

שיר ראובן (נולדה ב-21 באוגוסט 1988) היא עיתונאית, תסריטאית וסטנדאפיסטית ישראלית. ראובן נולדה ברמלה וגדלה בראשון לציון ולה אחות אחת. שירתה שירות צבאי מלא בחיל המודיעין. היא בוגרת מגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם סיימה ללמוד ב-2012. החלה להופיע כסטנדאפיסטית בשנת 2014, בתחילה בערבי במה פתוחה ולאחר מכן כחלק מקבוצות "ערב הסטנדאפ המיותר" ו"ערב הסטנדאפ הפמיניסטי". ב-2015 כתבה טור קבוע במגזין "בלייזר". באותה שנה החלה לכתוב עבור העיתון "הארץ". בשנים 2016–2018 היא כתבה טור אישי בעיתון, ובשנים 2020–2021 כתבה את המדור "פרויקט הגלעין", שבו החליפה חפצים בניסיון להגיע מגלעין אבוקדו לדירה. ב-2016 הופיעה בפינת "המועדון" בתוכנית "היום שהיה" בערוץ 10. ב-2016–2017 כתבה לתוכנית "היום בלילה עם גורי אלפי" בקשת והופיעה בפינה בתוכנית בה יצאה לחקור תופעות שונות. ב-2018 הגישה פינה קבועה בתוכנית "פעם בשבוע עם תם אהרון" והחלה להופיע כפאנליסטית קבועה בתוכנית "עד כאן!", שניהם בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי. בין השנים 2020 - 2022 הגישה ראובן יחד עם דור סער-מן פודקאסט בשם "ההסכת שאין לומר את שמו" במסגרת "כאן הסכתים", העוסק בקריאה מחודשת בסדרת ספרי הארי פוטר, ההסכת זכה בתואר "פודקאסט השנה" בקטגוריית תרבות בתחרות מטעם מעריב. בנובמבר 2021 השתתפה בסדרה סיפורים מהכורסה של תאגיד השידור הישראלי. באוקטובר 2021 עלתה ב-HOT הסדרה ילדות סכסכניות אותה כתבה ויצרה ראובן יחד עם טליה לביא ורבקה אלנבי. היא יצרה יחד עם גיתית פישר את המחזה "כאפות" עם מוזיקה מאת נונו שמיועד להיות מוצג בתיאטרון הקאמרי בעונת 2024. מ-27 באוגוסט 2024 ראובן מגישה פודקאסט בשם "איך לעשות דברים" במסגרת "כאן הסכתים", בו היא מראיינת בכל פרק אנשים ממגזרים שונים. מדיה וקבצים בנושא שיר ראובן בוויקישיתוף שיר ראובן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שיר ראובן, ברשת החברתית אינסטגרם שיר ראובן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית שיר ראובן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שיר ראובן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי שיר ראובן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מאמרי שיר ראובן, באתר "הארץ" שיר ראובן, מסע למחוזות השנאה — שמונה חודשים לצד הצל, באתר הארץ, 31 במאי 2018 שיר ראובן, כייסים, סמים וצוענים, באתר הארץ, 14 ביוני 2018 שיר ראובן, בעזרת גלעין אבוקדו אחד, אני מתכננת להשיג דירה. מדור חדש, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2020 שיר ראובן, באתר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שיר ראובן, התחלתי מגלעין אבוקדו והגעתי לטויוטה. מי יוציא אותי מהמבוי הסתום?, באתר הארץ, 21 באפריל 2021 צוף ישראלי, ‏אתם קבעתם: הפודקאסטים הטובים ביותר לשנת 2020 – תוצאות המצעד, באתר מעריב אונליין, 1 בינואר 2021
לה פיגארו

לה פיגארו (בצרפתית: Le Figaro) הוא יומון מוביל בצרפת. מאמרי המערכת שלו מתאפיינים בקו שמרני בדרך כלל, והעיתון נחשב היסטורית כתומך במפלגה הגוליסטית ויורשותיה האידאולוגיות (ובהם האיחוד למען תנועה עממית). מערכת העיתון יושבת בפריז. העיתון נוסד ב-1826 כשבועון סאטירי. שמו ניתן לו מהמחזה הקומי של פייר בומרשה "נישואי פיגארו" (שגם הולחן מאוחר יותר לאופרה בידי מוצארט). גם מוטו העיתון – "ללא החופש לבקר, אין טעם בשבח" – נלקח מ"נישואי פיגארו". העיתון התפרסם באופן לא-סדיר עד 1854, ואז תחת בעלות חדשה שינה כיוון והפך לעיתון בעל התפוצה הרחבה ביותר בצרפת. ב-16 בנובמבר 1866 התפרסם הגיליון הראשון של לה פיגארו במהדורתו היומית, והופץ ב-56,000 עותקים. עד תחילת מלחמת העולם השנייה ביסס לה פיגארו את מקומו כעיתון המוביל בצרפת. לאחר המלחמה נחשב כשופרה של הבורגנות הצרפתית המסורתית, ועד היום הוא שומר על קו שמרני. העיתון החליף מספר בעלויות לאורך שנות קיומו. כיום נמצאת השליטה בעיתון בידיו של סרז' דאסו, איש עסקים ופוליטיקאי שמרני, השולט גם בענקית התעשייה האווירית הצרפתית דאסו תעופה, יצרנית מיראז'. בצרפת מוטחת ביקורת על כך שעיתון לאומי מוביל נמצא בשליטת אחד מגדולי הספקים של צבא צרפת, שבו בזמן הוא גם ראש עיר, סנטור מטעם מפלגת השלטון, ואביו של חבר האספה הלאומית מטעם אותה מפלגה אוליבייה דאסו. דאסו הודף את הביקורת נגדו ונגד קו העיתון המתיישר עם השלטון, בהסבר כי "תפקיד העיתונות לקדם רעיונות בריאים, ורעיונות שמאלנים אינם רעיונות בריאים". בין הכותבים היותר ידועים בעיתון לדורותיו: אמיל זולא, מרסל פרוסט, אנדרה ז'יד, פרנסואה מוריאק, ז'אן-פול סארטר. תפוצת העיתון בשנת 2008 נעה בסביבות 320,000 עותקים ליום, והיא במגמת ירידה. מדיה וקבצים בנושא לה פיגארו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה פיגארו (בצרפתית) לה פיגארו, ברשת החברתית פייסבוק לה פיגארו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לה פיגארו, ברשת החברתית אינסטגרם לה פיגארו, ברשת החברתית LinkedIn לה פיגארו, סרטונים בערוץ היוטיוב לה פיגארו, ערוץ באתר Twitch.tv לה פיגארו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר העיתון (בצרפתית)
סוראיה מירה

סוראיה מירה (באנגלית: Soraya Miré; נולדה ב-1961) היא מחברת ספרים, יוצרת סרטים, ופעילה נגד השחתת איבר המין הנשי סומלית. מירה נולדה בבלדוויין. אביה היה גנרל בשלטונו של הדיקטטור הסומלי מוחמד סיעד באר, ומשפחתה הייתה חלק מן האליטה בסומליה. בגיל שלוש-עשרה, עברה השחתה מאסיבית של אברי מינה, בתהליך הקרוי אינפיבולציה (Infibulation), בו כל החלקים החיצוניים של הפות נכרתים, כולל השפתיים הפנימיות והחיצוניות, ואז הפות נסגר ונחסם בתפירה. סוג זה של השחתה גניטלית קרויה על ידי ארגון הבריאות העולמי "מילת נשים סוג 3". ב-1978, כשהייתה בת 17, היגרה מירה לאירופה. היא למדה ספרות ומדעי המדינה בגרנובל, צרפת, אך נטשה את לימודיה כדי לקדם את מטרתה למגר אלימות כלפי נשים וילדים. ב-1984, עברה ללוס אנג'לס, ופתחה בקריירה בקולנוע ועבדה בתחומי הפקה במספר אולפנים. היא החלה ללמוד קולנוע ב-UCLA, ובמסגרת זאת זכתה לסייע בעבודתו ליוצר הסרטים התיעודיים דושאן גרסי. ב-1994, הוציאה מירה סרט תיעודי, Fire Eyes, בו מירה מתארת את החוויות שלה ואף מראיינת קרבנות אחרות לפרקטיקה. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים סאנדנס, בו היה מועמד לפרס השופטים, בוועידת הנשים הבינלאומית בבייג'ינג, בוועידת האומות המאוחדות בנושא אוכלוסיות ופיתוח בקהיר, ובכינוס האו"ם בז'נבה, בנוסף למגוון פסטיבלי סרטים בינלאומיים. פועלה נגד השחתת אברי מינן של ילדות ונשים זכה להכרה רבה: היא זכתה בפרס הומניטרי מטעם האו"ם, פרס ויני מנדלה מטעם ג'ון ג'יי קולג' לצדק פלילי, פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בוועידת האו"ם בקהיר, פרס האומץ האישי מטעם ארגון Intact America ובפרס זכויות האדם בסימפוזיום השלישי בנושא מילה באוניברסיטת מרילנד. ב-2011, יצא ספרה The Girl with Three Legs: A Memoir, שבו היא מספרת על האתגרים שעמדו בפניה בניסיונה להתגבר על ההשחתה שעברה, ופיתוח ויישום המטרה שלה להילחם על זכויות האדם של נשים וילדות, בפרט בנושא מילה. מירה מספרת בספר כיצד הילדות בבית הספר היו מציקות לה, וטוענות שלא ישחקו איתה כל עוד היא "הולכת על שלוש רגליים". כשסיפרה לאמה וביקשה הסבר, אמה הודיעה לה שהגיעה העת ל"מתנה" שלה - ואז כיצד עברה את התהליך הכואב והמשפיל, שלא רק נועד "להכין" אותה לבעלה לעתיד, אלא "לרסן את פראיותה". מירה הפכה לדוברת מבוקשת בנושא מילה, ומרצה בכל העולם, בין היתר הרצתה באוניברסיטת הרווארד, מכללת מורהאוס, UCLA, אוניברסיטת ונדרבילט, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת הווארד, ועוד רבים. היא העידה בפני הסנאט האמריקאי, ומופיעה בתוכניות אירוח וחדשות, כמו התוכניות של אופרה וינפרי וטד קופל. היא גם הופיעה במחזה מונולוגים מהווגינה בווסט אנד בלונדון, בקטע שמדבר על השחתת איבר המין הנשי. Fire Eyes: Female Circumcision, 1994 The Girl with Three Legs: A Memoir, 2011 אתר האינטרנט הרשמי של סוראיה מירה סוראיה מירה, ברשת החברתית פייסבוק סוראיה מירה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Roy Armes (2008). Dictionary of African Filmmakers. Indiana University Press. p. 96. ISBN 0-253-35116-2. Stanlie M. James (2002). "Listening to Other(ed) Voices: Reflections around Female Genital Cutting". In Stanlie Myrise James; Claire C. Robertson (ed.). Genital Cutting and Transnational Sisterhood: Disputing U.S. Polemics. University of Illinois Press. p. 107. ISBN 978-0-252-02741-3.{{cite book}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: editors list (link)
פוקאס פסקואל

פוקאס פסקואל (בפורטוגזית: Pocas Pascoal; נולדה ב-1963) היא במאית אנגולית. נולדה וגדלה בלואנדה, אנגולה. בגיל 16 עזבה את מלחמת האזרחים באנגולה ועברה עם אחותה לליסבון, פורטוגל. לאחר שנתיים חזרה לאנגולה והפכה לצלמת הטלוויזיה הראשונה בלואנדה. בצרפת היא למדה עריכת סרטים בקונסרבטוריון החופשי לקולנוע הצרפתי (Conservatoire Libre du Cinema Francais או בקיצור CLCF, צרפתית). ב-2002 סיימה את לימודיה והצטרפה לקבוצת אמנים בשם Cité. במסגרת הקבוצה היא השתתפה במספר תערוכות אומנות עכשווית. פסקואל מחלקת את חייה בין פריז לליסבון, שם היא יוצרת סרט. בשנת 1998 היא ביימה בהודו את הסרט הקצר הבדיוני הראשון שלה, שנקרא "For us" וגם שני סרטים דוקומנטריים בשם Childhood Memories בשנת 2000 ו-There is always somebody who loves you בשנת 2004. ב-2011 יצא סרטה הראשון באורך מלא Over here everything is fine אשר מבוסס על גלותה מפורטוגל. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלוס אנג'לס. סרטיה הוצגו במעל 20 פסטיבלים ברחבי העולם. Childhood Memory ‏(2000) There is always somebody who loves you ‏(2003) Tomorrow will be different ‏(2009) Por Aqui Tudo Bem / "Alda and Maria" ‏(2011) Girlie ‏(2017) פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלוס אנג'לס פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל לואנדה אנגולה (FIC) פרס האיחוד האירופי בפסטיבל FESPACO הסרט הטוב ביותר בתחרות הלאומית בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע עצמאי IndieLisboa Lisbon בליסבון פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים של חוריבגה פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקרתגו פרס הסרט העלילתי הפורטוגזי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי הבינלאומי פרס לעיבוד הקולי הטוב ביותר בפסטיבל הצבעים באתיופיה פוקאס פסקואל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן

קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן (בגרמנית: Karl Friedrich Fürst von Hohenzollern; נולד ב-20 באפריל 1952) הוא ראש בית הוהנצולרן-זיגמרינגן. קרל פרידריך נולד ב-20 באפריל 1952 בזיגמרינגן, לפרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן ולמרגריטה, נסיכת ליינינגן, בתם של קרל, נסיך ליינינגן, ומריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. קרל פרידריך למד מנהל עסקים באוניברסיטת פריבור, שווייץ. קרל פרידריך הוא היו"ר והבעלים הבלעדי של קבוצת פירסט פון הוהנצולרן), הכוללת  נדל"ן, יערות, והמעסיקה 400 עובדים, והוא בעל 50% מהמניות בחברת Zollern GmbH und Co. KG (עבודות פלדה, טכניקות שידור) המעסיקה 2800 עובדים. ב-17 במאי 1985 התחתן קרל פרידריך עם הרוזנת אלכסנדרה שנק פון שטאופנברג, בתם של הרוזן קלמנס אנטון שנק פון שטאופנברג (בן דוד ראשון של קולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג) והרוזנת קלמנטינה אליזבת וולף-מטרניך צור גראכט, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים, אולם ב-21 בינואר 2010 התגרשו השניים. ב-17 ביולי 2010 התחתן קרל פרידריך בשנית עם קתרינה (נינה) דה זומר, צלמת גרמנייה. על פי החוקה של רומניה משנת 1923, קרל פרידריך הוא היורש החוקי של כס המלוכה הרומני לאחר מותו של מיכאי הראשון, מלך רומניה. עם זאת, בראיון בשנת 2009, הוא הצהיר, כי אינו מעוניין בכס המלוכה הרומני. הנסיך חי באחוזת הציד בית יוזפלוסט, ואילו בית הציד הסמוך משמש את אחיו אלברכט, בעוד אחוזת קראוכנווייס הקרובה משמשת את גרושתו, הנסיכה אלכסנדרה. כמו כן, הוא הבעלים של טירת אומקירך. בנוסף, יש לו משרדים בטירת זיגמרינגן אשר פתוחה גם לציבור, ומשמשת עבור המשפחה לחתונות ושאר המאורעות הרשמיים. ב-17 במאי 1985 התחתן קרל פרידריך עם הרוזנת אלכסנדרה שנק פון שטאופנברג, בתם של הרוזן קלמנס אנטון שנק פון שטאופנברג (בן דוד ראשון של קולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג) והרוזנת קלמנטינה אליזבת וולף-מטרניך צור גראכט, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים: אלכסנדר, נסיך הכתר של הוהנצולרן (נולד ב-1987) פיליפה, נסיכת הוהנצולרן (נולדה ב-1988) פלאמיניה, נסיכת הוהנצולרן (נולדה ב-1992) אנטוניה, נסיכת הוהנצולרן (נולדה ב-1995) מדיה וקבצים בנושא קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן בוויקישיתוף אתר בית הוהנצולרן קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Genealogisches Handbuch des Adels, Fürstliche Häuser XIX. "Haus Hohenzollern". C.A. Starke Verlag, 2011, pp. 32-33, 260. Hereditary Princess is wearing a white wedding veil – Website Schwäbische Zeitung
מלגה

האם התכוונתם ל... מַ֫אלָגָה (Málaga) מאלגה – עיר בספרד מאלגה (כדורגל) – מועדון כדורגל מהעיר מאלגה אוניקאחה מאלגה – מועדון כדורסל מהעיר מאלגה סיאט מלאגה – מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הספרדית סיאט, יוצרה בשנים 1991–1985 מִלְגָּה֫ מלגה (חינוך) (סטיפנדיה) – מענק כספי ללומד כדי להקל על מימון מחייתו בזמן רכישת המיומנות, הלמידה או החונכות
טונגי

טונגי (בבנגאלית: টঙ্গী) היא עיר במחוז גזיפור שמצפון לדאקה, בבנגלדש. בעיר יש כ-350,000 תושבים. טונגי מארחת את הביג'אווה לג'טמא מדי שנה, ובה אזור תעשייה של BSCIC אשר מייצרים מדי שנה הכנסה של 1500 קרור של הכסף הבנגלדשי המקומי (BDT). בטונגי אתר זיכרון לזכרם של רבים שמתו ברצח העם הבנגלי שהתרחש במהלך במלחמת העצמאות של בנגלדש. מיר ג'ומלה השני - שובדאר של השלטון הבנגלי (שלט בשנים 1660–1663) בנה מצודה להגנה על הכניסה הצפונית של דאקה. כך גם מיר ג'ומלה בנה גשר מעל נהר טוראג וכביש (היום חלק מהכביש המהיר של דאקה-מינזינג) אשר באותה תקופה חיבר את העיר טונגי עם באג-באדשהי. העיר שימשה בסיס לצמיחה עירונית באזור במאות ה-19 וה-20 כאשר יישובים עירוניים חדשים קמו בסביבתה: גולשאן (1961), בנני (1964), ברידהרה (1972) ואוטרה (1965). מבחינה גאוגרפית, האזור בו טונגי נמצאת כולל את נהר טוראג ומספר נהרות הסובבים אותו. העיר נמצאת באזור מוגבה המוקף בשפלה והמשקעים באזור דלים ולרוב יורדים על העמקים שבסביב ואינם מגיעים לטונגי. העיר בנויה על סלע רדוד המהווה מצע יציב לתמיכה במבנים גדולים. רבים מהאנשים המתגוררים בטונגי נוסעים לדאקה מדי יום, בעיקר באמצעות אוטובוס. תושבים רבים מועסקים גם במפעלים של אזורי עיבוד הייצוא (EPZ) - אזורים שהממשלה נתנה להם מיסים מיוחדים ופטורים ממיסים על מנת לעורר את התעשייה. מוסדות החינוך בעיר כוללים: מכללת טונגי גובט תיכון ממשלתי מכללת ספידין סרקר Tongi Pilot School & Girls' College בית הספר מודל בית ספר תמירול מילט קמיל בית הספר התיכון אשרף בית החולים טונגי סאדאר - בית חולים בן 250 מיטות חולים. המכללה הרפואית ובית החולים טיראנסה - בית החולים 375 מיטות חולים. המכללה הרפואית ובית החולים הבינלאומי - 500 מיטות חולים. מדיה וקבצים בנושא טונגי בוויקישיתוף האנציקלופדיה הלאומית של העם הבנגלי דאקה - האנציקלופדיה הלאומית הבנגלית (באנגלית) היסטוריית התחבורה בטונגי
המנון בוליביה

בוליביאנים, גורל מועדף ביותר (בספרדית: Bolivianos, el Hado Propicio) הוא ההמנון הלאומי של בוליביה. השיר אומץ כהמנון הלאומי של בוליביה בשנת 1851. מילות השיר נכתבו על ידי חוזה איגנסיו דה סנחינס אשר נמנה עם חותמי מגילת העצמאות של בוליביה וחוקת בוליביה הראשונה. השיר הולחן על ידי לפולדו בנדטו וינצ'נטי האיטלקי. Bolivianos el hado propicio Coronó nuestros votos y anhelo; Es ya libre, ya libre este suelo, Ya cesó su servil condición. Al estruendo marcial que ayer fuera Y al clamor de la guerra horroroso, Siguen hoy en contraste armonioso Dulces himnos de paz y de unión. Siguen hoy en contraste armonioso Dulces himnos de paz y de unión. Refrain: De la Patria, el alto nombre En glorioso esplendor conservemos Y en sus aras de nuevo juremos ¡morir antes que esclavos vivir! ¡morir antes que esclavos vivir! ¡morir antes que esclavos vivir! Loor eterno a los bravos guerreros, Cuyo heroíco valor y firmeza, Conquistaron las glorias que empieza Hoy Bolivia feliz a gozar. Que sus nombres el mármol y el bronce A remotas edades transmitan y en sonoros cantares repitan: Morir antes que esclavos vivir! Refrain Aqui alzó la justicia su trono, Que la vil opresión desconoce Y en su timbre glorioso se goce. Libertad! Libertad! Libertad! Esta tierra inocente y hermosa, Que ha debido a Bolivar su nombre, Es la patria feliz donde el hombre goza el bien de la dicha y la paz. Refrain Sie extranjero poder algún día, Sojuzgar a Bolivia intentare A destino fatal se prepare, Que amenaza a soberbio agresor. Que los hijos del grande Bolivar Han ya mil y mil veces jurado, ¡Morir antes que ver humillado de la Patria el augusto pendón! Refrain   דגל בוליביה סמל בוליביה מדיה וקבצים בנושא המנון בוליביה בוויקישיתוף
המנון גיאנה

אדמת גיאנה היקרה, של מישורים ונהרות (באנגלית: Dear Land of Guyana, of Rivers and Plains) הוא ההמנון הלאומי של גיאנה. השיר נבחר להיות ההמנון הלאומי של גיאנה חודש לפני קבלת עצמאותה ב-1966. הוא נכתב על ידי ארכיבלד לאונרד לוקר והולחן על ידי רוברט קיריל גלאדסטון פוטר. Dear land of Guyana, of rivers and plains Made rich by the sunshine, and lush by the rains, Set gem-like and fair, between mountains and seas, Your children salute you, dear land of the free. Green land of Guyana, our heroes of yore, Both bondsmen and free, laid their bones on your shore. This soil so they hallowed, and from them are we, All sons of one Mother, Guyana the free. Great land of Guyana, diverse though our strains, We're born of their sacrifice, heirs of their pains, And ours is the glory their eyes did not see, One land of six peoples, united and free. Dear land of Guyana, to you will we give, Our homage, our service, each day that we live; God guard you, great Mother, and make us to be More worthy our heritage, land of the free דגל גיאנה סמל גיאנה מדיה וקבצים בנושא המנון גיאנה בוויקישיתוף
המנון סורינאם

אלוהים היה נא עם סורינאם (בהולנדית: God zij met ons Suriname, בסרנן טונגו: Opo kondreman) הוא ההמנון הלאומי של סורינאם. להמנון, 2 בתים. הראשון מושר בהולנדית והשני בסרנן טונגו. God zij met ons Suriname Hij verheff'ons heerlijk land Hoe wij hier ook samen kwamen Aan zijn grond zijn wij verpand Werkend houden w'in gedachten Recht en waarheid maken vrij Al wat goed is te betrachten Dat geeft aan ons land waardij. Opo, kondreman un' opo! Sranangron e kari un'. Wans' ope tata komopo Wi mu' seti kondre bun. Strey de f' strey, wi no sa frede. Gado de wi fesiman. Eri libi te na dede Wi sa feti gi Sranan. דגל סורינאם סמל סורינאם מדיה וקבצים בנושא המנון סורינאם בוויקישיתוף
המנון איי פוקלנד

שיר הפוקלנדים (באנגלית: Song of the Falklands) הוא ההמנון הלא רשמי של איי פוקלנד (אלוהים נצור את המלכה הוא ההמנון הרשמי). דגל איי פוקלנד סמל איי פוקלנד ערך זה הוא קצרמר בנושא מדינות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה

מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Княжна императорской крови Мария Кирилловна ‏2 בפברואר 1907 - 25 באוקטובר 1951), הייתה בתו של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואשתו של קרל, נסיך ליינינגן. מריה נולדה ב-2 בפברואר 1907 לקיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה - בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה - בתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה. בעת לידתה היו הוריה בגלות, משום שניקולאי השני, קיסר רוסיה לא אישר את נישואי הוריה, אולם בשנת 1909 חנן ניקולאי את אביה והתיר לו לחזור לרוסיה. במאי 1910 חזרו הוריה לרוסיה, והתיישבו בצארסקויה סלו. מריה ואחותה קירה גדלו כנסיכות מפונקות, ולמדו רוסית, אנגלית, גרמנית וצרפתית. לאחר המהפכה הרוסית ברחו בני המשפחה לפינלנד, והתגוררו שם בתנאים קשים עד לשנת 1920. לאחר מכן התגוררה המשפחה בקובורג שבגרמניה, ובהמשך עברה להתגורר בצרפת. בשנת 1921 ביקרה מריה ברומניה את דודתה מריה מאדינבורו, מלכת רומניה, ופלירטטה שם עם אחד מהמשרתים, מה שגרם לסכסוך בין אמה לדודתה. בשנת 1925 התארסה מריה עם קרל, נסיך ליינינגן, וב-25 בנובמבר אותה שנה התחתנו השניים, ונולדו להם 7 ילדים. במהלך מלחמת העולם השנייה בעלה נאלץ להצטרף לצבא הגרמני, ונפל בשבי הסובייטים בסוף המלחמה. הוא מת מרעב במחנה ריכוז רוסי בשנת 1946. מריה, שנותרה עם מעט כסף, נאבקה לתמוך בששת ילדיה, ומתה כעבור חמש שנים, ב-25 באוקטובר 1951, מהתקף לב בגיל ארבעים וארבע. ב-25 בנובמבר 1925 התחתנה מריה קירילובנה עם קרל, נסיך ליינינגן, ממנו נולדו לה 7 ילדים: אמיך קיריל, נסיך ליינינגן (1926–1992) קרל, נסיך ליינינגן (1928–1990) קירה, נסיכת ליינינגן (1930–2006), התחתנה עם אנדריי, נסיך יוגוסלביה מרגריטה, נסיכת ליינינגן (1932–1994), התחתנה עם פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן מכטילדה, נסיכת ליינינגן (2021-1936), התחתנה עם קרל אנטון בושר פרידריך וילהלם, נסיך ליינינגן (1938–1999) פיטר, נסיך ליינינגן (1942–1943) מדיה וקבצים בנושא מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה בוויקישיתוף מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קרל, נסיך ליינינגן (1898–1946)

קרל, נסיך ליינינגן (בגרמנית: Karl Fürst zu Leiningen;‏ 13 בפברואר 1898 - 2 באוגוסט 1946) היה נסיך ליינינגן משנת 1939 עד מותו. קרל נולד בשטרסבורג (אשר מאוחר יותר הפכה לסטרסבור בצרפת) לאמיך, נסיך ליינינגן, בנם של ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן ומריה, נסיכת באדן, ולפאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולאופולדינה, נסיכת באדן. דרך אביו הוא היה צאצא של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה. ב-25 בנובמבר 1925 התחתן קרל עם מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם הבכורה של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו 7 ילדים. בשנת 1939 מת אביו, וקרל ירש את תאריו. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נאלץ להתגייס לוורמאכט, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי הצבא האדום. קרל סבל מרעב במחנה השבויים, וב-2 באוגוסט 1946 מת בסרנסק. ב-25 בנובמבר 1925 התחתן קרל עם מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם הבכורה של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו 7 ילדים: אמיך קיריל, נסיך ליינינגן (1926–1992) קרל, נסיך ליינינגן (1928–1990) קירה, נסיכת ליינינגן (1930–2006), התחתנה עם אנדריי, נסיך יוגוסלביה מרגריטה, נסיכת ליינינגן (1932–1994), התחתנה עם פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן מכטילדה, נסיכת ליינינגן (נולדה ב-1936), התחתנה עם קרל אנטון בושר פרידריך וילהלם, נסיך ליינינגן (1938–1999) פיטר, נסיך ליינינגן (1942–1943) Genealogisches Handbuch des Adels, vol. 117, p. 265. Marlene A. Eilers, Queen Victoria's Descendants (Baltimore, Maryland: Genealogical Publishing Co., 1987). Hereinafter cited as Queen Victoria's Descendants.
I Took a Pill in Ibiza

I Took a Pill in Ibiza (ידוע גם בתור השם המצונזר "In ibiza" או הגרסה הנקייה הכותרת "I Took a Plane to Ibiza") הוא שיר שבוצע על ידי הזמר האמריקאי מייק פוזנר. השיר, שבמקור בוסס על גיטרה אקוסטית, הוקלט כרמיקס על ידי הצמד הנורווגי סיב ושוחרר להורדה דיגיטלית כסינגל בארצות הברית ב-24 ביולי 2015. הגרסה המקורית נמצאת במיני-אלבום השני של פוזנר, "The Truth", בעוד ששתי הגרסאות גם באלבום האולפן השני שלו "At Night, Alone". הרמיקס הגיע לראש מצעדים בעשרים ושבע מדינות, ביניהם מקום ראשון בבלגיה, אירלנד, ישראל, הולנד, נורווגיה ובריטניה. בבריטניה, השיר נשאר בחלק העליון של המצעדים ארבעה שבועות. בארצות הברית הגיע השיר למקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100, בו שהה שבועיים. השיר הפך לסינגל המפורסם והמוצלח ביותר של פוזנר, ובהמשך אף היה מועמד לפרס גראמי עבור שיר השנה. השיר הושמע בתוכניות הטלוויזיה Scream, Superstore וריברדייל. כמו כן, השיר אף הושמע במהלך תחרות בגדי הים של מיס יוניברס 2016. סרטון השיר "I Took a Pill in Ibiza" באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.