laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
זקיר חוסיין (מוזיקאי)

זקיר חוסיין (כתב ערבי: ذاکِر حسین, דוונאגרי: ज़ाकिर हुसैन, נולד ב-9 במרץ 1951) הוא מלחין ומפיק מוזיקלי הודי ונגן טאבלה. ידוע במיוחד בשל שיתופי הפעולה שלו עם אמני ג'אז כג'ון מקלפלין ויאן גרברק. חוסיין נולד במומבאי, אביו היה נגן טאבלה ידוע, אוסטאד אללה רח'ה. כילד פלא ניגן והופיע כבר בגיל 12. ב-1970 עבר לארצות הברית והיה נגן ליווי של ראווי שנקר. בשנת 1975 הקים יחד עם הגיטריסט ג'ון מקלפלין את אנסמבל "שאקטי" (Shakti) שיצר מוזיקה המשלבת מוזיקה הודית קלאסית (מבוססת ראגות) וג'אז (פיוז'ן). ההרכב הוציא בשנות קיומו (עד 1977) שלושה אלבומים והופיע ברחבי העולם פעמים רבות. ב-1999 אוחד ההרכב מחדש, תחת השם "Remember Shakti" והוציא חמישה אלבומים, בהם שניים בהופעות חיות. ב-1987 הצטרף לנגן הסקסופון יאן גרברק יחד עם מקלפלין ונגן הבנסורי האריפראסאד צ'אוראסיה לפרויקט "Making Music" שיצא בחברת "ECM" בניגוד ל"שאקטי" אלבום זה מצטיין בצליל רך ולא חשמלי. אלבומו "Planet Drum" משנת 1991, בהפקת מייקי הארט ובהשתתפות מוזיקאים מברזיל (איירטו מוריירה ופלורה פורים) וניגריה (סיקירו אדפוג'ו ובבטונדה אולטונג'י), היה הראשון שזכה בפרס גראמי לתקליט מוזיקת עולם. ב-2006 זכה בפרס גראמי נוסף עבור האלבום "Golden Strings of the Sarode". חוסיין ניגן בפסקולי הסרטים "אפוקליפסה עכשיו" של פרנסיס פורד קופולה ו"בודהה קטן" של ברנרדו ברטולוצ'י ובסרטים נוספים. כמו כן הופיע ב-1983 בסרט "אבק לוהט" (Heat and Dust) בהפקת מרצ'נט ואייבורי, הוא גם כתב את פסקול הסרט. חוסיין משמש כפרופסור אורח באוניברסיטאות סטנפורד ופרינסטון. מדיה וקבצים בנושא זקיר חוסיין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של זקיר חוסיין זקיר חוסיין, ברשת החברתית פייסבוק זקיר חוסיין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) זקיר חוסיין, באתר AllMovie (באנגלית) זקיר חוסיין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) זקיר חוסיין, באתר ספוטיפיי זקיר חוסיין, באתר AllMusic (באנגלית) זקיר חוסיין, באתר MusicBrainz (באנגלית) זקיר חוסיין, באתר Discogs (באנגלית) זקיר חוסיין, באתר Songkick (באנגלית) זקיר חוסיין, באתר Genius ריאיון עם זקיר חוסיין (באנגלית) "World Music" p. 114 2024 GRAMMY Nominations: See The Full Winners & Nominees List | GRAMMY.com, grammy.com
שנגן

שֶׁנְגֶן (בלוקסמבורגית: Schengen) הוא יישוב בדרום-מזרח לוקסמבורג השוכן בקנטון רמיש לגדותיו של נהר מוזל. שנגן שוכן בסמיכות למשולש הגבולות של לוקסמבורג, צרפת וגרמניה, ומשתרע על-פני שטח של 10.63 קמ"ר. היישוב כולל שלושה כפרים נפרדים – רמרשן (Remerschen) שהוא האמצעי והגדול בין השלושה, שנגן מדרום לו, ווינטרינגן (Wintringen) מצפון לו. אוכלוסיית היישוב מנתה 1,527 תושבים בשנת 2011, שליש מהם זרים. מממצאים ארכאולוגיים הראו כי אזור שנגן היה מיושב בתקופת הברונזה. היישוב עצמו נוסד ככל הנראה בשנת 887. ב-14 ביוני 1985 נחתמה אמנת שנגן על אונייה בנהר מוזל סמוך לכפר שנגן. האמנה מסדירה מדיניות הגירה וביקורת גבולות מתואמת באירופה. שנגן נבחרה לארח את המעמד על ידי לוקסמבורג אשר כיהנה אותה עת כנשיאת האיחוד האירופי, בשל הסמליות שבמיקומה במשולש הגבולות. במרבית ההקשרים המונח "אזור שנגן" לא מתייחס כלל לסביבתה הקרובה של העיירה שנגן, אלא לאזור שעליו חלה אמנת שנגן (הכולל את רוב שטח יבשת אירופה). בעבר כונה היישוב כולו בשם רמרשן, אך בעקבות פרסומו בזכות אמנת שנגן, הוסב שמו של היישוב כולו מרמרשן לשנגן ב-3 בספטמבר 2006. ליד גדת הנהר ניצבת אנדרטה המנציחה את חתימת האמנה במקום. שנגן ידוע גם בזכות הגפנים ותעשיית היין שלו, ודרך היין של לוקסמבורג מתחילה ביישוב ומובילה צפונה לאורך המוזל. בשנגן טירה שנזכרה לראשונה במסמך מ-5 במאי 1350, אך היא נהרסה על ידי בעליה ב-1812, למעט מגדל בקוטר של תשעה מטרים הנושא גג בצורת חרוט, ואשר שימש ככל הנראה כבית מאסר. הטירה הנוכחית נבנתה לאחר מכן תוך שימוש בחומרי הבניין של הטירה המקורית, ובה שלוש קומות. בחזית המבנה שלוש שורות שבכל אחת מהן תשעה חלונות, למעט בחזית הקומה הראשונה, שבמרכזה קבועה דלת תחת חלון. במרכזה של חזית הגג גמלון ובו שעון, ומעליו מגדל קטן בצורת משושה. ב-1871 שהה ויקטור הוגו בטירה ואף הכין תרשים של המגדל שלצידה. ב-1939 עברה הטירה לבעלותו של מסדר הנזירות של אליזבת הקדושה, ושימשה את חברותיו כבית מרגוע. פנים המבנה שופץ בשנים האחרונות. סביב הטירה גן משוחזר בסגנון הבארוק. בגן פסל של ניקולס הקדוש. בית קוך (לוקסמבורגית D'Kochhaus) נבנה ליד הטירה בשנת 1779 לערך, ושימש כבית הארחה של בעליה. המבנה החליף ידיים, ובמשך כשמונים שנה היה בבעלותה של משפחת קוך, אשר העניקה לו את שמו. ב-1966 נמכר הבניין למועצה המקומית. זו שיפצה אותו בשנות ה-90, ובמקום נפתח "מוזיאון אירופה לאמנות מודרנית" (Europa Museum of Modern Art). שנגן השתייכה לרובע הכנסייתי של הכפר הגרמני השכן פרל עד 1802, מועד בו הוכפפה לזו של רמרשן, וחמש שנים לאחר מכן, ב-1807 הייתה לפרוקיה עצמאית. הכנסייה ביישוב נזכרה לראשונה ב-1618 ובית המקהלה תוארך ככל הנראה למאה ה-15. בשנים 1870–1871 הכנסייה הוגדלה, אך חרבה לחלוטין בשרפה שאירעה ב-29 בינואר 1949. ב-8 במאי 1949 הונחה אבן הפינה לכנסייה החדשה, והיא הוקדשה ככנסיית גואל העולם (l’église Salvator-Mundi) ב-9 בנובמבר 1950. גשר שנגן (גרמנית Viadukt von Schengen; לוקסמבורגית Viaduc vu Schengen) מגשר בין שתי גדותיו של נהר מוזל בין הכפרים רמרשן ושנגן, ונושא עליו את הכביש המהיר A13 בלוקסמבורג בצידו המערבי ואת הכביש המהיר הגרמני A8 בצידו המזרחי. הגשר נבנה בין השנים 1998–2002 ונחנך ביולי 2003. אורכו הכולל הוא 607 מטרים, רוחבו 28.5 מטרים וגובהו 23.7 מטרים. אוסטריה אישגל, אוסטריה מדיה וקבצים בנושא שנגן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שנגן שנגן, באתר התאחדות הרשויות המקומיות בלוקסמבורג אתר מוזיאון אירופה לאומנות מודרנית בבית קוך שנגן, ברשת החברתית פייסבוק שנגן, ברשת החברתית אינסטגרם
מרצ'נט ואייבורי הפקות

מרצ'נט ואייבורי הפקות (באנגלית: Merchant Ivory Productions) היא חברה להפקת סרטים שנוסדה ב-1961 על ידי הבמאי ג'יימס אייבורי והמפיק איסמעיל מרצ'נט. רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ. פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה. עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או במפנה המאה העשרים (תקופה הנקראת בבריטניה "התקופה האדוארדית") באנגליה, ארצות הברית או הודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה. למרות שהמטרה המוצהרת של החברה עם הקמתה הייתה ליצור סרטים בהודו ועל נושאים הקשורים בהודו, הדוברים אנגלית ומיועדים לקהל בינלאומי, רוב סרטי החברה אינם כאלה. מספר שחקנים בריטיים נודעים הופיעו לראשונה בסרטי מרצ'נט ואייבורי ובהם הלנה בונהם קרטר, אומה תורמן, אמה תומפסון, אנתוני הופקינס, יו גרנט ואחרים. מרצ'נט התלוצץ פעם ואמר: אני מוסלמי-הודי, רות היא יהודיה ממוצא גרמני ואייבורי הוא אמריקאי-פרוטסטנטי, פעם מישהו אמר שאנחנו אל תלת-ראשי, אולי אנחנו מפלצת-תלת-ראשית". בית ההפקות יצר עד מותו של מרצ'נט ב-2005 כ-40 סרטים. הבולטים שבהם הם: שייקספיר-וואלה (Shakespeare Wallah,‏1965) סרט מבומביי (Bombay Talkie, ‏ 1970) האירופאים (The Europeans,‏ 1979) קוורטט (1981) אבק לוהט (Heat and Dust, ‏ 1983) הבוסטונים (The Bostonians,‏ 1984) זכרונות אהבה מפירנצה (A Room with a View, ‏ 1985), זוכה שלושה פרסי אוסקר על עיצוב, עיצוב תלבושות ועיבוד קולנועי מוריס (Maurice,‏ 1987), בפסטיבל הסרטים של ונציה לשנת 1987 זכו השחקנים ג'יימס וילבי ויו גרנט בפרס השחקן הטוב ביותר, אייבורי זכה בפרס "דב הכסף" כבמאי וריצ'רד רובינס זכה בפרס מלחין השנה. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר על עיצוב התלבושות. מר וגברת ברידג' (Mr. & Mrs. Bridge, ‏ 1990) בלדה לבית קפה עצוב (The Ballad of the Sad Cafe,‏ 1991) זיכרונות מאחוזת הווארד (Howards End, ‏ 1992), זיכה את רות פראוור-ג'אבוולה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר ואת אמה תומפסון בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר שארית היום (The Remains of the Day, ‏ 1993), היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר ג'פרסון בפריז (Jefferson in Paris, ‏ 1995) אהבותיו של פיקאסו (Surviving Picasso, ‏ 1996) A Soldier's Daughter Never Cries‏, 1998) גבהים (Heights, ב-2005) אתר האינטרנט הרשמי של מרצ'נט ואייבורי הפקות (באנגלית) לזכרו של איסמעיל מרצ'נט מאתר "הבמה" מרצ'נט ואייבורי הפקות, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ריאיון עם אסמעיל מרצ'נט ב"טיימס אונליין"
דקות של תהילה

דקות של תהילה היא סדרת דרמה ישראלית לנוער ששודרה בערוץ 2 (בשידוריה של הזכיינית טלעד) בשנת 2001 וכללה 12 פרקים. הסדרה שודרה תחילה בשעות אחר הצהריים, ולאחר שזכתה למדרוג (רייטינג) גבוה, עברה לשעות הערב. שישה צעירים, מכל רחבי ישראל, מתקבצים בבית מלון חמישה כוכבים באילת בו הם אמורים לשהות תקופה ממושכת. בפניהם עומדת המשימה להפוך לצוות בידור מגובש ומצליח. מלבד הדרמה הכרוכה בעיצוב ובהעלאת המופע לאוויר, מהווים החיים המשותפים של הצעירים, המגיעים מרקע שונה, בסיס לאינספור קונפליקטים, חלקם דרמטיים וחלקם קומיים. הסדרה צולמה בבית מלון באילת, כשאזורי המלון השונים היוו את אתרי ההתרחשויות העיקריים. בין אזורים אלה ניתן למנות את הבריכה, הלובי, הבר, חדר האוכל וכיוצא באלה. הדרמה התפרשה גם על פני העיר אילת עצמה, במקומות כמו החוף, הטיילת, אתרי הבילוי ואף עד למעבר טאבה, מעבר הגבול למצרים. "דקות של תהילה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "דקות של תהילה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מרב יודילוביץ', "הלהקה" זה לא, באתר ynet, 4 ביוני 2001 סמדר הירש, ‏תהילה ואופנה בטלעד, באתר גלובס, 22 במאי 2001 אביבה קרול, ‏"הכספת" ו"מיליונר" - התחרות בעיצומה, באתר גלובס, 30 ביולי 2001 רותה קופפר, אין זו אגדה, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2001
תעלת גריבוידוב

תעלת גריבוידוב (ברוסית: Канал Грибоедова) היא תעלת מים מלאכותית בעיר סנקט פטרבורג שברוסיה, אשר מחברת בין הנהרות מויקה ופונטנקה. אורכה – 5 קילומטר, ורוחבה – 32 מטר. התעלה נחפרה בשנת 1739 בתור הרחבה של נחל קריבושה (בתרגום מרוסית "הנחל העקום"), אשר נשפך לתוך נהר פונטנקה. הנחל הורחב, הועמק וחובר עם הנהר מויקה. בשנים 1764 –1790 נערכו עבודות לחיזוק קרקעית התעלה וגדותיה. גדות התעלה צופו באבן גרניט ונבנו עליהן מדרכות (מגרניט אף הן). בשנת 1774 קיבלה התעלה שם רשמי, "תעלת יקטרינה", על שמה של הקיסרית הרוסית יקטרינה הגדולה. בשנת 1923, במסגרת קמפיין שניהל השלטון הקומוניסטי לסילוק שמות המקומות שהיו קשורים לשלטון הצארים, הוחלף שמה של התעלה ל"תעלת גריבוידוב" – על שמו של הדיפלומט והמחזאי הרוסי אלכסנדר גריבוידוב, אשר התגורר באחד הבתים לאורך התעלה. הבית בו התגורר גריבוידוב לא השתמר עד ימינו. כנסיית הגואל שעל הדם קתדראלת קאזאן בניין הפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג גשר ארבעת האריות מדיה וקבצים בנושא תעלת גריבוידוב בוויקישיתוף
פיזאנו

פיזאנו (Pisano) הוא שם איטלקי המעיד על מוצאו של נושאו מהעיר פיזה: האם התכוונתם ל... אנדראה פיזאנו – (איטלקית: Andrea Pisano). פסל ואדריכל איטלקי בן המאה ה-14 בונאנו פיזאנו – (איטלקית: Bonanno Pisano), פסל ואדריכל איטלקי בן המאה ה-12 ברנרדו פיזאנו – (איטלקית: Bernardo Pisano). מלחין איטלקי בן המאה ה-16 ג'ובאני פיזאנו – (איטלקית: Bernardo Pisano). פסל, צייר ואדריכל איטלקי בן המאה ה-14 לאונרדו פיזנו – (איטלקית: Bernardo Leonardo).הידוע בכינוי פיבונאצ'י מתמטיקאי איטלקי (1170 – 1250) ניקולא פיזאנו – (איטלקית: Bernardo Nicola). פסל, צייר ואדריכל איטלקי בן המאה ה-13
שאלת קיטבג

שאלת קיטבג היא ביטוי סלנג צה"לי המתאר שאלה שהתשובה עליה ברורה מראש וכן שהשואל יינזק מעצם הצגת השאלה, ולעיתים אף יגרום נזק גם לסובבים אותו. בעיית שאלת הקיטבג היא סוגיה קלאסית בתורת ההחלטות. במקורו נוצר הביטוי כאשר חיילים שקיבלו פקודה לנוע ממקום למקום שאלו את מפקדיהם אם עליהם לקחת עמם את שק הציוד האישי ("קיטבג"), והתשובה הייתה "כמובן שיש לקחתו", למרות שלא זאת הייתה הכוונה המקורית של המפקדים. כיום הביטוי שגור בישראל גם בתחומי חיים שאינם צבאיים. בדרך כלל שאלות קיטבג הן שאלות כן או לא, או שהן שאלות של מה צריך לעשות. ניתן לזהות שני סוגים של שאלות קיטבג: שאלה לגבי משימה שהשואל יודע שעליו לבצעה, אך הוא מעלה את השאלה בתקווה לביטול המשימה או הקלת הדרישות. שאלה לגבי הוראות לא ברורות. במקרה כזה, מהווה שאלת הקיטבג דילמה: מצד אחד, השואל קיבל הוראות שאינן ברורות במלואן ומעוניין להבהירן על מנת לבצען טוב יותר. מהצד השני, השאלה גורמת בהסתברות גבוהה להחמרת ההוראות, ולכן לא כדאי לשאול אותה. הסיבה להחמרה הצפויה של ההוראות היא שבמקרים רבים נותני ההוראות אינם נותנים את הדעת על רמת הקושי של המשימות, והם מעדיפים להחמיר את ההוראות מאשר לקחת אחריות על הקלתן – אף כי ניתן לשער שהקלת העומס על המבצעים תוביל לשיפור הביצועים. פתרונות אפשריים למצב הדילמה יכולים להיות "לא לשאול ולא לעשות" – פתרון ראש קטן, או לפתור מראש את השאלה מבלי להציגה, ולהעמיד את נותן ההוראות בפני עובדה מוגמרת. לדוגמה: המפקד פוקד על חייליו להקיף את המחנה בריצה, ואחד החיילים שואל האם לעשות זאת עם חגור וכפל"ד או בלעדיהם. זו שאלת קיטבג קלאסית. כאמור, גם בתחומים שאינם צבאיים ניתן לזהות "שאלות קיטבג". דוגמה שעולה רבות היא בפניות לרשויות שונות לקבלת מסמכים (למשל היתר בנייה). מקובל כי אם המבקש ישאל את הרשות אם עליו להציג מסמך כלשהו, התשובה תמיד תהיה חיובית, בין אם המסמך באמת נדרש ובין אם לא. אודות שאלת קיטבג (באנגלית) שאלת קיטבג באתר "הארץ" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גנוס (גאומטריה אלגברית)

בגאומטריה אלגברית ובגאומטריה אריתמטית, הגנוס של עקום (מרוכב) הוא הגנוס של היריעה שהעקום מגדיר כמשטח רימן. הגנוס הוא מדד מספרי למורכבות העקום, בעיקר דרך הטריכוטומיה: הספירה של רימן היא בעלת גנוס g=0, עקומים בעלי גנוס g=1 הם עקומים אליפטיים, ולעקומים אחרים g>1. משטח רימן אפשר לתאר על ידי שדה הפונקציות שלו, שהוא שדה מדרגת טרנסצנדנטיות 1 מעל המרוכבים. גם להפך, שדה מהצורה   C ( z , w ) {\displaystyle \ \mathbb {C} (z,w)} , כאשר w תלוי ב-z, מגדיר משטח רימן, והגנוס של השדה מוגדר כגנוס של המשטח. משטח המוגדר על ידי משוואה מהצורה   w 2 = f ( z ) {\displaystyle \ w^{2}=f(z)} , כאשר f הוא פולינום, נקרא עקום היפר-אליפטי, והגנוס שלו שווה לחלק השלם של   deg ⁡ ( f ) − 1 2 {\displaystyle \ {\frac {\deg(f)-1}{2}}} . מאי-שוויון רימן נובע שכל עקום מגנוס 1 (ולכן כל שדה פונקציות מגנוס 1) מוגדר על ידי משוואה מהצורה   w 2 = ( z − a ) ( z − b ) ( z − c ) {\displaystyle \ w^{2}=(z-a)(z-b)(z-c)} , ולכן הוא עקום אליפטי. בדומה לזה, כל עקום מגנוס 2 הוא היפר-אליפטי; אבל טענה זו אינה נכונה לגנוס גבוה יותר. הטריכוטומיה שהוזכרה לעיל מתבטאת באופי השונה של בעיות אריתמטיות על-פי הגנוס של המשוואות המעורבות. לעקומים מגנוס 0 יש פרמטריזציה מלאה, ועקומים מגנוס 1 הם אליפטיים. השערת מורדל קובעת שלכל עקום אלגברי מגנוס גדול מ-1 מעל שדה מספרים, יש מספר סופי של נקודות רציונליות. Harvey Cohn, Introduction to the construction of class fields, פרק 5. גנוס (טופולוגיה)
רחוב הרפובליקה

רחוב הרפובליקה (במלטית Triq ir-Repubblika) הוא רחובה הראשי של העיר ולטה, בירת מלטה. אורכו של הרחוב הוא 950 מטרים, והוא מוביל משער העיר על גבולה של העיר פלוריאנה בדרום-מערבה של ולטה, ועד מבצר סנט אלמו בקצה הצפון-מזרחי של העיר. רחוב הרפובליקה עובר לאורך קו הרכס במרכזו של חצי האי שברס (Scebarras) שעליו בנויות ולטה ופלוריאנה, ובדרכו הוא חוצה את כל רחובות הרוחב של העיר. לאורך הרחוב חמש כיכרות - כיכר החירות (Misraħ il-Ħelsien), כיכר המצור הגדול (Misraħ l-Assedju l-Kbir), כיכר הרפובליקה (Misraħ ir-Repubblika) הממוקמת בערך במרכזה הגאוגרפי של העיר, פיאצה ג'ורג' הקדוש (Pjazza San Ġorġ) וכיכר סנט אלמו (Misraħ Sant'Iermu). חלקו הדרום-מערבי של הרחוב, משער העיר ועד כיכר הרפובליקה הוא מדרחוב. לאורכו של הרחוב שוכנים חלק ממוסדות הציבור והשלטון החשובים של מלטה, ובהם הפרלמנט ומשכן הנשיא, וכן כנסיות, חנויות ומסעדות. מדיה וקבצים בנושא רחוב הרפובליקה בוויקישיתוף
מרכז (תורת החבורות)

בתורת החבורות, מרכז החבורה G {\displaystyle G} היא קבוצת כל האיברים שמתחלפים עם כל איברי G {\displaystyle G} : Z ( G ) = { z ∈ G : g z = z g , ∀ g ∈ G } {\displaystyle {\text{Z}}(G)=\{z\in G:gz=zg\,,\forall g\in G\}} המרכז הוא תמיד תת-חבורה נורמלית ואבלית של G {\displaystyle G} . סימונו מגיע מהמילה הגרמנית Zentrum שמשמעותה "מרכז". אם G {\displaystyle G} היא חבורה אבלית אז מרכז החבורה הוא כל החבורה. מצד שני, חבורה נקראת חסרת מרכז אם Z ( G ) = { e } {\displaystyle {\text{Z}}(G)=\{e\}} (המרכז תמיד מכיל את איבר היחידה של החבורה, ולכן הוא אינו יכול להיות ריק). נתבונן בהומומורפיזם φ {\displaystyle \varphi } מהחבורה G {\displaystyle G} לחבורת האוטומורפיזמים שלה φ : G → Aut ( G ) {\displaystyle \varphi :G\to {\text{Aut}}(G)} המוגדר לפי ( φ ( g ) ) ( h ) = g h g − 1 {\displaystyle (\varphi (g))(h)=ghg^{-1}} (כלומר φ ( g ) {\displaystyle \varphi (g)} הומומורפיזם הצמדה ב- g {\displaystyle g} ). הגרעין של ההעתקה, כלומר כל איברי G {\displaystyle G} שעוברים לאוטומורפיזם הזהות, הוא המרכז של G {\displaystyle G} , והתמונה φ ( G ) {\displaystyle \varphi (G)} היא חבורה הנקראת חבורת האוטומורפיזמים הפנימית של G {\displaystyle G} , ומסומנת Inn ⁡ ( G ) {\displaystyle \operatorname {Inn} (G)} . לפי משפט האיזומורפיזם הראשון G / Z ( G ) ≅ Inn ( G ) {\displaystyle G/{\text{Z}}(G)\cong {\text{Inn}}(G)} . לפעמים מסומנת חבורה זו גם כ- G ad = G / Z ( G ) {\displaystyle G^{\text{ad}}=G/{\text{Z}}(G)} . מרכז (אלגברה) מרכז, באתר MathWorld (באנגלית) מרכז (תורת החבורות), באתר אנציקלופדיה למתמטיקה (באנגלית)
איוואן קראמסקוי

איוואן ניקולאייביץ' קראמסקוי (ברוסית: Иван Николаевич Крамской;‏ 27 במאי [על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגריגוריאני: 8 ביוני]‏ 1837 – 24 במרץ [על פי הלוח הגרגוריאני: 6 באפריל]‏ 1887) היה צייר ומבקר אמנות רוסי, וממנהיגי תנועת האומנות הרוסית הדמוקרטית. קראמסקוי נולד למשפחת אצולה זוטרה שירדה מנכסיה. בין השנים 1857–1863 למד אמנות באקדמיה לאמנות של סנקט פטרבורג, אולם יצא נגד מסורות האקדמיה, והיה בין יוזמי מרד הארבעה עשר אשר סירבו להציג בתערוכת האקדמיה (צעד שהביא לגירושו מהאקדמיה). לאחר תום לימודיו ייסד את "ארטל האמנים" (Артель художников) עם חבריו. בהשפעת רעיונות דמוקרטיים ומהפכנים, קראמסקוי וחבריו העדיפו סגנון ציור ריאליסטי ולאומי על סגנון האקדמיה (סגנון מסורתי שמרני). קראמסקוי היה לאחד ממיסדי תנועת "הנודדים" ואידאולוג התנועה. בין השנים 1863–1868 לימד ציור בבית הספר של החברה לעידוד האמנויות השימושיות. לאחר תקופה זו החל לצייר דיוקנאות של אישי ציבור, סופרים ואמנים (ובהם דיוקנם של לב טולסטוי (1873), איוואן שישקין (1873), פאבל טרטיאקוב (1876), מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין (1879) - דיוקנאות המוצגים כיום בגלריית טרטייקוב). טרטייקוב צייר יצירות דתיות, תוך הצגת תזה פסיכולוגית באמצעותן. היצירות הדרמטיות נועדו להעביר לצופה את רגשות הדמויות, ובאמצעות דמותו של ישו ניסה קראמסקוי להעביר לצופה בתמונה את התמה של גיבור המקריב עצמו לטובת האומה (תמה דמוקרטית מהפכנית). אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא "ישו במדבר" (1872), שנרכשה על ידי האספן פאבל טרטיאקוב ומוצגת כיום בגלריית טרטייקוב. יצירות נוספות של קראמסקוי המציגות תמות דרמטיות הן "דמות אישה" (1883) ו-"יגון בלא נחמה" (1884), המוצגות בגלריית טרטייקוב. התמות הדמוקרטיות והמהפכניות של קראמסקוי הפכו את יצירותיו ליצירות המשפיעות על תנועת האמנות המהפכנית בשלהי המאה ה-19 ברוסיה. בנות הים, 1871 זקן עם קב, 1872 ישו במדבר, 1872 דייקן הצייר איוואן שישקין, 1873. לב טולסטוי, 1873 איוואן שישקין, 1880 מריה פיודורובנה, 1880s דיוקן אישה, 1883 ולדימיר סולוביוב, 1885 אלכסנדר השלישי, 1886 מדיה וקבצים בנושא איוואן קראמסקוי בוויקישיתוף ביוגרפיה יצירותיו איוואן קראמסקוי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) איוואן קראמסקוי, באתר Discogs (באנגלית)
איוואן שישקין

איוואן איוואנוביץ' שישקין (ברוסית: Иван Иванович Шишкин;‏ 25 בינואר 1832 – 20 במרץ 1898) היה צייר נופים רוסי, ומפעילי תנועת "הנודדים" באמנות הרוסית. שישקין נולד בעיירה אלאבוגה (כיום בטטרסטן) וסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיון קאזאן. לאחר תום לימודיו התיכוניים למד במשך ארבע שנים בבית הספר לציור פיסול ואדריכלות של מוסקבה, ובין השנים 1856–1860 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג אצל סוקרט וורוביוב. הוא סיום את לימודיו באקדמיה בהצטיינות וזכה במדליית זהב בתחרות האקדמיה. המדליה כללה מלגה ללימוד במערב אירופה, ושישקין נסע לשווייץ ולגרמניה. לאחר שובו לרוסיה הצטרף שישקין לקבוצת "הנודדים" וכן לאגודת אמני הציור בצבעי מים של רוסיה. לאחר חמש שנים התקבל שישקין כחבר מן המניין באקדמיה הקיסרית, ולאחר זמן קצר מונה לפרופסור באקדמיה ובין השנים 1873–1898 לימד בה ציור. במקביל, באותה עת לימד שישקין את כיתת ציורי הנוף בבית הספר הגבוה לאמנות בסנקט פטרבורג. שישקין הציג מיצירותיו בתערוכות של האקדמיה, וכן בתערוכות האמנות הרוסית שנערכו במוסקבה בשנת 1882, בניז'ני נובגורוד ב-1896, בתערוכה העולמית של פריז ב-1867, בתערוכה העולמית של וינה ב-1873 ובתערוכה העולמית של פריז ב-1878. שישקין נודע בגישתו האנליטית והמדויקת לציור ציורי טבע ונוף, ובציורי היערות והטבע הפראי של רוסיה שצייר בצורה ריאליסטית. שישקין התגורר בדאצ'ה באיזה וירה, דרומית לסנקט פטרבורג, וצייר את היערות ובעלי החיים באזור. הוא נפטר בשנת 1898 בסנקט פטרבורג. בשנת 1868 הוא התחתן עם יבגניה, אחותו של פיודור וסילייב, אך בהמשך הם התגרשו הוא התחתן שנית ותלמידה שלו. בשנת 1978 נקרא אסטרואיד שישקין 3558 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה על שמו. בוקר ביער אורנים שדה שעורים גשם ביער אלונים מדיה וקבצים בנושא איוואן שישקין בוויקישיתוף יצירותיו של שישקין "בוקר ביער אורנים" "שדה שעורים" "יער" איוואן שישקין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) איוואן שישקין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איוון איוונוביץ' שישקין (1832-1898), דף שער בספרייה הלאומית איוואן שישקין, באתר MusicBrainz (באנגלית) איוואן שישקין, באתר Discogs (באנגלית)
אחמד סעדאת

אחמד סעדאת (בערבית: احمد سعدات; נולד ב-1953) הוא מזכ"ל ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין, ומתכנן רצח השר רחבעם זאבי. נולד באל בירה למשפחת פליטים מהכפר דיר טריף. ב-1969 נעצר לראשונה בידי ישראל על רקע פעילותו בחזית העממית. ב-1981 נבחר לוועד המרכזי של החזית. בשנים 1993-1989 היה במעצר מנהלי במשך שנתיים במצטבר. ב-1994 נבחר לראש החזית בגדה המערבית. סעדאת מונה למזכ"ל החזית העממית באוקטובר 2001 לאחר שצה"ל חיסל את קודמו בתפקיד אבו עלי מוסטפא. כנקמה על חיסולו של אבו עלי מוסטפא הוא תכנן את רציחתו של רחבעם זאבי. לאחר ההתנקשות ב-17 באוקטובר אותה שנה, נמלט למתחם המוקטעה ברמאללה. יאסר ערפאת סירב להסגירו ובתגובה צרה ישראל על המתחם. לאחר שיחות שהתנהלו בין הצדדים בשיתופן של ארצות הברית ובריטניה, הושג הסדר שכונה "הסכם רמאללה" ובמסגרתו סעדאת הובא למשפט צבאי פלסטיני ולאחריו נכלא בכלא ביריחו בפיקוחם של סוהרים בריטיים ואמריקנים. ב-2002 נהרג אחיו, מוחמד, מאש צה"ל במהלך ניסיון מעצר באזור ראמאללה. ב-2003 הביע את התנגדותו למפת הדרכים. לאחר ניצחונו בבחירות למועצה הפלסטינית המחוקקת בינואר 2006, הכריז חמאס על כוונתו לשחרר את רוצחי זאבי ובהם סעדאת. ב-14 במרץ 2006 בשעה 09:00 בבוקר, יצאו הסוהרים הבריטים והאמריקאים מהכלא מחשש לחייהם. בתגובה החל צה"ל במבצע הבאת ביכורים במסגרתו צר על הכלא בו הוחזק סעדאת. לאחר 10 שעות מצור, הוא נלכד והובא לכלא בישראל. בדצמבר 2008 נגזרו עליו 30 שנות מאסר בבית משפט צבאי. ישראל סרבה לשחרר את סעדאת במסגרת עסקת שליט. מדיה וקבצים בנושא אחמד סעדאת בוויקישיתוף עלי ואקד, מי אתה, אחמד סעדאת?, באתר ynet, 14 במרץ 2006 דנה בן שמעון, ממשיך את דרך הטרור: המחבל אחמד סעדאת נבחר להנהיג את החזית העממית, באתר ישראל היום, 21 במאי 2022 החזית העממית: כל הדרג הפוליטי הציוני - מטרה, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2001 עלי ואקד, דיאנה בחור ורויטרס, הקבינט הפלסטיני: סעדאת לא ישוחרר, באתר ynet, 3 ביוני 2002 עמוס הראל, 30 שנות מאסר לראש החזית העממית אחמד סעדאת, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2008 רועי נחמיאס, דיווח: ישראל לא מוכנה לשחרר את אחמד סעדאת, באתר ynet, 22 ביולי 2008 חיים לוינסון, הסמלים הבולטים של הטרור יישארו בכלא, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2011
בקרת הורים

בקרת הורים היא מכלול אמצעים, בחומרה ובתוכנה, המאפשרים למשתמשים כלים לבקרה ושליטה מרחוק על פעילותם של אחרים. שימוש נפוץ לכך הוא שליטה ובקרה של הורים על פעילות ילדיהם, ומכאן השם "בקרת הורים", אך הכלים מאפשרים גם, למשל, בקרה ושליטה של מעביד על עובדיו. כלים אלו כוללים, בין היתר: התרעה ברגע שהילד יוצא משטח בית הספר, הגבלת מהירות המכונית שבה נוהג הילד ושליטה בתכנים הניתנים לצפייה על ידי הילד בטלוויזיה או במחשב. בקרת ההורים היא תכונה אופציונלית אשר לרוב מתאפשרת במכשירים מתקדמים כטלוויזיות דיגיטליות, משחקי מחשב, טלפונים סלולריים ותוכנות מחשב. הבקרה במכשירים אלו מתבצעת בארבעה אופנים: סינון תוכן המגביל גישה לתוכן עבור טווח גילאים. שליטה בזמן שימוש אשר מגבילה את משך זמן השימוש במכשירים מסוימים על ידי הגדרת זמנים. ניטור המספק מעקב אחר מיקום ופעילות המשתמש בהתקן מסוים. במחשב אישי מוצעת בקרת ההורים במסגרת תוכנות אנטי וירוס ואבטחת המחשב, מערכות הפעלה, דפדפנים ומשחקים. התכונה קיימת בסוגים שונים המותאמים לאותה תוכנה (לדוגמה: מערכת הפעלה או דפדפן) כמו כן, רמת האבטחה בין תוכנה לתוכנה משתנה בהתאם לאופיה ויכולותיה. תוכנות ניטור מצלמות מסכים, מאפשרות קריאת הודעות דוא"ל נכנס ויוצא, שמירת ההיסטוריה של כל אתרי האינטרנט שנצפו, קריאת הודעות הנשלחות ומתקבלות בתוכנות מסרים מיידיים ואף הקלטת כל תו שהוקלד על ידי המשתמש. אינטרנט כשר K9 Web Protection חברה לבקרת הורים באינטרנט הגדרת בקרת הורים במערכת הפעלה, באתר מיקרוסופט ישראל תוכנת בקרת הורים להורדה חינם
בוקר ביער אורנים

בוקר ביער אורנים (ברוסית: Утро в сосновом лесу) הוא ציור שמן על בד ריאליסטי מעשה ידי האמנים הרוסיים איוואן שישקין וקונסטנטין סאוויצקי. היצירה מתארת יער בבוקר אביבי, לאחר סופה חזקה אשר הפילה את אחד מעצי היער העבותים. על העץ השבור מטפסים שלושה גורי דובים. שישקין, שהתמחה בציורי טבע ונוף צייר את נוף היער הבראשיתי הריאליסטי וסאוויצקי צייר את הדובים המופיעים ביצירה. היצירה זכתה לפופולריות רבה, ונרכשה על ידי אספן האמנות העשיר פאבל טרטיאקוב אשר ציין כי האופי של היצירה והדיוק הריאליסטי של הנוף המתואר בה אופייניים לשישקין ולכן היצירה מוצגת כיצירה שנעשתה על ידו בלבד. טרטיאקוב אף הורה על מחיקת חתימתו של סאוויצקי מהיצירה (אף שבגלריה מצוין כיום שאת הדובים צייר סאוויצקי). היצירה הפופולרית הוצגה על ידי מותגים שונים, ובהם מוצרי שוקולד של חברת באבאיווסקי, ונחשבת לאחת היצירות הפופולריות ביותר ברוסיה. "בוקר ביער אורנים"