laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מנחם מרקוס

מנחם מרקוס (נולד ב-1947) הוא גאומורפולוג, סופר, מטייל ישראלי ומדריך טיולים ברחבי ישראל, המתגורר בהר אדר. מרקוס, יליד תל אביב, למד באוניברסיטה גאוגרפיה, גאולוגיה וגיאומורפולוגיה. משמש מזה שנים רבות כמורה דרך בקורסים לידיעת הארץ ובקורסי מורי דרך. נמנה עם מקימי בי"ס שדה חצבה. מרקוס שימש כגאוגרף הראשי ברשות שמורות הטבע בין השנים 1981 ל-1999. במקביל עסק בכתיבה ועריכה של ספרי טיולים, בין השאר ערך את מדריך ישראל החדש ו"אנציקלופדיה מפה לידיעת הארץ". שימש כעורך מדור הטיולים של השבועון "כותרת ראשית", וכתב במגזין "מסע אחר". מדיה וקבצים בנושא מנחם מרקוס בוויקישיתוף מידע על מנחם מרקוס בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של מנחם מרקוס, באתר "סימניה" מנחם מרקוס, הרי הפירנאים / מסע מים לים, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2001 ריאיון עם מנחם מרקוס(הקישור אינו פעיל) בעיתון "הזמן הירוק" מנחם מרקוס (1947-), דף שער בספרייה הלאומית המדריך למטייל בירדן, מנחם מרקוס, כתר 2007 עמירה שגב, אנציקלופדיה מהלכת, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2001 יואב קווה, בדד בשיפולי ההרים, באתר הארץ, 6 במאי 2003 יצחק לאור, כמעט כולנו על המפה, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2001 חלק אחד מתוך שלושה מדריכי טיולים (שני האחרים הם: צפון, שנכתב על ידי יעקב שורר, ומרכז, שנכתב על ידי זאב ח' ארליך) עירית רוזנבלום, סיור ממוקד, באתר הארץ, 2 ביולי 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים באפשרותכם להרחיב את הערך לערך מלא. כמה דרכים פשוטות לשיפור הערך: הוסיפו פרקי לקריאה נוספת וקישורים חיצוניים שיהוו מקור מידע חלופי לקוראים עד להרחבת הקצרמר, וגם יסייעו בידי הוויקיפדים שיבואו להרחיב אותו. קשרו לערכים רלוונטיים לנושא שבו עוסק הקצרמר שעשויים לסייע לקוראים, שאולי ימצאו שם את מבוקשם. הסתייעו בדפים המקושרים להרחבת הערך.
אמרה יעקבי

אמרה יעקבי (1905 – 20 בפברואר 1937) היה כדורגלן יהודי הונגרי, מראשוני שחקני נבחרת ארץ ישראל. יעקבי נולד בבירת הונגריה בודפשט באימפריה האוסטרו-הונגרית, והחל את הקריירה שלו ככדורגלן בקבוצת כדורגל היהודית "הגיבור" מהעיר ברטיסלאבה. בשנת 1927 עלה יעקבי לארץ ישראל, ובתחילת דרכו שיחק לסירוגין כחלוץ בהפועל "אלנבי" תל אביב, הפועל חיפה ומכבי חיפה. הכדורגל בישראל לא היה מפותח בשנים הראשונות שלאחר הגעתו, והטורניר הסדיר היחיד שנערך היה גביע ארץ ישראל. בתקופה זו לא הגיע יעקבי להישגים יוצאי דופן בגביע, והשתתף בעיקר במשחקי ידידות. עם זאת, הוא היה בסגל הפועל חיפה בעונת 1931/1932, העונה הראשונה של הליגה הארצית (כיום ליגת העל). קבוצתו סיימה את העונה במקום השלישי, אך חלק ממשחקיה לא התקיימו כלל והיא שיחקה ב-12 משחקים מתוך 16. בתחילת שנות ה-30 הצטרף יעקבי למכבי תל אביב, והוצב על ידי המאמן שמעון "לומק" רוטנר בעמדת המקשר השמאלי. בשנת 1931 השתתף במסע המשחקים של נבחרת ארץ ישראל למצרים, במסגרתו ערכה הנבחרת את משחקיה הראשונים (אך הלא רשמיים) בתולדותיה. יעקבי היה אחד מששת השחקנים היהודים שנשלחו למסע, ואחד מארבעת נציגיה של מכבי תל אביב בסגל. במהלך המסע נחלה הנבחרת שלושה הפסדים. בשנה שלאחר מכן נכלל יעקבי בסגל נבחרת מכבי של ארץ ישראל לקראת משחקי המכביה, בהם סיימה במקום השני בטורניר הכדורגל. ב-10 ביוני 1933 הבקיע יעקובי את שערו הידוע ביותר, במשחק הגמר של גביע ארץ ישראל בין מכבי תל אביב להפועל תל אביב. הייתה זו הפעם הראשונה שבה שוחק הדרבי התל אביבי במעמד הגמר. יעקבי פתח בהרכב מכבי, ולאורך רוב המשחק ניסה פעמים אחדות להכניע בלא הצלחה את שוער הפועל תל אביב וילי ברגר. בדקה ה-89 הצליח יעקבי להתגבר על הגנת הפועל תל אביב, והבקיע את השער היחיד במשחק. בספר "מכבי תל אביב 100 שנים ראשונות" מובא ציטוט מאותה תקופה, בו מתואר מהלך ההבקעה: כשנותרו שניות ספורות לסיום המשחק, הקהל המתוח קם על רגליו בחוסר נחת. לפתע פתאום הגיח המקשר השמאלי של מכבי אמרה יעקובי, דק הגזרה והג'נטלמן, שתוך כידרור ארוך בעט ממרחק של עשרים ושמונה מטרים לרשתו של שוער הפועל, וילי ברגר. זה היה כדור פתאומי ומהיר. ברגר טרם הספיק להוציא את הכדור מהרשת כשנשמעה שריקת הסיום. — מכבי תל אביב מאה שנים ראשונות, עמוד 59 לאחר תחילת מלחמת האזרחים בספרד החליט יעקבי להצטרף לבריגדות הבינלאומיות, וב-1936 עזב את ארץ ישראל. בשנה שלאחר מכן ספג פציעות אנושות מפגזי מרגמה, ונפטר בבית חולים ליד מדריד. מקום קברו המדויק איננו ידוע בעקבות הפקודה שנתן פרנסיסקו פרנקו, שנגד כוחותיו נלחם יעקבי, למחות כל זכר למתנגדיו.
אייסטולף

אייסטולף (בכתיב לטיני: Aistulf‏, מת ב-756) היה דוכס פריולי משנת 744, הפך למלך הלומברדים בשנת 749, והחל משנת 751 נשא גם בתואר דוכס ספולטו. אייסטולף היה בנו של פמו שהיה הדוקס (Dux) של פריולי. אחרי שפמו, אביו של אייסטולף, כלא את הפטריארך קליקסטוס ב-731, ציווה מלך לומברדיה ליותפראנד על החלפתו בבנו הבכור, רטכיס. רטכיס ואיילסטולף השתתפו שניהם בקרבותיו של ליותפראנד נגד הדוקס המורד של ספולטו, טרנסמונד השני. לאחר תקופה קצרה שבה מלך הילדפראנד, עלה רטכיס לכס המלוכה. אייסטולף אם כן ירש בהדרגה בתפקידיו את אחיו, רטכיס (ולא את אביו, שנמלט על נפשו עד שרטכיס הצליח לשכך את זעמו של ליותפראנד). אחרי שרטכיס הפך למלך לומברדיה, ירש אייסטולף את תואר הדוקס. ב-749 החליט רטכיס לפרוש למנזר ואייסטולף הפך למלך. אייסטולף המשיך את מדיניות אחיו, של התפשטות ומתקפות נגד הכס הקדוש ונגד האקסרכיה של רוונה מטעם האימפריה הביזנטית. ב-751 הוא הצליח לכבוש את העיר רוונה ואיים על רומא, תוך שהוא דורש מס גולגולת. באותה שנה הצליח גם לכבוש את איסטריה מידי הביזנטים. האפיפיורים התקשו להתמודד עם הסכנה ועם חוסר האונים של הקיסר הביזנטי, ופנו לבקשת עזרה למאיורדומוס מן השושלת הקרולינגית של ארמון אוסטרזיה, שמלכו בפועל על ממלכת הפרנקים. בשנת 741 ביקש גרגוריוס השלישי סיוע מקרל מרטל, אבל הלה היה עסוק בלחימה באזורים אחרים. ב-753 ביקר האפיפיור סטפנוס השני את בנו של מרטל, פפין הגוץ, שהכריז על עצמו כמלך הפרנקים תוך הסכמה של האפיפיור זכריה. כאות תודה לתמיכת הכס הקדוש בהמלכתו, חצה פפין את הרי האלפים והביס את אייסטולף (ראו מתת פפין). השטחים שאייסטולף כבש באזור אמיליה-רומאניה ופנטפוליס ניתנו לאפיפיור. אייסטולף מת בתאונת ציד ב-756 ודזידריוס (אנ') ירש את כס המלוכה של לומברדיה. מדיה וקבצים בנושא אייסטולף בוויקישיתוף עוד צורות בהן מופיע שמו במקורות שונים: Ahistulf, Aistulfus, Haistulfus או Ailstolf הכנסייה הקתולית בימי הביניים: אידאולוגיה ופוליטיקה עמ' 208
מרוץ מדרגות

מרוץ מדרגות הוא תחרות ספורט שבה המתמודדים מתחרים במרוץ במדרגות, בדרך כלל במעלה המדרגות של גורד שחקים, אך לעיתים במדרגות אחרות. מרוצי מדרגות נערכים בגורדי שחקים בולטים בעולם, ובהם: Empire State Building Run Up – בבניין אמפייר סטייט בניו יורק. אורך המסלול: 86 קומות, 1,576 מדרגות. Vertical Rush – במגדל 42 שבסיטי של לונדון. אורך המסלול: 42 קומות, 920 מדרגות. Mt. Everest-Treppen-Doppelmarathon – במדרגות החצובות בצלע הר ברדבול שבגרמניה. אורך המסלול: 39,700 מדרגות, באמצעות עלייה וירידה 100 פעמים בגרם מדרגות שבהר שבו 397 מדרגות. Climb and Run For Wilderness – בבניין Calgary Tower שבקלגרי שבקנדה. אורך המסלול: ריצת קילומטר מסביב לבניין, ולאחריה טיפוס 802 מדרגות. Taipei 101 Run Up – במגדל טאיפיי 101 בטאיפיי שבטאיוואן. מרוצים בישראל מרוץ זינוק בעלייה – בבניין העגול של מגדלי עזריאלי. אורך המסלול: 54 קומות, 1,144 מדרגות. המרוץ הראשון התקיים בשנת 2003. מאז שנת 2012 התקיים במסגרת המרוץ מקצה "3 הפסגות" הכולל טיפוס ל-3 מגדלי עזריאלי – המרובע (924 מדרגות), המשולש (1,012 מדרגות) והעגול (1,144). מרוץ המדרגות של חיפה – מרוץ שעובר במדרגות העיר, מאזור הנמל, ועד לגן האם שבחיפה. למרוץ שלוש קטגוריות: עממי, תחרותי ועלית. אורך המרוץ כ-3 ק”מ, גובה אנכי כ-300 מטר וטיפוס של 1,075 מדרגות למקצים העממי והתחרותי. מקצה העלית הוא של 1,500 מדרגות, כאשר התוספת היא טיפוס במעלה המגדל של מלון דן פנורמה. עד לשנת 2018 התקיימו 7 מרוצים. מדיה וקבצים בנושא מרוץ מדרגות בוויקישיתוף קרן צור, טיפוס תחרותי: מרוצי מדרגות מסביב לעולם, באתר כלכליסט, 24 בנובמבר 2010 אורן אהרוני, עליות בעזריאלי: שיא גינס במירוץ המדרגות, באתר ynet, 25 בנובמבר 2011 בן סער, עיריית חיפה דוחה את מרוץ המדרגות, יזם האירוע דידי נישליס "אני מאד מעוניין שהאירוע יצא לפועל", באתר חי פּה, 28 במרץ 2019
אולם ספורט היובל

אולם ספורט היובל הוא אולם ספורט הממוקם בתיכון "היובל" שבהרצליה ומכיל 1,500 מקומות ישיבה (וכ-1,100 במשחקי כדוריד). באולם מתקיימות פעולות ספורט מגוונות ואירועי תרבות וספורט עירוניים. האולם משמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל בני הרצליה. בתקופה בה נקראה הקבוצה "בני השרון" שימש כאולם הביתי של הקבוצה בצוותא עם היכל הספורט מטרו ווסט רעננה. האולם הוקם בשנות ה-90 ומאז הספיק לארח אירועי ספורט משמעותיים כגון משחקי הכדורסל והסופטבול של המכביה ה-17 ומשחקים במסגרת ליגת העל בכדורסל לגברים (קבוצת בני הרצליה) ולנשים (קבוצת בנות השרון רעננה-הרצליה). האולם כולל חדר כושר. במשך השנים האחרונות דנו בהרצליה במספר תוכניות להיכל ספורט רב תכליתי חדש. ב-2022 זכתה הרצליה (יחד עם אילת) במענק של 35 מיליון שקלים מטעם קרן המתקנים במשרד התרבות והספורט להיכל ספורט עירוני חדש. ההיכל החדש מתוכנן על ידי משרד האדריכלים HQ וצפוי לכלול כ-4,000 מקומות בכדוריד וכ-5,000 בכדורסל ועלותו המשוערת כ-225 מיליון שקלים. ההיכל החדש יוקם בסמוך להאצטדיון העירוני הרצליה והספורטק ומלבד שימושים ספורטיביים מיועד גם להופעות ולכנסים וכן לכלול מעט שטחי מסחר. מדיה וקבצים בנושא אולם ספורט היובל בוויקישיתוף
זיו כהן

זיו כהן (נולד ב-13 ביולי) הוא סופר, עיתונאי ומוציא לאור ישראלי. כהן נולד וגדל בראשון לציון, בנם של דליה ורחמים כהן, ולו אח ואחות. בנערותו שימש ככתב בידור עבור עיתון הנוער "חמצן" וכן עבור שבועון "להיטון". את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון מקיף ה' במגמת תיירות. את שירותו הצבאי עשה כהן בין היתר כמפקד להקת מפקדת חילות השדה. עם סיום שירותו בצה"ל שב לעיסוקו כעיתונאי וערך מקומונים בידיעות תקשורת. ב-1995 ראה אור רומן ראשון פרי עטו, "עכשיו אני כבר יודע" (יועד לבני נוער). ב-1996 ראה אור ספרו הראשון למבוגרים "בן טובים" העוסק בנער שעובר לצפון תל אביב ומתחבר עם בריון מקומי. הספר לא זכה להצלחה. הוא יצא לאור שוב ב-2008 תחת השם "חמש אבנים". בשנים 2000–2004 עבד כדייל אוויר באל על. בשנים 2004–2006 שימש כעורך מקומון "ידיעות אילת" מקבוצת ידיעות תקשורת. הוא כתב עבור מוסף "שבעה ימים" של ידיעות אחרונות ובשנים 2007–2010 שימש כעורך מקומון "ידיעות פתח תקווה", גם הוא מקבוצת ידיעות תקשורת. בהשראת עיסוקו כדייל אוויר באל על, כתב ספר העוסק בעלילותיהם של דיילי אוויר בחברת התעופה הבדיונית "אופק" ושמו "נגמר העוף (אבל גם הקוסקוס טעים)". הספר נדחה על ידי ידיעות ספרים והוצאות ספרים אחרות. ב-2008 ייסד כהן הוצאת ספרים בשם "סלע ספרים" ופרסם את הספר בעצמו. הספר זכה להצלחה מסחרית וכהן פרסם שלושה ספרי המשך, שגם הם זכו להצלחה; "נגמר הקוסקוס (אבל גם הדג טעים)" ב-2009 ו"נגמר הדג (אבל גם הבקר טעים)" ב-2010. ב-2011 יצא לאור הספר הרביעי והאחרון בסדרה, "נגמר הבקר (אבל גם ככה אנחנו תיכף נוחתים)". ארבעת ספרי הסדרה נמכרו בלמעלה ממאה וחמישים אלף עותקים. "נגמר העוף (אבל גם הקוסקוס טעים)", הראשון מבין הארבעה, הוא המצליח מכולם ומכר לבדו למעלה מ-60 אלף עותקים. בשנת 2013 יצא ספרו "קומה רביעית בלי מעלית" ובשנת 2019 יצא לאור ספרו "לא לומד לקח". כהן גר בתל אביב ומשמש כמנהל והעורך הראשי של סלע ספרים המתמחה בעיקר בספרי מתח מקוריים ומתורגמים. עכשיו אני כבר יודע (ידיעות ספרים, 1995) בן טובים (ידיעות ספרים, 1996), יצא בשנית תחת השם חמש אבנים (סלע ספרים, 2008) נגמר העוף (אבל גם הקוסקוס טעים) (סלע ספרים, 2008) נגמר הקוסקוס (אבל גם הדג טעים) (סלע ספרים, 2009) נגמר הדג (אבל גם הבקר טעים) (סלע ספרים, 2010) נגמר הבקר (אבל גם ככה אנחנו תיכף נוחתים) (סלע ספרים, 2011) קומה רביעית בלי מעלית (סלע ספרים, 2013): מתאר את חייו של בחור צעיר שעוזב את בית הוריו בדימונה, עובר לגור בתל אביב ונאלץ להתמודד עם יוקר המחיה, בעיות החנייה ומציאות חיי הלילה הלא מוכרת לו בעיר הגדולה. הספר כתוב מבעד עיניו של הגיבור ומשלב בתוכו את האירועים שהוא חווה ואת מחשבותיו לא לומד לקח (סלע ספרים, 2019) רשימת הפרסומים של זיו כהן, בקטלוג הספרייה הלאומית יניב הלפרין, "רם אורן של ההומואים", באתר GoGay,‏ 27 במרץ 2008 כרמית ספיר-ויץ, עסקי אוויר: זיו כהן סופר ומוציא לאור, באתר nrg‏, 5 ביולי 2009 עמיחי שלו, כך הפכתי לרב מכר, ראיון, באתר ynet, 28 באוגוסט 2009 רועי יולדוס רוזנצוייג, ‏נגמר העוף (וגם 40,000 עותקים), באתר ‏מאקו‏, 4 ביוני 2012 שירי לב-ארי, זיו כהן: הסינדרלה של עולם הספרות, באתר ynet, 5 באוגוסט 2013 זיו כהן, דף שער בספרייה הלאומית עמיחי שלו, כך הפכתי לרב מכר, באתר ynet, 28 באוגוסט 2009
פטוניה

פטוניה (שם מדעי: Petunia) הוא סוג צמח עשבוני ממשפחת הסולניים. מוצאו באמריקה הדרומית ומיניו השונים שימשו לפיתוח עשרות רבות של זני מכלוא תרבותיים בגדלים וצבעים שונים. בזכות פריחתו השופעת וקלות גידולו נפוץ הצמח כצמח נוי בגינון ברחבי העולם. הפטוניה היא עשב חד-שנתי או דו-שנתי, בעל עלים רחבים ודביקים. גבעוליו רכים ולרוב אינם מגיעים לגובה של יותר מ-20–30 ס"מ, אלא משתרעים על פני הקרקע ויוצרים מעין "כריות" או כיסוי שטח צפוף. הפריחה שופעת ונמשכת זמן רב, מתחילת האביב עד סוף הקיץ. הפרחים קטיפתיים, דמויי משפך, בגודל 3–8 ס"מ ובשלל צבעים, דוגמת לבן וקרם, גוני אדום, ורוד, כחול, סגול וארגמן. לפרחיהם של זנים מסוימים שני צבעים או יותר, בדוגמת פסים לאורך הפרח או בשוליו, כאלה שעורקיהם בצבע מנוגד לצבע הרקע, ודוגמאות גיוון נוספות. ההשערה הרווחת באקדמיה היא שזני הפטוניה הנפוצים בגינות הן תוצרת של הכלאה בין פטוניה אקסילריס - בעלת תפרחת לבנה ועמוסה, פרחיה גדולים ושטוחים, עם גביע ארוך וצר, והמפיצה ריח בשעות הלילה, לבין פטוניה אינטגריפוליה - בעלת פרחים סגולים קטנים, ונטיה להתפשטות גבעולית תת-קרקעית. פרחים מסוג פטוניה נשלחו לראשונה מאמריקה הדרומית לפריז בשנת 1823. הפטוניה איטנגריפוליה נתגלתה על ידי חוקר הארצות ג'יימס טווידי ונשלחה לגנים הבוטניים של גלאזגו בשנת 1831. קיים מגוון גדול של צבעים, גדלים, ריחות וצורות לפרח זה, הן בצמחים המתורבתים והן בתצורות הבר בארצות המקור. בגינון משמשים מיני הפטוניה כצמחים עונתיים לכיסוי שטחים בערוגות בשולי כבישים, רחובות וכיכרות עירוניות, בשל צמיחתם המהירה ופריחתם הצבעונית והממושכת. באירופה ובאמריקה הצפונית נהוג לשתול פטוניות גם בעציצים וסלים תלויים, יחד עם מיני צמחים פורחים נוספים. בסוף עונת הפריחה הצמחים מתייבשים ויש לעוקרם. לפטוניה זרעים זעירים המייצרים ספיח רב, כך שניתן למצוא בגינות פרטים רבים שצמחו מזרעים, גם בעונות שבהן לא נשתלו שתילים חדשים. בחקלאות אורגנית, בייחוד בגידול של עגבניות וצמחים ממשפחת הסולניים כמו חציל וטבק, משתמשים בצמחי הפטוניה בגידול משולב, על מנת למשוך את נתר עלי הסלק המעביר העיקרי בעולם של וירוס צהבון האמיר, ולשמש כצמח מלכודת גם לרחפניים ולעש הטבק המעבירים גם הם את המחלה. וירוס זה גורם לעלי הצמח לכמוש ולהתגלגל כלפי מעלה ופירות הצמח בשלים מהר מדי בשמש ונרקבים בעודם קטנים. פרחי פטוניה במכון ויצמן למדע פטוניה לבנה עם עורקים ורודים פטוניות ורודות תקריב על פטוניה ורודה-סגולה עציץ פטוניה פטוניה שחורה. הצמח הוא תוצר מלאכותי של השבחה, עד לקבלת גוון סגול-עמוק שנראה כשחור מדיה וקבצים בנושא פטוניה בוויקישיתוף פטוניה, באתר ITIS (באנגלית) פטוניה, באתר NCBI (באנגלית) פטוניה, באתר Tropicos (באנגלית) פטוניה, באתר GBIF (באנגלית) פטוניה, באתר IPNI (באנגלית) פטוניה, דף שער בספרייה הלאומית פטוניה עונתית צחי אבנור, פטוניות, תמונות בפליקר
חביב תומא

חביב חסן תומא (בערבית: حبيب حسن توما; 12 בדצמבר 1934–1998) היה מלחין וחוקר אתנומוזיקולוגיה ערבי ישראלי. תומא למד בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה ואחר כך בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב, שם סיים את לימודיו בשנת 1962. הוא למד הלחנה אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ואחר כך אתנומוזיקולוגיה אצל קורט ריינהרד (Kurt Reinhard) בברלין והשלים בשנת 1968 דוקטורט באתנומוזיקולוגיה באוניברסיטה החופשית של ברלין, אשר עסק בנושא מקצבי המקאם. באירופה למד בין השאר אצל אוליבייה מסייאן ואצל שטוקהאוזן. בשנת 1970 החל לשמש כפרופסור באוניברסיטה החופשית בברלין. בשנת 1975 פרסם בגרמנית את ספרו "המוזיקה של הערבים", הספר זכה להצלחה ותורגם לצרפתית ולאנגלית. בין יצירותיו, "רפסודה אוריינטלית - יצירה לשני חלילים ותוף" משנת 1957. נישא למוניקה קירכברגר (Monika Kirchberger) והיה אב לבת. The Music of the Arabs, trans. Laurie Schwartz. Portland, Oregon: Amadeus Press. (1996). Maqam Bayati, Israel Music Publications. Rhapsodie Orientale, Israel Music Publications. Study #1 (For Flute), Israel Music Publications. Study #2 "Combinations" (For Flute), Israel Music Publications. The Maqam Phenomenon: An Improvisational Technique in the Music of the Middle East (1971) "Taqsim" for solo piano, Israel Music Publications "Suite Arabe" for solo piano, Israel Music Publications חביב תומא, באתר MusicBrainz (באנגלית) חביב תומא, באתר Discogs (באנגלית) חביב תומא, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דאגלס DC-1

דאגלס DC-1 היה מטוס הנוסעים הראשון בסדרת ה-DC של דאגלס איירקראפט קומפני, המטוס היה אב טיפוס ועליו התבססו המטוסים DC-2 ו-DC-3. יוצר מטוס אחד מדגם זה. בשנת 1931 התרסקה בקנזס טיסה 599 של TWA, הסיבה לתאונה חלק עץ במטוס שהתפרק כתוצאה ממים שחלחלו לתוכו. לאחר התאונה החלה דרישה למטוסים עשויים ממתכת בלבד, בואינג הציעה את ה247, אך כושר הייצור של בואינג היה מוגבל. חברות התעופה TWA ויונייטד איירליינס ביקשו מארבע יצרניות מטוסים, מטוס דומה שיכיל 12 מושבים, כן נחיתה, ואפשרות לנחות עם מנוע אחד בלבד. מנכ"ל החברה דונלד דאגלס סירב לקבל את ההזמנה, מכיוון שלא האמין שיצליח למכור 100 מטוסים (הכמות הנדרשת לכיסוי עלויות הפיתוח). עם זאת הוא עיצב מטוס שחרג מהמפרט של TWA ויונייטד איירליינס, המטוס היה יכול להמריא עם מנוע אחד בלבד, והיו בו בין היתר מערכת חימום ובידוד מרעש המנוע. טיסת הבכורה של המטוס הייתה ב-1 ביולי 1933, בחצי שנה שלאחר מכן טס המטוס למעלה מ-200 טיסות מבחן. מודל הייצור נקרא DC-2, הוגדלה בו קיבולת הנוסעים, והוא צויד במנועים חזקים יותר. המטוס נמכר בשנת 1938 ללורד פורברס בבריטניה, והוא מכר אותו מאוחר יותר לחברת התעופה הספרדית Líneas Aéreas Españolas Postales, המטוס נהרס בדצמבר 1940 בעת שניסה לנחות בנמל התעופה במאלגה. מדיה וקבצים בנושא דאגלס DC-1 בוויקישיתוף המטוס באתר "מוזיאון המטוסים הווירטואלי" סיפורו של המטוס (באנגלית)
דאגלס DC-2

דאגלס DC-2 (באנגלית: Douglas DC-2) היה מטוס נוסעים מתוצרת דאגלס איירקראפט קומפני, ייצור המטוס החל בשנת 1934, והוא התחרה בבואינג 247. בשנת 1935 החלה דאגלס בייצור הגרסה המתקדמת למטוס בשם DC-3, שהפך לאחד המטוסים המוצלחים ביותר בהיסטוריה של התעופה. בשנת 1931 התרסקה בקנזס טיסה של TWA, הסיבה לתאונה היה חלק עץ במטוס שהתפרק, לאחר התאונה החלה דרישה מצד חברות התעופה למטוסים עשויים מתכת בלבד, חברת בואינג פיתחה את ה247 אך לא יכלה לעמוד בקצב הייצור הדרוש, לכן פנו חברות התעופה TWA ויונייטד איירליינס לארבע יצרניות ובקשו מטוס דומה שיכיל 12 מושבים, כן נחיתה, ואפשרות לנחות עם מנוע אחד בלבד. דאגלס פיתחה את הDC-1 שהיה אב הטיפוס של ה-DC-2 ו-DC-3, והוא טס לראשונה ב-1 ביולי 1933. עיצוב המטוס הרשים מספר חברות תעופה, והן הזמינו את המטוס, בין החברות שהזמינו את המטוס היו פאן אמריקן, KLM, לוט, סוויסאייר, ו-TWA. נבנו 156 מטוסים מדגם זה. DC-2A ו-DC-2B פעלו בין היתר בחברת לוט ובחיל האוויר של ארצות הברית. XC-32 גרסת תובלה, יוצרו 16 מטוסים מדגם זה. C-32A יוצר בתחילת מלחמת העולם השנייה נבנו 24 מטוסים מדגם זה. C-33 מטוס תובלה, בדגם זה דלת מיוחדת למטען יוצרו 18 מטוסים מדגם זה. YC-34 דומה לדגם XC-32, יועדה לטיסות VIP נבנו 2 מטוסים מדגם זה. C-41 ,C-39 ,C-38 ו-C-42 בדגמים אלו שונו המנועים וביצועי המטוס. R2D ו-R2D-1 מטוסי נוסעים ותובלה, יוצרו במיוחד עבור הצי האמריקאי. ארגנטינה הצי הארגנטינאי אוסטרליה חיל האוויר המלכותי האוסטרלי פינלנד חיל האוויר הפיני גרמניה הנאצית לופטוואפה יפן חיל האוויר של הצבא הקיסרי היפני ספרד חיל האוויר הספרדי בריטניה חיל האוויר המלכותי ארצות הברית חילות האוויר של צבא ארצות הברית / חיל הנחתים האמריקני / הצי האמריקני / ארצות הברית חיל האוויר מדיה וקבצים בנושא דאגלס DC-2 בוויקישיתוף תמונות המטוס באתר "JetPhotos"
העיר בוורוד

העיר בוורוד הוא ירחון ישראלי בהוצאת רשת שוקן המיועד לקהילת הלהט"ב שיצא בישראל כחינמון בין 2008 ל-2010. "העיר בוורוד" היה גלגולו של העיתון "הזמן הוורוד" שנוסד בשנת 1996 ונסגר בפברואר 2008 לאחר שנקלע לקשיים כלכליים. לאחר סגירתו של הזמן הוורוד נרקם שיתוף פעולה בין רשת שוקן לאגודת הלהט"ב שנועד להמשיך את הוצאת העיתון, ועורר ביקורות בציבור. במסגרת המיתוג המחודש של מקומוני הרשת שונה שם העיתון ל"העיר בוורוד" והוא הופץ בפורמט זהה לשאר מקומוני "העיר" של רשת שוקן. העיתון הציג סקירה חדשותית של אירועים ונושאים הקשורים ללהט"ב מישראל ומהעולם, כתבות פנאי ולייף סטייל, תיירות, אופנה, פנאי וכלכלה, וכן טורי דעה של דמויות בולטות מתוך הקהילה ומחוצה לה. כתבות המגזין של העיתון סיקרו נושאים חברתיים שונים, וגיליון מיוחד הוקדש לאירוע הרצח בברנוער. במהלך השנתיים בהן יצא נערך העיתון על ידי מיה מנע. במאי 2010, חמישה חודשים לפני סגירתו, הושק העיתון מחדש במסגרת אירועי הגאווה 2010, ואף הפורמט שלו שונה לגודל קטן יותר ולדפי כרומו. לאחר השינויים יצאו ארבעה גיליונות והושק שירות להפצה חינמית של העיתון לבתי מנויים. באוקטובר 2010 הודיעה רשת שוקן על סגירת העיתון. בגליונותיו המוקדמים ה"זמן הוורוד" עסק בנושאים חתרניים ובמחאה לטובת קידום זכויות הקהילה. כך, למשל, בשער הגיליון שיצא ב-3 בנובמבר בשנת 1996 פורסם פוטומונטז' של חברי הכנסת הדתיים חנן פורת וזבולון המר בגופם של דוגמנים ערומים בחלק גופם העליון. העיתון פרסם תמונה זו במטרה ללעוג למדיניותם המפלה כלפי הקהילה. יש הטוענים כי עקב הרכישה של העיתון והפיכתו למוסף במקומון "העיר" של רשת שוקן, העיתון איבד את אופיו החתרני לטובת שיח מסחרי ורדוד בדומה למקומונים אחרים של אותה תקופה. העיתון עבר כחלק מתפנית מסחרית זו לעיסוק מוגבר בענייני לייף סטייל, אופנה ויחסי ציבור. בתקופה זו רוב הדיונים של הקהילה ההומו-לסבית (כפי שנקראה אז) שעסקו בנושאים פוליטיים חברתיים עברו לאינטרנט. ערן סויסה, לא התרומם 1, באתר nrg‏, 26 באוקטובר 2010 יואב קניאס, לקרוא בין צבעי הקשת: שיח של דיכוי, איום ואינטימיות בעיתונות ההומו—לסבית בישראל, Kesher / קשר, תקשורת ומחאה חברתית, 2012, עמ' 100-113 ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוקטור ווטסון

דוקטור ג'ון ה. ווטסון (באנגלית: Dr. John H. Watson) הוא הדמות המשנית העיקרית בספרי שרלוק הולמס, שכתב סר ארתור קונן דויל. ווטסון הוא רופא. בספרים, רוב הפעמים ווטסון הוא מספר הסיפור. ווטסון היה קצין ורופא בצבא הבריטי. הוא עבר הכשרה כלוחם וקצין ושירת בחיל הרגלים ברגימנט הרובאים המלכותי של נורת'אמברלנד. הוא לחם באפגניסטן במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה. ב-27 ביולי שנת 1880, בעת שסופח לרגימנט חיל רגלים אחר, רגימנט ברקשייר המלכותי, נפצע ווטסון בקרב מייוונד, ועדיין יש בגופו קליע שלא הוצא. בשנת 1887 נשא ווטסון לאישה את מרי מורסטן, ושכר לעצמו מרפאה יחד עם רופא נוסף. בעקבות כך פחתה תדירות מפגשיו עם הולמס והרפתקאותיו עמו, למרות שהוא הקפיד לבוא לבקר את הולמס מדי פעם. בהמשך, ככל הנראה בתקופת 'מותו' של שרלוק הולמס, מתאלמן ווטסון, והוא התייחס לכך בעקיפין: "באיזשהו אופן כבר נודע לו על השכול שפקד אותי, ואת השתתפותו בצערי הביע בהתנהגותו יותר מאשר בדבריו." בספר הראשון בסדרה, "חקירה בשני", מכיר ווטסון את שרלוק הולמס דרך מכר משותף. ווטסון מגלה התעניינות בתחומי עבודתו של הולמס ובשל היותו רווק, מחליט לשכור יחד עם הולמס חדרי מגורים ברחוב בייקר 221 ב', ושם הם גרו בשותפות עד לנישואיו של ווטסון. ווטסון מעלה על הכתב עשרות פרשיות שחקר שרלוק הולמס, ומוציא אותם לאור בתור קובצי סיפורים קטנים. לא תמיד מרשה הולמס לווטסון לפרסם סיפור. למשל, כשעסק בפרשיית בית המלוכה ההולנדי, הולמס לא הרשה לו לכתוב דבר על המעשה, ויתרה מכך גם לא גילה לו על כך דבר. ב"בעיה הסופית", הסיפור בו לכאורה "מת" שרלוק הולמס, משאיר הולמס לווטסון מכתב, בו הוא אוסר עליו לפרסם פרטים על אופן "מותו", ומנחה אותו כיצד להרשיע את הפושע שעמו הוא מתעמת, פרופסור מוריארטי. ווטסון מגדיר את הולמס כ"אדם המצוין והחכם ביותר שהכרתי מעודי". לפי הסיפור נראה שבינו לבין הבלש ישנה חברות עמוקה מאוד, ושניהם מעריכים מאוד איש את רעהו. סופרים ויוצרים רבים שאבו השראה מדמותו של שרלוק הולמס והעזר כנגדו ד"ר ג'ון ווטסון. הסופר ג'ון לה קארה, למשל, העיד כי את ההשראה לדמותם של גיבורו ג'ורג' סמיילי ושותפו פיטר גוילאם שאב מגיבוריו של קונאן דויל. דוקטור ווטסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארתור קונן דויל, "שרלוק הולמס - כל הסיפורים חלק א'", "תעלומת עמק בוסקומב", הוצאת מחברות לספרות, 2010, עמוד 78 ארתור קונן דויל, "שרלוק הולמס - כל הסיפורים חלק א'", "הטקס של בני מסגרייב", הוצאת מחברות לספרות, 2010, עמוד 335 ארתור קונן דויל, "שובו של שרלוק הולמס - כל הסיפורים חלק ב'", "הרפתקת הבית הריק", הוצאת מחברות לספרות, 2010, עמוד 14. ג'ון לה קארה, "הקדמה:אחד ממספרי הסיפורים הגדולים בעולם, או למה אנחנו אוהבים את קולו של ווטסון", מתוך הספר "כלבם של בני בסקרוויל, ועוד סיפורים", מאת ארתור קונן דויל, הוצאת אריה ניר, 2008, עמוד 7 ארתור קונן דויל, "שרלוק הולמס - כל הסיפורים חלק א'", "הבעיה הסופית", הוצאת מחברות לספרות, 2010, עמוד 463. ארתור קונן דויל, "שרלוק הולמס - כל הסיפורים חלק א'", "שערורייה בבוהמיה", הוצאת מחברות לספרות, 2010, עמוד 21 ג'ון לה קארה, "הקדמה: אחד ממספרי הסיפורים הגדולים בעולם, או למה אנחנו אוהבים את קולו של ווטסון", מתוך הספר "כלבם של בני בסקרוויל, ועוד סיפורים", מאת ארתור קונן דויל, הוצאת אריה ניר, 2008, עמודים 8-9
אגם דון חואן

אגם דון חואן (באנגלית: Don Juan Pond) הוא אגם קטן, רדוד, ביבשת אנטארקטיקה, בעמק רייט שבארץ ויקטוריה. אגם דון חואן הוא מגופי המים הטבעיים בעלי רמת המליחות הגבוהה ביותר על פני כדור הארץ העומדת על יותר מ-44%, גבוהה בהרבה מרמת המליחות של ים המלח, העומדת על 34.2%. האגם התגלה בשנת 1961 על ידי ג'ורג' אייץ' מייר, ונקרא של שמם של שני טייסי המסוק האמריקאים שהיו מעורבים במיפוי האגם, סגן דון רו וסגן ג'ון היקי. רמת המליחות של מי האגם גבוהה יותר מזו של מי אגם ונדה (35%), הממוקם גם הוא באנטארקטיקה, בעמקים היבשים מקמרדו, ושל אגם עסל (34.8%) שבג'יבוטי. קיימות הערכות כי רמת המליחות באגם מגיעה לעיתים עד כדי פי 18 מזו הקיימת באוקיינוסים, כלומר עד 63%. כתוצאה מרמת המליחות הגבוהה של מי האגם, ולמרות הטמפרטורות הנמוכות השוררות באזור, נשארים מי האגם במצב נוזלי גם בטמפרטורה של 50 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. המומסים העיקריים באגם הם מלחי סידן. על פי המדידות, כל קילוגרם של מי האגם מכיל כ-413 גרם של סידן כלורי (CaCl2) וכ-29 גרם של מלח בישול (NaCl). פני הקרקע שסביב האגם מכוסים במלחי נתרן וסידן, אשר התגבשו כתוצאה מאידוי המים. האגם נמצא בתהליך של התייבשות, ונפחו משתנה בהתאם לעונות השנה. מחקרים על צורות חיים בתנאי הקיצון השוררים באגם הדגימו סביבה שהיא בעיקרה סטרילית, ובאזורים מסוימים עלתה נוכחות בקטריות ושמרים. מדיה וקבצים בנושא אגם דון חואן בוויקישיתוף Life in the calcium chloride environment of Don Juan Pond, Antarctica,B. Z. SIEGEL, G. MCMURTY, S. M. SIEGEL, J. CHEN & P. LAROCK, Nature, volume 280, pages 828–829 (30 August 1979)