laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
זאק אברהים

זק אבראהים (נולד כעבדולעזיז אל סייד נוסייר, בפיטסבורג, פנסילבניה, ב-24 במרץ 1983) הוא סופר אמריקאי ופעיל חברתי. ובנו של אל סייד נוסייר, רוצחו של מאיר כהנא. לאחר מספר שנים של הסתרת זהותו האמיתית, עבדועאזיז שינה את שמו לזאק אברהים והחל לדבר בפומבי על פעילותו של אביו ובנאומים נגד הטרור ובעד שלום וסובלנות. הוא הוציא את ספרו הראשון, "בנו של טרוריסט" (The Terrorist's Son: A Story of Choice) דרך הוצאת סיימון ושוסטר בספטמבר 2014. הספר זכה בפרס איגוד הספריות האמריקני בשנת 2015 ותורגם לעברית במרץ 2017. אמו של אברהים, ילידת פיטסבורג קארן מילס, שינתה את שמה לחדיג'ה, כשהתאסלמה מקתוליות בשנת 1982. יש לו אח ואחות למחצה מנישואיה הקודמים של אמו. Ebrahim, Zak; Giles, Jeff. The Terrorist's Son. Simon & Schuster/ TED. ISBN 978-1476784809. מדיה וקבצים בנושא זאק אברהים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של זאק אברהים זאק אברהים, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרויקט המחילה אני בנו של הטרוריסט, אלכסון זאק אברהים באתר TED ראיון רדיו ב- NPR‏, 18 בספטמבר 2014 "About TED Books". TED. נבדק ב-29 ביולי 2016. {{cite web}}: (עזרה) Marianne Perez de Fransius. "Zak Ebrahim – Choosing the Path of Peace". Peace Is Sexy. נבדק ב-26 ביולי 2015. {{cite web}}: (עזרה) "אני בן של טרוריסט, בחרתי בשלום" Cahalan, Susannah (31 באוגוסט 2014). "My dad, the terrorist: 1993 WTC jihadist's son reveals painful past". nypost.com. נבדק ב-7 בפברואר 2015. {{cite news}}: (עזרה) Sam Levine (2014-09-21). "Here's How A Terrorist's Son Became A Peace Activist". huffingtonpost.com. נבדק ב-7 בפברואר 2015. {{cite news}}: (עזרה) Torgovnick May, Kate (2 בפברואר 2015). ""The Terrorist's Son" wins American Library Association award". TED. נבדק ב-29 ביולי 2016. {{cite web}}: (עזרה) בנו של טרוריסט מאת זאק איברהים
טומי כפרי

טומי כפרי (נולד ב-3 באוקטובר 1976, בבודפשט, הונגריה) הוא אתלט עבר ישראלי-הונגרי. הוא אלוף ישראל בריצת 100 מטר, אלוף ושיאן ישראל בריצת 200 מטר ושותף לשיא הישראלי בריצת שליחים 4x100 מטר. טומי כפרי נולד וגדל בבודפשט, הונגריה בשם Mezei Tamás. בישראל התאמן בקבוצת מכבי תל אביב. באליפות ישראל שנערכה בשנת 1996 זכה כפרי במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.85 שניות. באליפות ישראל שנערכה ביולי סיים כפרי במקום הרביעי בתוצאה של 10.49 שניות, בשלב המוקדמות שיפר את שיאו האישי וקבע תוצאה של 10.48 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באתונה בתחילת אוגוסט הוא סיים במקום 73 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.64 שניות. בסוף אוגוסט קבע שיא אישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.99 שניות. בתחרות שנערכה בוולנסיה בסוף פברואר קבע כפרי בריצת 60 מטר באולם שיא אישי חדש של 6.81 שניות. באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה כפרי בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש של 10.34 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.12 שניות. באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה כפרי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש של 20.91 שניות, שיפור במאית לשיא בן ה-11 שנים של איתי אילוז (20.92 שניות). מדליית כסף בריצת 100 מטר זכה בשיא ישראלי חדש של 10.23 שניות אחרי אלכסנדר פורחומובסקי שניצח באלפיות השנייה. באליפות העולם שענרכה בסביליה בסוף אוגוסט סיים כפרי במקום 35 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.36 שניות שניות, במקום 37 בריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש של 20.89 שניות. שיא זה החזיק מעמד כ-20 שנה ונשבר על ידי דמיטרי גלושצ'נקו. הוא סיים במקום תשיעי בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם אלכסנדר פורחומובסקי, רפאל יער וגדעון יבלונקה בשיא ישראלי חדש של 38.81 שניות (הנוכחי, 2020). הרביעייה הישראלית הייתה רחוקה 5 מאיות השנייה מעלייה לריצת הגמר. בתחרות שנערכה בדורטמונד בפברואר קבע כפרי בריצת 60 מטר שיא אישי חדש של 6.72 שניות. באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי זכה כפרי במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.27 שניות. באולימפיאדת סידני (2000) הוא סיים במקום 38 בריצת 100 מטר קבע בתוצאה של 10.43 שניות והיה רחוק מאית השנייה מעלייה לשלב רבע גמר. נוסף לכך, האו סיים במקום 26 בריצת 4x100 מטר ביחד עם כפיר גולן, גדעון יבלונקה ואלכסנדר פורחומובסקי בתוצאה של 39.76 שניות. באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה, סיים כפרי במקום 14 בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם כפיר גולן, גדעון יבלונקה ואלכסנדר פורחומובסקי בתוצאה של 39.39 שניות. בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה תוצאה של 39.13 שניות. בשנת 2006 חזר כפרי להתגורר בהונגריה. בשנת 2007 הוא שינה את אזרחותו להונגרית. ריצת 100 מטר: 10.23 שניות (1999) ריצת 200 מטר: 20.89 שניות (1999) שיא ישראל בעבר ריצת 60 מטר: 6.72 שניות (2000) ריצת 200 מטר: 21.37 שניות (1998) טומי כפרי, באתר olympedia.org טומי כפרי, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית אלופות ואלופי ישראל באתלטיקה באתר gbrathletics (באנגלית) טומי כפרי באתר האתלטיקה העולמי. 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ריצת 100 מטר, באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ריצת 200 מטר, באתר איגוד האתלטיקה בישראל
Such Pretty Forks in the Road

Such Pretty Forks in the Road (בעברית: פיצולי דרך יפים שכאלה) הוא אלבום האולפן של הזמרת-יוצרת הקנדית-אמריקאית אלאניס מוריסט. האלבום יצא לאור ב-31 ביולי 2020, על ידי חברת התקליטים RCA, Thirty Tigers ואפיפאני. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים. זהו אלבום האולפן הראשון של מוריסט מזה שמונה שנים, לאחר צאת אלבום האולפן האחרון "Havoc and Bright Lights", בשנת 2012. מוריסט הייתה אמורה לצאת לסיבוב הופעות עולמי לרגל 25 שנה לאלבום שלה "Jagged Little Pill", שיצא בשנת 1995, שבמהלכו הייתה אמורה לבצע שירים מכל הקריירה שלה, כולל שירים מהאלבום הנוכחי "Such Pretty Forks in the Road". בתחילת חודש מאי 2020, דחתה את הסיור לשנת 2021 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית. מידע על האלבום Such Pretty Forks in the Road באתר MusicBrainz מידע על האלבום Such Pretty Forks in the Road באתר AllMusic האלבום Such Pretty Forks in the Road באתר Discogs האלבום Such Pretty Forks in the Road באתר ספוטיפיי האלבום Such Pretty Forks in the Road באתר דיזר האלבום Such Pretty Forks in the Road באתר אפל מיוזיק האלבום Such Pretty Forks in the Road באתר טיידל Such Pretty Forks in the Road, genius (באנגלית) Alanis Morissette announces ‘Jagged Little Pill’ tour, 1 Canadian date, globalnews, ‏2019-12-08 (באנגלית) Alanis Morissette announces Jagged Little Pill 25th anniversary tour, consequenceofsound, ‏2019-12-08 (באנגלית) Such Pretty Forks in the Roadby Alanis Morissette, נבדק ב-2020-05-11
אלי שפרכר

אלי שפרכר (נולד ב-9 באוגוסט 1963) הוא רופא ומדען ישראלי, פרופסור לרפואה, מנהל מערך העור וסמנכ"ל מחקר ופיתוח במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, ונבחר לשמש כמנהל המרכז. שפרכר נולד בבלגיה להורים ניצולי שואה. אימו שושנה עבדה כווירולוגית במכון פסטר בבריסל והייתה בין חלוצי חקר האיידס. אביו, ניקו, היה כימאי ועבד בתעשייה. שפרכר סיים את לימודי התיכון בעיר ווטרלו שבבלגיה בשנת 1981. בין השנים 1982–1990 למד רפואה (MD) והשלים תואר שלישי (PhD) בווירולוגיה מולקולארית באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שירות צבאי בן חמש שנים, התמחה ברפואת עור במרכז הרפואי רמב"ם. במהלך ההתמחות, השתלם בגנטיקה של האדם (Post-Doctoral Fellowship) באוניברסיטת תומאס ג'פרסון בפילדלפיה, ארצות הברית. שפרכר גם בעל תואר MBA מאוניברסיטת תל אביב. שפרכר נשוי בשנית לחגית, רופאת עור, ואב לארבעה. בין השנים 2006–2008 כיהן שפרכר כסגן מנהל מכון רפפורט למחקר בטכניון, ייסד וניהל את המרכז לגנטיקה תרגומית. מאז 2008 מכהן כמנהל מערך רפואת העור במרכז רפואי ת"א. הוא היה סמנכ"ל בטיחות המטופל וניהול סיכונים (2016–2019) וכיום מכהן כסמנכ"ל מו"פ וחדשנות במרכז רפואי ת"א. בין השנים 2010-2014 שימש יו"ר ועדת הבחינות ברפואת עור. שפרכר פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, בה הוא מחזיק בקתדרה ע"ש פרדריק רייס לרפואת עור. הוא חבר בהנהלת מספר ארגוניים בין לאומיים כולל ה- International Pachyonychia Congenita Consortium, European Society for Dermatological Research ו- International Society of Pediatric dermatology. אלי שפרכר עמד בראש צוות אשר פיתח מודל לחיזוי תחלואת הקורונה שאומצה על ידי רוני גמזו שפרכר חוקר את הבסיס הגנטי של מחלות העור. עבודותיו של שפרכר התפרסמו בעיתונות המובילה בעולם. גילוי המנגנון המבקר על היווצרות טביעות האצבעות זיכה אותו ואת צוותו במקום בין "60 התגליות והפיתוחים הישראליים שהשפיעו על העולם" מטעם משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה. שפרכר פרסם מעל ל-300 עבודות מדעיות, שימש מנטור למעל 40 סטודנטים לתארים שונים, ומרצה באוניברסיטה הן בתחום הגנטיקה והן בתחום רפואת העור. שפרכר כתב פרקים בספרי הלימוד המרכזיים ברפואת עור וכן משמש עורך משנה לספר Rook's Textbook of Dermatology. Senta Foulkes Research Award (1994, Foulkes Foundation, UK) Tsipora Friedman Research Award (1998, Technion) Israel Society of Dermatology Research Award (1999) Everett C. Fox Award (2002, American Academy of Dermatology) Bill Reed Award (2002, Skin Disease Research Foundation) Henry Taub prize for academic excellence (2006, Technion) Alfred Marchionini Award (2007, International Society of Dermatology) פרס מייסדי טבע (2011) UW Schnyder honorary lectureship (2012, European Society of Pediatric Dermatology) Hurwitz lectureship (2012, Society for Pediatric Dermatology) Rook oration (2012, British Association of Dermatologists) Schwartz lecture award (2014, Dundee University, Scotland) Gerald Levene Memorial Lectureship (2015, Royal Society of Medicine) Doctor honoris causa (2019, Kirov State Medical University, Russia) אלי שפרכר, ברשת החברתית LinkedIn אלי שפרכר, באתר ResearchGate טל אריאל אמיר, פרופ' אלי שפרכר: "למנוע מאנשים לא מחוסנים גישה למקומות בילוי וטיסות לחו"ל", באתר ישראל היום, 2 בדצמבר 2021 https://publichealth.doctorsonly.co.il/2020/07/201103/ "מהיום בנתב"ג: 60 התגליות והפיתוחים הישראליים שהשפיעו על העולם". GOV.IL. נבדק ב-2020-07-25.
כנסיית סנטה מריה (טובד)

כנסיית סנטה מריה (בספרדית: Iglesia de Santa María), או כנסיית הבתולה (Iglesia de La Virgen), היא כנסייה קתולית שנבנתה בין 1356 ל-1385 בעיירה טובד (ספ'), באראגון שבספרד. הכנסייה היא דוגמה בולטת לאדריכלות גותית בסגנון מודחאר. ב-1931 הוכרזה הכנסייה "אתר אמנותי היסטורי" (Monumento histórico artístico), כיום "אתר של עניין תרבותי" (Bien de Interés Cultural). יחד עם כנסיות אחרות בטרואל ובמחוז סרגוסה היא מוגדרת מ-2001 כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אדריכלות מודחאר באראגון. הכנסייה הוקמה על ידי מסדר הקבר הקדוש (אנ') של קלטיוד, והיא אב טיפוס של מבצר וכנסייה משולבים, רעיון ייחודי בספרד באותה תקופה. כלפי חוץ הוא מיועד להגנה, עם גלריה היקפית ושמן דה רונד. מסדר הקבר החליט הקדוש לבנות אותו לפני מלחמת שני הפדרואים. היא שימשה הן ככנסייה וכמבצר הגנה סמוך לגבול עם קסטיליה. הבנייה שילבה אלמנטים של אמנות מודחאר. הלבנים סופקו על ידי המורי "מהומה גרנדה" (Mahoma Granada). הקירות החיצונים מעוטרים בתבניות לבנים גאומטריות וקרמיקה, מגדלי הפעמונים שבגודל ובצורה מזכירים מינרטים היספנו-אסלאמיים. פנים הכנסייה מעוטר בצורה נרחבת סביב החלונות עם עבודות סטוקו, תקרת בית המקהלה מצוירת וקריון בקיר הצפוני. עבור המזבח הראשי של הכנסייה, הצייר ז'אומה סרה (Jaume Serra) יצר את יצירת האמנות מאחורי המזבח השמורה כיום במוזיאון הפראדו. מדיה וקבצים בנושא כנסיית סנטה מריה בוויקישיתוף מלחמה שהתנהלה בין 1356 ל-1375, בין פדרו הרביעי, מלך אראגון לפדרו הראשון, מלך קסטיליה Church of the Virgin (TOBED)
ניקולאי סטוגוב

ניקולאי ניקולייביץ' סטוגוב (ברוסית: Никола́й Никола́евич Сто́гов; 10 בספטמבר 1873 – 7 בדצמבר 1959) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים הרוסית. סטוגוב נולד ב-10 בספטמבר 1873. הוא למד בבית הספר הצבאי ניקולייב ולאחר מכן בבית הספר לתותחנים קונסטנטינובסקו ואז הצטרף למשמר הקיסרי. ב-1900 הוא סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי בהצטיינות. בנובמבר של אותה שנה הוא הוצב במטה הדיוויזיה ה-17. במאי 1901 הוא הוצב כקצין למטלות מיוחדות במטה הקורפוס ה-6; מספטמבר 1904 עד מרץ 1909, הוא הוצב במחוז הצבאי ורשה. בדצמבר 1908 הוא הועלה לדרגת פולקובניק, ובמאי 1909 התמנה לראש המשרד להיסטוריה צבאית במטכ"ל. ערך מורחב – מלחמת העולם הראשונה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה סטוגוב ראש מטה הבריגדה הפינית ה-1. בסתיו של אותה שנה הוא מונה למפקד הגדוד הפיני ה-3. ב-15 באפריל 1915 הוא הועבר למטה הארמייה השמינית. ב-25 בספטמבר 1916 הוא מונה לראש מטה הארמייה. הוא היה העוזר הקרוב ביותר לאלכסיי ברוסילוב. אחרי מהפכת פברואר הוא התקדם במהירות בשל תמיכתו במשטר החדש. ב-2 באפריל 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-16 והועלה לדרגת לוטננט גנרל ב-29 באפריל 1917. בעקבות פרשת קורנילוב, ב-10 בספטמבר 1917, הוא מונה לראש מטה החזית הדרום-מערבית, ובעקבות מהפכת אוקטובר מונה לזמן קצר למפקד החזית. בינואר 1918 הצטרף סטוגוב לצבא האדום. בין 8 במאי ל-2 באוגוסט של אותה שנה, הוא מונה לראש המטה הכל רוסי (אחד משני המטות הכלליים של הצבא האדום). באוקטובר של אותה שנה הוא נעצר בידי הצ'קה בשל חשד לפעילות כנגד המשטר. הוא שוחרר כבר בנובמבר, והחל לעבוד בארכיון המרכזי של הצבא האדום. במהלך 1919 הוא עמל על ארגון מחתרת אנטי-בולשביקית באזור מחוז מוסקבה, ולפיכך נעצר שוב בידי הצ'קה. הוא הוחזק בכלא בוטירסקאיה ובמנזר אנדרוניקוב. בסתיו 1919 הוא נמלט מכלאו לפולין, שם חבר לצבא הלבן ולחם עמו במלחמת האזרחים הרוסית. בין ינואר לפברואר 1920 הוא שימש כראש מטה צבא המתנדבים. במאי של אותה שנה הוא מונה למפקד מבצר סבסטופול. בעקבות תבוסת הצבא הלבן, הוא נמלט ליוגוסלביה שם התגורר מספר שנים. בשנת 1924 הוא עבר לפריז, שם עבד במפעל. ב-1928 הוא מונה לסגן מפקד הארגון של יוצאי הכוחות המזוינים הרוסים, וב-6 ביולי 1930 הוא מונה לגזבר הארגון (עד 1934). הוא היה פעיל בארגונים אנטי-בולשביקיים שונים וכן כתב עבור המגזין הרוסי האנטי-בולשביקי "כבוד". הוא נפטר ב-7 בדצמבר 1959 בכפר הצרפתי סן-ז'נבייב-דה-בואה. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי סטוגוב בוויקישיתוף ניקולאי סטוגוב (ברוסית) ניקולאי סטוגוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
הפנתר הוורוד (סדרת טלוויזיה, 1993)

הפנתר הוורוד (באנגלית: Pink Panther) היא סדרת אנימציה אמריקאית בת 2 עונות ו-60 פרקים, אשר מבוססת על הזיכיון "הפנתר הוורוד". הסדרה הופקה לטלוויזיה משנת 1993 עד 1995, ושודרה במקור בסינדיקציה. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בדיבוב עברי בשנת 1998. בניגוד לסדרות אנימציה אחרות בכיכובו של הפנתר הוורוד, בסדרה זו הפנתר והאיש הקטן דיברו. כל סרטון בסדרה בעל 11 דקות ובכל פרק ישנם 2 סרטונים, בסרטונים אלה הפנתר הוורוד דובב על ידי מתיו פרויר, פרויר נתן לדמותו של הפנתר מבטא אמריקאי על מנת להשפיע על הצופים הצעירים. זו הייתה הפעם הראשונה שבה הפנתר הוורוד דיבר מאז הסרטונים "קרח ורוד" ו"תיבה ורודה" משנת 1965, שם הוא דובב על ידי השחקן ריץ' ליטל. בנוסף לפנתר הוורוד, בסרטונים כיכבו דמויות נוספות ביניהן: המפקח קלוזו, הפנתר הוא העוזר שלו בתור שוטר אמריקאי. הנמלה ואוכל הנמלים אשר מדובבים על ידי ג'ון ביינר, שדיבב את הדמויות גם בסרטונים הקודמים שלהם. הכלב הסנדק ועוזריו פאג ולואי, שעוצבו מחדש לכבוד הסדרה. איש השרירים שהופיע בסרטון "בוא מהר! המים ורודים" משנת 1968, המכשפה שהופיעה בסרטון "פינק-א-רלה" משנת 1969, והאיש הקטן אשר מדבר כמו הפנתר בסרטונים, ודובב על ידי וולאס שון. כמו כן, הסדרה הציגה גם דמויות חדשות, ביניהם: רופא אליל בשם "איש הוודו", ילדה כתומת שיער בשם תלמה ואישה זקנה וחביבה בשם גברת צ'ובאלינגו ותוכי המחמד שלה ג'ולס. מתיו פרויר - הפנתר הורוד ג'וש ביינר - הנמלה ואוכל הנמלים דן קסטלנטה - איש הוודו בריאן ג'ורג' - המפקח קלוזו, פאג ג'ס הרנל - לואי ג'ו פיסקופו - הכלב הסנדק וולאס שון - האיש הקטן קת' סוסי - קלאופטרה, תלמה ג'ו אן וורלי - גברת צ'ובאלינגו צ'ארלס נלסון ריילי - ג'ולס התוכי אלי לולאי - הפנתר הורוד אלן אזגי צביקה פורמן "הפנתר הוורוד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הפנתר הוורוד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הפנתר הורוד, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
טוני פיטס

אנתוני פיטס (באנגלית: Anthony Pitts; נולד ב-10 באוקטובר 1962) הוא שחקן אנגלי. פיטס מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד ארצ'י ברוקס באופרת הסבון הוותיקה "אמרדייל", בה הופיע בין השנים 1983 ל-1993. פיטס נולד בעיר שפילד למשפחה ממעמד הפועלים. הוא כתב מכתב לקולג' בבקשה לצאת מהשיעורים כדי להיות שחקן. בתקופת לימודיו בסטנינגטון קולג' שבשפילד, ביקר שם בארי היינס שחיפש ניצבים עבור דרמה שתכנן בשם "Looks and Smiles". פיטס לוהק כניצב, ועד מהרה קיבל תפקיד גדול יותר בהפקה. ב-1983 החליט להגשים את שאיפותיו ולהיות שחקן. בשנת 1983 לוהק פיטס לתפקיד ארצ'י ברוקס, נוכל צעיר ואהוד, באופרת הסבון הבריטית "אמרדייל". קווין לאפאן היה זה שבחר בו לתפקיד, אחרי שראה אותו בתפקיד הראשי במחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי", וחשב שיכולת המשחק המגוונת של פיטס ומבטא היורקשייר הבולט שלו, יתאימו לתפקיד. זה היה התפקיד הראשון של פיטס בטלוויזיה, והוא הופיע לראשונה על המסך ב-18 בנובמבר 1983. פיטס המשיך להופיע בסדרה במשך עשר שנים. קווי העלילה בהשתתפותו כללו עונש מאסר בגין הצתת רכושו של סת' ארמסטרונג, חשד בהיותו אבי הילד של אלסה פלדמן, ומערכת יחסים עם זואי טייט הלסבית. ב-1993 הדמות קוצצה מהסדרה, וארצ'י נהרג בתאונת מטוס. הופעתו האחרונה בסדרה הייתה ב-30 בדצמבר 1993. אחרי סיום תפקידו באמרדייל הופיע פיטס בתפקידי אורח בסדרות שונות בהן "חדר מיון" בתפקיד איידן פיליפס, "איסטאנדרס" בתפקיד קליף, "The Bill" בתפקיד כריס ריילי", "The Royal" בתפקיד אלק גלזר ב-2004, ובמיני-סדרה "בלתי נסלח" משנת 2009 בתפקיד אדם בותרויד. פיטס הופיע פעמיים בסדרת הדרמה המשטרתית "בקצב הלב", בפעם ראשונה ב-1998 בתפקיד קארל סאות'ול, ובפעם השנייה בשנת 2005 בתפקיד גילברט. ב-2002 שיחק פיטס בתפקיד מפקח בילוש הילי במיני סדרה "In Deep" לצדם של ניק ברי וסטיבן טומפקינסון. בנוסף להיותו שחקן פיטס הוא גם תסריטאי. בסדרה "סקוט וביילי" גילם פיטס את אדריאן סקוט, בעלה של סמלת בילוש ג'נט סקוט (בגילומה של לזלי שארפ). ב-2012 שיחק בתפקיד קטן בסרט "סוס מלחמה". עוד ב-2012 כיכב פיטס בפרק השלישי של הסדרה "דירק ג'נטלי" בתפקיד רובי גלובר. כמו כן הופיע בפרק "The Reichenbach Falls" בסדרה "שרלוק". ב-2013 החל להופיע בתפקיד הסמל מוס בסדרת הדרמה של ה-BBC "כנופיית ברמינגהאם". ב-2014 החל לגלם את רב פקד לז הרגריבס בעונה השנייה של הסדרה "שחיתות". הוא הופיע בתפקיד זה בפרק האחרון בעונה הרביעית, ובעונה החמישית בשנת 2019. ב-2016 שיחק בתפקיד קפטן פאטרו בסרט "רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים". טוני פיטס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Stuart Golland obituary – The Independent, 9 October 2003 – "Diary: Wicked bad girl" – Manchester Evening News, 16 June 2009 "Tony Pitts". IMDb.
שדה חודינקה

שדה חודינקה (ברוסית: Ходынское поле) הוא חלל פתוח גדול בצפון-מערב מוסקבה, בראשית לנינגרדסקי פרוספקט של ימינו. השדה לוקח את שמו מהנהר חודינקה הקטן שהיה בעבר חוצה את השכונה. מבנים גדולים בשטח כללו את הצריפים הצבאיים של המאה ה-19 ואת בית החולים בוטקין, הגדול במוסקבה בעת חנוכתו בשנת 1910. חודינקה היה אתר הטיסה הראשון המופעל ברוסיה, והפך לשדה תעופה רגיל, שהיה בשימוש בסוף שנות השמונים. מוזיאון האוויר והחלל הרוסי הלאומי נמצא בחודינקה. בניינים בחודינקה ארנה צסק"א קניון אוויאפארק מגה-ספורט ארנה אסון חודינקה מדיה וקבצים בנושא שדה חודינקה בוויקישיתוף https://um.mos.ru/contests/dogm/works/30092/ ערך זה הוא קצרמר בנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לוקה מיליבוייביץ'

לוקה מיליבוייביץ' (באנגלית: Luka Milivojević; בסרבית: Лука Миливојевић; נולד ב-7 אפריל 1991) הוא כדורגלן סרבי, שמשחק בתור קשר. העונה הראשונה של מיליבוייביץ' בקבוצה בוגרת הייתה עם מועדון עיר הולדתו, Radnički Kragujevac בעונת 2007/08, אז שיחקה בליגה הסרבית מערב. בסוף אותה עונה עבר לשחק בליגה הבכירה במדינה בקבוצת ראד. מיליבוייביץ' חתם בכוכב האדום בלגרד ב-19 בדצמבר 2011. הגעתו לכוכב האדום נבעה במידה רבה מרצונו של המאמן רוברט פרוסינצ'קי, שהאמין בסרבי. ב-26 ביולי 2013, חתם מיליבוייביץ' לחמש שנים באנדרלכט הבלגית. ב-1 בספטמבר 2014 הצטרף לאולימפיאקוס בהשאלה מאנדרלכט. בסיום עונת 2014/15, הביע מיליבוייביץ' את רצונו להישאר במועדון היווני. ב-4 ביוני 2015, אנדרלכט אישרה כי הגיעה להסכם עם אולימפיאקוס להעברה קבועה של מיליבוייביץ' והוא הצטרף לאלופת יוון בחוזה לארבע שנים, תמורת תשלום של 2.3 מיליון יורו. ב-30 ביוני 2015, דחתה אולימפיאקוס הצעה של פנרבחצ'ה בגובה 5 מיליון אירו על השחקן. ב-31 בינואר 2017, מיליבוייביץ' חתם בקריסטל פאלאס בחוזה לשלוש וחצי. ב-10 באפריל 2017, הוא הבקיע את שערו הראשון עבור פאלאס בבעיטת עונשין בניצחון הביתי 3:0 על ארסנל. בעונת 2017/18, מיליבוייביץ' סיים כמלך השערים של פאלאס עם 10 שערים כאשר הנשרים התאוששו מפתיחת עונה גרועה וסיימו במקום ה-11 בליגה תחת המאמן החדש רוי הודג'סון. באוגוסט 2019, מיליבוייביץ' חתם על הארכת חוזה בקריסטל פאלאס עד 2023. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה ערך ב-14 בנובמבר 2012 במשחק ידידות נגד צ'ילה. ב-6 באוקטובר 2017 כבש את שערו הראשון בנבחרת במשחק מוקדמות מונדיאל 2018 נגד אוסטריה. ביוני 2018 הוא נכלל בסגל הנבחרת במונדיאל 2018, שם הוא הופיע בשני משחקים, נגד קוסטה ריקה ונגד שווייץ. הגביע הסרבי: 2011/2012 אליפות בלגיה: 2013/2014 הסופר קאפ הבלגי: 2014 אליפות יוון: 2014/2015, 2015/2016 גביע יווני: 2014/2015 מדיה וקבצים בנושא לוקה מיליבוייביץ' בוויקישיתוף לוקה מיליבוייביץ', באתר Transfermarkt לוקה מיליבוייביץ', באתר Soccerway לוקה מיליבוייביץ', באתר BDFutbol לוקה מיליבוייביץ', באתר WorldFootball.net לוקה מיליבוייביץ', באתר National Football Teams לוקה מיליבוייביץ', באתר FootballDatabase.eu Luka Milivojević potpisao za Zvezdu, Novimagazin.rs Anderlecht cède définitivement Luka Milivojevic à Olympiacos, sudinfo.be (בצרפתית) Crystal Palace 2017/18 Premier League season review, Sky Sports (באנגלית) Luka Milivojevic signs Palace contract extension, www.cpfc.co.uk (באנגלית) "Soccer: Krstajic names Serbia's final 23-man World Cup squad". Reuters (באנגלית). 2018-06-01. נבדק ב-2020-08-05.
ולדימיר סמירנוב

ולדימיר וסילייביץ' סמירנוב (ברוסית: Владимир Васильевич Смирнов; 4 ביולי 1849 – 1 בנובמבר 1918) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה. סמירנוב נולד ב-4 ביולי 1849 ולמד בבית הספר לצוערים בפולוצק וב-23 באוגוסט 1865 הועבר לבית הספר הצבאי פבלובסק. ב-17 ביוני 1867 הוא סיים את לימודיו והוצב ברגימנט פולוצק ה-28. כעבור חודש הוא הועבר למשמר הקיסרי במוסקבה. ב-17 באפריל 1870 הוא הועלה לדרגת פודפורצ'יק. ב-30 באוגוסט 1872 הוא הועלה לדרגת פורוצ'יק. ב-1874 סיים סמירנוב את האקדמיה הצבאית ניקולייב והוצב במטה המחוז הצבאי חרקוב. ב-5 במרץ 1875 הועבר למטה הדיוויזיה ה-36, וב-13 באפריל של אותה שנה הוא הועלה לדרגת קפטן. ב-4 בנובמבר 1876 הועבר סמירנוב למטה הקורפוס ה-7, ולחם עמו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). ב-11 בנובמבר 1877 הוא הועבר למטה המחוז הצבאי אודסה. ב-16 באפריל 1878 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק וב-12 באפריל 1881 לדרגת פולקובניק. ב-1 באוגוסט 1881 הוא מונה למפקד הרגימנט ה-57 והחזיק בתפקיד עד ה-15 בספטמבר שלל אותה שנה. ב-20 ביולי 1884 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-5, ובילה כמעט שבע שנים בתפקיד זה. ב-1 באפריל 1891 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-131 בטירספול. ב-26 בפברואר 1894 הועלה סמירנוב לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש מטה הקורפוס ה-9. ב-4 ביולי 1901 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-18, וב-6 בדצמבר של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט גנרל. ב-9 ביולי 1906, הוא מונה למפקד הקורפוס הסיבירי ה-2. ב-13 באפריל 1908 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-28 ביולי של אותה שנה קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-20. ערך מורחב – מלחמת העולם הראשונה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 לחם הקורפוס של סמירנוב כנגד הגרמנים בקרב טננברג. ב-20 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד הארמייה השנייה. במרץ 1916 הוא נאלץ לעזוב את החזית בגלל מחלה, ובהיעדרו ספגה הארמייה שלו נזקים כבדים במהלך מתקפת אגם נארוץ'. ב-11 במרץ 1917 הוא הועבר לפקד על החזית המערבית. בספטמבר 1918 הוא נלקח כבן ערובה בידי הצבא האדום. לפי מקורות מסוימים הוא נורה ליד פיאטיגורסק ב-1 בנובמבר של אותה שנה לצד 100 קצינים וגנרלים נוספים. לפי מקורות אחרים הוא נרצח בקייב בתחילת שנת 1919. ולדימיר סמירנוב (ברוסית)
המתקפה בדמשק (פברואר 2013)

המתקפה בדמשק שהתרחשה ב-21 בפברואר 2013, הייתה תקרית במהלך מלחמת האזרחים הסורית, שהוגדרה כקטלנית ביותר מאז שפרצה המלחמה כשנתיים קודם לכן, במהלכה הותקפו עמדות של הצבא הסורי, משרדי שירותי הביטחון ושגרירות רוסיה (שהותקפה שוב ב-20 בספטמבר 2015, אך ללא נפגעים). ההתקפה, המתואמת ככל הנראה, בוצעה על ידי שלושה מחבלים מתאבדים. הפיגוע הראשון התרחש בסביבות השעה 10:00 בבוקר במחוז מזרעה שבמרכז דמשק כאשר אדם פוצץ את עצמו עם מטען הרכב שלו סמוך לכניסה למטה מפלגת הבעת' ולא הרחק משגרירות רוסיה. בעקבות הפיצוץ נורו שתי מרגמות על המפקדה במחוז אומאי. באותו יום אירע פיגוע נוסף במחוז ברשה, צפונית לדמשק, כאשר שני מחבלים מתאבדים נוספים, שכל אחד מהם נהג ברכב עמוס חומרי-נפץ, פוצצו את עצמם ליד שתי עמדות ביטחון. אחת המתקפות פגעה בסניף 211 של שירות הביטחון והמודיעין. רשמית אף אחד לא נטל אחריות, סוכנות הידיעות סאנה האשימה את המורדים המתנגדים למשטר, אולם CNFOR, המייצגת את המורדים, גינתה את הפיגוע והוקיעה כמעשי פשע. עם זאת, היא לא האשימה את המשטר כפי שעשתה בעבר בהתקפות אחרות. ההתקפה הייתה אז התקרית העקובה מדם מאז תחילת מלחמת האזרחים. על פי נתוני המרכז הסורי לזכויות אדם (OSDH), במתקפה נהרגו לפחות 83 איש, כולל 47 אזרחים ו-36 חיילים, ויותר מ-200 פצועים. לפחות 61 בני אדם נהרגו במזרעה, בהם 17 אנשי כוחות הביטחון, ואילו הפיצוצים בברשה גרמו להרג של לפחות 22 בני אדם, בהם 19 חיילים ושלושה אזרחים. למחרת המתקפות, לאח'דר בראהימי, המתווך הבינלאומי לסוריה, טען כי לפחות 100 איש נהרגו ו-250 נפצעו. Au moins 83 personnes, en majorité des civils, ont été tuées, selon un bilan de l'Observatoire syrien des droits de l'Homme (OSDH)., Le Nouvel Observateur avec AFP, 22 février 2013. Un attentat suicide fait plus de 50 morts à Damas, AFP, 21 février 2013. Syrie : au moins 83 morts dans les attentats à Damas jeudi, Le Monde avec AFP, 22 février 2016. Damas visée par l'attentat le plus sanglant depuis le début de la révolte, Le Monde avec AFP et AP, 21 février 2016. Ignace Leverrier, Brèves syriennes (8). Bachar Al Assad déclare Damas zone militaire, Un œil sur la Syrie, 22 février 2013. Syrie. Au moins cent morts dans l'attentat de Damas, selon un nouveau bilan, Francetv info avec AFP, 22 février 2013.