laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לנוס (כדורגל)

קלוּבּ אַתלֶטיקוֹ לָנוּס (בספרדית: Club Atlético Lanús) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי. המועדון נוסד ב-3 בינואר 1915 בעיר לנוס שבפרובינציית בואנוס איירס. ב-1978 ניצלה הקבוצה מפשיטת רגל לאחר התגייסות אוהדיה להצלתה. בזכות התערבותם של האוהדים, הצליחה הקבוצה לחזור לליגה השנייה ולמחוק את חובות המועדון. מספר חברי המועדון גדל תוך שלוש שנים מ-2,000 ל-10,000. הקבוצה אינה נחשבת מהקבוצות הבכירות של ארגנטינה, היא זכתה בתואר הראשון שלה בשנת 1996 עם זכייתה בגביע קונמבול, שנחשב בתקופה בה נערך לגביע בינלאומי מדרג שלישי, אחרי גביע ליברטדורס והסופרקופה סודאמריקנה. הישג השיא של הקבוצה ברמה הלאומית הוא הזכייה בטורניר האפרטורה לשנת 2007. הקבוצה הפתיעה רבים בארגנטינה עם זכייתה והקדימה קבוצות בכירות ומבוססות יותר כדוגמת בוקה ג'וניורס ואסטודיאנטס לה פלאטה. חלוץ הקבוצה, חוסה סאנד, הצטיין במהלך הטורניר וכבש 15 שערים ב-15 משחקים. עוד שחקנים שבלטו בקבוצה היו השוער וקפטן הקבוצה קרלוס בוסיו והקשרים אגוסטין פלטיירי, לאוטרו אקוסטה ודייגו ואלרי. ב-2013 זכתה הקבוצה בתואר בינלאומי נוסף - גביע סודאמריקנה. במאי 2016 ניצחה הקבוצה את סן לורנסו בגמר טורניר המעבר (שהתקיים במחצית הראשונה של אותה שנה) בתוצאה 0–4, וזכתה בליגת העל בפעם השנייה בתולדותיה. הקבוצה משחקת באסטאדיו סיודאד דה לנוס שבשכונת לנוס בבואנוס איירס. האצטדיון נחנך ב-24 בפברואר 1929 ומאז עבר מספר שיפוצים. האצטדיון מכיל 46,519 מקומות ונחשב לאחד הגדולים בארגנטינה. האצטדיון מכונה לה פורטאלסה וכן אסטאדיו לנוס. היריבה המרכזית של לנוס היא באנפילד, והמפגש ביניהן מכונה "אל קלאסיקו דל סור", הקלאסיקו של הדרום (דרום בואנוס איירס רבתי). לאומיים אליפות ארגנטינה (2): אפרטורה 2007, 2016 גביע ביסנטנריו: 2016 הסופר קאפ הארגנטינאי (1): 2016 בינלאומיים גביע קונמבול‏: 1996 גביע סודאמריקנה 2013 למועדון גם קבוצת כדורסל המשחקת בליגת העל הארגנטינאית (LNB). הקבוצה זכתה שש פעמים באליפות בואנוס איירס (1958, 1969 (פעמיים), 1970, 1972 ו-1976), והייתה סגנית האלופה שש פעמים, בין 1970 ל-1975. בשנת 2013 הייתה סגנית אלופת ארגנטינה, לאחר שהפסידה בסדרת הגמר לרגאטאס קוריינטס, וכן סגנית אלופת ליגת האמריקות של פיב"א. מדיה וקבצים בנושא לנוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לנוס לנוס, ברשת החברתית פייסבוק לנוס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לנוס, ברשת החברתית אינסטגרם לנוס, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
חמש עשרה דקות של תהילה

"חמש עשרה דקות של תהילה" הוא ביטוי המתייחס אל תהילה קצרה ובת חלוף של אדם בעולם התרבות והבידור, בעיקר בהקשר של התרבות הפופולרית. נראה שהביטוי רווח בשלהי המאה ה-19. במאמרו "בית הספר של העיתונאי" שנכנס לספר, שמקבץ את המאמרים בהם סיקר תיאודור הרצל את הפרלמנט הצרפתי, בין השנים 1891-1895, "היכל בורבון", מתאר הרצל אבות טיפוס של פוליטיקאים, ביניהם "אלה אשר חיו פעם ואשר הייתה להם פעם רבע שעה של זוהר". מסגנון הכתיבה נדמה כי הרצל מצטט ביטוי קיים, וכי לא הוא המציא אותו. האמן האמריקאי אנדי וורהול חזר על הביטוי בשנת 1968 כאשר אמר כי "בעתיד, כל אדם יזכה לפרסום עולמי של 15 דקות". כחלוץ אמנות הפופ ארט, עם אמירה אמנותית משמעותית ונוקבת בנושא התרבות הפופולרית החדשה של שנות ה-60, התייחס וורהול בהתבטאות זו אל מושג התהילה והפרסום באותה הרוח שבה הפך ביצירתו מותגים פופולריים כגון קוקה-קולה ומרילין מונרו ליצירות אמנות. ב-1979 חזר על הביטוי באומרו: "תחזיתי משנות ה-60 התגשמה: בעתיד כל אדם יזכה לפרסום עולמי של 15 דקות". לאחר שמאס להגיב שוב ושוב על ההתבטאות, חזר וורהול באופן הומוריסטי על הביטוי בגרסאות שונות כגון "בעתיד 15 אנשים יהיו מפורסמים" או "בתוך 15 דקות, כולם יהיו מפורסמים". ההתבטאות של וורהול נאמרה על רקע תופעת ה"ידוענים" (סלבריטיז), הממחישים כי בכוחם של אמצעי התקשורת המודרניים להביא לפרסום עולמי כמו גם לגרום לאישיות מסוימת להישכח כמעט לחלוטין ובן רגע. המושג "15 דקות של תהילה" קיבל משנה תוקף בעידן הדיגיטלי ורב הערוצים שאותו לא יכול היה אפילו וורהול לחזות. כיום נעשה בביטוי שימוש נפוץ בתחום תעשיית הבידור בהקשר של "כוכבים לרגע". הוא מתייחס פעמים רבות אל אנשים פשוטים שזכו לפרסום רגעי והפכו לכוכבים ידועים לפרק זמן קצר מאוד בזכות תוכנית טלוויזיה או אירוע אקטואלי הקשור אליהם. במיוחד, מתייחס הביטוי לאנשים שהתפרסמו באינטרנט באתרים כגון YouTube, רשתות חברתיות כמו פייסבוק או בתוכניות המציאות של זמננו. פעמים רבות מושג זה מוזכר בביטוי "לנצל את 15 הדקות שלו" ביחס ל"כוכב לרגע", שמשמעו לפעול בזמן אותן 15 דקות מטאפוריות שבה תשומת לב הקהל מופנית אליו כדי להפוך לכוכב שימשיך להיות מפורסם ולהופיע בתקשורת ולא להיעלם במהרה חזרה אל האלמוניות. יאיר לפיד, מתה "האשה היפה בעולם", מעריב, 9 במרץ 1988 5 דקות של חסד, מעריב, 1 ביוני 1990
יחזקאל סהר

יחזקאל סהר (סחרוב) (10 בינואר 1907 – 28 בספטמבר 1998) היה המפכ"ל הראשון של משטרת ישראל, בין השנים 1948–1958. נולד בירושלים בשנת 1907, דור שלישי בארץ בן לרבקה לבית בן טובים ויצחק מרדכי סחרוב שהיה סוחר עצים. נכדם של הרב יחזקאל סחרוב ושל יצחק אייזיק בן-טובים, איש העלייה הראשונה. היו לו שלושה אחים נוספים: ישראל, אליהו ואהרון, אשר המשיכו את עסקי האב ופיתחו אותם, ושתי אחיות: זהובית ומרים. בשנות השלושים למד בלונדון בבית הספר הגבוה לכלכלה, אולם לא סיים את לימודיו שכן גויס לפעילות רכישת נשק להגנה באירופה. בין השנים 1936–1940 שימש כמזכירו של חיים ויצמן. בין השנים 1941–1946 שירת בצבא הבריטי כמפקד פלוגת תובלה בדרגת מייג'ור וזכה להערכה רבה מצד פקודיו. במסגרת תפקידו זה השתתף בקרבות בצפון אפריקה, בקרב אלעלמיין ובפלישת כוחות בנות הברית לאיטליה ולאוסטריה בה פעל בארגון עלייתם של ניצולי מחנות המוות לארץ ישראל. לאחר שהשתחרר מהצבא הבריטי עבד בסוכנות היהודית, במחלקה המדינית עד שנת 1947, כאשר הטיל עליו ראש הממשלה דוד בן-גוריון לתכנן את הקמת משטרת ישראל העתידית. ביום 14 במאי 1948 מונה למפקח הכללי הראשון של משטרת ישראל. אז גם נדרש על ידי בן-גוריון להסב את שמו לעברית, והוא בחר לעברת את סחרוב לסהר. בתקופת שירותו כמפכ"ל גובשה מדיניות המשטרה ונקבעה המסגרת הבסיסית של משטרת ישראל כפי שהיא קיימת עד היום. בתפקיד המפכ"ל הוא כיהן עד סוף מאי 1958. כמתנת פרידה ניטע "יער יחזקאל סהר" שכלל 10,000 עצים. שוטרים תרמו 6,000 לירות (לירה מכל שוטר) וסהר תרם 4,000 לירות. לאחר עזיבתו את המשטרה מונה סהר כשגריר ישראל באוסטריה, תפקיד שמילא עד שנת 1960. במהלך משפט הדיבה, שהגיש עמוס בן-גוריון, סגנו במשטרה, נגד שורת המתנדבים, העיד סהר מטעמו של עמוס בן-גוריון. עדות זו ספגה ביקורת קשה מצד בית המשפט העליון, ובעקבותיה הוא חזר לארץ מתפקידו באוסטריה. הוא הועמד לדין באשמת עדות שקר, הורשע ונידון לקנס ולמאסר על תנאי. באוקטובר 1968 זכה לחנינה מנשיא המדינה זלמן שזר. לאחר מכן פנה סהר לעסקים. אחרי מלחמת ששת הימים עסק בתיווך קרקעות ביהודה ושומרון. סהר היה אספן אמנות ויודאיקה נודע, תמך באמנים ישראלים אשר עם רבים מהם היה מיודד, ויזם את הקמתו בחיפה של מוזיאון הצייר היהודי-צרפתי מאנה כץ, כמו כן היה גם זמר, משיריו: "יפים הלילות בכנען", "מכורתי", "שה וגדי" ו-"שירת החליל". יחזקאל סהר נשא לאישה את דינה לבית גינזבורג ולהם שלושה בנים. בינואר 2002 נקרא המטה הארצי של משטרת ישראל בירושלים על שמו. סיפור חיי, אוטוביוגרפיה, הוצאת מערכות, 1992. מדיה וקבצים בנושא יחזקאל סהר בוויקישיתוף יחזקאל סהר באתר משטרת ישראל יחזקאל סחרוב-סהר באתר זמרשת יחזקאל סהר, דף שער בספרייה הלאומית שירי יחזקאל סחרוב סהר, באתר הספריה הלאומית
מחלול

מַחְלוּל הוא מושג משפטי בדיני הקרקעות באימפריה העות'מאנית. משמעותו היא התנהגות משפטית לא-הולמת, או שימוש לרעה, בקרקע מסוג מירי (קרקע שהיא רכוש הממשלה). בגדר התנהגות לא הולמת נכלל גם אי-עיבוד של הקרקע, או הזנחתה. כאשר שלוש שנים הקרקע היא בגדר מחלול, אזי יכלה הממשלה העות'מאנית להחרים אותה. הכללים הללו נוהגים לגבי קרקע מירי (שהיא של הממשלה אך ניתנת לרשות היחיד) ואינם חלים על קרקע מסוג מלכ. חוק המחלול נחקק בשנות ה-60 של המאה ה-19, במטרה לעודד את עיבוד הקרקעות ובכך להגדיל את היקף גביית המיסים. בארץ ישראל נקראו בשם או בכינוי זה בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט, אתרים אחדים, בהם שכונת מחלול בחוף תל אביב. ראו: יצחק בן-צבי, אוכלוסי ארץ ישראל, כתבי יצחק בן-צבי: כרך חמישי, תל אביב, הוצאת מצפה, תרצ"ז-1937, עמ' 158-157. ערך זה הוא קצרמר בנושא האימפריה העות'מאנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אסנת

אָסְנַת בַּת פּוֹטִי פֶרַע כֹּהֵן אוֹן הייתה אשת יוסף שניתנה לו על ידי פרעה, לאחר שיוסף פתר את חלומות פרעה, והתמנה למשנה למלך. היא ילדה את ילדיו מנשה ואפרים במצרים. במדרשי חז"ל מובא שילדה את מנשה ואפרים בחודשים אדר ואייר. ספר בראשית אינו מוסר כמעט מידע על אודותיה, אך בספר יוסף ואסנת שבספרים החיצוניים היא הדמות הראשית. גיזרון השם אסנת אינו ברור לגמרי, אך מקובל לראות בו תעתיק של שם במצרית קדומה שפירושו: "היא של (האלה) נית". שמות במתכונת דומה ידועים באוצר השמות במצרית קדומה. שמו של אביה של אסנת, פוטי פרע, זהה מעיקרו לשמו של פוטיפר, אדונו-לשעבר של יוסף, והוא קרוב יותר לצורת השם במצרית קדומה: pꜣ-dj-pꜣ-rꜥ (פא-די-פא-רע): "זה אשר נתן רע". יש הסבורים שהסופר המקראי נקט שתי צורות כתיב שונות כדי ליצור הבחנה בין שתי הדמויות, אם כי גם הצורה "פוטיפר" מתועדת. פוטי פרע הוא כוהן און (הידועה בשמה היווני הליופוליס), עיר חשובה במצרים העתיקה ומרכז לפולחן אל השמש רע (כמו גם אלי שמש אחרים בתקופות שונות בתולדות מצרים) שכוהניה נהנו ממעמד נכבד. נישואיו של יוסף עם אסנת בת פוטי פרע מסמנים לפיכך את היטמעותו בקרב האצולה המצרית. חז"ל, פירשו, שאביה פוטי פרע כהן און הוא פוטיפר שר הטבחים, שהיה אדונו של יוסף והשליכו לבית הסוהר. והשתנה שמו מ"פוטיפר" ל"פוטיפרע" על ידי שהתאווה לקיים יחסים מיניים עם יוסף, ובעקבות כך סורס. על פי כמה ממדרשי חז"ל, הייתה אסנת בתה של דינה בת יעקב שנולדה בעקבות מעשה שכם בן חמור, נשלחה עם קמע זהות למצרים, ואומצה על ידי פוטיפר, שהיה סריס ולא יכול היה להביא ילדים לעולם. על פי המדרש, בטקס הכתרתו של יוסף למשנה למלך זרקו עליו בנות מצרים מתנות ואסנת זרקה לו את הקמיע שבתוכו כתוב סיפורה וכך ידע יוסף שהיא ישראלית ונשאה לאישה. רבנו בחיי וחזקוני אומרים שהשם אסנת הוא מלשון סנה, שכאשר יעקב גירשה מביתו הלכה והתחבאה בין הסנה והקוצים. במדרש הגדול נאמר על הפסוק "הנה אביך חולה" שאמרה אסנת ליוסף שכל המקבל ברכה מצדיק כאילו קיבל פני שכינה, קח בניך כדי שיברכם. מדיה וקבצים בנושא אסנת בוויקישיתוף אסנת, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) אסנת במדרש ובאגדה, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) אסנת באנציקלופדיה היהודית דעת. נהגה בקמץ גדול. ילקוט שמעוני לגרסת השל"ה, ראו בספר נפש היפה לר' רחמים נסים יצחק פלאג'י מערכת ש' אות ה' Victor Hamilton, Genesis, New International Commentary on the Old Testament (Grand Rapids: Eerdmans, 1995), p. 508; אך ראו דיון אצל Kenneth A. Kitchen, "Genesis 12–50 in the Near Eastern World", in He Swore an Oath: Biblical Themes from Genesis 12-50, ed. Richard S. Hess, Gordon J. Wenham, and Philip E. Satterthwaite, 2nd ed. (Eugene, OR: Wipf & Stock, 2007), pp. 67–92 (here 84–85) Nahum M. Sarna, Genesis, The JPS Torah Commentary (Philadelphia: Jewish Publication Society, 1989), p. 288 מסכת סוטה, דף י"ג, עמוד ב' ובעקבותיהם פירש כן גם רש"י על ספר בראשית, מ"א, מ"ה. וראו עוד בפירוש הרשב"ם שם, שפירש שעל פי הפשט אין זה פוטיפר. פרקי דרבי אליעזר פרק לח, מסכת סופרים פרק כא הלכה ט'. רבינו בחיי וחזקוני בשם מדרש. אוצר אישי התנ"ך, האות א', עמוד סז
ארבוס (מיתולוגיה)

אֶרֶבּוֹס (ביוונית: Ἔρεβος; תעתיק לטיני: Erebus או Erebos), "הַמַּחְשָׁךְ", הוא דמות מן המיתולוגיה היוונית, האנשה של העלטה שכיסתה את העולם בראשיתו. הסיודוס, בספרו תיאוגניה, כותב כי נולד ישירות מכאוס. הוא היה אחיה של ניקס וזו הרתה לו והולידה את אֶתֶר ואת הֶמֶרָה (אֵלַת היום) (אנ'). לפי גאיוס יוליוס היגינוס (אנ'), "מִמִנִיקס (הלילה) וארבוס נולדו: הגורל (Fatum), הזקנה (Senectus), המוות (Mors), הכיליון (Letum), ההתאפקות (Continentia), השינה (Somnus), החלומות (Somnia), האהבה (Amor) – כלומר, ליסימלס (Lysimeles), אפיפרון (Epiphron), פורפיריון (Porphyrion), אֶפאפוס (Epaphus), פירוד הלבבות (Discordia), האומללות (Miseria), ההוללות (Petulantia), נמסיס (Nemesis), אֶוּפרוסינה (Euphrosine), הידידות (Amicitia), הרחמים (Misericordia), סטיקס (Styx); שלוש אלות הגורל (Parcae tres), שהן קְלוֹתוֹ (Clotho), לָכֶסִיס (Lachesis), אטרופוס (Atropos); ההספרידות (Hesperides), אֵיגלה (Aegle), הֶספריֶה (Hesperie), אריקה (aerica)." לפי אגדות מאוחרות יותר, ארבוס היה חלק מממלכת המתים, משכנו של האדס, אל השאול. השער החשוך דרכו הובל כל מת לאחר חציית נהר הסטיקס על ידי כארון שגם הוא היה בנם של ניקס וארבוס. לעיתים השימוש בארבוס בא כמילה נרדפת לטרטרוס. מקור שמו של האל לא ידוע בוודאות. ייתכן כי מקורו במילה חושך בשפות ההינדו-אירופאיות, וייתכן כי מקורו בשפות השמיות, מהמלה "ערב".[דרוש מקור] על שמו נקראו שתי אוניות הרעשה של הצי המלכותי הבריטי: הראשונה היא אה"מ "ארבוס" (1807) והשנייה אה"מ "ארבוס" (1826), שהתפרסמה לימים כאונייה שהובילה את משלחות ג'יימס קלארק רוס לאנטארקטיקה וזו של ג'ון פרנקלין לים הקרח הצפוני. רכס ההרים ארבוס מונטס על המאדים קרוי גם כן על שמה. אהרן שבתאי, המיתולוגיה היוונית. ספרי תל אביב, 2000. "Erebus" in: William Smith, A New Classical Dictionary of Biography, Mythology, and Georaphy etc.. London, Murray, 1853. "Erebos" in: Theoi - Greek mythology. "אֶרֶבּוֹס גַּם שְׁחוֹר הַלַּיְלָה — נִכְּס — מִנִּי כָאוֹס יָצָאוּ / וּמִנִּי נִכְּס שׁוּב נוֹלְדוּ הַיּוֹם הַבָּהִיר וְהָאֶתֶר, / אֵלֶּה לְאֶרֶבּוֹס הִיא בְּמִשְׁכַּב אֲהָבֶיהָ יָלָדָה." הסיודוס, תאוגוניה, 123–125. מיוונית: שלמה שפאן. Excerpta ex hygini genealogiis, volgo fabulae in: PHI Latin Texts. Gaius Iulius Hyginius, Fabulae (prefatio). Translated to Egnlish by Mary Grant, 1960. Copy in: Theoi.com הר ארבוס באנטארקטיקה קרוי על שם אוניית המשלחות של קלארק-רוס ופרנקלין, ולא על שם הדמות המיתולוגית.
מספר דמוי משוכלל

במתמטיקה, מספר דמוי משוכלל הוא מספר טבעי השווה לסכום של כל או חלק מהמחלקים שלו. המספרים הדמוי משוכללים הראשונים הם: 6, 12, 18, 20, 24, 28, 30, 36, 40, ... כל כפולה של מספר דמוי משוכלל היא מספר דמוי משוכלל בעצמה, וכל מספר מהצורה 2mp עבור מספר טבעי m ומספר ראשוני p כך ש- 2m < p < 2m + 1 הוא גם דמוי משוכלל. מספר דמוי משוכלל השווה לסכום של כל מחלקיו נקרא מספר משוכלל; מספר שופע שהוא לא מספר דמוי משוכלל נקרא מספר מוזר. מספר דמוי משוכלל, באתר MathWorld (באנגלית) סדרת המספרים הדמוי משוכללים באתר OEIS – האנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים
דבלין (פירושונים)

האם התכוונתם ל... דבלין – בירת אירלנד טירת דבלין – בדבלין שבאירלנד החוד של דבלין – אנדרטה הנמצאת בדבלין דבלין (אוהיו) – עיר במחוז פרנקלין שבאוהיו מחוז דבלין – המחוז המאוכלס ביותר באירלנד ממלכת דבלין – ממלכה ויקינגית ונורדית-גאלית בימי הביניים אלפרד דבלין – סופר אקספרסיוניסטי גרמני ממוצא יהודי לורד דבלין – שופט בריטי דבלינאים – קובץ סיפורים קצרים מאת ג'יימס ג'ויס
עופל בופל

עוֹפל בּוֹפל (באנגלית: Fiddley Foodle Bird) היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית בת 13 פרקים אשר הופקה לשידור בערוץ BBC One בשנת 1992. הסדרה שודרה בישראל בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית ב-1993. הדמות הראשית בסדרה היא ציפור גדולה מדברת ממין זכר אשר שמה המלא הוא "עופל בופל ימפפופל אליק בליק בם", אך היא מכונה בפי כל עופל בופל. לעופל בופל כוחות על-טבעיים, בעזרתם הוא מסוגל לשנות את גודלו וצבעו. ילד בשם מתתיהו מוצא ספר קסמים ומביע משאלה שהציפור הבדיונית בספר תהיה אמיתית. משאלתו מתגשמת ובעקבות כך הוא יוצא למסע הרפתקאות בעקבות הוריו, זוג חוקרים אשר אבד בקוטב הצפוני, יחד עם עופל בופל, הנסיכה טוטו ועוזרת הבית שלו, גברת קוטרבאום. דודו הרשע של מתתיהו שחורי, יוצא אחריהם על מנת לוודא שמשימתם תיכשל וגם כדי לשים את ידיו על אוצר מסתורי. הוא נעזר לשם כך בבריון בשם נזק, איש צרפתי בשם קלוד פלאנל, ושודד ים בשם מר מגבעת, בעל תוכי ירוק וחכם. מתיתיהו (מתי) (אסף קורמן)– ילד בעל משקפיים, יוצא עם עופל וגברת קוטרבאום למצוא את הוריו ואת האוצר האבוד באי המטמון. עופל (שמעון כהן) – ציפור גדולה מדברת ממין זכר אשר שמה המלא הוא "עופל בופל ימפפופל אליק בליק בם", אך היא מכונה בפי כל עופל בופל. לעופל בופל כוחות על-טבעיים, בעזרתם הוא מסוגל לשנות את גודלו וצבעו. גברת קוטרבאום (רונית שפי) – עוזרת הבית של מתי. הנסיכה טוטו (אפי בן ישראל) – חברה של עופל ומתי, ניצלה על ידי מתי, עופל וגברת קוטרבאום מידי הקרקרנים. אמא ואבא של מתי (אפי בן ישראל ושחר צרפתי) – הוריו האבודים של מתי, זוג חוקרים אשר אבד בקוטב הצפוני. המספר (דן תורן) – מספר את הסיפור בתחילת וסוף כל פרק. דוד שחורי (נחמן אשכנזי) – דודו הרשע של מתי, יוצא אחריהם על מנת לוודא שמשימתם תיכשל וגם כדי לשים את ידיו על אוצר מסתורי. נזק (שחר צרפתי) – בריון טיפש, עוזרו של דוד שחורי. קלוד פלאנל (דן תורן) – איש צרפתי, עוזרו של דוד שחורי. מר מגבעת (שמעון כהן) – שודד ים, עוזרו החדש של דוד שחורי, בעל תוכי ירוק וחכם. "עופל בופל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עופל בופל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלק גינס

סר אלק גינס (באנגלית: Alec Guinness;‏ 2 באפריל 1914 – 5 באוגוסט 2000) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי מדור הנפילים של התיאטרון והקולנוע שכלל את לורנס אוליבייה, פיטר יוסטינוב, ג'ון גילגוד ורלף ריצ'רדסון. אלק גינס נולד בלונדון. הוא לא הכיר את אביו, ועד גיל 14 גם לא ידע ששם משפחתו גינס. לפני שהתחיל להופיע כשחקן עבד כקופירייטר במשרד פרסום. ב-1936 הופיע לראשונה בתיאטרון "אולד ויק" הלונדוני. ב-1938 התחתן עם השחקנית והמחזאית מרולה סלמן, וב-1940 נולד בנם מתיו. במלחמת העולם השנייה שירת בצי המלכותי. הוא השתתף בפלישה לסיציליה ולאי אלבה, ואחרי כן בהעברת אספקה לפרטיזנים היוגוסלבים. תפקידיו המשמעותיים הראשונים בקולנוע היו בשורה של קומדיות שהופקו בשנות החמישים באולפני אילינג. אולפנים אלה היו שם דבר בעולם לקומדיות בריטיות, ואפשרו לגינס להפגין את היכולת הקומית הווירטואוזית שלו. הוא גילם שמונה דמויות שונות בסרט "דם כחול" (Kind Hearts and Coronets). בתקופה זו השתתף גם בסרטים "חביבי הנשים", "כנופיית לבנדר היל" ו"האיש בחליפה הלבנה". ב-1952 קיבל תפקיד ראשי רומנטי בסרט "הקלף" (The Card) לצדה של פטולה קלארק. ב-1954, במהלך צילומי הסרט "האב בראון" (Father Brown), המיר את דתו לקתולי, והיה נוצרי אדוק עד סוף ימיו. ב-1956 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "הברבור" לצדה של גרייס קלי. פריצת הדרך שלו בקולנוע הייתה כשנבחר לגלם את תפקיד הקולונל בסרטו של דייוויד לין, "הגשר על הנהר קוואי". התפקיד זיכה את גינס בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1957. כמה מתפקידיו המפורסמים ביותר היו בסרטיו של הבמאי דייוויד לין, בהם הופעות בסרטים "תקוות גדולות", "אוליבר טוויסט", "לורנס איש ערב", "ד"ר ז'יוואגו" ו"המעבר להודו". ב-1959 קיבל ממלכת בריטניה תואר אבירות על הישגיו בקולנוע ובתיאטרון. בשנת 1970 החל להופיע בטלוויזיה, וזכה להצלחה כשגילם את דמותו של המרגל ג'ורג' סמיילי בסדרה על פי ספריו של ג'ון לה קארה "החפרפרת" ו"כל אנשי סמיילי". ב-1977 בחר בו ג'ורג' לוקאס לגלם את דמותו של אובי-וואן קנובי במלחמת הכוכבים. על אף שזהו אחד התפקידים הידועים ביותר שלו, לא אהב גינס את התפקיד, וסיפר כי דחק בלוקאס "להרוג" את הדמות. הוא היה מועמד לאוסקר על תפקידו במלחמת הכוכבים, ועל תפקידו כמר דוריט בסרט "דוריט הקטנה" (על פי הספר דוריט הקטנה של צ'ארלס דיקנס). ב-1980 קיבל פרס אוסקר מיוחד על תרומתו לקולנוע. גינס עסק בקריינות של קטעי שירה קלאסית אנגלית, ובהם מיצירות שייקספיר. אלק גינס מת בגיל 86 ממחלת הסרטן, ונקבר בפטרספילד בהמפשייר שבאנגליה. מדיה וקבצים בנושא אלק גינס בוויקישיתוף אלק גינס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלק גינס, באתר AllMovie (באנגלית) אלק גינס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אלק גינס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אלק גינס, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלק גינס, באתר Discogs (באנגלית) אלק גינס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלק גינס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טאליסקר

טאליסקר (באנגלית: Talisker) הוא סינגל מאלט סקוטי המיוצר על ידי מזקקת טאליסקר, קארבוס סקוטלנד; שהיא המזקקה היחידה באי סקאי. המזקקה מופעלת על ידי התאחדות המזקקים וסוחרי היין של דיאג'יו, ומשווקת כחלק מסדרת המאלטים הקלאסיים שלהם. הטאליסקר נודע בארומת הכבול הדומיננטית שבו ובאופיו ה"מלוח" (או ה"פיקנטי"). בזמן שהמותג מקובל מאוד ונמכר בהתאם, תכולת הפנול וטעמו הייחודי יכולים להיתפס כ"מאתגרים" במיוחד עבור חובב הויסקי המצוי. המזקקה החלה בשיווק בקבוקים מיוחדים בתחילת המאה ה-21 עבור חובבי הז'אנר, עם בקבוקים בני 20 ו-25 שנים (קודם לכן היו קיימים רק 10 ו-18 ומעט מהדורות מיוחדות). בקבוקי ה-25 שנים, על אף היותם יקרים יותר, זכו לשיווק נרחב יותר מאלו בני ה-20. הטאליסקר מעושן עד לרמת פנול גבוהה במיוחד של 25 חלקיקים למליון, ובנוסף לכך מי המעין המשמשים ליצירתו באים במגע עם כבול במהלך הנביעה, וכך מתקבל טעמו הכבולי. 10 שנים, השכיחה ביותר 45.8%. 18 שנים, שכיחה פחות 45.8%. 20 שנים, כ-9000 בקבוקים 58%. 25 שנים, כ-27,000 בקבוקים 58%. 30 שנים, 2958 בקבוקים 50.7%. מהדורת היוצר עם גימור בחביות אמורוסו. גרסת 10 שנות שייכות לסדרת הקלאסיק מאלט - 12 שנים. מהדורת Storm מהדורת Skye המזקקה נוסדה בשנת 1843 על ידי יו וקנט מקאסיל מאיג. יו היה אריס ששכר אדמות וכך הצליח לרכוש את בית טאליסקר ואחוזת מקלאוד. אחרי מות האחים המזקקה נרכשה בסופו של דבר במסגרת שותפות גריגור אלן (סוכן כלכלי ממוריישיר) ורודריק קמפ (סוחר יינות ושיכר) ומשאבים רבים הושקעו בחידוש ועיצוב מחדש של המזקקה. באותה תקופה הוויסקי זכה למוניטין הולך וגדל. בשנת 1892, קמפ רכש גם את מזקקת מקאלאן בספייסייד ואלן עצמו לקח את הבעלות המלאה על טאליסקר שמוזגה עם דאילויין, וכך נוצר איחוד המזקקות דאילויין–טאליסקר. איחוד המזקקות בנה רכבת חשמלית המקשרת בין המזקקה לבתי העובדים, על מנת לשפר את תנאי תעסוקתם. בשנת 1925 בעקבות מיזוגים עם כמה ממייסדי "חמש הגדולות", המזקקה עברה באופן רשמי לבעלות התאחדות המזקקים ובמקביל שונתה שיטת הזיקוק לזיקוק כפול. בשנת 1960, לאחר שרפה גדולה, המזקקה שופצה. בשנת 1989 נבחר המותג על ידי איחוד המזקקים לסדרת המאלטים הקלאסיים שלהם. ויסקי סינגל מאלט מדיה וקבצים בנושא טאליסקר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טאליסקר איתן קידר, ויסקי טליסקר, בר מאסטר
ארבע הפינות

ארבע הפינות (באנגלית: Four Corners) הוא שמו של מרובע גבולות בארצות הברית, בין הגבולות של המדינות יוטה, אריזונה, קולורדו וניו מקסיקו. זוהי הנקודה היחידה בארצות הברית בה מתלכדים גבולותיהן של ארבע מדינות. בין ארבע המדינות מפרידים קווים ישרים: בין יוטה וקולורדו לשכנותיהן מדרום מפריד קו הרוחב 37 צפון, ובין יוטה ואריזונה לשכנותיהן ממזרח מפריד קו האורך 109 מערב. בנקודה, הממוקמת ברמת קולורדו, נמצא מונומנט ארבע הפינות הכולל גם מרכז מבקרים, והגובה דמי כניסה תמורת הזכות לראות את הנקודה המדויקת, בה נמצאת דיסקת ארד המציינת את הגבולות. המונומנט מנוהל בידי בני שבט נאוואחו החיים באזור. בקרבת מקום עובר הכביש המהיר US-160. אזור ארבע הפינות הוא מקום משכנם של שבטי הנאוואחו, המרוכזים בשמורת האינדיאנים אומת נאוואחו, בעיקר בפינה הצפון-מזרחית של אריזונה, אך גם ביוטה ובניו-מקסיקו (אך לא בקולורדו). הנקודה נמצאת גם בארבעת המחוזות סן חואן (יוטה), אפאצ'י (אריזונה), סן חואן (ניו מקסיקו) ומונטזומה (קולורדו). אף על פי שמדובר באזור נידח שאינו מיושב בצפיפות, הרי שמספר המטיילים באזור רב יחסית, שכן במרחק נסיעה מהמקום נמצאים מספר פארקים לאומיים, ובהם: הפארק הלאומי קניונלנדס הפארק הלאומי ארצ'ס הפארק הלאומי מסה ורדה באחד מפרקי סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון" נוסעת המשפחה לביקור באתר "חמש הפינות", גרסה פרודית על ארבע הפינות. בפרק מסדרת הדרמה שובר שורות, נוסעת גברת וייט לאתר. בקנדה קיימת נקודה בשם זהה (60 צפון, 102 מערב) ובה מתלכדים גבולותיהם של מניטובה, ססקצ'ואן, הטריטוריות הצפון מערביות, וטריטוריית נונאווט. מחלה בלתי מזוהה (אנ') שפרצה באזור ב-1993 כונתה "מחלת ארבע הפינות" על שם האזור בו התגלתה. המחלה לוותה בשיעורי תמותה גבוהים (75% מהחולים - רובם צעירים ובריאים - מתו). מדיה וקבצים בנושא ארבע הפינות בוויקישיתוף מקור: National Center for Infectious Diseases איתן ישראלי, ינינה גיטלמן. המכון למחקר ביולוגי בישראל, נס ציונה, נגיפי הנטה -- בעיה כלל-עולמית (עמ' עמוד web יחיד), הרפואה, ה'-ו', כרך 135, עמודים 236–239, ספטמבר 1998. בהוצאת ההסתדרות הרפואית בישראל, ‏13 בפברואר 2001 (ארכיון)
שאן דה מארס

שאן דה מארס (בצרפתית: Champ de Mars) הוא פארק ציבורי גדול ברובע השביעי של פריז. הפארק ממוקם בין נהר הסן ומתחם בתי הספר הצבאיים אקול מיליטר. בקצהו המערבי של הפארק נמצא מגדל אייפל ובהמשכו, מעבר לגשר ינה מצויים גני טרוקדרו וארמון שאיו. אורכו של הפארק 780 מטרים ורוחבו כ-200 מטרים. הפארק נקרא על שם שדה מרס שברומא, וזאת בשל שימושו המקורי של השטח - מגרש מסדרים ואימונים של בית הספר הצבאי הסמוך (ה"אקול מיליטר"). ב-14 ביולי 1790 נערכו במתחם אירועי הפט דה לה פדרסיון במהלך המהפכה הצרפתית, וב-17 ביולי 1791 ביצעו במתחם טבח במתנגדי המלוכה הצרפתית שקראו להפלתו של לואי השישה עשר, מלך צרפת. כבר ב-1798 נערכה במקום תערוכה גדולה להצגת הישגי התיעוש ועל מנת לשעשע את מעמד הפועלים. בהמשך היה שאן דה מארס אתר התערוכות העולמיות של המחצית הראשונה של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 והתקיימו בו התערוכה העולמית של פריז (1867), התערוכה העולמית של פריז (1889), התערוכה העולמית של פריז (1900) והתערוכה העולמית של פריז (1937) וכן התערוכות הקולוניאליות שנועדו להצגה של מושבות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. מגדל אייפל גני טרוקדרו מדיה וקבצים בנושא שאן דה מארס בוויקישיתוף ולטר בנימין, "פריז: בירת המאה ה-19" בתוך: מבחר כתבים ב': הרהורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1996 עמ' 38 ערך זה הוא קצרמר בנושא פריז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.