laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חנה לרנר

חנה לרנר (רובינשטיין) (תרס"ט – ה' בחשוון תשנ"ח, 5 בנובמבר 1997) הייתה ציירת ישראלית. לרנר נולדה בשם חנה רובינשטיין בשנת תרס"ט בסטרטוב שברוסיה, בתם של אשקה וברוך רובינשטיין. למדה פרסקו בבית הספר הגבוה לאמנות פלסטית "פרסקו" בוורשה ותולדות האמנות באוניברסיטת ורשה. ב-1935 זכתה בפרס עיריית ורשה. בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל והתגוררה בהדר הכרמל שבחיפה, באותה שנה עברה לתקופה קצרה לתל אביב שם למדה ציור במועדוני תלמידים והציגה ציור קיר ביריד המזרח השני לזכר קורבנות ההתיישבות. ביצירותיה הרבתה להשתמש במשטחים רחבים וגבוהים בקומפוזיציות צבעוניות ודקורטיבית, תוך שימוש במגוון חומרים: אבן, זכוכית, חרסינה וחומרים סינתטיים, והתמקדה בנושאים הקשורים לצפת, וליהדות. לרנר נישאה לאריה לרנר, מבקר אמנות, מתרגם ועורך, חבר מערכת "דבר", בנו של המשורר העברי יעקב לרנר. יחד עמו הייתה ממייסדי קריית האמנים בצפת, לאחר כיבושה של צפת על ידי "ההגנה" במלחמת העצמאות ב-1948. מעבודותיה הבולטות: ציור קיר בבית הנשיא בירושלים; ויטראז' בבית הכנסת הגדול בתל אביב; תמונת קיר במלון גינוסר שעל יד הכנרת; ויטראז' ושלושה קירות בספרייה, באודיטוריום ובבית המדרש של ישיבת פלטבוש בניו יורק; שישה קירות בחלוקה לשישה סדרי משנה בישיבה התיכונית קריית נוער בירושלים. בשנות פעילותה הוסיפה מאיוריה ורישומיה למספר ספרים, בהם "דרך עקובה" של אריה ליפשיץ (1978), ו"המארב" של שמאי גולן (1983). ב-1964 זכתה בפרס חברת מאייר על הצעתה למוזאיקה להנצחת הגימנסיה הרצליה בתל אביב. לרנר נפטרה בסתיו 1997, ונטמנה בבית העלמין בהר הזיתים לצד בן-זוגה. ציור השמור במוזיאון בית אברהם קריניצי, 1947 מדיה וקבצים בנושא חנה לרנר בוויקישיתוף חנה לרנר (רובינשטיין), באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל רשימת הפרסומים של חנה לרנר, בקטלוג הספרייה הלאומית ד"ר ליזטה לוי, ציורי חנה לרנר, דבר, 3 בפברואר 1950 ת. פ. מייזלס, תערוכות תמונות־קיר לחנה לרנר, דבר, 31 במרץ 1950 דוד פדהצור, תמונה מקיר תזעק...: חנה לרנר, אמנית־ציורי־הקיר, מנציחה את שיחרור צפת, מעריב, 6 באוקטובר 1950 חיים יערי, תערוכת חנה לרנר, דבר, 29 באוקטובר 1951 תערוכת חנה לרנר, דבר, 23 במאי 1954 תאודור פ. מייזלס, תערוכות: חנה לרנר בבית האמנים בירושלים, דבר, 28 במאי 1954 אהרון דולב, המשניות המצויירות בהרי ירושלים: קיר אמנותי של חנה לרנר מהווה 'חלון ראווה' לקרית־הנוער הממזגת תורה וטכנולוגיה, מעריב, 14 באוקטובר 1970 המישנה כנושא ציורי, מעריב, 1 בינואר 1971 לאה מג'רו-מינץ, ששת סדרי משנה בעיצוב אמנותי, דבר, 15 בינואר 1971 לאה מג'רו-מינץ, חנה לרנר (בית האמנים, ירושלים), דבר, 29 באוקטובר 1971 מפרי עטה: להעביר דף אל הקיר: זכרונות, מעריב, 23 בספטמבר 1987 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
השתק

השתק הוא כלל משפטי הקובע שאדם מנוע מלטעון טענה בבית המשפט. קיימים השתקים דיוניים, החוסמים טיעון, ולעומתם השתקים מהותיים, העשויים לבסס זכות או היעדר זכות במשפט. תורת ההשתק והמניעות מושתתת על אדניהם של עקרונות היושר והצדק והורתה בדיני היושר של האקוויטי במשפט האנגלי. ההשתק מן היושר נועד למנוע אי צדק במקום בו כללי המשפט עלולים להוביל לתוצאה בלתי צודקת. ברבות הימים, הורחבה דוקטרינת ההשתק והמניעות למצבים המעוררים תחושת חוסר צדק, הגם שהתנאים המרכזיים להשתכללות השתק מן היושר אינם מתקיימים. קיימים סוגים שונים של השתק. בין סוגי ההשתק הדיוני המוכרים במשפט הישראלי ניתן למנות את אלה: השתק עילה והשתק פלוגתא - המעוגנים במסגרת כלל מעשה-בית-דין; השתק שיפוטי; הכלל האוסר על שינוי או הרחבת חזית הטיעון. בין סוגי ההשתק המהותי ניתן למנות במיוחד את אלה: השתק מחמת התנהגות/מצג; השתק הבטחה. השתקי דיני היושר נקלטו במשפט הישראלי באמצעות חובת תום הלב (ס' 39 ו- 61(ב) לחוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג- 1973) או החוזה מכללא או חוזה בהתנהגות, בעוד ההשתקים האחרים נקלטו בהלכה הפסוקה על אימוץ רציונליים דומים וכן קידום של יעילות והגינות דיונית. אבישי אדד, טיעון בלתי-עקיב: סופיות, מניעות והשתק (2021), ישראל, 7-2021 נינה זלצמן, מעשה-בית דין בהליך אזרחי, 1991
קהל קדוש מקוה ישראל

קהל קדוש מקוה ישראל הוא שמם של קהילה יהודית ובית כנסת, מהעתיקים בארצות הברית, הממוקמים בפילדלפיה, פנסילבניה מאז אמצע המאה ה-18. הקהילה היהודית בפילדלפיה החלה כקבוצת יהודים קטנה, ממוצא ספרדי, תושבי העיר, שהתארגנו לתפילה משותפת בבית פרטי החל מ-1740 בערך. לקח להם כעשרים שנה בטרם רכשו ב-1761 את ספר התורה הראשון שלהם. בית כנסת ממשי הם פתחו רשמית במקום מושבו הראשון בסמטת צ'רי (כיום Cherry Street) כעבור עשר שנים, ב-1771 ואת השם "קהל קדוש מקוה ישראל" נתנו לקהילתם ולבית הכנסת, באופן רשמי ב-1773. בין אנשי הקהילה היו לא מעט יהודים מפורסמים, והידועים במייסדי בית הכנסת היו חיים סולומון (1740–1785), "הבנקאי" של המהפכה האמריקאית וג'ונאס פיליפס (1736–1803), לוחם במיליציה של פילדלפיה במלחמת העצמאות האמריקאית וסבו של אוריה לוי, הקומודור היהודי הראשון בצי ארצות הברית. בשנת 1829, יצחק לסר הפך להיות מנהיג הקהילה ובית הכנסת. אחריו כיהן שבתאי מוראיס. מוראיס היה המנהיג במשך ארבעים ושש שנים, והיה מתנגד מובהק של העבדות לפני ובמהלך מלחמת האזרחים. ד"ר אברהם נוימן היה הרב בין 1927-1943. הרב הנוכחי הוא הרב אלברט גבאי אשר נבחר בשנת 1988. הקהילה התחילה בבית פרטי בסמטה בין הרחובות שרי המירוץ והרחוב השלישי והרביעי בפילדלפיה, כאשר המבנה הראשון שלה נבנה בשנת 1782. מיקומו הועבר בגלל המחאה שעוררה העובדה שהוא שכן ליד כנסייה. בשנת 1829 נבנה בית כנסת התחייה המצרית ברחוב שרי. בית הכנסת תוכנן על ידי ויליאם סטריקלנד. הקהילה הודיעה בשנת 1961 כי היא תחזור למרכז העיר לבניין חדש. ד"ר ברנרד ג'יי אלפרס, סגן נשיא בית הכנסת, שכנע את חברו האדריכל לואי קאהן מפילדלפיה לעסוק בתכנון בניין בית הכנסת החדש. קאהן עשה עשר גרסאות עיצוב בין 1961 ו-1972 של הבניין החדש. עם זאת, הקהילה החליטה כי עלויות הבנייה והתחזוקה גבוהות מדי, ובית הכנסת לא נבנה. מבנה צנוע יותר, נפתח במשותף עם המוזיאון להיסטוריה של עם ישראל (אנ'), והוא נחנך ונפתח באוגוסט 1976. המוזיאון עבר למבנה חדש ברחוב ה-5 ב-15 בנובמבר 2010. בית הכנסת ממוקם ברחוב הרביעי (צפון) במרכז העיר פילדלפיה. הקהילה אחראית גם על בית קברות מקוה ישראל, אחד מבתי הקברות היהודים העתיקים ביותר ששרדו בארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא קהל קדוש מקוה ישראל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קהל קדוש מקוה ישראל (באנגלית) קהל קדוש מקוה ישראל (פילדלפיה), דף שער בספרייה הלאומית "The American Synagogue: A Historical Dictionary and Sourcebook"
אינטגרציה אנכית

במיקרו-כלכלה וניהול אסטרטגי, המונח אינטגרציה אנכית או אינטגרציה מאונכת מתארת סוג של בעלות ושליטה בחברות, שבמסגרתה יש היררכיה של חברות ופעילויות הנמצאות בשליטה משותפת, כל חבר בהיררכיה מייצר מוצר שונה, ובהמשך התהליך המוצרים מאוחדים על מנת לספק מוצר סופי או צורך משותף. לרוב מדובר ביצרנים המייצרים את רוב או את כל החלקים וחלקי-משנה אשר מרכיבים את המוצר הסופי. המונח מושווה לאינטגרציה אופקית. אינטגרציה אנכית היא שיטה למניעת בעיית הסחטן. אחת הדוגמאות הראשונות, הגדולות והמפורסמות היא של חברת קרנגי סטיל. החברה שלטה לא רק בבתי חרושת שבהם ייצרו פלדה, אלא גם במכרות שבהם ניתן היה לחצוב ברזל, במכרות פחם, באניות אשר הובילו את הברזל ובמסילות ברזל אשר הובילו את הפחם למפעל, בכבשנים שבהם הפחם מעובד, ועוד. מונופול הצומח דרך אינטגרציה אנכית נקראת מונופול אנכי. ישנם שלושה סוגים של אינטגרציה אנכית: אינטגרציה אנכית אחורית, אינטגרציה אנכית קדמית, אינטגרציה אנכית מאוזנת. באינטגרציה אנכית אחורית, החברה מייסדת חברות בנות המייצרות חלק מהתשומות המשמשות לייצור המוצר הסופי. דוגמה לארגון מסוג זה כוללת חברה לייצור צמיגים, חברה לייצור זכוכית וחברה לייצור מתכת אשר תהיינה בבעלותה של חברה לייצור מכוניות. השליטה בחברות בנות אלו נועדה לספק הספקה יציבה של תשומות ולהבטיח איכות עקבית במוצר הסופי. סוג זה היה הגישה העסקית העיקרית של פורד ויצרני מכוניות אחרים בשנות ה-20 של המאה ה-20, אשר ביקשו להקטין עלויות באמצעות ריכוז הייצור של המכוניות וחלקי המכוניות. באינטגרציה אנכית קדמית, החברה מייסדת חברות בנות המפיצות או משווקות מוצרים ללקוחות או משתמשות במוצרים בעצמם. דוגמה לארגון מסוג זה היא רשת בתי קולנוע שבבעלותו של אולפן קולנוע. באינטגרציה אנכית מאוזנת, החברה מייסדת חברות בנות אשר גם מספקות להן תשומות וגם מפיצות את התוצרת. אחדים בתעשיית המוזיקה מאמינים כי אינטגרציה אנכית היא הדרך הטובה ביותר לשרוד בסביבה מודרנית, אחר-נאפסטרית. הרעיון הוא ליישם אינטגרציה מאונכת של חברת התקליטים עם תחנת רדיו המשדרת את אותו הז'אנר בשווקים מקומיים. פעולה זו תאפשר לחברה להפיק מוזיקה זולה יותר (זאת מפני שרבים מהגורמים המייקרים את מוצר הסופי דורשים תקנים לא הכרחיים הנדרשים על ידי תחנות הרדיו, וכן גם מערכת השידור הציבורי). כמו כן, אינטגרציה זו תבטיח כי חברת התקליטים תבין טוב יותר את צורכי המאזינים. התקווה היא שכל מה שחברת התקליטים תשדר ברדיו שלה, בהנחה שהרגלי ההאזנה והפצה של המוזיקה לא השתנה, תהיה להיט. ישנם הטוענים כי אינטגרציה אנכית תפגע בסופו של דבר בחברה מפני שכאשר יצוצו טכנולוגיות חדשות בשוק, החברה תאלץ להשקיע מחדש בתשתיות שלה על מנת לשמור על המעמד שלה, יחסית למתחריה. עוד טוענים כי בימינו, כאשר הטכנולוגיות מתפתחות במהירות גבוהה, החברה תאלץ להשקיע בטכנולוגיות חדשות ולאחר מכן להשקיע מחדש בטכנולוגיות חדשות אף יותר, פעולות אשר אינן כדאיות לחברה מבחינה כלכלית. אולם, יתרונה של אינטגרציה אנכית היא האיכות והתיאום בין החלקים והמוצרים המיוצרים באותה החברה, דבר אשר מנמיך זמני דממה (פרקי הזמן בהן מכונה או מחשב אינם פועלים) ומוזיל עלויות תיקונים. זאיבצו (הגישה היפנית לאינטגרציה אנכית) ייצור המוני money/vertical-integration אינטגרציה אנכית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אולימפיק ליון (נשים)

אולימפיק ליון נשים (בצרפתית: Olympique Lyonnais Féminin), המכונה בקיצור ליון, הוא מועדון כדורגל נשים צרפתי השייך לאולימפיק ליון. המועדון הוקם ב-1970, והוא המצליח ביותר בכדורגל הנשים הצרפתי; המועדון זכה ב-21 אליפויות הליגה הצרפתית הראשונה, 11 פעמים בגביע הצרפתי ושמונה פעמים בליגת האלופות. הקבוצה נוסדה ב-1970 כחלק ממועדון הכדורגל של ליון (FC Lyon). ב-1985 זכתה הקבוצה לראשונה בסגנות ליגת העל, ובתחילת שנות ה-90 החלה הקבוצה להתבסס כאחת מהקבוצות הבולטות בצרפת, וזכתה בארבע אליפויות ליגה במהלכן. בשנת 2004 הקבוצה נלקחה תחת חסותו של המועדון אולימפיק ליון - דבר שעזר לה להפוך לקבוצה המצליחה במדינה. בשנת 2007 היא זכתה באליפות ראשונה מזה עשור והחלה רצף שנמשך עד היום של שלושה עשר זכיות רצופות באליפות. בתקופה זו, היא אף זכתה בחמישה גביעי מדינה (ארבעה מהם רצופים). בשנת 2008 העפילה הקבוצה לראשונה לחצי גמר ליגת האלופות, ושנתיים לאחר מכן הגיעה לגמר, שם הפסידה בדו-קרב פנדלים לטורבינה פוטסדאם הגרמנייה. שנה אחר כך, העפילה הקבוצה בשנית לגמר ליגת האלופות מול טורבינה פוטסדאם, אך הפעם גברה עליה 0-2 וזכתה בטורניר. היא זכתה במפעל גם בשנה הבאה, לאחר שניצחה 0-2 בגמר את פרנקפורט. שנה לאחר מכן הגיעה לגמר בפעם הרביעית ברציפות וקבעה שיא העפלות רצופות לגמר הטורניר, אך הפסידה בגמר 1-0 לוולפסבורג. לאחר שתי עונות בהן הודחה כבר בשלב שמינית הגמר הגיעה הקבוצה להישג מרשים כשבמשך חמש עונות רצופות זכתה בליגת האלופות. בשנים אלו ניצחה בגמר את וולפסבורג בשנת 2016, פריז סן-ז'רמן בשנת 2017, וולפסבורג בשנת 2018, ברצלונה בשנת 2019 ווולפסבורג בשנת 2020. בכך הגיעה הקבוצה לשבעה תארים, הישג המהווה שיא בתולדות המפעל. ליגת העל הצרפתית (21): 1990/91, 1992/93, 1994/95, 1997/98, 2006/07, 2007/08, 2008/09, 2009/10, 2010/11, 2011/12, 2012/13, 2013/14, 2014/15, 2015/16, 2016/17, 2017/18, 2018/19, 2019/20, 2021/22, 2022/23, 2023/24 הגביע הצרפתי‏ (11): 2003, 2004, 2008 ,2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2019, 2020 ליגת האלופות לנשים (8): 2010/11, 2011/12, 2015/16, 2016/17, 2017/18, 2018/19, 2019/20, 2021/22 מעודכן ל-1 במרץ 2021 ארצות הברית הופ סולו ברזיל קאטיה נורווגיה איזבל הרלובסן צרפת אמנדין אנרי צרפת אז'ני לה סומר שוודיה לוטה שלין נורווגיה אדה הגרברג אולימפיק ליון מדיה וקבצים בנושא אולימפיק ליון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אולימפיק ליון אולימפיק ליון, ברשת החברתית פייסבוק אולימפיק ליון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אולימפיק ליון, ברשת החברתית אינסטגרם אולימפיק ליון, ברשת החברתית טיקטוק פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המועדון באתר אופ"א
סמל בוואריה

סמל בוואריה (בגרמנית: Bayerisches Staatswappen) הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית בוואריה והוא קיים בשתי גרסאות, גדולה וקטנה. הסמל עוצב בצורתו הנוכחית ב-1946 והוכרז בחוק ב-5 ביוני 1950. המגן מחולק לארבעה רבעים כאשר הרבע הראשון (הקנטון) מוטען באריה זהוב בעל טפרים ולשון אדומים, העומד זקוף על שדה שחור. חלק זה מסמל את המחוז המנהלי פפאלץ עילית (גרמנית: Oberpfalz), מכיוון שזה סמלו ההיסטורי מ-1214. הרבע השני הוא סמלו של המחוז ההיסטורי פרנקוניה והוא מכונה המגרפה הפרנקונית. הוא מחולק לשני חצאים בצבעי אדום ולבן כאשר שלושת ה"שיניים" הלבנות מייצגות את שלושת מחוזות פרנקוניה: עילית, תחתית ומרכזית. מקורו של הסמל מבישוף וירצבורג שהיה גם דוכס פרנקוניה. הרבע השלישי מציג פנתר כחול בעל טפרים זהובים ולשון אדומה, העומד זקוף על רקע לבן ומייצג את מחוזות בוואריה העליונה והתחתונה. הרבע הרביעי מוטען בשלושה אריות שחורים פוסעים ברקע זהב המייצגים את מחוז שוואביה. המגן שבמרכז צבוע כדוגמת דגל בוואריה במעוינים אלכסוניים בצבעי תכלת ולבן. מקורו של סמל זה ברוזני העיר בוגן ולאחר מכן הוא אומץ על ידי בית ויטלסבאך, מושלי בוואריה מהמאה ה-12. כיום מסמל המגן המרכזי את בוואריה כולה. הציצה היא "כתר העם" המורכב מרצועת זהב מעוטרת באבני חן שעליה חמישה עלים מקושטים. הכתר התווסף לסמל ב-1923 כדי לסמל את שלטון העם שהחליף את שלטון (כתר) המלוכה. התומכים הם שני אריות זהב זקופים. כשהמגן המרכזי מוצג לבדו במסגרת זהב ומוכתר בכתר העם, הוא מהווה את הגרסה הקטנה של הסמל. הסמל השתנה רבות במהלך השנים בהתאם לתהפוכות השלטון שעברו על בוואריה: דוכסות בחסות פרנקית ואחר כך בחסות האימפריה הרומית הקדושה, נסיכות, ממלכה (ממלכת בוואריה) ולבסוף מדינה גרמנית. עם זאת, המוטיבים המרכזיים - דגל בוואריה והאריה הזהוב הופיעו בכמעט כל גלגול של הסמל. מדיה וקבצים בנושא סמל בוואריה בוויקישיתוף Bayerisches Landesportal: Coat of Arms and Flags Landeswappen
יחיא נפסו

יחיא נפסו (באדיגית: Ехьйэ Нэпсэу) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1978–1989. נפסו היה ראש מועצת כפר כמא הראשון שנבחר בבחירה ישירה של תושבי המועצה ולא על ידי חברי המליאה, דבר שהתאפשר לאחר שינוי חוק הבחירות לרשויות המקומיות בישראל בכנסת בשנת 1975. במהלך כהונתו פיתח נפסו את קשרי הכפר עם המשרדים הממשלתיים, וגייס אנשי ציבור ובהם חברי כנסת ושרים בממשלה לטובת גיוס תקציבים לכפר ולשיפור תדמיתו. בתקופה זו הוחלף מבנה בית הספר היסודי למבנה חדיש, הופשרו קרקעות בחלק הדרומי של הכפר ונבנה בהן בית תרבות עם מגרשי ספורט משולבים, נפתח חדר כושר, והחברה למתנ"סים החלה את פעילותה בכפר. כיום נפסו הוא גמלאי, העוסק לעיתים בחקלאות. אדיגה מגאזין הצ'רקסים שמות פרטיים מסורתיים בעדה הצ'רקסית, פרק "שנות ה-70: מהכפר לעיר" ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קפטן תחתונים והאסלות המחסלות

קפטן תחתונים והאסלות המחסלות (באנגלית: Captain Underpants and the Attack of the Talking Toilets) הוא ספר מאויר לילדים מאת הסופר והמאייר האמריקני דייוויד "דאב" פילקי אשר יצא לאור בשנת 1999. זהו הספר השני בסדרת ספרי קפטן תחתונים. בשנת 2010 יצא הספר בתרגומו של ארז אשרוב בעברית תחת השם קפטן תחתונים והאסלות המחסלות, ובשנת 1999 יצא אותו הספר אך עם תרגום שונה תחת השם קפטן תחתונים ומתקפת האסלות המדברות על ידי כתר ספרים. בספר המשך זה הרולד וג'ורג' הורסים את יריד המדע של בית הספר במהלך סדרה של מעשי קונדס. בהמשך הילדים יוצריו ביחד רצועת קומיקס בשם "קפטן תחתונים והאסלות המחסלות" שבו קפטן תחתונים מביס אסלות מרושעות, המעוניינות להשתלט על העולם. לאחר מכן ג'ורג' והרולד מנסים ליצור עותקים של הקומיקס באמצעות מכונת צילום מיוחדת שהמציא ילד בשם מלווין אשר הופכת ציורים דו־ממדיים לאובייקטים תלת־ממדיים. המכשיר של מלווין הופך את האסלות המחסלות לאמיתיות והן מתקיפות מורים שונים בבית הספר. אף על פי כן, הודות לאחד המורים שהקיש במקרה באצבעותיו, המנהל הרשע של בית הספר מר פיפיש הופך לגיבור העל קפטן תחתונים אשר יוצא להילחם באסלות המחסלות. ג'ורג' בירד והרולד הצ'ינס – חברים טובים בכיתה ד' אשר נוהגים לצייר ביחד רצועות קומיקס שונות. בנג'מין "בן" פיפיש/קפטן תחתונים – המנהל המרושע של בית הספר. כל פעם שמקישים באצבעות הוא הופך לגיבור-על בשם "קפטן תחתונים". האסלות המחסלות – האסלות אכזריות האוכלות בני אנוש. הנבלים הראשיים של הסיפור. מלוין מלשנוב – הגאון של הכיתה, אבל מלשן. מרכיב משקפיים ולובש עניבת פרפר, בספר השישי הופך את עצמו לילד נזלת רובוטי כתוצאה מניסוי שהשתבש גברת אנטיפה – מזכירת בית-הספר. גברת נורה איטה – המורה של ג'ורג' והרולד. אסלת טורבו 2000 – אסלה גדולה. חוזרת בספר האחד עשר. מר זדון – המורה לספורט של ג'ורג' והרולד. בקומיקסים של ג'ורג' והרולד אפשר לראות שהוא המורה השנוא אליהם. הראשון שבלעה אותו אסלה. קפטן תחתונים קפטן תחתונים והאסלות המחסלות, באתר OCLC (באנגלית)
רחוב חזון איש

רחוב חזון איש הוא רחוב במרכז בני ברק. הרחוב חוצה את מרכז בני ברק מצפון לדרום, תחילתו ברחוב רבי עקיבא וקצהו הדרומי פולש לשטח השיפוט של רמת גן, סמוך לשכונת רמת עמידר. עד שנות ה-50 שימש הרחוב כגבול המזרחי של בני ברק, התוחם את שכונת זיכרון מאיר ממזרח. ממערב ומדרום לו שכנו פרדסים וחורשות. בשנות ה-40 הם שימשו כמקומות מסתור ומוקדי פעילות של אנשי אצ"ל ולח"י. בשנות ה-40 עבר החזון איש מגבעת רוקח להתגורר בבית שנבנה עבורו במרכז הרחוב. הוא נהג לטייל לצורכי בריאות במעלה הרחוב, לאורך "פרדס ברמן" שבחלקו הדרומי של הרחוב. לאחר פטירת החזון איש נקרא הרחוב על שמו. בית החזון איש ניצב על תלו, עליו נוספו קומות חדשות, והוא משמש כתלמוד התורה "תשב"ר". התלמוד-תורה קרוי על שם החזון איש. בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנה עבור התלמוד-תורה מבנה נוסף ברחוב סמוך. בסמוך למבנה הישן של תלמוד תורה "תשב"ר", מוביל הרחוב לשיכון סאטמר. לאחר פטירת החזון איש הוקם בשטח הגובל עם רחוב חזון איש, מול "פרדס ברמן", שיכון חזון איש, עבור משפחות תלמידי החזון איש. בשנות ה-80 נמכר שטח "פרדס ברמן" ליזמים פרטיים ונבנתה עליו שכונת "רמת דוד", על שם הרב דוד פוברסקי (שמה הלא-רשמי: "קריית משה"). רבה של השכונה הוא הרב שריאל רוזנברג. עם השנים הורחבה הבנייה באזור ונבנה בו מרכז מסחרי שוקק. בשני מתחמים נפרדים בשכונה הוקמו שתי קריות חינוך לבנים ולבנות. מול השכונה, מזרחית-צפונית למפגש הרחובות חזון איש-עזרא, הוקמה קריית נדבורנה. לאחר הקמת הקריה שונה קטע הרחוב המתחבר לרחוב חזון איש ונקרא רחוב אדמו"רי נדבורנה. בקצהו הדרומי של הרחוב, בהמשך שכונת רמת דוד, שוכנים שני בתי הקברות העירוניים - בית הקברות שומרי שבת ובית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'. במתחם קיימת חלקה נוספת של חסידות ויז'ניץ. בשל מיקומם של בתי הקברות בקצה רחוב חזון איש, משמש הרחוב למסעות הלוויה שבהם פוסעים המלווים רגלי עד לבית הקברות. מול בתי הקברות, בשטח השיפוט של רמת גן, נבנתה שכונת מרום נווה. ברחוב חזון איש שוכנים מספר מוסדות תורה וחסידות, ובהם: מרכז חסידות אשלג (של האדמו"ר רבי ברוך שלום הלוי אשלג) ומרכז חסידות אוזרוב, ובתי המדרש של חסידות באבוב, חסידות סרט ויז'ניץ וענף של חסידות אלכסנדר. בתחילת רחוב חזון איש, בסמוך למפגש הרחובות רבי עקיבא-חזון איש, התגורר הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן. מערבית למפגש הרחובות רבי עקיבא-חזון איש מפגש הרחובות רבי עקיבא-הרב שך. שני הרחובות, רחוב חזון איש ורחוב הרב שך, חוצים ביחד את כל העיר בני ברק לרוחבה. מדיה וקבצים בנושא רחוב חזון איש בוויקישיתוף מלבד שכונות צפון העיר שמעבר לדרך ז'בוטינסקי.
ענב (יישוב)

עֵנָב (לפעמים בכתיב מלא: עינב) היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בשומרון על כביש 57 בין ענבתא לבין בית ליד, 4 ק"מ מזרחית לאבני חפץ. ביישוב פועלים סניף של תנועת הנוער בני עקיבא, וכן כולל כרמי המשפט ללימודי דיינות. היישוב הוקם בדצמבר 1981 על ידי ארגון אמנה ושייך למועצה אזורית שומרון. שמו של היישוב-סמלי, על שם כרמי הענבים שגדלו בעבר באזור השומרון. וכן, על פי שמה של העיירה הפלסטינית הסמוכה - ענבתא. למרות שהיישוב הוקם בדצמבר 1981, טקס העלייה על הקרקע נחגג רק באוקטובר 1982, בעת שביישוב התגוררו 19 משפחות, לאחר נסיגת צה"ל מסיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים. בדצמבר 1985 התקיים טקס התחלת בניית יישוב הקבע, בהשתתפות השר משה ארנס. היישוב מונה כ-200 משפחות. ב-2 בנובמבר 2023 בוצע פיגוע בכביש 557 בו נרצח תושב היישוב אב ל-3 רס"ל במילואים אלחנן קליין לאחר שנסע בכביש 557 שליד היישוב ומחבל ערבי ירה לעברו מרכב שעקף אותו, כתוצאה מכך רכבו התהפך והוא נהרג. בהמשך חמאס פרסם תיעוד של הירי. בית הכנסת בענב אתר הנצחה בענב ענב במבט מחומש מדיה וקבצים בנושא ענב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ענב דף היישוב באתר המועצה האזורית שומרון ענב (יהודה ושומרון), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ראשי, באתר כולל ענב - כרמי משפט ציפורי: שלא יפחידונו בדמוגרפיה, מעריב, 11 באוקטובר 1982 מתחדש הטיפול, מעריב, 13 בדצמבר 1985 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מקסימה, מלכת הולנד

מקסימה, מלכת הולנד, או בשמה המקורי מקסימה סורגייטה סרוטי (Máxima Zorreguieta Cerruti; נולדה ב-17 במאי 1971) היא רעייתו של מלך הולנד וילם-אלכסנדר ואם בנותיהם, הנסיכות קתרינה אמליה, אלכסיה ואריאנה. מקסימה נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה בתם של חורחה הורסיו סורגייטה, פוליטיקאי ולאחר מכן שר החקלאות בממשלתו של חורחה רפאל וידלה בזמן המשטר הצבאי בארגנטינה ואשתו השנייה מריה דל כרמן. לה שני אחים ואחות ובנוסף לכך יש לה שלוש אחיות למחצה מנישואיו הראשונים של אביה. היא ממוצא איטלקי, פורטוגזי ובסקי. לאחר לימודיה בתיכון היא החלה ללמוד לתואר בכלכלה ובמהלך לימודיה עבדה כבנקאית בבנק השקעות. לאחר סיום לימודיה עבדה ככלכלנית בחברות בין-לאומיות גדולות באירופה, ארגנטינה וניו יורק. ב-1999 נפגשה סרוטי לראשונה עם בעלה לעתיד, יורש העצר ההולנדי וילם-אלכסנדר במהלך פסטיבל האביב בסביליה. לאחר היכרותם הם קבעו להיפגש שוב בניו יורק, שם עבדה מקסימה. זמן רב אחרי שהתחילו לצאת מקסימה עדיין לא פגשה את הוריו של וילם-אלכסנדר (המלכה ביאטריקס והנסיך קלאוס). בריאיון לעיתונות סיפרו בני הזוג שהנסיך סיפר לאשתו לעתיד כי הוא נסיך ובן למשפחת מלוכה זמן רב לאחר שהכירו. הידיעה על מערכת היחסים בין בני הזוג עוררה מחלוקת בהולנד לאור העובדה שאביה של סרוטי מילא תפקידים בדיקטטורה הצבאית בארגנטינה. ב-2001 הזוג הודיע על אירוסיו והפרלמנט ההולנדי אישר לנסיך להמשיך לכהן כיורש עצר לאחר חתונתם לאחר שגילו שאביה לא לקח חלק במלחמה המלוכלכת שהייתה בארגנטינה.[דרושה הבהרה] במהלך ההודעה על האירוסין הפתיעה מקסימה את העם בכך שהיא מדברת הולנדית. שנה לאחר מכן נישא הזוג באמסטרדם ולאור המחלוקת שהתנהלה סביבו בהולנד אביה בחר שלא להיות נוכח בחתונה. מאז החתונה החזיקה סרוטי בתואר "נסיכת אורנג'" (כעת "מלכת הולנד") ובאזרחות כפולה (הולנדית וארגנטינאית). לזוג נולדו שלוש בנות: הנסיכה קתרינה אמליה ביאטריקס כרמן ויקטוריה (נולדה ב-7 בדצמבר 2003) הנסיכה אלכסיה יוליאנה מרסלה לאורטיאן (נולדה ב-26 ביולי 2005) הנסיכה אריאנה וילהלמינה מקסימה אינס (נולדה ב-10 באפריל 2007) כל אחת משלוש הבנות נקראת על שם אחת משלוש מלכות הולנד (המלכה ביאטריקס, המלכה יוליאנה והמלכה וילהלמינה). מקסימה מכהנת כמלכה רעיה של הולנד לאחר שבעלה, יורש העצר וילם-אלכסנדר הוכתר כמלך. בנוסף היא פעילה למען זכויות האדם והשתלבותם של זרים בחברה ההולנדית ומשמשת כחברה בארגונים פיננסיים שונים ברחבי העולם. בנוסף כנסיכת הולנד ערכה ביקורים רשמיים בארצות רבות מסביב לעולם, מונתה על ידי מזכ"ל האו"ם באן קי-מון כ"בעלת ידע ומומחיות נרחבים" ותרמה רבות לעזרה ולפיתוח פיננסי במדינות מתפתחות. מדיה וקבצים בנושא מקסימה, מלכת הולנד בוויקישיתוף נטלי כהן, הכירו את מקסימה, מלכת הולנד ופאשניסטה מלידה, באתר mako‏, 2 במאי 2013 מקסימה, מלכת הולנד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תוצר

תוצר הוא מונח המבטא את שוויים של כלל המוצרים (הסחורות והשירותים) שיש להם ערך כספי, שמופקים במשק מסוים. במקרו כלכלה, מקובל למדוד את התוצר במשקים מסדר גודל של מדינה, ביחידות זמן של שנה ובאמצעות דולר אמריקני. "משק" בהקשר זה יכול להיות מוגדר באמצעות כלל האזרחים שלו או באמצעות תחומיו הגאוגרפיים, ובהתאם לשתי אפשרויות אלה קיימות שתי שיטות למדידת התוצר של משק מסוים: תוצר לאומי גולמי - אמידת התוצר של כלל אזרחי המשק: התל"ג מבטא את סך כל המוצרים הסופיים המופקים בתקופת זמן מסוימת (בדרך כלל שנה) נתונה במשק לאומי, בתוספת ההכנסות של גורמי ייצור מקומיים כתוצאה מפעילותם מחוץ לגבולות המדינה, והחסרה של ההכנסות של גורמי ייצור חיצוניים העובדים באותו משק (כגון עובדים זרים), לפני הפחתת הבלאי. תוצר מקומי גולמי - אמידת התוצר שנוצר בתחומיו הגאוגרפיים של המשק: התמ"ג מציין מדידה של הערך הכולל של התוצרים שיוצרו בשטח טריטוריאלי מסוים (לרוב מדובר על מדינה) במהלך תקופה נתונה (לרוב מדובר על שנה), לפני הפחתת הבלאי. המונח שונה מתל"ג בכך שהוא מוציא מכלל החישובים העברות כספים בין מדינות, כך שהחישוב כולל למעשה את התוצר שנוצר בתוך מדינה מסוימת ולא את התוצר שנתקבל בה. את המילה תוצר חידש הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי. יצחק אבינרי, יד הלשון, יזרעאל, 1964, עמ' 187 ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.