laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יונתן ברג

יונתן ברג (נולד ב-14 באוגוסט 1981) הוא משורר וסופר ישראלי, זוכה פרס היצירה לסופרים עבריים. ברג גדל במשפחה דתית ביישוב פסגות שבהרי בנימין, ולמד בישיבה תיכונית אותה עזב בגיל 16. בשירותו הצבאי שירת בנח"ל והשתתף במבצע חומת מגן. בוגר תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב ותואר שני באוניברסיטת חיפה. ברג הוא ביבליותרפיסט במקצועו, ובנוסף כותב כיום באתר וואלה!. בשנת 2011 הוא זכה בפרס משרד התרבות והספורט לצד כמה סופרים צעירים נוספים (יערה שחורי, אופיר עוז ועוד). בשנת 2012 הוציא ברג את ספרו "מפרשים קשים", בהוצאת "קשב לשירה" של רפי וייכרט. הספר התקבל בביקורות חמות, וזיכה אותו בפרס יהודה עמיחי לשנת תשע"ג. במאי שנת 2014 הוציא ברג את ספרו השני "שעות ליד העולם", גם הוא בהוצאת "קשב לשירה". הספר מציג התפתחות קו ביוגרפי בכתיבתו של ברג. בשנת 2015 הוציא ברג את הרומן "עוד חמש דקות" בספריה לעם של הוצאת עם עובד. ברג היה אחד מהזוכים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ח. בסוף שנת 2018 פרסם בהוצאת "עם עובד" את הרומן הרחק מעצי התרזה. מפרשים קשים, הוצאת קשב לשירה, 2012. שעות ליד העולם, הוצאת קשב לשירה, 2014. עוד חמש דקות, הוצאת עם עובד, 2015. היסטוריה - שירים, הוצאת קשב לשירה, 2016. פסגות - סיפור עזיבה, הוצאת אפיק, 2017. הרחק מעצי התרזה, הוצאת עם עובד, 2018 אור וזמן, מקום לשירה, 2021 בדרך - ספר מסעות, הוצאת אפיק, 2024 אמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024 יונתן ברג, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" הספרים של יונתן ברג, באתר "סימניה" מידע על יונתן ברג בקטלוג הספרייה הלאומית יונתן ברג באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית, באתר של נילי דגן מיה סלע, פרס יהודה עמיחי לשירה עברית למשוררים רפי וייכרט ויונתן ברג, באתר הארץ, 17 באפריל 2013 יהודה נוריאל, חורבן הבית, באתר "ידיעות אחרונות", 3 באפריל 2017 שירים מאת יונתן ברג, המוסך כתב עת לספרות, אתר הספרייה הלאומית, אוגוסט 2017 יונתן ברג, מה אתה היית עושה?, באתר "פרויקט הסיפור הקצר" יונתן ברג, שירים: קריאה; שדות האור של ארץ ישראל; צליינות, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, פברואר 2019 יונתן ברג, החבר הקרוב שלי קבור תחת עץ התאנה, הַמּוּסָךְ מוסף לספרות, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 20.07.2022 צביה ליטבסקי, השיבה הנצחית: על ספרו של יונתן ברג, "אור וזמן", המוסך (כתב עת), בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 31 באוגוסט 2022 על ספריו: עופרה עופר אורן, "הרחק לעצי התרזה": הישג ספרותי, בבלוג "סופרת ספרים", 28 בנובמבר 2018 צור ארליך, ‏ביקורת על הספר "פסגות: סיפור עזיבה", השילוח, 5, יולי 2017. שמעון פוגל, היכן היא "איתקה של השיר", פנס מוסף לביקורת ספרות, מרץ 2022. יונתן ברג, דף שער בספרייה הלאומית יונתן ברג, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אלי אליהו, בגבי מהומת אלוהים, באתר הארץ, 19 ביולי 2012 הארץ, גלילה רון פדר עמית ודרור בורשטיין בין זוכי פרס היצירה לסופרים ומשוררים, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2017 דביר שוורץ, ‏סקירת הספר, השילוח, 2, דצמבר 2016 משה גלעד, יונתן ברג: "כל המרחב נראה לנו כמשרתים. זו הבעיה המרכזית שלנו כישראלים", באתר הארץ, 8 בינואר 2022
מאיר יזרעאלי

מאיר יזרעאלי (תרפ"ט, 1929 - כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014) היה אמן ואיש תיאטרון ישראלי. יזרעאלי נולד בירושלים, דור רביעי לילידי הארץ. בשנים 1932–1942 התגורר עם משפחתו בכפר חסידים. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד הוראה בסמינר "מזרחי". היה חבר בארגון "ההגנה" והשתתף במלחמות ישראל. יזרעאלי עבד במשך שנים רבות בהסתדרות הציונית בתחום הארגון ואחר כך בעלייה. למד משחק אצל המורה פניה לוביץ'. השתלם בבימוי אצל משה הלוי וצבי פרידלנד (תיאטרון הבימה). יחד עם חבריו הקים את תיאטרון "אורות", שהעלה כ-40 הצגות. עקב היותו שומר מצוות לא הצליח להסתדר עם החזרות וההופעות בשבת, והחל לעסוק בהוראת משחק. יזרעאלי פרסם מספר סיפורים במוספי הספרות של העיתונים היומיים. במשך כשנתיים כתב את סיפורו החשוב ביותר, "סטולרק הזקן ואני", שפורסם על ידי אברהם שלונסקי בינואר 1955 בספר "אורלוגין 11". ב-1975 נסע יזרעאלי לאיטליה ללימודי בנייה ועיצוב בובות תיאטרון ולימוד גילוף עץ. חזר לארץ והקים את ה"סדנא הירושלמית לגילוף ויציקה". באותה שנה הצטרף לסגל עובדי מוזיאון ישראל - בית טיכו. ב-1985 הקים את "גלריה בית דוד" בירושלים בהנהלת אשתו, תקווה יזרעאלי. פרסם שלושה ספרים, "אגרת תק"ח" (1977), "משפחתנו" (1981), ו"החסידים הראשונים ביישוב ארץ ישראל" (1995). יזרעאלי היה בין ראשוני משתתפי "המרכז ליודאיקה" שהוקם בגוש עציון בשנת 1995. ב-1996 הקים את הסטודיו שלו ביישוב אלעזר שבגוש עציון, ובנה שם גם את ביתו. ערך 15 תערוכות (יחיד וקבוצתי). יזרעאלי הרבה להופיע כמרצה בנושא "אמנות יהודית". מאיר יזרעאלי נפטר בכ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014 באלעזר שבגוש עציון. הותיר אחריו ארבעה ילדים. מאיר יזרעאלי, דף שער בספרייה הלאומית גלריית בית דוד - מאיר יזרעאלי, באתר תיירות גוש עציון ספרי מאיר יזרעאלי בגוגל ספרים רשימת הפרסומים של מאיר יזרעאלי, בקטלוג הספרייה הלאומית האלמונים באתר "חנות הספרים של איתמר" קובי פינקלר, טיולים בעריכת קובי פינקלר, באתר ערוץ 7 הוצאת תקוה הוצאת תקוה הוצאת ראובן מס
ירט פרדריקסון

ירט פרידולף פרדריקסון (בשוודית: Gert Fridolf Fredriksson;‏ 21 בנובמבר 1919 – 5 ביולי 2006), קיאקיסט שוודי שהתחרה בין 1942 ל-1960, אחד המצליחים בהיסטוריה. הוא הקיאקיסט הגבר המצליח ביותר במשחקים האולימפיים, ומבין כל הקיאקיסטים, רק בירגיט פישר (גרמניה) זכתה ביותר מדליות זהב אולימפיות ממנו. פרדריקסון נולד בנישופינג, בחבל סודרמנלנד שבשוודיה. פרדריקסון התחרה במשחקים האולימפיים בשנים 1948–1960, במהלכם זכה ב-8 מדליות, מתוכן 6 מזהב, אחת מכסף, ואחת מארד. הוא האתלט השוודי המצליח ביותר: הוא היחיד שזכה ב-6 מדליות זהב אולימפיות, והיחיד שזכה במדליות זהב ב-4 משחקים רצופים. הישג נוסף שלו הוא זכייה בשתי מדליות בכל אולימפיאדה בה השתתף. באולימפיאדה הראשונה שלו, אולימפיאדת לונדון (1948), השתתף בגיל 28 וזכה במרוצי ה-1000 מ' וה-10000 מ' בפערים גדולים, כשהשוודים זוכים בכל 4 התחרויות בקיאקים לגברים. הפער שבו זכה במירוץ ה-10000 מ', 30.5 שניות, הוא הגדול בתולדות המשחקים האולימפיים, וכך גם הפער שבו זכה במירוץ ה-1000 מ', 6.7 שניות. 4 שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת הלסינקי (1952), הגן פרדריקסון על תוארו ב-1000 מ', אבל הפסיד לתורבלד סטרומברג מפינלנד במירוץ ה-10000 מ', שם זכה במדליית הכסף. את הישגו מלונדון שחזר גם באולימפיאדת מלבורן (1956), כששוב זכה בדאבל 1000 מ' ו-10000 מ'. הוא היה לאחרון שזכה במקצה ה-10000 מ', שיצא מהתוכנית האולימפית החל מהאולימפיאדה הבאה. הוא התחרה בפעם האחרונה באולימפיאדת רומא (1960). בגיל 40 הוא זכה במדליית ארד במירוץ ל-1000 מ', וזכה בזהב בקיאק זוגי ל-1000 מ', ביחד עם סוון-אולוף סיודליוס. הוא גם השתתף ביחד עם הנבחרת השוודית במירוץ השליחים 4x500 מ', אך הם לא הצליחו לעלות לגמר. פרדריקסון זכה גם ב-7 מדליות זהב באליפויות העולם (2 בתחרויות ל-1000 מ', 2 בתחרויות ל-500 מ', ו-3 במירוץ השליחים 4x500 מ'), 2 מדליות כסף (בתחרות ה-10000 מ' ובתחרות ה-500 מ') ו-2 מדליות ארד (בתחרות ה-1000 מ' ובמירוץ השליחים 4x500 מ'). מלבד התחרויות בזירה הבינלאומית, השתתף גם באליפויות הנורדיות והשוודיות. באליפויות הנורדיות השתתף בין השנים 1946 ל-1955, וזכה ב-17 מדליות זהב, מהן 2 ב-500 מ', 5 ב-1000 מ', 5 ב-10000 מ' ו-5 במירוץ השליחים. באליפויות שוודיה השתתף בין השנים 1942 ל-1960, וזכה ב-32 מדליות זהב, מהן 1 ב-500 מ', 16 ב-1000 מ', ו-15 ב-10000 מ'. בסך הכל, זכה ב-71 מדליות באליפויות שוודיה השונות. על ההישג השוודי המשמעותי ביותר בשנה החולפת, קיבל פרדריקסון ב-1949 את פרס Bragdguldet, מטעם העיתון השוודי Svenska Dagbladet. ב-1956 קיבל מהוועד האולימפי הבינלאומי את פרס מוחמד טאחר שמוענק לאתלט חובבן על תרומתו לספורט, והוא הקיאקיסט היחיד שקיבל את הפרס. פרדריקסון גם קיבל את מדליית המלך ב-1987. לאחר פרישתו היה פרדריקסון למאמן הראשי של נבחרת הקיאקים השוודית, והשתתף במסגרת תפקידו באולימפיאדת טוקיו (1964). פרדריקסון התחרה עבור אחד ממועדוני הקיאק המצליחים בעולם, מועדון הקנו ניקופינג (Nyköpings KK). במהלך 12 משחקים אולימפיים רצופים בין השנים 1948 ל-1996, הצליח המועדון לשלוח לפחות אתלט אחד לאולימפיאדה, ומתחרים ממנו זכו ב-10 מדליות אולימפיות. מלבדו האנס וטרסטרום, גונאר אקרלונד וסוון אולוף סיודליוס זכו במדליות אולימפיות. בנוסף, מתחרים ממנו זכו ב-11 מדליות זהב באליפויות העולם. פרדריקסון מת מסרטן בעיר הולדתו ניקופינג ב-5 ביולי 2006, והוא בן 86. פסל שלו מוצב היום בעיר הולדתו, ניקופינג. מדיה וקבצים בנושא ירט פרדריקסון בוויקישיתוף ירט פרדריקסון, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ירט פרדריקסון, באתר olympedia.org ירט פרדריקסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עפרה צימבליסטה

עפרה צימבליסטה (1939 – 22 ביוני 2014) הייתה פסלת ישראלית. נולדה בישראל בשנת 1939. בין השנים 1971–1975 למדה בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב. בין השנים 1975 ל-1976 למדה ליתוגרפיה, תחריט והדפס ­רשת ב"סדנאות האמנים" בתל אביב. בין פסליה המוצגים במקומות ציבורים, נמצאים פסל של שלושה זמרי מקהלה, על מרפסת בבית המלון ברוטשילד 96 בתל אביב ובגן הסיפור לפי הספר "והילד הזה הוא אני" שבחולון. בשנת 2002 הציגה את תערוכתה "מעבר לכחול" במוזיאון מגדל דוד. התערוכה הכילה כ-30 פסלים של יציקות גוף אדם בצבע כחול. התגוררה בקריית אונו ועבדה בקריית אונו ובאשדוד. אמו של נגן כלי ההקשה הישראלי חן צימבליסטה. בשנות השמונים התיידדה צימבליסטה עם המשוררת יונה וולך, שגרה אף היא בקריית אונו. בעקבות החברות נוצרה תערוכה משותפת שבה הוצגו שירים של וולך בכתב ידה על נייר ממוחזר שהכינה צימבליסטה. צימבליסטה הנחתה את וולך בנוגע לעיצוב הטקסט על הנייר. התערוכה, "נייר+כתב", הוצגה ב-1984 בגלריה שרה לוי בתל אביב וזכתה לעניין רב. היא הוצגה שוב בשנת 2014 במסגרת התערוכה "הברכה והקללה" בבית הנסן. נפטרה ממחלת הסרטן ב-22 ביוני 2014, והובאה לקבורה בבית הקברות שבקיבוץ עינת. מדיה וקבצים בנושא עפרה צימבליסטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של עפרה צימבליסטה עפרה צימבליסטה, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל עופרה צימבליסטה מדברת על יונה וולך "מעבר לכחול" - תערוכה של צימבליסטה במוזיאון מגדל דוד, סרטון באתר יוטיוב האשה שצובעת אנשים בכחול, באתר TheMarker Cafe שני ליטמן, הפסלת עפרה צימבליסטה, 1939–2014, באתר הארץ, 23 ביוני 2014 חגית פלג רותם, ‏"היטהרות": תערוכה של הפסלת עפרה צימבליסטה ז"ל, באתר גלובס, 25 במרץ 2015 סרט פתיחת תערוכת "המופע הגדול" של עפרה צימבליסטה במוזיאון הפתוח בגן התעשייה תפן בתאריך 14 במאי 2016, סרטון באתר יוטיוב עפרה צימבליסטה, דף שער בספרייה הלאומית יובל כספי, "'הנייר היה בשבילי כמו הבשר שעליו תכתוב יונה את השירים'", ערב רב, 19 באפריל 2014 שני ליטמן, הפסלת עפרה צימבליסטה, 1939–2014, באתר הארץ, 23 ביוני 2014
יער טויטובורג

יער טויטובורג (בגרמנית: Teutoburger Wald), שעד לסוף המאה ה-17 כונה רכס אוזנינג (Osning), הוא רכס מיוער של הרים נמוכים וגבעות, הממוקם בשטחן של מדינות סקסוניה תחתית ונורדריין וסטפאליה, גרמניה. על פי ההערכה המקובלת, בשנת 9 לספירה, התרחש באזור זה אחד הקרבות החשובים בתולדות גיבוש וקביעת גבולות האימפריה הרומית, הוא קרב יער טויטובורג. אזור הגבעות של יער טויטובורג מהווה חלק מרמת הוזר התחתי במחוז אוסנברוק. הוא משתרע מכיוון צפון מערב לאורך של כ-105 קילומטרים דרך העיר בילפלד שבמחוז ליפה ועד לסביבת העיר דטמולד בחלקו הדרום מזרחי. אזור הגבעות הוא תוצר של קמט גאולוגי של סוף עידן המזוזואיקון לפני 65-70 מיליון שנה, המתמשך לכיוון המישור הצפון גרמני. בתקופה זו בערך היה האזור מכוסה כולו בים רדוד כאשר תנועת הקרקע מכיוון צפון נדחפה דרומה, ובדרכה יצרה את תצורת הנוף הגאולוגי הנוכחי. נוף הגבעות עוצב באופן סופי כתוצאה מכוחות השחיקה של עידן הקרח. פני השטח של אזור יער טויטובורג מורכבים משלושה רכסים מקבילים, הבנויים מאבן חול ומאבן גיר והם יוצרים קו פרשת מים כפול. הנקודה הגבוהה ביותר ברכס היא בגובה 446 מ' מעל פני הים בחלקו הדרום מזרחי, והוא משתפל ויורד בכיוון חלקו הצפון מערבי. שטחו הכולל של היער הוא כ-4,000 קמ"ר וכמעט כולו מוכרז כשמורת טבע. בשטחו של היער זורמים שלושה נהרות עיקריים ובנוסף אליהם מספר נחלי משנה ועשרות פלגים. אזור הרכסים של יער טויטובורג מיושב בדלילות. טירות ניבנו בדרך כלל בראשי הגבעות וקיימו קשר עם הכפרים שבעמקים. בתחומי היער נמצאים שני אתרים הקשורים בקשר עמוק להיסטוריה ולתרבות הגרמנית. אנדרטת הרמן לזכר ניצחונם של השבטים הגרמאנים על רומא ואתר הטבע אקסטרנשטיינה הקשור למיסטיקה הקדומה של היווצרות העם הגרמני. מדיה וקבצים בנושא יער טויטובורג בוויקישיתוף יער טויטובורג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קובי ליאון

קובי ליאון (נולד ב-25 במאי 1976) הוא ספורטאי נכים ישראלי, בעל מדליית כסף פאראלימפית. ליאון נולד בניר עציון. בשירותו הצבאי ביחידת אגוז בלבנון נפצע ב-1996 כאשר הצוות שלו עלה על מטען צד. ליאון הוגדר כנכה מהחזה ומטה ולאחר שיקום החל להתאמן בבית הלוחם תל אביב ולהוביל בתחום מרוצי אופני יד. ב-2010 השתתף באליפות העולם לנכים בקנדה וזכה במקום השלישי במרוץ כביש (34.2 ק"מ בזמן של 1:29:10 שעות) ובמקום הרביעי במרוץ נגד השעון. בהמשך אותה שנה השתתף בתחרות בין-לאומית באוסטריה וזכה במקום הראשון במרוץ כביש (34 ק"מ בזמן של 1:27:33 שעות) ובמקום השני במרוץ נגד השעון (13 ק"מ בזמן של 28.33 דקות). בתחרות בין-לאומית בצרפת (2011) הגיע למקום החמישי. ב-2011 השתתף באליפות העולם בדנמרק וזכה המקום השני במרוץ נגד השעון ובמקום השלישי במרוץ כביש. ב-2012 השתתף ליאון בגביע העולמי במרוצי אופני יד שנערך באיטליה. הוא הגיע במקום השני במרוץ נגד השעון (14 ק"מ בזמן של 26.19 דקות) ובמקום השלישי במרוץ הכביש (48.8 ק"מ בזמן של 1:26:25 שעות). במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) זכה במדליית כסף במרוץ נגד השעון. במרוץ הכביש לא סיים את המרוץ עקב תקר בגלגל. באותה שנה השתתף במרוץ סבב עולמי בספרד וזכה במקום הראשון במרוץ נגד השעון ובמקום השלישי במרוץ כביש כקב זאת הוביל את הסבב העולמי. בדצמבר 2015, זכה בפרס הספורט הישראלי מטעם משרד התרבות והספורט על הצטיינות בתחומו. ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016). ליאון נשוי ליפית ואב לשלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא קובי ליאון בוויקישיתוף פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) אורי טלשיר, מסעו של קובי ליאון מהמטען בלבנון לפודיום הפראלימפי, באתר הארץ, 10 במאי 2016 דגנית מקא-קראוז, "זה תמיד מרגש לדעת שאתה מייצג את המדינה", באתר "שוונג", 24 ביולי 2016 קובי ליאון באתר london2012 (באנגלית) קובי ליאון באתר Rio2016 (באנגלית) אורן אהרוני, טקס ספורטאי השנה 2015: כל הנבחרים, באתר ynet, 29 בדצמבר 2015
ערן לרמן

ערן לרמן (נולד ב-21 במרץ 1957) הוא סגן נשיא מכון ירושלים לאסטרטגיה וביטחון. לרמן היה סגן למדיניות חוץ ועניינים בינלאומיים במועצה לביטחון לאומי. מילא תפקידים בצה"ל במשך כעשרים שנה והשתחרר בדרגת אלוף-משנה. הוא שימש במשך שמונה שנים כמנהל המשרד לישראל והמזרח תיכון של הוועד היהודי האמריקני. לרמן נולד ב-1957 והתגייס לצה"ל בשנת 1975 לחיל המודיעין. במסגרת שירותו הצבאי, למד תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה כללית והיסטוריה של המזרח התיכון. הוא סיים את לימודיו בשנת 1979 בהצטיינות יתרה. לרמן מלמד בתוכנית ללימודי המזה"ת במכללת שלם בירושלים, ובתוכניות לתואר שני באוניברסיטת תל אביב, לצד היותו סגן נשיא מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון (JISS). הוא מומחה ליחסי החוץ של ישראל ולמזרח התיכון. בשנת 1982 סיים לרמן את עבודת הדוקטורט שלו בבית הספר לכלכלה של לונדון בנושא היחסים האנגלו-מצריים בשנים 1942–1947. מאוחר יותר גם סיים תואר שני במנהל ציבורי בבית הספר על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד במסגרת תוכנית קרן וקסנר. בשנת 1989 החל להרצות בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה ובתום אותה שנה חזר לחטיבת המחקר באגף המודיעין ושירת כחוקר בכיר עד פרישתו ב-2001. בשנים 2001 עד 2009 כיהן כמנהל המשרד לישראל והמזרח תיכון של הוועד היהודי-האמריקאי. בשנים 2009 עד 2015 כיהן כסגן למדיניות חוץ ועניינים בינלאומיים במטה לביטחון לאומי. במהלך שיחות השלום הרב צדדיות בעקבות ועידת מדריד היה לרמן חבר במשלחת המשא ומתן הישראלית. לרמן נשוי ואב לשלושה. ערן לרמן, ‏"ומלפנים – הים התיכון", השילוח, גיליון 1, אוקטובר 2016 The Witting Pawns: Egyptian politics, British policy and the post-war order, 1942-1947 "Nahhas, the Arab League and the Post-War Order", in M. Gammer and Y. Kostiner, eds. Political thought and Political History: Studies in Memory of Elie Kedourie, London: Frank Cass, 2003. "העוצמה והאתגר: יהדות ארצות-הברית וישראל", מפנה, ספטמבר 2002. "הסביבה האסטרטגית של ישראל בעידן המלחמה הקרה", חגי גולן (עורך), מרקם הביטחון: סוגיות בביטחון ישראל בעשור הששי לקיומה, תל אביב: מערכות, 2001. "A revolution Pre-figured: Egypt, the Post-War Order, and the Antecedents of the 1952 Revolutionary Regime" in S. Shamir (ed.) Egypt from Monarchy to Revolution: a Reassessment (Boulder: Westview, 1995). "British Diplomacy and the Crisis of Power in Egypt: the Antecedents of the British offer to Evacuate, 7 May 1946", in Keith Wilson (ed.), Imperialism and Nationalism in the Middle East: the Anglo-Egyptian Experience, 1882- 1982 (London: Methuen, 1983). The Palestinian Revolution and the Arab-Israeli Conflict: A New Phase?, London, Institute for the Study of Conflict (Conflict Studies no. 141), 1982. "Mawdudi's Concept of Islam" Middle Eastern Studies, Vol.17/4, October 1981.#PLO Diplomacy since 1973, London: Institute of Jewish Affairs, Research Report no. 11, August 1980. עמדות אש"ף כלפי ארצות הברית, 1973-1979, אוניברסיטת תל אביב: מכון שילוח, סקירה מס. 69, פברואר 1980. "מנהיג דמוקרטי במבחן מלחמה: ווינסטון צ'רצ'יל, 1940 – 1945", הרבעון למחקר חברתי, אוניברסיטת חיפה, גיליון 9/10/11, 1975. ערן לרמן, ‏"דיפלומטיה-במדים", השילוח, גיליון 16, אוקטובר 2019 Lerman named director of Israel/Middle East Office - AJC: Global Jewish Advocacy - 29 November 2001
טימו פוקי

טימו פוקי (בפינית: Teemu Pukki; נולד ב-29 במרץ 1990 בקוטקה, פינלנד) הוא שחקן כדורגל פיני שמשחק בעמדת החלוץ במינסוטה יונייטד ובנבחרת פינלנד. פוקי עבר לסביליה מקבוצת עיר הולדתו קוטקה, קו-טי-פי, בינואר 2008, לאחר שחתם על חוזה לשלוש וחצי שנים בקבוצה. תחילה, שיחק פוקי בקבוצת הנוער של המועדון, עד שקודם לקבוצת המשנה, סביליה אתלטיקו, ששיחקה בליגה הספרדית השנייה. פוקי שיחק משחק אחד בלבד בקבוצה הבוגרת של סביליה, נגד ראסינג סאנטנדר, ולאחר שהבין שלא יוכל לקבל דקות משחק בקבוצה, חזר פוקי לפינלנד. ב-28 באוגוסט 2010 חתם פוקי בה.י.ק. הלסינקי הפינית. כבר בעונתו הראשונה הצליחו פוקי וחבריו לזכות באליפות ליגת העל הפינית, כשפוקי כובש שני שערים בשבעה משחקים. בעונה שלאחר מכן, זכה פוקי שוב באליפות עם ה.י.ק הלסינקי, אך הפעם הוא כבש אחד עשר שערים בשמונה עשר משחקים. בתחילת עונת 2011/12, העפיל פוקי יחד עם קבוצתו למוקדמות הליגה האירופית, שם הם הוגרלו נגד שאלקה 04. בסיכום שני המשחקים כבש פוקי שלושה שערים, אך זה לא הספיק לקבוצתו על מנת להעפיל לשלב הבא. למרות הכישלון הקבוצתי, יכולתו המצוינת של פוקי גרמה לעניין רב מצד הצוות של שאלקה, מה שהביא את פוקי לחתום בקבוצה ב-31 באוגוסט 2011. ב-6 בנובמבר 2011, כבש פוקי את שערו הראשון במדי שאלקה 04 במשחק ליגה נגד הנובר 96, ובכך הפך פוקי לשחקן הפיני הרביעי בלבד שכובש בליגה הגרמנית. ב-31 באוגוסט 2013, חתם פוקי בסלטיק הסקוטית לארבע שנים, תמורת סכום שלא פורסם. ב-14 בספטמבר 2013, ערך פוקי את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון, במשחק חוץ נגד הארטס, ואף כבש שער באותו משחק. ב-1 בספטמבר 2014 הושאל לברונדבי הדנית ובעונה הבאה נרכש על ידי הקבוצה. באוגוסט 2016 הבקיע פוקי שלושער בניצחונה של ברונדבי 1–3 על הרטה ברלין במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, והעפיל עם ברונדבי לשלב המוקדמות הבא. פוקי שיחק לראשונה במדי נבחרת פינלנד ב-4 בפברואר 2009, במשחק ידידות נגד נבחרת יפן. את שערו הרשמי הראשון כבש פוקי נגד נבחרת ספרד ב-22 במרץ 2013 במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. בקמפיין ליגת האומות 2018/2019 הוביל פוקי את נבחרת פינלנד למקום הראשון בבית 3 בדרג C, לאחר שכבש מספר שערי ניצחון מול נבחרות הונגריה ואסטוניה. במוקדמות יורו 2020 הוגרלה פינלנד לבית י' עם איטליה, יוון, בוסניה, ארמניה וליכנשטיין. במהלך המוקדמות הבקיע פוקי 10 שערים לטובת נבחרת פינלנד, ועזר לה להעפיל בפעם הראשונה בתולדותיה לטורניר גדול - יורו 2020. לאחר מכן, עבר לשחק ב"נוריץ' סיטי" מהפרמייר ליג. ה.י.ק. הלסינקי ליגת העל הפינית: 2010, 2011 הגביע הפיני: 2011 סלטיק ליגת העל הסקוטית: 2013/14 ברונדבי הגביע הדני: 2017/18 נוריץ' סיטי צ'מפיונשיפ: 2018/19, 2020/21 אישיים שחקן החודש בליגה הדנית: נובמבר 2014, אוגוסט 2016 שחקן העונה בצ'מפיונשיפ: 2018/19 שחקן החודש בפרמייר ליג: אוגוסט 2019 ספורטאי השנה בפינלנד: 2019 כדורגלן השנה בפינלנד: 2019, 2020 שחקן העונה של נוריץ' סיטי: 2019, 2022 שחקן החודש בצ'מפיונשיפ: פברואר 2021 נבחרת העונה בצ'מפיונשיפ: 2020/21 מדיה וקבצים בנושא טימו פוקי בוויקישיתוף טימו פוקי, ברשת החברתית אינסטגרם טימו פוקי, באתר Transfermarkt טימו פוקי, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) טימו פוקי, באתר Soccerway טימו פוקי, באתר BDFutbol טימו פוקי, באתר WorldFootball.net טימו פוקי, באתר National Football Teams טימו פוקי, באתר FootballDatabase.eu טימו פוקי, באתר ESPN
ויינרוב

וַיינְרוּבּ – שם משפחה יהודי. מקורו במילה Weintraube שפירושה "ענב" בגרמנית. האם התכוונתם ל... יבסיי ויינרוב מטביי ויינרוב וינטרוב
דוקים

דוקים הוא משחק שבו יש 41 קיסמים ארוכים – מקלות דקים בעלי קצוות מחודדים, באורך של כעשרים סנטימטרים. מקורו של משחק הדוקים הוא באירופה, אך עדויות למשחקים דומים מראות על כך שיש למשחק שורשים במזרח הרחוק. הדוקים עשויים עץ או פלסטיק, וזהים באורכם הנע בין 17 סנטימטרים ל-20 סנטימטרים. ב-1936, הובא המשחק מהונגריה, בה הוא נקרא מרוקו (Marokko) לארצות הברית. השם מיקאדו (Mikado), הוא סימן מסחרי וכך מכונה המקל הכחול בעל הניקוד הגבוה ביותר על שם מיקאדו (קיסר יפן). בתחילת המשחק מפזרים את הקיסמים בערימה. המטרה היא להוציא כמה שיותר קיסמים בזה אחר זה, מבלי להזיז את הקיסמים האחרים שבערימה, על ידי שימוש בקיסמים אחרים. הקיסמים ממוינים לפי פסי צבע, וצבעו של כל קיסם קובע את מספר הנקודות אותן יקבל השחקן על הוצאתו המוצלחת. בדרך כלל, לאחד הקיסמים צבע מיוחד, וניקוד גבוה במיוחד, בהתאם. אם הוזז קיסם שלא היה מיועד לזוז, התור נגמר והוא עובר למשתתף הבא בלי לאסוף שוב. המשתתף בעל מספר הנקודות הגבוה ביותר מנצח. משחק מיקאדו מסורתי כולל 41 מוטות, באורך חמישה-עשר סנטימטרים, המקודדים בצבעים שונים המסמלים ערכים שונים, כשסך הניקוד עומד על 170 נקודות. המוטות אינם מחודדים, והם נחתכים בקצותיהם כדי לא לדקור את המשחקים בהם. וריאציות נפוצות לחוקים הם: המוטות מוטלים מחדש בכל תור. מותר להשתמש במוטות מסוימים כדי להוציא מוטות אחרים. הזזת מוט כלשהו מעבירה אותו לשחקן אחר. מיקאדו משווק (בעיקר באירופה וארצות הברית) במספר גדלים (היקף המוט 1-8 מילימטרים): סטנדרטי: באורך 17 סנטימטרים. ענק: באורך 28 סנטימטרים. סופר: באורך 50 סנטימטרים. חלק מגרסאות הענק והסופר משווקות באריזות של 26 מוטות. מיני מיקאדו בניקוד כולל של 145 נקודות, כולל 31 מוטות. מיקאדו ענקי לשימוש בטיולים מורכב מ-26 מוטות באורך 93 סנטימטרים והיקף של 10 מילימטרים. ניקוד המשחק הכולל מגיע ל-200 נקודות. בחלק מן החפיסות נהוגים צבעים שונים כך שישנו דוק יחיד, בדרך כלל שחור, שערכו הגבוה ביותר משאר הדוקים האחרים הצבועים בירוק, אדום, כחול וצהוב. בסיפור המכולת של להקת כוורת, מוצג אביו של יהודוקוליס, גיבור הסיפור, כאלוף אסיה בדוק, אשר נפצע קשה לאחר שנפל על דוקיו. בתוכנית הקומדי סטור, שרו המשתתפים את שיר הדוקים ובו השורה "דוקים זה משחק מרהיב, דוקים זה כה חביב – אז הבה נתלפלף". ג'נגה גולות פוגים מדיה וקבצים בנושא דוקים בוויקישיתוף דוקים באתר נוסטלגיה אונליין יאיר קראוס, ‏הקומדי סטור הוציאו את המגניבות מה"דוקים", בעיתון מקור ראשון, 29 באפריל 2020
סול יורוק

סול יורוק (באנגלית: Sol Hurok, ברוסית: Соломон Израилевич Гурков, סולומון איזראלביץ' גורקוב ‏; 9 באפריל 1888 – 5 במרץ 1974) היה אמרגן יהודי-אמריקאי בעל שם עולמי. יורוק נולד בעיירה בשם פוגאר (כיום נמצאת העיירה בתחומי מחוז בריאנסק) באימפריה הרוסית, בשנת 1888, והיגר לארצות הברית ב-1906 ובשנת 1914 הפך לאזרח אמריקאי. במהלך הקריירה הארוכה של יורוק, ייצגה סוכנות האמנים שלו מספר רב של אמני במה מן השורה הראשונה, בהם: מריאן אנדרסון, אירינה ארכיפובה, ולדימיר אשכנזי, פיודור שאליאפין, ואן קלייברן, איזדורה דאנקן, מיכאיל פוקין, אמיל גיללס, ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, דוד אויסטרך, אנה פבלובה, יאן פירס, אנדרס סגוביה, סביאטוסלב ריכטר, מסטיסלב רוסטרופוביץ', ארתור רובינשטיין, אייזק שטרן, גלינה וישנבסקאיה, אפרם צימבליסט ורבים אחרים. בשנת 1935 הציג רובינשטיין את יורוק לפני הזמרת מריאן אנדרסון, ויורוק ניהל את עסקיה מאז ועד תום הקריירה שלה. כמה שנים לאחר מכן, היה יורוק שותף, יחד עם וולטר וייט מן ה-NAACP והגברת הראשונה של ארצות הברית, אלינור רוזוולט, בארגון קונצרט הפסחא על מדרגות יד לינקולן, שהתקיים ב-9 באפריל 1939, והיה מאז לאגדה. בשנת 1959, אחרי 35 שנות מאמץ, הצליח סול יורוק להביא את להקת הבלט הרוסית ההיסטורית של תיאטרון הבולשוי לארצות הברית לסיור הופעות בן שמונה שבועות. ב-1961 הביא את בלט קירוב ואת להקת הבלט של איגור מויסייב לארצות הברית. ב-1962 הגיע שוב להישג יוצא מגדר הרגיל כשהביא שוב את הבולשוי לארצות הברית בשיאו של משבר הטילים בקובה. "רביעיית מוג הראשונה", ההרכב הראשון שביצע מוזיקה אלקטרונית בקרנגי הול, נוסדה ב-1970 בתגובה לבקשתו של יורוק לשמוע את הסינתיסייזר של מוג בקונצרט חי. כאות הוקרה להשפעתו העצומה של יורוק על המוזיקה האמריקאית, ניתן לו ב-4 בדצמבר 1971 אות ההצטיינות היוקרתי מטעם מועדון הזמר של אוניברסיטת פנסילבניה. פרס זה נקבע ב-1964 "כהצהרת הערכה מדי שנה לאדם, שהרים תרומה משמעותית לעולם המוזיקה ועזר ליצור אקלים, שבו יוכלו הכישרונות שלנו למצוא ביטוי אמיתי." בשנת 1972 התפוצצה במשרדו של יורוק במנהטן פצצה שנשתלה שם, הרגה את איריס קונס ופצעה אנשים אחדים, בהם יורוק עצמו. את הפיגוע ארגנה הליגה להגנה יהודית, שהתנגדה לסיורי ההופעות בארצות הברית של אמנים מברית המועצות. ב-1974, בדרכו לפגישה עם דייוויד רוקפלר לדון במיזם של רודולף נורייב, נפטר סול יורוק מהתקף לב. קהל של יותר מאלפיים איש מילא כמעט עד אפס מקום את קרנגי הול להלווייתו, ומריאן אנדרסון נשאה את ההספד האחרון. "לא הייתה לו ההבנה המוזיקלית של מלומד או מומחה", אמר לי הפסנתרן הרוסי אלכסנדר סלובודיאניק, עוד תגלית של יורוק. "אבל היה לו חוש שישי להילה שמקיפה אמן, הילת ההצלחה או היכולת לעניין קהל. ואחרי הכל, גם לרוב האנשים בקהל המאזינים בקונצרט אין כל הכשרה מיוחדת. גם להם, כמו ליורוק, פשוט יש לבבות." מדיה וקבצים בנושא סול יורוק בוויקישיתוף ג. סוויט, "יורוק יבוא לישראל", מעריב, 25 ביוני 1954 סופר דבר, "יורוק עומד להזמין את להקת ענבל לארה"ב", דבר, 6 ביולי 1954 סופר מעריב בארה"ב, "ליגת ההגנה היהודית", מעריב, 6 בפברואר 1970 ניו יורק, שיר של יבטושנקו לזכר הצעירה שנהרגה במשרדי סול יורוק, דבר, 30 בינואר 1972 סול יורוק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סול יורוק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סול יורוק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סול יורוק, באתר MusicBrainz (באנגלית) סול יורוק, באתר Discogs (באנגלית) סופר מעריב בארצות הברית, "ליגת ההגנה היהודית", מעריב, 6 בפברואר 1970 הארלו רובינזון, "סול יורוק: אמרגן המחול של אמריקה"