laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לרנד הנד

בילינגס לרנד הנד (באנגלית: Billings Learned Hand;‏ 27 בינואר 1872 – 18 באוגוסט 1961) היה שופט אמריקני. הוא נודע בשל גישתו הליברלית לחופש הביטוי ובשל השימוש שלו בכלכלה כדי לבחון שאלות משפטיות, בייחוד בתחום דיני הנזיקין. הנד כיהן בבית המשפט הפדרלי השני לערעורים. הוא נחשב למשפטן האמריקני הדגול ביותר שמעולם לא ישב בבית המשפט העליון. לרנד הנד נולד ב-27 בינואר 1872 באולבני שבמדינת ניו יורק. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. הנד מונה לבית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור המחוז הדרומי של ניו יורק, בשנת 1909, על ידי הנשיא ויליאם טאפט. בשנת 1924 מונה הנד לבית המשפט לערעורים על ידי נשיא ארצות הברית קלווין קולידג'. הנד היה מהראשונים אשר ביטאו קביעה משפטית על ידי נוסחה מתמטית: בפסק דין United States v. Carroll Towing Co., 59 F.2d 169, הוא פיתח את נוסחת הנד, על פיה נתבע יחשב רשלן כאשר עלות אמצעי הזהירות שניתן היה לנקוט לשם מניעת הנזק (B) נמוכה מעלות הנזק (L), בהתחשב בהסתברות התרחשותו (P). כלומר, אם B קטן מ-L כפול P, הנתבע יחשב רשלן שכן יכול היה למנוע את הנזק במחיר נמוך יותר מאשר הירידה ברווחה המצרפית הכוללת. בן דודו אוגוסטוס הנד היה גם הוא שופט ידוע, ושירת לצד לרנד הנד בבית המשפט השני לערעורים. פרופסור רונלד דבורקין שימש כמתמחה של הנד. הנד לא היה מוכר בציבוריות האמריקאית, אבל נאום קצר שנשא בשנת 1944, נחקק עמוק בתודעת הציבור האמריקאי. ביום החוקה האמריקאית שבאותם ימים כונה "יום אני אמריקאי", 21 במאי 1944, הוא נשא נאום לכמעט מיליון וחצי אנשים בסנטרל פארק, בניו יורק. הוא פתח בכך שכל האמריקאים הם צאצאי מהגרים שהגיעו לארצות הברית של אמריקה בחיפוש אחר חירות. הוא המשיך לקטע שצוטט מאז פעמים רבות, ואף צוטט על ידי חבר בית הנבחרים ג'ון פ' קנדי שמאוחר יותר נבחר לנשיא ארצות הברית. "החירות שוכנת בלבבות גברים ונשים, כשהיא מתה שם - אף חוקה, אף חוק ואף בית משפט לא יוכלו להציל אותה. אולם כאשר היא שוכנת בלבבותיהם היא לא זקוקה לאף חוקה, חוק או בית משפט שיגן עליה". מדיה וקבצים בנושא לרנד הנד בוויקישיתוף לרנד הנד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לרנד הנד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לרנד הנד, באתר MusicBrainz (באנגלית) לרנד הנד, באתר Discogs (באנגלית) חבר בית הנבחרים ג'ון פ. קנדי ב"יום אני אמריקאי" 18 במאי 1947, באתר www.jfklibrary.org (באנגלית) נאום "רוח החירות" של השופט לרנד הנד בשנת 1944, באתר www.thefire.org (באנגלית)
חנא חדד

חנא חדד (בערבית: حنا حداد; 19 באפריל 1919 – 5 באוקטובר 2020) היה איש ציבור ערבי-ישראלי. שירת במשטרת ישראל והגיע לדרגת סגן ניצב. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-13 והיה סגן יושב ראש הכנסת, ועוזר שר המשטרה. חדד עמד בראש הצח"מ (צוות חקירה מיוחד) הראשון שחקר את הרצחה של רחל הלר. חקר את יורם ביכונסקי כחשוד ברצח. פרשת רצח ידועה נוספת שחדד פענח הייתה רצח חיים אפרג'ן בתחילת שנות השבעים. אפרג'ן היה סרסור ודמות בולטת בעולם התחתון של חיפה. הוא נקלע לסכסוך עם עבריין אחר, ראובן וגנר, בעניין העסקתה של פרוצה. לאחר שווגנר ניצל היעדרות של אפרג'ן על מנת לתפוס בעלות על היצאנית, תבע אפרג'ן ממנו פיצויים בסכום 20,000 ל"י. וגנר שכר את שירותיהם של אבוטבול, מזרחי ועבאס על מנת להיפטר מאפרג'ן. אלה העלו בתואנה תמימה את אפרג'ן למכוניתם, שם הכו אותו עד מוות. את גופתו השליכו במחצבה נטושה בכרמל ושרפו אותה על מנת להקשות על זיהויה. גופה מפוחמת זו הייתה נקודת המוצא היחידה של חדד, שנתמנה לחקור בפרשה. אחרי שהתגבר על בעיית הזיהוי בתוך מספר ימים, נוכח חדד כי הוא ניצב בפני חומה אטומה של שתיקה. אנשי העולם התחתון סירבו לשתף פעולה עם המשטרה, והחקירה נכנסה למבוא סתום. חדד הקים צוות של 11 חוקרים, אשר פשטו על מקומות הבילוי והעסקים של העולם התחתון החיפאי בניסיון לדובב את חבריו, אולם ללא הועיל. חדד הפנה את מאמצי הצוות לכיוונן של היצאניות החיפאיות, ואלו החלו לחקור אותן בזו אחר זו. לאחר חודש של פעילות מאומצת, הצליח חדד למצוא את קצה החוט הראשון, ולאחריו הגיע עד מהרה למוציאים להורג של אפרג'ן. הוא עצר את הרוצחים ואת שולחם ועימת אותם זה כנגד זה. בשכנועיו של חדד ניאות אחד הרוצחים לשמש עד מדינה, והפליל את כל חבריו. בית המשפט גזר על כל הנאשמים מאסר עולם. אחיינו של חדד הוא החוקר הפרטי סגן-ניצב בדימוס סוהיל חדאד. בנו הוא סגן-ניצב בדימוס זאהי חדאד, ואחיינו עורך הדין יוסף חדאד. לאחר צאתו לגמלאות, החל להיות פעיל בפוליטיקה. לקראת הבחירות לכנסת העשירית התמודד בראשות רשימה עצמאית שנקראה "רשימת האחווה הערבית", שקיבלה כ-8,000 קולות, שהם 0.4 מהקולות (אחוז החסימה עמד אז על 1%), והרשימה כשלה לעבור את אחוז החסימה. היה חבר משלחת ישראל באו"ם בשנת 1988 והיה עוזרו של שר המשטרה. כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה, החל מ-5 ביולי 1995, והיה חבר בועדת חינוך ותרבות ובוועדת הפנים והגנת הסביבה בנוסף כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. חדד נפטר בטורעאן ב-5 באוקטובר 2020. הוא השני מבין חברי הכנסת לדורותיהם שהאריך ימים מעבר לגיל 100 (הראשון היה יושב ראש הכנסת לשעבר יצחק ברמן). חנא חדד, באתר הכנסת (לגרסה בערבית) חנא חדד, באתר כנסת פתוחה אל אשכנזי‏, החוקר שפתר 22 מקרי רצח, והיה בטוח: בפרשת רחל הלר נכלא האיש הלא נכון, באתר וואלה, 17 באוקטובר 2020 ברוך לשם, רצח רחל הלר: אנטומיה של חקירה, הוצאת עידנים, 1978 עמ' 17–18.
בריל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... בריל – קבוצת מינרלים סיליקטיים של אלומיניום ובריליום כתב ברייל – כתב שסימניו מורכבים מנקודות מובלטות ממשטח הדף כלפי מעלה ומאפשר קריאה באמצעות חוש המישוש הוצאת בריל – הוצאה לאור אקדמית בינלאומית בריל (חברה) – חברה (תאגיד) ישראלית העוסקת בתחומי האופנה וייצור נעליים, מפעילת הרשתות "גלי" ו"סולוג". בניין בריל – מבנה בניו יורק ששימש כמרכז לכתיבה והפקה של מוזיקת פופ בשנות ה-50 וה-60 אישים איבון בריל – מדענית קנדית ואזרחית ארצות הברית, הידועה בעיקר בזכות פיתוח טכנולוגיות טילים והנעת סילונית אילזה בריל – ילדה יהודיה-אוסטרית שנרצחה באושוויץ והפכה לסמל באוסטריה של נערות צעירות שנרצחו על ידי נאצים בשואה יואל ברי"ל – מן הפעילים של תנועת ההשכלה בברלין ומעורכי "המאסף" יחיאל ברי"ל – עיתונאי מראשוני העיתונות העברית בארץ ישראל יצחק ליפא בריל – סופר ומתרגם, בנו של יחיאל בריל משה בר כוכבא (בריל) - אלוף בצה"ל שירלי בריל – אמנית קלרינט ישראלית ראו עוד בריהל (Brühl) - שם משפחה גרמני נפוץ ומספר ערים בעלי שם זה בגרמניה.
איווניר

האם התכוונתם ל... מארק איווניר – שחקן ישראלי מוטי איוניר – כדורגלן ומאמן ישראלי ערן איווניר – קומיקאי ותסריטאי ישראלי
אמא, לא הרגתי את הבת שלך

אמא, לא הרגתי את הבת שלך הוא סרט תיעודי של אורנה בן דור, המביא את סיפורם של ליאור ויובל, שני טרנסג'נדרים מנקבה לזכר (F2M). הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2007, והשתתף בתחרות וולג'ין. זהו אחד הסרטים הישראלים הראשונים העוסקים בסיפורם של טרנסג'נדרים FTM (female to male). ליאור, שנמצא בתחילת התהליך, מתמודד עם השינויים הפיזיים והיציאה מהארון בפני אמו ובני משפחתו. הוא מתחיל בטיפול הורמונלי ובשלב מאוחר יותר אף עובר ניתוח ליצירת חזה גברי. בן זוגו, יובל, מנהל במקביל מאבק משפטי ודורש ממשרד הפנים להכיר בזהותו המגדרית ולרשום "זכר" תחת סעיף המין בתעודת הזהות שלו. את יובל ייצג עורך הדין אביגדור פלדמן. לצידם מלווה אותם אמו של ליאור, הנדרשת למצוא את הכוחות לחבק את בנה החדש. הסרט זכה לשבחים רבים, בעיתונות הכתובה והמשודרת. הוא הופק במקור להקרנה בערוץ 10, אולם שידורו נדחה במספר חודשים בעקבות הצלחתו הרבה בהקרנות בסינמטקים ברחבי הארץ. בין היתר, הוקרן הסרט בפסטיבל ראש פינה, בסינמטק תל אביב, חיפה, ירושלים ושדרות. לבסוף הוקרן הסרט בערוץ 10 באמצע חודש אפריל 2008. "אמא, לא הרגתי את הבת שלך", באתר AllMovie (באנגלית) "אמא, לא הרגתי את הבת שלך", באתר אידיבי "אמא, לא הרגתי את הבת שלך", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עדיה אמרי אור, "אמא מחליפה", באתר nrg‏, 12 ביולי 2007 אורי קליין, על הטראומה, באתר הארץ, 12 ביולי 2007 שרית פרקול, אחד מתגלח, אחד עם זקן. ושניהם היו נשים, באתר ynet, 9 בספטמבר 2007 מריאנה בננסון, לחיות כגבר או לא לחיות, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2007 ביקורת על השידור בערוץ 10 - אתר "פרשן" ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים ישראליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מונרו (קרוליינה הצפונית)

מונרו (באנגלית: Monroe) היא עיר במחוז יוניון, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית. אוכלוסייתה מונה 26,228 איש לפי מפקד אוכלוסין 2000. מונרו ממוקמת בלב מחוז יוניון. נמל התעופה האזורי של מונרו ממוקם כ-5 ק"מ צפונית-מערבית למונרו. לפי משרד מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שטחה הכולל של העיר הוא 64.4 קמ"ר, שמתוכה כ-63.6 קמ"ר זה שטח יבשתי וכ-0.7 קמ"ר (שזה 1.13% משטח העיר) שטח ימי. לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 מספר האנשים שבעיר הוא 26,228, ישנם 9,029 משקי בית ו-6,392 משפחות הגרות בעיר. צפיפות האוכלוסין בעיר היא 412.2 לכל קמ"ר. במפקד היו 9,621 יחידות של בתים בממוצע צפיפות של 151.2 יחידות לכל קמ"ר. הגזעים בעיר בזמן המפקד חולקו כך 60.12% לבנים, 27.78% אפרו אמריקאים, 0.65% אסייתים, 0.44% אינדיאנים, 0.03% מהאיים מהאוקיינוס השקט, 9.37% מסוגים אחרים ו-1.60% מעוד 2 אחרים. היספנים ולטינים היוו כ-21.39% מהאוכלוסייה. אוכלוסיית העיר הייתה בנויה מ-26.9% של אנשים מתחת לגיל 18, 11.6% היו בני 18 עד 24, 32.6% היו בני 25 עד 44, 18.0% היו בני 45 עד 64 ו-10.8% בני 65 ומעלה. הגיל הממוצע היה 31 שנים. על כל 100 נשים היו 102.5 גברים ועל כל 100 נשים מעל לגיל 18 היו 101.1 גברים מתחת לגיל 18. ההכנסה הממוצעת של משקי הבית הייתה $40,457 וההכנסה הממוצעת למשפחה הייתה $44,953. ההכנסה הממוצעת של הגברים הייתה $30,265 ולעומת זאת ההכנסה הממוצעת של הנשים הייתה $22,889. ההכנסה הממוצעת לבן אדם כולל ילדים הייתה $17,970. 11.7% מהמשפחות ו-17.2% מהאוכלוסייה בעיר היו מתחת לקו העוני, כולל 28.7% מתחת לגיל 18 ו-12.8% מעל גיל 65. מדיה וקבצים בנושא מונרו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מונרו (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלגיה

אֵלֶגְיָה (מיוונית: ἐλεγεία) הוא מונח שבמקורו ציין משקל שירי מסוים, ובהמשך קיבל שתי הוראות נוספות. ההוראה הראשונה הוא מעין פואמה, לרוב פואמת אבל, שבה מחשבות נוגות על אדם שמת או על עצב בכלל, או על עניין מוזר או מסתורי למחבר. ההוראה האחרת של המונח אלגיה היא יצירה מוזיקלית בעלת מקצב עצוב או רציני. דוגמה ליצירה אֵלֵגִית היא מגילת איכה, המקוננת על חורבן ירושלים. קינה מדיה וקבצים בנושא אלגיה בוויקישיתוף אלגיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויילון

ויילון (בפולנית: Wieluń) היא עיר השוכנת בדרום פולין, 100 קילומטר דרומית ללודז'. בעיר מתגוררים 21,624 תושבים (נכון לשנת 2021). ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה ישבו בוויילון כ-4,200 יהודים. ב-1 בספטמבר 1939 הופצצה העיר על ידי מטוסים גרמניים. הייתה זו אחת הפעולות הראשונות שהתרחשו במלחמת העולם השנייה. בעקבות ההפצצות נהרס רוב מרכז העיר, כולל בית החולים וקתדרלה גותית היסטורית, וכ-1,200 תושבים נהרגו. בסך הכול נחרבו במלחמה 75% מהמבנים בוויילון. ב-1940 רוכזו מרביתם של כ-4,000 יהודי העיר בגטו, בו בוצעו מעת לעת הוצאות פומביות להורג. גירוש יהודי ויילון החל באפריל 1942, עם העברתם של כ-2,000 מתושבי הגטו ליעד לא ידוע. אקציית החיסול נעשתה באוגוסט 1942. לאחר שכלאו את יהודי העיר בכנסייה מקומית משך ארבעה ימים, אנשי מנהל גטו לודז' בפיקודו של הנס ביבוב (Hans Biebow) ערכו ביהודי העיר סלקציה, ובחרו מהם עובדים לעבודות כפייה. באותו מהלך נרצחו גם יהודי אוסיאקוב שהובאו לעיר. שאר תושבי הגטו נרצחו בחלמנו. אתר האינטרנט הרשמי של ויילון ספר יזכור לקהילת ויילון, בספריית העיר ניו יורק ויילון (Wieluń), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם ויילון באתר מרכז מורשת יהדות פולין "ויילון", באתר השטעטל הווירטואלי סמואל פישמן ומרטין דין, ויילון, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 114–115), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גרלד

האי גרלד (רוסית Геральд; מאנגלית Herald) הוא אי קטן בים צ'וקצ'י, כ-60 ק"מ מזרחית לאי וראנגל. שטחו של האי הוא 11.3 קמ"ר, והוא חלק מהמחוז האוטונומי צ'וקוטקה שבצפון-מזרח רוסיה. האי אינו מיושב ומאז שנת 2004 הוא מוכרז כאתר מורשת עולמית כחלק מההכרזה על האי וראנגל. האי עשוי מגרניט וצוקיו מתרוממים בתלילות ממימי הים, דבר המקשה על הגישה אליו. רק בפינתו הצפון-מערבית של גרלד משתרעת רצועת חוף קצרה שנוצרה לאחר שהצוקים במקום התבלו. גובהו המקסימלי של האי הוא 372 מטר ואין בו קרחונים. האקלים באי קיצוני וקר. הוא נתון לרוחות עזות העשויות להגיע בחורף למהירות של 40 מטר/שנייה. הלחות הממוצעת השנתית גבוהה ומגיעה ל-88% בממוצע, דבר הגורם לערפל השורר באי לעיתים תכופות. כמות המשקעים נמוכה ומגיעה לכ-120 מ"מ בשנה. האי התגלה בשנת 1849 כאשר הבריטי הנרי קלט נחת בחופיו והעניק לו את שמה של ספינתו ("HMS Herald"). מדיה וקבצים בנושא גרלד בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רוסיה ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאיר דה-שליט

מאיר דה שליט (9 בדצמבר 1921 – 4 בפברואר 2007) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, דיפלומט, ואיש ציבור. מאיר (ממי) דה שליט נולד בקובנא שבליטא, בן בכור לעדה ומשה דה שליט. בהיותו בן 3 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בירושלים. כנער נשלח ללמוד בתיכון החקלאי בפרדס חנה ולאחר מכן התגייס לשורות ההגנה, שם מילא תפקידים של מדריך ושומר. ב-1941 התגייס לצבא הבריטי ובמלחמת העולם השנייה נלחם כקצין בבריגדה היהודית, ופעל לחילוץ אסירי מחנות ההשמדה והעלאתם ארצה. במלחמת העצמאות התגייס לצה"ל. עם סיומה, הקים דה שליט את יחידת הקישור לאו"ם, לקראת שיחות רודוס שנוהלו לקביעת הסכמי הפסקת אש בין ישראל לערבים, והיה קצין הקישור הראשון של ישראל לאו"ם. במחלקת המודיעין הקים את ש"מ 9, יחידת הקישור לנספחים צבאיים. ב-1949 הצטרף למחלקה המדינית של משרד החוץ, שהייתה הבסיס למוסד, ושימש כנציג ישראל בארצות הברית עד 1954. בתקופה זו הוטל עליו ליצור את הקשר הממוסד הראשון שנרקם בין קהילת המודיעין הישראלית לבין ה-CIA האמריקאי. ב-1954 התמנה לסמנכ"ל משרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא במשך 10 שנים. ב-1964 הוקם משרד התיירות ודה שליט נקרא לשמש כמנכ"ל הראשון של המשרד. פעילותו הניחה את היסודות לפעילות המשרד, ושימשה תשתית להתפתחות התיירות כגורם מרכזי בכלכלה הישראלית. דה שליט עסק בהתנדבות בארגונים ועמותות רבים. בין היתר היה חבר בוועד הפועל של מכון ויצמן למדע, הנהלת עמותת עלם, בהנהלת מכון וולקני, בבית התפוצות ועוד. אחיו היה הפרופסור עמוס דה-שליט ואחותו אדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה-שליט גולדרייך. נקבר בעין כרמל. הותיר אחריו רעיה ושני ילדים. מאיר דה-שליט, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
הרי הזהב של אלטאי

הרי הזהב של אלטאי הוא השם הקיבוצי שניתן לשלושה אזורים ברפובליקה של אלטאי בדרום סיביר ברוסיה, עת הוכרזו בשנת 1998 כאתר מורשת עולמית. שלושת האזורים הם: רמת אוקוק (Укок) בשטח של 2,529.04 קמ"ר; אלטייסקי זפובדניק, כולל אגם טלצקוייה (Озеро Телецкое; אלטאי Алтын Кöл - ימת הזהב) - 9,657.53 קמ"ר; קנטונסקי זפובדניק כולל הר בלוחה (Белуха; אלטאי Muztau - מוזטאו) - 3,928 קמ"ר. ההכרזה מקיפה שטח כולל של 16,114.57 קמ"ר בהרי אלטאי. מקורם של ההרים בפלאוזואיקון המאוחר, כאשר היבשות הקדומות לאוראסיה וגונדוונה נפגשו זו עם זו ויצרו את פנגיאה. עם זאת בהרים סלעים מוקדמים יותר מהפרקמבריון ומאוחרים יותר מהמזוזואיקון ומהקנוזואיקון. הגורם שהשפיע יותר מכל על נופם של ההרים הוא תהליכי היווצרותם ונסיגתם של קרחונים, ומבין כ-1,500 קרחונים בכל רחבי שרשרת ההרים, שוכנים רבים בשטח ההכרזה. באזור מצויים גם אגמים רבים שהידוע שבהם הוא אגם טלצקוייה. האקלים בהרים יבשתי קיצוני עם משרע טמפרטורות משמעותי בין עונת הקיץ הגשומה והחמימה לבין החורף המתאפיין במזג אוויר בהיר וקר. רמת אוקוק ממוקמת בדרומה של הרפובליקה של אלטאי וגובלת במונגוליה מדרום-מזרח, בסין בדרום ובקזחסטן בדרום-מערבה. האזור מתאפיין בגבעות ובערבה שבה ביצות, נהרות ואגמים. החי ברמת אוקוק כולל מספר מינים בסיכון וביניהם נמר השלג המצוי, הכבש הארגאלי, עיט הערבות והחסידה השחורה. חלק זה של ההכרזה ממוקם בדרום-מערבה של הרפובליקה, לאורך הגבול עם קזחסטן. באזור ערבות, אחו אלפיני, טייגה וטונדרה בהרים שמעליו וקרחונים נרחבים. פריט הנוף הידוע ביותר באזור הוא הר בלוחה. להר שתי פסגות והמזרחית שבהן הנישאת לגובה של 4,506 מטר, היא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי אלטאי בתחומי רוסיה. הפסגה המערבית מגיעה לגובה של 4,440 מטר. אזור זה שוכן במזרחה של הרפובליקה והוא תופס את רובו של השטח המוכרז. באזור משתרעים קרחונים, שטחי טייגה, טונדרה ואחו הרריים וכן ערבות. למעלה מ-1,400 צמחים וסקולאריים נסקרו באזור וכמעט שישית מהם אנדמיים למקום. הפאונה כוללת 72 מיני יונקים ו-310 מיני עופות. אגם טלסקוייה בצפונו של השטח המוכרז הוא האגם הגדול בהרי אלטאי ואגם המים המתוקים השני בגודלו בסיביר, לאחר ימת באיקל. שטחו של האגם הוא 233 קמ"ר, הוא שוכן בגובה של 434 מטר ועומקו המרבי הוא 325 מטר. האגם ארוך וצר וצורתו כשל האות העברית "ר". אורכו מגיע ל-78 ק"מ ורוחבו אינו עולה על 5 ק"מ לכל היותר. האגם מוקף בהרים הנישאים עד לגובה של 2,400 מטר. מוצאו היחיד של האגם הוא בקצהו הצפון-מערבי, ומימיו זורמים בסופו של דבר אל נהר אוב. נוכחות אנושית הופיעה באזור לפני כמיליון שנים, ועל כך מעידים ממצאים מיישובים שהוקמו במקום בתקופת האבן הקדומה. הפזיריק, עם קדום שהתגורר ברמת אוקוק בתקופת הברונזה, הותיר אחריו ממצאים רבים בדמות מומיות שהשתמרו באדמה הקפואה, וכן קברים ותילים הנושאים דמיון רב לממצאים דומים שהותירו אחריהם הסקיתים. החל באמצע המאה ה-18 היה האזור לחלק מהאימפריה הרוסית. כיום מיושבים אזורי ההכרזה בדלילות על ידי רוסים ואלטאים, והאחרונים עוסקים בצייד, מרעה ובחקלאות בהיקף מצומצם. מדיה וקבצים בנושא הרי הזהב של אלטאי בוויקישיתוף
סוקור

סוקור היא רמה בהרי מנדארה בצפונה של מדינת אדמאווה בצפון-מזרח ניגריה, סמוך לגבולה עם קמרון. בשנת 1999 הוכרז שטח הרמה בגודל של 764.4 הקטאר כאתר מורשת עולמית בשל הנוף התרבותי הייחודי שלו. ההכרזה כוללת את ארמון ההידי (ראש השבט) הניצב על גבעה החולשת על הכפרים שלרגליה, שדות בנויים על טרסות במעלה הגבעות בסביבה ואת שרידיה של תעשיית הברזל המקומית המפותחת שגוועה במהלך המאה ה-20. קיימות עדויות קלושות להתיישבות בסוקור בתקופת האבן החדשה, אך במקום נמצאו ממצאים של תרבות מתקופת הברזל שעשתה שימוש בתנורים להתכת המתכות ובאבני ריחיים. שושלת ראשי השבטים השולטת במקום בהווה, קמה במאה ה-17, ובתקופתה הייתה רמת סוקור לאזור ייצור חשוב של ברזל שסיפק את צרכיה של צפון-מזרח ניגריה. ייצור הברזל ברמה נמשך עד לעשור הראשון של המאה ה-20, ובין 1912 ל-1922 היה המקום ליעד לפלישות מצד שבטים שכנים יריבים. ייצור הברזל במקום המשיך ושקע בתקופת השלטון הבריטי ולאחר עצמאותה של ניגריה, ונפסק לחלוטין לאחר שנת 1960. כתוצאה מכך היגרו רבים מתושבי רמת סוקור אל המישורים הסמוכים מצפון ומדרום לה. לארמונו של ההידי הכולל את ההרמון החרב כעת, נודעת חשיבות פוליטית ודתית עמוקה לבני הסוקור. שטחו של הארמון הוא פחות מהקטאר בודד והוא שוכן מעל לכפרים בהם מתגוררים פשוטי העם. הארמון בנוי בצורת מתחם עגול ובו בתים פשוטים עשויים מאבני גרניט מקומית. חלק מהאבנים גדולות במיוחד והובאו לאתר ממרחק רב. אל הארמון מובילות דרכים מרוצפות ממזרח ומצפון ורוחבן עומד על 5 עד 7 מטר. הן עשויות מגושי גרניט זהה לאלה ממנה ניבנו בתי הארמון. סביב הארמון ובתוכו ישנן דרכים מרוצפות נוספות, אך אלה עשויות מגושי גרניט גדולים יותר. את הרמה ואת מורדותיה מכסים שדות הערוכים בטרסות, ולאלה נודעה משמעות דתית עמוקה מעבר לשימוש החקלאי שלהן. ברחבי הטרסות שוכנים עצים קדושים ומקומות פולחן רבים. כפריהם של בני הסוקור שוכנים מתחת לארמונו של ההידי והם מוקפים בקירות אבן אשר שימשו להגנה וכקירות חיץ בעלי משמעות חברתית. גם בתי הכפריים ואסמיהם ניבנו מאבני גרניט, והם עגולים, מכוסים בגגות סכך ועל רצפותיהם מחצלות ארוגות. על הגבעות שוכנים בתי קברות שבהם קברים מאבן פשוטה. לכל משפחה או שבט היה את בית הקברות שלה, ובו נקברו כל בניה. יוצאים מן הכלל היו ילדים אשר נקברו בסמוך לכפרים וההידי אשר נקבר בארמונו. גם לבארות נודעה חשיבות חברתית וכלכלית. מעליהן נבנה מבנה בצורת חרוט והן הוקפו בגדר. במתחמי הבארות נהגו התושבים לפטם את חיות הבית כמו בקר וכבשים, בין אם לשם אכילתם על ידי בני המשפחה, או כדי להעניקם כמתנות וכמוהר או כסמל למעמד חברתי ולעושר. שרידיהם של תנורים להתכת מתכות פזורים בשטחה של הרמה, ואלה הוקמו על פי רוב בסמוך לבתי בעליהם. ברי כי תהליכי ייצור המתכת היו קשורים בטקסים שנלוו אליהם והוכתבו מקשרים חברתיים וכלכליים. עוד מצויים בשטח מקדשים ומזבחים שרבים מהם עשויים מקרמיקה וקיים ריכוז גדול של מבנים כאלה בסמוך לארמון ההידי. מדיה וקבצים בנושא סוקור בוויקישיתוף אודות סוקור בתי הכפר הנוף מרמת סוקור דרך מרוצפת
חסוס דה טוורנגה

הריסות המסיון הישועי חֵסוּס דֶה טַוַורַנְגֶה (בספרדית: Jesús de Tavarangué, "ישו מטוורנגה") שוכנות עשרה ק"מ צפונית-מערבית למיסיון הישועי לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה וכ-30 ק"מ צפונית לעיר אנקרנסיון (Encarnación) בדרום-מזרח פרגוואי. נוכחות הישועים החלה בפרגוואי בהיתר של המלך פליפה השני, מלך ספרד ב-1588, ומטרותיהם היו להגן על אוכלוסיית האינדיאנים המקומית מפני הניצול האירופי שדירדר אותם לסף עבדות, ובה בעת לנצר אותם ולהעניק להם חינוך. בשנת 1609 הוענק אזור הספר של ריו דה לה פלטה למיסיון הישועי אשר הקים בו יישובים שכונו "רדוקסיונס" (Reducciones), ולכל אחד מהם היה מיסיון משלו. סך הכל הוקמו במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 30 יישובים ישועיים, 8 מהם בשטחה של פרגוואי, 7 בברזיל ו-15 הנותרים בארגנטינה. יישוב בשם חסוס דה טוורנגה הוקם בשנת 1685 במקום אחר, והועבר למיקומו הנוכחי מספר שנים לאחר מכן כאשר הוקם מיסיון בשם זה. המיסיון פעל עד שנת 1767, אך הכפר חסוס שהוקם בצמוד ממזרח לו עדיין מאוכלס. מתחם המיסיון אינו גדול והוא בנוי בצורת מלבן באורך של 450 מטר וברוחב של 360 מטר. השריד החשוב ביותר שנשמר במקום הוא הקומה הראשונה של מבנה הכנסייה, ובו שתי שורות עם שבעה עמודים בכל אחת. בניית הכנסייה החלה בשנות החמישים של המאה ה-18 אך לא הסתיימה כאשר המיסיון חדל מלפעול. לצידה השתמרו שרידים של הכיכר המרכזית, הקלויסטר, בתי מגורים ובתי קברות. בשנת 1993 הוכרז אתר המיסיון כאתר מורשת עולמית יחד עם אתר המיסיון הישועי לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה. שני מיסיונים אלה הצטרפו למיסיונים הישועיים של הגוארני בארגנטינה ובברזיל שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית בשנת 1983, ובשנת 2000 צורפה לרשימה גם חוות הישועים בקורדובה בארגנטינה. מדיה וקבצים בנושא חסוס דה טוורנגה בוויקישיתוף מצגת תמונות מקיפה של המיסיון אודות המיסיון בפרגוואי (ספרדית)
Warchest

Warchest הוא אלבום אוסף של הלהקה מגאדת' שיצא לשוק ב-9 באוקטובר 2007. השירים המודגשים הם שירים שיצאו בפעם הראשונה במארז זה. "Killing Is My Business... And Business Is Good!" "The Skull Beneath the Skin" "Peace Sells" "Wake Up Dead" "Devils Island" "Set the World Afire" "Into the Lungs of Hell" ""(Anarchy"/"Problems" (session take "Hook in Mouth" "Liar" "In My Darkest Hour" "No More Mr. Nice Guy" "dark themes..." "(Holy Wars... The Punishment Due" (Casey McMackin demo "Tornado of Souls" (demo) "Five Magics" (demo) "Hangar 18" "keeping score ..." "Symphony of Destruction" "Go to Hell" "Foreclosure of a Dream" "(Architecture of Aggression" (demo "Skin o' My Teeth" (בהופעה, שנת 92) "High Speed Dirt" (בהופעה, שנת 92) "Ashes in Your Mouth" (בהופעה, שנת 92) "Sweating Bullets" (בהופעה, שנת 92) "Breakpoint" (session take) "Angry Again" "Train of Consequences" "Reckoning Day" "New World Order" "The Killing Road" "Strange Ways" "Paranoid" "Diadems" "A Tout le Monde" "Trust" "Almost Honest" "Use the Man" "She-Wolf" "A Secret Place" (בהופעה, שנת 99) "One Thing" "Duke Nukem" "Insomnia" "Crush 'em" "Kill the King" "Dread and the Fugitive Mind" "Never Say Die" "Moto Psycho" "1000 Times Goodbye" "Coming Home" "Kick the Chair" "Of Mice and Men" כל השירים הוקלטו בהופעה חיה באצטדיון ומבלי בלונדון, אנגליה בתאריך 16/10/90. כחלק מסיבוב ההופעות "Clash Of The Titans Tour" (ביחד עם להקות כמו סוויסיידל טנדנסיס, טסטמנט וסלייר) Intro/"Rattlehead" "Wake Up Dead" "Hangar 18" "Hook in Mouth" "The Skull Beneath the Skin" "The Conjuring" "In My Darkest Hour" "Lucretia" "Devils Island" "Take No Prisoners" "Peace Sells" "Black Friday" "It's Electric" "Anarchy in the U.K" "Holy Wars... The Punishment Due" כל השירים הוקלטו בהופעה חיה בהאמרסמית' אודיאון (כיום - האמרסמית' אפולו) בלונדון, אנגליה בתאריך 30/9/92 Intro/"Holy Wars... The Punishment Due" "Wake Up Dead" "Hangar 18" "Lucretia' "Sweating Bullets" "In My Darkest Hour" "Tornado of Souls" "Ashes in Your Mouth" "Peace Sells" "Anarchy in the U.K." מידע על האלבום Warchest באתר MusicBrainz האלבום Warchest באתר Discogs
Happiness Is a Warm Gun

Happiness Is a Warm Gun (אושר הוא רובה חם) הוא שיר של הביטלס שהופיע באלבום The Beatles (הידוע גם כאלבום הלבן). בעיקרו השיר הוא יצירה של ג'ון לנון אך בקרדיט נכתב כרגיל "לנון-מקרטני". השם המקורי של השיר, Happiness Is a Warm Gun in Your Hand, ניתן בהשראת כותרת של מגזין נשק. היו שטענו ששם השיר רומז להזרקת הרואין אך לנון הכחיש זאת. למרות קוצרו של השיר הוא מחולק ל-5 חלקים בעלי סגנון שונה. בהזדמנות אחת לנון אף טען כי חמשת חלקי השיר מהווים תמצות של ההיסטוריה של הרוק. שילוב זה שימש השראה ללהקת רדיוהד בשירם Paranoid Android. המילים בשיר "I need a fix cause I'm going down" מהוות הבסיס לטענה כי השיר עוסק בהתמכרות להרואין (ואכן ישנן טענות כי לנון עצמו היה מכור להרואין בתקופה זו כמו שנרמז בשירו Cold Turkey). אחד המאפיינים המוזיקליים יוצאי הדופן בשיר הוא התדירות בה המשקל מתחלף בו. השיר מתחיל במשקל 4/4, עובר ל-3/4 בסולו גיטרה, אחר כך גולש ל-6/8, 3/4 ושוב 4/4 בחלקים הבאים. בחלק הקצר בו לנון מדבר השיר אף מתחלף למשקל 6/4. השיר בוצע על ידי אמנים נוספים רבים, ביניהם טורי איימוס, פיש, U2 והברידרז. מידע על היצירה "Happiness Is a Warm Gun" באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "Happiness Is a Warm Gun" באתר יוטיוב מצעד שירי הביטלס של כאן 88
עוזי דן

עוזי דן (נולד ב-28 באוקטובר 1964) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש כעורך וכראש דסק העולם במדור הספורט של עיתון "הארץ". עבד גם בעיתון "חדשות". דן נולד וגדל בתל אביב, בוגר הגימנסיה העברית הרצליה. את שירותו הצבאי עשה בתותחנים בתקופת מלחמת לבנון הראשונה. למד מתמטיקה, סטטיסטיקה ולימודים כלליים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1989 הצטרף למדור הספורט של העיתון "חדשות" כעורך וכראש דסק העולם. הוא מילא מגוון תפקידי עריכה במדור הספורט בעיתון ובמחוצה לו, והיה סגן עורך מדור הספורט של העיתון עד סגירתו ב-1993. לאחר סגירת "חדשות" הצטרף לעיתון "הארץ", שם שימש כראש דסק בעריכה וראש דסק העולם. הוא בעל טור אישי במוסף העיתון, ובעל המדור "שווה בדיקה" העונה לשאלות קוראים בענייני ספורט. דן סיקר כמה מתחרויות גביע העולם בכדורגל, אליפויות אירופה בכדורגל, את ליגת האלופות ואליפויות אפריקה וכן את המשחקים האולימפיים. בדצמבר 2007, זכה, יחד עם אברהם טבק מ"מעריב", בפרס משה לרר לעיתונאי הספורט המצטיין, פרס שחולק לראשונה. מאמרי עוזי דן, באתר "הארץ" עוזי דן מ"הארץ" ואברהם טבק מ"מעריב" עיתונאי השנה בספורט, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.