laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עבדול חלים

עבדול חלים (במלאית: Abdul Halim; ‏28 בנובמבר 1927 – 11 בספטמבר 2017) היה הסולטאן של מדינת קדה במלזיה. כמו כן הוא היה היאנג די-פרטואן אגונג, ראש המדינה (מונרך-נשיא) של מלזיה, ה-5 וה-14 והוא היחיד שכיהן בתפקיד פעמיים. לאחר מות אביו בשנת 1958, הוא מונה לסולטאן קדה, תפקיד אותו מילא עד יומו האחרון. כהונתו הראשונה כיאנג די-פרטואן אגונג הייתה בשנים 1970–1975. באוקטובר 2011, בגיל 84, נבחר שוב לתפקיד, והוא כיהן מדצמבר 2011 עד דצמבר 2016. הוא היחיד בתולדות מלזיה אשר כיהן פעמיים בתפקיד. מדיה וקבצים בנושא עבדול חלים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מלזיה ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Goodbye Lullaby

Goodbye Lullaby הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הקנדית אבריל לאבין. האלבום יצא לאור ב-2 במרץ 2011. הקלטת האלבום החלה בנובמבר 2008, והסתיימה באוקטובר 2010. שחרור האלבום וההקלטות נמשכו כמעט שנתיים עקב גירושיה המתוקשרים של לאבין עם בעלה דריק וויבלי וסכסוך של לאבין עם חברת התקליטים שלה דאז, תקליטי RCA אשר גרמו לדחיית מועד שחרור האלבום מספר פעמים. רוב השירים באלבום הם שירים אקוסטיים אשר מלווים בעיקר על ידי פסנתר וגיטרה אקוסטית. כל השירים באלבום נכתבו על ידי לאבין עצמה, וחצי מהם נכתבו בשיתוף עם כותבים נוספים. בשבוע הראשון לאחר צאת האלבום, דורג האלבום בטופ 5 בלמעלה מ-15 מדינות כגון ארצות הברית וקנדה ובמקום הראשון ביפן, אוסטרליה, יוון, טאיוואן, קוריאה, סינגפור, הונג קונג וצ'כיה. נכון ל-2013, האלבום נמכר במעלה מ-373.000 עותקים בארצות הברית, ומעל 2 מיליון עותקים ברחבי האלבום. הסינגל הראשון מהאלבום, "What The Hell" (בתרגום חופשי "מה לעזאזל") שוחרר ב- 7 בינואר 2011 ונחשב לסינגל המצליח ביותר מבין השלושה, הן מבחינת השמעות ברדיו והן מבחינת דירוגים במצעדי הפזמונים הבינלאומיים. הסינגל דורג בטופ 20 בארצות הברית ובריטניה, טופ 10 באירופה ואוסטרליה וטופ 5 באסיה. הופעת הבכורה של השיר נערכה ב- 31 בדצמבר 2010, בתוכנית השנתית של דיק קלארק, המשודרת פעם בשנה בערב השנה האזרחית החדשה. לאבין תיארה את השיר כ"שיר מסיבה מאוד כיפי וקופצני" והשיר "הכי פחות אישי מכל השירים באלבום". הסינגל השני מהאלבום, "Smile" ("לחייך") יצא ב-6 במאי 2011. השיר, בדומה לסינגל הראשון, הוא שיר מאוד קצבי ופופי. הופעת הבכורה שלו במצעדי הפזמונים הייתה באוסטרליה ובניו זילנד. באוסטרליה הסינגל הגיע עד למקום ה-25 ומכר יותר מ 80,000 עותקים. בניו זילנד הסינגל הגיע עד למקום ה-30. בארצות הברית הסינגל נחשב לפחות מצליח והגיע רק למקום 68 במצעד בילבורד הוט 100. הסינגל השלישי והאחרון, מהאלבום, "Wish You Were Here" ("הלוואי והיית פה") יצא ב- 9 בספטמבר 2011. השיר, בשונה לשני הסינגלים הראשונים, הוא בלדה. לאבין טענה שסינגל זה זהו הסינגל שמייצג את האלבום כולו בצורה הטובה ביותר. הקליפ, בשונה מהסינגל עצמו, הצליח מאוד, וזכה להרבה מאוד צפיות באתר יוטיוב גם ללא תמיכת מצעדי הפזמונים. הקליפ חצה את רף 100 מיליון הצפיות במאי 2012, פחות מ-9 חודשים משחרורו. מהדורת הדלוקס כוללת DVD, שמספר על הכנת האלבום. אתר האינטרנט הרשמי של Goodbye Lullaby (באנגלית) מידע על האלבום Goodbye Lullaby באתר MusicBrainz מידע על האלבום Goodbye Lullaby באתר AllMusic האלבום Goodbye Lullaby באתר Discogs האלבום Goodbye Lullaby באתר ספוטיפיי האלבום Goodbye Lullaby באתר דיזר האלבום Goodbye Lullaby באתר אפל מיוזיק האלבום Goodbye Lullaby באתר טיידל האלבום Goodbye Lullaby באתר יוטיוב
התזמורת הסימפונית של מאלמה

התזמורת הסימפונית של מאלמה (בשוודית: Malmö SymfoniOrkester) היא תזמורת שוודית היושבת דרך קבע במאלמה. מאז 1985 מופיעה התזמורת בסדרת הקונצרטים העיקרית שלה ב-Konserthuset, אולם הקונצרטים, של מאלמה. בתזמורת 94 נגנים. תקופה מסוימת ניגנה הן בקונצרטים סימפוניים והן כתזמורת האופרה של מאלמה, אך משנת 1991 היא מייחדת את כל הופעותיה לקונצרטים סימפוניים בלבד. תזמורת מאלמה נוסדה בשנת 1925 ומנצחה הראשי הראשון, עד 1929, היה ולתר מאייר-ראדון (Walther Meyer-Radon). הרברט בלומסטדט החזיק בתואר Huvuddirigent (מנצח ראשי) בעונת 1962-63. בין המנצחים האורחים הראשיים היו בּריאן פְּריסְטְמן (Brian Priestman) ‏ (1988-90), גילבֶּרט וארְגָה (Gilbert Varga) ‏ (1997-2000) ומריו ונזאגו (2000-03). מאז 2011, מנצחה הראשי של התזמורת הוא מארק סּוסְטְרוֹט (Marc Soustrot). התזמורת הקליטה לחברות נאקסוס ו-BIS. ולתר מאייר-ראדון (1925-1929) גאורג שנפויגט (1930-1947) סטן-אקה אקסלסון (Sten-Åke Axelson) ‏ (1948-1961) רולף אגופ (Rolf Agop) ‏ 1962-1964) אליקום שפירא (1969-1974) יאנוש פירסט (1974-1977) סטיג וסטרברג (Stig Westerberg) ‏ 1978-1985) ורנון הנדלי (Vernon Handley) ‏ (1986-1988) ג'יימס דהפריסט (1991-1994) פאבו ירווי (1994-1997) כריסטוף קניג (2003-2006) ואסילי סינאיסקי (Vassily Sinaisky) ‏ (2007-2011) מארק סוסטרוט (2011) אתר האינטרנט הרשמי של התזמורת הסימפונית של מאלמה התזמורת הסימפונית של מאלמה, ברשת החברתית אינסטגרם התזמורת הסימפונית של מאלמה, באתר ספוטיפיי התזמורת הסימפונית של מאלמה, באתר AllMusic (באנגלית) התזמורת הסימפונית של מאלמה, באתר MusicBrainz (באנגלית) התזמורת הסימפונית של מאלמה, באתר Discogs (באנגלית)
אליקום שפירא

אליקום שפירא (27 בדצמבר 1926 - 3 בפברואר 2014) היה מנצח ישראלי בינלאומי. בתקופת מלחמת העצמאות היה האקורדיוניסט של להקת הצ'יזבטרון ומיד לאחריה נסע להשתלמות בארצות הברית. שפירא היה תלמידו של ליאונרד ברנשטיין, שמינה אותו לאחד מעוזרי המנצח שלו בפילהרמונית של ניו יורק. הוא למד גם אצל סרגיי קוסביצקי בטנגלווד ובג'וליארד. אליקום שפירא היה עוזר למנצח בתזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו וניצח על הפילהרמונית של ניו יורק במסעות קונצרטים בקנדה וביפן בעונת 1960-61. בשנים 1962-67 כיהן כמנצח חבר בתזמורת הסימפונית של בוסטון. בשנת 1969 התמנה שפירא למנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של מאלמה בשוודיה ובתפקיד זה כיהן עד 1974. בשנים 1975-79 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של אדלאיד באוסטרליה. כמו כן ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ארנהם בהולנד. בשנת 1972 ערך שפירא את ההקלטה המסחרית הראשונה שלו, הסימפוניה בפה מינור של אנטון ברוקנר, עם התזמורת הסימפונית של לונדון. עם תזמורת זו הקליט גם את האוברטורה בסול מינור של ברוקנר. הקלטותיו הסימפוניות האחרות כוללות את הסימפוניות הראשונה והשנייה של ליאונרד ברנשטיין. כן הקליט יצירות אחרות מן הרפרטואר המקובל עם תזמורות שונות, כמו גם שירים ישראלים, שירים תימניים ושירי יידיש עם זמרים פופולריים. אליקום שפירא, באתר MusicBrainz (באנגלית) אליקום שפירא, באתר Discogs (באנגלית) אליקום שפירא, דף שער בספרייה הלאומית אוליה זילברמן, "אליקום שפירא וולדימיר אשכנזי בפילהרמונית", מעריב, 7 באפריל 1970 יפעת נבו, "מן הצ'יזבטרון אל הפילהרמונית", מעריב, 5 באפריל 1970
תיאודריך השלישי

תיאודריך השלישי (בלטינית: Theudericus III, תאודריקוס, בצרפתית מודרנית: Thierry III;‏ בין 649 ל-656 – 691) היה שליט פרנקי מהשושלת המרובינגית. תיאודריך היה בנם של כלוביס השני ובלדכילדיס. הוא היה אחד מהמלכים המרובינגים המאוחרים שנודעו כמלכים עושי-כלום, מאחר שסמכותם הייתה טקסית בעיקרה והכח האמיתי היה נתון בידיהם של שרי הבית שלהם, שלחמו זה בזה לעיתים תכופות. בתמיכתו של שר הבית אברוין, הוא ירש את אחיו כלותאר השלישי ועלה לכס המלוכה של נויסטריה – שבה נכללה אז גם ממלכת בורגונדיה – בשנת 673. עוד באותה שנה הוא הודח על ידי כילדריך השני. תיאודריך קיבל את כתרו בחזרה עם מותו של כילדריך ב-675. ב-679, כשנפטר דגוברט השני מלך אוסטרזיה, ירש תיאודריך גם אותו ונעשה למלך כל הפרנקים. תוארו היה ריק מתוכן של ממש: בראשית שלטונו געשה מלחמת אזרחים בין אברוין, שמשך בחוטים מאחורי הכס בתור שר הבית בנויסטריה, לבין פפין האמצעי, שר הבית של אוסטרזיה. המלך תמך בצד הראשון. לאחר ההתנקשות בחייו של אברוין ב-681, כרתו שר הבית הנויסטרי החדש וורטון ותיאודריך ברית שלום עם פפין. ב-686, מת וורטון. מחליפו, ברתר, פתח שוב במלחמה נגד האוסטרזים. ב-687, התנגש צבאם של המלך ושל שר ביתו עם זה של תומכי פפין בקרב טרטי, שהסתיים בניצחון מוחץ לאויביהם. ברתר הודח, והמלך נאלץ להכיר בפפין כשר הבית בכל הממלכה בתמורה לשמירה על הכס. מדיה וקבצים בנושא תיאודריך השלישי בוויקישיתוף תיאודריך השלישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
What I've Done

What I've Done (בתרגום חופשי: מה שעשיתי) הוא שיר של להקת לינקין פארק, שיצא כסינגל הראשון מאלבומם השלישי Minutes to Midnight. סגנונו של השיר נבדל מיתר שירי האלבום והוא דומה יותר לשירים שבאלבומיהם הקודמים. זהו השיר המצליח באלבום ואחד משיריה המפורסמים של הלהקה. הוא נכנס לעשיריות הפותחות של מצעדים שונים ברחבי העולם, ביניהן למקום ה-7 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום ה-6 במצעד הסינגלים הבריטי. הקלטת ביצוע חי של השיר מהופעה במילטון קינס הייתה מועמדת לפרס גראמי בקטגוריית "הופעת הרוק הכבד הטובה ביותר". השיר שימש כסינגל של פסקול הסרט רובוטריקים, ובמשחק הווידאו גיטר הירו. הקליפ של שיר זה בוים על ידי הדי ג'יי של הלהקה, ג'ו האן. הוא צולם במדבר נטוש בקליפורניה. בנוסף, בקליפ מוצגים קטעי וידאו קצרים, ביניהם מלחמת עיראק, התחממות כדור הארץ, אסון התאומים, הרעב באפריקה נאציזם ואנטישמיות. דיסק 1- רשימת השירים: What I've Done (Radio Edit) – 3:29 Faint (Live) – 2:45 דיסק 2- רשימת השירים: What I've Done (Radio Edit) – 3:29 Faint (Live) – 2:45 From the Inside (Live) – 3:28 גרסת ה-DVD: What I've Done – 3:29 Faint (Live) – 2:45 כל הגרסאות שהוקלטו בהופעות חיות (למעט "What I've Done") הוקלט בפועל ב-13 באוגוסט 2006 בפסטיבל Summer Sonic בטוקיו שביפן. מידע על היצירה "What I've Done" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "What I've Done" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "What I've Done" באתר Discogs סרטון השיר "What I've Done" באתר יוטיוב
סמיואל ניקולסון

סמיואל ניקולסון (באנגלית: Samuel Nicholson‏; 1743 – 28 בדצמבר 1811) היה מראשוני הקצינים בצי האמריקני. הוא החל את דרכו בצי הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית והיה מפקדה הראשון של הפריגטה "קונסטיטושן". ניקולסון נולד בצ'סטרטאון, מרילנד. את שירותו במלחמת העצמאות האמריקנית (1775-1783) עשה תחילה כלוּטֶנֶנְט באונייה "בונהום ריצ'רד" תחת פיקודו של ג'ון פול ג'ונס. ב-1777 קיבל את הפיקוד על הספינה "דולפין" וב-1778 נמסרה לפיקודו הפריגטה "דִּין". המושבות האמריקאיות, שלא יכלו להתמודד מול הצי המלכותי בקרבות סדורים, ניהלו החל מ-1775, אז הוקם הצי הקונטיננטלי, מלחמת הטרדה ימית. את מאמציהם ריכזו בלכידת אניות סוחר של האויב באמצעות אוניות הצי המלחמתי ופריבטירים, הן במימי אמריקה הן במימי אירופה. כלי השיט שנתפסו נמכרו על מטעניהם בהתאם לחוקי השלל הימי, והדבר הסב נזקים כספיים עצומים לסוחרים הבריטיים ולממשלה הבריטית גם יחד. "דולפין" ו"דין", תחת פיקודו של ניקולסון, נחלו במלחמת הטרדה זו ניצחונות מרשימים, והוא עצמו זכה לשבחים מן הוועדה הימית (Naval Committee) שניהלה את הצי. ב-1794, עם הקמתו מחדש של הצי המלחמתי (שפורק בסוף המלחמה בשל קשיי תקציב), הועלה ניקולסון לדרגת קפטן. הוא פיקח על בנייתה של הפריגטה קונסטיטושן, אחת משש הפריגטות הראשונות של הצי האמריקני, וב-1797 מונה למפקדה הראשון. את שירותה המבצעי הראשון עשתה האונייה ללא השגים מיוחדים במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת (1798-1800). במאי 1799 הועבר הפיקוד על האנייה לידי קפטן סיילס טולבוט, וניקולסון מונה למפקד מספנת הצי בבוסטון של הצי. ניקולסון מת בצ'ארלסטאון, מסצ'וסטס, ב-28 בדצמבר 1811. Gardner, W. Allen, A Naval History of the American Revolution. Boston, 1913. Digitized copy in: americanrevolution.org. Captains of Constitution in: USS Constitution Museum. .s.v. Captain Samuel Nicholson in: Papers of the War Department, 1784-1800 .
מגנוס הראשון, מלך שוודיה

מגנוס הראשון (בשוודית ובדנית: Magnus I; ‏1106 לערך – 4 ביוני 1134) היה דוכס דני שמשל ביטאלנד שבדרום שוודיה בין השנים 1125 – 1130. מעמדו כריבון השוודי היה שנוי במחלוקת בתקופתו, אך כיום הוא מוכר כאחד ממלכי שוודיה. ההיסטוריון סנורי סטורלוסון העניק לו את הכינוי "מגנוס החזק". מגנוס היה בנם של נילס, מלך דנמרק ושל מרגרטה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה. ב-1125, כאשר מת אינגה הצעיר, אחיינה של מרגרטה, טען מגנוס לכתר השוודי בתוקף היותו נכדו הבכור של אינגה הזקן. הוא הוכר על ידי היטים, אך על פי החוק השוודי של אז (Västgötalagen) היה עליו גם לקבל את הכרתם של השוודים, שבט ששכן מצפון ליטים. השוודים מצדם בחרו בראגנוולד. על פי ההיסטוריון סקסו גרמטיקוס, הפגין ראגנוולד חוסר כבוד כלפי היטים וזמן קצר לאחר מכן הוא נרצח על ידי תומכיו של מגנוס. בשנת 1127 לערך, נשא מגנוס לאישה את ריצ'זה, בתו של בולסלאב השלישי, דוכס פולין. ב-1130 גיבה מגנוס את חותנו בכיבוש ריגן. כוחות הצבא הפולני יחד עם הצי הדני אילצו את תושבי האי להכיר בשלטון הפולני בו. מגנוס לא מוזכר כמלך בקובץ החוקים של וסטרייטלנד וככל הנראה הוא הודח מהכתר הדני על ידי יורשו, סוורקר הזקן בשנת 1130 לערך. ב-1131 רצח מגנוס את בן דודו ויריבו הפוטנציאלי לכתר הדני, קנוט לאברד, כדי להבטיח את מעמדו כיורש בכוח של אביו, נילס. אף על פי שבסופו של דבר הוא זכה לגיבויו של אביו, מגנוס מצא עצמו במלחמת אזרחים כנגד אחיו למחצה של קנוט, אריק. מגנוס הראשון נהרג ב-4 ביוני 1134 בקרב פוטביק בסקונה, שם אביו נחל תבוסה מוחלטת. שלושה שבועות לאחר מכן נרצח אביו. מדיה וקבצים בנושא מגנוס הראשון, מלך שוודיה בוויקישיתוף מגנוס הראשון, מלך שוודיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מרקוס פוריוס קאמילוס

מרקוס פוריוס קאמילוס (לטינית: Marcus Furius Camillus; סביבות 446 לפנה"ס - 365 לפנה"ס) מצביא רומאי מהולל והאדם שנחשב במסורת הרומית כ"מייסדה השני של רומא" וכ"רומולוס השני". המקורות העיקריים על חייו ופועלו של קאמילוס הם טיטוס ליוויוס ופלוטרכוס. אף על פי שרבים מהפרטים המתוארים עליו נחשבים בעיני המחקר המודרני כאגדיים, הדעה הרווחת היא שהוא היה דמות היסטורית אמיתית ושהתיאור של מעשיו נכון באופן כללי. קאמילוס נולד למשפחה פטריקית מיוחסת. הוא היה בין הבולטים שבמנהיגי הרפובליקה הרומית במאות החמישית והרביעית לפנה"ס ובין השאר כיהן כטריבון קונסולרי שש פעמים, כדיקטטור חמש פעמים וזכה בעריכתם של שישה מצעדי ניצחון לכבודו. בשנותיה האחרונות של המלחמה בוויי פיקד קאמילוס על הצבא הרומי וניצח על כיבוש וחורבן העיר בידי הרומים בשנת 396 לפנה"ס. לאחר שריפת רומא בידי הגאלים בשנת 387 לפנה"ס מונה קאמילוס לדיקטטור פעם נוספת. כאשר הועלתה הצעה לנטוש את רומא השרופה ולהתיישב מחדש בויי, הוביל קאמילוס את ההתנגדות למהלך זה ואת בנייתה מחדש של רומא. לפי המסורת הרומית קאמילוס אף יצא אחרי הגאלים הנסוגים מרומא, והחזיר את הזהב שניתן להם כשוחד בתמורה לנסיגתם. סיפור זה נחשב כמפוקפק בעיני המחקר המודרני. חורבנה הזמני של רומא הוביל להתמרדות כללית ברומא, בעיקר על ידי האטרוסקים, קאמילוס הצליח לדכא מרידות אלה במהירות ולהחזיר לרומא את מעמדה הקודם. בשנת 367 לפנה"ס הכה צבא בראשותו של קאמילוס את הגאלים ליד אלבה. קאמילוס פעל רבות כדי לפשר בין הפטריקים והפלבאים ולפי המסורת הרומית אף הקים בשנת 367 מקדש לכבוד "קונקורדיה", שמשמעותה אחדות לבבות, כדי לציין את סיומו של המאבק הבין מעמדי בין הפטריקים והפלבאים. קאמילוס מת ממחלת הדבר בשנת 365 לפנה"ס. מדיה וקבצים בנושא מרקוס פוריוס קאמילוס בוויקישיתוף מרקוס פוריוס קאמילוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מרקוס פוריוס קאמילוס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) מרקוס פוריוס קאמילוס באתר www.roman-empire.net.
אתלטיקה באולימפיאדת סיאול (1988)

אולימפיאדת סיאול (1988) נערכה בסיאול, קוריאה הדרומית. תחרויות האתלטיקה נערכו בין 23 בספטמבר לבין 1 באוקטובר 1988. נערכו 42 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (18 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,617 משתתפים (554 נשים ו-1,063 גברים) מ-148 מדינות. ארצות הברית (ארצות הברית) זכתה במקום הראשון עם 13 מדליות זהב ו-26 מדליות בסך הכל, לפני ברית המועצות (ברית המועצות) עם 10 מדליות זהב ו-26 מדליות בסך הכל. בתחרויות אלו נקבעו 5 שיאי עולם חדשים (3 לנשים ו-2 לגברים) ו-8 שיאים אולימפיים (3 לנשים ו-5 לגברים). פלורנס גריפית' ג'וינר (ארצות הברית ארצות הברית) שזכתה ב-4 מדליות מהן 3 זהב ו-1 כסף, בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש של 10.54 שניות, השיא הנוכחי (2012) ובריצת 200 מטר בשיא עולם חדש של 21.34 שניות, השיא העולם הנוכחי (2014), ג'קי ג'וינר קרסי (ארצות הברית ארצות הברית) שזכתה בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 7.40 מטר, שיא האולימפי הנוכחי (2012) ובקרב שבע בשיא עולם חדש של 7291 נקודות, שיא העולם הנוכחי (2014) ואולגה בריזגינה (ברית המועצות ברית המועצות) שזכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובריצת שליחות 4x400 מטר בשיא עולם חדש. קרל לואיס (ארצות הברית ארצות הברית) שזכה ב-3 מדליות מהן 2 זהב ו-1 כסף. הוא הגן על תואריו בקפיצה לרוחק ובריצת 100 מטר בשיא עולם חדש (9.92 שניות) לאחר שבן ג'ונסון (קנדה קנדה) שבר את שיא העולם והעמיד אותו על 9.79 שניות. אולם, פחות מ-48 שעות לאחר מכן, התגלה כי הוא זכה בעזרת שימוש בסמים ממריצים ולכן הוא נפסל. סטיב לואיס (ארצות הברית ארצות הברית) שזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר בהשוואת שיא העולם ורוג'ר קינגדום (ארצות הברית ארצות הברית) שהגן על תוארו בריצת 110 מטר משוכות. מדיה וקבצים בנושא אתלטיקה באולימפיאדת סיאול בוויקישיתוף אתלטיקה באולימפיאדת סיאול (1988), באתר Sports Reference (באנגלית)
אולימפיאדת הקיץ 1944

אולימפיאדת הקיץ 1944 הייתה אולימפיאדה אשר בוטלה עקב מלחמת העולם השנייה. היא הייתה אמורה להיות האולימפיאדה ה-13. אירוח האולימפיאדה נמסר ללונדון שבבריטניה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בישיבתו ה-38, שנערכה בלונדון ב-9 ביוני 1939. לונדון זכתה בהצבעה על זהות העיר המארחת בסיבוב הראשון, מול שלוש ערים אחרות – רומא שבאיטליה, דטרויט שבארצות הברית ולוזאן שבשווייץ. האולימפיאדה בוטלה עקב המלחמה, וב-1946 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי, ללא הצבעה, שאולימפיאדת הקיץ 1948 תיערך בלונדון. למרות המלחמה ערך הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1944 אירועים שונים כדי לציין מלאת חמישים שנים לייסודו. אלו נערכו במטה הוועד בלוזאן שבשווייץ מ-17 ועד 19 ביוני באותה שנה. אולימפיאדת הקיץ 1940 אולימפיאדת החורף 1940 אולימפיאדת החורף 1944 מדיה וקבצים בנושא אולימפיאדת הקיץ 1944 בוויקישיתוף על פי המידע באתר aldavar.com. לפי טענה שלא נמצאו לה תימוכין התמודדו על אירוח האולימפיאדה ב-1944 גם אתונה, בודפשט, הלסינקי ומונטריאול.
מלון בראשית

מלון בראשית הוא מלון בוטיק יוקרתי של רשת מלונות ישרוטל, השוכן במצפה רמון. המלון, שנחנך בשנת 2011, ממוקם על שפת מכתש רמון, מעל מעלה העצמאות שבכביש 40. המלון, ממתג את עצמו כ"מלון נופש מדברי יוקרתי", הוקם בהשקעה של 180 מיליון ש"ח הכוללים סיוע ממשלתי בסך 21 מיליון ש"ח. הוא משתרע על-פני שטח של 50 דונם ושירות קרוניות גולף זמין להעברת האורחים בשטחו. במלון 111 חדרים וב-39 מהם בריכות שחייה פרטיות בשטח של 12 עד 40 מ"ר. שתי בריכות השחייה המרכזיות שוכנות על שפת המכתש. חדרי המלון הסטנדרטיים גדולים במיוחד ושטחם הוא 42 מ"ר. הם ערוכים ב-40 מבנים בני קומה בודדת או שתי קומות, העשויים אבן ועץ כך שיטיבו להשתלב בנוף. בעיצוב המלון נעשה מאמץ שלא לפגוע בנוף המדברי, על עצי השיטה המאפיינים אותו, ואין במלון צמחייה, ערוגות פרחים ומזרקות. כל התשתיות הן תת-קרקעיות והגדר ההיקפית של המתחם נמוכה ומאפשרת ליעלים לרעות בשטחו. עם השירותים שמציע המלון נמנים ספא, גן ילדים, אולם כנסים, מסעדות ובר, חדר כושר ומגרשי טניס. במלון מועסקים כ-230 עובדים. בשנת 2012 היה המלון היחיד בישראל שנכלל בידי קונדה נאסט טראבלר ברשימת 60 המלונות הטובים בעולם. מדיה וקבצים בנושא מלון בראשית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מלון בראשית חגית ברונסקי, ‏מלון "בראשית" במצפה רמון מייצר חוויית חופשה ייחודית באמת, באתר גלובס, 17 באוגוסט 2011 רינה רוזנברג, מלון בראשית: התיירים מגיעים בהמוניהם - אבל במצפה רמון לא רואים כסף, באתר TheMarker‏, 3 בפברואר 2012 מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלית על מלון בראשית, באתר 'חלון אחורי', 19 באפריל 2024 רינה רוזנברג, "קונדה נסט": מלון "בראשית" במצפה רמון מהטובים בעולם, באתר TheMarker‏, 21 באוקטובר 2012
תיאודריך הראשון

תיאודריך הראשון (Theuderic I;‏ 484/485 - 533/534) היה שליט פרנקי ואחד מראשוני השושלת המרובינגית. תיאודריך היה אחד מבניו, ואולי אף בנו הבכור, של המלך כלוביס הראשון, שאיחד את כל השבטים הפרנקים תחת שלטונו. עם מותו של כלוביס ב-511, חולקה ממלכתו בין ארבעת בניו לפי המנהג הסאלי: כילדברט הראשון נעשה לשליט אזור פריז, כלודומר הומלך על סואסון, כלותאר הראשון קבע את בירתו באורליאן ותיאודריך קיבל את ריימס, מץ וסביבתן. ממלכתו של האחרון הפכה ברבות הימים לאוסטרזיה. תיאודריך היה נשוי לסואווגוטה, בתו של זיגיסמונד, מלך בורגונדיה. בשנת 516 לערך, הותקפה ארצו על ידי היגלק, מלך גוטלנד (כיום בשוודיה המודרנית). תיאודריך שלח צבא בראשות בנו, תיאודברט הראשון, שהביס את הפולשים והרג את מלכם. ב-523, תקפו תיאודריך ושלושת אחיו את נחלותיו של זיגיסמונד והביסו אותו. אך הצבא הבורגונדי לא מוגר: גונדומר, אחיו של זיגיסמונד, גירש את הפרנקים בקרב וזרונטיה שהתחולל ב-21 ביוני 524, בו נהרג כלודומר. ב-529 התערב תיאודריך, יחד עם אחיו כלותאר, במלחמת הירושה של שבט התורינגים, ותמך בטוען לכתר הרמנפריד נגד אחיו באדריק. בתמורה לעזרתם, הבטיח להם הרמנפריד את חצי ממלכתו שנשלט בידי אויבו. הפרנקים הביסו את צבאו של באדריק ולאחר שנפל בשבי, ערפו את ראשו. הרמנפריד סירב לעמוד בהתחייבותו ולא מסר את הקרקע שהבטיח. ב-531 או ב-532, פלשו תיאודריך ואחיו שוב לממלכתו וכבשו את הבירה סקיתינגי. הרמנפריד הצליח להימלט, אך הסכים להיפגש עם המלך מריימס כשזה ערב לביטחונו. השניים נועדו ביחד בעיר צילפיך, ותיאודריך העניק לתורינגי מתנות רבות - אך כשזה עמד על החומה, הוא נדחף אל מותו. ב-532 שוב פשטו תיאודריך ואחיו על בורגונדיה, והצליחו להרוג את גונדומר בקרב אוטן. ב-534 הם חילקו את בורגונדיה ביניהם. באותה שנה מת המלך. מדיה וקבצים בנושא תיאודריך הראשון בוויקישיתוף תיאודריך הראשון באנציקלופדיה אוניברסליס (בצרפתית) תיאודריך הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אברהם זלץ

ד"ר אברהם אדולף זָלְץ (נכתב גם זאלץ; Abraham Adolph Salt;‏ פברואר 1864 – 3 בפברואר 1941) היה עורך דין, מראשוני התנועה הציונית וחובבי ציון, וממנהיגי ציוני גליציה. שימש ציר מטעם הרוויזיוניסטים בקונגרס הציוני העולמי הראשון בו נבחר לסגן נשיא שני, אחרי תיאודור הרצל ומכס נורדאו. זלץ נולד ב-1864 בעיר טרנוב שבגליציה, אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן לאהרן. בשנת 1887 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת וינה, בתואר דוקטור למשפטים, ולאחר מכן עבד כעורך דין בעיר הולדתו. כתב מאמרים והיה שותף, יחד עם אברהם קורקיס, לייסודו של השבועון הציוני בשפה הפולנית Przyszłość ("פּשישלוֹשץ'", 'עתיד'). משנת 1884, בעת לימודיו בווינה, היה פעיל באגודת הסטודנטים "קדימה". ב-1897 נשלח כציר לקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל, ונבחר כחבר הוועד הפועל הציוני. זלץ תמך בהתיישבות יהודית בארץ ישראל וקיבל סיוע מהרב של צ'ורטקוב בהפצת רעיונותיו ותוכניתו להתיישבות. הוא כיהן כסגן נשיא האגודה "אהבת ציון" שנוסדה בטרנוב בשנת 1891 ותמך בנתן בירנבוים בעבודת ההכנה להקמת "אגודת ציון". ב-3–5 בספטמבר 1893 נכח לצד מרדכי אהרנפרייז, וילי במבוס, צבי בלקובסקי, ראובן בריינין ונתן בירנבוים, בוועידה מקדימה שהתקיימה בדירתו של בירנבוים בסמטת מיסבאך 12 בווינה, שנועדה להיות בסיס לכינוס קונגרס ציוני כללי בברלין (ואשר, בהיעדר תמיכה נוספת, כשלה). בנוסף, כיהן כיושב-ראש הראשון של המפלגה הלאומית היהודית של גליציה. בשנת 1899 היה אחד משני המקימים של המושבה דאז, מחניים בגליל ולשם כך השיג בחשאי את הסכמת הרצל (בשנת 1897 רכש בפריז 10 אלף דונם של אדמה מאדמונד רוטשילד בלי התייעצות מוקדמת, וכנגד עמדת הקונגרס). זלץ השתתף באחד עשר הקונגרסים הציוניים הראשונים, ובקונגרס השמיני, שהתקיים באוגוסט 1907 בהאג, נבחר לוועד הפועל. בנוסף, הוא רץ לפרלמנט הפולני ללא הצלחה בשנים 1907 ו-1911. בשנת 1934 הוציא ספר זיכרונות על פועלו הציוני בטרנוב מהשנים 1884–1914 לכבוד חגיגות היובל לתנועה הציונית בטרנוב. זלץ נפטר בראשית שנת 1941 בטרנוב, בן 77 במותו. מקום קבורתו לא נודע. גטו טרנוב הוקם על ידי הנאצים במרץ אותה שנה וככל הנראה הוא נרצח בעת הקמת הגטו והעברת היהודים אליו. "חלקה של עיר טרנוב בציונות גליציה", חיפה: הוצאת י' פגי, תשכ"א (על אברהם זלץ וזאב ברקלהמר, מראשוני ציוני גליציה, תדפיס מתוך: ישראל כהן ודב סדן (עורכים), פרקי גליציה: ספר זיכרון לד"ר אברהם זילברשיין, תל אביב: עם עובד, תשי"ז). נתן מיכאל גלבר, תולדות התנועה הציונית בגליציה: 1875–1918, ירושלים: ר' מס, 1958. זאב ענר (עורך), סיפורי מושבות: סיפורן של חמישים ושתיים המושבות בא"י: מחניים מושבה קצרת ימים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996, עמ' 131–135. אברהם זלץ, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית) אברהם זלץ, באתר מוזיאון טרנוב (בפולנית) ., בחוץ לארצנו, המליץ, 23 בספטמבר 1897 ., השבוע: קניית חלקת אדמה למושבה גליצית, המגיד, 16 בספטמבר 1897 "Dr. Salz, Polish Zionist Leader Dead." Jewish Telegraphic Agency 4 Mar 1941, באתר JTA (באנגלית) 50 יאָר ציוניזם; ארויסגעגעבן אונטער דער ראדאָקציע פון אברהם כאָמעט דורך דער ציוניסטישער אָרגאניזאציע אין טארנע, 1934. (ביידיש) פרטי בית הקברות בטרנוב, באתר מוזיאון טרנוב, עמ' 28. (באנגלית)