מתרגמים עבריים

מתרגמים עבריים יהודים ומבני דתות ואומות העולם השונות, עסקו מאז העת העתיקה בתרגום חבורים וכתבים נחשבים בתקופתם, מעברית ולעברית, משלל שפות. תרגומיהם, פרשנותם הבחירה במילים ובניסוחים, לקחו חלק בהנחלת החיבורים לציבור הרחב ולהפצתם. תרגום חיבורים נבחרים מעברית לשפות לעז, החל בימי עזרא ונחמיה, בתקופת שיבת ציון וראשית תקופת בית שני, במאה ה-5 לפנה"ס. באותה עת, השפה המדוברת אצל חלק ניכר מהפזורה היהודית הייתה ארמית, ששימשה גם כלינגואה פרנקה של הממשל הפרסי. חלק מחז"ל לא רוו נחת מהתרגומים; וכך למשל, רבי יהודה הכריז: "המתרגם פסוק כצורתו הרי זה בדאי והמוסיף עליו הרי זה מחרף ומגדף" (קידושין מ"ט א). על פי מסורות, שונות תורגם המקרא למספר שפות שרווחו באזור הסהר הפורה: מצרית עתיקה, עילמית, מדית, ארמית ויוונית; מהם שרדו התרגומים בארמית ויוונית. מפעל תרגום המקרא ליוונית המדוברת, הגדול והנודע בעת העתיקה הוא תרגום השבעים (הקרוי ביוונית: Μετάφραση των Εβδομήκοντα) החל באלכסנדריה במאה ה-3 לפנה"ס. ככל הידוע, המתרגמים היו יהודים שהתגוררו באלכסנדריה. "תרגום השבעים" הציל מכליה מספר חיבורים עבריים במקורם, שנשתמרו אך ורק במהדורתם המתורגמת, ולפעמים המקוצרת, כגון ספר מכבים ב'. עקילס הגר, אשר היה תלמידם של רבי אליעזר, רבי יהושע בן חנניה ורבי עקיבא, יצר תרגום מקרא ליוונית נוסף, שהתאפיין במחויבותו למסורות חז"ל; רק קטעים ממנו שרדו. המתרגם אונקלוס תרגם את המקרא לארמית, על פי רוב ללא פרשנות; תרגום אונקלוס זכה להתקבלות אצל האמוראים בבבל. בארץ ישראל נכתבה סוגת תרגומים פרשניים אשר שילבו וציטטו מספר חיבורי תרגום. כאלו "התרגומים הירושלמים" של יונתן בן עוזיאל ותרגום ירושלמי, מהם שרדו חלקים. חלק ניכר מהפילוסופיה של ימי הביניים נכתבה במרחב השפה הערבית, ממרכז אסיה עד חצי האי האיברי. על כן, תורגמו חיבורים וחלקים נבחרים ממנה לעברית במשך ימי הביניים ועד ראשית העת החדשה. רוב המתרגמים היו יהודים, שבחרו את החיבורים הנחשבים בתקופתם בתחומי הפילוסופיה, הרפואה והאסטרונומיה. מעברית ללועזית, לרוב ערבית, תורגמו חיבורים בספרות ההלכה. רבי סעדיה גאון תרגם את המקרא לערבית במאה ה-10. חיבור-תרגום זה הקרוי תרגום התפסיר הוא בדרך כלל פרשני. הוא התקבל בקרב קהילות היהודים במרחב דובר הערבית בימי הביניים. עמוד מתוך כתב יד ותיקנוס - אחת הגרסאות העתיקות ביותר של תרגום השבעים, מן המאה ה-4 לספירה דפוס ראשון של מורה נבוכים בתרגום לעברית של שמואל אבן תיבון, רומא, שנת 1480 לערך תנ"ך גוטנברג תורה ותרגום ארמי, עיראק המאה ה-11 תנ"ך בלטינית, כתב יד מבלגיה 1407 תרגומי התנ"ך תרגום השבעים הקספלה תרגומי המקרא ללטינית תרגומי המקרא לערבית המפעל לתרגום ספרות מופת נאסר בסל, על תרגום הקוראן לעברית: תרגום יעקב בן ישראל מן האיטלקית (ויניציאה 1636), בתוך: מטוב יוסף, ספר היובל לכבוד יוסף טובי. (ערכו אילת אטינגר ודני בר-מעוז), כרך א: מקרא, ספרות ימי הביניים, ספרות חדשה; כרך ב: יהודי תימן - תולדותיהם וארחות חייהם; כרך ג: הערבית-היהודית וספרותה בימי הביניים ובזמן החדש, קהילות ישראל במזרח), חיפה: המרכז לחקר התרבות היהודית בספרד ובארצות האסלאם, חיפה: אוניברסיטת חיפה, תשע"א-2011. יוסף קאפח, דברים אחדים, במבוא למורה הנבוכים, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תשל"ז-1977, עמ' 17–30. יעקב קלצקין, אוצר המונחים הפילוספיים, א-ד, ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ח-1928. נח עמינח, יוסף ניצן, בשבילי היצירה התורנית, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית, תשמ"ב-1982. נח עמינח, יוסף ניצן, בשבילי היצירה התורנית, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית, תשמ"ב-1982, עמ' 17. ישעיהו גפני, הספרות היהודית בימי בית שני, המאה השלישית לפנה"ס/המאה הראשונה לסה"נ, בתוך: תולדות עם ישראל מימי האבות עד ימינו, (עורך: אלי בר-נביא), תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1994, עמ' 38. יש תרגום קדום לפרק חלק מתוך פירוש המשנה, המיוחס ברוב כתבי היד לרבי יהודה אלחריזי, ובאחד מכתבי היד לרבי שמואל אבן תיבון, אך ראו ב'הקדמות הרמב"ם למשנה' מהדורת שילת עמ' קכז שמפקפק בייחוסים הנ"ל