laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לוכסן שמאלי

לוכסן שמאלי או לוכסן הפוך הוא סימן כתב שצורתו \, המשמש בתחום המחשבים. התו נוסף לתקן ASCII על ידי בוב במר בשנת 1960. בשפות מחשב רבות, כאשר התו מופיע בתוך מחרוזת, הוא משמש כ"תו מילוט" (escape sequence) על מנת לציין שלתו הבא אחריו משמעות שונה מהרגיל. שימוש דומה יש גם בביטויים רגולריים. מחוץ למחרוזת, בשפות תכנות רבות, כאשר התו מופיע כתו אחרון בשורה, הוא משמש כהוראה להתייחס לשורה הבאה כהמשך השורה הנוכחית, ולא כשורה חדשה. במערכות ההפעלה CP/M, ‏DOS ונגזרותיה (חלונות בגרסאותיה השונות, DR-DOS וכן הלאה), התו משמש כמפריד (delimiter) בין רכיבי המסלול (path), באופן דומה לתו / במערכת ההפעלה Unix ונגזרותיה. מדיה וקבצים בנושא לוכסן שמאלי בוויקישיתוף הסבר למקור השימוש בלוכסן כמפריד מסלול ב-DOS (באנגלית)
קו ניצב

קו ניצב (|) וקו ניצב שבור (¦) הם סימני כתב המשמשים במתמטיקה ובתוכנה; נקרא לעיתים "פייפ" (באנגלית: "צינור"). אין הבדל ממשי בין הקו הניצב לקו הניצב השבור, והשימוש בקו השבור נועד רק על מנת להבדילו מהאות הלטינית I. הסימן משמש לסמל ערך מוחלט:   | x | {\displaystyle \ |x|} . באלגברה ליניארית הסימן משמש לסמל דטרמיננטה:   | A | {\displaystyle \ |A|} בתורת הקבוצות, הסימן משמש לסמל עוצמה:   | S | {\displaystyle \ |S|} קו ניצב כפול משמש לסמל נורמה: ‖ x ‖ {\displaystyle \|x\|} הסימן משמש להגדיר תנאי לקבוצה:   { x ∈ R ∣ x < 2 } {\displaystyle \ \{x\in \mathbb {R} \mid x<2\}} (קבוצת המספרים הממשיים הקטנים מ-2) הסימן משמש לסמל בהסתברות מותנית:   P ( X | Y ) {\displaystyle \ P(X|Y)} הסימן משמש לסמל את היחס "מחלק את":   n | m {\displaystyle \ n|m} הסימן משמש לסמל הצבת ערך:   a + 3 | a = 4 {\displaystyle \ a+3|_{a=4}} משמעו a ועוד 3 כאשר a שווה ל-4, או   4 + 3 = 7 {\displaystyle \ 4+3=7} . בחישובי אינטגרל מסוים הוא מסמן הפרש בין שתי הצבות:   ∫ 0 1 x d x = x 2 2 | 0 1 = 1 2 2 − 0 2 2 = 1 2 {\displaystyle \ \int _{0}^{1}xdx={\frac {x^{2}}{2}}{\biggl |}_{0}^{1}={\frac {1^{2}}{2}}-{\frac {0^{2}}{2}}={\frac {1}{2}}} . הסימן משמש לסימון הצמצום של פונקציה מתחום ההגדרה המקורי שלה לתחום הגדרה קטן יותר: אם   f : X → Z {\displaystyle \ f:X\rightarrow Z} היא פונקציה ו-   Y ⊆ X {\displaystyle \ Y\subseteq X} , אז   f | Y {\displaystyle \ f|_{Y}} היא הפונקציה המצומצמת   f | Y : Y → Z {\displaystyle \ f|_{Y}:Y\rightarrow Z} . בקו ניצב נעשה שימוש רב בוויקיפדיה העברית, כפי שניתן לראות בתחביר הויקי - הסימנים שצריך להוסיף לטקסט על מנת לעצב אותו. הקו מופיע בכל מקום בו יש הפרדה בין שדות שונים אם בציטוט ערכים, בדיונים ובתיוג משתמשים אחרים, או בהכנסת הערות שוליים. ב-Unix, ב-DOS ובמספר מערכות הפעלה אחרות, הסימן משמש לסמל תקשורת פנימית בין תהליכים - המאפשרת לפלט של תהליך לשמש קלט של תהליך אחר (צינור עיבוד נתונים). בשפות תכנות רבות משמש הקו הניצב (בודד או כפול) לסמל ביטוי בוליאני של "או" (לדוגמה ב-PL/I, C, פרל, Java,javascript). הקו הניצב מסמל עיצור מצוץ שיני בשפות קויסאן, ובאלפבית פונטי בינלאומי. בעברית משמש הקו הניצב גם בשביל סימן הפיסוק "פסק" בטעמי המקרא. בתחום הקריינות יש המשתמשים בו כדי להבהיר שיש להפיק הברה סגורה (כלומר, העיצור האחרון בה מנוקד בשווא נח או "מרחף"): רָקַדְ|תִּי (rakadti), שונות וּמְ|שונות (umshu), פתרונות וּבְֿ|עיות (uv'ayot), בְּוויכוחים (bevi – נע) וּבְֿ|דיונים (uvdi), בכל (bexol) שעה וּבְֿ|כֿל (uvxol) מקום. קו ניצב, באתר MathWorld (באנגלית)
דקר (סימן)

דקר, פגיון, צְלָבוֹן, אובלוס (מיוונית: ὀβελός) או אובליסק (מייונית: ὀβελίσκος אובליסקוס) (†) הוא סימן כתב הקרוי על שם צורתו. דקר כפול (‡) היא וריאציה של סימן זה. השימוש הראשון בסמל זה היה בספרות התפילה של הכנסייה הקתולית מראשית ימי הביניים. הסמל שימש עבור הכומר על מנת לסמן לו מקומות בתפילה בהם היה עליו להצטלב. בטיפוגרפיה, הסימן משמש על מנת לציין הערת שוליים, בדומה לכוכבית. הסימן משמש במקום בו כבר סומנה הערה אחת על ידי כוכבית, ונדרש לסמן הערה נוספת. ההערה השלישית מסומנת על ידי הצלבון הכפול, הרביעית על ידי מקבילים (שני קווים ניצבים - ||), והחמישית על ידי פילקרו. השימוש בסימנים אלה פחת עם הזמן, ובמקומם נהוג לסמן הערות שוליים בספרות או אותיות. בשל דמיון הסימן לסימן הצלב נעשה בו שימוש בספרים בארצות נוצריות על מנת לציין את מותו של האדם שליד שמו מצוין הסימן, וכן הסימן משמש במפות על מנת לסמן קברים או בתי קברות. בלוחות זמנים של אמצעי תחבורה באירופה, הסימן משמש לציין תחבורה בימי ראשון וחגים נוצריים. בטקסונומיה הסימן משמש לציין אורגניזם אשר נכחד. במתמטיקה ובפיזיקה הסימן מציין צמוד הרמיטי של אופרטור. בעריכה, הסימן מסמל טקסט השנוי במחלוקת. בשחמט הסימן מסמל, בחלק משיטות סימון התנועות, תנועה שהביאה לתוצאה של שח, והסכין הכפול מסמל שחמט. בכימיה, הסימן מסמל מצב מעבר. במוזיקה הסימן ‡ מסמל חצי דיאז - כלומר הגבהה של התו ברבע טון. השימוש הנ״ל החל במאה העשרים, כאשר מלחינים באירופה ביקשו לכתוב מוזיקה החורגת מהטונים הסטנדרטיים. כמו כן, הומצא גם החצי במול, אך אין לו שיטת ציון מוסכמת במיוחד, וכל מלחין בוחר את המועדפת עליו (ראו הרחבה בערך סימן היתק). שמו של אובליקס (Obélix) מבוסס על המילה הצרפתית לסימן זה (Obèle). צלב לורן דקר, באתר MathWorld (באנגלית) פִּגְיוֹן במילון ספרנות (תשל"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
זוגן השיח

זוגן השיח (שם מדעי: Zygophyllum dumosum) הוא צמח ממשפחת הזוגניים. גובהו מגיע עד 80 ס"מ. גבעוליו מעוצים בחלקם התחתון. עליו בשרניים, וכל עלה מורכב מזוג עלעלים גליליים, הנישאים על פטוטרת גלילית. הפרחים יחידים, וצבעם לבן. הפריחה בחודשים מרץ - אפריל. הפרי בעל 5 מגורות בעלות צורת כנף, וכל מגורה מכילה זרעים אחדים. הזוגן מותאם באופן מרשים לחיים במדבר הצחיח. בזכות עליו הבשרניים יכול הזוגן לזון אף ממים מליחים. בעזרת המים שהוא אוגר בעליו הוא מדלל את המלחים וכך יכול לנצל מקורות מים שייבשו צומח אחר וישברו את דפנות תאיו. תכונה מאלפת נוספת של הזוגן מאפשרת לו לשרוד בעונות יבשות במיוחד על ידי המתה של עד 90% מעצמו. כאשר מבחינים השורשים כי חסרים נוזלים הם שולחים הוראה לצמח להתחיל בתהליך "חיוץ"- בו כל גבעול מתחלק מבפנים לשלוש או יותר יחידות משנה. לאחר מכן חלק מן היחידות מתייבשות וחלק מהצמח שורד במקום שימות כולו. כך יכול הזוגן להשתמש במעט מאוד נוזלים בשנות בצורת ולחכות במצב רדום לגשם, כאשר יבוא הוא יצמיח ענפים ועלים חדשים. זוגן השיח נפוץ באדמת גיר קשה, בה מרובים הסדקים, ולכן הצומח שם עשיר יותר מאשר בגיר הרך. את המים הוא קולט באמצעות נימי שורשים מיקרוסקופיים העוטפים כעין רשת את תחתית האבנים. מחקרים שנערכו באזור המדבר הוכיחו כי בחלק התחתון של אבן יש פי 3 יותר לחות, אף אם היא קבורה כולה מתחת לפני השטח. מערכת שורשיו של הזוגן מוכיחה את יעילותה בתנאי מדבר מבחינות נוספות. מצד אחד הוא שולח שורשים לעומק של 2–3 מטרים המתפרסים על שטח קטן ומאידך שורשים בעומק נמוך יחסית (כ-45 ס"מ) המתפרסים על פני 4 מטר רבוע ואף יותר. שתי הדרכים השונות הללו מאפשרות לו לאגור הן מי תהום והן מי שיטפונות. זוגן השיח הוא אחד הצמחים הנפוצים ביותר בכל האזורים המדבריים ההררים בארץ ישראל, והוא מהווה בסיס לחברה שלמה של צומח הקרויה על שמו - "חברת זוגן השיח". מדיה וקבצים בנושא זוגן השיח בוויקישיתוף זוגן השיח, באתר צמח השדה זוגן השיח, באתר צמחיית ישראל וסביבתה זוגן השיח, באתר GBIF (באנגלית) זוגן השיח, באתר IPNI (באנגלית) זוגן השיח באתר STARMED ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
721

שנת 721 היא השנה ה-21 במאה ה-8. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. 13 בפברואר – המאיורדומוס קרל מרטל מכתיר את תיאודריך הרביעי כמלך הפרנקים וכיורשו של כילפריך השני בשושלת המרובינגית. כמו במקרה של קודמו, גם תיאודריך חסר כוח ממשי, שכן בסיס הכוח מצוי בידיו של מרטל. תיאודריך ימלוך עד 737 9 ביוני – קרב טולוז: כוחותיו של אודו הגדול, דוכס אקיטן, מביסים מתקפת צבא מוסלמי בראשותו של א-סמע בן מאלכ אל-ח'ולאני, מושל אל-אנדלוס. נרבון שנכבשה על ידי המוסלמים, עם זאת, לא משוחררת. הקרב מהווה הקדמה להצלחותיו של קרל מרטל בקרב טור (732) 721 – עבדאללה אבן אל מקפע משורר ומתרגם פרסי (הוצא להורג ב-757) 29 בדצמבר – גנמיי, הקיסרית ה-43 של יפן (נולד ב-660) להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 721‎ נפטרים ב-721‎ מדיה וקבצים בנושא 721 בוויקישיתוף
לענת המדבר

לענת המדבר (שם מדעי: Artemisia herba-alba), המכונה גם מלך עשבי המרפא, הוא בן שיח נפוץ המצטיין בריחו החריף. מקור השם המדעי משויך לאלת הצייד ארטמיס. ללענת המדבר שני סוגי עלים: עלי חורף גדולים, ועלי קיץ קטנים. לענת המדבר היא ממשפחת המורכבים, מסוג לענה. לענת המדבר מצויה בהר הנגב, במדבר יהודה ובדרום סיני. היא גדלה על קרקעות שנוצרו מבליית סלעי גיר, דולומיט וגרניט, ובקרקעות של חול לס. לענת המדבר הוא בן שיח ריחני ונמוך שגובהו 20–50 ס"מ. עלי הצמח מכוסים שערות לבנות, המפחיתות את פגיעת קרינת השמש בשכבות הפנימיות של העלים. בין השערות יש שערות בלוטיות, המכילות שמנים אתריים שריחם עז וחריף. בעונת החורף עלי הלענה גדולים וגזורים לאונות רבות. לקראת הקיץ נושרים העלים הללו ומתחלפים בעלי קיץ קטנים. החלפת העלים הגדולים לעלים קטנים יותר, בעלי שטח פנים קטן יותר, מאפשרת צמצום איבוד הנוזלים דרך העלים. פרחי לענת המדבר פורחים על הענפים העליוניים, וצבעם צהוב-לבנבן. הפירות הם זרעונים נטולי ציצית. לענת המדבר מותאמת לתנאי החיים במדבר, וביכולתו של הצמח לשרוד בתקופות קשות במיוחד. כאשר חלק מהשורשים יבשים, מתייבשים גם הענפים הקשורים אליהם, ורק מעט שורשים הממשיכים לתפקד מקיימים ענפים חיים. כשהתנאים נעשים נוחים יותר, החלק שנותר חי מתפתח ומצמיח ענפים חדשים. לענת המדבר משמשת לטיפול בנזלת, בכאבי בטן, בקלקולי קיבה, בתולעים בבטן אצל תינוקות וילדים, בהקאות, בהכשות נחשים ובעקיצות עקרבים, בלחץ דם גבוה, במחלות לב, בשיעול ובמחלות דרכי הנשימה, בסוכרת, בדלקות עיניים, להורדת חום ועוד. מדיה וקבצים בנושא לענת המדבר בוויקישיתוף לענת המדבר, באתר ITIS (באנגלית) לענת המדבר, באתר NCBI (באנגלית) לענת המדבר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) לענת המדבר, באתר Tropicos (באנגלית) לענת המדבר, באתר GBIF (באנגלית) לענת המדבר, באתר The Plant List (באנגלית) לענת המדבר, באתר IPNI (באנגלית)
כבר לא אחמד

כבר לא אחמד הוא סרט תיעודי משנת 2006 בבימויו של דוד דרעי ובהפקתו ביחד עם רות לב ארי. הסרט עוסק במשבר הזהות של בני הדור הצעיר בחברה הבדואית ובמיוחד בנסיונותיו של צעיר בדואי לעבור תהליך של הסבה תרבותית אל היהדות וניסיונותיו להתקבל כשווה בין שווים בחברה הישראלית. הסרט מציג את אחמד חמדון, צעיר בדואי מהחמולה הבדואית חמדון אשר גדל בבית משפחתו במרחק 100 מטרים מקיבוץ "לוטם" בגליל המערבי. כשהגיע לגיל 16, החליט להתנתק מהתרבות הבדואית ולעבור לקיבוץ. כדי לעשות זאת שינה את שמו ל"מידן שדה" והעלה את חמתם של בני המשפחה, שראו בו בוגד. הסרט מלווה את סבך זהותו של מידן ומתעד את ההתמודדויות היומיומיות בדרכו להיות "החמדון הראשון" ש"עשה זאת": נטש את החמולה ומצא לעצמו תרבות חדשה, הראשון שקיבל תעודת בגרות, מצא עבודה בחברה מסחרית ישראלית ובעצם הבדואי הקיבוצניק הראשון. בתום שנה מיום שעיברת את שמו, מבין מידן שזהותו הראשונית והשורשית לא מאפשרת להינתק ממנה לחלוטין: החלפת מקום מחיה ושינויי תרבות החיים אינם מאפשרים לו ניתוק מוחלט מהזהות הבדואית שלו. בד בבד, הוא מבין שהחברה הישראלית עדיין לא לגמרי בשלה לקבל לשורותיה "בדואי מתייהד". "כבר לא אחמד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כבר לא אחמד", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ענת קם‏, אל-ג'זירה רכשה לשידור סרט תיעודי של הבמאי דוד דרעי, באתר וואלה, 24 בספטמבר 2008 להוציא הכפר מהבדואי - כתבה על הסרט ב"נענע תרבות" נירית אנדרמן, מעבר לגדר, במעלה הגבעה, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2006 אהוד אשרי, האקדמיה הסודית, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2006 כבר לא אחמד(הקישור אינו פעיל) - ביקורת על הסרט ב-Jewish week
נבחרת טאיוואן בכדורגל נשים

נבחרת טאיוואן בכדורגל נשים מייצגת את טאיוואן בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של טאיפיי הסינית. בעבר נחשבה הנבחרת לאחת מהנבחרות הטובות באסיה, אך כיום היא נחלשה וכמעט אינה מגיעה להישגים משמעותיים. הדירוג הנוכחי של נבחרת טאיוואן ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-41 בעולם, נכון ל-16 באוגוסט 2024, ללא שינוי לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 22 נמדד לראשונה ביולי 2003, והדירוג הכי נמוך 43 נמדד לראשונה במרץ 2012. משחקה הראשון של הנבחרת התקיים ב-1977 במסגרת אליפות אסיה השנייה, שבסופה היא אף זכתה בגביע. זו הייתה הזכייה הראשונה מתוך שלוש זכיות רצופות של טאיוואן באליפות, לאחר שהיא קטפה את התואר גם ב-1979 וב-1983. בשנות ה-80, לקחה הנבחרת חלק גם בשתי אליפויות אוקיאניה, וזכתה בשתיהן (1986 ו-1989). ב-1991, לקחה הנבחרת חלק בגביע העולם הראשון, לאחר שסיימה במקום השלישי באליפות אסיה ששימשה כטורניר המוקדמות. בגביע העולם שובצה טאיוואן לבית עם איטליה, גרמניה וניגריה, והצליחה לסיים במקום השלישי שהעניק לה את המקום ברבע הגמר. ברבע הגמר היא הובסה 0-7 על ארצות הברית, והודחה מהטורניר. מאז גביע העולם הראשון, לא הצליחה הנבחרת לשחזר את הצלחתה ולהעפיל לטורניר בינלאומי גדול. ההישג המשמעותי האחרון אליו הגיעה הוא המקום השני באליפות אסיה שנערכה ב-1999 בפיליפינים. 1991 - רבע גמר 1995 עד 2023 - לא העפילה 1975 - לא נרשמה 1977 - מקום ראשון 1979 - מקום ראשון 1981 - מקום ראשון 1983 - לא נרשמה 1986 - לא נרשמה 1989 - מקום שני 1991 - מקום שלישי 1993 - מקום רביעי 1995 - מקום שלישי 1997 - מקום רביעי 1999 - מקום שני 2001 - שלב הבתים 2003 - שלב הבתים 2006 - שלב הבתים 2008 - שלב הבתים 2010 - לא העפילה 2014 - לא העפילה דירוג לנבחרות לאומיות נשים באתר פיפ"א החל מיולי 2003 - אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות נשים בכלל
דאו (ספינה)

דאו (בערבית: داو) היא ספינת מפרש ערבית מסורתית המצוידת במפרש לטיני (משולש) אחד או יותר. ספינות הדאו נפוצות במיוחד בחופי חצי האי ערב, הודו, מזרח אפריקה וצפונה. ספינת דאו גדולה עשויה לשאת צוות של כשלושים ספנים, בעוד שבספינות הדאו הקטנות יש בדרך כלל תריסר ספנים. לצורך ניווט לילי לפי כוכבי השמיים, ספני ספינות הדאו השתמשו באופן מסורתי בקמל. באמצעות מכשיר ניווט זה מוצאים את קו הרוחב על ידי מדידת הזווית שבין כוכב הצפון לקו האופק. עד לשנות השישים של המאה ה-20, ספינות דאו ביצעו הפלגות מסחריות בין חופי המפרץ הפרסי לבין נמלי מזרח אפריקה בכוח מפרשיהן בלבד. עיקר מטענן של ספינות אלה היה תמרים ודגים בדרכן למדינות מזרח אפריקה ועצי מנגרובים (כחומר גלם) בדרכן למדינות המפרץ הפרסי. הספינות הפליגו דרומה עם רוחות המונסון בחורף או בתחילת האביב, ושבו צפונה לחצי האי ערב בסוף האביב או בתחילת הקיץ. ר'נג'ה – ספינה גדולה עם ירכתיים מעוגלות ומעוטרות באופן מסורתי. בר'לה – ספינת הדאו המסורתית למים עמוקים. באטיל – ספינה עם ירכתיים ארוכות המסתיימות במוט דמוי אלה. באדאן – ספינה קטנה יותר המשמשת לשיט במים רדודים. ספינת דאו ספינת דאו מעבירה נוסעים סמוך לחופי מוזמביק ספינת דאו כפולת מפרשים על בול מעדן משנת 1937 מדיה וקבצים בנושא דאו בוויקישיתוף ספינות הדאו של כווית באתר פרטי דאו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גינתר ואנד

גינתר ואנד (גרמנית: Günter Wand;‏ 7 בינואר 1912, אלברפלד, גרמניה – 14 בפברואר 2002, אולמיץ, ליד ברן, שווייץ) היה מנצח ומלחין. ואנד נולד באלברפלד ולמד בוופרטאל, אלנשטיין ודטמולד. הוא למד קומפוזיציה אצל פיליפ ירנאך ופסנתר אצל פאול באומגרטנר, אבל בעיקר למד ניצוח כאוטו-דידקט. את הקריירה שלו החל בקלן, שם נשאר כמה עשורים, כמנצח של תזמורת האופרה של קלן. בין 1947 ל-1974 ניצח על תזמורת גירצניך בקלן. בשנת 1948 החל גם ללמד ניצוח בבית הספר למוזיקה בקלן. מראשית שנות ה-50' הופיע כמנצח אורח במספר תזמורות. הופעתו הראשונה בלונדון הייתה עם התזמורת הסימפונית של לונדון. בשנת 1974 עזב את קלן לנצח על תזמורות מערב גרמניה וצפון גרמניה. בשנת 1982 היה ואנד למנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית. שמו של ואנד נקשר בעיקר במוזיקה של פרנץ שוברט ואנטון ברוקנר אבל הרפרטואר שלו היה רחב ומגוון. הוא היה פרשן נאמן של מוזיקה בת זמננו משל מלחינים כמו ברנד אלואיס צימרמן, אוליביה מסיאן, פרנק מרטן, ג'רג' ליגטי ואדגר וארז. ואנד אף הלחין מוזיקה, בעיקר שירים בליווי תזמורתי ומוזיקה לבלט. הוא קיבל את פרס התקליט הגרמני, פרס ביקורת התקליטים הגרמנים, פרס אקו, דיאפזון הזהב ומדליית הנס פון בילו. מדיה וקבצים בנושא גינתר ואנד בוויקישיתוף גינתר ואנד, באתר AllMusic (באנגלית) גינתר ואנד, באתר MusicBrainz (באנגלית) גינתר ואנד, באתר Discogs (באנגלית)
חיים כסאר (בן שמואל)

הרב חיים כסאר (מכונה הרב חיים אלכסאר וכן הרב חיים אלגמרן; נולד תרס"ה, 1905 בערך – כ"ב בכסלו ה'תשנ"ח, 21 בדצמבר 1997) היה ראש ישיבה תימני. בארץ ישראל עמד בראשות ישיבת בית הכנסת הגורל במשכנות ישראל, ובתימן ראש ישיבות בית אלשיך ובית שרעבי. חיבר את הפירוש "שם טוב" על הרמב"ם וספר שאלות ותשובות "החיים והשלום". נולד בצנעא לשמואל כסאר ולסעדה ממשפחת טייבי. בהיותו כבן 4 עבר עם משפחתו מצנעא לעיר בית עד'אקה שם למד לפני רב העיר, הרב דוד מזעקי עד היותו כבן עשרים. בבית עדאקה התיידד עם הרב ישראל עוזרי נכדו וממלא מקומו של הרב דוד מזעקי. כשנה לאחר פטירת רבו הרב מזעקי, בשנת 1929 בערך, חזר הרב חיים לצנעא עם משפחתו ולמד תורה כשנתיים-שלוש לפני הרב יחיא קאפח. לפרנסתו היה מלמד תינוקות. בהיותו כבן 25 נתמנה לעמוד בראש ישיבת בית כסאר שרוב לומדיה דגלו בשיטת דור דעה של רבו הרב יחיא קאפח. לאחר שלוש שנים בהן עמד בראשות הישיבה, נתגלעה מחלוקת בינו ובין ראשי המתפללים בעניין נוסח התפילה, והוא נאלץ לעזוב את הישיבה. לאחר מכן היה ראש ישיבת בית אלשיך ורגיל היה לתת בה שיעורים מדי לילה ולפנות בוקר. למד בצוותא בשעות הבוקר עם ראשי ישיבת "בית אלשרעבי", הרב אהרן הכהן ובנו הרב אברהם הכהן ורבנים נוספים. בתחילת שנת ה'תש"ד, כשנתפנתה משרת ראש הישיבה, החל לשמש כראש הישיבה שם. עלה ארצה בעלייה הגדולה בשנת 1949 והתגורר בין שכונות אוהל משה וזיכרון טוביה בירושלים. למד בביתו, ולפי דבריו של הרב מרדכי אליהו זצ"ל בעת שהספיד את מורי חיים כסאר זצ"ל, הוצע לו לשבת ללמוד בבית הדין ובעת הצורך לשמש כעד בבית הדין בירושלים. בעיני רבים בעדה התימנית נחשב לגדול חכמי תימן שבדור. הרב כסאר החשיב את שיטת הלימוד התימנית. הוא טען שלא מצא בארץ ישראל תלמידי חכמים שישוו ברמתם התלמודית לרבותיו שבתימן, אף על פי שהכיר את גדולי הרבנים בירושלים. הרב היה רב בית הכנסת הגורל בירושלים. כינויו היה "חיים אלגמרן" על בקיאותו ואהבתו לגמרא. השקפתו על הקמת מדינת ישראל הייתה חיובית. הוא נהג לומר הלל ביום העצמאות ולאחר התפילה ערך סעודת מצווה עם שירה והלל לקב"ה על הקמת המדינה. פסק שגם בני הישיבות מחויבים להתגייס לצה"ל ואף יותר מכל אזרח אחר, היות שזכות התורה מגינה עליהם. פסיקתו זו צונזרה בידי עורכי ספרו "החיים והשלום" ופורסמה בספר "אתחלתא היא": ”דע שחייבין הכל לצאת אפילו חתן מחדרו וכלה מחופתה, וכל שכן בני הישיבה, דמלחמת ארץ ישראל מצווה היא וחובה היא לכל. ואדרבה, לא בחרה התורה אלא בהם שזכות התורה מצלת אותם... כדי שיהו נוצחים במלחמה על אויביהם, ומצוה גדולה הם עושים ובכל מקום אשר יפנו יצליחו”. הוא כאב את המצב הרוחני במדינת ישראל, ואולם פסק עם זאת שחובה לעלות לארץ. הרב כסאר הלך לעולמו בשנת 1997. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. החיים והשלום - שו"ת קיץ המזבח - על התורה שם טוב - פירוש על משנה תורה לרמב"ם דרך החיים - ליקוט מספריו בעניין מצוות תלמוד תורה ודרכי לימוד, מכון מרא"ה, קריית ספר ה'תשע"א ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, עמוד 277–278 מארי חיים כסאר באתר "תימני נט" רבי חיים כסאר באתר "MyTzadik" חיים כסאר (בן שמואל), באתר "החכם היומי" חיים בן שמואל כסאר, דף שער בספרייה הלאומית הספר "אגרת בוכים" בגרסה הבלתי מצונזרת. משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, עמ' 278 הרב עמרם עוזירי, מלאך ה', בני ברק: נוסח תימן, תש"פ, עמ' רמ"א הרב יצחק דדון, אתחלתא היא, כרך ב', ירושלים תשס"ח, עמ' רנט חכם חיים כסאר, אתחלתא היא, כרך ב', ירושלים תשס"ח שו"ת החיים והשלום, עניינים נפרדים סימן מא ראו גם - מה הייתה דעת מוהר"ר חיים כסאר זצ"ל על צה"ל?, באתר יד מהרי"ץ המצבה ומקום הקבר של חיים כסאר, באתר "פרויקט גלעד"
דגל גרמניה המזרחית

דגל גרמניה המזרחית, שאומץ עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בשנת 1949, היה עד שנת 1959 זהה לדגלה של גרמניה המערבית. השימוש בדגל שחור-אדום-זהב החל בגרמניה המזרחית ב-1946 וקיבל תוקף רשמי ב-1948 בכינוסו של הקונגרס העממי השני, אשר החליט לאמץ את הטריקולור השחור-אדום-זהב כדגלה הלאומי של גרמניה המזרחית. בעקבות הצעתו של פרידריך אברט הבן, נבחר הדגל כדגלה של הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה עם הקמתה ב-7 באוקטובר 1949. כך בין 1949 ועד 1959 הן גרמניה המזרחית והן המערבית הניפו שתיהן דגל זהה. ב-1 באוקטובר 1959, בעקבות צו ממשלתי, הוטען דגל גרמניה המזרחית בסמל הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה. הצגתו הפומבית של הדגל נחשבה לא חוקית בגרמניה המערבית בין השנים 1959–1969, שם הוא נודע כ"דגל הפילוג" (Spalterflagge). בזמן ההפגנות נגד המשטר המזרח גרמני בשנת 1990, מפגינים נשאו דגלים שחתכו מהם את הסמל הקומוניסטי שהיה במרכז. לפני האיחוד, הממשלה הדמוקרטית של גרמניה המזרחית הסירה את הסמל הקומוניסטי מן הדגל. סמל גרמניה המזרחית המנון גרמניה המזרחית מדיה וקבצים בנושא דגל גרמניה המזרחית בוויקישיתוף גרמניה המזרחית (1949 - 1990), באתר דגלי העולם (באנגלית) חוקת הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה (7 באוקטובר 1949 (בגרמנית) ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה - תיקון לחוק בדבר הדגל והסמל הלאומי של הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה. (1 באוקטובר 1959) (בגרמנית)
חושי הארכי

חוּשַׁי הָאֲרְכִּי, דמות מקראית הנזכרת בספרי שמואל ודברי הימים, רֵעֶה (כלומר חברו ויועצו של) המלך דוד. מוצאו המשוער ממשפחת הארכי, שהיו מתושבי הארץ הקדומים, בגבול בנימין ואפרים, קודם לכניסת בני ישראל לארץ. חושי נזכר בסיפור מרד אבשלום בספר שמואל ב', פרק ט"ו וכן ברשימת פקידי דוד (דברי הימים א', כ"ז) בסמוך לשמו של אחיתופל הגילוני, רשימה המשקפת את המצב האדמיניסטרטיבי בממלכה ערב המרד. לעומת אחיתופל שהיה שותף לקשר כנגד דוד, הפגין חושי נאמנות גמורה לדוד ואף ביקש להצטרף למלך הבורח מירושלים. עם זאת, המלך חשש שחושי יהיה עליו למשא (ייתכן ובשל היותו זקן) וביקש ממנו לשוב אל העיר ולחבור אל אבשלום כדי שישמש כמרגל וכך יוכל לדווח על המתרחש ויסייע בסיכול המרד. חושי עושה כמצוות מלכו, מגיע אל אבשלום וקורא "יְחִי הַמֶּלֶךְ יְחִי הַמֶּלֶךְ!". אבשלום, התמה על בגידתו לכאורה של ידיד אביו, שואל את חושי: "זֶה חַסְדְּךָ אֶת-רֵעֶךָ; לָמָּה לֹא-הָלַכְתָּ, אֶת-רֵעֶךָ?" אך חושי מרגיעו באומרו שהעביר את תמיכתו אל אבשלום כיוון שהעם תומך בו, ומבטיח לו את נאמנותו. חושי סיכל את עצת אחיתופל הטובה, לתקוף את מחנה דוד הנמלט מוקדם ככל האפשר, בהזהירו את אבשלום מפני פזיזות. בתשובה לפניית אבשלום, לאחר ששמע את עצת אחיתופל, הדגיש חושי הארכי שהעצה שיעץ אחיתופל אינה טובה "בַּפַּעַם הַזֹּאת". דברי חושי נחלקים לשניים: הוא מסביר מדוע לדעתו טעה אחיתופל הפעם, ומציע הצעה משלו כיצד להתמודד עם דוד ואנשיו. גם חושי מדגיש כי הציר המרכזי לניצחון הוא המומנטום, אך בניגוד לעצת אחיתופל לנצל את המומנטום מיידית ולהכריע את המערכה, טען חושי שהמומנטום יטה לטובת אבשלום במהלך קרב גדול ומכריע. לדברי חושי, אם יצאו אבשלום וצבאו מיד לקראת דוד הם יפעלו מבלי שגורם הפתעה יהי לצידם ויסכנו את הישגיהם השבריריים. במקום זה חושי הציע לאסוף צבא ענק מכל אנשי ישראל, ולזכות בניצחון מכריע. בדבריו נזהר חושי להזכיר את אבשלום כמי שעומד בראש הפירמידה וכמי שכל פעולה נסבה סביבו, עם זאת, כשחושי עבר לתאר את הגורל הצפוי לדוד, הוא מקפיד לדבר עליו בגוף שלישי ונמנע מאזכור שמו. דברי חושי לאבשלום עמוסים בדימויים ציוריים שיצרו ערפול ומאידך שבו את לבו של אבשלום, ומעל לכל נמנע חושי מלהתייחס לעצמו ובכך האדיר את דמותו של אבשלום. מטרתו האמיתית של חושי הייתה להרוויח זמן בתקווה שהמרד ידעך ודוד המלך ייהנה מפסק זמן להתארגנות. בסיכומו של דבר בחר אבשלום לנהוג על פי עצת חושי אך המספר המקראי מציין כי החלטתו של אבשלום לא נבעה מתהליך "אנושי" בו מעורבת חכמת חושי ומחשבת אבשלום בלבד, אלא הייתה כאן מעורבות אלוהית ישירה. קבלת עצתו של חושי על ידי אבשלום סיפקה זמן יקר למחנה דוד לארגן את ההתנגדות לאבשלום (תוך שחושי מעדכן גם את דוד בדבר הצפוי), ולמעשה, עצתו של חושי היא שהכשילה את מרד אבשלום והצילה את דוד. בספר הברית השלם נכתב בשם חז"ל שחושי גוי היה. השם חושי נזכר גם כשם אביו של בענא, אחד מנציבי שלמה המלך, ויש לשער שהמדובר באותו האיש. באשר למקור השם "חושי", ההשערות במחקר הן כי מדובר בצורה מקוצרת של שם אחר, ככל הנראה שם כדוגמת "אחישי" או "אחושי" (כמבנה השם המקראי "אבישי"). מקום קברו של חושי אינו מתואר בתנ"ך, אך על פי מסורת יהודית מהמאה ה-17, קברו שכן ביישוב ירכא שבגליל. הסיבה לזיהוי קברו של חושי בירכא לכאורה נובעת ממדרש תהילים, כי כינויו של חושי - 'ארכי' היא על שם עירו ירכה. לפי המסורת הדרוזית במקום נקבר שרו של יתרו. יעקב ליוור, "חושי", אנציקלופדיה מקראית, ג, ירושלים תשי"ח מדיה וקבצים בנושא חושי הארכי בוויקישיתוף ספר יהושע, פרק ט"ז, פסוק ב'. ספר הברית השלם, חלק ב, מאמר יג, פרק ה
דת'קור

דת'קור (באנגלית: Deathcore) הוא ז'אנר פיוז'ן של הדת' מטאל ושל המטאלקור, המהווה מיזוג ביניהם. הסגנון נחשב ליחסית חדש והוא נולד בסוף שנות ה-90 עד תחילת שנות ה-2000. דת'קור משלב מאפיינים של דת' מטאל כמו בלאסט ביטס וגראולינג יחד עם מאפיינים של מטאלקור כמו שימוש רב בברייקדאונים (breakdowns).(אנ') השירה לרוב משלבת בין גראולינג בטונים נמוכים, המאפיין את הדת' מטאל, לבין צעקות וצרחות, המאפיינות את המטאלקור. טכניקה נוספת שבה משתמשים מספר סולני דת'קור היא מה שמכונה "pig squeals". חלק מן האנליסטים משתמשים במונח דת'קור כדי לתאר מוזיקה שמשלבת בין הארדקור פאנק לבין דת' מטאל, ולכן ישנם חילוקי דעות על להקות מסוימות אם סיווגן הוא דת'קור, דת'גריינד, סלאם דת' מטאל, או משהו אחר.
סלעית נזירה

סלעית נזירה (שם מדעי: Oenanthe monacha), מין בסוג סלעית. הסלעית הנזירה היא ציפור שיר קטנה שניזונה מחרקים. בעברה סווגה הסלעית הנזירה למשפחת הקיכליים (Turdidae), אך כיום היא משויכת למשפחת החטפיתיים (Muscicapidae). הסלעית הנזירה מגיעה לאורך של 15.5-17 ס"מ ונפוצה במדבריות ממזרח מצרים, דרך חצי האי ערב ועד איראן ופקיסטן. בישראל היא מקננת באזורים השוממים ביותר של הנגב הדרומי. הסלעית הנזירה נצפתה נודדת בקפריסין. את הקן מקימה הסלעית הנזירה בבקיע צר בסלע ובדרך כלל מוטלות 3–6 ביצים. הסלעית דוגמת רוב עופות המדבר אינה זקוקה למקורות מים, ואת מימיה היא מקבלת מהחרקים אותם היא אוכלת. מדיה וקבצים בנושא סלעית נזירה בוויקישיתוף סלעית נזירה, באתר ITIS (באנגלית) סלעית נזירה, באתר NCBI (באנגלית) סלעית נזירה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) סלעית נזירה, באתר GBIF (באנגלית) סלעית נזירה באתר הרשימה האדומה של IUCN סלעית נזירה באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.