laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ולדימיר מאקובסקי

ולדימיר יגורוביץ' מאקובסקי (ברוסית: Владимир Егорович Маковский; ‏ 7 בפברואר (לפי הלוח היוליאני: 26 בינואר) 1846 – 21 בפברואר 1920) היה צייר ואספן אמנות יהודי-רוסי. ולדימיר מאקובסקי, בנו של אספן האמנות המפורסם איגור איוואנוביץ' מאקובסקי, הוא היה יהודי שנולד במוסקבה. לוולדימיר היו שני אחים - ניקולאי מאקובסקי וקונסטנטין מקובסקי, ואחות אחת - אלכסנדרה מקובסקי; כל הארבעה נודעו בכישורם כציירים. מאקובסקי למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה וסיים את לימודיו בשנת 1869. שנה לאחר תום לימודיו מאקובסקי היה ממייסדי תנועת האמנים "הנודדים", אשר נודעה בתערוכות שהציג בערי רוסיה. עבודותיו של מאקובסקי נודעו בהומור המופיע בהם - הומור המחפה על ציניות וביקורת חברתית. תמונותיו "מוכר מיץ האשכוליות" (1879), "משמרים פירות" (1876), ו"המברך" (1878) הן תמונות משעשעות וקומיות. לעומתן, "האסיר" (1878) ו"הנדבן" (1874) הן יצירות ציניות מהן משתקפת ביקורת רבה על החברה הרוסית של תקופתו. בתמונותיו מבקר מאקובסקי את היחס השקרי של האריסטוקרטיה לעניים - לכאורה יחס של סימפתיה אבל בפועל לא נעשה דבר על ידי האריסטוקרטיה לטובת פשוטי העם הנרדפים על ידי משטרת הצאר. בשנת 1878 התקבל מאקובסקי לאקדמיה הקיסרית בסנקט פטרבורג. בשנות ה-80 של המאה ה-19, עת בה פרח סגנון הציור "הדמוקרטי - סוציאלי" באמנות הרוסית, יצר מאקובסקי את יצירותיו הידועות ביותר: "בחדר החיצוני של בית המשפט" (1880), "האסיר המשוחרר" (1882), "נפילת הבנק" (1881) ו"בשדרה" (1888). בשנת 1882 מונה לתפקיד פרופסור בבית הספר לאמנות של מוסקבה, בעקבות מותו של וסילי פרוב. לוקיאן פופוב, יוהאן ולטר-קוראו וסרגיי וינוגרדוב היו בין תלמידיו. בשנת 1894 התמנה לתפקיד מנהל בית הספר המכין של האקדמיה לאמנות. לאחר מהפכת 1905 צייר מאקובסקי את היצירה "9 בינואר 1905, באי ואסילייב" המתאר את המשטרה הרוסית יורה בחפים מפשע. ציור נוסף מתקופה זו הוא "קורבנות בשדה חודין" המתאר מאות שנהרגו בעת הכתרת הצאר ניקולאי השני בשנת 1896. בעקבות מהפכת אוקטובר בשנת 1917 היה מאקובסקי ממובלי סגנון הציור הריאליסטי- סוציאליסטי שהיה נפוץ בברית המועצות לאחר המהפכה. מאקובסקי נפטר בשנת 1920 בפטרוגראד. הפילנתרופים, 1874 נפילת הבנק, 1880 שוק בפולטבה עלמה מביטה במראה, 1916 מדיה וקבצים בנושא ולדימיר מאקובסקי בוויקישיתוף ולדימיר מאקובסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אלכסיי סאווראסוב

אלכסיי קונדראטייביץ' סאווראסוב (ברוסית: Алексе́й Кондра́тьевич Савра́сов; 12 במאי 1830 (יוליאני) – 26 בספטמבר 1897 (יוליאני)) היה צייר נוף אימפרסיוניסטי ריאליסטי רוסי, הידוע בציורי הנוף המרגשים שצייר. סאווראסוב נולד למשפחת סוחרים אמידה. הוא החל לצייר בגיל צעיר, ובשנת 1844 התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ולמד תחת פרופסור ראבוס (בשנת 1848 נחשב למצטיין בין תלמידי בית הספר). סאווראסוב סיים את לימודיו בשנת 1850 והחל להתמקד בציורי נוף. בשנת 1852 נסע לאזור אוקראינה ובשנת 1854, בהזמנת הדוכסית הגדולה מריה ניקולאייבנה, נשיאת האקדמיה הקיסרית לאומניות הוא עבר להתגורר בסנקט פטרבורג. בשנת 1857 שב למוסקבה והחל ללמד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה. בין תלמידיו היו יצחק לויתן, סרגיי סבטוסלבסקי וקונסטנטין קורובין. בשנת 1857 נשא לאישה את סופיה קרלובנה הרץ. בני הזוג נהגו לארח בביתם אספנים ואישי אמנות ובהם האספן פאבל טרטיאקוב והצייר וסילי פרוב שהיה לאחד מחבריו הקרובים של סאווראסוב. פרוב סייע לסאווראסוב בציור האנשים ביצירה "הוולגה ליד יורייווץ", וסאווראסוב סייע לפרוב בציור הנוף ביצירות "לוכד הציפורים" ו"הציידים". בשנות ה-60 של המאה ה-19 נסע סאווראסוב לאנגליה והשתתף בתערוכה הבינלאומית שנערכה בשנת 1862. בשובו מהתערוכה נסע לשווייץ. בעקבות ביקורים אלה הושפע סאווראסוב מיצירותיהם של הצייר האנגלי ג'ון קונסטבל והצייר השווייצרי אלכסנדר קאלאם. בשנת 1869 הוא ביחד עם וסילי פוקירב פרסמו ספר ללימוד ציור. היצירה "העורבים שבו" (1871) נחשבת על ידי המבקרים כיצירתו הטובה ביותר של סאווראסוב. יצירה זו זכתה להצלחה רבה והייתה פופולרית ביותר. היצירה מתארת את שובם של העורבים בעקבות נדידת הציפורים. הנוף מאחורי העורבים הוא נוף פשוט, אולם הציור מביע את רגע המעבר בין החורף לאביב, ומהווה דוגמה ל"ציורי הרגש" של התקופה, בהם ניסה האמן להשפיע על רגשותיו של הצופה. בשנת 1870 הצטרף סאווראסוב לקבוצת "הנודדים" שהתנגדה לסגנון האקדמי הממלכתי. בשנת 1871, בעקבות מותה של בתו, סבל ממשבר נפשי ואמנותי, והפך לאלכוהוליסט, ועקב התנהגותו התרחקו ממנו חבריו ובני משפחתו. בשנות חייו האחרונות סבל מעוני רב, וגר בבתי מחסה לעניים. בעת פטירתו בשנת 1897 נכחו בהלווייתו רק השוער של בית הספר לאמנות, פיסול ואדריכלות של מוסקבה והאספן פאבל טרטיאקוב. "העורבים שבו", היצירה צוירה ליד מנזר איפטייב שבקוסטרומה. מבט על הקרמלין מכיוון גשר קרימסקי (1851). שכונת אוראנייבום (1854). נוף נהר (1859). נוף כפרי (1867). ליל חורף (1869). לילה (1870). שקיעת השמש מעל ביצה, 1871 מנזר מערות ליד ניז'ני נובגורוד (1871). מגדל סוחארב (1872). קשת (1873). יום אביבי, 1873 רפסודות (1873). ערב. נדידת ציפורים, 1874 שערי המנזר (1875). שעות הערב המוקדמות. הפשרת השלגים (שנות ה-80 של המאה ה-19). אביב. גני המטבח (1893). ראספוטיצה ("עונת הבוץ"; 1894) מדיה וקבצים בנושא אלכסיי סאווראסוב בוויקישיתוף יצירותיו של סאווראסוב (באנגלית) קורות חיים (ברוסית) אלכסיי סאווראסוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלכסיי סאווראסוב, באתר Discogs (באנגלית)
ניקולאי יארושנקו

ניקולאי אלכסנדרוביץ' יארושנקו (ברוסית: Николай Александрович Ярошенко;‏ 13 בדצמבר (על פי הלוח היוליאני: 1 בדצמבר) 1846 – 7 ביולי (על פי הלוח היוליאני: 26 ביוני) 1898) היה צייר רוסי (אוקראיני). יארושנקו נולד בעיר פולטבה (אז הייתה העיר חלק מהאימפריה הרוסית, כיום היא באוקראינה), והיה בנו של קצין בצבא הקיסרי הרוסי. יארושנקו צעד בנעלי אביו, והחל בקריירה צבאית, אולם במקביל למד אמנות בבית הספר של איוואן קראמסקוי, ובהמשך באקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג. בשנת 1876 היה ממייסדי תנועת האמנים "הנודדים" אשר יצאה נגד המוסכמות של האקדמיה, וכונה "המצפון של הנודדים" בשל עמידתו על עקרונות התנועה אשר היה ממנסחיה. בשנת 1892 פרש יארושנקו מהצבא הרוסי בדרגת מייג'ור גנרל. בשנות חייו האחרונות התגורר בקיסלווודסק, בה נפטר ונקבר בשנת 1898. יארושנקו התמקד בציור דיוקנאות, וציורים תקופתיים, בהתאם לעקרונות הנודדים אשר באו לעשות ביצירות שימוש סוציאלי וחברתי. ביצירותיו מתאר יארושנקו בסגנון ריאליסטי עינויים, מאבק חברתי, ואת מצבם הכלכלי והחברתי הקשה של פשוטי העם ברוסיה. האסיר, 1878. הסטודנט, 1881. בארצות חמות יותר, 1890. דיוקנו של הפילוסוף ולדימיר סולוביב, 1892 מדיה וקבצים בנושא ניקולאי יארושנקו בוויקישיתוף קורות חיים (באנגלית) ניקולאי יארושנקו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
תאופילוס אבנהעזר דונגס

תאופילוס אבנהעזר דונגס (Theophilus Ebenhaezer Dönges‏; 8 במרץ 1898 – 10 בינואר 1968) היה נשיאה הנבחר השני של הרפובליקה של דרום אפריקה, אך נפטר לפני שהחלה כהונתו. דונגס נולד בקלרקסדורפ לאיש כמורה. בצעירותו למד משפטים באוניברסיטת סטלנבוש ולאחר מכן התמחה בלשכת שופט בית המשפט העליון של מדינת אורנג' החופשית, ואף השלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת לונדון בשנת 1925. בשנים 1923–1924 ערך ביטאונים של המפלגה הלאומית. במשך שנים היה חבר בכיר במפלגה הלאומית אשר שלטה בדרום אפריקה בין 1948 ל-1994. בין 1948 ל-1961 כיהן כשר הפנים ונחשב לאחד מאדריכלי האפרטהייד. בין היתר הכניס את הסיווג הגזעי למרשם האוכלוסין. כן הוביל הגבלות על ההגירה היהודית לדרום אפריקה. בין 1961 ל-1967 כיהן כשר האוצר. לאחר ההתנקשות בראש הממשלה הנדריק פרוורד כיהן כראש ממשלה בפועל עד בחירתו של ג'ון פורסטר לתפקיד. דונגס נחשב מתון יחסית לפרוורד ונדחק הצידה על ידי הגורמים הלאומניים במפלגה. עם פרישתו של הנשיא הראשון של הרפובליקה, צ'ארלס רוברטס סווארט, נבחר דונגס להחליפו, אולם בטרם הספיק להיכנס לתפקיד לקה בשבץ מוחי ונכנס לתרדמת ממנה לא התעורר עד יום מותו. סגנו ז'וזואה נודה כיהן כנשיא בפועל ונבחר לנשיא באופן רשמי ב-6 בדצמבר 1967. מדיה וקבצים בנושא תאופילוס אבנהעזר דונגס בוויקישיתוף גרמניה ספרד ויפאן שותפים פוטנציאליים, חרות, 19 בינואר 1951 תיפסק ההגירה לדרום אפריקה, הצופה, 7 בספטמבר 1948 י. בטניצקי, איפה ואיפה בין המהגרים, דבר, 1 במרץ 1957 י. נוימן, אפריקה לפני זעזועים חדשים, דבר, 9 בספטמבר 1966 ד"ר דונגס - נשיא דרום אפריקה, דבר, 1 במרץ 1967
לחם סודה

לחם סודה הוא לחם כפרי שלצורך התפחתו משתמשים בסודה לשתייה. באירלנד, לחם הסודה מלווה את הארוחה העיקרית, כתוספת או כמזון בפני עצמו, כששכבה עבה של חמאה או ריבה מרוחה על הפרוסות. צבעיו של הלחם הם חום ולבן, והוא נאפה לעיתים בצורה ועיצוב של עוגה (farl). כשהלחם מוכן נוהגים להקיש עליו ואם הכיכר משמיעה צליל חלול, הדבר אומר כי היא מוכנה. החל משנות החמישים של המאה התשע עשרה העדיפו האירים את אבקת האפייה שמכילה סודה כחומר התפחה. זאת על פני השמרים שהיו נדירים בארצם. לחם שמרים רגיל המופק במאפייה היה זמין רק בערים הגדולות של אירלנד, ולא בכפרים. במהלך האפייה השתמשו גם בחומר חומצי כיוגורט, המצוי בשפע בארץ זו, בשל גידול משק החלב. לחם סודה נאפה בעבר בסיר או על משטח ברזל שהונח על גחלים. אלו הן שתי שיטות ההכנה של לחם סודה, בצפונה ובדרומה של אירלנד, לעיתים עד היום. כיכר לחם הסודה מכבדת את שולחן החג והשמחות האירי ובהם לובש הלחם המסורתי פנים אחרות. לבצק שלו מוסיפים ביצים, חמאה, סוכר, פירות יבשים ותבלינים שונים. בארצות הברית ובצפון אמריקה, לחם סודה הוא לחם עוגתי עם פירות. מדיה וקבצים בנושא לחם סודה בוויקישיתוף Society for the Preservation of Irish Soda Bread
אבס קון ארוז

אבס קון ארוז (מלאדינו: שעועית עם אורז) הוא מאכל יהודי ספרדי שמקורו בירושלים. המאכל פשוט וקל להכנה, הכולל אורז לבן ושעועית יבשה המבושלת ברוטב עגבניות. זהו מאכל שמרכיביו זולים אך מזינים, ולכן היה פופולרי בתקופות מחסור. בעבר נהגו להגיש אותו בצהרי ערב שבת כמנה עיקרית. המאכל יכול לשמש כתוספת למנה עיקרית. בני עדות אחרות בירושלים למדו מן הספרדים והכינו את המאכל. כיום רווח המאכל גם במסעדות ירושלמיות המתמחות באוכל ביתי והוא נקרא בשפה העממית: "אורז שעועית". להבדיל מהמתכון המקורי שהיה פרווה, יש היום כאלו המעשירים את טעם המאכל על ידי הוספת בשר בקר. איילה גני‏, שעועית ברוטב אדום עם אורז, באתר וואלה, 2 באוגוסט 2023
האצטדיון הלאומי של ברזיליה

האצטדיון הלאומי של ברזיליה מאנה גארינצ'ה (בפורטוגזית: Estádio Nacional de Brasília Mané Garrincha) ולשעבר אצטדיון מאנה גארינצ'ה (בפורטוגזית: Estádio Mané Garrincha) הוא אצטדיון רב תכליתי הממוקם בברזיליה, ברזיל. לאצטדיון קיבולת של 69,432 מקומות. האצטדיון נבנה ב-1974 וקרוי על שם הכדורגלן הברזילאי המפורסם גארינצ'ה. ב-18 במאי 2013 נפתח האצטדיון מחדש לאחר שיפוצים בעלות של $900,000,000 שנעשו לקראת משחקי גביע העולם בכדורגל 2014 ובכך הפך לאצטדיון היקר בעולם לאחר אצטדיון ומבלי האנגלי. האצטדיון נחנך ב-1974 עם תום בנייתו וכאשר גארינצ'ה, שעל שמו קרוי האצטדיון, היה כבן ארבעים. משחק הבכורה באצטדיון התקיים ב-10 במרץ 1974 כשקורינתיאנס התמודדו מול סלווב, והסתיים בתוצאה 2-1 לטובת קורינתיאנס. ב-2 במרץ 1996 התקיים באצטדיון מופע של הלהקה הברזילאית המצליחה "Mamonas Assassinas", המופע היה המופע האחרון של הלהקה לאחר שכל חברי הלהקה נהרגו בתאונת מטוס. בשנת 2014 לקח האצטדיון חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014. הזמרת האמריקאית ביונסה הופיעה באצטדיון ב-17 בספטמבר 2013 כחלק מסיבוב ההופעות העולמי שלה. להקות הרוק אירוסמית' ווייטסנייק הופיעו במופע משותף באצטדיון ב-23 באוקטובר 2013. ב-15 ביוני 2013 התקיים המשחק הבינלאומי הראשון באצטדיון מאז פתיחתו מחדש כחלק ממשחקי גביע הקונפדרציות לשנת 2013. ברזיל שיחקה ניצחה את יפן בתוצאה 3 - 0 לעיני 67,423 אוהדים. ב-2010 נהרס האצטדיון ונבנה מחדש על מנת להגיע לקיבולת של 72,788 מושבים ולמלא את דרישות פיפ"א. האצטדיון אירח מספר משחקים בטורנירי הכדורגל של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו ב-2016. מדיה וקבצים בנושא האצטדיון הלאומי של ברזיליה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האצטדיון הלאומי של ברזיליה (בפורטוגזית) האצטדיון הלאומי של ברזיליה, ברשת החברתית פייסבוק האצטדיון הלאומי של ברזיליה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתר האצטדיון (בפורטוגזית) האצטדיון באתר הרשמי של מונדיאל 2014 אורי קופר ואופיר להב, הערים המארחות: ברזיליה במונדיאל, באתר ynet, 20 במאי 2014 Copa do Mundo da FIFA 2014, באתר גביע העולם בכדורגל 2014 Five sad and shocking facts about World Cup corruption in Brazil, באתר וושינגטון פוסט, 21 במאי 2014 Rio2016.org.br bid package, כרך שני עמוד 23
רוזוול פלאוור

רוזוול פטיבון פלאוור (באנגלית: Roswell Pettibone Flower;‏ 7 באוגוסט 1835 - 12 במאי 1899) היה מושל ניו יורק וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. פלאוור נולד בתרזה שבמגדנית ניו יורק, השישי בין תשעת ילדיהם של נתן מונרו ומרי אן פלאוור. בתפקידו הציבורי הראשון החל בשנת 1853, עם מינויו לסגן מנהל משרד הדואר בעיר ווטרטאון. שש שנים לאחר מכן פנה לעסקים פרטיים והצטרף כשותף לחנות תכשיטים, אותה רכש שנתיים לאחר מכן והחזיק בה עד 1869. ב-1869 נענה לבקשת גיסו, נשיא חברת New York Central Railroad הנרי קיפ, ועבר לעיר ניו יורק לניהול אחוזתו המשפחתית של קיפ בעת מחלתו. בעיר ניו יורק נודע רוזוול כמנהל כספים מנוסה וזמן קצר לאחר מכן פתח את בית ההשקעות "R.P. Flower & Co.". בשנת 1881 מונה למלא את מקומו של לוי מורטון כנציג ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית, בעקבות מינוי מורטון לשגריר ארצות הברית בצרפת. בתפקיד זה שימש עד קיום הבחירות ב-1883, וכעבור שש שנים (1889) התמודד בזכות עצמו ונבחר לתפקיד. פלאוור התמודד בהצלחה גם ב-1891, אך זמן קצר לאחר מכן נבחר גם למשרת מושל ניו יורק והתפטר מבית הנבחרים. כמושל ניו יורק כיהן כהונה יחידה בת שלוש שנים, בין 1892 ל-1894. בין השנים 1897–1899 עמד בראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת קורנל. מדיה וקבצים בנושא רוזוול פלאוור בוויקישיתוף רוזוול פלאוור, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) רוזוול פלאוור, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אגדות מעולם המסתורין

אגדות מעולם המסתורין (באנגלית: Tales from the Crypt) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית המבוססת על סדרת קומיקס משנות ה-50 מאת ויליאם מ. גיינס, אשר ששודרה ברשת הכבלים HBO בין השנים 1989–1996. הסדרה דומה בסגנונה לסדרה "אזור הדמדומים", על אף שהעלילה נוטה יותר לכיוון אימה מאשר פנטזיה. בסדרה מוצג המנחה בכל פרק, שחקנים ידועים מופיעים בה בתור אורחים במספר פרקים ותמיד ישנם אלמנטים מפתיעים בסיום. המנחה של הסדרה הוא The Crypt Keeper, זומבי ערמומי וגס, שקם לתחייה ומספר את סיפוריו בתוך מרתף עינויים שנמצא באחוזה ישנה ורדופה. הוא דובב על ידי ג'וני קאזייר. לאחר שהסדרה צברה הצלחה ופופולריות היא הוציא שני סרטי קולנוע באורך מלא ("Bordello of Blood", "Demon Knight") וסדרה מצוירת (1994–1997). באותה תקופה נחשבה לאחת הסדרות הראשונות שמכילה ניבולי פה, עירום מלא ואלימות קשה. מדיה וקבצים בנושא אגדות מעולם המסתורין בוויקישיתוף "אגדות מעולם המסתורין", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אגדות מעולם המסתורין", באתר AllMovie (באנגלית) "אגדות מעולם המסתורין", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אגדות מעולם המסתורין", באתר Metacritic (באנגלית) "אגדות מעולם המסתורין", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
דרמה ג'וקוזו

דרמה ג'וקוזו (באיטלקית: Dramma giocoso, מילולית "דרמה מבדחת", ברבים "דרמי ג'וקוזי") הוא שמה של סוגה אופראית, שהייתה מקובלת באמצע המאה ה-18. המונח הוא צמצום של "דרמה ג'וקוזה פר מוזיקה" ומתייחס, ביסודו של דבר, אל הטקסט ולא אל האופרה בכללותה. הסוגה התפתחה במסורת האופרה הנאפוליטנית, בעיקר באמצעות יצירתו של המחזאי קרלו גולדוני בוונציה. אופיינית לדרמי ג'וקוזי הטכניקה של סצנת הגרנד בופו כשיא דרמטי בסיום מערכה. הטקסטים של קרלו גולדוני מורכבים תמיד משתי מערכות ארוכות עם סיומים ממושכים, ואחריהן מערכה שלישית קצרה. מוזיקה לטקסטים של גולדוני כתבו בלדאסארה גאלופי, ניקולו פיצ'יני ויוזף היידן, אבל היצירות היחידות בסוגה זו שעודן מוצגות כיום מדי פעם הן האופרות של מוצרט ולורנצו דה פונטה, דון ג'ובאני מ-1787 וכך עושות כולן מ-1790. עם זאת, מוצרט הגדיר יצירות אלה בקטלוג שלו כאופרה בופה. דרמה פר מוזיקה אופרה סריה John Stone, "Mozart's Opinions and Outlook: Opera" in "The Mozart Compendium" ed. HC Robbins Landon, Thames and Hudson, London 1990. Eberhard Thiel, Sachwörterbuch der Musik. Stuttgart: Kröner, 1984. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טופאן

הטופאן (בפרסית: طوفان; בעברית: מבול) הוא טיל נגד-טנקים מונחה ארוך-טווח איראני, הזהה לטיל הטאו מתוצרת ארצות הברית; למעשה זהו העתק של הטאו, בעזרת הנדסה לאחור. הטיל בעל טווח של עד 3,750 מטר. ראש הנפץ שלו מכיל 3.6 ק"ג חומר נפץ, המאפשרים כושר חדירה של כ-550 מ"מ פלדה. איראן הייתה בין המדינות הראשונות שייבאה טילי טאו, כבר בשנת 1971. הטילים הראשונים יוצרו באיראן בעת משטר השאה על ידי חברת יוז איירקראפט (כיום רייתיאון) ובשלב מאוחר יותר, על ידי מפעל באיראן על סמך רישיון אמריקני. היו אלה טילים בסיסיים מדגם BGM-71A, והגרסה האיראנית כונתה "טופאן". המהפכה של 1979 קטעה את כל התוכניות לשיתוף פעולה. כיום, יצרנית הטיל היא התעשייה האווירית האיראנית, והוא מיוצר בה מאז שנת 2000. ארגון חזבאללה הפעיל טילי "טופאן" בשנת 2006, במלחמת לבנון השנייה. טילי הנ"ט הללו הועברו לארגון על ידי איראן וסוריה. הטיל מיוצר בגרסאות "טופאן 1" "טופאן 2", "טופאן 2B" "טופאן 5". "טופאן" היא המילה הערבית למילה העברית "מבול" או שיטפון. מילה זו קשורה למילה הארמית למבול: "טופנא" (כך מתרגם תרגום אונקלוס מילה זו בכל מקום בו היא מוזכרת בתורה, למשל בבראשית ו, יז). ככל הנראה המילה קשורה אטימולוגית למפלצת המיתולוגית "טיפון", העסוקה בהרס וחורבן של העולם, ששמה התגלגל גם לשמן של סופות טרופיות הרסניות, הטייפונים. קרוב לוודאי ששם זה הושאל לטיל האיראני כדי לרמז על יכולת ההרס שלו. מדיה וקבצים בנושא טופאן בוויקישיתוף סוכנויות הידיעות, ‏אירן: טילים חדשים נגד מסוקים וטנקים, באתר ‏מאקו‏, 6 בפברואר 2010
הרמן הות

גנרל-אוברסט הרמן "פאפה" הוֹת (Hermann "Papa" Hoth; 12 באפריל 1885 – 25 בינואר 1971) היה קצין בצבא הגרמני (על גלגוליו: צבא האימפריה הגרמנית, הרייכסווהר והוורמאכט) בין השנים 1905–1945. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם במספר רב של קרבות, אך זכה להכרה בעיקר עקב פיקודו על כוחות גרמניים בחזית הרוסית, ובמבצע ברברוסה בפרט. בשנת 1943 הודח הות מפיקוד על ידי אדולף היטלר, אך חזר לשירות צבאי מספר שבועות מאוחר יותר. בתום המלחמה נכלא הות לשש שנים בכלא באשמת פשעי מלחמה. הות נולד בעיירה נוירופין שבברנדנבורג, הקיסרות הגרמנית. בשנת 1903 התגייס הות לצבא הגרמני, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-72 (תורינגיה ה-4). עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא קודם לדרגת האופטמן, והוא שירת במטה הארמייה השמינית, ומאוחר יותר במטה הארמייה העשירית. לאחר מכן הוא שירת במטה שירות האוויר הגרמני, ובסוף המלחמה שירת במטה הדיוויזיה ה-30. על פעולותיו בקרבות הוא עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה שירת הות ברייכסווהר עד שנת 1935, אז קודם לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-18. עם פרוץ המלחמה קודם הות לדרגת גנרל לויטננט, ופיקד על הקורפוס הממונע ה-15 במהלך כיבוש פולין. עקב הצלחתו הרבה במהלך המערכה על צרפת קודם ב-19 ביולי 1940 לדרגת גנרל חיל השריון. במהלך מבצע ברברוסה בשנת 1941 פיקד על קבוצת הפאנצר השלישית, וכבש את מינסק וויטבסק. באוקטובר אותה שנה, עבר הות לפקד על הארמייה ה-17 הגרמנית באוקראינה במהלך קרב חרקוב השני, עד אשר כוחותיו הוסגו לאחור לאחר מתקפת הצבא האדום בשנת 1942. ביוני 1942 עבר לפקד על ארמיית הפאנצר הרביעית, פיקד עליה במהלך המתקפה הגרמנית בדרום רוסיה, והגיע עימה עד נהר הדון. בנובמבר 1942 קיבלו כוחותיו של הות תפקיד מרכזי במהלך מבצע סופת חורף – מתקפת הנגד הגרמנית והניסיון הכושל להציל את הארמייה השישית, אשר כותרה על ידי כוחות הצבא האדום בקרב סטלינגרד. ביולי 1943 פיקד הות על ארמיית הפאנצר הרביעית בקרב קורסק. תחילה, הצליחו כוחותיו לחתור לעומק קווי הצבא האדום, אך התקדמותה האיטית של הארמייה התשיעית, אבדות רבות לכוחותיו וכן פלישת בעלות הברית לסיציליה גרמו לביטול המבצע. לאחר קרב קורסק פתח הצבא האדום בסדרת התקפות מוצלחות, במהלכן הצליחו לדחוק את הכוחות הגרמניים מחוץ למזרח אוקראינה. למרות עברו המפואר, הואשם הות על ידי היטלר באחריות לחלק מההפסדים, ולכן הוחלט להדיחו משירות פעיל, עד שהוחזר בנובמבר אותה שנה לשירות מילואים. באפריל 1945 הוטל עליו לפקד על הגנת הרי הרץ, תפקיד שמילא עד סוף המלחמה. הות הכריז בפומבי: "חיסול אותם יהודים התומכים בבולשביזם ובארגונו למטרות רצח, ארגון הפרטיזנים, הוא אמצעי להגנה עצמית." לאחר המלחמה נשפט הות על ידי בית משפט צבאי של בעלות הברית, וב-27 באוקטובר 1948 נדון במשפטי נירנברג ל-15 שנים בכלא בעוון ביצוע פשעי מלחמה. לאחר שחרורו מהכלא בשנת 1954 הוא עסק בכתיבת זיכרונות, עד שנפטר ונקבר בעיר גוסלאר. מדיה וקבצים בנושא הרמן הות בוויקישיתוף הרמן הות באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
תעשיית הטקסטיל בישראל

שורשיה של תעשיית הטקסטיל בישראל בשנות ה-20 של המאה העשרים. היא הגיעה לשיא פריחתה בשנות ה-60 וה-70, שבמהלכן העסיקה רבבות עובדים. בסוף שנות ה-70 החלה התעשייה להצטמצם, בעקבות התחרות הגוברת של עבודה זולה בחו"ל. בשנת 2016 מנה ענף הטקסטיל כ-10,000 עובדים, שרבים מהם עוסקים בשיווק תוצרת שמיוצרת בחו"ל. התעשייה כוללת ייצור חומרי גלם (בדים, חוטים וכדומה) ומוצרים מוגמרים (ביגוד, מצעים ועוד). בשנת 1924 הקימה קבוצת יזמים שמקורם בעיר לודז': משה ברלינסקי, בנימין גוטר, יצחק שינפרבר, אלעזר בראון, מאיר דנציגר ויהודה מוזס את חברת הטקסטיל "לודז'יה". בהמשך עבר המפעל לידיו של אריה שנקר. משפחת רוטלוי הקימה את מפעל "רוטקס", גם כן בשנת 1924. בשנת 1934 הקים אריך מולר את מפעל "אתא", באזור שבו נמצאת כיום קריית אתא. ב-1938 עבר המפעל לניהולו של בן הדוד הנס מולר שעלה אז ארצה. המפעל הפך למפעל הטקסטיל הגדול בארץ. במלחמת העולם השנייה היה המפעל הספק הגדול ביותר של בגדים לצבא הבריטי במזרח התיכון. ב-1933 הקים התעשיין שמואל זקס את מפעל "משי זקס" לאריגת בדים. לידו פעל מפעל "ארגמן" לצביעת בדים שהוקם על ידי אברהם קליר ושעבר בתחילת שנות השבעים ליבנה והפך למפעל הטקסטיל הגדול והמתקדם בישראל והעסיק כ 1,200 עובדים. ב-1938 הוקם בפרדס כץ בית החרושת "אלד" לסריגי עילית. בשנת 1947 הוקם מפעל הסריגים "דורינא", ובשנת 1949 הקימו לאה וארמין גוטליב את חברת "גוטקס" לייצור בגדי ים. החברה זכתה במהלך השנים בפרסים בינלאומיים רבים. בשנות ה-50 הוקמו בעיירות הפיתוח מפעלי טקסטיל גדולים, ובהם "פולגת" בקריית גת ו"כיתן" בדימונה. בשנת 1975 הוקם בכרמיאל מפעל "דלתא גליל תעשיות" לייצור הלבשה תחתונה. המפעל זכה להצלחה רבה בישראל ובעולם, והעסיק אלפי עובדים. בסוף שנות ה-70 ביטלה ממשלתו של מנחם בגין את מכסי המגן שהגנו על תעשיית הטקסטיל, והביאו לחשיפתה לתחרות של מוצרי יבוא זולים. מפעלים ישראלים העבירו פסי ייצור למזרח הרחוק, לירדן ולמצרים, שם נהנו מעבודה זולה, ומהסכמי ה-QIZ ופיטרו אלפי עובדים בישראל. בשנת 1985 נסגר "אתא" לאחר שנקלע למצוקה כלכלית, ו-1,000 עובדיו נותרו ללא מקום עבודה. באותה שנה המכרה לודז'יה למשפחת רוטלוי, מבעלי חברת רוטקס, ושתי החברות התמזגו ל"לודז'יה רוטקס חברה לטקסטיל בע"מ". במהלך שנות התשעים הועברו מחצית ממפעלי "דלתא גליל תעשיות" לירדן, ובשנת 2007 הועבר מפעל נוסף, מכרמיאל למצרים. השריד האחרון כיום למפעלי הטקסטיל בישראל הוא מפעל הסריגה "אסיב תעשיות טקסטיל" מקיבוץ אפק, אשר הוקם בשנות ה-80 ומתמחה בייצור בדים בטכנולוגיה של סריגה במכונות סריגה עגולות ומציע מגוון גדול של אפשרויות סריגה מכל החוטים וסוגי הבדים הסרוגים, בין השאר, תחת הסכם ה-Qualifying Industrial Zone. <<המנצ'סטר הישראלי>> לקראת הקמתו, הארץ, 31 באוגוסט 1960 אורנה רביב, ‏טקסטיל הולך ונעלם, באתר גלובס, 9 בדצמבר 1997 ג'ודי מלץ, ‏ענף הטקסטיל: סיפורי בדים, באתר גלובס, 18 בנובמבר 2002 שירה ברויאר, יצאו מהאופנה, באתר הארץ, 5 בפברואר 2002 הדס מנור, ‏חברות הטקסטיל הישראליות שואפות לאחד כוחות בעיקר מול איום מסין, באתר גלובס, 15 באוגוסט 2005 תני גולדשטיין, ענף הטקסטיל: 14 אלף עובדים חיים על זמן שאול, באתר ynet, 3 בדצמבר 2009 אילנית חיות, ‏משבר הטקסטיל, גרסת כיתן, באתר גלובס, 10 בינואר 2011 לודז'יה רוטקס השקעות בע"מ, דו"ח תוקפתי לשנת 2011, עמ' 6 רות בונדי, משהו מונומנטלי באמת, דבר, 9 בינואר 1959 סריגים - אז והיום, דבר, 13 בנובמבר 1967
תוכנית 17

תוכנית 17 (בצרפתית: Plan XVII) הייתה תוכנית הלחימה האסטרטגית של צרפת אל מול גרמניה בתחילת המאה ה-20, כפי שהייתה אמורה להתבטא במלחמה בין שתי המדינות. התוכנית אומצה על ידי המטה הכללי הצרפתי בשנת 1913, והייתה למעשה תוכנית מתאר לניוד כוחות וריכוזם יותר מאשר תורת לחימה. בעקבות ההפסד הצרפתי במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871, החל הצבא הצרפתי להסתגל למאזן כוחות חדש באירופה. עלייתה של הקיסרות הגרמנית מעברו המזרחי של נהר הריין, יחד עם אובדן חבלי אלזס-לורן, החלישו בצורה משמעותית את מעמדה האסטרטגי של צרפת. בשנת 1898 אימץ המטה הכללי הצרפתי את תוכנית 14, שהתאפיינה באסטרטגיה מגננתית לאורך גבול צרפת-גרמניה בשל נחיתותו המספרית של הצבא הצרפתי. בנוסף, התוכנית כללה פיתוח של תשתית מסילות ברזל לאור היכולת הגרמנית לניוד הכוחות ולפריסתם, במיוחד של כוחות המילואים, אשר ניכרה במלחמת צרפת–פרוסיה. למרות זאת, התוכנית לא התייחסה לסוגיית מספר חיילי המילואים בחזית. בשנת 1903 אימצו הצרפתים את תוכנית 15, שאף שעדיין הייתה מגננתית באופייה, היא כן עשתה שימוש במערכי המילואים, אם כי בתפקיד משני. במרץ 1909 התקבלה תוכנית 16, ששמה דגש חזק יותר על מתקפה גרמנית דרך בלגיה. במקביל לתוכניות הצרפתיות, התגבשה תוכנית הלחימה הגרמנית, תוכנית שליפן, שטענה כי על הגרמנים לאגף את פריז מימין (מערב) ולמשוך את הצבא הצרפתי באלזס-לורן, ובכך ללפות את הצבא הצרפתי בתנועת מלקחיים, תוך כיתור פריז. בשנת 1913 הציע הגנרל ז'וזף ז'ופר, רמטכ"ל הצבא הצרפתי, את תוכנית 17, אשר נהגתה על ידי פרדיננד פוש. בניגוד לתוכניות אסטרטגיות אחרות, הייתה תוכנית זו תוכנית לריכוז כוחות עם הוראות לכמה אפשרויות התקפה עבור כל ארמייה, ללא תורת לחימה סדורה וללא מטרות נתונות, במטרה לאפשר גמישות בעניין מתקפה דרך בלגיה, או מן העבר השני, דרך לורן. זאת כחלק מהיותה של התוכנית תוכנית תגובה כנגד מתקפה גרמנית שאת פרטיה לא צפו הצרפתים מראש. מתוך מחשבה וידיעה שהגרמנים ישקיעו כוחות ומאמצים באיגוף מימין, הייתה המגמה הכללית של הצרפתים לפרוץ לעבר נהר הריין ולבודד את הכנף הימנית הגרמנית. על מנת להשיג מטרה זו, הוצבו חמש הארמיות הצרפתיות לאורך גבולה הצפוני-מזרחי של צרפת עם גרמניה ושליש מגבולה עם בלגיה. בגזרת שני השלישים הנותרים של הגבול עם בלגיה לא הציבו הצרפתים כוחות. בנוסף, התבססה התוכנית על ה"אלאן" (élan), רוח הגייסות של הצבא הצרפתי. האלאן שאבה את כוחה, בין היתר, מזיכרון אובדן חבלי אלזס ולורן ב-1871. כאשר הכריזה גרמניה מלחמה על צרפת ב-1914, החלה צרפת להוציא לפועל את תוכנית 17 עם ארבעה מהלכים שהיו חלק מהמערכה על הגבולות: קרב מילוז, קרב לורן, קרב הארדנים וקרב שרלרואה. יישום התוכנית התבטא במתקפה צרפתית על אלזס-לורן, אך ההגנה הגרמנית על אזור זה הייתה חזקה מהמצופה וה"אלאן" התבררה כחסרת משמעות יותר ויותר במלחמות בין צבאות מודרניים וענקיים של מדינות מתועשות. תוך מספר שבועות, חזרו הצרפתים לעמדות הפתיחה שלהם, בעודם סופגים אבדות רבות. במקביל, התקדמו הגרמנים לתוך בלגיה וצפון צרפת ואף איימו על פריז, אך היעדר תיאום בין הארמיות הגרמניות אפשר לצרפתים ולבריטים להתארגן מחדש ולבלום את המתקפה הגרמנית בקרב על המארן. ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, תל אביב, מערכות, 1982.