laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טאפסנטמיקלוש

טאפסנטמיקלוש (בהונגרית: Tápszentmiklós) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. בטאפסנטמיקלוש חיו יהודים בתקופות זמן שונות: מדיה וקבצים בנושא טאפסנטמיקלוש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טאפסנטמיקלוש (בהונגרית) הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
LuAZ-967

LuAZ-967 (ברוסית : ЛуАЗ-967), הוא כלי רכב אמפיבי, מתוצרת יצרנית הרכב הסובייטית LuAZ (אנ'), באוקראינית : ЛуАЗ, קיצור של : Луцький автомобільний завод) אשר יוצר בין השנים 1989–1965 באוקראינה דגם ה-"LuAZ-967" נוצר בהוראת הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית עבור יחידת כוחות האוויר לפינוי הפצועים, אספקת תחמושת ורכוש צבאי-טכני, גרירה וכן התקנת סוגים מסוימים של כלי נשק. מפעל היצרן ממוקם בעיר לוצק מרכזו של מחוז ווהלין, השוכנת ממערב לעיר הבירה קייב באוקראינה רכב אמפיבי לכביש, ארבעה גלגלים בעל כושר נשיאה נמוך במיוחד 3 דלתות רכב שטח (4 מושבים) מנוע בנזין קדמי הנעה קדמית 4x2, הציר האחורי היה מעורב באופן סלקטיבי רק כשנדרש הנעה כפולה 4x4 מאפיין של המכונית הוא עמוד ההגה המתקפל, המותקן, כמו מושב הנהג, במרכז המכונית. תכנון זה של עמוד ההגה מאפשר לנהג לנהוג במכונית במצב חצי שכיבה, במידת הצורך לגוף הפלדה העמידה במים היה מתלה עצמאי עם 4 גלגלים עם סורגי פיתול ומרווח גחון 285 מ"מ. פקדי הנהיגה היו בקו האמצע של הרכב, ניתן היה לקפל את הפקדים וגם את השמשה הקדמית לפרופיל נמוך יותר זווית שיפוע - 58° מעלות 14 באוגוסט 2014 - כלי רכב שטח LuAZ-967 הועבר לגדוד מיליציית הסיור המיוחדת להשתתפות בסכסוך במזרח אוקראינה "LuAZ-967A" - דגם עם מנוע מסוג "MeMZ-967А", יוצר בין השנים 1975 - 1965 "LuAZ-967M" - דגם משופר, יוצר בין השנים 1989 - 1975 "Geolog" - דגם בעל 6 צמיגים דגם "LuAZ-967" דגם "LuAZ-967" דגם "LuAZ-967" - אמבולנס צבאי דגם "LuAZ-967" - אמבולנס צבאי דגם "LuAZ-967" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים דגם "LuAZ-967" דגם "LuAZ-967" דגם "LuAZ-967" דגם "LuAZ-967" דגם "LuAZ-967" דגם "LuAZ-967" מדיה וקבצים בנושא LuAZ-967 בוויקישיתוף LuAZ-967, סרטון באתר יוטיוב LuAZ-967, סרטון באתר יוטיוב דגם "LuAZ-967" web.archive.org/web/20050502004718 דגם "LuAZ-967" mortarinvestments.eu/catalog/item/luaz-967-amphibious דגם "LuAZ-967" (אוקראינית) web.archive.org/web/20111001042919 מדגמי "LuAZ-967" favcars.com/luaz/luaz-967 דגם "LuAZ-967" (גרמנית) web.archive.org/web/20111001042919
וספרמוורשאן

וספרמוורשאן (בהונגרית: Veszprémvarsány) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. בוספרמוורשאן חיו יהודים בתקופות זמן שונות, ובמקום היה בית קברות יהודי ששופץ בשנת 2014: מדיה וקבצים בנושא וספרמוורשאן בוויקישיתוף נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי שיפוץ בית הקברות היהודי בוספרמוורשאן מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקבינט של ארצות הברית בממשל רונלד רייגן

הקבינט של ארצות הברית בממשל רונלד רייגן כיהן במשך שתי תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא רייגן ב-20 בינואר 1981 ועד לסיום כהונתו השנייה ב-20 בינואר 1989. הנשיא רייגן הוציא מהקבינט את היועץ לביטחון לאומי, שכיהן בו בימי ממשלו של הנשיא הקודם קרטר (1977–1981) בסך הכל כלל הקבינט 21 בעלי תפקידים וכיהנו בו 44 גברים וחמש נשים. שניים מהם - סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ומזכיר השיכון והפיתוח העירוני סמואל פירס - כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של רייגן. מזכיר המדינה: אלכסנדר הייג (1981–1982), ג'ורג' שולץ (1982–1989) מזכיר האוצר: דונלד ריגן (1981–1985), ג'יימס בייקר (1985–1988), ניקולס בריידי (1988–1989) מזכיר ההגנה: קספר ויינברגר (1981–1987), פרנק קרלוצ'י (1987–1989) התובע הכללי: ויליאם פרנץ' סמית' (1981–1985), אדווין מיס (1985–1988), דיק ת'ורנברג (1988–1989) מזכיר הפנים: ג'יימס ואט (1981–1983), ויליאם פ. קלארק (1983–1985), דונלד הודל (1985–1989) מזכיר החקלאות: ג'ון בלוק (1981–1986), ריצ'רד לינג (1986–1989) מזכיר המסחר: הווארד בולדרייג' (1981–1987), ויליאם וריטי (1987–1989) מזכיר העבודה: ריימונד דונובן (1981–1985), ביל ברוק (1985–1987), אן מקלפלין קורולוגוס (1987–1989) מזכיר הבריאות ושירותי האנוש: ריצ'רד שוויקר (1981–1983), מרגרט הקלר (1983–1985), אוטיס בוון (1985–1989) מזכיר השיכון והפיתוח העירוני: סמואל פירס (1981–1989) מזכיר התחבורה: דרו לואיס (1981–1983), אליזבת דול (1983–1987), ג'יימס ברנלי (1987–1989) מזכיר האנרגיה: ג'יימס אדוארדס (1981–1983), דונלד הודל (1983–1985), ג'ון ס. הרינגטון (1985–1989) מזכיר החינוך: טרל בל (1981–1985), ויליאם בנט (1985–1988), לאורו קוואזוס (1988–1989) סגן הנשיא: ג'ורג' הרברט ווקר בוש (1981–1989) ראש מטה הבית הלבן: ג'יימס בייקר (1981–1985), דונלד ריגן (1985–1987), הווארד בייקר (1987–1988), קנת דוברשטיין (1988–1989) מנהל משרד הניהול והתקציב: דייוויד סטוקמן (1981–1985), ג'יימס מילר (1985–1988), ג'וזף רייט (1988–1989) מנהל הסוכנות להגנת הסביבה: אן גורסץ' (1981–1983), ויליאם רוקלשאוס (1983–1985), לי תומאס (1985–1989) מנהל סוכנות הביון המרכזית: ויליאם קייסי (1981–1987), ויליאם ובסטר (1987–1989) שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות: ג'ין קירקפטריק (1981–1985), ורנון וולטרס (1985–1989) נציב הסחר: ביל ברוק (1981–1985), קלייטון יוטר (1985–1989) יושב ראש מועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית: מאריי ויידנבאום (1981–1982), מרטין פלדסטיין (1982–1984), בריל ספרינקל (1985–1989) מדיה וקבצים בנושא הקבינט של ארצות הברית בממשל רונלד רייגן בוויקישיתוף ארצות הברית, פוליטיקה וממשל, 1981-1989, דף שער בספרייה הלאומית עבר ב-1985 לשמש כראש מטה הבית הלבן. קודם ב-1985 לתפקיד מזכיר הפנים. קודם ב-1985 לתפקיד מזכיר האוצר. קודם ב-1985 לתפקיד מזכיר העבודה.
מי יתן ראשי מים

מי יתן ראשי מים היא קינה שנכתבה על חורבן קהילות שו"ם בגזירות תתנ"ו, שאירעו במסגרת מסע הצלב הראשון. מחבר הקינה הוא קלונימוס בן יהודה. קינה זו נאמרת כחלק מקינות תשעה באב לפי כל מנהגי אשכנז. הקינה פותחת במילים "מי יתן ראשי מים ועיני מקור נוזלי" בהתבסס על קינתו של ירמיהו ובמשחק מלים עם שם נהר הריין ולורליי נערת הסירנה הבוכה על הסלע בברך הנהר שבין מגנצא וקולון. הקינה מורכבת ממספר קטעים שכל אחד מהם מסתיים ברפרן "על בית ישראל ועל עם יי כי נפלו בחרב". בתחילה מופיעה קינה כללית על החללים ועל ספרי התורה ושאר ספרי הקודש הקרועים. בהמשך מופיעים תיאורים מעין היסטוריים על מעשי הטבח בקהילות: בני קהילת אשפירה או "שפירא" לפי חלק מכתבי היד, שנהרגו בשבת, ח' באייר ד'תתנ"ו, 9 במאי 1096. ייתכן לפרש שעשרה "כוהנים ועלמים", כלומר זקנים ותלמידיהם, התאבדו. בני קהילת וורמייזא שנהרגו שבועיים אחר כך, בכ"ג באייר 24 במאי, ונוספים כעבור עוד שבוע, בראש חודש סיוון 31 במאי. ולבסוף קינה על קהילת מגנצא שנחרבה בג' בסיוון, 2 ביוני 1096, ביום "מתן דת" – תחילת שלושת ימי הגבלה, כנראה עם בני ישיבה ובראשם הרב. בבתים האחרונים בקינה, משווה הפייטן את חורבן הקהילות לחורבן בית המקדש ומביע את תפילתו לגאולה. ייתכן שבשיר רמוזים מקומות נוספים בסביבה (קולוניה היא קלן, בון, קובלנץ ועוד), וכן שמות של אישים שהיו ממנהיגי הקהילות. לקינה נוספו קטעים על ידי מחברים מאוחרים יותר, המתארים גזירות שאירעו בשנים הבאות: רבי יואל הלוי מבונא (אביו של ראבי"ה) חיבר תוספת המתארת את גזירת קולוניה במסע הצלב השני בשנת ד'תתק"ז. ומחבר אחר חיבר קינה על גזירות פרנקפורט בי"ג בסיוון ה'א' (1241). קטעים אלה מופיעים בכמה מקורות והתקבלו לאוסף הקינות במנהג אשכנז המערבי, אך לא במנהג אשכנז המזרחי. מאידך, הקטעים על וורמייזא ומגנצא חסרים בכמה כתבי יד וייתכן שגם הן תוספות של פייטן אחר. ספר ירמיהו, פרק ח', פסוק כ"ג. הרצח בשפירא: "בשני בשמונה בו" כלומר בחודש השני לפי הלוח המקראי המתחיל בניסן הפרעות בוורמס: "עשרים ושלושה בחודש זיו", "בחדש השלישי בקריאת ההלל" טבח מגנצא: ג' סיוון - "בחודש השלישי בשלישי". הרמיזה לרב ותלמידיו, בתיאור ספר התורה הנשרף עם הנרתיק שלו ועם הדורש והחוקר אותו. כמאמר חז"ל: "קשה הוא סילוקן של צדיקים... מחרבן בית המקדש" (תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף י"ח, עמוד ב'). דניאל גולדשמידט, סדר הקינות לתשעה באב, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשס"ב, עמ' יג
אוניברסיטת צ'ילה

אוניברסיטת צ'ילה (בספרדית: Universidad de Chile) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה אשר נוסדה בנובמבר 1842. האוניברסיטה נחשבת לאחד המוסדות האקדמיים הבולטים באמריקה הלטינית. חמשת הקמפוסים שלה כוללים יותר מ־3.1 קמ"ר של בנייני מחקר, מרכזי בריאות, מוזיאונים, תיאטראות, מצפה כוכבים ותשתיות ספורט. במוסד למעלה מ־40,000 סטודנטים, הלומדים בלמעלה מ־69 תוכניות שונות לתואר ראשון, 116 תוכניות לתואר שני, ו־36 תוכניות לדוקטורט. כיום האוניברסיטה ישנן 19 פקולטות. אוניברסיטת צ'ילה חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט. מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות רבים מנשיאי צ'ילה וחתני פרס נובל גבריאלה מיסטרל ופבלו נרודה. מבין הפרופסורים הידועים שלימדו באוניברסיטה ניתן למנות את תומאס ברתל, קלאודיו נאראנחו, דומינגו פאוסטינו סרמיינטו ואיגנסיו מטה בלנקו. בשנת 1841 הגה שר החינוך הצ'יליאני מנואל מונט (שנבחר לאחר מכן לנשיא צ'ילה) רעיון להקים תאגיד אקדמי למען "קידום ופיתוח מדעים ומדעי הרוח". הרעיון קרם עור וגידים והחוק להקמת האוניברסיטה התקבל ב־19 בנובמבר 1842. האוניברסיטה נפתחה רשמית ב־17 בספטמבר 1843. בתקופה זו, האוניברסיטה כללה חמש פקולטות: מדעי הרוח והפילוסופיה, מדעי הפיזיקה והמתמטיקה, משפטים ומדעי המדינה, רפואה ותאולוגיה. בשנת 1887 החלו ללמוד במוסד גם נשים, ובכך הפכה להיות האוניברסיטה הראשונה בצ'ילה המקבלת לשורותיה נשים והראשונה לקבל אותן לסגל האקדמי. עד שנת 1931 מספר הפקולטות עלה לשש: מדעי הפילוסופיה והחינוך, מדעי המשפט והחברה, ביולוגיה ומדעי הרפואה, מדעי הפיזיקה והמתמטיקה, אגרונומיה, וטרינריה ואמנויות. המוסד תרם גם להיווצרות האליטות האינטלקטואליות ומנהיגיה של המדינה. מרבית נשיאי צ'ילה למדו במוסד, כמו גם אישים בולטים בפוליטיקה, העסקים והתרבות. בשנת 1973, לאחר ההפיכה הצבאית והתחלת השלטון של אוגוסטו פינושה, האוניברסיטה הוכפפה למשטר הצבאי. השינוי המשמעותי השני הגיע ב־3 בינואר 1981, כאשר צו נוסף הורה לשנות את מבנה האוניברסיטה על מנת לרסן את העולם האקדמי שלכאורה התנגד למשטר הצבאי. דירוג שנגחאי - מקום 401–500 (2022) Times Higher Education: מקום 1001–1200 (2023) דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 159= (2024) מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת צ'ילה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת צ'ילה (בספרדית) אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת צ'ילה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת צ'ילה אוניברסיטת צ'ילה, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת צ'ילה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת צ'ילה, ביישום טלגרם אוניברסיטת צ'ילה, ברשת החברתית אינסטגרם אוניברסיטת צ'ילה, ברשת החברתית LinkedIn
MAZ-504

MAZ-504 (ברוסית: МАЗ-504) הם מספר דגמים של משאיות כבדות, כולל משאיות סמי-טריילר אשר יוצרו על ידי יצרנית כלי הרכב הכבדים "Minsk Automobile Plant" (אנ') (ברוסית: Мінскі аўтамабільны завод) בין השנים 1970–1965. בין השנים 1977 - 1970 יוצר דגם MAZ-504A. בדגמי סמי-טריילר 2 תצורות של "גורר" : קבינה קונבנציונלית, קבינה כפולה מנוע קדמי. מנוע דיזל. סוג הנעה: הנעה אחורית. "MAZ-504" "MAZ-504A" "MAZ-504B" - גרסה לגרירת נגררים "MAZ-504S" - גרסה לעבודה בתנאי מזג אוויר קיצוניים "MAZ-504G" - גרסה לגרירת נגררים "MAZ-504V" - גרסה ארוכה ומסיבית דגם "MAZ-504" דגם "MAZ-504" דגם "MAZ-504" דגם "MAZ-504" מכלית (משאית) דגם "MAZ-504A" דגם "MAZ-504A" MAZ-525 MAZ-530 MAZ-541 מדיה וקבצים בנושא MAZ-504 בוויקישיתוף MAZ-504, סרטון באתר יוטיוב MAZ-504, סרטון באתר יוטיוב MAZ-504, סרטון באתר יוטיוב MAZ-504, בביצוע דגם MAZ-504A, סרטון באתר יוטיוב דגמי "MAZ-504" (רוסית) denisovets.ru/maz/mazpages/maz504 תרשים מוקטן של גורר "MAZ-504" קבינה כפולה startscalemodels.eu/models/ssm1416-maz-504-tractor דגמים "MAZ-504" - תמונות favcars.com/maz/maz-504
ההרוג ה-17

"ההרוג ה-17" הוא סרט דוקומנטרי, דוקו אקטיביזם ישראלי, בבימויו של דוד אופק. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2003. זוכה פרס אופיר בקטגוריה התיעודית ובפסטיבל דוקאביב בקטגוריית סרטים ישראליים. ברוב המקרים של פיגועים, הפתולוגים במכון הלאומי לרפואה משפטית באבו כביר מצליחים, בסיוע משפחות הקרבנות, לזהות את הגופות תוך שעות עד ימים. בפיגוע התאבדות בקו 830 של חברת אגד, ב-5 ביוני 2002 בסמוך לצומת מגידו, היה קורבן אחד מתוך 17 הרוגים אשר הפתולוגים לא הצליחו לזהות, ואף אחד מבני משפחתו לא בא לזהות את הגופה. בעקבות תעלומת זהות ההרוג ה-17, יצאו הבמאי דוד אופק ושותפיו לנסות לגלות את זהותו, כמעט ללא כל קצוות חוט לפתרון התעלומה. במהלך הדרך הם פגשו אישים ודמויות אשר היו באזור הפיגוע או באוטובוס, קציני משטרה האחראים על חקירת האירוע, דמויות אשר נקשרו לסיפור ימים רבים לפני כן, ואף את המאייר גיל ג'יבלי לציור הקלסתרונים במהלך המסע לגילוי ההרוג האנונימי. בעקבות קלסתרון שפורסם פנה נהג מונית משדרות, והודיע על כך שהיה צריך להסיע מישהו הדומה לקלסתרון לתחנה המרכזית בתל אביב, והוא אמר לו שהוא בדרכו לחופשה בכנרת. נהג המונית הכיר אותו ואת משפחתו מהעיר שדרות, ופנה למפרסמי המודעה שהיו כחמישה חודשים מתחילת הפקת הסרט בניסיון להגיע להרוג ה-17 בפיגוע. מאמצים רבים של כיווני חקירה הושקעו במטרה לזהותו, הכולל שיתוף פעולה עם משטרת ישראל, פתיחת תיק חקירת הפיגוע, כולל חומר מסווג מחקירת הפיגוע, והאנשים שהיו על האוטובוס ויכלו לשפוך אור על הפרשה. כעבור חצי שנה מתחילת החיפושים זוהתה גופת ההרוג, אליהו (אליקו) תימסיט, בן 32, תושב העיר שדרות. תימסיט היה בדרכו לחופשה בכנרת. מתברר כי המשפחה הודיעה על העדרו למשטרת שדרות רק במהלך חודש יולי, כחודש לאחר הפיגוע, אך במשטרה לא קישרו בין האירועים. תימסיט נקבר בטקס דתי בבית העלמין בשדרות, בסמוך לאימו שנפטרה שלושה חודשים לאחר מותו בפיגוע. טרם זיהויו נקבר כאלמוני בחלקת הלא-יהודים בבית העלמין באשקלון. השאיר אחריו אב ושבעה אחים. "ההרוג ה-17", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ההרוג ה-17", באתר AllMovie (באנגלית) "ההרוג ה-17", באתר ספר הקולנוע הישראלי "ההרוג ה-17", באתר אידיבי "ההרוג ה-17", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "ההרוג ה-17", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יוסי מדמוני, סינמה בלש, ראיון את דוד אופק, באתר איגוד התסריטאים איילת בכר, צייד הזיכרון, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2002 זוהתה גופת ההרוג ה-17 מהפיגוע במגידו, באתר ערוץ 7, 11 בדצמבר 2002
יעקב וקסלר (כומר)

יעקב וקסלר (Jakub Weksler; בשמו הנוצרי רומואלד ושקינל, Romuald Waszkinel;‏ נולד ב-28 בפברואר 1943 בשווינציאן) הוא כומר קתולי פולני ממוצא יהודי. וקסלר נולד בגטו שווינציאן, בנם השני של יעקב ובתיה וקסלר. מספר ימים לפני גירוש יהודי הגטו להשמדה באפריל 1943, מסרה אותו אמו לזוג פולני קתולי, פיוטר ואמיליה ושקינל. לאחר מספר ימים נרצחה בתיה עם הבן השני, שמואל. האב נרצח ככל הנראה בחורף 1944–1945, בצעדת מוות משטוטהוף. יעקב הוטבל לנצרות והוענק לו השם רומואלד. ב-1945 עברה המשפחה לפאסלק (אנ') שבצפון פולין. שם חווה התעללויות והשפלה בבית הספר עקב מראהו ה"לא ארי", אך הוריו המאמצים התעקשו שהוא בנם הביולוגי. הוא גודל באוריינטציה דתית. הוא החל ללמוד לימודי כמורה בסמינר קתולי לכמרים באולשטין. בשנת 1966 הוסמך לכמורה ובשנת 1968 החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של לובלין. באוניברסיטה זו הרצה במכון לפילוסופיה תאורטית. הוא עסק בעיקר בפילוסופיה אנתרופולוגית (אנ') (הנקראת לפעמים אנתרופולוגיה פילוסופית), במטפיזיקה ובפילוסופיה צרפתית. הוא חבר באגודה הפולנית לפילוסופיה. ב-1978 סיפרה לו אמו על מוצאו האמיתי. עקב כך צירף לשמו את שם אביו שנרצח בשואה. בשנת 1995 הוכרו פיוטר ואמיליה ושקינל כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם. בשנת 2007 היה מייסד שותף של האגודה הפולנית של בני ברית. בשנת 2008 פרש מעבודתו בפרישה מוקדמת ולאחר שנה עבר לישראל, התיישב בגליל והחל ללמוד עברית. החלטתו לעבור לגור בישראל העמידה במבחן את חוק השבות. בשנת 2014 קיבל אזרחות ישראלית. Romuald Jakub Weksler-Waszkinel: Zgłębiając tajemnicę Kościoła (Das Geheimnis der Kirche ergründend). WAM, Krakau 2003, ISBN 8373180540. Katarzyna Wiśniewska: Z motyką na antysemityzm (Mit der Hacke gegen den Antisemitismus). In: Gazeta Wyborcza, Warschau, 10.–11. Oktober 2009, S. 27. Renee Ghert-Zand: When the Law of Return does not apply to a Holocaust survivor (Wenn das Rückkehrgesetz nicht für einen Holocaust-Überlebenden gilt). In: The Times of Israel, Jerusalem, 16. Oktober 2014. Andrzej Klamt, Peter Hartl: In fremder Haut. D/F 2009, 52 Min. Erstausstrahlung bei arte, mehr Informationen bei www.halbtotalfilm.de "קרוע", סרטה של רונית קרצנר. קורות חיים באתר איגוד יוצאי וילנה והסביבה בישראל כתבה על וקסלר, מוסף סוף השבוע, הארץ ישראל היום, 8.9.14
מוזיאון ארצות המקרא ירושלים

מוזיאון ארצות המקרא ירושלים הוא מוזיאון לממצאים ארכאולוגיים המצוי בגבעת רם שבירושלים, בסמוך למוזיאון ישראל ובצמוד אל הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל. המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל זאב שיינברג כמבנה נועד להזכיר עיר מבוצרת מתקופת הברזל. קירות חזית המבנה אטומים ומצופים אבן נסורה ונועדו להזכיר צורת חלקלקה. כניסת המבנה העשויה זכוכית ירוקה נועדה להזכיר קופסת תצוגה במוזיאון. חלונות המבנה הצרים והארוכים נועדו להזכיר חרכי ירי בחומה. במוזיאון מוצג אוספו של ד"ר אלי בורובסקי הכולל מוצגים ארכאולוגיים החל מהתקופה הפרה היסטורית ועד התקופה הביזנטית. המוצגים מתמקדים בארץ ישראל בתקופת המקרא ובארצות המזרח הקדום (מוצגים מפרס ומבבל וכן מוצגים אכדיים, שומריים, ארמיים ומצריים). במוזיאון מוצג אחד האוספים החשובים בעולם והמקיפים ביותר של חותמות עתיקים. ביקורת אשר נמתחה על המוזיאון בידי מספר ארכאולוגים גורסת כי ממצאים הגיעו לאוסף כתוצאה מסחר בעתיקות ולכן מקורם ומקום הימצאם המקורי אינו ברור. דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, כתר הוצאה לאור, 1996 אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון ארצות המקרא ירושלים מוזיאון ארצות המקרא ירושלים, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון ארצות המקרא ירושלים, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון ארצות המקרא ירושלים, ברשת החברתית אינסטגרם אלי שילר, "שלושה מוזיאונים חדשים בירושלים" שרה ג'ו בן-צבי, עתיקות בשלושה ממדים, פורסם במגזין סגולה המלצת משרד החינוך להדרכות במוזיאון מוזיאון ארצות המקרא ירושלים, באתר "גיידסטאר ישראל" יוסף צוריאל, היהודי הנודד מקים מוזיאון, מעריב, 10 באוקטובר 1984 מוזיאון ארצות המקרא (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית "Museum Embroiled in Looting Row". New Historian (באנגלית אמריקאית). 2015-02-14. נבדק ב-2017-10-10.
קארן בס

קארן בס (באנגלית: Karen Bass; נולדה ב-3 באוקטובר 1953) היא פוליטיקאית אפרו-אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית, המכהנת כראשת העיר ה-43 של לוס אנג'לס, מאז דצמבר 2022. היא האישה הראשונה שנבחרה לכהן בתפקיד. לפני כן כיהנה כנציגת המחוז מחוז הקונגרס ה-37 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית. בס נולדה וגדלה בלוס אנג'לס. היא בוגרת אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בדומינגז הילס ותוכנית עוזרי רופא באוניברסיטת דרום קליפורניה. היא עבדה במרפאה מקומית בלוס אנג'לס, והחל מ-1990 הייתה פעילה קהילתית. ב-2004 נבחרה לכהן באספה הלאומית של קליפורניה. במאי 2008 נבחרה ליושבת ראש האספה הלאומית, ובכך הייתה לאפרו-אמריקאית הראשונה המכהנת כיושבת ראש אחד מבתי המחוקקים של מדינות ארצות הברית. בנובמבר 2010 נבחרה לנציגת המחוז ה-33 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות הבאות נבחרה לנציגת המחוז ה-37 ומאז נבחרה ברציפות לכהונות נוספות. בשלהי ספטמבר 2021 הכריזה בס על כוונתה להתמודד לתפקיד ראש עיריית לוס אנג'לס, וכפועל יוצא על פרישתה מבית הנבחרים האמריקאי עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023. בבחירות שהתקיימו ב-8 בנובמבר 2022 נבחרה עם מעל 43% מהקולות, הושבעה לתפקיד ב-11 בדצמבר 2022 על ידי סגנית נשיא ארצות הברית קמלה האריס, ונכנסה לתפקיד יום למחרת. היא האישה הראשונה שנבחרה לכהן בתפקיד. בין השנים 1980-1986 הייתה נשואה לחסוס. במהלך שנות הנישואים אימצה את ארבעת ילדיו כילדיה וב- 1983 לזוג נולדה בת משותפת, אמיליה. ב-2006 נהרגה אמיליה, ביחד עם בעלה, בתאונת דרכים ליד שדה התעופה של לוס אנג'לס. מדיה וקבצים בנושא קארן בס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קארן בס קארן בס, ברשת החברתית פייסבוק קארן בס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קארן בס, ברשת החברתית אינסטגרם קארן בס, סרטונים בערוץ היוטיוב קרן בס באתר בית הנבחרים קארן בס, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) קלודיה גריסיילס, Rep. Karen Bass Launches Campaign To Be The Next Mayor Of Los Angeles, באתר NPR‏, 27 בספטמבר 2021 (באנגלית) LA Mayor's race: A look at Karen Bass' family, נבדק ב-2024-04-30
אוניברסיטת בוקוני

אוניברסיטת בוקוני (באיטלקית: Università Commerciale Luigi Bocconi) היא אוניברסיטה פרטית, הממוקמת במילאנו שבאיטליה, אשר הוקמה ב-10 בנובמבר 1902. האוניברסיטה מתמקדת בתחומי כלכלה, משפטים, ניהול, מדעי המדינה ומינהל ציבורי. בתחומים אלו האוניברסיטה נחשבת לאחת הטובות באיטליה ובאירופה בכלל. במוסד לומדים כ-14,000 סטודנטים. במסגרת האוניברסיטה לומדים גם כ-20 מרכזי מחקר. האוניברסיטה חברה בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי. אוניברסיטת בוקוני נחשבת לאחת האוניברסיטאות היוקרתיות ביותר בעולם והיא ממוקמת במרכז ההיסטורי של מילאנו בויאלה בליני. מבין בוגריה הידועים של אוניברסיטת בוקוני ניתן למנות את לואיג'י זינגלס, מריו מונטי ולואיג'י אינאודי. מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת בוקוני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת בוקוני (באיטלקית) אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת בוקוני (באנגלית) tg24.sky.it Financial Times אוניברסיטת בוקוני, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת בוקוני, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת בוקוני, ברשת החברתית אינסטגרם
הצעיף הצבעוני (סרט, 1934)

הצעיף הצבעוני (באנגלית: The Paited Veil) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1934 עם גרטה גרבו והרברט מרשל בתפקידים הראשיים. התסריט מבוסס בחלקו על הרומן "הצעיף הצבעוני" של סומרסט מוהם משנת 1925. הסרט "החטא השביעי" (The Seventh Sin) משנת 1957 בכיכובם של אלינור פארקר וביל טראברס, מבוסס על אותו רומן. ב-2006 הופק רימייק בשם זה בכיכובם של נעמי ווטס ואדוארד נורטון. קתרין קבנר (גרטה גרבו) חוגגת עם משפחתה את חתונתה של אחותה אולגה (ססיליה פרקר). אביה (ז'אן הרשולט), הוא פרופסור לרפואה והוא מזמין את תלמידו דוקטור וולטר פיין (הרברט מרשל). קתרין נמצאת בלחץ משפחתי, גם אחותה והוריה לוחצים עליה להתחתן וכאשר וולטר מציע לה נישואים ונסיעת עבודה להונג קונג היא מסכימה להצעתו אבל לא מתוך אהבה. וולטר עובד בהונג קונג בשירות ממשלת בריטניה במחקר למניעת מחלת הכולרה המתפרצת בסין. הוא שקוע כל הזמן בעבודתו במעבדה בעוד קתרין משתעממת. וולטר מפגיש אותה עם אנשי שגרירות בריטניה והיא צדה את עיניו של ג'ק טאונסנד (ג'ון ברנט), נספח תרבות בשגרירות שמתחיל לחזר אחריה אף על פי שהוא נשוי. ג'ק יודע איך לחזר אחרי נשים בניגוד לוולטר הקר והמנוכר. הוא לוקח את קתרין לאתרי תיירות וכן לחגיגת הדרקון והיא נלהבת ומתמסרת לו. כאשר חוזר וולטר יום אחד מוקדם הוא מוצא את דלת חדר השינה נעולה ואת כובעו של ג'ק טאונסנד הוא מבין מיד. הוא מטיח דברים קשים בפני קתרין על בגידתה והיא מתוודה שהתאהבה בג'ק ומסכימה להתגרש. וולטר אומר לה שהיא תקבל ממנו גט רק לאחר שג'ק יחתום שברצונו להתגרש מאשתו ולהתחתן איתה. כאשר היא מגיעה לשגרירות ואומרת זאת לג'ק הוא מסרב להיענות לבקשה ולהתגרש כי זה יפגע בקריירה הדיפלומטית שלו. קתרין חוזרת באין ברירה לוולטר. הוא מקבל בקשה להגיע לכפר מרוחק בסין שם פרצה מגפת כולרה. הוא מסכים לכך בעיקר כעונש לקתרין שבגדה בו. לאחר מסע מפרך הם מגיעים למקום ווולטר מתרכז בתוכניות להדברת המחלה על ידי מפעל הטיית הנהר ושריפת מחסני משי נגועים. הוא עושה זאת בעזרת הגנרל יו (וולטר אולנד). קתרין ממשיכה להיות משועממת ומדוכאת וגם השכן שלהם וודינגטון (פורסטר הרווי), לא עוזר לה בזה. עם הזמן מתחילה קתרין להעריך את עבודת בעלה. ולטר רואה את סבלה ומציע לה לשוב להונג קונג אך היא מסרבת ומתנדבת ללא ידיעתו להיות אחות בבית יתומים של מנזר. ג'ק מגיע למקום ומבקש ממנה לחדש את אהבתם אך היא מסרבת ואומרת שכעת היא מעריכה את עבודת בעלה. בגלל הוראותיו של וולטר לשרוף את מחסני המשי, מתחוללות מהומות והוא נדקר בחזה ומאושפז. קתרין מבקרת אותו ומתוודה בפניו כי כעת היא אוהבת אותו. מדיה וקבצים בנושא הצעיף הצבעוני בוויקישיתוף "הצעיף הצבעוני", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הצעיף הצבעוני", באתר AllMovie (באנגלית) "הצעיף הצבעוני", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הצעיף הצבעוני", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גרטה גרבו וג'ורג' ברנט בחגיגת הדרקון ב"הצעיף הצבעוני", באתר יוטיוב הצעיף הצבעוני, באתר TCM
הקבינט של ארצות הברית בממשל אברהם לינקולן

הקבינט של ארצות הברית בממשל אברהם לינקולן כיהן במשך מעט יותר מתקופת כהונה נשיאותית אחת, ממועד השבעת הנשיא לינקולן ב-4 במרץ 1861 ועד למותו ב-15 באפריל 1865 בעקבות ההתנקשות בחייו. הקבינט כלל שבעה בעלי תפקידים וכיהנו בו 13 אישים, כולם גברים. שניים מהם - מזכיר המדינה ומזכיר הצי - כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של לינקולן. מזכיר המדינה: ויליאם סיוארד (1861–1865) מזכיר האוצר: סלמון צ'ייס (1861–1864), ויליאם פיט פסנדן (1864–1865), יו מקולוק (1865) מזכיר המלחמה: סיימון קמרון (1861–1862), אדווין סטנטון (1862–1865) התובע הכללי: אדוארד בייטס (1861–1864), ג'יימס ספיד (1864–1865) המנהל הכללי של הדואר: מונטגומרי בלייר (1861–1864), ויליאם דניסון (1864–1865) מזכיר הצי: גדעון ולס (1861–1865) מזכיר הפנים: קיילב סמית' (1861–1862), ג'ון אשר (1863–1865) Doris Kearns Goodwin, Team of Rivals, Simon & Schuster, 2005 מדיה וקבצים בנושא הקבינט של ארצות הברית בממשל אברהם לינקולן בוויקישיתוף ארצות הברית, פוליטיקה וממשל, 1861-1865, דף שער בספרייה הלאומית
יחסי אוסטרליה–פרו

יחסי אוסטרליה–פרו הם יחסי החוץ בין הקהילייה של אוסטרליה והרפובליקה של פרו. אוסטרליה ופרו כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהם ב-1 במרץ 1963. שתי המדינות חברות ב-APEC ובאו"ם. שגרירות אוסטרליה הייתה פעילה בפרו עד 1986, ונפתחה מחדש בשנת 2010. אוסטרליה מייצגת 0.4% מההגירה הבינלאומית של פרואנים לשנת 2013. באוסטרליה חיים 8,840 פרואנים לפי המפקד האוסטרלי משנת 2011. ב-12 בפברואר 2018 נחתם הסכם הסחר החופשי בין פרו לאוסטרליה. ב-12 בפברואר 2019 אישרה פרו את הסכם הסחר החופשי. אוסטרליה מחזיקה בפרו שגרירות בלימה. פרו מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה ו-4 קונסוליות בבריסביין, מלבורן, פרת' וסידני. מדיה וקבצים בנושא יחסי אוסטרליה–פרו בוויקישיתוף אתר על יחסי מדינות