laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גוסטינין

גוסטינין (בפולנית: Gostynin; ביידיש: גאסטינין) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין. היישוב נזכר לראשונה במאה ה-13, ובמקום בו הוא שוכן התקיים יישוב מבוצר סלאבי מהמאה ה-6. בשנת 1382 הוענקו ליישוב זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיר בידי גייסות השוודים. משנת 1795 ועד 1807 נכללה העיר בשטחי פרוסיה, ואז עברה לשטחי פולין הקונגרסאית. תיעוד ליישוב יהודי בגוסטינין קיים מהמאה ה-15, ובשנת 1710 הוקם בעיר בית כנסת מעץ. בין השנים 1823-1862 הוגבלו מגורי היהודים בעיר לרובע אחד. בתקופה זו פעל בעיר רבי יחיאל מאיר מגוסטינין. במהלך מרד ינואר בשנת 1863 סייעו מספר מיהודי העיר למורדים הפולנים. במהלך הכיבוש הרוסי בזמן מלחמת העולם הראשונה האשימו הרוסים את יהודי העיר בריגול, ואסרו את בכירי הקהילה במקום, ובהם הרב. בתקופה זו הגיעו לגוסטינין פליטים יהודים מעיירות הסביבה. במהלך הכיבוש הגרמני של העיר במלחמה, הוטלו על היהודים בה מיסים כבדים, רכושם הוחרם, וחלקם נשלחו למחנות עבודה בפנים גרמניה. עם תום המלחמה, בשנת 1918, התעללו ביהודי העיר חיילי הצבא הכחול. לאחר המלחמה פחת מספר היהודים בעיר בשל הגירה, והקהילה השתקמה בעזרת ארגוני סעד מקומיים ובסיוע הג'וינט. בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר, והתקיים בה קיבוץ הכשרה. כמו כן, פעלו בעיר אגודת ישראל והבונד, והתקיימו בה מוסדות תרבות יהודיים. הרב האחרון של הקהילה היה יצחק מאיר בורנשטיין, מפעילי המזרחי (נספה בשואה). בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה גוסטינין בידי הגרמנים. ביום כיפור ת"ש נכלאו יהודי העיר בכנסייה המקומית, והוחזקה בה כשלושה ימים. לאחר מכן, הועלה באש בית הכנסת בעיר, והיהודים צוו לפרק את בית המדרש בה. בהמשך הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, חובת נשיאת טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות, וחובת מסירת דברי ערך ותשלום סכומי כופר. בנובמבר 1939 הוצאו להורג בעיר ארבעה מנכבדי הקהילה. בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו פתוח, אליו הועברו יהודים רבים מהסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-2,250 איש. בתקופה זו כל יהודי מגיל 10 חויב בביצוע עבודות כפייה. בקיץ 1941 הוקף הגטו בגדר תיל, ונסגר. ממועד זה החלו חטיפות של יהודים מהגטו למחנות עבודה, עד שנותרו בגטו בעיקר זקנים, ילדים ונשים. באפריל 1942 חוסל הגטו בגוסטינין, ורוב יושביו הועברו למחנה ההשמדה חלמנו. לאחר מכן, הרסו הגרמנים את בית העלמין היהודי בעיר. מדיה וקבצים בנושא גוסטינין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גוסטינין (בפולנית) ספר יזכור לקהילת גוסטינין, בספריית העיר ניו יורק גוסטינין באתר מרכז מורשת יהדות פולין גוסטינין (Gostynin), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "גוסטינין", באתר JewishGen (באנגלית) "גוסטינין", באתר השטעטל הווירטואלי אנה ז'ולקובסקה, גוסטינין, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 54–55), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) גוסטינין (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
מספר סקיוז

בתורת המספרים, מספר סקיוז הוא מספר הנכלל בקבוצה של מספרים גדולים ששימשו את סטנלי סקיוז כחסם מלעיל למספר הטבעי הקטן ביותר   x {\displaystyle \ x} המקיים את האי-שוויון π ( x ) > li ⁡ ( x ) {\displaystyle \pi (x)>\operatorname {li} (x)} כאשר π ( x ) {\displaystyle \pi (x)} היא הפונקציה המציגה את מספר המספרים הראשוניים הקטנים מ-   x {\displaystyle \ x} (פונקציית המספרים הראשוניים), ו- li ⁡ ( x ) {\displaystyle \operatorname {li} (x)} היא פונקציית האינטגרל הלוגריתמי. בשנת 1933 קבע סקיוז שבהנחה שהשערת רימן נכונה, קיים   x {\displaystyle \ x} שמקיים את האי שוויון π ( x ) > li ⁡ ( x ) , {\displaystyle \pi (x)>\operatorname {li} (x),} שקטן מהמספר e e e 79 {\displaystyle e^{e^{e^{79}}}} ,מספר זה נקבע כמספר סקיוז הראשון. בשנת 1955 קבע סקיוז, ללא קשר להשערת רימן, ש-   x {\displaystyle \ x} חייב להיות קטן מ- e e e e 7.705 {\displaystyle e^{e^{e^{e^{7.705}}}}} , ומספר זה נקבע כמספר סקיוז השני. אף על פי ששני המספרים גדולים מאוד, e e e e 7.705 < 10 10 10 964 {\displaystyle e^{e^{e^{e^{7.705}}}}<10^{10^{10^{964}}}} ו- e e e 79 < 10 10 10 34 {\displaystyle e^{e^{e^{79}}}<10^{10^{10^{34}}}} , שניהם קטנים ממספר גרהאם. נכון ל-2015 ידוע כי חסם מלרע של   x {\displaystyle \ x} הוא 1.39 × 10 17 {\displaystyle 1.39\times 10^{17}} , אך עדיין לא ידוע ערכו המדויק של   x {\displaystyle \ x} . מספר סקיוז, באתר MathWorld (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פייר מנדס פראנס

פְּיֵיר-אִיזָק-אִיזִידוֹר מֶנְדֶס פראנס (בצרפתית: Pierre-Isaac-Isidore Mendès France ;‏ 11 בינואר 1907 – 18 באוקטובר 1982) היה מדינאי יהודי צרפתי, ראש ממשלת צרפת בשנים 1954–1955. ראש הממשלה הרביעי בתולדות צרפת, שהיה ממוצא יהודי (מתוך שבעה סך הכל). מֶנְדֶס פראנס נולד בפריז למשפחה יהודית ספרדית-פורטוגזית שהתיישבה במאה ה-16 בבורדו ועסקה במסחר בגדים. אביו היה תעשיין בתחום הטקסטיל. הוא למד והוסמך כעורך דין וכלכלן. ב-1932 היה צעיר חברי הפרלמנט הצרפתי. ב-1938, בגיל 31, היה סגן שר האוצר. במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר הצרפתי. בשנת 1940 ברח לצפון אפריקה והצטרף לשארל דה גול. היה יושב ראש ועדת הכספים של הפרלמנט הצרפתי בשנת 1953. פייר מנדס פראנס כיהן כראש ממשלת צרפת במשך כשמונה חודשים, בין יוני 1954 לפברואר 1955, היהודי הרביעי (מתוך שבעה) שכיהן בתפקיד זה בצרפת. הוא מונה לתפקיד זה מטעם המפלגה הרדיקלית, מפלגת שמאל-מרכז. קוצר ימיה של ממשלתו אופייני לכל ראשי הממשלות בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית. עוד בטרם מונה לראש ממשלה, יצא מֶנְדֶס פראנס נגד הקולוניאליזם הצרפתי. כראש ממשלה נקט צעדים שקירבו את קצו: במסגרת הסכם עם המנהיג הקומוניסטי הווייטנאמי הו צ'י מין, הוציא מֶנְדֶס פראנס את כוחות צרפת מווייטנאם, והכיר בשלטונם של הקומוניסטים בצפונה של הארץ, מתוך כוונה - שלא התגשמה - לערוך בחירות לממשלה משותפת ב-1956. ההחלטה לסגת מווייטנאם זכתה ברוב גדול באספה הלאומית, לאחר שצרפת הובסה בידי כוחותיו של הו צ'י מין במלחמת הודו-סין הראשונה. לעומת זאת היא עוררה התנגדות בחוגי ימין ובקרב הכנסייה. מֶנְדֶס פראנס היה נתון בעקבות הנסיגה להתקפות אישיות, לעיתים נגועות באנטישמיות. מהלך מדיני נוסף של מֶנְדֶס פראנס היה הגעה להסכם עם מנהיג התנועה הלאומית בתוניסיה, חביב בורגיבה, על אוטונומיה נרחבת שתינתן לתוניסאים, כצעד מקדים לעצמאות מלאה שתינתן ב-1956. מֶנְדֶס פראנס צידד גם בנסיגה צרפתית ממרוקו, אך בשאלת אלג'יריה ביקש למצוא פתרון שיבטיח את מעמדם של המתיישבים הצרפתים במקום. מנדס פראנס תמך בהתלהבות בהתקדמות לקראת איחוד מדיני באירופה, ובכלל זה שיתוף פעולה מדיני וצבאי שיכלול גם את ממשלת מערב גרמניה, על אף המשקעים הלא רחוקים ממלחמות העולם. בין פברואר למאי 1956 שימש מנדס פראנס כשר בממשלת גי מולה, אך פרש על רקע המשבר המתמשך בנושא אלג'יריה. ב-1957 הוא התפטר מהנהגת מפלגתו בגלל התנגדותו לדה-גול, וב-1959 סולק ממנה, לאחר שנהפכה למפלגה פרו-גוליסטית. בהמשך הקריירה הפוליטית שלו כיהן לסירוגין כחבר פרלמנט מטעם מפלגות שמאל קטנות. הוא הביע אהדה למרד הסטודנטים של מאי 1968, עמדה בלתי שכיחה אצל פוליטיקאים במעמדו. מנדס פראנס חיבר מספר ספרים בענייני כלכלה ונושאים אחרים. פייר מֶנְדֶס פראנס נפטר באוקטובר 1982 בפריז. היה נשוי ללילי (1911–1967), בתו של איש העסקים סולומון סיקורל מקהיר. לזוג נולדו שני בנים: מישל וברנאר. מדיה וקבצים בנושא פייר מנדס פראנס בוויקישיתוף פרטים ביוגרפיים באתר ארכונטולוג'י, 21 באפריל 2011. פייר מנדס פראנס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פיר מנדס-פרנס (1907-1982), דף שער בספרייה הלאומית פייר מנדס פראנס, באתר Discogs (באנגלית) האחרים היו: אלכסנדר מילראן (1920), לאון בלום (1936–1937, 1938, 1945), רנה מאייר (1953), מישל דברה (1959–1962), לורן פביוס (1984–1986) ואליזבת בורן - ראש ממשלת צרפת המכהנת החל ממאי-2022.
סלזנגר

סלזנגר (באנגלית: Slazenger) היא יצרנית מוצרי ספורט ותרמילאות בריטית, שמתרכזת בעיקר בייצור אביזרי ספורט מחבט כמו טניס, גולף, קריקט והוקי. בנוסף, ניתן למצוא ציוד שלא מיועד לספורט, כמו תיקי גב ומזוודות של המותג. החברה נוסדה ב-1881 במנצ'סטר בידי זוג אחים יהודים: ראלף ואלברט סלזנגר, באותה שנה עקר ראלף סלזנגר ללונדון והקים בה חנות לממכר ציוד ספורט מתוצרת החברה. האחים הקימו מפעל בברנסלי (אנ') לייצור כדורי טניס אותם שיווקו ברחבי העולם כולו. המפעל נסגר ב-2002 וייצור הכדורים נמשך מאז בפיליפינים. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נמכר המותג לחברות אחרות, והוא כיום אחד מהמותגים העתיקים ביותר ששרדו בתחום הספורט. חוזה שנחתם עם החברה ב-1902 לשמש כספקית כדורי הטניס לאליפות וימבלדון היה בתוקף עד 2015, אחד מהסכמי החסות המסחרית ארוכי הטווח בהיסטוריה. מדיה וקבצים בנושא סלזנגר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סלזנגר סלזנגר, ברשת החברתית פייסבוק סלזנגר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סלזנגר, ברשת החברתית אינסטגרם דפנה לוי, חובט ורץ לרשת, באתר הארץ, 20 ביוני 2001 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נאגנו (מחוז)

מחוז נאגנו (ביפנית: Nagano-ken 長野県) הוא מחוז באזור צ'ובו שבאי הונשו, יפן. בירת המחוז היא העיר נאגנו. מרבית מרכסי האלפים היפניים נמצאים בשטחו של מחוז זה, והוא מהווה אתר תיירות סקי פופולרי ביפן. בשנת 1998 אירחה בירת המחוז נאגנו את אולימפיאדת החורף. לפני רסטורציית מייג'י נקרא המחוז מחוז שינאנו, אך לאחר ביטול שיטת ההאן ב-1871 קיבל המחוז את שמו הנוכחי. בתקופת סנגוקו היה המחוז מוקד קרבות שליטה בין דאימיו שונים, ולאחר מכן היה אחד ממרכזי הכוח של טקדה שינגן במלחמתו באואסוגי קנשין. למחוז נאגנו אין מוצא לים, ושוכנת בו הנקודה הרחוקה ביותר מהים בכל יפן - בעיר סקו. זהו גם המחוז הגובל במספר הרב יותר של מחוזות אחרים. בשל העובדה שמרבית שטחו של המחוז הררי ואינו ניתן ליישוב המוני, מהווה המחוז מוקד משיכה לתיירות טבע, ותשעה מתוך 12 ההרים הגבוהים ביפן נמצאים במחוז נאגנו. 21% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים. במחוז נאגנו 19 ערים: אוּאֶדָה אומצ'י אוקאיה אזומינו איאִיָאמה איאידה אינה טומי מצומוטו נאגנו (בירת המחוז) נאקנו סוּוָה סוזקה סקו צ'ינו צ'יקומה קומֶגנֵה קומורו שיוג'ירי טאיוואן צ'אנגחואה, טאיוואן הרפובליקה העממית של סין חביי, הרפובליקה העממית של סין ארצות הברית מיזורי, ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא נאגנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נאגנו (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של נאגנו (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של נאגנו (בסינית מפושטת) אתר האינטרנט הרשמי של נאגנו (בשפות מרובות) האתר הרשמי של מחוז נאגנו נאגנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אני קייט

אני קייט (באנגלית: I Am Cait) היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית אמריקאית, אשר עוקבת אחר חייה של קייטלין ג'נר לאחר המעבר המגדרי שלה. בסדרה שמונה פרקים, והיא שודרה לראשונה ב-26 ביולי 2015 בערוץ E!. הסדרה בוחנת כיצד המציאות של ג'נר משתנה, ועוקבת אחר מערכות היחסים שלה עם משפחתה וחבריה. בנוסף, עוסקת הסדרה בהיטמעותה בקהילה הטרנסג'נדרית, ובתפישה שלה ושל אחרות אותה כדוברת או מייצגת של הקהילה. הביקורות על הסדרה ברובן היו חיוביות, כאשר מבקרים בעיקר היללו את ההתמקדות בנושאים חברתיים ושל המצב הסוציו-פוליטי של נשים טרנסג'נדריות, וכיצד היא נתפשת בעיני הציבור הכללי. הטון הרציני והביקורתי של הסדרה זכו לשבחים, בעיקר בהשוואה לתוכנית "משפחת קרדשיאן" בה ג'נר כיכבה יחד עם בני ובנות משפחתה. בפברואר 2016, אושרה עונה שנייה לתוכנית. ערוץ E! הודיע על הפקת הסדרה באפריל 2015, מיד לאחר שקייטלין ג'נר יצאה כטרנסג'נדרית בריאיון עם דיאן סויר בתוכנית האקטואליה "20/20". הסדרה גייסה שורה של יועצות, כולל ג'ניפר פיני בוילן, ד"ר מארי קלר, וסוזן פ. לנדון, כדי לוודא שהתוכנית תהא אינפורמטיבית ומעוררת תובנות, וכן נעזרה בארגונים להט"בים כגון GLAAD. מספר ימים לאחר הריאיון ב-20/20, שידר ערוץ E! שני פרקים מיוחדים בסדרה "משפחת קרדשיאן", שהראתה תגובות של בני המשפחה למעבר המגדרי ולריאיון הטלוויזיוני. כתבת הבידור די לוקט כתבה ב-Vulture שהסברה היא שזה היה סוג של קדימון לסדרה "אני קייט" וכן ניסיון לבחון את תגובות קהל הצופים. את התוכנית מפיקים הפקות בונים/מארי, אותה החברה שמפיקה את "משפחת קרדשיאן", וכן קייטלין עצמה מתפקדת כמפיקה בפועל. בין המשתתפים בסדרה היו בני משפחתה של ג'נר, פעילות טרנסג'נדריות, חברי קהילת הלהט"ב, אנשי תקשורת ועוד: קייטלין ג'נר קורטני ננסון קנדיס קיין ג'ן ריצ'רדס קים קרדשיאן וסט קנדל ג'נר  קלואי קרדשיאן קייט בורנשטיין קיילי ג'נר קורטני קרדשיאן דיאן סוייר צ'אז בונו קריס ג'נר ג'נט מוק ברק אובמה קניה וסט אתר האינטרנט הרשמי של אני קייט אני קייט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "אני קייט", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אני קייט", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אני קייט", באתר Metacritic (באנגלית) "אני קייט", באתר Hulu סדרות (באנגלית) אני קייט, באתר TV Guide Fisher, Luchina (3 ביוני 2014). "'I Am Cait' Promo for Caitlyn Jenner Docu-Series Hits the Internet". ABC News. Disney Media Networks. {{cite web}}: (עזרה) Kim, Eun Kyung (3 ביוני 2015). "Caitlyn Jenner in new E! documentary declares: 'I'm the new normal'". Today. NBCUniversal. {{cite web}}: (עזרה) Kondolojy, Amanda (24 באפריל 2015). "E! Announces a New Documentary Series Following Bruce Jenner's Life as a Transgender Woman". TV by the Numbers. Tribune Digital Ventures. אורכב מ-המקור ב-2015-09-10. נבדק ב-2015-09-08. {{cite web}}: (עזרה) Gay, Verne (3 ביוני 2015). "Caitlyn Jenner show, 'I Am Cait': An important series". Newsday. Cablevision. {{cite web}}: (עזרה) "E! to Air Two-Part Bruce Jenner Special 'Keeping Up with the Kardashians: About Bruce'". Variety. Penske Business Media. 4 במאי 2015. {{cite web}}: (עזרה)
יעקב מרגליות

האם התכוונתם ל... יעקב מרגליות (נירנברג) – מראשוני האחרונים, רבו של הרב יעקב פולק יעקב מרגליות (ברדיצ'ב) – ראב"ד ברדיצ'ב יעקב (ינקל) מרגוליס – רבה של בראילה ינקי מרגלית
שרה פאריש

שרה פאריש (באנגלית: Sarah Parish; נולדה ב-7 ביוני 1968) היא שחקנית אנגלייה. ידועה מהופעותיה בסדרות הטלוויזיה "עמודי תבל", "Peak Practice", "לבבות ועצמות", "קצוות מפוצלים", "דוקטור הו", "מאהבות", "מרלין", "אטלנטיס" של ה-BBC והדרמה הרפואית "מונרו" של ITV. פאריש נולדה ביאוביל שבסאמרסט לביל ולתלמה פאריש. יש לה אחות בשם ג'ולי ואחיה הוא המוזיקאי ג'ון פאריש. היא למדה בבית הספר המקומי "פרסטון" וביאוביל קולג'. היא התחילה לשחק בגיל צעיר מאוד, והיא מספרת בראיון שהופעתה הראשונה כנראה הייתה בגיל שנתיים בכפר טינטינהול. שם הופיעה במחזה מוזיקלי (אנ') בתפקיד פנינה בתוך צדפה. מאוחר יותר השתתפה בתיאטרון לנוער ביאוביל. אחרי סיום לימודיה בבית הספר למשחק "Academy of Live and Recorded Arts", הופיעה פאריש בשנת 1994 בפרסומת למבשלת הבירה בודינגטון הממוקמת במנצ'סטר. בהמשך קבלה תפקידים כאישה צפונית בין השאר כדון רודג' ב-"Peak Practice", אלי הנשל ב"קצוות מפוצלים" (2002), אנני מיילור בסדרה "אמון" ונטלי הולדן ב"בלקפול" (2004). היא כיכבה לצדה של דברה מסינג בסרט הקולנוע "הדייט שלי לחתונה", ובתפקיד קטן השתתפה בסרט "החופשה" בכיכובו של ג'וד לאו. עוד הופיעה פאריש בפרק "הכלה הבורחת", ספיישל חג המולד של "דוקטור הו" בשנת 2006. ב-2007 הופיעה פאריש בסרט הטלוויזיה "Recovery". עוד כיכבה בפרק בסדרה "Shakespeare Retold", עיבודים מודרניים למחזות של שייקספיר, בו שיחקה בתפקיד ביאטריס ב"מהומה רבה על לא דבר". בסדרה "מאהבות" שיחקה בתפקיד הרופאה קייטי רודן. הסדרה שודרה לראשונה ב-BBC One בפברואר 2009. בסדרת הטלוויזיה "מרלין" של ה-BBC גילמה את ליידי קטרינה. ב-2011 כיכבה בדרמה הרפואית "מונרו" לצדו של ג'יימס נסביט. עוד הופיעה בסדרה "אטלנטיס" של ה-BBC, בתפקיד פסיפאה. החל ממרץ 2014 היא מגלמת את אנה רמפטון בשתי עונות של הסדרה הקומית "W1A" של ה-BBC. פאריש שיחקה תכופות לצדו של דייוויד טננט - בסדרה המוזיקלית "בלקפול" מ-2004, בדרמה "Recovery" של טוני מרצ'נט ובפרק "הכלה הבורחת" ספיישל חג המולד של שנת 2006 בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", כשטננט גילם את הדוקטור. "אנחנו כמו 'ג'ורג' ומילדרד", היא מתבדחת, "בעוד 20 שנה קרוב לוודאי שנעשה יחד סיטקום גרוע בבית בפרסטון". ב-2017 שיחקה פאריש בתפקיד רפ"ק אליזבת בנקרופט במיני-סדרה בשם "בנקרופט" של רשת ITV. העונה השנייה של הסדרה שודרה בינואר 2020. ב-15 בדצמבר 2007 התחתנה פאריש עם ג'יימס מארי והם גרים בהמפשייר. בתם הבכורה, אלה ג'יין נולדה ב-2008 עם מום בלב ונפטרה בגיל 8 חודשים. בנובמבר 2009 ילדה פאריש את בתה השנייה, נל מארי. ב-2 במרץ 2018, פאריש עברה תאונה, ושברה את רגלה כשהיא נסעה מזחלת בשלג. כשנשאלה על תחביביה ותחומי העניין שלה, שרה סיפרה על גינת הירק שלה. שרה פאריש, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שרה פאריש, באתר AllMovie (באנגלית) שרה פאריש, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Sarah Parish interview at Western Daily Press 19 April 2012. Retrieved 23 May 2015 Power, Vicki (18 בינואר 2014). "Atlantis actress Sarah Parish on dates, parties and being a noisy neighbour". Express. נבדק ב-21 באפריל 2014. {{cite news}}: (עזרה) Dempster, Sarah (21 בפברואר 2007). "Scissor sister". The Guardian. נבדק ב-28 בינואר 2014. {{cite news}}: (עזרה) ITV commissions second series of Bancroft, starring Sarah Parish "When is Bancroft back on TV for series 2?". Radio Times (באנגלית). נבדק ב-2020-01-25. "Sarah Parish's pregnancy joy following the death of her eight-month-old daughter". Daily Mail. 11 באוקטובר 2009. {{cite web}}: (עזרה)
גולוב

האם התכוונתם ל... Golub גולוב דובז'ין (מחוז) – מחוז בפרובינציית קויאוויה-פומרניה שבפולין גולוב-דובז'ין – עיירה בפרובינציית קויאוויה-פומרניה שבפולין, בירת מחוז גולוב-דובז'ין ג'וּן גולוב (גייבל) (אנ') – שחקנית אמריקאית גלעד גולוב – כימאי ישראלי, מנכ"ל מכון התקנים הישראלי אברהם תורי (נולד בשם אברהם גולוב) – עורך דין וחבר מחתרת יהודית בתקופת מלחמת העולם השנייה Gollob גורדון גולוב – אוברסט בלופטוואפה, אלוף הפלות
סולטנות נג'ד

סולטנות נג'ד (בערבית: سلطنة نجد) היא מדינה בערב שהתקיימה מ-1921 עד ינואר 1926. הסולטנות הוקמה לאחר כיבוש אמירות ג'בל שמר על ידי האמיר אבן סעוד שהעלה את תוארו לסולטן על כל אזור נג'ד. ההכנות לכך התחילו עם חתימת ברית דארין ב-26 בדצמבר 1915 בינו אבן סעוד לבין סיר פרסי קוקס כנציג הממשלה הבריטית. לפי הברית, אבן סעוד הסכים לא לתקוף את מדינות החסות הבריטיות כווית, קטר וחוף שביתת הנשק, אך לא הבטיח לא לתקוף את שריף מכה, והסכים להילחם נגד האימפריה העות'מאנית ביחד עם האימפריה הבריטית. לאחר המלחמה הכניע בעזרת הבריטים ובשיתוף עם כוחות אח'וואן בהנהגתו של סולטאן בן בג'אד בן חמיד אל-עותייבי את נתמכי האימפריה העות'מאנית, אמירות ג'בל שמר. תחילה, עיר הבירה, חאיל, הושמה במצור באפריל 1921 ומנהיג שושלת רשיד חתם על הסכם הפסקת אש עם אבן סעוד. אך באוגוסט אותה השנה העיר שוב הושמה במצור ונכנעה ב-2 בנובמבר. לאחר מלחמת כווית-נג'ד ב-1919–1920, חתם אבן סעוד ב-2 בדצמבר 1922 על אמנת עוקייר, שבה נקבעו גבולות הסולטנות עם עיראק וכווית. כמו כן, הוקמו האזורים הנייטרלים שבין עיראק וערב הסעודית ובין כווית וערב הסעודית. במרץ 1924 חוסיין בן עלי מלך חג'אז הכריז על עצמו כח'ליפה. לאחר שמנע כניסת עולים לרגל מנג'ד למקומות הקדושים בחג'אז, ב-29 באוגוסט אותה השנה פתחה סולטנות נג'ד במלחמה נגד חג'אז.[דרוש מקור] לאחר שאבן סעוד הכניע את טאיף הוא התקדם יחד עם כוחות אח'וואן למכה ונכנס אליה ב-13 באוקטובר ללא קרב. האספה האסלאמית אותה כינס בריאד ב-24 באוקטובר אותה השנה אישרה את השליטה של בית סעוד על מכה. לאחר יותר משנה כבש אבן סעוד ב-12 בדצמבר 1925 את מדינה ותוך 12 יום נוספים גם את ינבוע. ב-22 בדצמבר הוא הכניע גם את ג'דה ולאחר שנכנס בשעריה ב-8 בינואר 1926 נהיה מלך חג'אז בנוסף להיותו סולטן נג'ד. מאז הממלכה שהקים נקראה ממלכת נג'ד וחג'אז.
אוסקה (מחוז)

מחוז אוסקה (ביפנית: Ōsaka-fu 大阪府) הוא מחוז באזור קנסאי שבאי הונשו, יפן. בירת המחוז היא העיר אוסקה. המחוז הוא אחד משני מחוזות עירוניים (פוּ 府), ביחד עם קיוטו. לפני רסטורציית מייג'י התחלק שטח מחוז אוסקה בין המחוזות קוואצ'י, איזומי וסצו. ב-1868, בראשית תקופת מייג'י, החלה ממשלת יפן בתהליך יצירת המחוזות בשנת 1868, הפכו האזורים סביב תשע הערים הגדולות ל-פוּ, ושאר האזורים הפכו ל-קֶ (県). מאוחר יותר, בשנת 1871 ועם ביטול שיטת ההאן, הפכה הממשלה את אזורי טוקיו, אוסקה וקיוטו לפו, והורידה את שאר האזורים לדרגת קן. בשנת 2000 הייתה פוסאה אוטה לאישה הראשונה ביפן המכהנת בתפקיד מושלת, כשנבחרה להיות מושלת מחוז אוסקה. מחוז אוסקה גובל במחוזות הבאים: היוגו וקיוטו בצפון, נארה במזרח, וקאיאמה בדרום, ומפרץ אוסקה במערב. במחוז זורמים נהר יודו ונהר יאמטו. 11% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים. טרם הקמת נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי, היה מחוז אוסקה המחוז הקטן ביותר ביפן מבחינת שטח, אך לאחר בניית האי המלאכותי עליו נבנה שדה התעופה, גדל המחוז ועקף את מחוז קאגווה. במחוז אוסקה 33 ערים: בשנת 2004 עמד התוצר המחוזי הגולמי 38.7 מיליארד ין, שני רק לטוקיו, וההכנסה לנפש הייתה 3 מיליון ין, מקום תשיעי ביפן. מחוז אוסקה הוא ביתן של תאגידים בינלאומיים רבים, כגון שארפ ופנסוניק. עם זאת, במחוז פועלים עסקים קטנים ובינוניים רבים המהווים 99.6% מכל העסקים במחוז. על אף שמדובר בממוצע ארצי, התפוקה של עסקים אלה מהווה 65.4% מסך תפוקה מחוז, ונתון זה גבוה ביחס לטוקיו, העומדת על 55.5% בלבד. מדיה וקבצים בנושא אוסקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (בסינית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (בקוריאנית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (בתאית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (באינדונזית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (בוייטנאמית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (בספרדית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (בפורטוגזית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (בצרפתית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (בגרמנית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסקה (באיטלקית) אוסקה, ברשת החברתית פייסבוק אוסקה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוסקה, סרטונים בערוץ היוטיוב אוסקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי של מחוז אוסקה
חזרה (אמנות הבמה)

חזרה היא אירוע שמתרחש כהכנה לקראת הופעה. הוא מתקיים כצורה של תרגול, על מנת להבטיח שכל הפרטים של הביצועים שלאחר מכן ערוכים ומוכנים כראוי ומתואמים ביניהם. השימוש הנפוץ ביותר בחזרות קיים בתחום אמנות הבמה, כהכנה לפני הצגה בפני קהל צופים. חזרה גנרלית (על פי האקדמיה ללשון העברית: חֲזָרָה כְּלָלִית) היא החזרה האחרונה, בתום סדרה של חזרות. במהלכה מוצגת ההופעה בשלמותה, בהיקף מלא, בהשתתפות כל צוות השחקנים ושאר בעלי התפקידים (תאורנים, אנשי סאונד, נגנים וכדומה). בחזרה גנרלית בתיאטרון, השחקנים מופיעים בלבוש מלא (תלבושות, איפור, פיאות וכדומה), ועושים שימוש באביזרים אמיתיים. עבור מופע מוזיקלי, החזרה הגנרלית היא החזרה האחרונה לפני ההופעה. בתיאטרון, אנסמבל שחקנים עורכים חזרות, כהכנה לקראת ביצוע הופעה או הופעות בפני קהל. בשלבים המוקדמים של תהליך ההפקה, החזרות המתרחשות אינן כוללות את ההיבטים הטכניים של ההופעה (כגון: תאורה, ציוד סאונד והגברה וכדומה), והן משמשות בעיקר כדי לסייע לשחקנים ללמוד את הדיאלוג ולגבש את אופן התנועות שלהם על הבמה. חזרה טכנית היא חזרה המיועדת בעיקר לטכנאי התאורה והקול המעורבים בהוצאה לפועל של ההופעה, על מנת לאפשר להם, ולמנהל הבמה, לערוך חזרות בהיבטים הטכניים של ההופעה - מתי יש להדליק/לכבות אורות (ואילו), מתי יש להשמיע אפקטים קוליים, אילו חפצים (תפאורה, אביזרים וכדומה) צריכים להיות על הבמה (ומתי) - וזאת לצורך זיהוי תקלות ומציאת פתרונות. בדרך כלל, השחקנים לא עושים חזרות על סצנות שלמות במהלך החזרה הטכנית, אלא מבצעים דיאלוגים ו/או פעולות המשמשות את מנהל הבמה כנקודות ציון זמן - מתי יש לבצע פעולה טכנית מסוימת (או סדרת פעולות). חזרה טכנית מקוצרת כוללת, בדרך כלל, רק את סיקוונס הפתיחה והסיום של כל סצנה או מערכה. השימוש במונחים "חזרות" ו-"חזרות גנרליות" נפוץ גם מעבר לתחום אמנויות הבמה. כאשר ארגון צריך ללמוד כיצד ליישם את התהליך חדש, הוא עשוי לערוך חזרות של הפעילות מראש. ארגוני חירום עורכים לעיתים קרובות חזרות של ההכנות שלהם לתגובה לאסונות אזרחיים. צבא שמתכנן לתקוף יעד מסוים עשויים ליצור דגם של היעד, ולערוך חזרות של ההתקפה. תהליכי הטמעתם של שינויים משמעותיים בתחומי תעשייתיים ומורכבים מבחינה טכנית, כגון תחום מערכות מידע, מתבצעים לעיתים קרובות רק לאחר חזרות, במיוחד כאשר הדבר דורש תיאום של מספר רב של פעילויות, תוך אילוצי זמן. "Dress rehearsal". Merriam Webster. נבדק ב-2012-07-15.
אבו עמרה

אַבּוּ עַמְרַה הוא שבט בדואי בנגב, סמוך ליישוב עומר, שהוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב בשם אַבּוּ עַמְרַה (שֵׁבֶט), ללא מעמד מוניציפלי. שבט זה מורכב ברובו מבני שבט תראבין מלפני קום המדינה. בדואים בישראל יצחק ביילי, רשימות על האוכלוסייה הבדואית ברצועת עזה - אתר סנונית
גלובנו

גלובנו (בפולנית: Głowno) היא עיר קטנה במחוז זגייז' שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. ההתיישבות באתרה של גלובנו החלה במאה ה-11. בשנת 1420 נחנכה ביישוב כנסיית יעקב הקדוש, וכעבור מספר שנים קיבל היישוב זכויות עיר. זכויות העיר ניטלו מהיישוב בשנת 1870, אך הושבו לו בשנת 1925. יהודים החלו לשבת בגלובנו במאה ה-18, ובראשית המאה ה-19 נעשתה הקהילה במקום לעצמאית. בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל והבונד. בשנות השלושים סבלו יהודי העיר ממספר תקריות אנטישמיות, ומצבם הכלכלי הורע. בתקופה זו נמנו בעיר כ-2,100 יהודים, רוב תושביה. בימים הראשונים לכיבוש גלובנו בספטמבר 1939, הוציאו הגרמנים להורג מספר מיהודיה, ובינואר 1940 ערכו פולנים מקומיים פרעות ביהודי העיר, וחיללו את בית העלמין היהודי בה. בתקופה זו הגיעו לגלובנו פליטים יהודים רבים ממערב פולין, עד שבקיץ 1940 עמד מספר יהודי העיר על כ-5,600 איש. לראשות היודנרט בעיר מונה אברהם רוזנברג. במאי 1940 הועברו יהודי העיר לגטו בן ארבעה רחובות שהוקם במרכזה, אשר הוקף בגדר תיל, אך נותר פתוח. יהודי העיר נשלחו מדי יום לעבודות כפייה בחוות הסביבה, וחלקם נלקחו למחנות עבודה, מהם רובם לא שבו. בספטמבר 1940 האשימו הגרמנים את יהודי העיר בדליקה שפרצה בבתים שהיו שייכים להם בעבר, וכעונש על כך צומצם שטח הגטו, והוא נסגר. בסוף פברואר 1941 החלו הגרמנים בגירוש יהודי העיר לגטו ורשה, תוך עריכת מצוד אחר יהודים מסתתרים, עד שנותרה העיר ריקה מיהודים. מדיה וקבצים בנושא גלובנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גלובנו גלובנו באתר מרכז מורשת יהדות פולין גלובנו (Głowno), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "גלובנו", באתר השטעטל הווירטואלי "גלובנו", באתר JewishGen (באנגלית) יולנטה קריימר, גלובנו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 370–373), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)