צניעות (יהדות)

צניעות במשמעה הרחב מייצגת אופן התנהגות מוסרית שעיקרה הימנעות מהתנהגות מוחצנת האמורה להעיד על תכונותיו של האדם. במשמעות רחבה זו של מושג הצניעות כלולה גם הצניעות בתחום המיני. עם השנים, הפכה הצניעות בתחום המיני לחלק המרכזי במושג הצניעות ביהדות, הן בהלכה והן במחשבה היהודית. אף על פי שפרשנים מצאו במקרא רמזים רבים לצניעות, למעשה קיימים במקרא שני ביטויים בלבד הקשורים לשורש צנ"ע, ואין בהם זיקה מפורשת לצניעות בתחום המיני. ביטוי מובהק למשמעות הרחבה של מושג הצניעות מצוי בדברי הנביא מיכה ”הִגִּיד לְךָ אָדָם מַה טּוֹב; וּמָה ה' דּוֹרֵשׁ מִמְּךָ, כִּי אִם-עֲשׂוֹת מִשְׁפָּט וְאַהֲבַת חֶסֶד וְהַצְנֵעַ לֶכֶת עִם אֱלֹהֶיךָ”. המופע השני של השורש צנ"ע במקרא מופיע בספר משלי: ”בָּא-זָדוֹן וַיָּבֹא קָלוֹן; וְאֶת צְנוּעִים חָכְמָה” וגם אותו מפרשים מפרשי הפשט בזיקה לענווה ('המסתתרים עצמם מרוב ענותנותם' – מצודת ציון), או בזיקה לריסון עצמי והקפדה מתודולוגית חמורה בחיפוש אחרי החכמה (פירוש הרלב"ג). בספרות חז"ל ניתן כבר מקום רחב לשימוש במושג הצניעות במשמעות המינית, אף על פי שעדיין אין זו המשמעות הדומיננטית. בתואר 'צנועים' זוכים אנשים שמדקדקים במצוות בהסתר ובענווה. בני אדם אלה קרויים "הצנועים", "צנועי בית הלל". אף מי שמקפיד לעשות את צרכיו בהסתר נקרא צנוע. כך 'אמר רבן גמליאל: בשלשה דברים אוהב אני את הפרסים: הן צנועין באכילתן, וצנועין בבית הכיסא, וצנועין בדבר אחר'. ונאמר גם: 'דתניא אין קורין צנוע אלא למי שצנוע בבית הכיסא'. נשים, לעומת זאת, כבר זוכות בתואר צנועות בדרך כלל בהקשר המיני. כך מציינת הגמרא לשבח את שרה, שהייתה באוהל בעת ביקור המלאכים אצל אברהם, "להודיע ששרה אמנו צנועה הייתה", את רחל, שנאמר שבשכר צניעות שהייתה בה זכתה ויצא ממנה שאול, ועוד דוגמאות רבות. ההסתרה הראויה של התחום המיני מטעמי צניעות נקשרה עם תחומים אחרים שהאזוטריקה יפה להם: "אין דורשין בעריות בשלשה, ולא במעשה בראשית בשנים. ולא במרכבה ביחיד, אלא אם כן היה חכם ומבין מדעתו". בכיוון ההפוך, הועמס לימים גם התחום המיני במשמעות מיסטית. בספרות הקבלה ובספרות המוסר הועצם משקלה וחשיבותה של הצניעות בתחום המיני, והיא אף הטביעה את חותמה על האתוס של החברה היהודית בקהילות מסוימות. משמעות דומה למושג צניעות מצויה גם במושג דרך ארץ בספרות חז"ל. גם המושג "דרך ארץ" מייצג הן התנהגות חברתית כללית ראויה והן הוראות והמלצות להתנהגות בתחום שבינו לבינה. אלא שבעוד שבמושג הצניעות הלכה וגברה המשמעות של צניעות בתחום המיני, הרי שבמושג דרך ארץ משמעות זו הלכה ונתמעטה. התנהגות הפוכה ולא צנועה בתחום המיני קרויה בפי חז"ל קלות ראש. בלשון זה נוקטת הברייתא בבואה לתאר את הרקע ליוזמת ההפרדה בין גברים לנשים שננקטה בשמחת בית השואבה: "בראשונה היו נשים מבפנים ואנשים מבחוץ והיו באים לידי קלות ראש התקינו שיהו נשים יושבות מבחוץ ואנשים מבפנים ועדיין היו באין לידי קלות ראש התקינו שיהו נשים יושבות מלמעלה ואנשים מלמטה". התנהגות צנועה של הפרט ושל הציבור בתחום המיני נקשרת אצל חז"ל - ובעקבותיהם גם בספרות המוסר הכללית והקבלית - למושגי ה"קדושה" וה"טהרה", בעוד שהתנהגות לא צנועה קשורה למושג ה"טומאה". למשל, "קְדֹשִׁים תִּהְיוּ כִּי קָדוֹשׁ אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם", ורש"י שם מפרש בעקבות מדרש ויקרא רבה: "קדושים תהיו - הוו פרושים מן העריות ומן העבירה". גדרי הצניעות והלכותיה בהקשר המיני נסמכו ברובן על”וְאֶל-אִשָּׁה בְּנִדַּת טֻמְאָתָהּ לֹא תִקְרַב לְגַלּוֹת עֶרְוָתָהּ"”. חלקם נסמכו גם לפסוק: ”כִּי-תֵצֵא מַחֲנֶה עַל-אֹיְבֶיךָ וְנִשְׁמַרְתָּ מִכֹּל דָּבָר רָע”. מקור נוסף לאיסור הרהור נמצא בפרשת ציצית:”וְלֹא תָתֻרוּ אַחֲרֵי לְבַבְכֶם וְאַחֲרֵי עֵינֵיכֶם אֲשֶׁר אַתֶּם זֹנִים אַחֲרֵיהֶם.”, וכמו שדרשו בגמרא ובספרי: ”אחרי עיניכם - זה הרהור עבירה, שנאמר (שופטים, י"ד, ג') 'ויאמר שמשון אל אביו אותה קח לי כי היא ישרה בעיני'” כמו כן, בדיון ההלכתי על אופנת הלבוש השתלבו גם דיונים על האיסור ”לֹא-יִהְיֶה כְלִי-גֶבֶר עַל-אִשָּׁה, וְלֹא יִלְבַּשׁ גֶּבֶר שִׂמְלַת אִשָּׁה”. "קרבה לעריות", אם כן, כוללת את כל ההתנהגויות הכרוכות בגירויים ארוטיים, והיא המקור לגדרי הצניעות. על פי דעת חלק מחז"ל, הקרבה לעריות עצמה מקבלת מעמד של איסור מן התורה. ואולם ישנן דעות חלוקות, כגון האמורא רבי פדת, הסבור שכל גדרי הצניעות וההרחקה אינם אלא מדרבנן. מחלוקת תלמודית זו על מעמדם של גדרי הצניעות נמשכה גם אל חכמי הראשונים, והיא באה לידי ביטוי במחלוקת בין הרמב"ם לרמב"ן סביב מניין המצוות הרמב"ם מונה במנין תרי"ג המצוות את גדרי הצניעות הכלולים בקרבה לעריות. וכלשונו: שהזהירנו מקרוב לאחת מכל אלו העריות ואפילו בלא ביאה כגון חבוק ונשיקה והדומה להם מפעולות הזנות והוא אמרו באזהרה מזה "איש איש אל כל שאר בשרו לא תקרבו לגלות ערוה": כאילו יאמר לא תקרבו שום קירוב שיביא לגלות ערוה. — מצווה שנג לעומתו סבור הרמב"ן כי "קרבה לעריות" היא הביאה עצמה ולדעתו אף החכמים בתלמוד מסכימים לזה. ערך מורחב – הרהורים רעים הפסוק השני שעליו נסמכים חלק מגדרי הצניעות הוא, כאמור, הפסוק בדברים: "כי תצא מחנה על איביך ונשמרת מכל דבר רע". בדרשות שונות משמש פסוק זה אסמכתא כללית להתנהגות צנועה ומאופקת ובכללה המלצה על זהירות מפני גירויים ארוטיים. ההמלצה היא מקיפה וכוללת איסורים שונים כמו איסור הסתכלות באישה ואפילו לא בבגדי אישה, וגם לא על בעלי חיים בעת הזדווגותם. חומרת הרהורי העבירה ועוצמת היצר הארוטי, הפכה למסורת נורמטיבית מכוננת בחיבורים הלכתיים ומוסריים רבים העוסקים בסוגיית הצניעות, עד לימינו. אחת מהסיבות שבסיבתן האישה נדרשת לשמור על צניעותה, הוא כדי שלא להכשיל את הגבר בראיות והרהורי עבירה, כמו כל שאר העבירות, שעליהן צוו בתורה "לפני עוור לא תתן מכשול" שמכאן דרשו חז"ל שאסור לאדם להכשיל את חבירו בדבר עבירה ולהביאו לידי מכשול. ראו, למשל, פירוש המשניות לרמב"ם בנושא עזרת נשים במקדש "...כי העם היו מתקנים מקום לאנשים ומקום לנשים, ומקום הנשים למעלה ממקום האנשים, כדי שלא יסתכלו האנשים בנשים". גם ההנחיות למבנה עזרת הנשים בבתי הכנסת בנויים על הנחה זו, למנוע בעיקר הסתכלות של האנשים בנשים ולא להפך. בנוסף, לפי תפיסת חז"ל, צניעות האשה היא דבר טבעי, ופגיעה בצניעות האשה היא פגיעה בכבודה. כך למשל קובעת המשנה שמי ש"פרע ראש האשה בשוק – נותן ארבע מאות זוז", כתשלום על הבושת שגרם לה. לפי התלמוד הבבלי שותפים בחצר אינם יכולים למנוע משכנתם לכבס בחצר משותפת (בניגוד לפעילויות אחרות שניתן לדרוש שלא יעשו בחצר משותפת), משום "שאין דרכן של בנות ישראל להתבזות על הכביסה", ואם האשה לא תוכל לכבס בחצר, היא תאלץ לכבס בנהר, ובשעת הכביסה היא תאלץ להרים את השרוולים ולהתבזות. הדבר עולה גם מדברי התלמוד הירושלמי, שמביא דעה שבשעת הלוויה נשים הולכות מאחורה וגברים מקדימה,"מפני כבוד בנות ישראל, שלא יהו מביטין בנשים". חז"ל מתייחסים גם לחשש "הרהור" אך זה אינו הנימוק העיקרי לדיני צניעות. לעומת זאת, בשלבים מאוחרים יותר חדרה התפיסה שחובת הצניעות של האשה נובעת בעיקר מהחובה שלא להחטיא את הרואים. כך כותב רבנו יונה (המאה ה-13) ב"איגרת התשובה" (סימן קנ"ט): "וצריכה האשה שתהא צנועה ונזהרת שלא יסתכלו בה בני אדם חוץ מבעלה שהמסתכלים בפניה או בידיה יורדין לגיהנם, ענושה בעונש כל אחד ואחד מהם מפני שהחטיאה אותם ולא נהגה צניעות בעצמה ונכשלו בה". ערך מורחב – כל כבודה בת מלך פנימה הפסוק "כל כבודה בת מלך פנימה", שיש הטוענים כי הוצא מהקשרו המקראי שימש קוד מנחה להצנעת האישה מן הפרהסיה הציבורית בשורה רחבה של נושאים, עם שהוא מחמיא ל"כבודה" המגדרי של האישה ומשווה אותה ל"בת מלך". המשמעות המשתנה של מושג הכבוד הנשי שהיה מקובל בחברה היהודית בפועל עמדה במתח מתמיד עם הפרשנות המשתנה שגזרה מפסוק זה את הנורמות הראויות. כך למשל הוא משמש להגבלת יציאת הנשים אל מחוץ לבית, למניעת יציאתן לשווקים, ואף לא לבוא לבית הדין. בנימוק זה אף היו שמנעו מנשים לקרוא בציבור במגילת אסתר, אף לא בציבור של נשים. הרמב"ם כותב: "אבל גנאי הוא לאישה שתהא יוצאה תמיד, פעם בחוץ פעם ברחובות; ויש לבעל למנוע אשתו מזה, ולא יניחה לצאת אלא כמו פעם אחת בחודש או פעמיים בחודש, כפי הצורך: שאין יופי לאישה אלא לישב בזווית ביתה, שכך כתוב "כל כבודה בת מלך, פנימה"". — (משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק י"ג, הלכה י"א) "כל כבודה בת מלך פנימה" שימש הרבה בעת הוויכוח הציבורי הגדול בישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה ה-20 סביב הענקת זכות בחירה לנשים. וגם לאחר ששאלה זו הוכרעה בפועל, עדיין בסוף המאה העשרים המשיך פסוק זה לשמש להגבלת נשים מפעילות פוליטית או מנשיאת תפקידים ציבוריים. לאחר קום המדינה נעשה שימוש בפסוק זה כדי לאסור גיוס נשים לצה"ל ואף לאסור עליהן להתנדב למסגרות של שירות לאומי. כך לדוגמה כותב הרב יחיאל יעקב ויינברג: "מ"מ הסכמנו כולנו, שבחירת הנשים היא נגד מנהג ישראל ונגד המוסר הישראלי בחיי הציבור, שהשתדלו תמיד לשמור על כבודה בת מלך פנימה, שהאשה הישראלית תשמור את ביתה ואת חינוך ילדי' ואל תהי' קולנית ויוצאנית, לפזר כוחה ולהרוס צניעותה, ולאבוד את חינה וטעמה על ידי ריב ומדנים פוליטיים וציבוריים" — (שו"ת שרידי אש חלק א סימן קנו, ע' תפו) בפועל לא הייתה אחידות בין הפוסקים לאורך הדורות מה כלול בגדרי הצניעות, והייתה שונות ניכרת במוסכמות החברתיות בתחומים אלה, שהושפעו לא במעט מהבדלים חברתיים, כלכליים, וגאוגרפיים. לא בכל מקום ולא בכל זמן נשמרו בפועל גדרי הצניעות הללו במלואם. במקרים רבים הוכיחו את הציבור כדי שישנה את נהגיו בתחומים אלה, ובמקרים אחרים טרחו הפוסקים להצדיק אותם בדיעבד או אף לכתחילה. כך, לדוגמה, כלל החת"ם סופר את כיסוי ראש האישה כ"דת יהודית" משום ש"כבר קבלו עלייהו אבות אבותינו בכל מקום ששמענו שנפוצו ישראל לאסור". עמדה ברורה בנושא גדרי הצניעות נקט למשל הריטב"א, מגדולי חכמי ספרד, שכתב בסוף חידושיו למסכת קידושין (פא ע"ב): דהכל כפי מה שאדם מכיר בעצמו אם ראוי לו לעשות הרחקה ליצרו עושה ואפילו להסתכל בבגדי צבעונין של אשה אסור. […] ואם מכיר בעצמו שיצרו נכנע וכפוף לו ואין מעלה טינא כלל, מותר לו להסתכל ולדבר עם הערוה ולשאול בשלום אשת איש… אלא שאין ראוי להקל בזה אלא לחסיד גדול שמכיר ביצרו ולא כל תלמידי חכמים בוטחין ביצריהן הריטב"א מביע כאן מידת גמישות אינדיבידואלית בהקפדה על גדרי הצניעות, מדה שתלויה בכל אדם ואדם באופן אישי, אשר הוא יודע שאין יצרו מתגבר עליו אף פעם כלל. אחרים הציעו קריטריון ציבורי-כללי להגמשה אפשרית זו, והוא עקרון ה"רגילות". הרב יחיאל מיכל אפשטיין בספרו ערוך השולחן, התיר "להתפלל ולברך נגד ראשיהן המגולות, [= של נשים נשואות] כיון שעתה רובן הולכות כך, והוה כמקומות המגולים בגופה" לאחר שהסתמך בזאת על הראבי"ה (הרב אליעזר בן יואל הלוי, 1140 – 1225, מגדולי חכמי אשכנז), וכן כתב הבן איש חי (בן איש חי שנה א בא יב). כאמור, עמדה גמישה זו הייתה שנויה במחלוקת לאורך הדורות עד ימינו, ופוסקים אחרים עמדו על תוקפם הפורמלי המחייב של גדרי הצניעות שהוזכרו בחז"ל במלואם. רוב הפוסקים בימינו, כגון הרב עובדיה יוסף[דרוש מקור], הרב שלמה זלמן אוירבך[דרוש מקור] ואחרים, תומכים ב"עקרון הרגילות" הגמיש. ערכים מורחבים – עוברת על דת משה ויהודית, כיסוי ראש לנשים ביהדות, אופנה צנועה גדרי הצניעות המופנים לאישה כוללים כיסוי של גופה, וכן הוראות שנועדו להצניע את האישה ולהדיר אותה ממעורבות יתרה עם חברת הגברים. בספרות חז"ל ובפסיקת הראשונים קיימים גדרי צניעות המוגדרים כ"דת יהודית", שהם מנהגי צניעות שנהגו בנות ישראל, ואין הם מבוססים על הכתוב בתורה. ואיזו היא דת יהודית הוא מנהג הצניעות שנהגו בנות ישראל ואלו הן הדברים שאם עשת אחד מהן עברה על דת יהודית: יוצאה לשוק או למבוי מפולש וראשה פרוע ואין עליה רדיד ככל הנשים אף על פי ששערה מכוסה במטפחת או שהייתה טווה בשוק וורד וכיוצא בו כנגד פניה על פדחתה או על לחיה, כדרך שעושות הגויות הפרוצות, או שטווה בשוק ומראה זרועותיה לבני אדם או שהייתה משחקת עם הבחורים או שהייתה תובעת התשמיש מבעלה בקול רם עד ששכנותיה שומעות אותה מדברת על עסקי תשמיש או שהייתה מקללת אבי בעלה בפני בעלה — משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק כ"ד, הלכה י"ב הרמב"ם מסתמך על המשנה ממסכת כתובות. בהמשך פוסק כך הרב יוסף קארו. גם בהקשר לאופנת הלבוש, על הפסוק ”לֹא-יִהְיֶה כְלִי-גֶבֶר עַל-אִשָּׁה, וְלֹא יִלְבַּשׁ גֶּבֶר שִׂמְלַת אִשָּׁה”, ניתן למצוא גישות שונות בפסיקה לגבי חלקה של האישה בפסוק. כבר במאה השבע עשרה היו שניסו לצמצם את האיסור רק למקרים של לבוש למטרות ניאוף ("אבל אם לובשין כדי להגן מפני החמה בימות החמה ובימות הגשמים מפני הגשמים אין שם איסור"), בעוד שאחרים התנגדו להגמשת האיסור. לדידם ההבדלים בין המינים הם מהותיים ונצחיים וטשטושם עלול לפגוע במוסר החברתי. ערך מורחב – הרהור עבירה אחד התחומים הקשים ביותר להתמודדות המוטלים על האיש הוא הרהורי עבירה. תחום זה זכה לניסוחים חמורים, שתרמו ככל הנראה מבחינה פסיכולוגית להעצמת רגשות האשם ולהנכחת תודעת ה"יצר הרע" אצל גברים יהודים רבים. איסור זה הוא יוצא דופן מאיסורים אחרים החלים רק על מעשים ולא על מחשבות. חז"ל הכירו בקשיים אלה, ולמרות זאת לא מיתנו את חומרתם. הרהורי עבירה הן בין שלוש העבירות "שאין אדם ניצול מהן בכל יום", "הרהורי עבירה קשין מן העבירה עצמה" ועוד רבים. הרהורי עבירה אמורים לעצב לא רק את התנהגותו של האיש היחיד אלא גם נורמות התנהגות חברתיות. כך נרשמו הוראות ואיסורים להתנהגות צנועה בחברה, כמו, למשל ההוראה ש"אין לנהוג אפילו עם אשתו בדברים של חיבה... בפני אחרים שלא יבא הרואה לידי הרהור" (קיצור שולחן ערוך סימן קנב סעיף יא). בדומה לכך, בחברה מעורבת מצויים מן הסתם הרהורי עבירה, ולפיכך במסיבות נישואין שנערכות בחברה שבהן "נשים יושבות בין האנשים שהרהורים שם, לא ייתכן לברך שהשמחה במעונו" אם כי דעת הרב מרדכי יפה להתיר מפני "עקרון הרגילות". היקפם וחומרתם של הרהורי עבירה תרמו לפיתוח הצעות רבות ושונות להתמודדות עמם. הרווחת ביותר היא ההצעה להרבות בלימוד תורה. המלצה רווחת אחרת היא להקדים ככל האפשר את גיל הנישואין של האיש. ההמלצות נעות בין גיל 14 ל-24. בספרי מוסר קבליים וחסידיים רווחות גם הצעות אחרות, כגון אימוץ של תהליכים סובלימטיביים, כגון "אם הסתכל בפתע פתאום על אשה יפה יחשוב במחשבתו מנין לה זה היופי הלא אם הייתה מתה לא היה לה עוד זה הפנים אם כן מנין לה זה ע"כ זה בא מכח אלהי המתפשט בה...". ערך מורחב – קול באישה ערווה גדרי צניעות נוספים, הקשורים גם הם למניעת הרהורי עבירה, הם קבוצת האיסורים הקשורים לשמיעת אישה שרה. בין פוסקי ההלכה יש מספר דרגות באשר לתנאי האיסור, בין היתר האם האיסור הוא רק בראייה פיזית של האישה השרה או גם שלא בראייה פיזית ובלבד שמראה הזמרת ידוע לשומע, האם רק בשמיעה ממשית או גם בשמיעת באמצעים דיגיטליים, וכדומה. ערך מורחב – איסור הסתכלות בערווה גם איסור ההסתכלות בנשים נבנה על בסיס זה. איסור זה יסודו באמירה התלמודית "כל הצופה בנשים סופו בא לידי עבירה", וככל הנראה החזיק מעמד בעיקר בחברות שבהן נשים לא נכחו בדרך כלל בפרהסיה הציבורית[דרוש מקור]. בימינו, שלא ניתן למנוע את נוכחותן של נשים בפרהסיה, הוטל שוב עיקר איסור זה כלפי הנשים, שתקפדנה על כיסוי הולם לגופן. בחברה החרדית איסור זה שהועמק, הודגש והורחב בתחומי החיים השונים, משמש כאחד היסודות להפרדה מגדרית, והגיע אף לאיסור הצגת תמונות נשים מכל סוג שהוא בפרסומים החרדיים. הדבר בא לידי ביטוי גם באופיו של הקולנוע החרדי. האיסור המוטל על האיש, שלא להרבות בשיחה עם האישה, התפרש על ידי רוב הפוסקים רק לסיטואציות שעולה מהן חשש ברור להידרדרות לעבירה או להיבטלות מן התורה. וכן כתב החזון איש באיגרת: ”ומה שאמרו 'אל תרבה שיחה עם האשה', באינו צריך לריצוי מדבר, ולא בשנה הראשונה שצריך להשתדלות ההאחדות שזה כוונת היצירה "והיו לבשר אחד"” ערך מורחב – שמירת נגיעה נגיעה כגון לחיצת יד לשלום, ואפילו חיבוק ונישוק שלא ב"דרך חיבה", שנויים במחלוקת של פוסקים אחרונים. רוב הפוסקים אוסרים, אך מספר פוסקים חשובים מתירים, כגון "אף הרמב"ם לא אסר אלא כשעושה חיבוק ונישוק דרך חיבת ביאה שהרי מצינו בש"ס בכמה דוכתי שהאמוראים היו מחבקים ומנשקים לבנותיהם ואחיותיהם", וכן הרב משה פיינשטיין, שהתיר נסיעה ברכבת תחתית בניו יורק למרות "שקשה להיזהר מנגיעה ודחיפה בנשים", בנימוק ש"אין זה דרך תאווה וחיבה". עם זאת, הרב פיינשטיין אסר כל נגיעה, ואפילו שלא "בדרך חיבה", ובכלל זאת אף לחיצת יד לשלום. בקהילות יהודיות שונות באירופה בימי הביניים נהגו לקיים ריקודים מעורבים, והם אף התמסדו בקהילות שונות באשכנז ואפילו נבנו מבנים ציבוריים מיוחדים למטרה זו (העדות הקדומה ביותר היא משנת 1290 בקהילת אאוגסבורג). הריקודים המעורבים גררו אחריהם פולמוסים חריפים לאורך הדורות, שכללו ניסיונות חוזרים של רבנים לבטלם משום שראו בהם הפרה של רוב גדרי הצניעות: הרהורי עבירה, הסתכלות, נגיעה, ושמיעת קול אישה. במחצית הראשונה של המאה העשרים היה נהוג גם בתנועות נוער ציוניות דתיות ובתנועת הקיבוץ הדתי לרקוד ריקודי מעגל מעורבים. במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים גברו הלכי הרוח האוסרים ריקודים אלו והם נתמעטו מאד. ערך מורחב – איסור ייחוד קבוצת הלכות מפרטת את התנאים בהם נאסר על האיש לשהות ביחידות עם אישה. בין סייגים אלו נדון גם האיסור לרווק ללמד ילדים כדי שלא תיווצר ההזדמנות להתייחד עם אמותיהם, ייחוד רופא עם חולה, מורֵה עם תלמידה ועוד. ערך מורחב – הוצאת זרע לבטלה הוצאת זרע לבטלה היא אוננות בכוונה תחילה, בניגוד לקרי לילה שהוא פליטת זרע שאינה רצונית. פעמים שבהלכה מתייחסים לאיסור זה כאל מעשה שנעשה בעת קיום יחסי מין בין גבר ואשתו, ובמסגרתו הגבר "דש מבפנים וזורה מבחוץ"; כלומר, מוציא את איבר מינו רגע לפני יציאת הזרע. רמז ליחס השלילי למעשה זה ניתן למצוא כבר בפרשת וישב, שם רש"י מסביר שער ואונן מתו בגין חטא זה של הוצאת זרע לבטלה. התלמוד החמיר מאוד באיסור על שכבת זרע לבטלה (שז"ל), ודימה אותו לאיסורים החמורים בתורה, כשפיכות דמים ועבודה זרה. זה אף התעצם במהלך הדורות וקיבל ממדים מיתיים. יותר מכל נושא אחר בתחום הארוס והדת, זכתה סוגיית שכבת הזרע לפיתוח מיסטי בדורות האחרונים, ובהשפעת הקבלה היחס לזה מלווה בתחושת חטא וברגשי אשמה. ביטוי מובהק להשפעה הקבלית נמצאת בשולחן ערוך חלק יורה דעה, שבו נכתב שהוצאת שכבת זרע לבטלה חמורה משאר עבירות שבתורה. דוגמה נוספת היא בקיצור שולחן ערוך, בפרק הלכות צניעות, בו נכתב: "ואלו שמנאפים ביד ומוציאים זרע לבטלה - לא די להם שאיסור גדול הוא, אלא שהעושה זאת הוא בנידוי, ועליהם נאמר 'ידיכם דמים מלאו', וכאלו הורג את הנפש". ומוסיף: "ולפעמים בעונש זה, חס ושלום, בניו מתים כשהם קטנים או שיהיו רשעים, והוא בא לידי עניות". בחסידות ברסלב מקובל לומר את התיקון הכללי שתיקן רבי נחמן מברסלב לתיקון חטא זה. על אף שהצניעות היא התנהגות מוסרית הנדרשת מהפרט, יש ולעיתים רואה החברה בה הוא חי צורך לאכוף את אמות המידה המוסריות שלה עליו באמצעים שונים. הדרישה לאכיפה זו אף מעוגנת בהלכה, כפי שנפסק בשולחן ערוך: "חייבים בית דין להעמיד שוטרים ברגלים, שיהיו מסבבין ומחפשין בגנות ובפרדסים ועל הנהרות, כדי שלא יתקבצו לאכול ולשתות שם אנשים ונשים ויבואו לידי עבירה. וכן יזהירו בדבר זה לכל העם כדי שלא יתערבו אנשים ונשים בבתיהם לשמחה, ולא יימשכו ביין, שמא יבואו לידי עבירה" לשם כך קיימים מספר ארגונים בחברה החרדית, כגון משמרת הצניעות, "משמרת הקודש והחינוך", "ועד הצניעות", "ועד טוהר מחננו", "האגודה למען טוהר המחנה", "ועדת נשים מתנדבות לשמירת הצניעות בכותל המערבי", ואחרים, שמטרתם אכיפת חוקי הצניעות. לרוב נעשית אכיפה זו בדרכים לא אלימות, אולם לעיתים עושים ארגונים או ועדות אד הוק שכאלו שימוש באלימות פיזית קשה, הכוללת שריפת רכוש, הכאה וגזיזת שיער ופאות. ארגונים אלו מהווים חיץ בין חלקים בחברה החרדית לבין רשויות אכיפת החוק במדינת ישראל, ובשם אכיפת הצניעות הם מונעים טיפול משטרתי במעשים חמורים ולעיתים אף פליליים. מנגד, את אכיפת הצניעות באופן מילולי ניתן לראות בירושלים ובשכונותיה החרדיות של בית שמש. שם נתלים שלטים רבים המורים על מעבר בלבוש צנוע, לא אחת בחתימת רבני השכונות, מוסדות לימוד התורה ומוסדות גמילות החסדים, על מנת להעניק להם תוקף וסמכות. האכיפה המילולית לא תמיד מנומסת, ויש והכיתוב כולל אזהרה ואף איום מוסווה.[דרוש מקור] למשל, 'הבאה לבית דין' או הטלת קנס. במקרים כאלה אכן לא ברור מהו מקור הסמכות, וכן לא ברור אם האיומים הללו מתממשים בפועל. אופנה צנועה מעמד האישה ביהדות הפרדה מגדרית משמרת הצניעות צניעות אין אפוטרופוס לעריות האגודה למען טוהר המחנה יוסף אחיטוב, צניעות בין מיתוס לאתוס, עין טובה: דו-שיח ופולמוס בתרבות ישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999. עמ' 224–263. הרב שלמה אבינר, גן נעול פרקי צניעות, תשמ"ה הרב אליקים גצל אלינסון, הצנע לכת, מקורות הלכתיים מבוארים, האשה והמצוות ספר שני, תשמ"א. ישראל ברטל, ישעיהו גפני (עורכים), ארוס, אירוסין ואיסורים : מיניות ומשפחה בהיסטוריה, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ח 1998. אברהם גרוסמן, חסידות ומורדות, נשים יהודיות באירופה בימי הביניים, תשס"א. מרגלית שילה, 'תקנות ירושלים כמעצבות מגדר', בתוך: אשה בירושלים, מגדר, חברה ודת, תשס"ב. אורה כהן, צניעות האישה בעידן המודרני, שילה, 1999. דוד ביאל, ארוס והיהודים, תרגמה מאנגלית - כרמית גיא, עם עובד, תשנ"ה 1994. אליעזר קשתיאל, את הצנועים חוכמה, הוצאת בני דוד עלי, תש"ף, להורדה באתר קוראים נבון L.M. Epstein, Sex Laws and Customs in Judaism, New York, 1948. David Biale, Eros and the Jews, From Biblical Israel to Contemporary America, New York, 1992 מדיה וקבצים בנושא צניעות בוויקישיתוף אסופת מאמרים בנושא צניעות, באתר ספריית אסיף יוסקה אחיטוב, צניעות וחברה דתית מעורבת לכתחילה נדב שנרב, היש בסיס הלכתי לקוד לבוש לנשים, אקדמות כ"ט מיכל טיקוצ'ינסקי, צניעות כעקרון יסוד - תגובה לנדב שנרב, גדולה מסך חלקיה, אקדמות כ"ט מיכל טיקוצ'ינסקי, עקרון הצניעות, מקור ראשון, מוסף "שבת", 6 באפריל 2014, 06/04/14 בנימין בראון, 'תנועת המוסר והיצר המיני: מבט חדש על פי שני מכתבים של ר' ישראל סלנטר', דעת 90 (תשפ"ב), עמ' 598-573. תומר פרסיקו, על צניעות, חשיפה והפנמת איסורי החשק אליעזר מלמד, מהלכות צניעות חלק א', באתר "ישיבה" אליעזר מלמד, מהלכות צניעות חלק ב', באתר "ישיבה" אורי אורבך, כשהצניעות עולה להתקפה, באתר ynet, 5 בינואר 2008 כתנות אור, בירור אמוני בסוגיית הצניעות באתר רמבי"ש. עמוד צניעות באתר של עמותת חדו"ש רוחמה וייס, הלכות גסות: עשרת הדברות של הרב אבינר לילדה הצנועה, באתר ynet, 10 באוקטובר 2019 טובה הרטמן, ‏כיסוי וגילוי באישה - על הצורך בגדרי צניעות שוויוניים, דעות 17, באתר נאמני תורה ועבודה הרב שמואל הבר, את צנועים חכמה - הלכות צניעות הלבוש ואיסורי קריבה לעריות, חמישה כרכים, החל מתשס"ח. כתנות אור, בירור אמוני בסוגיית הצניעות, תש"ס, עריכה: אופיר שוורצבוים, עמיחי סדן. למה זוכה האשה הצנועה? איך לשמור על צניעות? המדריך למתחזק באתר ״הידברות״ ספר מיכה, פרק ו', פסוק ח' ספר משלי, פרק י"א, פסוק ב' משנה, מעשר שני פרק ה, משנה א משנה, דמאי פרק ו, משנה ו תלמוד בבלי, ברכות, ח ע"ב ברכות, סב, א בבלי, בבא מציעא, פז ע"א בבלי, מגילה יג ע"ב למשל משנת חגיגה פרק ב, משנה א תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף נ"א, עמוד ב' ספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק ב' ויקרא רבה פרשה כד ספר ויקרא, פרק י"ח, פסוק י"ט ספר דברים, פרק כ"ג, פסוק י' ספר במדבר, פרק ט"ו, פסוק ל"ט תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ב, עמוד ב' ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק ה' תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף י"ג, עמוד א' ראו ספר המצוות, לאו שנ"ג השגות הרמב"ן לספר המצוות מצות לא תעשה שנג לדוגמה, תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף כ', עמוד א' צניעות!!! מזעזע!!! י'חביבי זה בלאגן!!! הרב אמנון יצחק, סרטון בערוץ "ymnt", באתר יוטיוב (אורך: 09:18) משנה, מסכת בבא קמא, פרק ח', משנה ו' תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף נ"ז, עמוד ב'. תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין, פרק ב', הלכה ד'. ראו למשל תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ח', עמוד א'. ספר תהילים, פרק מ"ה, פסוק י"ד ראו: ד"ר צופיה מלר, מעמד האישה בהלכה היהודית, אתר "חופש". תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ע"ב, עמוד ב' שולחן ערוך, אבן העזר, סימן קט"ו, סעיף ד' ר' יואל סירקיש, "בית חדש" על הטור, יורה דעה סימן קפב תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף קס"ד, עמוד ב' תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף כ"ט, עמוד א' ספר חסידים, סימן שצג ספר הלבוש על אורח חיים בסופו אות לו. וראו פסיקת הרב עובדיה יוסף בנושא דומה שו"ת יביע אומר חלק ו' אורח חיים סימן י"ג. למשל מסכת בבא בתרא, דף ט"ז, עמוד א' ועוד מקורות רבים ראו תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף כ"ט, עמוד ב' ותלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ל', עמוד א'. צוואת הריב"ש תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף כ', עמוד א' שפתי כהן יו"ד קנז י כתבה באתר הידברות https://www.hidabroot.org/magazine/article_amp/1120830 ראה למשל ביאור הלכה על שולחן ערוך, אורח חיים, סימן של"ט, סעיף ג' בנימין בראון, 'תנועת המוסר והיצר המיני: מבט חדש על פי שני מכתבים של ר' ישראל סלנטר', דעת 90 (תשפ"ב), עמ' 598-573 בראשית רבה, פרשת וישב, פה. תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף י"ג, עמוד א'. מאיר בניהו, מעמדות ומושבות; ספר זיכרון לרב יצחק נסים, ירושלים תשמ"ה. ספר ישעיה, פרק א', פסוק ט"ו שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תקכ"ט, סעיף ד' הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.