laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סאאב JAS 39 גריפן

סאאב יאס JAS-39 גריפן (בשוודית: Saab JAS 39 Gripen) הוא מטוס קרב מתקדם מהדור הרביעי+ מתוצרת חברת סאאב השוודית המיוחד ביכולתו לנחות בכבישים רגילים (ובלבד שאורכם מספיק) ולהתחמש במהירות על ידי מערכת חימוש ניידת בעזרת צוות מכונאים הנמצאים בכוננות בשטח, ולהמריא בשנית לגיחה מבצעית נוספת. רעיון פיתוח המטוס החל להתגבש בסוף שנות ה-70 עם יציאתם משירות של מטוסי הקרב סאאב 35 דראקן (אנ') וסאאב 37 ויגן (אנ'). בנוסף, ביקשה הממשלה השוודית מענה לאיום הסובייטי בדמות מטוסי המיג והסוחוי החדשים שנכנסו לשירות מבצעי. תכנון המטוס החל ב-1980 והפרויקט זכה לתמיכת בית הנבחרים השוודי ב-1982. שם המטוס JAS מעיד על יעודו של המטוס: (J' (Jakt' - אוויר-אוויר, (A' (Attack' - אוויר-קרקע, (S' (Spaning' - סיור. כינוי המטוס נבחר על ידי הציבור השוודי ומתייחס לדמות הגריפון מהמיתולוגיה הנורדית שמצוי גם בלוגו של החברה המפתחת. ב-26 באפריל 1987 נגלל המטוס לרגל חגיגות החמישים ליסוד חברת סאאב, שנה מאוחר יותר, ב-9 בדצמבר 1988, ערך המטוס את טיסת הבכורה שלו. ב-1995 חתמה חברת סאאב הסכם לשיתוף פעולה עם בריטיש אירוספייס הבריטית, שיתוף הפעולה נועד בין היתר בשיפור תוכניות המטוס הקיימות ובאפשרויות היצוא שלו, תוך כדי שימוש בניסיונם של הבריטים בתחומים אלו. ב-2007 נכנסה נורווגיה לשותפות בפיתוח המטוס, באותה שנה גם נחתם הסכם לכניסתה של חברה דנית לפרויקט. המטוס מהווה את מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר השוודי אשר הזמין 204 מטוסים, מתוכם 28 מטוסים דו מושביים המיועדים לאימון. חיל האוויר הצ'כי (אנ') וחיל האוויר ההונגרי (אנ') רכשו את המטוסים וגם חוכרות מטוסים מחיל האוויר השוודי. חיל האוויר הדרום אפריקאי החל לקלוט את המטוסים הראשונים באפריל 2008. בחברה רשומה הזמנה מחיל האוויר המלכותי התאילנדי. המטוס נמצא תחת הערכה של מספר חילות אוויר ברחבי העולם ומתחרה מול מטוסים כדוגמת ה־F-16 ומטוסי קרב רוסיים. JAS 39A – גרסת מטוס הקרב הראשונה שנכנסה לשירות מבצעי ב-1996 JAS 39B – הדגם הדו-מושבי בגרסה הראשונית JAS 39C – דגם העומד בסטנדרטים של נאט"ו וכולל שיפורים נרחבים וכן יכולת תדלוק אווירית JAS 39D – הדגם הדו-מושבי לדגם C. JAS 39E/F – הגרסאות הנוכחיות של המטוס בעלות תוספות ושדרוגים משמעותיים במערכות, שהופכות את המטוס שווה ערך למטוסי הטייפון וראפאל שוודיה שוודיה צ'כיה צ'כיה הונגריה הונגריה דרום אפריקה דרום אפריקה בריטניה בריטניה (לאימון) ברזיל ברזיל תאילנד תאילנד שווייץ שווייץ מדיה וקבצים בנושא סאאב JAS 39 גריפן בוויקישיתוף ניצן סדן, ויקינגים, דרקונים ומשולשים: כשהשבדים בנו את מטוס הקרב הכי מתקדם בעולם, באתר כלכליסט, 15 בדצמבר 2018 אתר האינטרנט הרשמי של סאאב JAS 39 גריפן (באנגלית) מאת ויקטור מאלט, פרטוריה, מייקל סקפינקר, לונדון שירות "פייננשל טיימס", פרטוריה ולונדון, ‏יצרני נשק באירופה זכו בחוזים במיליארדי דולר בדרום-אפריקה ובנסיכויות המפרץ, באתר גלובס, 22 בנובמבר 1998
סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה

בזיליקה די סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה (באיטלקית: Santa Cecilia in Trastevere) היא בזיליקה מהמאה ה-5 הנמצאת ברובע טרסטוורה של העיר רומא בירת איטליה. הכנסייה קרויה על שם צ'צ'יליה הקדושה. הכנסייה הראשונה באתר הוקמה במאה החמישית על ידי האפיפיור אורבנוס הראשון, והוקדשה לצ'צ'יליה הקדושה. על פי המסורת, נבנתה הכנסייה על ביתה של הקדושה. שרידים של כנסייה זו, ושל בית רומאי קדום יותר, התגלו באתר בו ממוקם כיום הבפטיסטריום של הכנסייה. ב-22 בנובמבר 545 ערך האפיפיור ויגיליוס בכנסייה תפילה מיוחדת לכבוד צ'צ'יליה הקדושה, ובאמצע התפילה נלקח על ידי אנטמי סקריבונה, שליח הקיסרית תאודורה והועלה על ספינה לקונסטנטינופול בירת האימפריה הביזנטית. בשנת 822 הורה האפיפיור פסקליס הראשון על שיפוץ הכנסייה, והעביר אל הכנסייה את שרידי הקדושה (שהיו קודם לכן מוצגות בקטקומבות קליקסטוס הקדוש). שיפוץ נוסף בכנסייה בוצע במהלך המאה ה-18. חזית הכנסייה נבנתה בשנת 1725 על ידי פרדיננדו פוגה. החזית נבנתה במימון הקרדינל הטיטולרי של הכנסייה פרנצ'סקו קרדינל אקוהויוה ד'ארגונה. בין יצירות האמנות שבכנסייה ניתן לראות פרסקו שנוצר על ידי פייטרו קווליני בין השנים 1289–1293 והמתאר את "יום הדין". כמו כן הכנסייה מעוטרת בפסלי מלאכים, קדושים ונביאים. באפסיס של הכנסייה נמצא פסיפס מהמאה התשיעית המתאר את צ'צ'יליה הקדושה. על תקרת קפלת דיי פונציאני ישנו פרסקו מעשה ידי אנטוני דל מאסארו משנת 1470 המתאר את "אלוהים עם השליחים". מזבח הכנסייה מעוטר בפרסקאות מעשה ידי לואיג'י ואנויטלי, ומרכז הכנסייה בפרסקאות המתארים את צ'צ'יליה הקדושה מעשה ידי סבסטיאנו קונצ'ה משנת 1727. בין יצירות האמנות הידועות ביותר בכנסייה הוא פסלו של הפסל סטפאנו מאדרנו משנת 1600 המתאר את צ'צ'יליה הקדושה. הפסל מתאר את גופת הקדושה כרותת הראש, כפי (כך נטען) שנראתה הגופה עת שנפתח הקבר בשנת 1595. הפסל מתאר גופה שלא עברה ריקבון (על פי האמונה הנוצרית, גופות קדושים אינן נרקבות). הפסל עשוי בסגנון הבארוק המוקדם, מאחר שאינו יוצר אידיליה של הדמות, אלא מתאר אותה כמו שהיא בסגנון ריאליסטי. חזית הכנסייה - החזית נבנתה בשנת 1725 על ידי פרננדינו פוגה פנים הכנסייה "יום הדין" (שנים מהשליחים) - פרסקו מעשה ידי פייטרו קווליני מדיה וקבצים בנושא סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה גלריית תמונות של הכנסייה
סנטה מריה אין טרסטוורה

סנטה מריה אין טרסטוורה (באיטלקית: Santa Maria in Trastevere) היא בזיליקה הנמצאת ברובע טרסטוורה של העיר רומא, בירת איטליה. הכנסייה, שנבנתה בשנת 340, היא אחת העתיקות בכנסיות רומא, וככל הנראה הכנסייה הראשונה בה נערכו טקסים דתיים נוצריים ובהם טקס המיסה בגלוי. כנסייה זו היא החשובה בכנסיות טרסטוורה ואחת החשובות בכנסיות רומא. כתובת על כיסא הבישוף בכנסייה מציינת כי זו הכנסייה הראשונה ברומא אשר הוקדשה למרים (אולם בפועל זו הכנסייה השנייה - אחרי בזיליקת סנטה מריה מג'ורה). הכנסייה הראשונה שהוקמה במיקום זה, הוקמה בבית פרטי של משפחה נוצרית בשנת 220 על ידי האפיפיור קליקסטוס הראשון (קליקסטוס הקדוש). המבנה בו הוקמה הכנסייה ניתן לאפיפיור על ידי הקיסר הרומי אלכסנדר סוורוס בעקבות סכסוך על הקרקע בין משפחה נוצרית ובעלי טברנה שעמדה במקום ואשר שמשה מעון לחיילים שפרשו. הקיסר העדיף שיוקם במקום בית תפילה באומרו על פי הכתוב בליבר פונטיפיקליס: "אני מעדיף ש(המקום) יהיה שייך לאלה המכבדים את אלוהים, יהא פולחנם אשר יהא". בשנת 340 הקים האפיפיור יוליוס הראשון כנסייה חדשה באתר, והוא נחשב לכהן הדת של הכנסייה - ובהתאם היא נקראה "טיטולוס יוליי". הכנסייה היא אחת מ-25 מחוזות הכנסייה המקוריים של העיר רומא, וככל הנראה בכנסייה זו נערך טקס המיסה הראשון שנערך בגלוי ולא בהיחבא בעיר רומא. הכנסייה שופצה במאה החמישית ובמאה השמינית ונבנתה מחדש על יסודותיה המקוריים בין השנים 1140–1143 בהוראת האפיפיור אינוקנטיוס השני. בעת השיפוץ במבנה ניבנו 22 עמודי גרניט עם כותרות יוניות וקורינתיות שנלקחו מאתרים עתיקים ברחבי רומא, ובין היתר ממרחצאות קרקלה. במהלך המאה ה-19 התברר כי חלק מהעמודים כוללים עיטורים של האלים איסיס, סראפיס והרפוקרטס - ובהוראת האפיפיור פיוס התשיעי, בשנת 1870 הוסרו הדמויות הפגניות מחזית הכנסייה. השיפוץ שנערך בתקופת אינוקנטיוס שמר על צורתה המקורית של הכנסייה. בשנת 1291 עוטרה הכנסייה בפסיפסים מעשי ידי פייטרו קווליני. הפסיפסים מתארים את חייה של מרים הבתולה. בשנת 1617 נוסף פסיפס נוסף מעשה ידי דמניקו זאמפיירי המתאר את עלייתה של מרים לשמים. חזית הכנסייה הנוכחית נבנתה על ידי קרלו פונטנה בשנת 1702. פונטנה החליף את החזית שכללה גג רעפים (כפי שניתן לראות באיור משמאל), בחזית עם אכסדרת עמודים, וכן הציב בחזית הכנסייה מזרקה מתומנת (המזרקה שבנה פונטנה החליפה מזרקה קדומה שעמדה במקום, המופיעה כבר במפה משנת 1472. בכנסייה מוחזקים שרידים קדושים של אפולוניה הקדושה (ובהם ראשה של הקדושה), וכן קבור בכנסייה האפיפיור קליקסטוס הראשון. חזית הכנסייה. פסיפס מהמאה ה-12 המתאר את מרים אם ישו מחזיקה בידה את ישו התינוק, וסביבה עשר נשים המחזיקות מנורות. תיאור הכנסייה מהמאה ה-17. תחריט מעשה ידי ג'. ב. פאלדה. פסיפסים על האפסיס של הכנסייה מהמאה ה-13, ככל הנראה מעשה ידי פייטרו קווליני חזית הכנסייה בלילה מדיה וקבצים בנושא סנטה מריה אין טרסטוורה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סנטה מריה אין טרסטוורה אתר האינטרנט הרשמי של סנטה מריה אין טרסטוורה גלריית תמונות תיאור הכנסייה (באיטלקית) גלריית תמונות של פסיפסי הכנסייה ההיסטוריה של הכנסייה, תמונות, ומפה המראה את מיקום הכנסייה מפות משנת 1472 המציגה את הכנסייה ואת המזרקה בחזיתה
איגרת חכמי ביתא ישראל (תרס"ט)

איגרת חכמי ביתא ישראל נכתבה בחג סוכות שנת תרס"ט (אוקטובר 1908) על ידי חכמי וראשי קהילות ביתא ישראל ונמסרה ליעקב פייטלוביץ'. האיגרת הכתובה אמהרית תורגמה לצרפתית ולאיטלקית, בתשובה לאיגרת רבני התפוצות (תרס"ז) שנשלחה בידי פייטלוביץ'. הנוסח העברי של האיגרת, המובא בספרו של פיטלוביץ מסע אל הפלשים, מתורגם מצרפתית בידי וורמברנד וסיפא של האיגרת נשמט ממנו. תרגום מתוקן ומקיף יותר מובא בספרו של פרופ' מיכאל קורינאלדי "יהדות אתיופיה - זהות ומסורת" משנת 1988. בנוסח עברי זה הסתייע פרופ' קורינאלדי ברב יוסף הדנה לפירוש האיגרת המקורית המצויה באוסף פייטלוביץ', כמו גם בתרגומה האיטלקי. ברוך ה' אלקי ישראל, אלקי כל רוח וכל בשר. איגרת הנשלחת מאת קהילות ישראל אשר בחבש אל אחינו, קהילות ישראל בכל העולם. שלום, שלום לכם בני ישראל, מה שלומכם? האיגרת ששלחתם אלינו בידי מורנו יעקב נח בן משה פיטלוביץ הגיעה אלינו וגרמה לנו נחת. לפנים היה עצם קיומכם ידוע לנו רק מן השמועה, אולם עכשיו הננו בטוחים בדבר ואנו שמחים מאוד על כך. הידיעות שקיבלנו מכם חיזקו וניחמו את לבנו. אנו נמצאים בצרות רחמו עלינו והתפללו בעדנו. תודה לאל, אלהי ישראל, אנו מחזיקים עד היום הזה באמונתנו, באל אחד ושומרים את תורת משה. אלקים מנע עד עתה כליון זרע יעקב בארץ חבש. לפנים סבלנו צרות ומצוקת ורבים מאתנו עברו בעל כורחם לנצרות. עכשיו יש לנו, תודה לאלהי ישראל, מלך טוב. מנליק רוצה שכל אחד יחיה לפי אמונת אבותיו, יתן לו אלקים חיים ארוכים, אבל כיון שאין לנו בתי ספר וספרינו נשמדו, הדיחו המיסיונרים את אחינו, בחלקם ביניהם את ספרי אמונתם. עתה כששמענו תודה לאל, את בשורתכם הננו שמחים מאוד, עתה יש תקוה לבני ישראל בחבש. מאז בואו של מורנו יעקב נושאים כל בני ישראל את עיניהם אליכם, אם נקבל ספרים, בתי ספר ומורים כדי שילדינו יוכלו ללמוד, נהיה מרוצים מאוד. בכוחותינו אנו לא נוכל להגיע לכך. אנו מתפללים לאל שיאריך ימים לכל בני ישראל ולמורנו יעקב. עוד אנו מתפללים כי האל יאחד אותנו כולנו איש עם אחיו. ישמור ה' אלקי אברהם, יצחק יעקב ומשה את מורנו יעקב נח בן משה. שלושים ושניים מחכמי קהילות ביתא ישראל וראשיהם במחוזות בלסה, וגרה, סמין, ארמצ'הו, טקוסה ודמביה חתמו על האיגרת. בכך בטאו ראשי ביתא ישראל הסכמה כללית להידוק הקשר עם יהדות התפוצות ככלל ויהדות אירופה בפרט. אוסף פייטלוביץ' שייך לספרייה המרכזית של אוניברסיטת תל אביב
החיל

על פי תיאורי בית המקדש, החיל היה שטח הסמוך לחומת בית המקדש, בין הסורג לבין כותלי העזרה. חיל (חֵיל וגם חֵל) מוזכר במקרא יחד עם חומה, כחלק ממערכת הביצורים של העיר. התרגומים ומפרשי ימי הביניים מפרשים את המונח חֵל כחומה נמוכה ליד החומה הגבוהה או כחפיר שליד החומה או כשטח ריק הנמצא בסמוך לחומה. לפי הפרשנות המסורתית הרווחת, ועל פי רוב החוקרים, החיל היה מתחם ברוחב עשר אמות מסביב לכותלי בית המקדש, מארבע רוחותיו. אורכו (מצפון לדרום) של הגבול החיצוני של החיל (שם נמצא הסורג), מכל אחת מארבע רוחות השמים, הוא 155 אמות, ורוחבו (ממזרח למערב) הוא 342 אמות. אורכו של הגבול הפנימי של החיל (שם נמצאים כותלי בית המקדש), הוא 135 אמות, ורוחבו הוא 322 אמות. בצד המזרחי, ארבע האמות שבתוך החיל, הרחוקות מכותל עזרת הנשים, היה שטח מישורי, ובשש האמות הקרובות יותר לעזרת הנשים, היו מדרגות שגובהן ורוחבן של כל אחת מהן היה חצי אמה. בשאר הצדדים היה צורך ביותר משתים עשרה מדרגות להגיע אל המקדש, שהרי בתוך עזרת הנשים היו עוד חמש עשרה מדרגות שבהן עלו אל שטח העזרה. העולים לרגל עלו באמצעות המדרגות שבחיל אל בית המקדש. בערב פסח שחל בשבת, לאחר הקרבת קורבן פסח, הכת השנייה של ההקרבה התיישבה במקום זה עד צאת השבת, משום שאסור בשבת להביא את הקורבן מהר הבית לבתים בירושלים, שבהם הוא נאכל. בחיל היה נתון ל'משמרת' כלי של אבן ובו אפר משריפת הפרה האדומה. פרוכת שנטמאה באב הטומאה, היה אסור להכניסה לעזרה וגם לא לעזרת הנשים אלא אחרי הטבילה היו פורסין אותה בחיל כדי שיראו העם את מלאכתה שהיא נאה. פרט לבית הדין הגדול שבלשכת הגזית היה בית דין של עשרים ושלושה חכמים שישבו בחיל (תוספתא סנהדרין ז, א). חכמי הסנהדרין היו עוזבים את לשכת הגזית ויושבים בחיל בשבתות וימים טובים (גמרא סנהדרין דף פח, א). אנשים שאינם יהודים אסורים להיכנס אל שטח החיל, וגם ליהודים טמאי מת אסורה הכניסה. בית המקדש הסורג מעמד החיל ועזרת נשים בזמן הזה, ישיבת שבות ישראל החיל - ביאור עניינים מאת הרב הלל בן שלמה באתר התורה והמקדש מידות החיל - מחקר ארכאולוגי-היסטורי-הלכתי מקיף על אודות גודלו וצורתו של החיל, מאת אורי זרם. פורסם בכתב העת מעלין בקודש, גיליון מב. מאמרים בנושא החיל, באתר ספריית אסיף אנציקלופדיה מקראית, הערך "חיל", מוסד ביאליק, 1958 ראו בהרחבה בחליפת מאמרים בין החוקרים הרב זלמן קורן ואורי זרם בגיליונות כתב העת מעלין בקודש, מב-מג. משנה, מסכת פסחים, פרק ה', משנה י' משנה, מסכת פרה, פרק ג'
שמוליק טיאר

שמוליק טיאר (נולד ב-22 במאי 1970 ביוהנסבורג, דרום אפריקה) הוא שדרן רדיו ישראלי. טיאר החל את דרכו בתחנת הרדיו הפיראטית "רדיו 1" בחיפה (שלימים הפכה לרדיו חיפה). ב-1997 הוזמן על ידי השדרן דידי הררי לשדר בתחנת הרדיו האזורית רדיו ללא הפסקה. טיאר שידר תוכנית יומית בשעה 11:00 מידי בוקר, ולאחר הצטרפותו של נתן זהבי לצוות התחנה ב-1999, עבר לשדר ברצועת הערב של התחנה, מ-20:00 בערב עד 23:00. (בהמשך הוארכה התוכנית ל 4 שעות ולאחר מכן קוצרה שוב לשלוש שעות עקב חזרתו של יוסי סיאס לרדיו בישראל). בתוכניתו עסק טיאר בייעוץ למאזינים בכל הגילים, עם שימת דגש לקהל המאזינים הצעיר. בשנת 1998 יסד טיאר את בית הספר הראשון בישראל לתקליטנים, אותו ניהל במשך 7 שנים, כמו כן הרבה לתקלט במועדונים שונים ברחבי המדינה. בשנת 2002, עם עלייתו של ערוץ 10 לאוויר, טיאר החל להגיש תוכנית שבועית בשם "פטנט" וכמשתמע משמה, הציג טיאר פטנטים וחידושים במגוון תחומים טכנולוגיים. בשנים 2003–2004, טיאר הגיש מדי ימי חמישי בחצות תוכנית אירוח בשם "טיאר ברשת" בערוץ 2. בתוכנית ששודרה בסוף אוגוסט 2003 התארחה הזמרת דנה אינטרנשיונל. במהלך שנת 2007 החליט לצאת לחופשה ארוכה בלונדון, שם השתלב בתחום התקליטנות לצד תקליטנים ידועי שם בעולם. ב-30 באוגוסט 2007, שידר את תוכניתו האחרונה ברדיו ללא הפסקה. באפריל 2008 טיאר חזר לארץ, ולרדיו ללא הפסקה, הפעם כיועץ קריאייטיבי. במקביל מרבה לתקלט במועדונים שונים בתל אביב, תחום אליו חזר לאחר שעסק בו בצעירותו. בדצמבר 2008 מונה טיאר לעורך הראשי של אתר 103FM. בתחילת שנת 2009 מונה טיאר למנהל פרויקטים בתחום האינטרנט והסלולר, והחל להגיש תוכנית הכרויות ראשונה מסוגה, המשודרת מידי ערב בשעה 23:00 ב"לאב מי", מערכת של הכרויות. בהמשך מונה למנהל התוכניות במסגרת "רדיו לאב מי". בחודש מאי 2010, לאחר כשנתיים וחצי בהן לא שידר, שב טיאר לשדר תוכנית רדיו יומית ברדיו תל אביב, "שמוליק טיאר" בימים ראשון - רביעי בשעות 14:00–16:00. בשנים 2011–2013 שידר טיאר את תוכנית ההכרויות "לאב מי בלילה" ברדיו תל אביב 102FM ובסינדיקציה גם ברדיו חיפה 107.5FM בימים א'-ה'. ברדיו תל אביב התוכנית שודרה בשתי משבצות שידור הן בשעות הצהריים והן בשעות הלילה. בהמשך שודרה רק ברצועת הלילה ומאוחר יותר ירדה התוכנית במתכונתה הרדיופונית ועברה לשידור טלפוני בלבד. בהמשך טיאר עבר לשדר את התוכנית מאילת והיא שבה לשידור גם ברדיו בתחנת קול הים האדום, אך לאחר תקופה קצרה עברה התוכנית שוב לשידור טלפוני בלבד. בסוף אוקטובר 2015 עבר טיאר לשדר תוכנית הכרויות חדשה, "מדברים על הכל עם שמוליק טיאר", המשודרת גם היא טלפונית בימים א'-ה' בשעה 23:00 ועד 03:00 לפנות בוקר. טיאר עוסק בשנים האחרונות במתן ייעוץ ואימון אישי. מדיה וקבצים בנושא שמוליק טיאר בוויקישיתוף שמוליק טיאר, ברשת החברתית פייסבוק שמוליק טיאר, ברשת החברתית אינסטגרם שמוליק טיאר, סרטונים בערוץ היוטיוב עמית קוטלר, טיאר חוזר לרדיו: "למדתי להתחשל", באתר ynet, 10 במאי 2010
איגרת אבא צאגא

איגרת אבא צאגא נשלחה על ידי ליקה כהנת מביתא ישראל, אבא צאגא, בשנת 1862 אל "הכהן הגדול של כל העבריים". האיגרת, הכתובה אמהרית, נשלחה בידי המיסיונר הנוצרי בירינקוסא, שעלה לרגל לירושלים. בירינקוסא מסר אותה לידי סמואל גובאט, הגמון ירושלים, שככל הנראה הסתירהּ. בשנת תרכ"ד (1863) הגיעה האיגרת לידיו של יעקב ספיר, והוא תרגם אותה לעברית ופרסם אותה בעיתונות העברית והיהודית. ברוך אלהים אלהי ישראל, אלהי כל בשר ורוח. איגרת זו נשלחת על ידי אבא צאגא על ידי הכהן ירושלם, הכהן הגדול לכל העבריים לו יבוא המכתב הזה על ידי התאמצות בורקאהסט האחי הה העברים שלום יהיה לכם. המכתב הראשון שלחנו לכם בידי דניאל בן חנניה אבי משה. הכבר בא הזמן שאנחנו צריכם לחזור אצלכם. לארצינו כן לארץ הקדושה ולעיר הקודש ירושלים? אחנו עם דלבלא כהן בלא נביא. אם באמת הזמן הזאת בא. נא ונא שלחו לנו אגרת עבור עניין הזה, כי אמנם אתם יותר טובים מאתנו; לזאת ספרו לנו מה שיהיו ומה שיקרה בימים הבאים כי מבוכה ובלבול גדול יש בתוכנו. כי יש מאתנו האומרים כי כבר בא העת שנפריד עצמנו מן המשיחים ושנלך אצלכם אל מדינות ירושלים להתחבר עם אחיכם ולהקריב ביחד קרבנות לה' אלהי ישראל בארץ הקושוה. ואתה הה בורקהאסט, איש אלהים, בעבור האהבה שאנו אוהבים אותך, לך והשתדל שאחינו ישלחנו לנו תשובה טובה ומפוארת על האגרת הזאת. שלום יהיה לכם, שלום יהיה לכם במאוד, שלום לכם אחינו אשר אתם בהתורה שנתן אלהים למשה בהר סיני. אני אבא צאגא, נשיא, שלחתי לכם איגרת הזאת השנית, בשנת שבעת אלפים שלש מאות חמשים וארבע לבריאת העולם השאלה הנוקבת באיגרת - האם הגיע הזמן לחזור לירושלים - עלתה כתגובה לטענות המיסיון כי המשיח כבר בא. נזכרת באיגרת התסיסה המשיחית שעוררו דברי המיסיונרים, תסיסה המביאה באותה שנה לניסיון עליית תרכ"ב בהובלת אבא מהרי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. יעקב ספיר פרסם את האגרת לראשונה בהלבנון באוקטובר 1863, כשהוא מספר שהמכתב בא "בכתב ולשון חאבשי", תורגם לאנגלית והוא שב ותרגמו ללשון הקודש. ספיר שב ופרסם את האגרת בהמגיד בינואר 1865. מנחם ולדמן, מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי, משרד הביטחון, תשמ"ט מיכאל קורינאלדי, יהדות אתיופיה - זהות ומסורת, ראובן מס, תשמ"ט Tapani Harviainen, "The Letter of the Falasha Abba Sagga Amlak and Abraham Firkovich" in Martin F. J. Baasten and W. Th. van Peursen (Editors), Hamlet on a Hill: Semitic and Greek Studies Presented to Professor T. Muraoka on the Occasion of His Sixty-Fifth Birthday, Peeters Publishers, 2003, ISBN 9042912154, pp. 245 - 255 יעקב ספיר, אבן ספיר א', מקיצי נרדמים, תרכ"ו, דף כ"ח-ל"א דן שפירא, ‏"איגרת ביתא ישראל לארץ-ישראל מאמצע המאה התשע-עשרה: הנוסח העברי מאוסף פירקוביץ", קתדרה 110, טבת תשס"ד, עמ' 123 - 128 הנוסח על פי דן שפירא, ‏"איגרת ביתא ישראל לארץ-ישראל מאמצע המאה התשע-עשרה: הנוסח העברי מאוסף פירקוביץ", קתדרה 110, טבת תשס"ד, עמ' 123 - 128 יעקב סל"ה (ספיר הלוי), היהודים באבסיניע, הלבנון, 21 באוקטובר 1863 יעקב ספיר הלויאיש ירושלים, פראנקרייך. - הקול קול יעקב, המגיד, 4 בינואר 1865
יונתן חי

יונתן חי הוא בונה כינורות ישראלי. יונתן חי השלים את לימודיו כמהנדס, שהתמחה בשימור מבנים היסטוריים ועבד שמונה שנים במשרד אדריכלים בתל אביב, בעת שהותו באיטליה, שם עבד בתחום התמחותו, החליט לשנות כיוון ובעקבות משיכתו לעבודה בעץ החל בהשתלמות של ארבע שנים בבניית כינורות בבית הספר לבניית כלי קשת בקרמונה שבאיטליה. מוריו בקרמונה היו מאסטרו ג'ורג'ו סקולרי ומאסטרו מסימו נגרוני. בתקופת לימודיו בקרמונה זכה יונתן חי במקום הראשון בתחרות האיטלקית הלאומית לבניית כלי קשת. חי סיים את לימודיו בקיץ 2008 וקיבל הסמכה כבונה כינורות. הוא חזר ארצה עם משפחתו, והוא עובד בסטודיו שלו בעין כרמל וממקד את עיקר פעילותו בבניית כלים חדשים בעלי גוון אישי, אותם הוא מבסס על מודלים קלאסים במסורת האיטלקית. הוא עוסק גם בשיקום ושיפוץ כלי קשת אחרים ומשתף פעולה עם בוני כינורות אחרים ועם בונה הקשתות דויד סמואלס. אתר האינטרנט הרשמי של יונתן חי יאיר טרצ'יצקי, פתאום קם אדם ומחליט שהוא בונה כינורות, באתר הארץ, 22 באפריל 2008 יונתן חי מספר על עבודתו Finishing Touches – a picture post (באנגלית) Jonathan Hai - Violin Maker (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קנרי וורף

קנרי וורף (למפת לונדון מוגדלת)   קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקס קנרי וורף (למפת לונדון רגילה)   קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקס קנרי וורף (למפת טאוור האמלטס רגילה)   קנרי וורף (למפת טאוור האמלטס מוגדלת)   קנרי וורף קנרי וורף (באנגלית: Canary Wharf; רציף הקנרית) הוא מתחם עסקים וקניות בלונדון, ממוקם באזור הדוקלנדס שברובע טאוור האמלטס. בקנרי וורף נמצאים שלושה מהמבנים הגבוהים ביותר בממלכה המאוחדת: כיכר קנדה 1 (הידוע כמגדל קנרי וורף) בגובה 235.1 מטר וכיכר קנדה 8 (מגדל HSBC) וכיכר קנדה 25 (מרכז סיטיגרופ) בגובה 199.5 מטר כל אחד. קנרי וורף נבנה על מעגני מערב הודו הישנים באייל אוף דוגס, שהיו פעילים בין השנים 1802–1980. לפרקים היה האזור אחד המעגנים העמוסים ביותר בעולם. אזור המעגנים הופצץ רבות במהלך מלחמת העולם השנייה וכמעט כל המחסנים המקוריים נהרסו לחלוטין. על אף ניסיון השיקום, תעשיית הנמל החלה לדעוך בשנות ה-50 של המאה ה-20. חוסר הגמישות והניידות הפכו את המעגנים של מרכז לונדון לפחות רלוונטיים מול נמלי הים ועד 1980 כל המעגנים נסגרו. אלפים נותרו חסרי תעסוקה ואזור הדוקלנדס נעזב, כעדות לכלכלה העולמית המשתנה. הפרויקט להחייאת אזור הדוקלנדס החל בשנת 1981 על ידי הקמת החברה לפיתוח המעגנים של לונדון על ידי ממשלת השמרנים בראשות מרגרט תאצ'ר. כיום בין הדיירים של קנרי וורף ניתן למצוא בנקים גדולים כמו קרדיט סוויס, HSBC, סיטיגרופ, מורגן סטנלי, בנק אוף אמריקה, נורתן טראסט, ברקליס, וג'יי פי מורגן, משרדי עורכי דין בכירים, חברות מדיה בכירות כמו רויטרס ודיילי מירור. כמו כן כמה חברות טכנולוגיה מובילות ואף נציגויות של הסקטור הציבורי. בסוף שנת 2006 היה מספר המועסקים הרשמי בקנרי וורף 90,302, מתוכם כ-25% חיים בחמשת הרבעים הסמוכים. במידה הולכת וגוברת קנרי וורף הופך לאזור קניות, בעיקר לאחר פתיחת מרכז קניות היובל ב-2004. כחצי מיליון אנשים עורכים קניות מדי שבוע בקנרי וורף. מדיה וקבצים בנושא קנרי וורף בוויקישיתוף
מכתב השמיניסטים

האם התכוונתם ל... "מכתב השמיניסטים" – כינוי לשורה של מכתבי סרבנות מן הצד השמאלי של המפה הפוליטית, שנשלחו לממשלה בשנים 1970, 1979 ("מכתב ה-27"), 2001, 2005 ו-2017 "מכתב השמיניות" – כרוז שהופץ בשנת 1943 על ידי קבוצה מחברי הנוער הלומד, ובו קראו לראשי היישוב לשתף את תלמידי התיכון במערכה על הארץ
משפחת אמאטי

משפחת אמאטי (באיטלקית: Amati) הוא שמה של משפחת בוני כינורות איטלקים, שפעלה ושגשגה בקרמונה משנת 1549 עד 1740. אנדראה אמאטי (1505-1510 בערך - 1578 בערך) היה בונה הכינורות המוקדם ביותר, שכליו שרדו עד ימינו. למעשה, אפשר לראות בו, פחות או יותר, את האחראי לפרופיל הסופי של משפחת הכינור המודרנית. מספר קטן מן הכלים שבנה עודם קיימים כיום, מתוארכים בין 1564 ו-1574 ורובם נושאים את שלט האצולה של שארל התשיעי, מלך צרפת. יורשיו וממשיכי דרכו של אנדראה אמאטי היו בניו, אנטוניו אמאטי (נולד בסביבות 1550) וג'ירולאמו אמאטי (1551-1635). השניים, שנודעו בשם "האחים אמאטי", הכניסו חידושים מרחיקי-לכת בעיצוב הכלי, ביניהם שכלול צורתם של פתחי ה-f. הסברה היא, שהאחים היו חלוצי מתכונת האלט המודרנית של הויולה, בניגוד לוויולות הטנור, הוותיקות יותר. ערך מורחב – ניקולו אמאטי ניקולו אמאטי (נולד ב-3 בדצמבר 1596 - 12 באפריל 1684) היה בנו של ג'ירולאמו אמאטי ובעל המוניטין הרבים ביותר בבני המשפחה. ניקולו אמאטי שיפר את הדגם שאימצו יתר בני אמאטי ויצר כלים, שהיו מסוגלים להפיק צליל גדול יותר. התבנית שלו הייתה קטנה מן הרגיל, אך הוא בנה גם דגם רחב יותר, הידוע כיום כ"גראנד אמאטי", ואלה היו לכינורות המבוקשים ביותר שלו. מבין תלמידיו, המפורסמים ביותר היו אנטוניו סטרדיווארי ואנדראה גוארנרי, הראשון במשפחת בוני הכינורות גוארנרי. (יש מחלוקת ניכרת בנושא חניכותו של אנטוניו סטרדיווארי. אף כי הכינור הראשון הידוע של סטרדיווארי קובע כי היה תלמידו של אמאטי, תקיפות הקביעה מוטלת בספק.) בונה הכינורות האחרון במשפחה היה בנו של ניקולו, ג'ירולאמו אמאטי, שנודע בשם הירונימוס השני (26 בפברואר 1649 - 21 בפברואר 1740). הוא שיפר אומנם את הקשתות של אביו, אך בסך הכל הכלים שבנה נופלים מאלה של גדול בוני הכינורות בתקופתו, אנטוניו סטרדיווארי. באתר הרשת NMM אין רשימה מרוכזת של כלי אמאטי באוסף שלהם, על כן הקישור אליהם נעשה אינדיבידואלית. כלי אמאטי במוזיאון המוזיקה הלאומי: אנדראה אמאטי: צ'לו, "המלך", מסביבות 1545, הצ'לו העתיק ביותר בעולם ויולה, 1560 כינור, 1560 כינור, 1574 ג'ירולאמו אמאטי: כינור, 1604 כינור בגודל 7/8, 1609 כינורון (ויולינו פיקולו), 1613 ניקולו אמאטי: כינור, 1628 ערך זה בוויקיפדיה האנגלית עובד ממהדורת 1911 של האנציקלופדיה בריטניקה, ערך "אמאטי", שהוא כיום נחלת הציבור. משפחת אמאטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הרבית

"הרבית" הוא שמו של מיצב גדול מאת הפסלת הישראלית סיגלית לנדאו ואשר הוצג בביתן "בילי רוז" במוזיאון ישראל. המיצג נבנה כחלק מתערוכה שנקראה "גרר..." אותה אצרו יגאל צלמונה ושרית שפירא ונפתחה ב-8 באוגוסט 1995. לצד לנדאו השתתף בתערוכה גם האמן הישראלי גיא בר אמוץ. במרכז המיצב, אליו נכנסים המבקרים דרך פתח בקיר שעוצב מבקבוקי פלסטיק של משקאות שונים, הועמד אובייקט נמוך שנבנה בעזרת משטחים ("פדים") ל"עכבר" ועוצב לצורת "אבן השתייה" שבהר הבית. במרכזו חפרה לנדאו מכתש ובו גידלה פטריות שנלקחו מבני אדם במצב של חוסר הכרה ("צמח"). לצד האובייקט בנתה לנדאו אוהל העשוי מדלתות ובו ותכולת בית. מן התקרה נתלו בשרשראות פסלי ברונזה אקספרסיביים של נשים פרושות זרועות, המאזכרים את פסלו של ז'ק ליפשיץ "אם וילד" (1945-1941), אשר מוצב במוזיאון. אובייקטים נוספים שנתלו מן התקרה כללו שני תופי מרים אשר עוצבו לדמות עיניים והצופים התבקשו לזרוק אבנים קטנות אליהן. בחלל התערוכה הוקרנו קטעי וידאו ובהם ראיון עם רסטורטור ממוזיאון ישראל שהציג תהליך של "עישון" אותו עוברות יצירות אמנות המוכנסות אל המוזיאון ונועד להרוג פטריות ובקטריות אחרות, וכן צילום של לנדאו, הלבושה בבגד ניילון שחור ובמסכת גז במזבלה ליד הכפר הערבי אל עזרייה. "תמיד עניין אותי מה קורה מתחת לאבן", העירה בראיון על העבודה, "קשה להתעלם מהקשרי האינתיפדה, שם מורמות אבנים מסוג אחר. מוטיב ההרמה והחיטוט חזק אצלי מאוד: הרמה של אבן, הרמת פסלו של נמרוד וחשיפת תוכן הכן שעליו הוא עומד, רחל המחכה שיעקב ירים את האבן מפי הבאר - זה מתקשר לאקטיביות ולפסיביות, וגם לצורך של הצאן לשתות". בין הפריטים הנוספים בתערוכה בלט סרט וידאו בו נוצר קישור בין פעולת השימור הפיזית והרעיונית המתנהלת במוזיאונים, לבין הסביבה הפוליטית-חברתית בו ניצב המוזיאון כ"הר" לאומי. דרומי, אורי, "גררר...", סטודיו, גיליון מס' 64, אוגוסט ספטמבר 1995, עמ' 27.