laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אדמונד השני, מלך אנגליה

אדמונד השני (וכן אדמונד איירונסייד, באנגלית: Edmund II of England; סביבות 990 – 30 בנובמבר 1016) היה מלך אנגליה מ-23 באפריל 1016 עד יום מותו. זכה לכינוי "איירונסייד" (בעל כוח הסבל) בזכות מאמציו להדוף את הפלישה הדנית של המלך קאנוט הגדול. אדמונד היה בנו השלישי של המלך אתלרד השני מאשתו הראשונה, אלפלאד מנורת'מבריה. אמו נפטרה לפני שנת 996, ואביו נישא פעמיים נוספות. אדמונד לא היה צפוי להיות מלך אנגליה, אך לאחר מותם של שני אחיו הבוגרים, הוא הפך ליורש העצר ב-1014 עם מות אחיו הבכור אתלסטאן. בין אדמונד לאביו החלו מאבקי כוח. אדמונד היה זה שהצליח ב-1015 להדוף את פלישתו של קאנוט הגדול ולכבוש מחדש את וסקס, ובמקביל הוציא אתלרד להורג שניים מבעלי בריתו של אדמונד - סיגפרת' ומורקאר. אדמונד, כצעד מחאה כנגד אביו, נשא לאישה את אלמנתו של סיגפרת', אלדגית'. אתלרד נפל למשכב ומת ב-23 באפריל 1016, ואדמונד ירש את כסאו, אך זכה לתמיכה מועטה בלבד מהאצולה של לונדון, שלאחר כיבוש וסקס בידי אדמונד הייתה נתונה במצור מצד כוחותיו של קאנוט, שהחל צובר אהדה ברחבי אנגליה, בייחוד בקרב האצולה של אזור סאות'האמפטון. העימות בין קאנוט לאדמונד נמשך עד לתבוסתו של אדמונד ב-18 באוקטובר בקרב אסנדון (Assandun). בתום הקרב הצליחו שני המלכים לדון בתנאי השלום ביניהם, שהותירו את וסקס בידי אדמונד, והעניקו לקאנוט אדמות מצפון לנהר התמזה. בנוסף הסכימו השניים כי לאחר מותו של אחד מהם, יעברו השטחים שבשלטונו לשליטת האחר. אדמונד השני מת ב-30 בנובמבר 1016, על פי ההיסטוריון מהמאה ה-12 הנרי מהנטינגדון, נדקר אדמונד על ידי מתנקש, בעת שעשה את צרכיו בשירותים. ההיסטוריון מהמאה ה-12 ג׳פרי גאימר עולה בקנה אחד עם טענה זאת אך מספר כי המלך נורה על ידי חץ. לעומת זאת ה-Encomium Emmae Reginae שנכתב ב-1041 או 1042 אינו מתאר את מותו של אדמונד כרצח. לאחר מותו, שטחי שלטונו עברו לידי קאנוט שהפך למלך אנגליה. אדמונד נקבר במנזר גלסטונברי בסאמרסט, אך מקום קבורתו המדויק אינו ידוע, כיוון שככל הנראה נהרס בתקופת פיזור המנזרים. שני בניו של אדמונד - אדוארד הגולה (אביו של אדגר אתלינג) ואדמונד, נמלטו לאחר מותו להונגריה. מדיה וקבצים בנושא אדמונד השני, מלך אנגליה בוויקישיתוף אדמונד השני, מלך אנגליה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנגלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוכס קיימברידג'

דוכס קיימברידג' (באנגלית: Duke of Cambridge) הוא תואר אצולה הניתן בממלכה המאוחדת לחברי בית המלוכה ומועבר בירושה. תואר זה נקרא על שם העיר קיימברידג'. מאז 2011 נושא בתואר זה הנסיך ויליאם. התואר דוכס קיימברידג' יועד לראשונה לצ'ארלס סטיוארט (1660–1661), בנם הבכור של ג'יימס, דוכס יורק (לימים המלך "ג'יימס השני"), אף שהתואר לא הוענק לו רשמית בשל מותו בינקותו. התואר הוענק רשמית לראשונה בשנת 1664 כאשר הוא הוענק לג'יימס סטיוארט, בנו השני של ג'יימס, דוכס יורק. בשל מותו של ג'יימס סטיוארט בצעירותו, בוטל התואר. התואר הוענק בשנית לאדגר סטיוארט בשנת 1667, בנו השלישי של ג'יימס, דוכס יורק. גם אדגר נפטר בצעירותו והתואר בוטל. צ'ארלס סטיוארט, בנו הראשון מרעייתו השנייה של ג'יימס, דוכס יורק, יועד אף הוא לשאת את התואר, אך מאחר שנפטר בשנת לידתו (1677), בהיותו בן חודש, לא הוענק לו התואר רשמית. התואר הוענק בשלישית לג'ורג' אוגוסטוס, בנו של ג'ורג' לודוויג (שהומלך לימים כג'ורג' הראשון). עם הכתרתו של ג'ורג' אוגוסטוס כ"ג'ורג' השני" בוטל התואר. התואר הוענק בפעם הרביעית לנסיך אדולפוס, בנו השביעי של המלך ג'ורג השלישי. לאחר מותו של הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג', בנו של הנסיך אדולפוס שירש את תוארו, ללא יורשים חוקיים, בוטל התואר. התואר הוענק בפעם החמישית, ולראשונה מזה 210 שנה, לנסיך ויליאם (בפועל הדוכס השישי), בנו הבכור של הנסיך צ'ארלס לרגל חתונתו לקייט מידלטון ב-29 באפריל 2011 (אשתו קיבלה את התואר דוכסית קיימברידג'). הנסיך ויליאם הוא צאצא של הנסיך אדולפוס דרך נכדתו מרי מטק. בשנת 1917 הוענק התואר "מרקיז קיימברידג'" לאדולפוס, דוכס טק, (נכדו של הנסיך אדולפוס, ואחיה של מרי מטק, רעייתו של ג'ורג' החמישי), לאחר שוויתר על תאריו הגרמניים ושינה את שם משפחתו הגרמני לשם האנגלי "קיימברידג'" בדומה ליתר בני משפחת המלוכה ששינו אז את שמות משפחתם הגרמניים ל"וינדזור". במות בנו, ג'ורג' פרנסיס יו קיימברידג' ללא יורשים, בשנת 1981, בוטל התואר. מדיה וקבצים בנושא דוכס קיימברידג' בוויקישיתוף האתר הרשמי של הדוכס והדוכסית מקיימברידג'
פרייר (מיתולוגיה)

פרייר (בנורדית עתיקה: Freyr; עברות אפשרי נוסף לשם הוא "פריי") הוא אל הפיריון והחקלאות במיתולוגיה הנורדית. פרייר גם מייצג את דרך האמצע בין האש לקרח ושולט באלפהיים. פרייר הוא בנו של ניורד, אל הים, ואחיה של פריה, אלת התשוקה והפריון. באדה הפרוזאית מוזכר פרייר כאחד מהאלים הראשיים. הוא מתואר כאל יפה תואר ואדיר, שבתחום שליטתו נמצאים הגשם וקרני השמש, ולכן גם התבואה. באדה נכתב שטוב לקרוא אל פרייר לשם עונות פוריות, שלום ושגשוג. האדה הפרוזאית כוללת סיפור מפורט אחד לגבי פרייר, שעוסק בנישואיו. על פי הסיפור, פרייר ישב בכס המלכות של אודין, שממנו אפשר להשקיף על העולם כולו. כאשר הביט פרייר צפונה הוא ראה אחוזה גדולה ויפה ובתוכה ענקית יפהפייה. פרייר התאהב בה מייד והפך לעצוב ומהורהר. לאחר תקופה הוא סיפר למשרתו וידידו סקירניר (אנ') על הענקית שראה ועל כך שהוא חש שימות אם לא יפגוש אותה, וביקש ממנו לחזר אחריה עבורו. סקירניר הסכים בתנאי שפרייר ייתן לו את חרבו (אנ'), ופרייר הסכים. בגלל חסרונה של חרבו, בקרב של פרייר נגד הענק בֶּלי (אנ') נאלץ פרייר להרוג את הענק באמצעות קרן של אייל. פרייר מוזכר בכמה מהשירים באדה הפואטית. הוא השתתף ב"התנצחות של לוקי", סעודה שבה הטיח לוקי עלבונות באלים. האדה מתארת כיצד פנה לוקי אל אביו של פרייר, ניורד, והזכיר את הולדתו של פרייר מאחותו האלמונית של ניורד: אַל תַּגְבִּיהַּ גָּבֹהַּ / עַד מְאֹד, נְיוֹרְד! אֶת אֲשֶׁר שָׁמַעְתִּי לֹא אַעְלִים: מֵחֵיק אֲחוֹתְךָ / נוֹלַד לְךָ בֵּן אֲשֶׁר יִצְלַח כַּמְקֻוֶּה. — שאול טשרניחובסקי (מאיסלנדית), "מן האדה האיסלנדית" בפרויקט בן-יהודה לשמע העלבון, התערב טיר ודיבר בשבחו של פרייר: פְרֵי הוּא הָרִאשוֹן / בְּכָל הַגִּבּוֹרִים, אֲשֶׁר בְּהֵיכַל הָאָזִים; אֵינוֹ מַקְנִיט לֹא / אֵשֶׁת-אִישׁ אַף לֹא יַלְדָּה, נוֹתֵן לַכְּפוּתִים דְּרוֹר. — שאול טשרניחובסקי (מאיסלנדית), "מן האדה האיסלנדית" בפרויקט בן-יהודה בשיר העוסק בקרב אחרית הימים, ראגנארוק, מתואר מותו של פרייר בידי ענק האש סורט: מִדָּרוֹם בָּא סוּרְט / עִם מַכְחִיד-הַזְּמוֹרוֹת, שֶׁמֶשׁ אֱלֵי-קְרָב / מַזְהִירָה מִן הַחֶרֶב, קוֹרְסִים הָרֵי-הָאָבֶן, / כּוֹשְׁלוֹת הָעֲנָקִיּוֹת, הֶל בּוֹלֵעַ בְּנֵי-אָדָם, / נִבְקָע הָרָקִיעַ. צַעַר חָדָשׁ / בָּא עַל הֲלִין, בְּצֵאת וַלְפָטֶר / לַעֲמוֹד בִּפְנֵי הַזְּאֵב, וּבִפְנֵי סוּרְט / חוֹנֵק-בֶּלִי הַלָּבָן; נָפוֹל תִּפּוֹל אָז / שִׂמְחָתָהּ שֶׁל פְרִיג. — שאול טשרניחובסקי (מאיסלנדית), "מן האדה האיסלנדית" בפרויקט בן-יהודה בסדרת הספרים "מגנס צ'ייס והאלים של אוסגרד" מאת ריק ריירדן, הפרוטגוניסט, מגנס צ'ייס, הוא בנו של פרייר. מדיה וקבצים בנושא פרייר בוויקישיתוף פרייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרייר, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צו 8

צו 8 הוא פקודת גיוס מיידית של חיילי המילואים לצה"ל. ההבדל העיקרי בינו לבין צו מילואים "רגיל" הוא זמן ההתראה לפני הגיוס. צו 8 מופעל במקרים חריגים כמו פרוץ מלחמה או בעת צורך מיידי בכוח אדם לפעולות חיוניות לביטחון המדינה. סעיף 8 לחוק שירות המילואים מקנה לשר הביטחון את הסמכות לגייס מילואים, בנסיבות חירום, וכשביטחון המדינה מחייב זאת בעזרת צו 8, באישור הממשלה או, אם אין אפשרות לקבל את אישורה בשל דחיפות העניין, בהסכמת ראש הממשלה. השר רשאי להאציל את סמכותו לאחרים. מקורו של הביטוי בגרסתו הראשונה (מ־1949) של חוק שירות ביטחון, שבה הופיעה בסעיף 8 הסמכתו של שר הביטחון "לקרוא בצו, לכל יוצא-צבא הנמנה עם כוחות המילואים של צבא-הגנה לישראל, להתייצב לשירות סדיר או לשירות מלואים, כפי שנקבע בצו, במקום ובזמן שנקבעו בצו, ולשרת כל זמן שהצו יעמוד בתקפו". הביטוי שרד גם לאחר חקיקת חוק שירות ביטחון חדש ב-1959, בו נדדה הוראה זו לסעיף 26, ולאחר חקיקתו של נוסח משולב ב-1986 לחוק ששינה את מספר הסעיף ל-34. בחוק שירות המילואים, שנחקק ב-2008, שבו ההוראות לסעיף 8. גיוס סמוי – מתבצע על ידי העברת הודעה טלפונית מהיחידה שאליה משתייך החייל. גיוס פומבי – באמצעות אמצעי התקשורת האלקטרוניים, על ידי הקראת הסיסמה לגיוס פומבי שקיבל החייל מהיחידה שאליה הוא משתייך. גיוס בצווי 8 מתבצע גם בעזרת הדואר מבעוד מועד ומתפרסם באמצעי התקשורת. חייל מילואים המקבל קריאה מידית להתגייסות חייב להופיע בבסיסו תוך 24 שעות מקבלת הידיעה. במקרים חמורים פחות מופעל נוהל של קריאת חירום שמאפשר לצה"ל לזמן למילואים בניגוד לחלק מהכללים לכך (למשל, זימון תוך פחות מחודש ממועד ההודעה). ליל הברווזים (1959) צו 9 יהודית ריכטר, צו 8 מסמל את הנכונות של היחיד להתגייס למען הכלל, באתר כלכליסט, 25 באפריל 2012
מנהרות הרכבת בראש הנקרה

מנהרות הרכבת בראש הנקרה היא מערכת של שתי מנהרות לרכבת המחוברות בגשר, בקצה מסילת החוף, העוברות מתחת לרכס ראש הנקרה. המנהרות נחפרו בידי חיל ההנדסה של דרום אפריקה בזמן מלחמת העולם השנייה והן אינן בשימוש כיום. מערכת המנהרות היא באורך כולל של כ־200 מטר. קו הגבול בין ישראל ללבנון עובר בתוך המנהרה הצפונית, ולפיכך היא נאטמה. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש לבנון מידי צרפת על ידי הצבא הבריטי בשנת 1941, הוחלט לחבר את מסילת החוף עם רשת הרכבות בלבנון. מחיפה דרך ביירות לטריפולי, משם הייתה כבר קיימת מסילה צפונה דרך חלב לטורקיה, כדי לאפשר מעבר כוחות צבאיים וציוד. המסילה הוקמה על ידי יחידות צבאיות מדרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד ובניתה ארכה כשנה וחצי. על מנת לחצות את סולמה של צור נחצבו שתי מנהרות מתחת לרכס המחוברות בגשר מעל לאחת הנקרות הגדולות שבמקום. המנהרה נחצבה על ידי פלוגה 40 של חיל ההנדסה הדרום אפריקאי ונחנכה ב־14 באוגוסט 1942. מעל הכניסה הדרומית למנהרה מופיעה כתובת המציינת את השלמתה בשנת 1942. תוואי המסילה בין חיפה לביירות הושלם ב-24 באוגוסט 1942 ועד לתחנת הרכבת בטריפולי ב-18 בדצמבר 1942. קו רכבת חיפה – ביירות –טריפולי (HBT) הייתה הקישור הראשון שחיבר בין רשת הרכבות של יבשת אירופה עם רשת הרכבות של צפון אפריקה, אך הוא מעולם לא פעל בשימוש אזרחי. הבריטים שמרו עליו בשליטה צבאית. במלחמת העצמאות ב־14 במרץ 1948, פוצצו לוחמי גדוד 21 של חטיבת כרמלי את הגשר שחיבר בין המנהרות, כדי למנוע מעבר נשק וחיילים של צבא לבנון. זו הייתה אחת הפעולות הראשונות של החטיבה שנוסדה ב־28 בפברואר 1948. לאחר המלחמה נאטמה המנהרה הצפונית כדי למנוע את חציית הגבול. המנהרה הדרומית מהווה חלק מאתר הנקרות של ראש הנקרה וניתן להגיע דרכה אל המסלול שעובר בנקרות. בחלקה הדרומי של המנהרה הצפונית ישנו מיצג אור-קולי של אתר ראש הנקרה. מדיה וקבצים בנושא מנהרות הרכבת בראש הנקרה בוויקישיתוף מנהרות הרכבת בראש הנקרה - אתר ראש הנקרה מנהרת הרכבת המנדטורית באתר ראש הנקרה
אכזיב (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אכזיב – יישוב קדום לחופי הים התיכון, הנמצא כיום בצפונה של מדינת ישראל אכזיב (עיר מקראית בשפלה) מדינת אכזיב – מדינה לכאורה שהוקמה על ידי אלי אביבי, בסמוך לשרידי היישוב אכזיב איי אכזיב – קבוצת איים ישראלים בים התיכון, כקילומטר ממערב לחוף אכזיב נחל כזיב – נחל הזורם בחלקה הצפוני של מדינת ישראל ונשפך לים התיכון בקרבת היישוב אכזיב פיצוץ גשר א-זיב – פעילות של הפלמ"ח בשנת 1946, במסגרת ליל הגשרים
כביש 805

כביש 805 הוא כביש רוחב אזורי בצפונה של ישראל, המחברת בין צומת יבור וצומת דיר חנא ומאפשר מעבר נוח מרצועת החוף בצפון, לאזור הכנרת. מצומת יובלים עד צומת משגב הכביש חופף לכביש 784. אורך הכביש הוא 23.5 ק"מ. בשנות ה-50 הכביש היה צר ורעוע, סבל מתחזוקה לקויה ותואר כ"כביש ממדרגה שנייה, רעוע במקומות רבים והטלטולים בו קשים". בשנת 1965 תואר הכביש כנמצא במצב שאינו ראוי לנסיעה. הקטע מדיר חנא לעראבה זופת בסוף שנת 1955. כבישי ישראל מנחם תלמי, ארץ המליון שוממה, מעריב, 27 בינואר 1960 אפרים תלמי, על מצפה יודפת, דבר, 14 בדצמבר 1959 עמנואל הראובני, רוב כבישי הגליל המערבי משובשים ומסוכנים לנסיעה, מעריב, 15 באוגוסט 1965 סוללים כבישי גישה לכפרים ערביים, דבר, 4 באוגוסט 1955
פרוטאוגליקן

פרוטאוגליקן (אנגלית: Proteoglycan) הוא סוג מיוחד של חלבון הקשור לקבוצות סוכר רבות. לפרוטאוגליקן ליבה חלבונית המחוברת לשרשרת פחמימנית אחת או יותר של גליקוזאמינוגליקן (GAG). קישור לקבוצות סולפט וחומצה יורונית גורם לשרשרות להיות טעונות שלילית בתנאים פיזיולוגיים. ניתן לסווג את הפרוטאוגליקנים על פי השרשרת המחוברת אליהם: כונדרויטין סולפט ודרמטן סולפט. הפארין והפאראן גופרתי. קרטן סולפט. ניתן גם לסווג על פי גודל. דוגמה לפרוטאוגליקן גדול הוא אגרקן (aggrecan), הפרוטאוגליקן המרכזי בסחוס. ישנה קבוצה של פרוטאוגליקנים קטנים עשירים בלאוצין המכונים SLRP (ראשי תיבות של small leucine rich repeat proteoglycans). פרוטאוגליקנים מהווים רכיב מרכזי במטריצה החוץ-תאית (ECM) של תאי בעלי חיים. הם יוצרים קומפלקסים גדולים יחד עם פרוטאוגליקנים אחרים וסיבי המטריצה. יש להם תפקיד גם בקישור למולקולות טעונות חיובית (כגון נתרן, סידן ואשלגן) ולמים ולבקרה על תנועה המולקולות דרך המטריצה. יש ראיות גם על השפעה של הפרוטאוגליקנים על הפעילות והיציבות של חלבונים ומולקולת סיגנל במטריצה. היכולת הספציפית של כל פרוטאוגליקנן נגזרת מאופי הליבה החלבונית וסוג השרשרת הפחמימנית שלו. הרכיב החלבוני של פרוטאוגליקנים מסונתז על ידי ריבוזומים ונשלח לרשתית התוך-פלזמית ועובר גליקוזילציה בגולג'י. הפרוטאוגליקן השלם נעטף בוזיקולה ויוצא למטריצה החוץ תאית. חוסר היכולת לפרק פרוטאוגליקנים מאפיינת קבוצת מחלות גנטיות הנקראות מוקופוליסכרידוזות. אובדן הפעילות של אנזימים מסוימים בליזוזום שבאופן נורמלי מפרקים גליקוזאמינוגליקנים גורר הצטברות של פרוטאוגליקנים בתאים. ההצטברות יכולה לגרום למגוון תסמיני מחלה, בהתאם לסוג הפרוטאוגליגן המצטבר. מדיה וקבצים בנושא פרוטאוגליקן בוויקישיתוף
גליקוזילציה

גליקוזילציה היא התהליך האנזימטי הקושר קבוצת סוכר למולקולה אחרת. המולקולה השנייה יכולה להיות סוכר אחר ליצור רב סוכר או חלבון או ליפיד. גליקוזילציה יוצרת את אחד מארבעת רכיבי היסוד הקיימים בכל התאים (יחד עם חומצות גרעין, חלבונים וליפידים). בנוסף, היא משמשת למודיפיקציה של חלבונים לאחר התרגום. רוב החלבונים המיוצרים ברשתית התוך-פלזמית עוברים לאחר מכן גליקוזילציה. ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פוליפ

האם התכוונתם ל... פוליפ (רפואה) – גדילה אבנורמלית של רקמה (גידול) המגיחה מממברנה רירית פוליפ (אלמוגים) – יחידת המבנה הבסיסית של האלמוג פוליפ (מדוזות) – שלב בתהליך הרבייה של המדוזה
אנדריי וורונין

אנדריי וורונין (באוקראינית: Андрій Вікторович Воронін; נולד ב-21 ביולי 1979) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת חלוץ או קשר התקפי ובעבר שיחק בנבחרת אוקראינה. וורונין נולד באודסה לאם אוקראינית יהודייה, ולאב רוסי. סביו לחמו מול הנאצים בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. ב-1995 החל לשחק בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך. לרוב שיחק בקבוצת הנוער שלה, ובמדי הקבוצה הבוגרת ערך 9 הופעות וכבש שער בודד. אחרי 5 שנים במנשנגלדבאך, בשנת 2000, עבר לשחק במיינץ. כעבור שלוש עונות חתם בקבוצת פ.צ. קלן. עימה שיחק במשך שנה, שבה הבקיע 4 שערים ב-19 הופעות. בשנת 2004 עבר וורונין לקבוצת באייר לברקוזן. בלברקוזן זכה להצלחה רבה. בעונת 2006/2007 דחה את הארכת החוזה שהוצעה לו על ידי באייר לברקוזן, ובתום העונה עבר לשחק בליברפול. בעונת 2008/2009 הושאל וורונין להרטה ברלין. בתום העונה חזר לליברפול. ב-13 בינואר 2010 עבר לדינמו מוסקבה. ב-31 ביולי 2012 הושאל עד 2013 לפורטונה דיסלדורף. בסוף עונת 2013/2014 פרש מכדורגל, בגיל 34. בשנת 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוקראינה. את השער הראשון שלו במדי הנבחרת כבש במוקדמות יורו 2004 במשחק מול יוון. וורונין שותף עם הנבחרת במונדיאל 2006, שבו הגיעה נבחרתו עד לרבע הגמר. ב-19 ביוני 2012 הודיע על פרישה מנבחרת אוקראינה, לאחר שהאחרונה סיימה את דרכה ביורו 2012. מדיה וקבצים בנושא אנדריי וורונין בוויקישיתוף אנדריי וורונין, באתר Transfermarkt אנדריי וורונין, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) אנדריי וורונין, באתר Soccerway אנדריי וורונין, באתר BDFutbol אנדריי וורונין, באתר WorldFootball.net אנדריי וורונין, באתר National Football Teams אנדריי וורונין, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt Андрей ВОРОНИН: «Папа — русский, мама — еврейка, а я получился украинцем. Такие вот чудеса!»
נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט

נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט (בגרמנית: Flughafen Frankfurt am Main) הוא נמל התעופה הגדול והחשוב בגרמניה, הנמל השני בגודלו באירופה, והשמיני בגודלו בעולם מבחינת תעבורת נוסעים. הנמל ממוקם כ-11 ק"מ דרומית מערבית ממרכז העיר פרנקפורט, ומשמש כבסיס פעולה המרכזי של חברת לופטהאנזה. דרום-מערבית לנמל פעל עד שנת 2005 בסיס של חיל האוויר האמריקאי (Rhein-Main Air Base). עם סגירתו נמכר השטח לחברת פראפורט לשם הרחבת הנמל האזרחי. נכון לשנת 2010 פועלים בנמל שני טרמינלי נוסעים, וישנן תוכניות לבנות טרמינל נוסף (טרמינל 3) בשנים הקרובות. הרחבה מתוכננת נוספת היא בניית מסלול טיסה נוסף כדי להגביר את היכולת להתמודד עם המראות ונחיתות מרובות של מטוסים בעל גוף רחב (דוגמת האיירבוס A380), אשר הסתיים בשנת 2010. "שדה התעופה ריין-מיין" נפתח בשנת 1936 והיה לשדה התעופה השני בגודלו בגרמניה, אחרי נמל התעופה ברלין טמפלהוף. במרוצת שנות מלחמת העולם השנייה עיקר שימושו היה למטרות צבאיות, ובקרבתו הוקם מחנה הריכוז וואלדורף, שאוכלס בנשים אשר עבדו בשדה. לאחר המלחמה, הוא שימש כשדה התעופה המרכזי לטובת הגשר האווירי לברלין בגיחות שבוצעו על ידי חיל האוויר האמריקאי, ובשנת 1955, קבעה אותו חברת לופטהאנזה כנמל התעופה המרכזי לפעילותה הבינלאומית. רק בשנת 1972 החל הנמל לתפוס חשיבות בין שדות התעופה בעולם, כשנפתח הטרמינל החדש המרכזי בו (כיום טרמינל 1), הבנוי בצורה מלבנית ארוכה אשר איפשרה בהמשך מספר הרחבות של הטרמינל. בשנת 1994 נסתיימה בניית טרמינל 2 של השדה, ובניית הרכבת העילית המקשרת בין הטרמינלים. טרמינל 1 בשדה מורכב מ-3 מסדרונות עם שרוולי אוויר (מסומנים A-C). בטרמינל זה התבצעו בשנים האחרונות[דרושה הבהרה] שדרוגים לעגינה ושינוע נוסעים למטוס ה-A380 של איירבוס, בטרם ייכנס לשימוש על ידי חברת לופטהאנזה. טרמינל 2 הוסיף עוד שני מסדרונות (D ו-E). בנוסף פועל בשדה טרמינל מיוחד לנוסעי מחלקה ראשונה בטיסות של חברת לופטהנזה, המכיל מסעדה מפוארת, חדר סיגרים, וספא רחצה. הנוסעים מובלים משם לטיסותיהם השונות באמצעות רכבי מרצדס בנסיעות פרטיות עד למטוס. בצמוד לטרמינל 1 פועל מלון של חברת שרתון. בשדה מופעלת במקביל לטרמינלים תחנת רכבת ממנה ניתן להגיע למרכז העיר פרנקפורט (באמצעות ה-S-Bahn), או לערים מרוחקות יותר המקבלות שירות מנמל התעופה (באמצעות רכבות R, IC, ICE). אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט, ברשת החברתית פייסבוק נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט, ברשת החברתית אינסטגרם נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט, סרטונים בערוץ היוטיוב נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט, ברשת החברתית אינסטגרם Fraport AG Airport Services World Wide. "Fraport AG - Fraport-Verkehrszahlen 2014: Mehr Passagiere und Fracht in Frankfurt trotz zahlreicher Streiktage". נבדק ב-2 ביוני 2015. {{cite web}}: (עזרה) figures/2016/traffic-fugures-dez-2015/jcr:content.file/traffic_sheet_2015_december.pdf Fraport Group Traffic Figures(הקישור אינו פעיל) Flughafenverband ADV. "Flughafenverband ADV – Unsere Flughäfen: Regionale Stärke, Globaler Anschluss". נבדק ב-2 ביוני 2015. {{cite web}}: (עזרה)
פרייר

האם התכוונתם ל... פרייר (מיתולוגיה) – אל נורדי רחל פרייר – משפטנית יהודיה-אמריקאית דאדי פרייר – זמר איסלנדי יעקב פרייר – מלומד ופוליטיקאי יהודי צרפתי יליד ספרד האחים פרייר – אנשי הון יהודים צרפתים, נכדיו של ז'אקוב פרייר פאול פרייר – כדורגלן גרמני קתלין פרייר – זמרת אנגליה רולנד פרייר – כלכלן אמריקאי רחל פרייר – משפטנית יהודיה-אמריקאית פראייר פרייה
גשר שלוש

גשר שְלוּש הוא גשר ברזל ברחוב שלוש בשכונת נווה צדק בתל אביב-יפו. גשר הברזל מחבר את רחוב אילת ליד שכונת פלורנטין עם רחוב שלוש בשכונת נווה צדק. הגשר נבנה מעל המבתר שנחפר בגבולה הדרומי של נווה צדק לצורך הנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים בשלהי המאה ה-19, ונחשב לגשר המודרני הראשון שהוקם בתל אביב-יפו (הקדים את גשר יהודה הימית ביותר מ-30 שנה). אורכו של הגשר 8 מטרים, גובהו 5 מטרים ורוחבו 4 מטרים. ב-1892 עבר להתגורר בשכונת נווה צדק אהרן שלוש, מראשי העדה הספרדית ביפו, צורף, חלפן כספים וסוחר קרקעות. שלוש היה נוסע ליפו בכרכרה מדי יום, לחנות התכשיטים שבבעלותו. באחת הפעמים התהפכה כרכרתו במהלך חציית המבתר שבו עברה מסילת הברזל (כיום פארק המסילה), והוא נפצע. מושל יפו, ששמע על המקרה, ציווה על הקמת גשר בין גדות המבתר, שלימים נקרא על שמו של שלוש. את הגשר הקימה "החברה הפריזאית לעבודות ציבוריות ולבנייה", החברה הצרפתית שבנתה את מסילת הרכבת מיפו לירושלים, שהושלמה באותה שנה. בתקופת המנדט הבריטי הוגבה מבנה הגשר, כדי לאפשר את מעבר הרכבות הבריטיות שהיו גבוהות יותר מאלה העות'מאניות (כיום עדיין ניתן להבחין בהבדל אבני הגשר המקורי לאבני ההגבהה המנדטורית). תיאור של הגשר מופיע גם בציורה של ציונה תג'ר "הרכבת בנווה צדק" (1928). בשנת 2000, הוכרז כמבנה מסוכן, ועיריית תל אביב ביצע בו שיקום. השיפוץ כלל חיזוק קורות הפלדה והמעקות, והחלפת אלמנטים שלא ניתן לשפץ. הקו האדום של הרכבת הקלה, עובר מתחת לאדמה שמתחת לגשר. מוצא החלק התחתי של הרכבת הוא בשכונת נווה צדק (תחנת אליפלט) הסמוכה, לאחר תחנת אליפלט הרכבת עוברת לפעול בנתיב עילי לכיוון יפו, דרך שדרות ירושלים ועד לבת ים. תוכנית לסלילת כביש מהיר מעל נתיב הרכבת הוקפאה בלחץ ועד תושבי השכונה. באוגוסט 2018 הגשר פורק על ידי חברת נת"ע כחלק מפרויקט בניית המנהרה עבור הרכבת הקלה. באפריל 2019 הושלמה בנייתו מחדש והוא נפתח שוב לתנועה. במאי 2020 החלה הקמתו של פארק המסילה מתחת לגשר בתוואי המסילה היסטורי, ומעל למנהרת הרכבת הקלה. מדיה וקבצים בנושא גשר שלוש בוויקישיתוף נווה צדק שלנו (אורכב 07.08.2020 בארכיון Wayback Machine) אתר פעילים של ועד השכונה למען מיתון תוכניות פיתוח. גשר שלוש – הגשר שנבנה לאיש אחד, מתוך האתר של צבי אברהם פומרוק - נינו של אהרן שלוש דוד הכהן, ‏נווה צדק: החלו עבודות לשיקום גשר שלוש, באתר גלובס, 22 במאי 2000 איתי בלומנטל, רכבת חדשה, מסילה היסטורית: החלו עבודות הקו האדום בנווה צדק, באתר ynet, 14 במאי 2017
פיאצ'נצה (נפה)

נפת פיאצ'נצה (באיטלקית: Provincia di Piacenza) היא נפה במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,589 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 273,689 נפש. בירתה של הנפה בעיר פיאצ'נצה . הנפה גובלת בנפת קרמונה, בנפת פאביה ובנפת לודי במחוז לומברדיה בצפון ובמערב, בנפת אלסנדריה במחוז פיימונטה במערב, בנפת פארמה במחוז אמיליה-רומאניה במזרח, בנפת ג'נובה במחוז ליגוריה בדרום. מדיה וקבצים בנושא פיאצ'נצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פיאצ'נצה ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 1

מחלת אגירת גליקוגן מסוג 1 (GSD1 = Glycogen storage disease type I) או מחלת פון-גירקה (von Gierke) היא הנפוצה מבין מחלות אגירת הגליקוגן. המחלה עוברת בתורשה רצסיבית המתבטאת בחסר של אנזים גלוקוז-6-פוספטאז. החוסר באנזים פוגם ביכולת הכבד לייצא לדם גלוקוז שנוצר מפירוק גליקוגן ובתהליך גלוקונאוגנזה. לאחר מספר שעות צום בהן לא מתקבל גלוקוז מהמזון, אובדן שני המנגנונים המטבוליים העיקריים ליצירת גלוקוז גוררת היפוגליקמיה חמורה. בעקבות הירידה ביכולת הפירוק, גליקוגן מצטבר וגורר הגדלה של הכבד והכליות. הגדלת האיברים גוררת בעיות נוספות אצל מבוגרים. סיבוכים נוספים כוללים הצטברות חומצה לקטית הגוררת חומציות יתר בדם, והיפרליפידמיה. הטיפול הסטנדרטי למחלה הוא אכילה שגרתית של קורנפלור או פחמימות אחרות אחת לכמה שעות(כדי לשמור על רמת הגלוקוז בדם ולמנוע הצטברות גליקוגן בכבד). למניעת הסיבוכים והבעיות הנלוות נדרשים טיפולים נוספים. אבחון נשאות סמויה למחלה זו נעשה באמצעות בדיקת סקר גנטית. מדיה וקבצים בנושא מחלת אגירת גליקוגן מסוג 1 בוויקישיתוף מחלת אגירת גליקוגן מסוג 1, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) על שם הרופא הגרמני אדגר פון-גירקה (1877-1945) ערך זה הוא קצרמר בנושא מחלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אלבטרוס סאלווין

אלבטרוס סאלווין (שם מדעי: Thalassarche salvini) הוא עוף ימי גדול הנפוץ ברחבי האוקיינוס הדרומי. בעבר הוא נחשב לתת-מין של האלבטרוס לבן-הכיפה; מחקרים מולקולריים שנערכו באחרונה הראו כי יש לפצל את האלבטרוס לבן-הכיפה לשלושה מינים נפרדים - האלבטרוס לבן-הכיפה, אלבטרוס צ'טהאם (Thalassarche eremita) ואלבטרוס סאלווין. שמו ניתן לו על ידי הלורד וולטר רוטשילד, על שם האורניתולוג האנגלי אוזברט סאלווין. אורכו כ-90 סנטימטרים. ראשו וגבו של אלבטרוס זה אפורים; בטנו וישבנו - לבנים. מקורו אפור דהוי עד לקצהו הצהוב. הוא נוהג להתרבות במושבות בשלוש קבוצות איים באוקיינוס הדרומי, באיי קרוזט באוקיינוס ההודי, וכן באיי באונטי ובאיי סנארס שנמצאים דרומית לניו זילנד. הנקבה מטילה ביצה יחידה בחודש ספטמבר. שני ההורים דוגרים עליה עד תחילת חודש נובמבר. הגוזל מתחיל לעוף לאחר ארבעה חודשים. תפוצת אלבטרוסי סאלווין בים משתרעת מדרום אפריקה ועד אוסטרליה. חלק מן האלבטרוסים אף יגיעו עד חופי דרום אמריקה. אוכלוסייתם העולמית נאמדה בכ-76,000 זוגות ב-1978, וכ-20 שנים אחרי כן (1998) היא הצטמצמה משמעותית על פי ההערכות, ואומדנה היה כ-31,750 זוגות בלבד. מדיה וקבצים בנושא אלבטרוס סאלווין בוויקישיתוף אלבטרוס סאלווין, באתר ITIS (באנגלית) אלבטרוס סאלווין, באתר NCBI (באנגלית) אלבטרוס סאלווין, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אלבטרוס סאלווין, באתר GBIF (באנגלית) אלבטרוס סאלווין באתר BirdLife International אלבטרוס סאלווין באתר הרשימה האדומה של IUCN