laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מעבר סן ברנרדינו

מעבר סן ברנרדינו (בגרמנית: San-Bernardino-Pass; באיטלקית: Passo del San Bernardino) הוא מעבר הרים בהרי האלפים השוכן בקנטון גראובינדן בדרום שווייץ. המעבר מקשר בין עמק מיזוקס מדרום ועמק ריינוואלד מצפון, ולאורכו עוברים קו פרשת המים האירופי וקו הגבול בין השפה האיטלקית והגרמנית. שמו הקודם של המעבר היה "מונס אוויום" (Mons avium - "הר הציפורים"), וזה השתמר בשמה של הפסגה הסמוכה "פיץ אוצ'לו" (Piz Uccello - "פסגת הציפור"). מקור שמו הנוכחי של המעבר הוא בקפלה שהוקמה במקום במאה ה-15 לכבודו של ברנרדינו הקדוש מסיינה. המעבר היה בשימוש כבר בתקופה הרומית, אך בתקופה זו, ואף במהלך ימי הביניים, שכן השביל שלאורכו, כקילומטר מזרחה מתוואי הכביש הנוכחי. כריתת עצים הגבירה את הסיכון למפולות שלגים, וכתוצאה מכך הועבר הנתיב למסלול חדש במרכזו של האוכף. ב-1770 הוכשר שביל במעבר לתנועת כרכרות, וזהו הנתיב שלאורכו עובר הכביש הקיים כיום. המקום היה לזירת קרב בו הביסו חייליו של נפוליאון כוח של 500 מקומיים ב-1799. ב-1967 נפתחה לתנועה מנהרת סן ברנרדינו שאורכה 6.6 ק"מ ובה עובר הכביש המהיר N13, המחבר בן כור לבלינצונה. המנהרה הותאמה לצורכי התקופה בה נבנתה, והיא חדלה מלספק מענה הולם לנפח התנועה הגובר. האוורור במנהרה היה לקוי, לא היו בה דרכי מילוט והיא לא התאימה לתנועת משאיות כבדות. לכן נערכו במנהרה עבודות בין 1991 ל-2006 בעלות של 236 מיליון פרנק שווייצרי, אשר התאימו אותה לדרישות הנוכחיות. מדיה וקבצים בנושא מעבר סן ברנרדינו בוויקישיתוף מעבר סן ברנרדינו, באתר המילון ההיסטורי של שווייץ, בגרמנית, בצרפתית, באיטלקית מפת מיקום בשווייץ מעבר סן ברנרדינו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גזה, שליט הונגריה

גזה (נולד לערך 940–945, מת בשנת 997) היה הנסיך השליט (פיידלם - fejedelem) של העם המדיארי בהונגריה בין 970 ל 997. גזה היה נינו של ארפאד השליט אשר הוביל את המדיארים מערבות אוקראינה אל מישורי הונגריה. במשך כשבעים שנה מאז הכיבוש המדיארי של הונגריה בשנת 896 המשיכו המדיארים בפשיטות על ארצות אירופה, עד לתבוסתם בידי הקיסר הגרמני אוטו הראשון בקרב ליד העיר אוגסבורג בשנת 955. גזה הפך לשליטם של המדיארים בשנת 970 לערך. כאשר הפך לשליט היה עדיין עובד אלילים, אך על מנת לשמור על שלום עם הארצות הנוצריות הסמוכות, המיר גזה את דתו לנצרות. הוא פנה אל הקיסר אוטו הראשון, והלה שלח נזיר בנדיקטיני בשם ברונו מסנט גאלן, כבישוף להונגריה. ברונו הטביל את גזה לנצרות, אך גזה המשיך במנהגים פגאניים עד מותו, והטבלתו הייתה חיצונית בלבד. גזה היה שליט חזק, אשר הצליח לכפות את מרותו על ראשי השבטים המדיארים, ושם קץ לפשיטות המדיארים אל מחוץ להונגריה. בעודו בחיים הצהיר כי בנו אישטוון הראשון (ידוע גם כסטפן הראשון) יהיה יורשו, וזאת בניגוד למינהג השבטי שקבע כי עם מות השליט, יהיה יורשו הזכר המבוגר ביותר במשפחת המלוכה. הוא השיא לאישטוון את בתו של יורש העצר של הקיסר הגרמני, גיזלה. מדיארים היסטוריה של הונגריה: מהכיבוש המדיארי עד הכיבוש הטורקי מדיה וקבצים בנושא גזה, שליט הונגריה בוויקישיתוף
אישטוואן הראשון, מלך הונגריה

אישטוואן הראשון (הקדוש) (בהונגרית: I. István;‏ סביבות 975 – 15 באוגוסט 1038) היה מלכה הראשון של הונגריה. אביו של אישטוואן היה המנהיג המדיארי גזה הראשון, אשר היה נינו של ארפאד, הוא המנהיג המדיארי אשר הוביל את השבטים המדיארים מערבות אוקראינה למישורי הונגריה. כשנולד קיבל את השם ואייק, שפירושו "גיבור". ואייק נולד עובד אלילים, אך הוטבל בגיל עשר, כחלק מברית שערך אביו עם המדינות הנוצריות השכנות. כשהוטבל ניתן לו השם אישטוואן (הגרסה ההונגרית של השם היווני איסטפנוס, על שם סטפנוס הקדוש). אמו של אישטוואן הראשון הייתה שארלוט, אחותו של גיולה פרוקוי. בשנת 995 נישא אישטוואן לגיזלה, בתו של היינריך השני, דוכס בוואריה. לאישטוואן ולגיזלה נולדו שלושה ילדים - הבנים אימרה ואוטו, ובת בשם הדוויג. כל ילדיו מתו לפניו. עם הולדתו של אישטוואן היה המנהג השבטי כי את המנהיג השבטי של המדיארים יורש הזכר המבוגר ביותר במשפחת המלוכה. אביו של אישטוואן, גזה, אשר ניסה להפוך את הונגריה למדינה בנוסח ארצות המערב, הכריז עליו כיורשו עוד בחייו, וכך סטה מן המנהג השבטי העתיק. לאחר שאישטוואן קיבל את המלוכה נאלץ להאבק באצילים עובדי אלילים, בהם דודו, אשר התנגדו לו. אישטוואן הצליח לאחד את כל שבטי המדיארים בשנת 997, הודות לסיוע שקיבל מאצילים נוצריים מסלובקיה. על פי המסורת ההונגרית ביקש אישטוואן מן האפיפיור סילבסטר השני כי יכיר בו כמלך נוצרי (ובמשתמע כי יאפשר לו למנות בישופים). סילבסטר סירב בתחילה, אך לאחר שהופיע בחלומו המלאך גבריאל וציווה עליו להסכים לבקשה, נעתר. אירוע זה מונצח בפסל של המלאך גבריאל המוצב על עמוד ב"כיכר הגיבורים" בבודפשט. האפיפיור שלח לאישטוואן כתר מזהב אשר הפך לסימלה של הונגריה, וזאת ביחד עם צלב אפוסטולי, ומכתב ברכה המכיר בו כמלך נוצרי. אישטוואן חילק את הונגריה לחמישים מחוזות ועשר דוכסויות, והורה לכל עשרה כפרים להציב כנסייה ולמנות כומר. הוא ייסד את הקתדרלות בסקשפהרוואר (עיר שייסד; פירוש שמה: "כס המלוכה הלבן"), ובאסטרגום, כמו גם כנסיות ומנזרים ברחבי הונגריה. בכנסיות ובמנזרים קמו בתי ספר, שהפכו למרכזי חינוך ותרבות חשובים. אישטוואן דיכא את המנהגים הפגאניים, וחיזק את הנצרות באמצעות חוקים שונים, לרבות איסור על השימוש בכתב המדיארי, והפיכת האלפבית הלטיני והשפה הלטינית לשפה הרשמית של ארמון המלוכה. אישטוואן נהג לבקר בכנסיות ובערים, לעיתים מוסווה כאיכר נודד, ותרם כספים רבים לאנשים שפגש. על פי האגדה, באחד ממסעות אלו נשדד על ידי חבורת קבצנים, אך משנחשף כי הוא המלך, חס על חייהם. בערוב ימיו התכוון לפרוש לחיים של קדושה ולהעביר את מוסרות השלטון לבנו אימרה, אך בשנת 1031 מת אימרה בתאונת ציד. ללא יורש טבעי, מכיוון שכל ילדיו מתו לפניו, מת בעיר סקשפהרוואר, ונקבר שם. נאמר כי נתיניו התאבלו על מותו במשך שלוש שנים. תחתיו מלך בן-אחותו, פטר אורסאולו. לאחר מותו החלו סיפורים על ניסים המתרחשים ליד קברו. אישטוואן הוכרז כקדוש של הכנסייה הקתולית בשנת 1083. הוא הקדוש הפטרון של: הונגריה, מלכים, מותם של ילדים, בנאים, סתתים, ומניחי לבנים. יומו הוא 2 בספטמבר, אך חגו נחגג בהונגריה ב-16 באוגוסט, היום בו הועברו שרידיו הקדושים לעיר בודה (אחת משלוש הערים המרכיבות את העיר בודפשט). בימינו מוצג כתרו בבניין הפרלמנט ההונגרי (במוזיאון הלאומי בבודפשט מוצגת רפליקה). מדיה וקבצים בנושא אישטוואן הראשון, מלך הונגריה בוויקישיתוף Kristó Gyula, Szent István király, Neumann ,Budapest, 2002 (בהונגרית) אישטוואן הראשון, מלך הונגריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אישטוון ה-1, (975?-1038), מלך הונגריה, דף שער בספרייה הלאומית
מורים

המוֹרִים (בספרדית: el Moro), או המוּרִים (באנגלית: the Moors), היה כינוי נפוץ באירופה הנוצרית למוסלמים, ובפרט למוסלמים תושבי צפון-אפריקה וספרד המוסלמית. מקורו של הכינוי הוא בשם מאורים, עם נוודים מהעת העתיקה שמוצאו ממאוריטניה. במאה השמינית לספירה המאורים התאסלמו ובשפות האירופאיות שמם הפך לכינוי לכלל המוסלמים תושבי האזור. הכינוי "מורים" גם לא הבדיל בין מוסלמים ממוצא ערבי או ברברי. בהרלדיקה, המורי מוצג בדרך כלל כאפריקאי מהאזור שמדרום לסהרה. בני המיעוט המוסלמי בסרי לנקה מכונים אף הם "מורים". תחת הנהגתו של טארק בן זיאד חצו המוסלמים (או "המורים") את מצר גיברלטר (הקרוי על שמו של איבן זיאד ג'בל–טאריק) בשנת 711 וכבשו בקלות חלק גדול מהממלכה הוויזיגותית המתפוררת. בשנת 732 הם התפשטו מעבר להרי הפירנאים ופלשו אל תוך גאליה, שם הובסו בקרב טור על ידי קרל מרטל. בשנת 765, לאחר שברח מערבה בגלל המהפכה העבאסית, ייסד עבד א-רחמן הראשון את שושלת אומיה בקורדובה, היא הייתה לאמירות אומיית עצמאית בחצי האי האיברי. אמירות זו הפכה תחת הנהגתו של עבד אל רחמן השלישי לח'ליפות קורדובה בשנת 929 כאשר הכריז על עצמו ח'ליף. ח'ליפות קורדובה הייתה עשירה והתנהלו בה חיי תרבות פעילים. בשלהי המאה העשירית הסתכסך המושל אל מאנסור בשורה של מאבקים מרים עם הממלכות הנוצריות בצפון ספרד, שבה הייתה מלכתחילה ההתנגדות הרבה ביותר לשלטון המורי. ערי הדרום, קורדובה, סביליה, וטולדו, הפכו במהירות למרכזי התרבות העיקריים. אף על פי כן, להוציא תקופות קצרות, לא היה שלטון מרכזי אחד בספרד המוסלמית והכוח חולק בין מנהיגים מקומיים. ח'ליפות קורדובה נפלה ב-1031 והמורביטון השתלטו ב-1086 על ספרד המורית, שהייתה לאורך כל התקופה קשורה בשלטון עם מרוקו. שלטון שושלת המורביטון נחלש בהדרגה וב-1147 היא נפלה הודות למרד נגדה. שושלת חדשה בשם אל-מוואחידון החליפה אותה ככוח השולט במגרב ובספרד המוסלמית לאחר שפלשה לחצי האי האיברי ב-1147. גלים אלו של הגירה הביאו לספרד אומנים מוסלמים מיומנים, וחוואים שתרמו לשגשוג הארץ. רובם נרצחו או הוגלו עם הכיבוש מחדש של הממלכות הנוצריות הצפוניות, שהחל בסיפוח טולדו על ידי אלפונסו השישי, מלך ממלכת לאון וקסטיליה. הניצחון הנוצרי הגדול של נבאס דה טולוסה בשנת 1212 סלל את הדרך לנפילת המורים בספרד. קורדובה נפלה בידי פרננדו השלישי מקסטיליה בשנת 1236 ועם התקדמות המאבקים נפלו מאחזי המורים בזה אחר זה, עד שנותרה רק ממלכת גרנדה. בשנת 1492 נפלה גרנדה בידי פרננדו השני מאראגון ואיזבלה מקסטיליה. מוסלמים רבים נשארו בספרד. אלו שנשארו נאמנים לאסלאם נקראו "מודחארים", ואלו שבחרו להתנצר נקראו "מוריסקוס". הם הורשו להישאר בספרד אך היו תחת השגחה מתמדת. האסלאם הוצא מחוץ לחוק בממלכת פורטוגל בשנת 1497, בכתר קסטיליה בשנת 1502 ובכתר אראגון בשנת 1526 והמודחארים נאלצו להתנצר או גורשו במקרים מסוימים. הם נרדפו על ידי פיליפה השני, התמרדו בשנת 1568 ולבסוף הושמדו ברובם בידי האינקויזיציה. בשנת 1609 גורשו המוריסקוס הנותרים, ואגב כך חוסלה בהדרגה תרבות המורים בספרד. ממחקר גנטי שהתפרסם ב-2008 עולה; שכ-11% מתושבי ואזרחי חצי-האי האיברי יש שורשים מוּרִים מבחינת מוצאם האתני, ממוסלמים שהתנצרו או נטמעו במהלך הדורות עם האוכלוסייה המקומית; גם בספרד וגם בפורטוגל. מדיה וקבצים בנושא מורים בוויקישיתוף מורים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Harvey, L. P. (16 במאי 2005). Muslims in Spain, 1500 to 1614. Chicago: University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-31963-6. {{cite book}}: (עזרה) Harvey 2005, p. 15. Harvey 2005, p. 57. Harvey 2005, p. 94. Harvey 2005, p. 48. כתבה ב"ניו יורק טיימס", 5 בדצמבר 2008.
חוטב עצים

חוטב עצים הוא אדם העוסק בחטיבת עצים, איסופם והכנתם להעברה. מדובר במקצוע עתיק, שבוצע בעבר באמצעות גרזנים (ועל כן נקראה הפעולה "חיטוב") אך כיום מבוצע באמצעות מסור ממונע (בעיקר מסור שרשרת) ומכונות מיוחדות. דימויו של המקצוע בעבר היה כמקצוע קשה, ששכרו נמוך. בשל המרכיב הפיזי, כמעט במשך כל ההיסטוריה היו בעיקר גברים חוטבי עצים. בשפה האנגלית, שאינה מבחינה בדרך כלל בשמות עצם בין זכר לנקבה, "חוטב עצים" הוא שם עצם זכרי (lumberjack), אך קיימת מקבילה נשית: lumberjill; נשים עבדו כחוטבות עצים בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה בבריטניה (כאשר גברים רבים גויסו לצבא). בעברית השתרש המונח "חוטבי עצים ושואבי מים" לציון מי שעובדים בעבודה פיזית קשה, ששכרם נמוך והם למעשה מודרים על ידי החברה. מקור המונח בספר דברים, פרק כ"ט, פסוק י', בפתיחת פרשת ניצבים, שם נכתב כי בקהל ישראל, הניצב אל מול האל, נכללים "מחוטב עציך עד שואב מימיך", כלומר, גם אנשים פחות מכובדים ועשירים; ועל פי פירוש רש"י לתורה, השתייכו למקצוע זה גרים. בשל הדימויים הנקשרים עם המקצוע, הוא הופיע במספר יצירות תרבות פופולרית. אחת המפורסמות שבהן היא שיר סאטירי של חבורת מונטי פייתון, העוסק באדם שהיה מעוניין להיות חוטב עצים, סמל הגבריות, ואשר חולם על לבישת לבני נשים (או לחלופין, בגרסאות אחרות שביצעה החבורה לשיר, להיות נשי, כמו אביו). חוטב עצים מופיע גם בסמל מדינת אינדיאנה בארצות הברית. אחת הדמויות המיתולוגיות בארצות הברית היא פול באניין(אנ'), חוטב עצים. בספר הקוסם מארץ עוץ, איש הפח הוא חוטב עצים, וכישוריו מסייעים לחבורה בהרפתקאותיה. לדוגמה: WW2 People's War - The Lumberjills of Scotland. BBC. 2005-08-03 ערך זה הוא קצרמר בנושא חקלאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גיוס ציוד (ישראל)

בישראל, מוקנית לשר הביטחון סמכות לגייס ציוד פרטי של אזרחים לשירות צה"ל, וכן לעשות כן לשם אספקת שירותים חיוניים לציבור. בעבר נעשה הגיוס מכוח תקנות שעת חירום (תקנות שעת חירום (רישום ציוד וגיוסו), התשי"ז-1956), ובשנת 1987 הוא הוסדר בחוק רישום ציוד וגיוסו לצבא-הגנה לישראל, התשמ"ז-1987. עד שנת 2008 הייתה תלויה הסמכות לגייס ציוד בקיומו של מצב חירום, ואולם באותה שנה נותקה הזיקה בין השניים. על הפעלת מערך הגיוס מופקד המרכז לגיוס אמצעים וריתוק משקי באט"ל (מרכז לאו"ם). בניגוד לגיוס אזרחים, אין חובת גיוס כללית לציוד, והצבא מגייסו לפי צרכיו. ככלל, מדובר בציוד שעלות רכישתו והחזקתו בידי צה"ל דרך קבע גבוהה, והוא נדרש בעיקר בעתות חירום. החוק מאפשר לצה"ל לגייס כלי רכב, ציוד הנדסי, מתקני חשמל, קשר, רפואה, ומטאורולוגיה, מחשבים, מכונות, מנועים, ואף בתי מלאכה, מוסכים, מעבדות ומחסנים. עד 2008 ניתן היה לגייס בדרך זו גם בעלי חיים. על החלטה לרשום ציוד כציוד בר גיוס, רשאי בעל הציוד להגיש ערר. משעה שנרשם, רשאי הצבא לגייסו לשם בדיקה, תרגול, אימון או בנסיבות חירום - לשם שימוש מלא בו. כן רשאי שר הביטחון לאסור את הוצאתו של הציוד לחוץ לארץ. לפי החוק, על הצבא לשלם לבעל הציוד דמי שימוש בעבור הציוד, וכן פיצויים במקרה שנגרם לו נזק. על גובה דמי השימוש או הפיצויים ניתן להגיש ערר בפני ועדה המורכבת משמאים שמינה שר הביטחון. נוסף על הסמכות לגייס ציוד לשירות הצבא, מוקנית לשר הביטחון הסמכות לגייס את הציוד גם לשם אספקת שירותים חיוניים לציבור או טיפול באירוע חירום אזרחי. במקרה כזה, מוקנות סמכויותיו לשרים אחרים: לעניין כלי תחבורה - לשר התחבורה, לעניין ציוד הנדסי - לשר הבינוי והשיכון, לעניין ציוד לייצור חשמל - לשר התשתיות הלאומיות ולעניין ציוד הנדרש במקרה של אירוע אסון המוני - לשר לביטחון הפנים. כל הוראות החוק החלות על גיוס ציוד לצה"ל חלות גם על גיוס ציוד במקרים אלה. המערכון "המכונית המגויסת" של הגשש החיוור עוסק באדם שבא לאסוף את מכוניתו, לאחר שגויסה לצה"ל, ומגלה כי נגרמו לה נזקים כבדים. במערכון נטבעו מטבעות לשון כגון "סע לשלום, המפתחות בפנים" ו"היה מנוע?". יחידת רכב מגויס
רובעי רומא בתקופת אוגוסטוס

בשנת 7 לפנה"ס הורה הקיסר הרומי אוגוסטוס על חלוקה מנהלתית של העיר רומא, בירת האימפריה הרומית ל-14 רבעים שכונו "רגיונס" (בלטינית: regiones) וכל אזור חולק לרובעי משנה(אנ'). מספרם של רובעי המשנה בזמן אוגוסטוס לא ידוע. החלוקה הייתה חלק מארגונה מחדש של העיר, מטרתה הייתה להגדיר במדויק כל חלק מחלקי העיר וכך להקל על עריכת הקנסוס ועל פעילותם של מכבי האש. אוגוסטוס קרא לכל רובע במספר, ובהמשך החלו תושבי הרובעי לכנות אותם בשמות שונים. בחגי הקומפיטליה(אנ') היו תושבי הרבעים השונים עורכים משתאות ציבוריים גדולים. I פורטה קאפנה (בלטינית: Porta Capena) - "שער קאפנה": רובע זה נקרא על שם פורטה קאפנה, שער ממנו יצאה ויה אפיה. II קאילימונטיום (בלטינית: Caelimontium) - רובע זה היה באזור גבעת קאיליוס (mons Caelius). III איסיס אט סראפיס (בלטינית: Isis et Serapis) - רובע זה קרוי על שם מקדש איסיס שעמד בו, וכלל את האזור בו נמצא כיום הקולוסיאום, וכן את גבעת אופיאן והגבעה האסקווילינית. IV טמפלום פאקיס (בלטינית: Templum Pacis - "מקדש השלום") - רובע זה נקרא על שם מקדש השלום שנבנה על ידי הקיסר אספסיאנוס, וכלל את העמק שבין גבעת אסקווילינוס לבין גבעת וימינליס, בו ניצבו הפורומים הקיסריים, באזור בו עוברת כיום הוויה דאי פורי אימפריאלי. V אסקוויליאי (בלטינית: Esquiliae) - רובע זה נקרא על שם גבעת אסקווילינוס שנכלל בה וכן חלק מגבעת אופיוס (collis Oppius) וגבעת קיספיוס (collis Cispius). VI אלטה סמיטה (בלטינית: Alta Semita - השביל הגבוה) - רובע זה נקרא על שם הדרך שעברה בראש גבעת הקווירינאליס. הרובע כלל את גבעת הקווירינאליס ואת גבעת וימינאליס. VII ויה לאטה (בלטינית: Via Lata - הדרך הרחבה) - רובע זה נקרא על שם הויה פלמיניה - דרך שעברה בין חומת סרוויוס לבין המקום בו לימים תעבור חומות אורליאנוס. דרך זו עברה במקום בו עובר כיום הויה דל קורסו. הרובע כולל את חלקו המזרחי של שדה מרס וכן את גבעת הורטולורום (collis hortulorum, גבעת הגנים), הנקראת גם mons Pincius. VIII פורום רומנום (בלטינית: Forum Romanum) - הרובע כלל את מרכז רומא העתיקה, ובכלל זה את הפורום רומנום, על שמו נקרא הרובע, את גבעת הקפיטולין ואת גבעת וליה (mons Velia), האזור בו נמצאים שער טיטוס ומקדש ונוס ורומא. IX קירקוס פלאמיניוס (בלטינית: Circus Flaminius) - הרובע נקרא על שם הקירקוס פלאמיניוס שהיה ממוקם בו, בקצה הדרומי של שדה מרס, בגדתו הצפונית - מזרחית של נהר הטיבר, למול אי הטיבר. הרובע כלל את חלקו הדרומי של שדה מרס, ממערב לוייה לאטה. X פאלאטיום (בלטינית: Palatium) - הרובע כלל את גבעת הפלטין ועל שמה נקרא. XI קירקוס מקסימוס (בלטינית: Circus Maximus) - הרובע נקרא על שם הקירקוס מקסימוס שהיה במו, בעמק בין גבעת הפלטין לגבעת האוונטין. ברובע היו הפורום בואריום והפורום הוליטוריום. XII פיסקינה פובליקה (בלטינית: Piscina Publica) - רובע זה נקרא על שם הפיסקינה פובליקה - אנדרטה שעמדה ברובע במקום בו ניצבת כיום כנסיית סן סבה, ברובע נמצאו מרחצאות קרקלה. XIII אוונטינוס (בלטינית: Aventinus) - רובע זה כלל את גבעת האוונטין, את המישור הסמוך לה על גדת נהר הטיבר, והנמל על גדת הנהר. XIV טרנסטיברים (בלטינית: Transtiberim - "מעבר לטיבר") - רובע זה כלל את אי הטיבר וכן את חלקי העיר רומא שבגדתו הדרומית - מערבית של נהר הטיבר (האזור בו נמצא רובע טרסטוורה של ימינו. מדיה וקבצים בנושא רובעי רומא בתקופת אוגוסטוס בוויקישיתוף פירוט רובעי רומא בתקופת אוגוסטוס והמבנים העיקריים בכל רובע
יורי ליניק

יורי ליניק (8 בינואר 1915 - 30 ביוני 1972) היה מתמטיקאי סובייטי שפעל בעיקר בתחומי תורת המספרים, הסתברות וסטטיסטיקה מתמטית. ליניק נולד בבילה צרקווה שבאוקראינה. הוא למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג ולאחר מכן עבד באוניברסיטה זו ובמוסד סטקלוב למתמטיקה. כמו אביו, ולדימיר פבלוביץ' ליניק, גם הוא היה חבר באקדמיה הרוסית למדעים. ליניק קיבל את פרס לנין ופרס המדינה. הוא מת בשנת 1972 בסנקט פטרבורג. עם עבודותיו בתחום תורת המספרים נמנים: התיאורמה של ליניק בתורת המספרים האנליטית והוכחה אלמנטרית לבעיית וארינג. עם עבודותיו בתחום הסטטיסטיקה וההסתברות נמנים: אזור ליניק, הוכחת משפט הגבול המרכזי על ידי תורת האינפורמציה ובעיית ברנס פישר. יורי ליניק, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה יורי ליניק, באתר MacTutor (באנגלית) קורות חיים יורי ליניק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריק דפלנדרה

אריק דפלנדרה (באנגלית: Eric Deflandre;‏ נולד ב-2 באוגוסט 1973 בלייז') הוא כדורגלן עבר בלגי. תחילה החל את הקריירה שלו כאשר חתם ב-וונדרה יוניון אבל אחרי שנה אחת בלבד הוא עבר לקבוצה הבכירה ר.פ.צ ליאז'. אחרי ליאז' עבר לשחק בג'רמינל אקרן בשנת 1995. דפלנדרה שיחק את משחק הבכורה שלו בנבחרת בלגיה מול הולנד בטורניר המוקדמות למונדיאל 1998. בשנת 1996, הוא חתם בקבוצת קלאב ברוז'. במשחק הראשון במונדיאל 1998, דפלנדרה החליף את ברטרנד קראסון שפצע את בודווין זנדן כבר אחרי 22 דקות משחק, ועזר לבלגיה לא לספוג בתיקו נטול שערים מול הולנד. מאוחר יותר בקריירה שלו, דפלנדרה עבר לשחק בשורות אולימפיק ליון הצרפתית, עימה זכה בשלוש אליפויות צרפת. הוא חזר לשחק בבלגיה בשנת 2004, כאשר חזר לשחק בשורות סטנדרד ליאז' עד שנת 2007. לאחר מכן עבר לשחק עונה אחת ב פ.צ. בריסל, עונה אחת ב פ.צ. דנדר, עונה אחת בלירסה וסיים את הקריירה בשנת 2012 בקבוצת נעוריו ר.פ.צ ליאז'. אתר האינטרנט הרשמי של אריק דפלנדרה אריק דפלנדרה, באתר Transfermarkt אריק דפלנדרה, באתר Soccerway אריק דפלנדרה, באתר WorldFootball.net אריק דפלנדרה, באתר National Football Teams אריק דפלנדרה, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
דוד ארליק

דוד ארליק (ארליך) (1909–1995),היה מראשוני הרפואה הכירורגית, כירורגיית כלי דם, וכירורגיה אורולוגית בישראל, פרופסור לכירורגיה, מנהל מחלקה כירורגית בבית החולים רמב"ם, ממקימי והדיקן הראשון של הפקולטה לרפואה בטכניון, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת 1992. ארליק נולד בפינסק שברוסיה הלבנה. אביו היה מנהל בית ספר טכני בעיר, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה, בעקבות בית הספר, לצ'רניגוב ובשנת 1918 ליקטרינוסלב. ארליק למד בילדותו בהוראתם של מורים פרטיים עד מעבר המשפחה לוורשה, בשנת 1922, ותחילת לימודיו בבית הספר "תרבות". בשנת 1924 עלתה המשפחה לארץ ישראל, התיישבה בתל אביב וכעבור שנה בחיפה. ארליק סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי, לאחריהם ביקש ללמוד רפואה. הוא למד באוניברסיטת שטרסבורג שבצרפת, ובמקביל עבד בסנטוריום לחולי שחפת. בשנת 1935 הוא סיים את לימודיו, חזר לארץ ישראל והחל לעבוד בבית החולים "הדסה" בחיפה. לאחר מכן פנה ארליק לשמש רופא בשייח אבריק, ובשנת 1937 התקבל לסגל הרפואי הראשון של בית החולים "הדסה" בהר הצופים. בבית החולים "הדסה", ארליק עבד תחילה במחלקת האונקולוגיה וכעבור שנה עבר למחלקת הכירורגיה. ארליק היה תלמידו של פרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף). בשנת 1948 הוא מונה לראש הצוות הכירורגי והחזיק בתפקיד זה לאורך חודשי מלחמת העצמאות. לאחר מלחמת העצמאות מונה ארליק למנהל מחלקה כירורגית בבית החולים רמב"ם. שנים אלו היו שנות התפתחותה של הרפואה הכירורגית ובהנהגתו של ארליק נוסו חידושים שונים, דוגמת ניתוח עורקים לצורך הורדת לחץ דם שערי. בשנות השישים החלה המחלקה גם בהשתלת איברים. באוקטובר 1964 ארליך החל לעסוק בהשתלת כלי-דם, ובפברואר 1965 ביצע השתלת כליה מן המת, הראשונה בארץ. ארליק היה פעיל במסעות השכנוע להקמת בית ספר נוסף בארץ לרפואה, בטכניון, ולאחר הקמתו היה חבר בוועדת המנהלים של בית הספר. ב-1 באוקטובר 1973 מונה ארליק לפרופסור מן המניין ולדיקן הראשון של הפקולטה לרפואה של הטכניון. בשנת 1978 פרש ארליק מעיסוק פעיל ברפואה. הוא המשיך בעשייתו המקצועית כחבר בצוות העורכים של ירחון "הרפואה", עורך המגזין האמריקאי "הז'ורנל העולמי לכירורגיה" והיה פעיל בגיוס תרומות לקיומן והרחבתן של מחלקות רפואיות בבתי חולים שונים. בשנת 1982 קיבל על עצמו לשנה אחת את ניהול המחלקה הכירורגית בבית החולים פוריה. בשנת 1986 הוציא את ספר זכרונותיו : "ביני לבין הרפואה: חלומות ומעשים". . ארליק זכה על פועלו בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית (1969), בפרס איגוד הרופאים האמריקנים למען הרפואה בישראל (1978), בתואר יקיר חיפה (1980) ובפרס ישראל לרפואה (1992). בשנת 1984 נקראה על שמו הקתדרה לרפואת חירום בבית הספר לרפואה של הטכניון. בין תלמידיו הרבים הפרופ' אלפרד שרמק, והפרופ' עמי ברזילי שהמשיכו את דרכו בבית החולים רמב"ם. ארליק היה נשוי לליובה לבית משל, אחות ומנהלת חדרי הניתוח בבית החולים רמב"ם שבחיפה. בנו הוא הגניקולוג יוחנן ארליך. אחיו הוא האדריכל והיסטוריון האדריכלות אברהם ארליק. מדיה וקבצים בנושא דוד ארליק בוויקישיתוף דברים לזכרו של פרופ' דוד ארליק מאת תלמידו פרופ' אלפרד שרמק מאיר הראובני, ביה"ס לרפואה בחיפה פותח שעריו, למרחב, 9 באוקטובר 1969 עמוס כרמלי, כליית אדם מת - הצילה אשה ממוות, דבר, 1 בפברואר 1966 הוצאת תמר, חיפה, 1986
מארק גונסאלס

מארק דניס גונסאלס הופמן (Mark Dennis González Hoffman; נולד ב-10 ביולי 1984 בדרבן) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת הקשר השמאלי במגלנס. בשל זריזותו, הוא מכונה לעיתים "ספידי גונזלס". גונסאלס נולד בדרום אפריקה לאם מקומית ולאב צ'יליאני שהיה אף הוא כדורגלן. בגיל 10 שב עם אביו לצ'ילה, והתגורר עמו ועם אחיו בוולפראיסו. בשנת 2003 החל לשחק בקבוצת אוניברסידאד קתוליקה מסנטיאגו, ושנה אחר כך הצטרף לאלבסטה בלמופייה מהליגה הספרדית השנייה. בסוף העונה התעניינה בו קבוצת ליברפול מהליגה האנגלית, אך בשל הגבלות על קבלת שחקנים זרים לקבוצות בליגה זו, השאילה אותו לריאל סוסיאדד מהליגה הספרדית. גונסאלס הצטיין במדיה של קבוצה זו, שקיוותה שיישאר אצלה גם בעונה הבאה, אך בינתיים הוא השיג דרכון ספרדי, שאפשר לו לשחק בליברפול בחל מ-2006. גונסאלס פתח את משחקיו בקבוצה בצורה טובה, כאשר במשחק שנערך במסגרת ליגת האלופות מול מכבי חיפה החליף את סטיבן ג'רארד בדקה ה-85, וכבש בתוך 3 דקות את שער הניצחון של קבוצתו. עם זאת, הוא לא הרשים במשחקים הבאים, וכבש שני שערים בלבד ב-25 משחקים בהם שותף. בסיום העונה שוחרר מהקבוצה, וחתם בקבוצה ריאל בטיס מהליגה הספרדית. לאחר שנתיים בקבוצה חתם במועדון הפאר הרוסי צסק"א מוסקבה. בינואר 2014 הושאל לקבוצה הצ'ילאנית אוניברסידד קאתוליקה. ב-4 בינואר 2016 חתם ברסיפה הברזילאית. ב-1 בינואר 2017 חתם בקולו-קולו הצ'יליאנית. גונסאלס זומן לראשונה לנבחרת צ'ילה ב-8 ביוני 2003, במשחק שקיימה מול נבחרת הונדורס, והוא היה חלק מהסגל שלה עד פרישתו מהנבחרת בשנת 2016. בין היתר, השתתף במשחק הידידות שקיימה נבחרתו מול נבחרת ישראל באצטדיון רמת גן ב-26 במרץ 2008, וכן נכלל בסגל הנבחרת במונדיאל 2010 ובקופה אמריקה 2016, בו זכתה צ'ילה. מדיה וקבצים בנושא מארק גונסאלס בוויקישיתוף מארק גונסאלס, באתר Transfermarkt מארק גונסאלס, באתר Soccerway מארק גונסאלס, באתר BDFutbol מארק גונסאלס, באתר WorldFootball.net מארק גונסאלס, באתר National Football Teams מארק גונסאלס, באתר FootballDatabase.eu מארק גונסאלס, באתר ESPN
לואיג'י פירוני

לואיג'י פירוני (נולד ב-8 בספטמבר 1980 בלייז') הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק כחלוץ. פירוני שיחק בנבחרת בלגיה. הוא סיים את עונת 2003-2004 כמלך השערים של ליגת העל הבלגית עם 28 כיבושים. בעבר שיחק עבור המועדונים סטנדרד ליאז', ר.פ.צ ליאז', מוסקרון, אנדרלכט וגנט בבלגיה, ובאוסר, נאנט, לאנס ולנסיאן וארל-אביניון הצרפתיות. לואיג'י פירוני, באתר Transfermarkt לואיג'י פירוני, באתר WorldFootball.net לואיג'י פירוני, באתר National Football Teams לואיג'י פירוני, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איליה פיאטצקי-שפירו

איליה פיאטצקי-שפירו (ברוסית: Илья Иосифович Пятецкий-Шапиро; ‏30 במרץ 1929 – 21 בפברואר 2009) היה פרופסור למתמטיקה וחתן פרס ישראל בתחום לשנת 1981. פיאטצקי-שפירו נולד במוסקבה שבברית המועצות למשפחה יהודית מסורתית. בשנת 1954 סיים את לימודיו במתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה והוסמך כדוקטור. בשלוש השנים שלאחר סיום לימודיו עבד בשירות הממשלה. בין השנים 1958—1974 עבד במכון מוסקבה למתמטיקה שימושית ובמקביל, בשנים 1965—1973, כפרופסור באוניברסיטת מוסקבה. באותה תקופה השיג תוצאות מוקדמות שהשתלבו בתוכנית לנגלנדס, וקנה לו שם בעולם המתמטיקה. הוא הוזמן להרצות בקונגרס העולמי למתמטיקה בשנים 1962 ו-1966. באותה תקופה הוזכר כמועמד לפרס לנין, ועם זאת, ב-1974, לאחר שביקש לעלות לישראל, היה מסורב עליה ופוטר מכל משרותיו. בשנת 1976 עלה לישראל, והצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת תל אביב. פרש לגמלאות בשנת 1997, אך המשיך לעבוד מטעם אוניברסיטת ייל, בה החל לעבוד בשנת 1977. הוזמן להרצות בקונגרס העולמי שוב, בשנים 1978 ו-2002. תרומתו העיקרית של פיאטצקי-שפירו לתחום המתמטיקה היא בפיתוח של טורי פורייה עבור פונקציות אוטומורפיות בכמה משתנים, במסגרת תורת המספרים. בין הישגיו העיקריים: פתרון בעיית סלם, פתרון בעיית טורל, פתרון בעיית משטחי K3 שהעלה אטלה סלברג, וכן הרחבת תורת הפונקציות האוטומורפיות לקונטקסט הכללי של חבורות לי. פיאטצקי-שפירו נבחר בשנת 1978 לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת 1981 הוא זכה בפרס ישראל למתמטיקה ובשנת 1990 בפרס וולף. נפטר ב-21 בפברואר 2009, חודש לפני יום הולדתו ה-80. מדיה וקבצים בנושא איליה פיאטצקי-שפירו בוויקישיתוף איליה פיאטצקי-שפירו, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה איליה פיאטצקי-שפירו, באתר MacTutor (באנגלית) איליה פיאטצקי-שפירו באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים אלכס דורון, המתמטיקאי איליה פיאטצקי-שפירו הלך לעולמו, באתר nrg‏, 24 בפברואר 2009 הודעה על פטירתו, באתר אוניברסיטת תל אביב על קורות חייו באתר פרס וולף (אורכב 24.12.2015 בארכיון Wayback Machine) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.