laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הכהן הגדול השומרוני

הכהן הגדול השומרוני משמש ככהן גדול של קהילת השומרונים וכמנהיגה הדתי הבכיר. מתוקף תפקידו הוא מתגורר בהר גריזים. כהן גדול נבחר לאחר מותו של כהן גדול קודם, מתוך בני משפחת הכהונה ובהתאם לגילו. לפי ההיסטוריה הרשמית של השומרונים, משרת הכהן הגדול החלה עם אהרן, הכהן הראשון, אחיו של משה, ולא פסקה מאז, אולם היסטוריונים רבים מפקפקים בתפיסה זו. על פי המסורת השומרונית הכהונה עברה בירושה לאלעזר ואחריו לפינחס בנו, ומאז הכהונה עברה מדור לדור בירושה לצאצאיו. בשנת 1624 פקד שבר גדול את הקהילה השומרונית כאשר הנצר האחרון מגזע בני פינחס בן אלעזר בן אהרון, הכהן הגדול, שלמה בן פנחס, מת. תחתיו כיהן צדקה בן טביה ומאז, במשך כ־400 שנה, הכהנים הגדולים הם ממשפחתו. צדקה בן טביה היה מבני שבט לוי מזרע עוזיאל בן קהת, דוֹד משה רבנו, ולכן למעשה הכהנים הגדולים כיום אינם מזרע אהרון. אך לאחר כמה דורות החלו הכהנים הגדולים לטעון שגם הם מזרע אהרון רק לא מזרע פינחס בן אלעזר בן אהרן אלא מבני איתמר בן אהרן. טענה זו מסתמכת על כך שטביה בן יצחק הכהן הגדול מהמאה ה-18 באחד מהפיוטים שכתב מיחס את משפחתו לעבד אלה בן שלמה מגדולי חכמי השומרונים בן המאה ה-14 שהיה כהן ממשפחת איתמר. גרסה זו היא הגרסה המקובלת היום על השומרונים וכך היא מסורתם. לפי הספירה השומרונית מונו מאז אהרן 133 כהנים גדולים. ככל הנראה כבר בתקופה ההלניסטית[דרוש מקור] עמד כהן גדול בראש השומרונים, מה שעושה אותה לאחת המשרות המתפקדות העתיקות בעולם. כיום הכהן הגדול הוא עובדיה כהן בן וואסף כהן, הכהן ה-133 המחזיק במשרה. 1874–1916: יעקב בן אהרון בן שלמה (120 למניין) 1916–1932: יצחק בן עמרם (121 למניין) 1933–1943: מצליח בן פינחס (122 למניין) 1943–1961: אבישע בן פינחס (123 למניין) 1961–1980: עמרם בן יצחק (124 למניין) 1980–1982: אשר בן מצליח בן פנחס (125 למניין) 1982–1984: פינחס בן מצליח בן פינחס (126 למניין) 1984–1987: יעקב בן עזי בן יעקב בן אהרן (127 למניין) 1987–1998: יוסף בן אב-חסדה בן יעקב בן אהרן (128 למניין) 1998–2001: לוי בן אבישע בן פנחס בן יצחק (129 למניין) 2001–2004: שלום בן עמרם בן יצחק (130 למניין) 2004–2010: אלעזר בן צדקה בן יצחק (131 למניין) 2010–2013: אהרון בן אב-חסדה בן יעקב בן אהרון (132 למניין) 2013 - מכהן: עובדיה בן אשר (133 למניין) מדיה וקבצים בנושא הכהן הגדול השומרוני בוויקישיתוף The Samaritan Community In Israel אתר הקהילה השומרונית בישראל אברהם משה לונץ, שיחה עם הכהן הגדול של השמרונים, בתוך: אלי שילר (עורך), לוח ארץ ישראל: מבחר מאמרים בידיעת הארץ, באתר פרויקט בן-יהודה. המקור: ספר השומרונים בעריכת אפרים שטרן וחנה אשל. יצחק בן צבי בספר השומרונים (הוצאה מחודשת תשל"ו) מביא שמשנת 1624 הכהנים הגדולים הם מזרע עוזיאל הלוי אבל ארץ ישראל ויישובה בימי השלטון העותמאני (ירושלים 1955 עמ' 427) מביא את שתי הגרסאות הכהן הגדול של העדה שומרונית נפטר, באתר וואלה, 23 במאי 2001 טל רבינובסקי, הכהן הגדול של העדה השומרונית מת בהר גריזים, באתר ynet, 4 בפברואר 2010 איתמר פליישמן, נפטר הכהן הגדול של העדה השומרונית, באתר ynet, 19 באפריל 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרס יולודן

פרס יולודן הוא פרס ישראלי המוענק עבור עבודת מחקר מצטיינת המתמקדת ביישום לרפואה של מדעים מדויקים או טכנולוגיה מתקדמת. בשיקולים בבחירת המועמדים לפרס ניתנת עדיפות למחקרים המובילים, בבוא העת, לפיתוח מוצרים או מתקנים הניתנים ליישום מעשי. "מטרת הפרס היא לקדם הישגים מחקריים המבטיחים יישום מדעי טכנולוגי ומכוונים להגביר את רווחתו של האדם ולהאריך חיי אנוש". הפרס, הנקרא "פרס מחקר מקרן ע"ש יולודן – Fund Juludan Research Prize", נוסד ב-1984 בתרומתם של מר יוליוס טיגנר, מר לודוויג קליינר ומר דניאל פולקנר, מלונדון. גובה הפרס נקבע מדי שנה על ידי התורמים. הפרס כולל מענק מחקר בסכום של כ-2,500$ ופרס בסכום של כ-2,500$ המועברים על ידי התורם. ועדת הפרס היא ועדת פרסי מחקר של הטכניון, והפרס אף מוענק בטכניון. רשאים להיות מועמדים חברי סגל אקדמי במשרה מלאה באוניברסיטאות בישראל בדרגות מרצה, מרצה בכיר ופרופסור חבר. לא ניתן לקבל את הפרס יותר מפעם אחת. המועמדות מוגשת על ידי סגן הנשיא למחקר של האוניברסיטה. ניתן להגיש מועמד אחד בלבד מכל יחידה אקדמית. זוכים נוספים: פרופ’ גבריאל לאופר, פרופ’ שלמה בן-חיים, פרופ’ משה שהם, פרופ’ אנדרו לוי, פרופ’ נתן קרין, פרופ’ דורון מלמד. "לשפר את רווחת האדם ולהאריך חיי אנוש", באתר הטכניון פרס סיוורסטן לחקר הסרטן פרס קפלן (רפואה) Manlam Site
הסכם למבת'

הסכם למבת' (באנגלית: Treaty of Lambeth) הוא הסכם שלום שנחתם בשנת 1217 וסיים המאבק בין הנסיך לואי (לימים לואי השמיני מלך צרפת) לבין ג'ון מלך אנגליה, מאבק המכונה מלחמת הברונים הראשונה. ערך מורחב – מלחמת הברונים הראשונה על אף שהנסיך לואי הוזמן לאנגליה ביוזמת הברונים האנגלים, ואף כבש חלקים נרחבים מהממלכה והוכרז על ידיהם כמלך אנגליה בקתדרלת סנט פול בלונדון, כחלק ממאבקם במלך ג'ון, עם מותו של המלך ג'ון נעלמה סיבת המרידה במלך, ובמהרה שבו הברונים לצידו של בנו של ג'ון, הנרי השלישי. בעקבות תבוסתו של לואי בקרב לינקולן, ותבוסת הצי הצרפתי למול חופי סנדוויץ', נאלץ לואי להיכנע ולהסכים לתנאי הכניעה שהכתיבו הכוחות האנגלים. המשא ומתן בין הצדדים החל ב-6 בספטמבר 1217 בסטיינס (המלך הנרי שהה באותה עת בצ'רטסי הסמוכה), והחוזה נחתם בין לואי ועוצריו של הנרי השלישי (שהיה קטין באותה עת) ב-11 בספטמבר בלמבת'. ב-13 בספטמבר פנה לואי וביקש את אישור נציג האפיפיור להסכם. האפיפיור התנגד לכיבוש הצרפתי של אנגליה, ואף החרים את לואי, ולכן נדרשה הסכמתו שכן לואי רצה שבעקבות ההסכם יוסר החרם. הנציג האפיפיורי ששהה בקינגסטון הציג מספר דרישות נוספות ללואי, וזה הסכים להן ב-22 בספטמבר במרטון וב-28 בספטמבר עזב לואי את דובר ושב לצרפת. תנאי ההסכם כללו חנינה לכל הצדדים הלוחמים (ובייחוד לברונים שמרדו במלך ג'ון), הכרזה כי איי התעלה שנכבשו בחלקם על ידי לואי יושבו לידי הכתר האנגלי, ובנוסף ויתר לואי על כל תביעותיו לכתר האנגלי, בתמורה לסכום סמלי של 10,000 מרק, והתחייב שלא לתקוף את אנגליה בשנית. נוסחו המקורי של ההסכם לא שרד עד ימינו ותוכנו ידוע ממקורות משניים. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קריוספירה

קריוספירה (באנגלית: Cryosphere; מיוונית עתיקה "kryos" =כפור/קרח, "sphaira" = כדור) הוא מונח קיבוצי לכל חלקי פני כדור הארץ המכוסים במים במצב מוצק. זה כולל קרחונים ימיים, אגמים קפואים, נהרות קפואים, קרחונים יבשתיים, משטחי קרח (כמו באנטארקטיקה), כיפות קרח, אדמה קפואה ומשטחי שלג. לפי ההערכות אזורי קרח ושלג מהווים 10% מפני כדור הארץ מכוסים בקרח ושלג, אם כי ההתחממות הגלובלית עלולה לגרום להמסה המונית שלהם. אלו האזורים הקרים ביותר על פני האדמה ובהם מצויים מעט בעלי חיים וצמחים עמידים לקור. אזורים אלה משמשים כסופגי קרינת שמש אך המסתם מהווה סכנה עקב עליית גובה פני הים והתחממות מואצת. אזורי הקוטב והאזורים התת-ארקטיים כוללים את מרבית שטחי הקרח המוצק על האדמה, אם כי בכמות פחותה יותר ישנם כיפות שלג על מרומי הרים גבוהים מאוד (כמו ההימלאיה והאנדים) וכן את הקרחונים הימיים של האוקיינוס הצפוני והאוקיינוס הדרומי. מרבית הקרחונים היום קיימים רק החל משנים ספורות והם מפשירים ונוזלים כמים באביב, כשרק האזור הארקטי והאזור האנטארקטי ישנם קרחונים בני 10 עד 100,000 שנה, שהחלו בעידן הקרח האחרון, אשר כיסה את פני הארץ של אמריקה ואירואסיה. העתיקים מכל הקרחונים מצויים במזרח אנטארקטיקה וגילם בערך כמיליון שנה. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גבריאל ונציאנו

גבריאל ונציאנו (נולד ב-7 בספטמבר 1942 בפירנצה שבאיטליה) הוא פיזיקאי תאורטי איטלקי-יהודי, ממניחי היסוד לתורת המיתרים. החל את לימודי הדוקטורט שלו ב-1966 במכון ויצמן, בהנחיית צבי ליפקין והקטור רובינשטיין, ואותם סיים בשנת 1967. עם סיום לימודיו בארץ, עשה תקופה קצרה במאיץ החלקיקים CERN, ולאחר מכן המשיך ללימודי פוסט דוקטורט במכון לפיזיקה תאורטית בMIT. עבד במשך שלושים שנה במאיץ החלקיקים CERN, ובין השנים 1994 ל-1997 היה ראש המחלקה לפיזיקה תאורטית במאיץ. ונציאנו נודע בכך שהיה הפיזיקאי הראשון שהציע, בעת שעשה את הדוקטורט במכון ויצמן, דרך לתאר את חלקיקי יסוד עם אינטראקציית כח חזק כמורכבים ממיתרים ולא כנקודות. תיאור זה התפתח עם השנים לתורת המיתרים, המהווה את חזית המחקר בתחום הפיזיקה התאורטית. כיום הוא מלמד בקולז' דה פראנס בפריז. בשנת 2007 הוענקה לו מדליית אוסקר קליין. בשנת 2015 הוענק לו תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סוונסי. מדיה וקבצים בנושא גבריאל ונציאנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גבריאל ונציאנו (בצרפתית) גבריאל ונציאנו, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה עדי ארמוני, ריאיון עם אבי תורת המיתרים גבריאל ונציאנו, באתר מדע גדול, בקטנה. נובמבר 2018
ז'יד

"זִ'יד" (ברוסית, בלרוסית ואוקראינית: Жид; ברוסינית: Жыд; בפולנית: Żyd; בצ'כית וסלובקית: Žid) הוא כינוי גנאי או שם מקובל ליהודי בשפות סלאביות רבות. בשפות שונות למילה יש קונוטציה שונות, כך לדוגמה ברוסית ואוקראינית של היום המילה נחשבת לכינוי גנאי אנטישמי ובפולנית וצ'כית המילה ז'יד היא תרגום לגיטימי למילה "יהודי". המקבילה הנקבית למילה זי'ד היא "ז'ידובקה". המילה ז'יד מתורגמת לעברית כ"יהודון" לעיתים, ובפרט כשמתקבלת עם קונוטציה שלילית. למילה ז'יד ברוסית של המאה ה-20 וה-21 יש הקשר שלילי מאוד המקושר לסטריאוטיפים אנטישמיים על יהודים של קמצנות. שם הפועל жидится המבוסס על שם העצם ז'יד משמעותו "להתקמצן". כת נוצרית שאימצה חלק מרעיונות היהדות קיבלה את הכינוי Е́ресь жидо́вствующих (רו') (בתרגום חופשי: "כפירה בסגנון הז'ידים"). תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים נקראת жидомасонский заговор (בתרגום חופשי: "קנונית ז'ידים-מסונים"). היהודי הנודד מכונה ברוסית Вечный Жид ("הז'יד הנצחי"). המילה ז'יד מופיעה במספר פתגמים רוסים, בהקשרים שליליים: Жид крещеный, вор прощеный, конь леченый — одна цена: ז'יד מומר, גנב נסלח, סוס שנרפא - אותו מחיר. На каждого мирянина по семи жидовинов : על כל נוצרי יש שבעה ז'ידים. Родом дворянин, а делами жидовин : לפי המוצא אציל, לפי המעשים ז'יד. Живи, что брат, а торгуйся, как жид: חיה כמו אח, ותתמקח כמו ז'יד. Бей жидов спасай Россию - הכה את הז'ידים, הצל את רוסיה: סיסמה אנטישמית המיוחסת למספר קבוצות שפעלו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. Если в кране нет воды - значит, выпили жиды; Если в кране есть вода - значит, жид нассал туда - אם בברז אין מים, זה אומר שז'ידים שתו ממנו. אם בברז יש מים, זה אומר שז'יד השתין בתוכו. עם זאת, היסטורית ניתן למצוא את השורש ז'יד ברוסית גם ללא הקשר שלילי ישיר. הוא הופיע במסמכים רשמיים והופיע רבות בספרות הרוסית ללא קונוטציות אנטישמיות. בשפה האוקראינית בת ימנו, המילה ז'יד משמשת ככינוי גנאי גזעני ולא תקין פוליטית. כך לדוגמה ב-2012 פעיל של המפלגה הלאומנית "Свобода" טען כי מילה קוניס אינה אקראינית, אלא ז'ידובקה. טענה זו זכתה לביקורת ציבורית רבה וגינוי בקרב יהדות אוקראינה. משרד המשפטים דחה את הטענה כי מדובר באנטישמיות, אלא מדובר בכינוי ארכאי אך לגיטימי ליהודי. בשפה הצ'כית ז'יד היא המילה המקובלת ונפוצה ליהודי. כך הרובע היהודי בפראג, יוספוב מכונה "Židovské město" (רובע יהודי) בפי המקומיים והמוזיאון היהודי נקרא Židovské muzeum. המילה ז'ידי (Żydzi) היא המילה הרשמית ליהודים, ללא הקשר שלילי כלשהו. עם זאת, קימות מילים משורש ז'יד עם קונוטציה של חמדנות וקמצנות. אוהדי מועדן הכדורגל קרקוביה קרקוב אלימים מכונים "Jude Gang". Статья «ЖИД» из “Словаря живого великорусского языка” В.И.Даля, אתר domnz Targeted By Anti-Semitic Ukrainian Politician, אתר www.tmz.com Ukraine okays ‘zhyd’ slur for Jews, אתר timesofisrael המיזאון היהודי, אתר המוזיאון היהודי בפראג The best of both worlds: Creating the Żyd–Polak, אתר tandfonline żyd, אתר sjp.pwn.pl (בפולנית) Jude Gang, אתר wikipasy
נעצוץ

נעצוץ הוא צמח קוצני המוזכר בתנ"ך. במאה ה-20 הוא זוהה עם הגה מצויה, עם עץ האלון, או עם החוח. מוזכר בספר ישעיהו: בדברי פורענות על ממלכת ישראל ועל הארמים נאמר: ”וֱהָיה ביום ההוא ישרק ה' לזבוב אשר בקצה יארי מצרים, ולדבורה אשר בארץ אשור. ובאו ונחו כלם בנחלי הבתות ובנקיקי הסלעים, ובכל הנעצוצים ובכל הנהללים” (ספר ישעיהו, פרק ז', פסוקים י"ח–י"ט) בנבואת ישעיהו נאמר ”תחת הֲנֲעצוץ יעלה ברוש ותחת הסרפד יעלה הדס, והיה לה' לשם לאות עולם לא יכרת” (ספר ישעיהו, פרק נ"ה, פסוק י"ג). בתרגום שני על מגילת אסתר מבואר שהנעצוץ הוא היגתא, שנקרא גם היגי המוזכר רבות בתורה שבעל-פה (כגון במסכת שבת). על פי המסורת, ההגה המצויה היא הנעצוץ. זהו "עשב רע" המפריע לאיכרים ולגננים, ופוצע את המרחיקים אותו. לכן נבחר לייצג את הצמח שיוחלף בברושים – כפי שאכן קרה בחקלאות בראשית ההתיישבות היהודית החדשה. חנה ונגה הראובני הציעו לזהות את עץ האלון כנעצוץ המקראי, על פי קרבת שמו לנהלולים המוזכרים באופן דומה על ידי ישעיהו, ושמו של העץ שהשתמר בערבית ליד נהלל, מקום גידולו של אלון התבור. זאת בהתאמה עם כך שה'אלון' המוזכר בתנ"ך הוא אלה מצויה – זיהוי המוסכם בקרב חוקרי הצמחייה המקרא. יש הסוברים כי דווקא צמח החוח, הדומה מעט במבנהו לברוש – הוא הנעצוץ, כמו שהסרפד דומה במידה מסוימת להדס מוקטן, אלא שזה קטן ומזיק, וזה גדול, ריחו טוב, והוא משמש למצווה. ההגה המצויה היא צמח דוקרני במיוחד, רב-שנתי ונמוך. הצמח נפוץ בכל הארץ. שורשיו מעמיקים ביותר ולכן קשה לעוקרו. הוא פורח בקיץ. הפרחים ערוכים על הקוצים, צורתם פרפרנית וצבעם דומה לצבע הלילך. הפרי הוא תרמיל מוארך המכיל מספר זרעים קטנים. בהמות אינן יכולות לאכול את ההגה המצויה בשל קוצניותה ורק גמלים אוכלים אותה. לכן היא נקראת בערבית: "שאאוך אל-ג'מל" – קוץ הגמל. הערך: נעצוץ, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 656. פורטל הדף היומי: הגה מצויה – "תחת הנעצוץ" (מגילה י ע"ב), באתר daf-yomi.com
מלון לוט

מלון ספא לוט, מבתי המלון הוותיקים בים המלח, ממוקם במרכז עין בוקק באזור מלונות ים המלח ובעל חוף ים צמוד. מלון ספא לוט הוקם בשנת 1982 על ידי קבוצת משקיעים יהודים מישראל ומהעולם, ובמשך מספר שנים נוהל על ידי חברות שונות. החל משנת 1982, מנוהל המלון על ידי בעליו באמצעות מנכ"ל ממונה. בשנת 1996 נוסף למלון מרכז בריאות – ספא גדול, הכולל בריכות גופרית, בריכה ממי ים המלח, חמאם טורקי, ומציע לאורחי המלון טיפולים ועיסויים מגוונים. במלון מועבר קורס דו שנתי למינהל בתי מלון בו לומדים עובדי המלון ועובדי מלונות אחרים. המלון פעיל בתחום המחקר של הרפואה האקלימית בים המלח ובשיווק תיירות המרפא לים המלח וזאת בשיתוף עם קליניקת D.M.Z ומחלקת עור ומין בבי"ח הדסה עין כרם, ירושלים. משנת 1989 מהווה הקליניקה מרכז מוביל לרפואה אקלימית בים המלח. המרפאה מנוהלת על ידי ד"ר מרקו הררי, מרצה לרפואה אקלימית באוניברסיטה העברית בירושלים ומעסיקה רופאים מומחים בתחומים שונים, אחיות ויועצים מקצועיים. המרפאה מטפלת באמצעות טיפול אקלימי בריפוי של מחלות עור (פסוריאזיס, דלקת עור אטופית, ויטיליגו), מחלות מפרקים, כאבים כרוניים, אסתמה, סיסטיק פיברוזיס ועוד. אתר מלון לוט אתר מרפאת DMZ
מרלין (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מפרשניים – משפחת דגים פלגיים הדומה לדג החרב, המכונה מרלין. מרלין – מכשף רב־עוצמה המופיע במחזור אגדות המלך ארתור מרלין (סדרת טלוויזיה) – סדרת טלוויזיה בריטית אשר שודרה משנת 2008 ועד שנת 2012 מרלין (קומיקס) – דמות קומיקס של נבל-על מחוברות DC קומיקס מרלין (מנוע) – מנוע מתוצרת חברת רולס-רויס ששימש בין היתר במטוסי ספיטפייר, הוריקן וP-51 מוסטנג מרלין (מנוע רקטי) – מנוע רקטי המשמש במשגרים של חברת SpaceX (פאלקון 1, פאלקון 9 ועוד) שמואל מרלין – חבר הכנסת בעבר
מספרים ידידים

במתמטיקה, זוג מספרים הם ידידים אם כל אחד מהם שווה לסכום מחלקיו של האחר (כאשר בין המחלקים אין סופרים את המספר עצמו). מספרים כאלה נקראים גם ידידותיים, רֵעִים, עמיתים או נאהבים. הזוג הקטן ביותר של מספרים ידידים הוא (220,284): מחלקי המספר 220 הם 1, 2, 4, 5, 10, 11, 20, 22, 44, 55 ו-110, וסכומם הוא 284. מחלקי המספר 284 הם 1, 2, 4, 71 ו-142, וסכומם הוא 220. מספרים כאלה היו כבר ידועים לפיתגוראים, שייחסו להם סגולות מיסטיות. קיימת נוסחה כללית שנותנת זוגות מספרים ידידים (אך לא את כל הזוגות). נוסחה זו נקראת נוסחת תאביט, על-שם המתמטיקאי הערבי ת'אבת אבן קורה. אם p = 3 ⋅ 2 n − 1 {\displaystyle \,p=3\cdot 2^{n}-1} q = 3 ⋅ 2 n − 1 − 1 {\displaystyle \,q=3\cdot 2^{n-1}-1} r = 9 ⋅ 2 2 n − 1 − 1 {\displaystyle \,r=9\cdot 2^{2n-1}-1} הם שלושתם מספרים ראשוניים, כאשר n {\displaystyle \,n} טבעי, אז המספרים 2 n r {\displaystyle \,2^{n}r} ו- 2 n p q {\displaystyle \,2^{n}pq} הם ידידים זה לזה. נוסחה זו נותנת למשל את הזוגות (220,284), (17296,18416) ו-(9363584,9437056), אך לא את זוג המספרים (6232,6368). מספרים ידידותיים ותכונותיהם נחקרו על ידי מתמטיקאים כגון פייר דה פרמה, רנה דקארט ולאונרד אוילר. הזוג השני בגודלו, (1184,1210), חמק משום מה מעיניהם של המתמטיקאים הדגולים, והתגלה ב-1866 על ידי נער איטלקי בן 16 בשם ניקולו פגניני. עד 1946 היו ידועים רק 390 מספרים ידידים, חיפוש באמצעות מחשבים הכפיל את קצב גילוי המספרים באלפים רבים, עד 2007 נתגלו 11,994,387 זוגות של מספרים ידידים, נכון לנובמבר 2023 ידועים 1,228,680,607 מספרים ידידים. סביב המספרים הידידים קיימות כמה בעיות פתוחות: האם ישנם אינסוף זוגות של מספרים ידידים? ידועים זוגות מספרים ידידים ששניהם זוגיים, או ששניהם אי-זוגיים. האם ישנם זוגות שבהם האחד זוגי והאחר אי-זוגי? בכל הזוגות שנתגלו עד כה, קיים לשני המספרים גורם משותף גדול מאחד. האם קיים זוג מספרים ידידים זרים? מספר שהוא מספר ידיד לעצמו נקרא מספר משוכלל. מספרים ידידים הם מקרה פרטי של מספרים חברותיים. בעבר הרחוק, מספרים ידידים היוו סמל לזוגיות ולרומנטיקה. כך, לדוגמה, אדם אשר ביקש להביע את אהבתו לאישה, היה מכין שני תליונים - האחד נושא את המספר 220 והשני את המספר 284 - ונותן אחד מהם לאהובתו[דרוש מקור]. בפירושו לתנ"ך, בעלי ברית אברם, מביא רבי אברהם אזולאי, סבו של החיד"א, הסבר של רב נחשון גאון למשמעות כמויות הבהמות שיעקב אבינו שלח כדורון לאחיו עשיו, על פי תורת המספרים הידידים הרב מנחם מנדל כשר מזכיר זאת בפירושו תורה שלמה על פרשת וישלח. מספרים ידידים/ טיפוסי מספרים בתורת המספרים באתר של המרכז לתכנון לימודים במכללת קיי, באר-שבע עמית רפל, עקיבא קדרי וד"ר זיוה דויטש, הנאהבים והנעימים, על רעות אצל מספרים, באתר "אלף אפס" מספרים ידידים, באתר MathWorld (באנגלית) Amicable pairs, sech.me יעקב שלח לעשו 220 בהמות בסך הכל, ואז הוא אומר 'אולי אכפרה פניו', רב נחשון גאון דורש את המילה 'אכפרה' כ-'אך-פרה'=אך-החסר (אחד) מ 'פרה' (גמטריה של 285 - סך הכל 284. בעלי ברית אברם, פרשת וישלח תורה שלמה, חלק חמישי, בראשית ל"ב, ט"ו
לשרוף זמן

"לשרוף זמן" או "לשרוף שעון" (באנגלית: Killing the clock) הוא כינוי לטקטיקת משחק במשחקי כדור קבוצתיים שונים. בטקטיקה זו, הקבוצה המובילה מחזיקה בכדור על מנת להרוויח זמן במטרה שהקבוצה השנייה לא תוכל לצמצם את הפער ולזכות בהובלה. הכדור מוחזק זמן רב על ידי שחקן אחד מוביל או נמסר בין השחקנים כאשר הם אינם מנסים לתקוף אלא רק להחזיק בכדור. לעיתים קבוצות פותחות את המשחק בלחץ כבד בהתקפה על הגנת הקבוצה היריבה, וכאשר הן מובילות בפער ניכר, הן משנות את שיטת המשחק ומתחילות לשחק התקפות ארוכות, ללא ניסיון להתקרב לאזור השער או הסל, במטרה לשמור על המצב הקיים. שיטת משחק זו פוגעת בקצב המשחק, גורמת לתוצאות נמוכות יותר ומפחיתה את העניין של הקהל במשחק. מסיבות אלו חוקקו חוקים אשר מגבילים את החזקת הכדור. כדורסל - כדי למנוע עד כמה שאפשר שימוש בשיטה זו הוגבל זמן ההתקפה. על פי חוק שעון הזריקות, חייבת להתבצע זריקה לסל תוך 24 שניות (שהכדור יחדור לטבעת או יגע בה). בנוסף מחויבת הקבוצה התוקפת לעבור את קו מחצית המגרש תוך 8 שניות ולאחר שעשתה כן היא אינה יכולה לחזור למחצית המגרש שלה. לפיכך בכדורסל ניתן "לשרוף שעון" באופן חלקי בלבד בשל מסגרת הזמן הקצובה. כדורגל - להבדיל מסוגי ספורט אחרים, אין בכדורגל מגבלת זמן בהחזקת הכדור. הכדור נשאר אצל הקבוצה עד למקרה של חטיפה, הוצאת חוץ, סוף-מחצית או סוף משחק, עבירה או שריקת שופט. עם זאת, במקרים בהם אחד השחקנים משהה את פעולתו בצורה קיצונית וברורה, כגון שוער המשתהה לפני בעיטת חמש, בידי השופט האפשרות להענישו באמצעות כרטיס צהוב. כדורמים - על מנת להגביל את החזקת הכדור, יצרו (בהשראת שעון הזריקות שבכדורסל) שעון דומה שקוצב 35 שניות להתקפה. כדוריד - על מנת שלא להגיע למצבים בהם קבוצה מסוימת שורפת זמן באופן ברור, הוגדר מצב של "חוסר התקפיות" ("משחק פאסיבי") - במידה והשופטים אינם מבחינים בניסיונות הבקעת שערים על ידי הקבוצה הנמצאת בהתקפה, הם מרימים את ידם לאזהרה. אם כעבור מספר שניות עדיין לא תתבצע זריקה לשער, הכדור יעבור לקבוצה השנייה. לקרוס - כדי להגביר את קצב המשחק, שחקן חייב לעבור את קו ההגנה תוך 20 שניות ולזרוק לשער ב-10 שניות נוספות, אחרת יועבר הכדור. פוטבול - בפוטבול מתבצעת שריפת הזמן על ידי כריעת ברך של הקוורטרבק מיד לאחר קבלת הכדור. מהלך זה גורם לשעון להמשיך לרוץ מבלי שהקבוצה היריבה יכולה לעצור אותו ללא לקיחת פסק זמן. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרנסואה ז'נו

פרנסואה ז'נו (בצרפתית: François Genoud;‏ 1915 – 30 במאי 1996) היה בנקאי שווייצרי ידוע שנהג לממן נאצים ברחבי העולם ותמך בארגוני טרור במזרח התיכון. פרנסואה ז'נו נולד ב-1915 בלוזאן שבשווייץ ובנעוריו העריץ את אדולף היטלר, אותו פגש ב-1932 בזמן לימודיו בגרמניה. לאחר מלחמת העולם השנייה, ז'נו סייע כספית לפושעי מלחמה נאצים להימלט מפני בעלות הברית לספרד, מרוקו ודרום אמריקה. הוא קיבל לידיו את זכויות היוצרים לכתביהם של אדולף היטלר, יוזף גבלס ומרטין בורמן ממשפחותיהם. הוא התעשר מפרסום יומנו האישי של גבלס וניהל את נכסי המפלגה הנאצית אותם העביר לשווייץ. ב-1936 החל ז'נו להיות מעורב בלאומיות ערבית לאחר שנסע לירושלים ופגש שם את חאג' אמין אל-חוסייני ואת ההנהגה הפלסטינית. הוא התחבר עם סעיד רמדאן, בנו של מייסד תנועת האחים המוסלמים חסן אל-בנא, והתאסלם. ב-1958 הוא הקים את "הבנק הערבי למסחר", דרכו הוא מימן ארגוני טרור פלסטיניים, את חזית השחרור הלאומית האלג'יראית, ואת מחייתו של היילמאר שאכט ששהה במרוקו ובכירים נוספים לשעבר במפלגה הנאצית. לז'נו היו קשרים הדוקים עם אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין ובעיקר עם ודיע חדאד, שכינה אותו "השייח' פרנסואה". הוא תרם כספים לארגון ומכר לו כלי נשק, ואף תיווך באירוע חטיפת מטוס לופטהנזה לסומליה ב-1977 - הוא העביר לחדאד את הכופר בסך 5 מיליון דולר ששולם בתמורה לשחרור הנוסעים בתימן. ב-1969 ייעץ ז'נו לעורך הדין הצרפתי ז'ק ורז'ס ומימן את הגנתם של שלושה מחבלים מהחזית העממית שהיו מעורבים בחטיפת מטוס אל על לז'נבה ופיצוצו שנעצרו בשווייץ. ז'נו גם קישר בין ורז'ס לבין פושע המלחמה הנאצי קלאוס ברבי אותו ייצג במשפט בצרפת, ומימן את הגנתו. מאוחר יותר מימן גם את הגנתו המשפטית של אדולף אייכמן במשפטו. ב-1994 מימן את הגנתו המשפטית של המחבל איליץ' רמירז סאנצ'ז. ז'נו מימן גם את מחייתו של רוחאללה ח'ומייני בגלותו בצרפת. שבועות לפני מותו, התקשר ז'נו לסנאטור אמריקני וחשף בפניו את הסחר של ממשלת שווייץ בנכסי המפלגה הנאצית ובכספי קורבנות השואה בסוף מלחמת העולם השנייה. מספר ימים לפני מותו, שווייץ הוציאה נגדו צו מעצר על הכחשת השואה. ז'נו התאבד ב-1996 בעזרת ארגון למען המתות חסד. בנק אל-טקווה Karl Laske ‏, Ein Leben zwischen Hitler und Carlos: François Genoud, הוצאת Limmat Verlag, ציריך 1996 Karl Laske ‏, Le Banquier Noir, François Genoud, הוצאת Editions du Seuil, פריז 1996
עקבת ג'בר

עַ֫קְבֶּת גַ֫'בֶּר (בערבית: مخيّم عقبة جبر) הוא מחנה פליטים פלסטינים, הממוקם שלושה קילומטרים דרומית-מערבית ליריחו, בתחום שיפוטה של הרשות הפלסטינית. המחנה הוקם ב-1948, על שטח של 1,688 דונם. מרבית האוכלוסייה (אשר מנתה כ-30,000 איש) היגרה לירדן וכיום מתגוררים במחנה כ-6,000 איש בלבד. ב-1994 עבר המקום לשליטה פלסטינית כחלק מהסכמי "עזה ויריחו תחילה". במחנה חיים גם כאלו שאינם מוגדרים כפליטים, אשר בנו בתים בלתי חוקיים במקום. מרבית התושבים מועסקים בחקלאות באזור. חברת מקורות הישראלית היא ספקית המים העיקרית של המחנה, וחלק קטן מהמים נשאבים ממעיין בסביבה על ידי אונר"א, המפעילה במקום גם בית ספר, גני ילדים ושירותים נוספים לקהילה. ב-1987 צילם הבמאי אייל סיון סרט על המקום, "עקבת ג'בר - חיים בינתיים", וסרט המשך ב-1995, "עקבת ג'בר - שלום ללא שיבה?". מדיה וקבצים בנושא עקבת ג'בר בוויקישיתוף מידע על אתר עקבת ג'בר, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות מחנה הפליטים עקבת ג'בר, באתר אונר"א (באנגלית).
טהסין אזגיץ'

טהסין אזגיץ' (טורקית: Tahsin Özgüç;‏ 20 במרץ 1916 – 28 באוקטובר 2005) היה ארכאולוג שדה טורקי. הקריירה הארוכה שלו החלה לאחר מלחמת העולם השנייה והוא היה לאחד מהארכאולוגים הבכירים המתמחים באנטוליה. אזגיץ' נולד בעיירה קְרְג'אלי שבבולגריה. הוא למד בפקולטה לפילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה שבאוניברסיטת אנקרה, וסיים את לימודיו ב-1940. ב-1942 הוא קיבל דוקטורט באותה פקולטה, וכיהן כעוזר הוראה בין 1945 ל-1946 ומרצה בין 1946 ל-1954, שהייתה השנה בה התמנה לפרופסור. הוא כיהן כדיקן הפקולטה לספרות בין 1968 ל-1969, ולאחר מכן ועד 1980 כיהן כרקטור האוניברסיטה. לאחר פרישתו ב-1981 שימש במשך חמש שנים סגן יושב-ראש המועצה להשכלה גבוהה של טורקיה. אזגיץ' ותלמידיו תרמו רבות לארכאולוגיה של אנטוליה. הוא ניהל בה חפירות ארכאולוגיות ופרסם עם תלמידיו למעלה ממאה ספרים ומאמרים. בין 1962 ל-1964 הוא הרצה כפרופסור אורח במכון למחקר מתקדם בפרינסטון שבניו ג'רזי, ב-1964 באוניברסיטת חבל הסאר ובין 1975 ל-1976 באוניברסיטת מינכן שבגרמניה. לאורך הקריירה שלו הוא שיתף פעולה עם אשתו נימט (Nimet), שהייתה אף היא פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת אנקרה. הוא ניהל חפירות בקילטפה (קייסרי), ובזכות ניסיונו הרב הוביל לחשיפה של חפצי עתיקות וטקסטים עתיקים, שסייעו להרחיב את הידע על ההיסטוריה של אנטוליה ומושבות הסחר האשוריות בין 2000 ל-1700 לפנה"ס. מלבד החפירות בקילטפה הוא עבד במקומות נוספים ובהם דוקיה, ארזינג'אן, ומסאט היאק. הוא היה חבר במספר מוסדות מדעיים ובהם המכון הטורקי להיסטוריה, המכון הגרמני לארכאולוגיה, האקדמיה הבריטית, המכון האמריקני לארכאולוגיה, האקדמיה הבווארית למדעים, האגודה הארכאולוגית של הסיטי של לונדון, והמכון הטורקי לארכאולוגיה. הוא מת באנקרה ב-28 באוקטובר 2005, והותיר אחריו אישה ובן. צלב הכבוד הפדרלי מטעם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1978) דרגה חמישית במסדר השמש העולה של יפן (1990) מסדר הכתר של בלגיה (1991) פרס קרן הציבוריות הטורקית האוניברסיטה החופשית של ברלין אוניברסיטת מינכן אוניברסיטת גנט מדיה וקבצים בנושא טהסין אזגיץ' בוויקישיתוף הספד באתר האינדיפנדנט