laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חיים שור

חיים שוּר (אפריל 1926 – 2004) היה רכז השומר הצעיר, מזכיר הקיבוץ הארצי, עורך העיתונים "על המשמר" ו"ניו אאוטלוק". שור נולד בגרודנו שבפולין (כיום בבלארוס) ב-1926. נקרא על שם חיים בנו של ר' צבי הירש שור, סב-סבו, ר"מ באמדור וביאליסטוק,, מצאצאי הרב אברהם חיים שור. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם משפחתו וגדל בחיפה. כנער היה פעיל בשומר הצעיר. בגיל 16 עזב את ביתו וחי בקומונה. ב-1944 נמנה עם מייסדי קיבוץ שובל, שעלה על הקרקע במסגרת 11 הנקודות באוקטובר 1946. שימש בשנות השישים כרכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר. אחר כך שימש כמזכיר תנועת הקיבוץ הארצי. כשסיים עם התפקיד החל לשמש כעיתונאי ב"על המשמר". בשנים 1974–1985 שימש כעורך "על המשמר" במשותף עם מארק גפן, אז הוחלף על ידי סבר פלוצקר. אחר כך היה עורך המגזין "ניו-אאוטלוק", מגזין באנגלית של מפלגת מפ"ם. בסוף 1988 ארגן במשותף עם חנא סניורה, עורך העיתון העיתון המזרח ירושלמי "אל-פג'ר", כנס ישראלי-פלסטיני בהשתתפות עשרות אנשים משני הצדדים, אמריקאים, עיתונאים ורשתות טלוויזיה. זאת בניגוד לחוק (שהתקבל ב-1986 ובוטל ב-1993), שאסר על מפגשים עם נציגים פלסטינים. בשנים 1975–1978 שימש כסגן יושב ראש רשות השידור. שור כתב, בין היתר, את הספרים "אני מוריד אותו מהשמים" על בנו הבכור אבידע, שנהרג במבצע אביב נעורים. את הידיעה על מותו קיבל בעת שראיין את יצחק רבין בביתו.. ואת "יוניה", על בת-דודתו שניצלה מהשואה. היה נשוי לשולמית לבית גוֹטלַבסקי ואב לארבעה בנים: אבידע, אבנר, ישראל וטובי. התגורר בקיבוץ שובל ובאחרית ימיו בתל אביב. הלך לעולמו בשנת 2004, בן 78 במותו. תמונות מאמריקה, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו 1976 שומרים בארץ האפרטהייד: סיפור השומר הצעיר בדרום אפריקה, 1970-1935, גבעת חביבה: חבצלת יד יערי, 1999. (פורסם על ידי חברי השומר הצעיר מדרום אפריקה) אני מוריד אותו מהשמים, תל אביב: משרד הביטחון, תשס"א 2001 יוניה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ג 2003 רשימת הפרסומים של חיים שור, בקטלוג הספרייה הלאומית יעקב לזר, מפרפרים בין קיום לחידלון, הדף הירוק, 12 ביולי 2001 (ראיון) ממאמריו: נשואי תערובת של ראש שבט אפריקני, על המשמר, 28 באוקטובר 1949 בין הקיבוץ והתנועה, בין החבר וקיבוצו, על המשמר, 21 בפברואר 1969 לא שכח דבר, לא למד דבד, על המשמר, 1 ביוני 1969 אכן ,"מאותות המהפך", דבר, 6 באוגוסט 1981 חיים שור, דף שער בספרייה הלאומית דב כ"ץ, תנועת המוסר: תולדותיה, אישיה ושיטותיה, מהדורה ב, כרך ב, תל אביב: ביתן הספר, תשי"ד, עמ' 362. על פי מקורות אחרים, כיהן כראש ישיבה בביאליסטוק (דוד תדהר (עורך), "נחום מליץ (מלצן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2179; חיים שור, אני מוריד אותו מהשמים, תל אביב: משרד הביטחון, תשס"א 2001, עמ' 68) הירש שור, הקדמה, בתוך: צבי וחמיד, וילנה תרמ"ב 1882, דף ב ע"א, באתר היברובוקס מארק גפן וחיים שור עורכיו הראשיים של "על המשמר", מעריב, 4 באפריל 1974 כנס ישראלי -פלשתיני ייערך בחודש נובמבר בראצות הברית, מעריב, 1 באוגוסט 1988 דן דרין, תל אביב, מפגשי שלום עם סניורה, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2005 יחיאל לימור, הממשלה תאשר את הרכב מליאת רשות השידור, מעריב, 27 בפברואר 1975 יוסף פריאל, הרכב הוועד המנהל של רשות השידור ־" בפני סיכום, דבר, 21 בפברואר 1978 דניאל בלוך, שינוי חוק פירושו סתימת הפה, דבר, 8 ביוני 1976 {{הארץ|יחיעם ויץ|על הטעות והסליחה|1.749868|19 בנובמבר 2001}} ארנה קדוש, "לא אסלח לפלסטינים לעולם", באתר www.makorrishon.co.il, ‏22/06/2001 שלמה גבעון, סגן אבידע שור ז"ל מקיבוץ שובל השתתף גם בפשיטה הקודמת, מעריב, 11 באפריל 1973 יריב בן-אהרן, התקווה, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2003
צבי טימור

צבי טימור (24 בנובמבר 1933 - 31 בינואר 2010) היה עיתונאי כלכלי ישראלי והעורך האחרון של העיתון "על המשמר". טימור נולד וגדל בבודפשט. בזמן מלחמת העולם השנייה הוריו נלקחו למחנות והוא עצמו הוסתר. רק אמו שרדה ויחד עלו לישראל ב-1949. תחילה גרו מספר חודשים בקיבוץ, ואחר כך עברו לגור בירושלים. הוא החל את הקריירה העיתונאית בעיתון המפלגה הקומוניסטית הישראלית, "קול העם", שם שימש ככתב כלכלי. לאחר שהעיתון נסגר ב-1975, עבר לכתוב ב"על המשמר", שם שימש ככתב הכלכלי בירושלים. בשנת 1980 החליף טימור את סבר פלוצקר בתפקיד העורך הכלכלי של "על המשמר", ואחר כך, בינואר 1989, החליף שוב את פלוצקר, הפעם בתפקיד עורך העיתון. במשך השנים גם עבדו השניים במשותף על כתבות ותחקירים בנושאי כלכלה. באותה תקופה גם עבר לגור בתל אביב. עם כניסתו לתפקיד העורך ביצע שורה של שינויים בהנהלת העיתון, כמשנה לעורך מונה רוביק רוזנטל, שהיה קודם רכז המערכת. רוזנטל וטימור התמודדו על תפקיד העורך, אבל "ריכוז מפ״ם", הגוף המחליט על המינויים הבכירים ב"על המשמר", העדיף את טימור. לרכזת המערכת מונתה דורית גפן, לעורך מונה לוי מורב. טימור גם גייס שורה עיתונאים חדשים לעיתון, צבי גורן מרשות השידור, שישמש עורך חדשות החוץ, פאר־לי שחר מקול ישראל, שתהיה הכתבת לענייני מפלגות, אמנון אטד מ"דבר", שיהיה כתב כלכלי בירושלים, וקובי ניב מ"חדשות", שיכתוב טור סאטירי ב"חותם", המוסף השבועי. כותבים חדשים נוספים שגייס היו הרב מנחם הכהן, אליהו שפייזר ומשה עמירב. טימור יזם גם עיצוב מחדש של העיתון, וניסיון להפיץ שוב את העיתון בדוכני העיתונים, לאחר שבמשך מספר שנים היה בעיקר עיתון למינויים, כ-20,000, רובם חברי הקיבוץ הארצי. לאחר שהעיתון נסגר במאי 1995, עזב את עולם העיתונות. נפטר בישראל בגיל 77. הלווייתו נערכה בבית הקברות גבעת שאול בירושלים. אורן פרסיקו, "חריף שכל וחריף הכתיבה", באתר העין השביעית, 2 בפברואר 2010 יעקב לזר, קשר ישיר, הדף הירוק, 11 בפברואר 2010 לאה ענבל, עיתונות / העורך החדש של 'על המשמר - ההונגרי האחרון, כותרת ראשית, 29 בספטמבר 1988 אפי לנדאו, שינויים בצמרת "על המשמר", חדשות, 1 בינואר 1989
ויליאם היקי

ויליאם אדוארד היקי (באנגלית: William Edward Hickey; ‏19 בספטמבר 1927- 29 ביוני 1997), היה שחקן קולנוע אמריקאי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1985 על הופעתו בסרט "הכבוד של פריצי". היקי נולד בברוקלין לנורה ואדוארד היקי, שניהם ממוצא אירי. החל את להופיע בגיל עשר במופעי רדיו. השתתפותו הראשונה בסרט הייתה בסרטו של פרד זינמן "כובע מלא גשם" ולאחר מכן בקומדיה של מל ברוקס "המפיקים". שיחק בשנות ה-70 בתור ההיסטוריון במערבון של ארתור פן "איש קטן גדול" ובתור המטיף בדרמה של ג'ון יוסטון "דם חכם". ב-1985 שיחק בקומדיית הפשע של "הכבוד של פריצי" בה גילם את דון קוראדו פריצי, קיבל על הופעתו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. ב-1986 שיחק בדמותו הספרותית של אומברטינו דה קאסל אחד ממנהיגי מסדר הפרנציסקנים בסרטו של הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו המבוסס על הרומן "שם הוורד". ב-1989 גילם את פרנק קלר בסרט הפשע "ים של אהבה", את הדוד לואיס בקומדיה "כיף של חופשה" ואת מפעיל הבובות בסרט האימה "אדון הבובות". ב-1990 הועמד היקי לפרס אמי על הופעת אורח שנתן בסדרה "אגדות מעולם המסתורין", בנוסף שיחק בקומדיית הספורט של בילי קריסטל "תשכחי את פריז" ואת בילי ספרו בקומדיה "שמיים כחולים שלי". ב-1993 דיבב בסרט "הסיוט שלפני חג המולד" את דמותו של ד"ר פינקלשטיין. השתתף בתפקיד משני ב-1997 בקומדיה "הצילו, עכבר בבית!". היקי נפטר בשנת 1997 כשהיה בן 69 מסיבוך נפחת במהלך צילומים, הוא נקבר ב"בית הקברות אברגרינס" שבברוקלין. כובע מלא גשם (1957) המפיקים (1967) החונק מבוסטון (1968) איש קטן גדול (1970) 92 מעלות בצל (1975) מיקי וניקי (1976) הזקיף (1977) דם חכם (1979) הכבוד של פריצי (1985) רומאו ויליאמס: ההרפתקאה מתחילה (1985) שם הוורד (1986) קיץ אחד משוגע (1986) אלוף האורות של ניו יורק (1988) דה (1988) אדון הבובות (1989) כיף של חופשה (1989) ים של אהבה (1989) מעשיות מהצד האפל (1990) שמיים כחולים שלי (1990) כנפיים (1990) הסיוט שלפני חג המולד (1993) מייג'ור פיין (1995) תשכחי את פריז (1995) ג'רקי בויז (1995) האהבה כולה שם (1996) הצילו, עכבר בבית! (1997) מדיה וקבצים בנושא ויליאם היקי בוויקישיתוף ויליאם היקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויליאם היקי, באתר AllMovie (באנגלית) ויליאם היקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ויליאם היקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
משפחת אסטור

משפחת אסטור (Astor) הייתה משפחת אילי הון ונדל"ן אמריקאית ממוצא גרמני "בעלי הבית של ניו יורק". המשפחה הייתה אחת המשפחות הבולטות בארצות הברית במאה ה-19. כיום הענף המוכר של המשפחה פועל בבריטניה. הונה של המשפחה בא משליטה בקרקעות במנהטן ובאזור ניו יורק בכלל. כן הייתה המשפחה בעלת מלון וולדורף-אסטוריה, מן המלונות היוקרתיים בעולם. ג'ון ג'ייקוב אסטור הראשון נולד בעיר וולדורף, ליד היידלברג שבמדינת באדן-וירטמברג בגרמניה בשם יוהאן יאקוב אסטור. בגיל 16 הצטרף לאחיו ג'ורג' (גיאורג) בלונדון ויחד פתחו בית מלאכה וחנות לממכר כלי נגינה (בעיקר חלילים). ב-1784 היגר לארצות הברית יחד עם אח אחר, הנרי. אסטור סחר בפרוות ובאופיום לפני שהתמקד כליל ברכישת מגרשים במנהטן, ב-1830. עם מותו ב-1848 היה אסטור האדם העשיר ביותר בארצות הברית. במותו הוערך הונו ב-20 מיליון דולר. לפי יחס ההון לתמ"ג האמריקאי הוערך ההון במונחי 2006 בכ-110 מיליארד דולר, דבר שהופך את אסטור לאמריקאי השלישי או הרביעי בעושרו בהיסטוריה ולמולטי-מיליונר האמריקאי הראשון בהיסטוריה. מספר תחנות מסחר פרוות ברחבי ארצות הברית היו לערים הנקראות עד היום אסטור או אסטוריה (בהם אזור שהוא כיום חלק מקווינס, ניו יורק וערים במדינות אורגון, אילינוי ודקוטה הדרומית, איווה, פלורידה, ג'ורג'יה וקנזס). בני המשפחה רכשו אחוזות בכפר ריינבק במדינת ניו יורק ובניופורט שברוד איילנד (אחוזת ביצ'ווד). כן רכשה המשפחה קרקעות לאורך השדרה החמישית וברובע הברונקס בניו יורק. בשנת 1897 הקים ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי את מלון אסטוריה בשדרה החמישית (היכן שניצב כיום בניין אמפייר סטייט), סמוך למלון "וולדורף" שהקים בן-דודו ויליאם וולדורף אסטור ב-1893. מאוחר יותר איחד את פעילות שני בתי המלון לעסק יחיד שנקרא מלון וולדורף אסטוריה, בבעלותם ובניהולם המשותפים של שני בני הדודים. ג'ון ג'ייקוב אסטור השלישי, נכדו של הראשון, היה אריסטוקרט ונדבן. הוא הרבה לבקר בלונדון, מתוך תחושה שמקומו בבריטניה. בנו, ויליאם וולדורף אסטור, השתקע לבסוף ב-1891 בבריטניה. ב-1916 קיבל תואר אצולה של ברון, ושנה לאחר מכן הועלה לדרגת ויקונט. מאז נושאים צאצאיו בתואר "ברון הבר" (Baron Astor of Hever, טירה במחוז קנט). Justin Kaplan, When the Astors Owned New York: Blue Bloods and Grand Hotels in a Gilded Age, 2007, ISBN 9780452288584 Arthur, D. Howden Smith, John Jacob Astor: Landlord of New York, Cosimo Classics, 2005 ISBN 9781596057494 Axel Madsen ,John Jacob Astor: America's First Multimillionaire, 2001 ISBN 9780471385035 Harvey O'Connor ,The Astors, Alfred A knopf New York, 1941 שושלת אסטור (באנגלית) משפחת אסטור, כתבה על התדרדרות בית אסטור בניו יורק מגזין, 6 באוגוסט 2006 בעלי הבית של ניו יורק - האסטורים CNN - 10 האמריקאים העשירים ביותר מקום 3 פורבס - האישים העשירים ביותר, מקום 4 הערך על ויליאם וולדורף אסטור באנציקלופדיה אמריקנה
ציאנו אצטילן

ציאנו אצטילן (Cyanoacetylene) הוא תרכובת אורגנית של פחמן, מימן וחנקן בעל הנוסחה הכימית C3HN. המולקולה של החומר היא בעלת מבנה קווי מהצורה H-C≡C-C≡N והוא האלקין הפשוט ביותר ממשפחת הציאנו. בזכות הקשר קוולנטי המשולש, המולקולה משמשת כאלקין בתהליך סיפוח הלוגנים. בנוסף המולקולה יכולה לעבור סינטוז לא אורגני על מנת לייצר תוצרים פרו-ביוטיים כגון: חומצה אספרטית, אספרגין וציטוזין. ציאנו אצטילן התגלה באמצעות ספקטרוסקופיה בערפיליות, בזנבות של כוכבי שביט, בתווך בין-כוכבי ובאטמוספירה של טיטאן (הירח הגדול של שבתאי). בנוסף, ציאנו אצטילן היא אחת המולקולות שנוצרו בניסוי מילר-יורי. די-ציאנו אצטילן מדיה וקבצים בנושא ציאנו אצטילן בוויקישיתוף Cyanoacetylene in Prebiotic Synthesis R. A. Sanchez, J. P. Ferris, and L. E. Orgel, Science 11 Novembre 1966, Vol. 154. no. 3750, pp. 784 - 785; DOI: 10.1126/science.154.3750.784 H. B. Niemann, et al. (2005). "The abundances of constituents of Titan’s atmosphere from the GCMS instrument on the Huygens probe". Nature 438 (7069): 779–784 ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאל הלצר

מיכאל הֶלְצֶר (Heltzer;‏ 1 במאי 1928 – 6 ביוני 2010) היה היסטוריון של המזרח הקדום, פרופסור באוניברסיטת חיפה. הלצר נולד בשנת 1928 בטאלין (אסטוניה). למד לימודי המזרח הקדום באוניברסיטת לנינגרד, ובשנת 1954 קיבל תואר דוקטור על עבודה בנושא "סוגיות בהיסטוריה חברתית וכלכלית של פיניקיה", בהנחיית יצחק ויניקוב. מכוון שעל הוריו נאסר לגור בעיר, לאחר ששהו בכלא הסובייטי, נאלץ הלצר ללמד רוסית והיסטוריה בבתי ספר באסטוניה לפרנסתו. בשנת 1959 הצליח לקבל משרה באוניברסיטה הפדגוגית של וילנה (Vilnius Pedagogical University), ובשנת 1965 התקבל כחבר סגל. בשנת 1966 היה לפרופסור חבר ובשנת 1970 פרופסור מן המניין. בשנת 1972 עלה לישראל, כשהוא כבר חוקר מוכר בתחום, והצטרף לאוניברסיטת חיפה. בשנת 2002 קיבל אות הוקרה ממלכתי על תרומתו לאסטוניה. במהלך השנים כתב 14 ספרים, יותר מ-200 מאמרים. היה נשוי לשושנה ואב לשלושה. Obshtschestvo drevnevo Ugarita (The Society of Ancient Ugarit). Habilitation Dissertation, pp. III+630, Moscow, 1968, Russian. (Typewritten) The Rural Community in Ancient Ugarit, Wiesbaden, 1976, pp. XI+120. Goods, Prices and the Organization of Trade in Ancient Ugarit, Wiesbaden, 1978, pp. XII+163. The Extra-Biblical Tradition of Hebrew Personal Names, Haifa, 1978 (with M. Ohana) (Hebrew), pp. IV+200. The Suteans (with a contribution by Sh. Arbeli) (Istituto Universitario Orientale. Series Minor 14). Naples, 1981, pp. 139. The Internal Organization of Ugarit, Wiesbaden, 1982, pp. XXXI+212. Archeologiya Izrailja, Kratkij O?erk, (The Archaeology of Israel, Brief Survey) (Russian), Jerusalem, 1983. The Books of Ezra and Nehemia, The Encyklopedia, Olam Hatanak, Ramat Gan, 1965. Editing and authorship and co-authorship of a large part of articles, pp. 220 (Hebrew) The Book of Esther The Encylopedia, Olam Hatanak, (pp. 61-110) (with Y. Klein and Y. Avishur). Die Organisation des Handwerks im Dunkelem Zeitalter und im I Jahrtausend v.u.Z in ?stlichen Mittelmeergebiet, History of the Ancient Near East/Studies, III, Padova, 1992, pp. XXIX+162. Forty New Ancient West Semitic Inscriptions (with R. Deutsch), Tel Aviv-Yaffo, 1994, pp. 100. New Epigraphic Evidence from the Biblical Period, Tel Aviv-Yaffo, 1995 (with R. Deutsch), pp. 116. Studies on the Royal Administration in Ancient Israel in the Light of Epigraphic Sources (with Y. Avishur) (Hebrew), Academon, Jerusalem, 1996, pp. 230. Windows to the Past (with R. Deutsch). Tel-Aviv-Jaffo, 1977. מדיה וקבצים בנושא מיכאל הלצר בוויקישיתוף דף אישי באתר אוניברסיטת חיפה אורי דרומי, תכונות נדירות באקדמיה: פרופ' מיכאל הלצר, מומחה בינלאומי למזרח הקדום, 1928-2010, באתר הארץ, 16 ביולי 2010 מידע על הלצר, מיכאל, 1928-2010 בקטלוג הספרייה הלאומית מיכאל הלצר (1928-2010), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרסדס בנד (אלבום)

מרסדס בנד הוא אלבום הבכורה של הלהקה מרסדס בנד, האלבום יצא לאור באפריל 2004. לאחר שש שנים של הופעות ברחבי ישראל וצבירת קהל מעריצים, יצא אלבום הבכורה של מרסדס בנד, להקת פאנק/רוק, הכולל את הסינגלים "בואי ונביא לך ת'פאנק", "משנכנס אדר", "המרסדס" ו"את ואני". בכל השירים שר גל תורן חוץ מבשיר "היו לי תקופות", בו גיטריסט הלהקה רונן כוכבי הוא הסולן הראשי. מידע על האלבום מרסדס בנד באתר MusicBrainz
יצחק ויניקוב

יצחק נתנוביץ' ויניקוב (Исаак Натанович Винников;‏ 1897–1973) היה סמיטולוג, מזרחן, בלשן-אתנוגרף יהודי-סובייטי, פרופסור באוניברסיטת לנינגרד. נולד בחוֹטימְסְק שברוסיה הלבנה. נשלח על ידי משרד החינוך הסובייטי ללמוד בלשנות ואתנולוגיה באוניברסיטת לנינגרד. עבודתו המוקדמת עסקה בהיסטוריה ובתרבות הערבית הפרה-אסאלמית. אחר כך עבר ללימוד את מנהגי ושפות השבטים הערבים של מרכז אסיה. בשנת 1941 כתב דוקטורט בנושא "הערבים בברית המועצות". בהמשך הקריירה הקדיש את זמנו לחקר כתובות ארמיות וכתב קונקורדנציה של הארמית הארץ-ישראלית לפי התלמוד הירושלמי והמדרשים. בין השנים 1940 ל-1942 עמד בראש המכון לאנתרופולוגיה ואתנוגרפיה. היה מנחה הדוקטורט של פרופ' מיכאל הלצר. יהודה סלוצקי, יצחק ויניקוב, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוזה וול

רוזה וול (1909 - 14 ביולי 2009) הייתה סופרת ילדים ונוער ישראלית. וול נולדה באוסטריה וערב מלחמת העולם השנייה עלתה לארץ ישראל. וול כתבה את ספריה באנגלית, ואלה תורגמו לעברית וראו אור בשנות ה-50. ספריה כוללים שילוב אגדות ופנטזיה בחיי היום-יום. בספרה "אותיות מספרות", וול מתארת ילדה חולה בשם מרים שהגיעה לישראל מאירופה לאחר שכל משפחתה נספתה. היא מתקשה ללמוד עברית ומקבלת ספר. אותיות הספר קוראות לה, ומספרות לה אגדות לפי סדר האלף-בית. בספר "היער השאנן" מסופר על רות, ילדה שמתקשה להתמודד עם לידתו של מיכאל, אחיה התינוק, שתשומת לב הוריה וסבה האהוב מופנית כעת אליו. רות מקבלת ארנב (בתרגום: שפן) שוקולד, אשר מתעורר לחיים ומספר לה את קורותיו של שחריה, ארנב שאהב לפגוע באחרים, ועל הצרות וההרפתקאות שנקלע אליהן בשל כך. וול משלבת בסיפור המסגרת כמה סיפורים קצרים כמו גרסה היתולית של היפהפייה הנמה שנרדמת לפני מבחנים, ובו אמירה על חשיבות ההשכלה בחיים המודרניים, ועל "העץ הבודד" שבו חולמי החלומות הרוצים לזכור את חלומותיהם נאלצים לסבול כאב ובדידות. דרך סיפורי הארנב, רות לומדת לאהוב את אחיה הקטן ולעזור לחבריה. ספרה "מצנפת החכמה" תורגם לסינית. אותיות מספרות (תרגם: פנחס לנדר (אלעד); ציורים: לאה גרונדיג), הוצאת דביר, 1948. עלילות רות ויוחנן (ציורים: יצחק פרנקל), הוצאת דביר, 1951. מצנפת החכמה; מחרזת אגדות (ציורים: י. ל. שוורין), הוצאת דביר, 1954. היער השאנן (תרגם: ש. מנדל; ציורים: דן לבקוביץ), תל אביב: הוצאת "תרומה", 1957. הארץ היפה (ציורים: רות שלוס), תל אביב: הוצאת "מדע וחיים", 1958. משלי סין הקדומה. מידע על רוזה וול בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של רוזה וול, באתר "סימניה" רוזה וול, בלקסיקון הספרות העברית החדשה תרבות ואמנות, דבר, 15 ביוני 1956 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שרה ברגמן

שרה ברגמן (נולדה בג' בתמוז תש"ד, 24 ביוני 1944) היא סופרת ישראלית הכותבת לילדים ולבני נוער. נולדה בנס ציונה לרב ישראל בארי, רבה של נס ציונה, ולחוה דינה, בתו של הרב יעקב משה חרל"פ. למדה בבית ספר תיכון חרדי ברמת גן. בהמשך למדה ספרות עברית וחינוך באוניברסיטת בר-אילן. אחרי נישואיה בשנת 1965 עברה לגור בירושלים ולימדה שנים רבות בבית ספר התיכון "חורב". שרה ברגמן התחילה את עבודתה הספרותית ככתבת צעירה בהצופה לילדים ובמעריב לנוער. כתבה מדור קבוע בהצופה בשם "מיומנה של מורה" והשתתפה בעיתון הילדים הדתי זרקור. מתגוררת בשכונת קריית משה בירושלים. נשואה לחנוך ולהם שבעה ילדים. בנה, יעקב משה ברגמן, חיבר את הספר 'המדינה היהודית'. מחתניה: הרב יוסף בן ארזה, מחבר סדרת ספרי 'יוסף דעת' על התלמוד, הרב אחימאיר קלה, לשעבר רב היישוב שפיר, והרב אריה רוזנברג, ראש ביהמ"ד בישיבת ישיבת דרך חיים. אחיה הוא הדיין הרב בנימין בארי. "יש לך מצווה", הוצאת נתיב, ירושלים תשל"ח "כל ישראל חברים", הוצאת נתיב, ירושלים תשל"ט "גשם של חלום", הוצאת נתיב, ירושלים תשל"ט "בלב שמח", הוצאת זרקור, ירושלים תשמ"ד "ימים טובים", הוצאת זרקור, ירושלים תשמ"ה "כתובת על הקיר", הוצאת זרקור, ירושלים תש"ן "יהלום אבוד", הוצאת זרקור, ירושלים תשנ"ג "בית רב קומות", הוצאת זרקור, ירושלים תשנ"ט "אש ברחוב השקמה", הוצאת זרקור, ירושלים תשס"א "הפתרון מונח בכיס", הוצאת יפה נוף, ירושלים תשס"ד "לכל חבילה יש כתובת", הפצת הספר, בני ברק תשס"ז "הדרך לתל אורנים", דני ספרים, תשע"א. "מסתור בלב הרים", מייזליק ספרים, תשע"ג. "החבר של בודינא", הוצאת יפה נוף, תשע"ח. שרה ברגמן (1944-), דף שער בספרייה הלאומית ברכות לרגל כלולותיה, הצופה, 28 ביוני 1965
ליגת העל לתיכונים

ליגת העל לתיכונים היא הליגה הבכירה בכדורסל בישראל לנבחרות בנים ובנות של בתי ספר תיכוניים. משחקי הליגה משודרים בערוץ ONE. ליגת התיכונים פועלת במהלך ארבעה חודשים ומרכזת בליגה אחת את בתי הספר התיכוניים המובילים בכדורסל, ומהווה קרש קפיצה חשוב ופרסום לשחקנים המובילים שבו. בין השחקנים אשר שיחקו בליגה בעבר היו יוגב אוחיון, גל מקל, שרון ששון, דני אבדיה, ים מדר, שמוליק ברנר ואחרים. הליגה פועלת במתכונת של שלב בתים, ולאחריו שלבי ההצלבה החל משמינית הגמר. גמר הבנים וגמר הבנות נערכים באותו יום ובאותו אולם (אשר מיקומו משתנה כל שנה). ליגת התיכונים בה יכולים לקחת חלק כל שחקני התיכון, מכל הגילים (כולל י"ב) שונה מליגת ה-ISF בכך שבשנייה יכולים לקחת חלק רק שחקני י' - י"א והיא נמשכת זמן קצר יותר וחשיפה מועטה יותר. המנצחת בגמר ה-ISF מייצגת את ישראל באליפות העולם לבתי ספר תיכוניים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. התיכונים דף הליגה באתר ONE אתר התאחדות הספורט לבתי ספר בישראל בועז גוראל, חיפה – גם בבתי־הספר, חדשות, 10 במרץ 1987 תיכון מטרווסט סיים במקום ה-3 באליפות העולם, באתר ONE‏, 24 באפריל 2015 חג שמח: תיכון חדש ת"א זכה באליפות העולם, באתר ONE‏, 19 באפריל 2019
עוגת שרוסברי

עוגת שרוסברי או עוגיית שרוסברי (באנגלית: shrewsbury cake או shrewsbury biscuit) היא עוגייה במטבח האנגלי המוגשת כקינוח והנקראת על שם העיר שרוסברי שבשרופשייר. העוגייה עשויה סוכר, קמח, ביצה, חמאה ואגוז מוסקט. לעיתים מוסיפים לעוגה מי ורדים וזרעי קימל. מקורן של עוגיות אלה בראשית המאה ה-16. העוגה מוזכרת במחזהו של ויליאם קונגריב משנת 1700 "דרכו של העולם". המתכון הקדום ביותר של העוגיה מופיע בספר הבישול של אנה וולי "The Queen-like Closet or Rich Cabinet" משנת 1672 (מתכון הכולל מי ורדים) ולאחר מכן בספר הבישול של אליזה סמית', "The Compleat Housewife", משנת 1728. שיר משנת 1840 מציין כי העוגה הומצאה על ידי אופה בשם פאלין, בשנת 1760, אולם אין בסיס לאגדה אורבנית זו. העוגה יוצרה תחת השם המסחרי "עוגיות פאלין" עד מלחמת העולם השנייה עת שהמחסור במזון הביא להפסקת הייצור התעשייתי. עוגית שרוסברי - מדריך למזונות אנגליים מסורתיים מתכון להכנת העוגייה מתכון באתר ה-BBC ההיסטוריה של עוגות שרוסברי באתר "אופים בבריטניה" ויליאם קונגריב, דרכו של העולם
לחמניית סאלי לן

לחמניית סאלי לן (באנגלית: Sally Lunn bun) היא לחמנייה עשויה בצק שמרים שמקורה בעיר באת' שבדרום מערב אנגליה. מקורה של הלחמנייה במאה ה-17 והיא מבוססת על מתכון שהביאה מהגרת מצרפת לעיר באת'. הלחמנייה עשויה בצק שמרים, ומתובלת בלימון. נהוג להגישה כשהיא פרוסה, ומרוחה בחמאה, או שמנת מוקצפת. הלחמנייה נחשבת למאכל מסורתי בעיר באת'. רבים מתבלבלים בין לחמנייה זו לבין לחמניית באת' האופיינית אף היא לעיר באת'. מסורת מקובלת משייכת את המתכון לסולאנג' (סולי) לויון (Solange (Sollie) Luyon), מהגרת הוגנוטית שהגיעה לעיר באת' בשנת 1680. לויון התפרנסה ממכירת מוצרי מזון שרכשה מאופים אחרים, ובהמשך ממכירת לחמניות שאפתה בעצמה. מסורות מאוחרות יותר קישרו בינה לבין מבנה הידוע בשם "בית סאלי לן" (אינגלוז של שמה), שנחשב לאחד הבתים העתיקים ביותר בעיר באת'. על פי מסורת זו לויון עבדה בבית זה והגישה בו את הלחמניות שלה (המקום משמש כבית קפה המגיש לחמניות אלה גם כיום). הלחמנייה הפכה למאכל פופולרי באנגליה במהלך המאה ה-18 בשל מרקמה העדין של הלחמנייה דמוית הבריוש. לחמניית באת' ההיסטוריה של לחמניית סאלי לן היסטוריה של לחמניית סאלי לן מתכון להכנת הלחמנייה ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לחמניית באת'

לחמניית באת' (באנגלית: Bath bun) היא לחמנייה עשויה בצק שמרים עשיר. צורתה של הלחמנייה עגולה, והיא מזון מסורתי הנמכר בעיר באת' שבאנגליה. הלחמנייה מאופיינת בכך שגוש סוכר מונח בתחתית הבצק בעת האפייה, וסוכר נזרה עליה לאחר תום האפייה. לעיתים מוכנסים לבצק הלחמנייה קליפות הדרים מסוכרות, או צימוקים. מקורה של הלחמנייה בראשית המאה ה-18. האזכורים הראשונים של הלחמנייה הם משנת 1763 ובהם מצוין שהיא תוצר של העיר באת'. על פי המסורת, הלחמנייה הומצאה על ידי דוקטור ויליאם אוליבר אשר טיפל במבקרים במרחצאות הרומיים של באת'. הלחמנייה המקורית הייתה עשויה בצק שמרים עם ביצים, צימוקים וזרעי קימל. מאכל נוסף שהומצא על ידי אוליבר וחולק לבאי המרחצאות היה ביסקוויט שנקרא באת' אוליבר על שמו. לחמניית סאלי לן ההיסטוריה של לחמניית באת' באתר aboutbritain ההיסטוריה של לחמניית באת' באתר enjoyengland מתכון מסורתי של לחמניית באת' קורות חייו של ד"ר אוליבר, ממציא הלחמנייה
באת' אוליבר

באת' אוליבר (באנגלית: Bath Oliver) הוא ביסקוויט או קרקר דק, העשוי קמח, חמאה, שמרים וחלב, הנאכל לרוב עם גבינה. הביסקוויט הומצא על ידי ד"ר ויליאם אוליבר מהעיר באת' שבדרום מערב אנגליה בשנות ה-50 של המאה ה-18 ונקרא על שמו ועל שם העיר. הביסקוויט הומצא עבור הבאים להירפא ולנפוש במרחצאות הרומיים של העיר, אשר היו מקום מרפא ונופש פופולרי במהלך המאה ה-18. אוליבר, אשר עבד כרופא המרחצאות, המציא עבור הנופשים את לחמניית באת', אולם זו הייתה עשירה ביותר וחולי הרומטיזם לא יכלו לאכול אותה, ולכן המציא אוליבר את הביסקוויט מחומרי גלם דומים, אולם מבלי שהבצק יעבור התפחה ארוכה. במותו הוריש אוליבר את המתכון לרכבו, אטקינס, אשר הקים מפעל לייצור הביסקוויט והפך אותו לפופולרי. לחמניית באת' לחמניית סאלי לן ההיסטוריה של הביסקוויט וקורות חייו של ד"ר אוליבר