laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
משה פרוסטיג

משה פרוסטיג (בכתיב יידי: פֿראָסטיג; 1885, ז'ולקייב – 1928, סן רימו (איטליה)) היה עיתונאי ופובליציסט, מאמריו וחיבוריו השפיעו על הכיוון הרעיוני והמדיני של התנועה הציונית בגליציה. מראשי ופעילי התנועה הציונית בגליציה, ממייסדי תנועת הנוער הגימנזיסטי "צעירי ציון", ערך יחד עם נתן צ'צקס את הירחון הציוני בשפה הפולנית "מוריה" (1907–1909). ערך את העיתון היידי של ההסתדרות הציונית "טאָגעבלאַט" (1909–1928) ולאחר מכן את היומון "דער מאָרגען" בלמברג. כיהן כחבר הסיים הפולני בין השנים 1928–1922. היה חבר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בגליציה. משה פרוסטיג נולד בשנת 1885 בז'ולקייב שבגליציה (אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית). בהיותו תלמיד הגימנסיה הצטרף לתנועה הציונית, והיה ממייסדי תנועת הנוער הגימנזיסטי "צעירי ציון". ארגן קורסים להשתלמות התלמידים בתולדות ישראל, בשפה העברית ובתולדות ארץ ישראל והציונות, היה ממניחי היסוד לארגון הארצי של "צעירי ציון" ולוועידות הארציות שהתכנסו מדי שנה. ניסח את תקנון הארגון שהיה בתוקף עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. בגימנסיה הוציא עלונים משוכפלים, הרצאות וכתבי הסברה ברוח הלאומית-הציונית. בשנים 1906–1908 עמד בראש הסתדרות "צעירי ציון" והרחיב את מסגרת פעילותה. סייר בכל ערי גליציה שבהן היו בתי ספר תיכונים וגימנסיות, הקים ארגונים חשאיים והטיף לרעיון הציוני בקרב הנוער הלומד. בשנת 1905 ארגן את ועידת האקדמאים הציוניים ונבחר לחבר הוועד המרכזי. בין השנים 1907–1909 ערך יחד עם נתן צ'צקס את הירחון הציוני בשפה הפולנית "מוריה", שבו פרסם מחקרים לביסוס הציונות מבחינה כלכלית, אשר הרשימו את האינטליגנציה היהודית. מחקרים אלו יצאו לאור בחוברת מיוחדת, הראשונה בספרות הציונית בשפה העברית (האקונומיה היהודית והציונית). עם ייסוד תנועת "פועלי ציון" הצטרף אליהם וכתב בפולנית את החוברת הראשונה של התנועה. משנת 1907 היה פעיל בהסתדרות הציונית הארצית. השתתף בכל הוועידות הארציות בהן נשא דברים על בעיות כלכליות. דרש להקדיש תשומת לב לעבודה המעשית בארץ ישראל בדגש על הפיתוח החקלאי. לחם למען הסתדרות ציונית אחידה בגליציה והתנגד להקמת הסתדרות לאומית לניהול "עבודת ההווה". משנת 1909 עד 1928 ערך את הביטאון היידי של ההסתדרות הציונית, טאָגעבלאַט, ולאחר שנפסקה פעילותו ערך את היומון הלמברגי "דער מאָרגען" ("הבוקר"). בשנים 1910–1912 התמסר לארגון הסוחרים היהודים, והקים מוסדות כלכליים. בין היתר ארגן את המבצע המדיני נגד חיסול המוזגים היהודים. בתחילת מלחמת העולם הראשונה היה בדרכו לארצות הברית, אולם נעצר בדרכו על ידי הבריטים, ובהיותו נתין אוסטרי נכלא באזרח מדינת אויב. בתקופה זו עבר בין מספר מחנות באנגליה ובאי מאן. ב-1919 שב לגליציה והתמסר לעבודתו העיתונאית והציבורית. בשנת 1922 נבחר מטעם המפלגה הלאומית היהודית בפשמישל לסיים הרפובליקה הפולנית השנייה, ושימש בו עד שנת 1928, אז נפטר. בתו עמליה (מלה) נישאה לעורך הדין יהושע רוטנשטרייך, בנו של ד"ר פישל רוטנשטרייך, אף הוא חבר הסיים הפולני. מדיה וקבצים בנושא משה פרוסטיג בוויקישיתוף משה פרוסטיג מת, דבר, 15 בפברואר 1928
תחנת הרכבת צומת חולון

תחנת הרכבת צומת חולון היא תחנת רכבת ביניים, שהוקמה כחלק ממסילת תל אביב – פלשת על מסילת איילון בדומה לתחנות הרכבת בתל אביב. התחנה ממוקמת בין חולון לתל אביב-יפו סמוך למחלף חולון אשר על נתיבי איילון, שמהווה את הכניסה הצפונית לחולון. התחנה נבנתה כך שרציפי התחנה ימוקמו מעל מבנה התחנה בדומה לתחנת רכבת הראשונים. בסמוך לתחנה זו הוקם חניון בהיקף של 120 מקומות חניה למכוניות וכלי רכב דו-גלגליים. בתחנה זו הותקנה מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס. זוהי תחנה ביניים בקו אשקלון - הרצליה. קו זה משרת את התחנות: אשקלון, אשדוד – עד הלום, יבנה – מערב, ראשון לציון – משה דיין, בת ים – קוממיות, בת ים – יוספטל, חולון – וולפסון, צומת חולון, תל אביב – ההגנה, תל אביב – השלום, תל אביב – סבידור מרכז, תל אביב – אוניברסיטה, בני ברק – רמת החייל, פתח תקווה – קריית אריה, פתח תקווה – סגולה, ראש העין – צפון, כפר סבא – נורדאו, הוד השרון – סוקולוב, רעננה – דרום, רעננה – מערב והרצליה. בשעות השיא עוצרות בתחנה שלוש רכבות בשעה בכל כיוון, כאשר שתיים מגיעות עד לאשקלון ואחת לראשון לציון משה דיין. בשעות השפל עוצרות בתחנה שתי רכבות בשעה בכל כיוון. ישנם מספר קווים עירוניים העוצרים בשדרות לוי אשכול. בצומת חולון ישנם מספר קווים אזוריים לראשון לציון ורחובות וקווים בינעירוניים ליישובים שונים במרכז ודרום הארץ. בעתיד צפויים לעבור בתחנה זו הקו הירוק וקו המטרו התחתי M1 של הרכבת הקלה בגוש-דן. פרטי התחנה, באתר רכבת ישראל תחנת שער חולון, באתר ברחנא אדריכלים מיכאל יעקובסון, הקטרים באים: קו הרכבת החדש של גוש דן נחשף, באתר Xnet‏, 11 ביולי 2011 נועם דביר, סיבוב אדריכלי בתחנות החדשות בקו ת"א - ראשל"צ, באתר הארץ, 12 בינואר 2012 כיום שטחי מקוה ישראל הם חלק מפארק אריאל שרון נסיעת המבחן של הרכבת החשמלית בטבעת השרון, בעמוד הפייסבוק של שבתשתיות, 19 בנובמבר 2021
רועה קווקזי

רועה קווקזי, המכונה לעיתים כלב הרים קווקזי, הוא גזע של כלב רועים הנפוץ בעיקר בגאורגיה, בארמניה, בצפון הקווקז ובטורקיה. הוא משמש לשמירה על עדרים, בעיקר מפני טורפים, כגון זאבים ודובים. השתתף בעבר בקרבות כלבים. היום יש יותר מודעות לגזע זה, והוא משמש גם לשמירה בחצרות בתים. בדומה לרוב הכלבים מהגזע המולוסרי, שכולל גם כלבים כמו המסטיף והבולדוג, גם הרועה הקווקזי הוא גזע שקיים עוד מהעת העתיקה. האבות הקדמונים של הגזע היו כלבי האלאונט (Alaunt). הרועים הקווקזים היו שייכים לאלאנים, עם של נוודים פרסיים, ששכנו באזורי צפון הקווקז במאה הראשונה לספירה. אולם ההכרה הרשמית ברועה הקווקזי כגזע בפני עצמו קרתה רק בשנת 1930 על ידי איגוד הכלבים הגרמני. פרווה: ארוכה או קצרה (יש שני סוגים של פרווה). צבעים: שחור, לבן, אפור וחום-לבן. גודל: זהו זן כלב הרועים הגדול ביותר. לרועה הקווקזי קיימות המחלות הבאות: היפ דיספלסיה, השמנה ובעיות לב. כמו כן, הוא סובל מנשירת שיער מסיבית במהלך כל השנה, לפיכך נדרש לסרק את פרוותו באופן יומיומי. על כלב זה לעבור מגיל צעיר אילוף ומגע עם אנשים זרים וחיות מחמד, אחרת יפתח אגרסיביות כלפיהם. חייב לקבל טיולים ארוכים מדי יום. הרועה הקווקזי חזק מאוד, בעל יכולת ניתור לגובה של שניים-שלושה מטרים, למרות משקלו הכבד. הרועה הקווקזי ידוע ככלב שמירה קשוח, מסוכן ולא מתפשר. הוא יתקוף בעוצמה רבה, עד כדי חירוף נפש, על מנת להרוג כל זר הפולש לטריטוריה שעליה הוא אמור לשמור. מדיה וקבצים בנושא רועה קווקזי בוויקישיתוף adminm, אילוף כלבים - אילוף רועה קווקזי - נתן פרל מאלף כלבים, באתר Dogs Train israel
קריסטינה באך

קריסטינה באך (בגרמנית: Kristina Bach; נולדה ב-7 באפריל 1962) היא זמרת להיטים, משוררת ומפיקה ידועה בגרמניה. מתגוררת כיום בציריך, שווייץ. באך נולדה בעיירה מטמאן שבמדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה, בשם קריסטינה בראוור. היא החלה את הקריירה שלה בגיל 13 בזכייה בתחרות לכישרונות צעירים. מאוחר יותר למדה פיתוח קול, ריקוד, נגינה בפסנתר ובגיטרה. את שירה הראשון פרסמה ב-1983 ומאז הוציאה עשרות סינגלים ו-13 אלבומים. אלבומה האחרון, Die 1002. Nacht ("הלילה ה-1002"), יצא לאור ב-2006 וזכה לפופולריות רבה. בשנות התשעים היא גילתה את הזמרת מישל איתה היא עבדה. היא הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה בגרמניה. מדיה וקבצים בנושא קריסטינה באך בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קריסטינה באך קריסטינה באך, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קריסטינה באך, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) קריסטינה באך, באתר ספוטיפיי קריסטינה באך, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) קריסטינה באך, באתר AllMusic (באנגלית) קריסטינה באך, באתר MusicBrainz (באנגלית) קריסטינה באך, באתר דיזר קריסטינה באך, באתר Discogs (באנגלית) קריסטינה באך, באתר Songkick (באנגלית) קריסטינה באך, באתר Genius קריסטינה באך, באתר SecondHandSongs ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
LAR-160

LAR-160 (ראשי תיבות של Light Artillery Rocket) היא רקטה ארטילרית בקוטר 160 מ"מ לטווח בינוני-רחוק פרי פיתוחה של תע"ש הישראלית. במקור, ה-LAR-160 נועדה לירי ממשגר רקטות LYNX על גבי משאית, אך ניתן להתקינו גם על פלטפורמות אחרות לפי דרישות הלקוח. את משגר ה-LAR-160 ניתן להתקין על תובת טנק, רכב קרבי משוריין אחר או משאית, או לגרור אותו ולהשתמש בו באופן עצמאי. מורכב משני מארזים על גבי צריח. הצריח פותח במקור עבור מערכת הנשק "אשל הירדן" בעלת ארבעה זבילים קבועים לרקטות "חביב" בקוטר 290 מ"מ, אשר הוצע לצה"ל אך לא נרכש. כל מארז מכיל בין 13 ל־18 זבילים בהם מוחזקות הרקטות. עד לירי עצמו, כל זביל אטום ושומר על הרקטה מפני פגעי הסביבה. הרקטה עצמה היא רקטת 160 מ"מ בעל ראש קרב (רש"ק) רגיל או פצצת מצרר. לרקטה הבסיסית (סימן 2) טווח מזערי של 12 ק"מ ומרבי של 35 ק"מ, ולרקטה המתקדמת (סימן 4) טווח של עד 45 ק"מ. מלבד לישראל, הרקטות משווקות למדינות זרות; בין היתר ארגנטינה, צ'ילה וונצואלה. המערכת הייתה בשימוש מבצעי רחב במלחמת אוסטיה ב-2008 נגד טורי טנקים רוסיים. מדיה וקבצים בנושא LAR-160 בוויקישיתוף ה־LAR-160 של תע"ש, באתר imi-israel מידע טכני על ה-LAR-160 באתר "army guide" "אשל הירדן"
מרמנו

המרמנו (מכונה גם: אמרניני באיטלקית: Cane da pastore Maremmano-Abruzzese) הוא גזע כלב שמקורו באיטליה. הוא משמש לרעיית צאן. למרמנו פרווה עשירה, עצמות חזקות ושרירים מפותחים, המסייעים לו להרתיע גנבים נחושים ולהבריח זאבים רעבים. המרמנו הוא תוצר של איחוד שני גזעי כלבים - מרמנו ואברוצו - לגזע אחד ב-1958. עד 1958 פסטור מרמנו, או כלב הרועים של המרמה, והפסטור אברוזה, או כלב הרועים של האברוצי, נחשבו כגזעים נפרדים. ב-1 בינואר 1958 הגזעים אוחדו על ידי איגוד הכלבים הלאומי של איטליה. ההסבר שניתן הוא ש"התמזגות טבעית" של שני הגזעים התרחשה כתוצאה מתנועה של הכלבים עקב מעבר של עדרי כבשים מאזור אחד למשנהו, במיוחד לאחר איחוד איטליה. המרמנו משמש כלב רועים לעדרי צאן באזור טוסקאנה ההררי שבמרכז איטליה. גובהו של כלב המרמנו נע בתחום 73-60 ס"מ. משקלו נע בתחום 45-30 ק"ג. פרוותו עבה וצפופה וצבעה הוא לבן. תוחלת החיים של המרמנו 13-11 שנים. המרמנו נחשב כלב אמיץ, נאמן, נחוש, חברותי וקל לאילוף. המרמנו ניחן באינטליגנציה גבוהה אך עלול להיות עקשן. המרמנו נוטה להגן על בעליו כאשר מתעוררת סכנה, והוא נכנס לפעילות מיידית במטרה להבריח את גורם הסכנה. מדיה וקבצים בנושא מרמנו בוויקישיתוף Wayback Machine, web.archive.org Raymond Coppinger, Lorna Coppinger, Dogs: a startling new understanding of canine origin, behavior, and evolution, New York: Scribner, 2001, ISBN 978-0-684-85530-1
ג'ורג' ויליאם ראסל

ג'ורג' ויליאם ראסל (באנגלית: George William Russell‏; 10 באפריל 1867- 17 ביולי 1935) שנודע בשם העט AE או Æ, היה כותב, עורך, משורר, צייר ופעיל לאומי אירי. ראסל נולד בעיירה לורגאן במחוז ארמה שבצפון אירלנד. בהיותו בן אחת עשרה עברה משפחתו לדבלין. הוא למד בבית הספר המטרופוליטני לאמנות, שם התוודע לוויליאם בטלר ייטס. בשנות השלושים לחייו היה פעיל באגודה חקלאית קואופרטיבית ואף מונה לדוברה. בין השנים 1905 ו-1923 היה ראסל עורכו של "The Irish Homestead", ביטאון העמותה. לאחר מכן שימש כעורכו של "The Irish Statesman" עד 1930. ספר שיריו הראשון, Homeward: Songs by the Way, שיצא לאור ב-1894, העמיד אותו כאחד היוצרים המזוהים עם זרם תחיית הספרות האירית. ראסל היה בין התורמים הקבועים ל-Bean na hÉireann, כתב העת של ארגון הנשים הלאומני איניניה נה הרין. הוא כתב את המחזה Dierdre שהופק על ידי הארגון, בכיכובה של מייסדת הארגון מוד גון. ההפקה נערכה כחלק מפעילויות תקומת התרבות האירית, בשיתוף פעולה בה נטל גם ייטס חלק, אשר הוביל להקמת התיאטרון האירי הלאומי, שהיה לימים לתיאטרון אבי. המחזה מוכר כיריית הפתיחה בתנועת התיאטרון האירית. פגישתו עם ג'יימס ג'ויס ב-1902, בה התרשם מאוד מהיוצר הצעיר, השפיעה על דרכו של ג'ויס בעתיד: ראסל ערך לג'ויס הכרות עם ייטס, שפתחה דלתות בפני ג'ויס שנים מאוחר יותר. תרומתו העיקרית ליצירתו של ג'ויס הייתה בפרסום יצירותיו הראשונות. ראסל ביקש מג'ויס לכתוב סיפור קצר, "פשוט, כפרי ובעל חיוניות ופאתוס". בתמורה הוא קיבל את "אחיות", שפורסם ב-1904 ב-"The Irish Homestead", ולאחריו עוד שני סיפורים: אוולין ולאחר המירוץ. לאחר שלושה סיפורים אלה חדל ראסל מפרסום יצירותיו של ג'ויס מאחר שלא קלעו לטעם קוראי העיתון, אך שלושת הסיפורים הפכו, יחד עם סיפורים אחרים, לקובץ דבלינאים, שיצא לאור ב-1914. ג'ויס גמל לראסל בכך שהוא מופיע כדמות ביצירתו יוליסס בפרק סקילה וכריבדיס, בו ראסל משמש כבר פלוגתא לסטיבן בוויכוח על שייקספיר. לאחר פטירת אשתו, בשנת 1932, עבר ראסל לאנגליה, הוא נפטר בבורנמות' ב-1935 ונקבר בדבלין. שם העט שלו, AE, או בצורת הכתיבה Æ, הוא קיצור של המילה הלטינית Aeon, שפירושה "נצח". מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' ויליאם ראסל בוויקישיתוף יצירותיו בפרויקט גוטנברג כתבי ג'ורג' ויליאם ראסל בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ג'ורג' ויליאם ראסל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בו

בּוֹ (Bo) היא העיר השנייה בגודלה בסיירה לאון אחרי הבירה פריטאון, והיא המרכז האדמיניסטרטיבי והעיר הגדולה במחוז הדרומי של המדינה (אחד משלושת המחוזות במדינה). העיר שוכנת 249 ק"מ דרומית לבירה פריטאון בדרום המדינה. בו היא המרכז החינוכי, תחבורתי ותרבותי של דרום המדינה. רוב תושביה מדברים בשפת קריו. היא ביתה של 'אוניברסיטת נייאלה', האוניברסיטה השנייה בגודלה אחרי 'מכללת פורה ביי' בפריטאון. בו שוכנת על מסילת רכבת ראשית שחיברה בין פריטאון למונרוביה, בירת ליבריה עד שנסגרה בשנת 1974. משנת 1930 ועד קבלת העצמאות בשנת 1961 הייתה בו הבירה של 'מדינת חסות סיירה לאון'. כמו בכל המדינה, מזג אוויר השורר בבו הוא טרופי. העונה הגשומה היא בין החודשים מאי לאוקטובר והעונה היבשה בין נובמבר לאפריל. כמות המשקעים הממוצעת היא 5,080 מ"מ. הטמפרטורה הממוצעת בבו היא בין 21 מעלות צלזיוס ל-31 מעלות. בו מחוברת לפריטאון על ידי כביש סלול (מהמעטים במדינה) ולכפרים באזור (חלק גדול מהם לא סלולים). מסילת הרכבת שעוברת בבו ונבנתה בשנת 1889 נסגרה בשנת 1974. כיום אין שירות רכבות לבו. נמל התעופה של בו הוא נמל התעופה האזורי היחיד במחוז הדרומי. ממנו יש טיסות יומיות לפריטאון וערים נוספות במדינה. חברות התעופה הפועלות מהנמל תעופה הן: איגל אייר, פראמונט איירליינס (חברת מסוקים) ואייר לאונה שהיא חברת התעופה הגדולה במדינה. בו היא ביתה של אוניברסיטת ניאלה (לה קמפוס בבו וקמפוס בניאלה), האוניברסיטה השנייה בגודלה בסיירה לאון אחרי מכללת פורה ביי בבירה פריטאון. רמת הלימודים באוניברסיטת ניאלה נחשבת גבוהה יחסית לאוניברסיטאות במדינות נחשלות ועל כן היא מושכת אליה סטודנטים רבים לא רק מסיירה לאון אלא גם ממדינות מערב-אפריקה רבות. היא נפתחה בשנת 1964 ומומנה על ידי הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי והציעה תחילה תואר בצרוף מטעם אוניברסיטת אילינוי. כיום ישנם שלושה בתי ספר באוניברסיטה: בית ספר להוראה, רפואה וסוציולוגיה. מוסדות השכלה נוספים מלבד אוניברסיטת ניאלה הנמצאים בעיר הם המכללה להוראה של בו והמכללה הטכנולוגית קרייסט דה קינג. המכללה הוקמה בשנת 1954 על ידי הכנסייה הקתולית במימון ישיר מהותיקן. המכללה מושכת אליה סטודנטים רבים גם ממדינות שכנות כמו גאנה, גמביה, ניגריה וליבריה. השפה העיקרית בלימודים האקדמיים בסיירה לאון היא אנגלית. הכדורגל הוא ענף הספורט האהוד ביותר. שני מועדוני כדורגל מקומיים משחקים בליגת העל של סיירה לאון: בו רנג'רס ונפין סטארס. שתי הקבוצות משחקות את משחקי הבית שלהן באצטדיון העירוני, אצטדיון בו. מועדון ספורט נוסף מהעיר, קקואה רנג'רס משחק בליגה השנייה במדינה. ארצות הברית אינגלווד, קליפורניה, ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא בו בוויקישיתוף בו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
באיה בלנקה

באיה בלנקה (בספרדית: Bahía Blanca) היא עיר נמל בדרום-מערב פרובינציית בואנוס איירס שבארגנטינה. היא שוכנת בסמוך לשפך הנהר נפוסטה (אנ') לאוקיינוס האטלנטי. בשנת 2010 התגוררו בה כ-300 אלף נפש. פירוש השם באיה בלנקה בספרדית הוא "מפרץ לבן", והוא נובע מהמלח המכסה את הקרקע שמסביב לחופי המפרץ, הנושא שם זהה – באיה בלנקה (ספ') – שבסמוך לו שוכנת העיר. שמו של המפרץ ניתן לו בידי פרדיננד מגלן, שעבר באזור במהלך מסע בשליחותו של מלך ספרד, קרל החמישי בשנת 1520, בחיפוש אחר מעבר לאוקיינוס השקט. ראשיתה של העיר במצודה שהוקמה ב-11 באפריל 1828 בידי רמון אסטומבה, בהוראת מושל בואנוס איירס, חואן מנואל דה רוסאס. המצודה נועדה להגן על מגדלי הבקר בסביבה, וכן להגן על החוף מפני חיל הים הברזילאי, שנחת באזור באותה שנה. צ'ארלס דרווין ביקר באזור במהלך מסעותיו בדרום אמריקה בספטמבר 1833. המצודה הותקפה מספר פעמים בידי אינדיאנים, בעיקר בשנת 1859. לאחר הקמת מסילת ברזל לבואנוס איירס ב-1885, מהלך שהקל על הובלת תבואה מן העיר החוצה, החלה העיר לשגשג מבחינה כלכלית. היא צמחה במהירות גם הודות למדיניות של עידוד ההגירה מאירופה, בעיקר מספרד ומאיטליה, אך גם מצרפת ומהולנד. קהילות של מהגרים יהודים מגרמניה וממזרח אירופה הגיעו לעיר בתחילת המאה ה-20, וגם במהלך ולאחר מלחמת העולם השנייה. הספורט הפופולרי בעיר, הוא הכדורגל ובעיר מספר קבוצות (הבולטת אולימפו) מקצועניות וחובבניות. עם זאת, לאורך ההיסטוריה הספורטיבית שלה, דבק בה הכינוי "בירת הכדורסל של ארגנטינה", לאור הכדורסלנים הרבים שיצאו ממנה לקבוצות כדורסל באירופה ובליגת ה-NBA. קבוצות הכדורסל הבולטות בעיר הן: אולימפו, אל נסיונל ואסטודיאנטס. ישראל אשדוד, ישראל (מ־1996) ארצות הברית ג'קסונוויל, פלורידה, ארצות הברית הרפובליקה העממית של סין דאליין, הרפובליקה העממית של סין יוון חיוס, יוון צ'ילה טלקוואנו, צ'ילה קובה סיינפואגוס, קובה פרו פיורה, פרו איטליה פרמו, איטליה ספרד ראוס, ספרד בניין העירייה בניין ממשל הרחוב הראשי בעיר בניין הבנק המרכזי מדיה וקבצים בנושא באיה בלנקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של באיה בלנקה (בספרדית) באיה בלנקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארגנטינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוליוס לבר

יוליוס לבר (Julius Leber; ‏16 בנובמבר 1891 – 5 בינואר 1945) היה פוליטיקאי גרמני שהשתייך ל-SPD והיה חלק מן ההתנגדות הגרמנית לנאציזם. לבר נולד בביסהיים (Biesheim) שבאלזס מחוץ לנישואים לקטרינה שובטזר ולאחר מכן אומץ על ידי בעלה ג'ין לבר. לבר סיים את הלימודים בשנת 1908 עם תואר GCSE לאחר שסיים לימודי ספנות בברייזאך (Breisach). בשנת 1910 הוא למד לימודים מתקדמים ובמקביל פרסם כתבות בעיתון. על מנת לשלם את לימודיו נתן שיעורים פרטיים. לאחר מכן לבר למד כלכלה והיסטוריה בשטרסבורג ובאוניברסיטת אלברט לודוויג של פריבורג. בשנת 1913 הצטרף למפלגה הסוציאל דמקורטית של גרמניה. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התנדב לשירות בצבא האימפריה הגרמנית. לבר נפצע פעמיים כחייל. הוא קודם לדרגת סגן ולאחר המלחמה שירת ברייכסווהר ושמר על הגבול המזרחי. בזמן הפוטש של קאפ לבר צודד ברפובליקת ויימאר. לאחר מכן הוא עזב את הרייכסווהר במחאה כיוון שחלק ממנהיגיו היו מאחורי הפוטש. בשנת 1921 לבר התמנה לעורך הראשי של העיתון הסוציאל-דמוקרטי "Lübecker Volksboten", ומשנת 1921 עד 1933 הוא גם היה חלק ממועצת העיר ליבק. כמו כן תיפקד כחבר הרייכסטג משנת 1924. לאחר שעלה היטלר לשלטון בשנת 1933 אירעו מספר התנקשויות בחייו של לבר. לאחר מכן הוא נעצר, שוחרר בלחץ כוח העבודה של ליבק, ונעצר שוב במרץ. משנת 1933 ועד 1937 הוחזק לבר במחנה הריכוז זקסנהאוזן, לאחר שהוכרז כ"מסוכן לשלטון". לאחר ששוחרר הוא עבד כסוחר פחם בברלין-שנברג. עיסוק זה היה כיסוי לתפקידו החשוב בהתנגדות לשלטון הנאצי. בשנת 1940 לבר ניסה ליצור קשר עם הנהגת הכוחות החמושים, וכך הכיר את קלאוס שנק פון שטאופנברג. בעקבות זאת הוא גם יצר קשר עם קרל פרידריך גרדלר וחוג קרייזאו שהיו סביב הלמוט ג'יימס פון מולטקה. המעגל של שטאופנברג תכנן שלבר יכהן כשר הפנים החדש לאחר ההפיכה שתכננו. לבר נבגד על ידי מרגל בקבוצה קומוניסטית מחתרתית שמנהיגה היה אנטון סיפקו (Anton Saefkow) שאיתו לבר חתר למגר. הוא נעצר ב-5 ביולי 1944 על ידי הגסטפו, 15 יום לפני קשר העשרים ביולי - ההתנקשות בחייו של היטלר במאורת הזאב שבפרוסיה המזרחית. ב-20 באוקטובר נערך ללבר משפט ראווה בבית הדין העממי ביחד עם אדולף רייכוויין (Adolf Reichwein), הרמן מאס (Hermann Maass) וגוסטב דארנדורף (Gustav Dahrendorf). גזר דינו היה עונש מוות, והוא הוצא להורג ב-5 בינואר 1945 בכלא פלצנזה (Plötzensee).
אצטדיון גרין

אצטדיון גרין הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בנוף הגליל, אשר הוקם בשנת 1965 ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל הפועל נוף הגליל. האצטדיון עצמו מכיל 5,200 מקומות ישיבה הנפרשים על פני 3 יציעים. הקמת האצטדיון החלה בשנת 1960 כאצטדיון משותף של העיר נצרת ו"קריית נצרת" (כפי שנקראה אז נוף הגליל) ביוזמת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. התכנון היה שהאצטדיון ישמש קבוצת כדורגל יהודית-ערבית משותפת שתקום עבור שתי הערים, בחסות איגוד הספורט הפועל. תחילה דובר על הקמת 10,000 מקומות ישיבה, וב-1964 פורסם שהתוכנית הסופית היא ל-45,000 מקומות ישיבה במתכונת אולימפית (עם מסלולי אתלטיקה), שבשלב הראשון ייבנו 6,000 מקומות. את הכספים להקמת האצטדיון גייס ג'ורג' מיני, יושב ראש האיגודים המקצועיים בארצות הברית, לאחר ביקור שערך בנצרת. האצטדיון נחנך רשמית בקיץ בשנת 1965 ונקרא "אצטדיון ג'ורג' מיני" ובו יציע מרכזי אחד מצידו המזרחי, עם 3,000 מקומות ישיבה ו-12,000 מקומות עמידה. אחר חנוכתו פרץ סכסוך בין מספר גורמים על הבעלות והניהול שלו, והוא היה בשימוש מועט בשנים בראשונות לאחר הקמתו. תחילה הוצע שהבעלות תתחלק בין המועצה המקומית נצרת עילית שתחזיק 50%, מועצת פועלי נצרת עילית 25% ומועצת פועלי נצרת 25%. המטרה הייתה לשכנע את קבוצת הפועל בני נצרת, ששיחקה אז בליגה א', כאשר זו הייתה הליגה השנייה בישראל לשחק באצטדיון, מאחר שהייתה מושכת קהל רב למשחקיה. מועצת פועלי נצרת דרשה 50% מהבעלות וגם הפועל בני נצרת לא התלהבה מאצטדיון, מאחר שהוא בנוי בעמק וניתן היה לצפות במשחקים מבחוץ ללא צורך לקנות כרטיס. הוא הוחזק לבסוף על ידי מועצת פועלי נצרת עילית. הוא שימש את הפועל נצרת עילית שהתמודדה בליגה ג' ולא משכה קהל רב. בשנת 2004, שופץ האצטדיון בעזרת תרומת משפחת "גרין" ומאז הוא נקרא על שמם. במסגרת השיפוץ הוקמו הטריבונה המזרחית הנוכחית במקום היציע המזרחי הישן והטריבונה המערבית ששינו את תכולתו לכ-4,000 מקומות ישיבה. מאז ששופץ שימש האצטדיון כמגרש זמני עבור קבוצות מצפון הארץ שהמגרשים שלהן לא עמדו בתקנים. בשנים 2009–2011 אירח האצטדיון את משחקיה הביתיים של הפועל עכו, עד להשלמת בנייתו של אצטדיונה החדש, אצטדיון טוטו עכו. בעונת 2013/2014 אירח את משחקי הפועל עפולה בזמן שהאצטדיון שלה שופץ והורחב. במאי 2019 החל באצטדיון סבב שיפוצים נוסף במטרה להרחיבו ולשדרגו אף לדרישות האירוח של ליגת העל על ידי תוספת יציע נוסף מצפון לכ-1,100 צופים ושדרוג היציע המערבי בחדרי הלבשה חדשים, מזנונים, שירותים לקהל, יציע כבוד במרפסת תחת תא השידור עם כ-100 מקומות, עמדת שידור חדשה ועוד וכן טופל כר הדשא באצטדיון בתשתית השקיה וניקוז חדשים ושזרוע דשא חדש, הוסדרה תאורה חדשה בזרקורים, נוסף לוח תוצאות והוחלפו כל הכיסאות הישנים באצטדיון (סה"כ הותקנו באצטדיון כ-5,200 מושבים). מלבד זאת הוכשר בצידו הדרומי מגרש סינתטי לאימונים. השיפוץ שעלותו הייתה כ-35 מיליון שקלים הסתיים ביולי 2020. יצחק סולומון‏, הכבוד האבוד של ג'ורג' מיני, באתר וואלה, 22 באוקטובר 2004 איצטדיון גדול יוקם בנצרת, הצופה, 19 באוגוסט 1960 שמואל שגב, יישוב חילוקי דעות בין שני חלקי נצרת, מעריב, 3 בינואר 1965 איצטדיון ל-45 אלף איש מוקם בנצרת, על המשמר, 6 ביולי 1964 הושלמה הקמת האיצטדיון ע"ש גיורג' מייני, דבר, 7 ביוני 1965 טוביה כרמל, איצטדיון כמעט ללא שימוש, מעריב, 3 באפריל 1967 יוסי וקנין, פרויקט שדרוג אצטדיון 'גרין' בנוף הגליל: החלה בניית הבניין המרכזי (וידאו), באתר mynet‏ עפולה ועמק, 29 באוקטובר 2019
אצטדיון מטאליסט

מרכז הספורט המחוזי 'מטאליסט' (באוקראינית: ОСК Металлист), המוכר בכינויו אצטדיון מטאליסט, הוא אצטדיון כדורגל רב-תכליתי בחרקוב שבאוקראינה. האצטדיון משמש כמגרשן הביתי של קבוצות מטאליסט 1925 מהליגה האוקראינית השנייה. החל מתחילת 2017 נקבע כי האצטדיון יהיה (באופן זמני) גם את מגרשה הביתי של קבוצת שחטאר דונצק (אצטדיון הבית של שחטאר נהרס לחלוטין במהלך הקרבות של מלחמת האזרחים במזרח אוקראינה). האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת יורו 2012. בניית האצטדיון החלה בשנת 1925 בהוראתו של אנסטס מיקויאן. עם פתיחתו בשנת 1926 נקרא 'אצטדיון טרקטור', בשל המימון על ידי מפעל הטרקטורים המקומי. בשנת 1949 עבר האצטדיון שיפוץ ושמו שונה ל'אצטדיון פליקס דזרז'ינסקי'. בשנת 1967 שופץ היציע המערבי שהביא את תכולת האצטדיון ל-10,000 צופים, והאצטדיון קיבל את שמו הנוכחי. בשנת 1970 החל שיפוץ נוסף שהסתיים כעבור ארבע שנים, במהלכו נבנו יציע צפוני ויציע דרומי, שהגדילו את תכולת האצטדיון לכדי 30,000 צופים. במהלך השיפוץ הותקנו גם מערכות ניקוז, תאורה ולוח תוצאות, נבנה מכון כושר והוקם בית הארחה לספורטאים מתחת ליציע הצפוני. בשנת 1979 החל שיפוץ של היציע המזרחי והיציע הדרומי. לאחר הריסת היציע הדרומי באותה השנה הופסקו עבודות השיפוץ למשך קרוב לעשרים שנים, עד שנת 1998. עם סיום העבודות בשנת 2001 נפתחו יציע מזרחי חדש ויציע דרומי משופץ חלקית. בשנים 2008–2009 בוצע שיפוץ נוסף של האצטדיון לקראת יורו 2012. בשיפוץ נבנה יציע מזרחי חדש ותכולת האצטדיון גדלה ל-40,000 צופים. במהלך יורו 2012 נערכו באצטדיון 3 משחקים של בית ב' בשנת 2008 החלה בניית אקדמיה לכדורגל במרכז הספורט, לצדו של אצטדיון מטאליסט. האקדמיה כוללת מבנה מרכזי המאכלס כ-90 דיירים, 5 מגרשי קטרגל, מגרש כדורגל בינוני, מגרש כדורגל מלא במידות תקניות, 2 מגרשי כדורסל ו-2 מגרשי טניס. כיום לומדים באקדמיה כ-200 תלמידים ומתקניה משמשים, מלבד את הלומדים בה, גם עבור תחרויות נוער וילדים ארציות ומשחקי ליגות חובבים מקומיות. במהלך יורו 2012 שימש מבנה האקדמיה למגורי עיתונאים זרים וצוותים טכניים. עמוד האצטדיון באתר קבוצת מטאליסט חרקוב (ברוסית) גלריית תמונות שיפוץ האצטדיון(הקישור אינו פעיל) (ברוסית)
דוגו ארגנטינו

דוֹגוֹ אַרְגֶּנְטִינוֹ (Dogo Argentino) הוא גזע של כלב. זהו כלבה הלאומי של ארגנטינה. האחים הדוקטורים למשפחת מרטינז יסדו את הגזע בשנת 1920. אחד מהאחים מרטינז שהיה גנטיקאי וצייד נלהב רצה כלב ציד אידיאלי ומושלם שיוכל להתמודד עם חזירי בר, פומה ויגוארים. כך עירב 10 גזעים שונים עד אשר קיבל את הגזע הרצוי. בתהליך השתתפו כלב הקרבות של קורדובה כבסיס, ועליו התווספו המסטיף ספרדי, דני ענק לגובה, בולדוג אנגלי ובול טרייר לאומץ ונחישות, פוינטר אנגלי לחוש ריח מפותח במיוחד, דוג דה בורדו להוסיף לעוצמת הלסתות, כלב הרים פירנאי לצבע הלבן, אייריש וולפהאונד למהירות, בוקסר לאינטליגנציה ואופי. התוצאה הייתה כלב ציד מעולה בעל מהירות ועוצמת לסתות אימתנית. הכלב משמש גם ככלב משטרה בארגנטינה, ובשל פוטנציאל מסוכנותו הוא מורחק מבריטניה, אוסטרליה, ניו- זילנד ואיסלנד. ערך מורחב – חוק להסדרת הפיקוח על כלבים – כלב מסוכן מדובר בכלבים צייתנים ולכן הם משמשים לעיתים ככלבי שמירה או הגנה. עם זאת, מדינות רבות (כולל ישראל) חוקקו איסורים כנגד גזע הדוגו ארגנטינו ודומיו, בשל הסכנה בתוקפנותו נגד בני האדם. מדיה וקבצים בנושא דוגו ארגנטינו בוויקישיתוף דוגו ארגנטינו באתר הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות (באנגלית) The Purebred Dogo Argentino, Dog Breed Info