laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ון דקר

ג'ון דקר (באנגלית: John Decker;‏ 8 בנובמבר 1895 – 8 ביוני 1947) היה צייר, מעצב תפאורה וקריקטוריסט בהוליווד בשנות השלושים והארבעים. סבו של דקר, גרף ג'ורג' פון דר דקן, היה חבר ברייכסטאג הגרמני. כמו נכדו, ג'ורג' היה אמן ויצר ציורי שמן ענקיים של הטירה שלו, ציורים עבור הכנסייה הסמוכה ופסלי עץ מגולפים. אמו של דקר, מריה אנה אבנריוס (1865–1918) הייתה זמרת אופרה, שביצעה אופרות של וגנר בברלין. אביה, פרדיננד אבנריוס, היה שחקן. אביו של דקר, גרף ארנסט אוגוסט פון דר דקן (1867–1934), גדל בטירה רינגלהיים בגרמניה והפך לכתב בעיתונים בריטיים וגרמנים. הוריו נפגשו באופרה של ברלין. בשנת 1897, שנתיים לאחר לידת בנם בברלין, הם עברו ללונדון ונישאו באפריל 1898 בגריניץ'. כנער, דקר התגורר בלונדון וצייר תפאורות בתיאטראות. עבודתו הופרעה עם פרוץ של מלחמת העולם הראשונה, כאשר נעצר כנתין אויב ונכלא באי מאן. בשנת 1921, הוא שינה את שמו לג'ון דקר והיגר לאמריקה, שם עבד כקריקטוריסט של מגזין בניו יורק עד 1928, כאשר עבר להוליווד. כוכבי קולנוע רבים, בהם אנתוני קווין, ארול פלין, צ'ארלי צ'פלין, גרטה גרבו והאחים מרקס, הזמינו את דקר לצייר את דיוקנותיהם, רבים מיצירותיו שימשו בסרטים: ציוריו של האמן המתוסכל. הגיבור בסרטו של פריץ לאנג משנת 1945, רחוב הארגמן, היו למעשה ציורים של דקר. אחד הדיוקנאות המפורסמים ביותר שלו, מתאר את חברו ובן זוגו לשתייה ו. פילדס בדמות מלכה ויקטוריה, נתלה שנים רבות במסעדת צ'אסן במערב הוליווד, קליפורניה. ציור שמן של ג'ון וויין, שווין הזמין את דקר לצייר בשנת 1945, נמכר תמורת 71,700 דולר במכירה פומבית שנערכה ב־6 באוקטובר 2011. בדומה לחבריו פילדס וג'ון ברימור, השנים של שתייה אינסופית של אלכוהול, הזיקו לגופו, והביא למותו בטרם עת. דקר נפטר ב־8 ביוני 1947, בגיל 51. מדיה וקבצים בנושא ג'ון דקר בוויקישיתוף Jordan, C. Stephen. Bohemian Rogue: The Life of Hollywood Artist John Decker. Scarecrow Press, 2005 p. 24 "Heritage Auctions John Wayne auction reaches $5,383,209 in sales" "JOHN DECKER DIES; COAST ARTIST, 52; Painted Portraits of Screen Stars in Styles of Masters uWon J. B. Payne Medal (Published 1947)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1947-06-09. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-01-01.
קרל דיביטש

קרל דיביטש (בגרמנית: Karl Diebitsch;‏ 3 בינואר 1899 – 6 באוגוסט 1985) היה אמן וקצין אס.אס, האחראי על תכנון חלק ניכר מהעיצוב של האס אס בתקופת הנאצים. דיביטש עבד עם המעצב הגרפי ולטר הק כדי לעצב את מדי האס אס השחורים הידועים. דיביטש נולד ב-3 בינואר 1899 בעיר הנובר שבגרמניה. שם סיים את חניכותו כצייר לאחר מלחמת העולם הראשונה, בגלל התגייסותו לחיל הים הגרמני הקיסרי בשנת 1915. הוא זכה בצלב הברזל. לאחר תקופה קצרה שהועסק כסוחר, חזר ללמוד ונרשם לבית הספר לעיצוב של האקדמיה לאמנות פלסטית וגרפית במינכן ב-29 באוקטובר 1919. ב-1 במאי 1920 הצטרף דיביטש למפלגה הנאצית, כשמספר חבריה היה 1,436 איש. שנתיים לאחר הפוטש במרתף הבירה, בשנת 1925, המשיך את לימודיו האמנותיים הרשמיים ואחריהם חי מספר שנים ועבד במינכן כצייר וגרפיקאי. עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, דיביטש העביר את משפחתו לברלין ושם הצטרף "לאגודה הלאומית לאמנות חזותית גרמנית". בשנת 1932 עוצבו על ידי דיביטש מדי ה-SS השחורים עם המעצב הגרפי וולטר הק. בנובמבר 1933 הצטרף לאס.אס., וב-1937 הצטרף מחדש למפלגה הנאצית, עם מספר חברות של 4,690,956. דיביטש שימש כמנהל ומעצב במפעל החרסינה של אס.אס (Allach porcelain (אנ')) משנת 1936 עד שמפעל האס.אס העביר את מתקן הייצור שלו לדכאו, והעובדים הגיעו ממחנה הריכוז דכאו. המפעל ייצר קרמיקה אמנותית נאצית כפסלים וקישוטים שונים. באותה שנה תכנן חלקי פגיון ואת חרב האס.אס, יחד עם פריטי אס אס רבים אחרים. בשנת 1938 הוא קיבל את אחד הפרסים בתערוכת האמנות הגרמנית במינכן על ציורו בשם "מוטר" (אמא). בשנת 1939 תכנן דיביטש את לוגו נייר המכתבים עבור קציני אס אס. במאי 1939 תכנן חלון לקיר חיצוני של כיפת "קניג-היינריך" במנזר קוודלינבורג. דיביטש גם עיצב בולי דואר גרמניים רבים במהלך הרייך השלישי. מלבד היותו אמן, היה דיביטש גם קצין מילואים בוואפן אס אס במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא עבר בין מספר גדודים ויחידות, ולקראת סוף המלחמה היה מוצב באיטליה והועלה לדרגה של אלוף-משנה, והיה קצין אס.אס הבכיר באיטליה בשנת 1944. במקביל להתקדמותו באס אס, דיביטש עבד עבור הימלר כבר ב-1934, ועסק בנושאים אמנותיים תרבותיים נאציים (אנ'). בשנת 1937 הוא היה חבר בסנאט התרבות של הרייך, בשנת 1939 הוא קיבל את תואר הכבוד "פרופסור" מהיטלר. בשנת 1942 מינה אותו הימלר כראש המחלקה לנושאים אמנותיים ואדריכליים. הוא נפטר בשנת 1985. מדיה וקבצים בנושא קרל דיביטש בוויקישיתוף McNab, Chris. Hitler's Elite: The SS 1939–45, Osprey 2013, p 90. Troost, House of German Art and the Entartete Kunst exhibition (video), Khan Academy (באנגלית) Grosshans, Henry (1983). Hitler and the Artists. New York: Holmes & Meyer
סול קימל

שמואל סאלו (סול) קימל (באנגלית: Salo Kimel;‏ 7 באוקטובר 1928 – 14 באוגוסט 2021) היה פיזיקאי כימאי ישראלי. היה פרופסור בטכניון וביצע מחקר על יישומים ביו-רפואיים של לייזרים. קימל נולד ב-7 באוקטובר 1928 בברלין שבגרמניה. בילדותו באמסטרדם שבהולנד, הוא ובן-דודו אברהם ריינר (לימים פרופ' אברהם רינת), היו מיודדים עם אנה פרנק. בתקופת השואה, בשנת 1942 נלקחה אמו על ידי הנאצים. בהמשך מלחמת העולם השנייה, הסתתר קימל בחווה. בתחילת 1945 פשטו הנאצים על החווה בה הסתתר, והוא נשלח למחנה המעבר וסטרבורק שם שהה עד לשחרור המחנה ב-12 באפריל 1945. בשנת 1960 הוא קיבל את הדוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת אמסטרדם בראשותו של פרופסור יאן קטלאר. קימל נבחר לחבר מקביל באקדמיה המלכותית בהולנד לאמנויות ומדעים בשנת 1989. נפטר ב-14 באוגוסט 2021, והובא למנוחות בקיבוץ נווה ים. רעייתו ביאנקה (לבית אלפרנט) הייתה בת-דודתו של פרופ' אברהם בלאוגרונד. אנטוניה ימין - החברים של אנה פרנק, סרטון באתר יוטיוב סאלו קימל. הטכניון - המכון הטכנולוגי הישראלי סול קימל" . האקדמיה המלכותית של הולנד לאמנויות ומדעים. סול קימל: מודעת אבל באתר "אבלים" ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא פיזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האלפבית הבשקירי

האלפבית הבשקירי (בשקירית: Башҡорт әлифбаһы, הגייה מקורבת: בַּשְׁקוֹרְתְּ אֶלִיפְבַּהֻו) הוא גרסה של האלפבית הקירילי שבו נכתבת השפה הבשקירית. בעבר נכתבה השפה הבשקירית באלפבית הלטיני, ולפני כן בכתב הערבי. כיום יש ניסיונות לחזור לשימוש באלפבית לטיני. לפני שאימצו שיטות כתיבה אלפביתיות השתמשו הבשקירים בלוגוגרמות (או אידאוגרמות). כלומר, כל גרפמה ייצגה אובייקט פיזי מסוים. שתי דוגמות מוצגות משמאל: עם קבלת האסלאם במאה ה־10 החלו הבשקירים להשתמש בכתב הערבי. נשתמרו תעודות כתובות באופן זה מהמאה ה-14 ומהמאה ה-15. בשנת 1923 נוצרה שיטת כתיבה ייחודית לשפה הבשקירית, גם היא על בסיס האלפבית הערבי, שכללה 33 אותיות במקום ה־22 שירשו מהאלפבית הטטרי. ב־1928 הוחלף האלפבית הבשקירי לאלפבית המבוסס על האלפבית הלטיני, ובשנת 1940, אימצו אלפבית המבוסס על האלפבית הקירילי. כיום מפותחת מערכת כתיבה חדשה, המבוססת על האלפבית הלטיני, אשר מתוכננת להחליף את האלפבית הנוכחי לקראת שנת 2010. אלפבית זה התקבל בשנת 1940, והאות Ё נוספה אליו בשנת 1950, וכך קיבל את צורתו הנוכחית. בטבלה הבאה מפורטות אותיות האלפבית הבשקירי, שמותיהן, והגייתן בשיטת האלפבית הפונטי הבינלאומי ובעזרת אות עברית, בעזרת ניקוד או בעזרת סימן שהגייתו מקבילה או דומה. כמו כן, מצוינים קודי היוניקוד של האותיות. הווריאנט הלטיני של האלפבית הבשקירי התקבל בשנת 1928 כחלק מהמעבר לאלפבית הטורקי המאוחד עבור כל השפות הטורקיות שדוברו תחת שלטון ברית המועצות. אלפבית זה דומה לאלפביתים מבוססי לטינית אחרים, ולרוב האותיות בו יש את הצלילים שיש להן באלפביתים לטיניים אחרים. מקורן של האותיות Ƅ ו־Ѣ הוא קירילי ולא לטיני. המקבילות הקטנות (miniscule) של האותיות B ו־L אינן b ו־l כמו במרבית האלפביתים הלטיניים באירופה, אלא ʙ ו־ʟ בהתאמה. זאת כדי למנוע בלבול בין L קטנה ל־i גדולה, ובין B קטנה ל־Ƅ (האות המציינת חינכוך). הגרש הבודד איננו אות ומשמש לציון העיצור הסדקי הסותם (כמו הצליל של האות אל"ף במילה קוראים, בניגוד לקורים). למטה מפורטות אותיות הווריאנט הלטיני של האלפבית הבשקירי, והגייתן בשיטת האלפבית הפונטי הבינלאומי. כמו כן, מצוינים קודי היוניקוד של האותיות. הערך Алфавит (אלפבית) באנציקלופדיה הבשקירית הקצרה שבאתר האוניברסיטה הבשקירית (ברוסית) האלפבית הבשקירי באתר PrimaVista (ברוסית)
סלוודורה פרסית

סלוודורה פרסית (שם מדעי: Salvadora persica), צמח ממשפחת הסלוודוריים, ספק עץ ספק שיח ירוק עד, יוצר גושי ירק גדולים ודחוסים. בעל גזע עקום, מחוספס וסדוק. הצמח לבנבן עם גפיים תלויים ברפיון. קליפת השורש בצבע חום בהיר, כאשר השכבות הפנימיות לבנות. ריחו כשל צמח ה"קרס" וטעמו חם וחריף. משתמשים בענפיו כמברשת שיניים. עליו גדולים ובשרניים ומשמשים מאכל אהוב ליעלים ולשפנים. הוא גדל בקרקעות שאינן מלוחות, בדרך כלל במדבר, במעיינות ובערוצי נחל. סלוודורה פרסית היא צמח מוגן בישראל. מדיה וקבצים בנושא סלוודורה פרסית בוויקישיתוף סלוודורה פרסית, באתר NCBI (באנגלית) סלוודורה פרסית, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) סלוודורה פרסית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) סלוודורה פרסית, באתר צמח השדה סלוודורה פרסית, באתר צמחיית ישראל וסביבתה סלוודורה פרסית, באתר Tropicos (באנגלית) סלוודורה פרסית, באתר GBIF (באנגלית) סלוודורה פרסית, באתר The Plant List (באנגלית) סלוודורה פרסית, באתר IPNI (באנגלית) סלוודורה פרסית באתר הרשימה האדומה של IUCN אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
נווה וב

נווה וב (באנגלית: Webb Névé) הוא מקפא קרחוני (נווה), באזור חוף פנל של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה. הנווה ממוקם בראשו של קרחון סיפרר. שמו של הנווה ניתן לו על ידי משלחת החקר הצפונית (the Northern Party) מטעם משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1966–1967. הנווה נקרא על שמו של איש יחסי הציבור של המשלחת דקסטר ווב (Dexter Webb), אשר נהרג בטרם החל לכהן בתפקידו. נווה וב באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית נווה וב באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת ניו זילנד נוה וב באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה נווה וב באתר mindat ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית מידע גאוגרפי והיסטורי
פסגת מיסטייק (אריזונה)

פיסגת מיסטייק (באנגלית: Mistake Peak) היא פסגה במחוז גילה, במדינת אריזונה שבארצות הברית. גובהה של הפסגה 1,807 מטרים מעל פני הים; הפסגה היא ההר ה-1,601 בגובהו באריזונה; הפסגה היא ההר ה-23,913 בגובהו בארצות הברית. פסגת מיסטייק מתנשאת לגובה של 39 מטרים מעל סביבתה. הפסגה היא חלק מרכס סיירה אנצ'ה. מקור שמה של הפסגה - בטעות של הסוקרים (אשר סברו כי הם סוקרים פסגה אחרת). משמעות המילה "מיסטייק" באנגלית - טעות. • Marshall Trimble, Arizona Oddities: Land of Anomalies & Tamales, PP 14- 15 פסגת מיסטייק באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית פסגת מיסטייק באתר peakbagger מסלול הטיפוס לפסגת מיסטייק באתר hikearizona תרשים הנוף הנשקף מפסגת מיסטייק באתר peakvisor מפה טופוגרפית תלת־ממדית של אזור פסגת מיסטייק פסגת מיסטייק באתר peakery (מרחקים לאתרים סמוכים) פסגת מיסטייק באתר mindat מפה טופוגרפית של אזור פסגת מיסטייק באתר topozone מפה טופוגרפית של אזור פסגת מיסטייק, עם מידע על האתרים סביבה גאזט שמות האתרים במדינת אריזונה, הרשמי של ארצות הברית מידע גאוגרפי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מידע גאוגרפי באתר peakbagger מידע השוואתי על גובה הפסגה ראו בפסקת "לקריאה נוספת" בספר "Arizona Oddities: Land of Anomalies & Tamales"
יחסי החוץ של מלטה

יחסי החוץ של מלטה הם היחסים הדיפלומטיים שבין מלטה ומדינות העולם. לאחר קבלת העצמאות בשנת 1964, יצרה מלטה מדיניות של שיתוף פעולה הדוק עם מדינות נאט"ו. מאז 1971 חיפשה המדינה קשרים עם שאר העולם, כולל מדינות קומוניסטיות במזרח אירופה והמדינות הבלתי-מזדהות. לאחר ניצחונה של מפלגת הלייבור, על פי הוראתה, נסגר משרד נאט"ו במלטה, וצעדות הצי השישי של ארצות הברית למדינה הופסקו. ב-1979, החליטה מלטה להפוך למדינה נייטרלית והייתה חברה בתנועה הבלתי-מזדהה. מלטה היא משתתפת פעילה באו"ם, חבר העמים, מועצת אירופה, OSCE וארגונים בינלאומיים שונים אחרים. בפורומים אלה, מלטה הביעה לעיתים קרובות את דאגתה לשלום ולפיתוח הכלכלי של אזור הים התיכון. ב-1 במאי 2004 נסוגה מלטה מהתנועה הבלתי מזדהה. והפכה לחברה מן המניין באיחוד האירופי, עמה היה לה הסכם התאגדות מאז 1971. היא הייתה אחת מעשרה חברים חדשים שהצטרפו בתאריך זה. משרד החוץ בפאלאצו פריזיו מפקח על כיוון מדיניות החוץ של מלטה. למדינה יש קשרים הדוקים עם רוב המדינות הריבוניות, בדגש על הגברת סחר והשקעות זרות ישירות. מלטה הייתה מדינה חברה בחבר העמים הבריטי מאז 1964, אז הפכה לדומינציה עצמאית בשם 'מדינת מלטה'. מלטה הפכה לרפובליקה בחבר העמים הבריטי ב-13 בדצמבר 1974, כאשר המושל הכללי האחרון של מלטה, סר אנתוני מאמו הפך לנשיא הראשון של מלטה. מדיה וקבצים בנושא יחסי החוץ של מלטה בוויקישיתוף
נובוקיור

נובוקיור בע"מ (באנגלית: NovoCure Limited) היא חברת אלקטרוניקה רפואית, המפתחת מכשור רפואי לטיפול בחולי גליובלסטומה מולטיפורמה - הסוג הנפוץ של סרטן המוח, ובסוגי סרטן נוספים. מרכז הפיתוח של החברה נמצא בישראל, וגם מוצריה מיוצרים בישראל. החברה הוקמה בשנת 2000 על ידי יורם פלטי, פרופסור לפיזיולוגיה ולביופיזיקה בטכניון, חתן פרס ישראל לשנת תשפ"ב על יוזמתו זו. המשקיע הראשון בחברה היה נרט פרלהאגן, מנהל בחברות פארמה אירופיות. גם לטכניון היה חלק בבעלות על החברה, משום שהטכנולוגיה של החברה התבססה על מחקר של פלטי שנעשה בטכניון. מנכ"ל החברה מאז סמוך להקמתה הוא אסף דנציגר. הטכנולוגיה שמשמשת את החברה קרויה Tumor Treating Fields (אנ') - שימוש בשדות חשמליים לשם השפעה על הגידול הממאיר. משקיע נוסף בחברה הוא ויליאם דויל, המשמש כיושב ראש החברה מאז הקמתה. בשנת 2011 קיבל המכשיר שפיתחה החברה, Optune, את אישור ה-FDA לטיפול במקרים חוזרים של גליובלסטומה, ובשנת 2015 התקבל אישור ה-FDA לטיפול במקרים חדשים של גליובלסטומה. בשנת 2016 אישר ה-FDA את השימוש בדור השני של Optune, השוקל פחות מחצי מאשר גרסת הדור הראשון. המכשיר כולל אלקטרודות המוצמדות לראשו המגולח של המטופל ויוצרות גלים אלקטרומגנטיים בתדירות של 100–300 קילוהרץ. גלים אלה פוגעים בתאים הסרטניים מבלי לגעת בתאים הבריאים. החברה נמצאת בשלבי פיתוח ואישור שונים של מכשירים לטיפול בסוגי סרטן נוספים, בהם סרטן הכבד. מוצרי החברה נמכרים בארצות הברית, בגרמניה, באוסטריה, בשווייץ, בשוודיה, ביפן ובישראל. הטיפול בחולה נעשה באמצעות מכשיר המחובר לגופו במשך רוב שעות היום. באוקטובר 2015 הונפקו ניירות הערך של החברה בנאסד"ק, לפי שווי של שני מיליארד דולר. בדצמבר 2020 הגיע שווי השוק של החברה ליותר מ-17 מיליארד דולר, ובאפריל 2021 הגיע שווי השוק ל-19.7 מיליארד דולר, הגבוה מבין כל החברות הישראליות. אולם שווי החברה פחת בשיעור גבוה מאוד ובמרץ 2022 עמד על 7.26 מיליארד דולר. אתר האינטרנט הרשמי של נובוקיור דורון קופרשטין, הטכנולוגיה הישראלית שעושה מהפכה בטיפול בסרטן מוח, באתר ynet, 15 בנובמבר 2018 גלי וינרב, ‏חברת המכשור הרפואי נובוקיור הפכה לישראלית בעלת השווי הגבוה ביותר, באתר ‏מאקו‏, 18 באפריל 2021 גלי וינרב, ‏יותר מ-WIX, טבע ואמדוקס: הכירו את החברה הישראלית שכבר שווה 17 מיליארד דולר בנאסד"ק, באתר גלובס, 29 בדצמבר 2020 אסף אופיר, קסדה בראש טוב: החברה הישראלית שמספקת תקווה לחולי סרטן המוח, באתר חדשות 13, 7 במרץ 2020 מידע עסקי על חברת נובוקיור באתרים Yahoo! Finance • MarketWatch • CNN Money • Bloomberg Business (באנגלית) נובוקיור, בגוגל פיננסים נובוקיור, באתר Crunchbase (באנגלית) סוכנויות הידיעות, נובוקיור: ה-FDA אישר טיפול של החברה נגד גידולים סרטניים במוח, באתר כלכליסט, 16 באפריל 2011 יורם גביזון, הניסוי שהשיל ביומיים 4 מיליארד דולר משוויה של נובוקיור, הישראלית הגדולה בארה"ב, באתר TheMarker‏, 4 ביולי 2021 גלי וינרב, ‏חברת המכשור הרפואי נובוקיור הפכה לישראלית בעלת השווי הגבוה ביותר, באתר ‏מאקו‏, 18 באפריל 2021
סקוריטטה

סקוריטטה (ברומנית: Securitate) הוא הכינוי המקובל של "מחלקת ביטחון המדינה" (Departamentul Securităţii Statului) ברומניה, בתקופת השלטון הקומוניסטי במדינה. ארגון דומה התקיים לפני מלחמת העולם השנייה וכינויו היה "סיגורנצה". הסקוריטטה הוקם ב-30 באוגוסט 1948 בצו 221 של נשיאות האספה הלאומית הגדולה של הרפובליקה העממית הרומנית. תחילה כונה בשם "המינהלת הכללית לביטחון העם" (Direcţia Generală a Securităţii Poporului) או בקיצור DGSP. המנהל הראשון היה גאורגה פינטיליה (Gheorghe Pintilie), שהיה ידוע גם בשמו הרוסי פנטליי בודנרנקו (Pantelei Bodnarenko). לראש הסקוריטטה היה מעמד של שר במועצת השרים (הממשלה הרומנית), ותחתיו היו כמה סגנים: אלכסנדרו ניקולסקי (Alexandru Nicolski, שנולד בשם בוריס גרונברג – Boris Grünberg) וולדימיר מאזורוב (Vladimir Mazurov), שהיו סוכנים סובייטים[דרוש מקור]. על פי צו 221 הוטל על הסקוריטטה "להגן על הישגי הדמוקרטיה ולבצר את ביטחון הרפובליקה העממית הרומנית כנגד תככי האויבים הפנימיים והחיצוניים". על פי צו 50, מיום 30 במרץ 1951, שונה השם הרשמי ל"המינהלת הכללית לביטחון המדינה" (Direcţia Generală a Securităţii Statului) ועל פי צו 264 מאפריל באותה שנה הוכפף לה גם "שירות המודיעין המיוחד" – Serviciul Special de Informaţii או, בקיצור: SSI. ב-30 בדצמבר 1989, לאחר המהפכה הרומנית, החליטה "מועצת חזית ההצלה הלאומית" על פירוק הסקוריטטה. במקומו הוקמו ב-1991 מספר ארגונים ובראשם שירות המודיעין הרומני. מדיה וקבצים בנושא סקוריטטה בוויקישיתוף SIGURANŢA ROMÂNĂ ÎN BASARABIA INTERBELICĂ סיגורנצה רומנית בבסרביה שבין מלחמות העולם (ברומנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מפרצון ברשליאן

מפרצון ברשליאן (באנגלית: Brashlyan Cove; בבולגרית: залив Бръшлян) הוא מפרצון בחוף הדרום מזרחי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה. רוחב פתחו של המפרצון 1.3 קילומטרים; אורכו של המפרצון (עומק כניסתו אל תוך האי) 480 מטרים. קרחון גראמאדה נשפך אל ראשו של המפרצון. המפרצון ממוקם צפונית-מזרחית מנקודת דופניצה. המפרצון ממוקם 9.5 קילומטרים מצפון-מזרח לכף ג'יימס. המפרצון מופה בשנת 2009 על ידי סוקרים בולגרים. המפרצון נקרא על שם הכפר בראסליאן שבדרום-מזרח בולגריה. הגאזט האנטארקטי הבולגרי (בבולגרית) מפרצון ברשליאן באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה מפרצון ברשליאן באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה תצלום לוויין של אזור המפרצון, תוך סימון אתרים נוספים באזור באתר copernix גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של בולגריה מידע גאוגרפי והיסטורי
ג'וזף אגיימנג-גיאו

ג'וזף אגיימנג-גיאו (באנגלית: Joseph Agyemang-Gyau; ‏ 3 ביוני 1939 – 14 במאי 2015) היה כדורגלן גנאי ואמריקאי, ששיחק בתפקיד קשר בקבוצות אמריקאיות ובנבחרת גאנה בכדורגל. בנו היה חבר בנבחרת ארצות הברית בכדורגל, ונכדו הוא הכדורגלן ג'ו גיאו. ג'וזף אגיימנג-גיאו החל את הקריירה שלו תחילה כחובבן ואחר כך במועדון כדורגל של אקרה. לאחר קריירה בינלאומית במדי נבחרת ארצו הוא עבר לארצות הברית והחל לשחק בעונה הראשונה של הליגה המקצועית הצפון אמריקאית בקבוצת "וושינגטון ויפס". בעונה זו הוא כבר 15 שערים. בהמשך הוא שיחק בקבוצות מקצועיות אמריקאיות נוספות. ג'וזף אגיימנג-גיאו החל לשחק במדי הנבחרת בשנת 1960. בשנים 1963 ו-1965 הוא היה שותף לזכיית הנבחרת בגביע אפריקה לאומות. בשנת 1964 הוא השתתף בשלוש משחקים במהלך אולימפיאדת טוקיו ואף כבש שער במשחק רבע הגמר נגד יפן, אך המשחק הסתיים בהספד של נבחרתו. לאחר סיום הקריירה בכדורגל מקצועי ג'וזף אגיימנג-גיאו חזר לגאנה ומונה לראש אזור. ג'וזף אגיימנג-גיאו, באתר Transfermarkt ג'וזף אגיימנג-גיאו, באתר National Football Teams
פאפדרשקה

פאפדרשקה (בהונגרית: Pápadereske) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בפאפדרשקה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 270 ובשנת 2020 רק 262 תושבים. בפאפדרשקה חיו יהודים בתקופות זמן שונות. מדיה וקבצים בנושא פאפדרשקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פאפדרשקה (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
רכס קלארק (יוסמיטי)

רכס קלארק (באנגלית: Clark Range) הוא רכס הרים, המהווה תת-רכס של הרי סיירה נבאדה במחוז מדרה, במדינת קליפורניה, שבארצות הברית. הרכס מצוי בשטח הפארק הלאומי יוסמיטי. הרכס משתרע בכיוון צפון-דרום החל מפסגת קוורצייט (Quartzite Peak) ועד פסגת טריפל דיבייד (Triple Divide Peak). הרכס מפריד בין אגן הניקוז של נחל אילילואט, לבין נהר מרסד. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא פסגת מרסד, שגובהה 3,567 מטרים מעל פני הים. גובהו הממוצע של הרכס הוא 3,367 מטרים מעל פני הים. מרבית רכס קלארק מורכב מסלע מותמר, אולם פסגת הר קלארק יוצאת דופן, בהיותה מורכבת מגרניט. הרכס נקרא על שמו של הר קלארק, אשר קרוי על שמו של גיילן קלארק (Galen Clark). • Suzanne Swedo, Hiking Yosemite National Park, P 139 • Marc J. Soares, 100 Hikes in Yosemite National Park, PP 43, 256 • Kaiser James, Yosemite: The Complete Guide: Yosemite National Park • Backpacker Magazine, Best Yosemite Guide: Tips, Trips, and Secrets from BACKPACKER Magazine • François Matthes, Geologic History of the Yosemite Valley, P 80, 121 רכס קלאר באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית alltrails "השביל המעגלי רכס קלארק" מסלול טיול ברכס באתר alltrails מידע למטפסי הרים - הטיפוס על רכס קלארק באתר backpacker רכס קלארק באתר מועדון הסיירה (sierraclub) מידע גאוגרפי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית פסגת מרסד באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית לפי מקור אחר גובהו של הרכס 3,351 מטרים מעל פני הים ראו בספר "Geologic History of the Yosemite Valley" המפורט בפסקת "לקריאה נוספת"
סליק המחסן באיילת השחר

סליק המחסן באיילת השחר היה סליק בנוי, שהוקם בקיבוץ איילת השחר והיה אחד מארבעת הסליקים הארציים שהקים ארגון ההגנה לאחר הקמתו. הסליק נבנה מתחת למחסן התבואות ופתחו הוסתר בשקי חיטה. לאחר קום המדינה הועברה תכולת הסליק לרשויות והוא נסגר. בכוונת הקיבוץ להקים במקום מוזיאון שיספר את תולדות הסליק. עם תום מלחמת העולם הראשונה החל היישוב בארץ לאגור נשק לא חוקי (קנוי וגנוב) בסליקים ישוביים רבים (חלקם הגדול מאולתר) מתוך הבנה שהשלטון הבריטי לא תמיד ייתן מענה במקרים של סיכון ביטחוני. מגמה זו התחזקה ב-1925 כשארגון ההגנה הוקם והחל לבנות סליקים מרכזיים ברחבי הארץ. בשלב ראשון הוביל שאול אביגור בניית 4 סליקים מרכזיים כשאחד מהם נבחר להיבנות בקיבוץ איילת השחר. שאר שלושת הסליקים המרכזיים נבנו בגבעתיים (סליק אלדמע), בקבוצת גבע ובקבוצת כנרת. בבניית הסליק היו מעורבים מספר מצומצם של בעלי סוד בקיבוץ. המקום שנבחר לבניית הסליק היה מחסן תבואות שנבנה ב-1924 ושימש לאחסון תבואה וכן להכנת תערובות עבור הרפת והאורווה. המחסן כלל 4 חדרים. בניית הסליק נעשתה במהלך המרד הערבי הגדול (1936-1939). חפירת פיר הירידה נעשתה דרך רצפת הבטון ובסופו של תהליך נבנה סליק בגודל של 3 מטר על 3 מטר. כדי להסוות את הפתח הוערמו עליו שקי חיטה. לאחר כ-3 שנים נבנה לסליק פתח נוסף לחדר אחר במבנה המחסן. פתח זה הוכן כדי להגביר את בטיחות השימוש בסליק. מאחר שהחדר אליו הגיע הפתח הנוסף היה נמוך נבנה הפתח בקיר החדר ולא ברצפתו ולכן היה צורך לטייח את הפתח לאחר כל שימוש. לאחר סיום בנייתו מונה חבר הקיבוץ יעקב שגב לשמש כמחסנאי של הסליק. בסליק, ששימש כסליק המרכזי של הגליל העליון, אוחסן נשק של הקיבוץ אך גם נשק שהועבר לארגון "ההגנה" מסוריה ולבנון ונשלח ליישובים אחרי בארץ. ב-1 ביולי 1946, מייד לאחר השבת השחורה החלו הבריטים לחפש סליקים באיילת השחר. על אף המאמצים לא נמצא אף אחד מהסליקים של הקיבוץ. לאחר תום מלחמת העצמאות נפתח הסליק לעיני כל ותכולתו נמסרה לרשויות המדינה. מאז הסליק עומד ריק כשמטרת הקיבוץ להשיג תקציב על מנת להפוך את המקום למוזיאון לתולדות הסליק והגנת הקיבוץ ולהציג בו, בין השאר, גם כלי נשק מאותה תקופה. ד"ר רפי קיטרון, ארץ ישראל הנסתרת, הוצאת אריאל, 2010, עמוד 98 מדיה וקבצים בנושא סליק המחסן באיילת השחר בוויקישיתוף סיפור הסליקים באיילת-השחר - תקופת המנדט הבריטי (1995), סרטון באתר יוטיוב, 24 באוגוסט 2016 נכון ל-2020 משמש חדר זה כאיטליז בנוסף לסליק תחת המחסן היו עוד מספר סליקים בקיבוץ זהר בר-נץ, "השבת השחורה" באיילת השחר, באתר קיבוץ "איילת השחר"
אהרונסונית פקטורובסקי

אהרונסונית פָקְטוֹרוֹבְסְקִי (שם מדעי: Aaronsohnia factorovskyi) הוא מין בסוג אהרונסונייה במשפחת המורכבים. הצמח הוא עשבוני חד שנתי קטן, גובהו 10–30 ס"מ, העלים קרחים, גזורים פעמיים לאונות מוארכות, צומחים מתחתית הצמח. התפרחות צומחות על גבעול ארוך חסר עלים. קוטר התפרחת כ-10 מ"מ, צורתה כשל חצי כדור. המצעית חרוטית. כל הפרחים צינוריים, צבעם צהוב עז. הזרעים גליליים, אורכם כ-2 מ"מ, על גבם מספר פסים כהים, והם בעלי אוזנית שאורכה כ-0.5 מ"מ. משרעת תפוצתו מזרח-סהרו-ערבית, צומח בישראל, ירדן, עיראק וערב הסעודית. בארץ מצוי בנגב המזרחי, בבקעת ים המלח ובמדבר יהודה. במקומות אלו הוא יוצר לעיתים מרבדים שלמים. הצמח נאסף לראשונה במדבר יהודה. בשנת 1927 הוא תואר על ידי פרופ' אלכסנדר איג כמין ואף סוג חדש למדע, וקרא לו על שם חבריו, הבוטנאים אהרון אהרונסון ואליעזר פקטורובסקי (פקטורי). מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך א', עורך: עזריה אלון, מדינת ישראל - משרד הביטחון, תשנ"ד - 1994 (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא אהרונסונית פקטורובסקי בוויקישיתוף אהרונסונית פקטורובסקי, באתר NCBI (באנגלית) אהרונסונית פקטורובסקי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אהרונסונית פקטורובסקי, באתר GBIF (באנגלית) אהרונסונית פקטורובסקי, באתר The Plant List (באנגלית) אהרונסונית פקטורובסקי, באתר IPNI (באנגלית) פרופ' אבי שמידע, "אהרונסונית פקטורובסקי", באתר רשות הטבע והגנים (ארכיון)