laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כל החיות ידעו

כל החיות ידעו הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת הישראלית נינט טייב. האלבום יצא לאור ב-3 במאי 2013, על ידי חברת התקליטים הליקון. האלבום הופק על ידי יוסי מזרחי ועידן רבינוביץ', חברי להקת הקולקטיב, וכולל 12 שירים. כלל השירים באלבום הולחנו על ידי טייב ורוב הטקסטים נכתבו על-ידה, מלבד השירים "ארבע המיתות" ו"עושק", שאת מילותיהם כתב המשורר דורי מנור. באלבום מנגנים חברי להקת הקולקטיב יוסי מזרחי ועידן רבינוביץ', הצ'לנית מאיה בלזיצמן, דניאל אנגליסטר, שי ברנדר וטייב עצמה. בשיר "ארבע המיתות" שרה עם טייב הזמרת רונה קינן, ובשיר "והדרת" מתארח הזמר רביד כחלני. הסינגל הראשון מהאלבום, 'כל הלבד', יצא לאור ב-17 בדצמבר 2012. ב-21 בינואר 2013 יצא לאור הסינגל השני מהאלבום, 'פרויקט הספר הכחול'. השיר עורר סקרנות רבה בציבור עקב האפשרות כי בפזמון טייב רומזת לסכסוך אפשרי בינה לבין אביב גפן, שהפיק את אלבומה הראשון "יחפה". לאחר צאת האלבום יצאו לאור שני סינגלים נוספים, "גרזן" ו"עושק". שמו של האלבום, "כל החיות ידעו", נגזר מתוך מילות השיר הפותח אותו- "17 שניות". לאחר צאתו, זכה האלבום לביקורות מעורבות. רוב מבקרי המוזיקה שיבחו את האלבום. יוסי חרסונסקי חלק שבחים וכתב בביקורתו "נינט טייב היא הרוקרית הישראלית הכי גדולה שצמחה במקומותינו. אתם יודעים מה: גם בזירת הרוק העולמית נדיר לפגוש זמרת רוק באיכויות שלה". נדב מנוחין החמיא לאלבום באומרו "אלבום מקורי, מגוון, מושקע ופשוט טוב מאוד. הכי טוב שלה עד כה.". לעומתם, מבקר המוזיקה גל אוחובסקי היה מסויג יותר. הוא אמנם שיבח את יכולותיה הווקאליות של טייב וכותב "נינט היא זמרת מצוינת. ובאלבום הזה, יותר מבכל אחד מקודמיו, היא חוזרת להיות בראש ובראשונה ווקאליסטית עם קול חזק וחם שכיף לשמוע", אך בד בבד מבקר את שירי האלבום באומרו "שירים טובים, אבל אין בהם אמת פשוטה על הרגשות שלה. הטקסטים אינם מספקים הצצה אמיתית לעולמה הפנימי". ביקורת מסויגת נוספת כתב בן שלו לעיתון הארץ: "לא האלבום המצוין שאוהדיה של נינט קיוו לראות אותה מוציאה לפני גיל 30, אבל זה אלבום די טוב". כל השירים נכתבו והולחנו על ידי נינט טייב (למעט היכן שמצוין אחרת).  מידע על האלבום כל החיות ידעו באתר MusicBrainz נדב מנוחין‏, נינט טייב ובועז ריינשרייבר באלבומים חדשים מעולים, באתר וואלה, 7 במאי 2013 גל אוחובסקי, ‏אפשר להעריך את נינט, קשה להתרגש ממנה, באתר ‏מאקו‏, 12 במאי 2013 בן שלו, הצד החייתי של נינט, באתר הארץ, 17 במאי 2013 יוסי חרסונסקי, ביקורת: נינט טייב - כל החיות ידעו, באתר yosmusic, מאי 2013
דגים אמפיביים

דגים אמפיביים היא קבוצה לא טקסונומית של דגים, המסוגלים לעזוב את המים ולשהות על היבשה באופן זמני. יצורים אלו נעים בשיטות ודפוסים שונים, כגון תנועה גלית, קפיצה או מעין הילוך, ומפגינים שימוש בחלקים שונים של הגוף כמו סנפירי חזה, האגן והזנב. בתהליך שנקרא היפוך אבולוציוני (evolutionary reversal) (ראו הומופלסיה), חיים "כפולים" אלו התפתחו בנפרד אצל מספר מינים לאורך ההיסטוריה, אחדים נכחדו מכבר ואחרים עדיין קיימים. אחד מהמקרים האלו נוגע לכל בעל חוליות יבשתי שחי אי פעם, והוא אכלוס הקרקע על ידי אבותיהם הקדומים הדגים. אלו הדגים שהעזו ועלו אל היבשה, החלו לשגשג בה ולתפוס גומחות אקולוגיות פנויות, מה שהוביל לשליטה של החולייתנים עליה. רבים מהדגים הקדומים היו בעלי איברים דמויי-ריאות, ואחרים, ביניהם דגי הריאות, עדיין מחזיקים בהם. בשונה מהם, אצל רוב מיני הדגים המודרניים התפתחו איברים אלו לשלפוחיות אוויר, שעוזרות להם לשלוט בציפה. בשל כך, הדגים האמפיביים החסרים את הריאות מפגינים הסתגלויות אבולוציוניות אחרות לחיים מחוץ למים, כגון צריכת חמצן מהזימים או מהעור שלהם. בנוסף, חלק מן הדגים האמפיביים מסוגלים לראות בבירור דרך האוויר, על אף השוני בינו לבין המים. מספר דגים בעלי "ריאות": כיום הם נחשבים נכחדים. חלק מקבוצה זאת היו האבות הקדומים של קבוצת בעלי ארבע רגליים. דגי ריאות (dipnoi): שישה מינים, בעלי זימים דמויי גפיים והיכולת לנשום אוויר. יבשתנים (Oxudercinae): תת-משפחה זו היא כנראה בעלת היכולת הגבוהה ביותר להסתגלות לקרקע מבין כל הדגים. יבשתנים נמצאים בביצות שמכילות מנגרובים באפריקה ובאוקיינוס האטלנטי-הודי, הם יכולים לשרוד ביבשה עד כשלושה ימים וחצי. יבשתנים נושמים דרך העור שלהם ודרך הרירית שנמצאת בפיהם (קרום רירי) וגם דרך הלוע. זה דורש מן היבשתנים להיות רטובים ומגביל אותם לאזורי מחיה לחים בלבד. כמה צלופחאים (Anguilliformes): ישנם צלופחים, כמו צלופח אירופאי וצלופח אמריקאי, אשר יכולים לחיות ביבשה לתקופת זמן ממושכת אם האדמה לחה. ראשנחשיים (Channidae): משפחת דגים זאת חייבת לצרוך אוויר תוך תקופות זמן מסוימות אחרת היא תטבע. צלופח חשמלי, מין דרום אמריקאי הפותר את בעיית המחסור בחמצן במימי האמזונאס בנשימת אוויר. Sayer, M. D. J., and J. Davenport (1991), "Amphibious fish: why do they leave water?", Reviews in Fish Biology and Fisheries 1(2): 159-181. Sayer, Martin DJ (2005), "Adaptations of amphibious fish for surviving life out of water.", Fish and Fisheries 6(3): 186-211. themudskipper.org
יוסי פוני

יוסף (יוסי) פוני (נולד ב-1960) הוא קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב, בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד משמר הגבול. פוני משרת בשירות קבע במשמר הגבול מ-1980. ב-1992 מונה למפקד פלוגה ח' במג"ב עזה, ב-1994 מונה למפקד פלוגה ג' במג"ב ירושלים וב-1995 לקצין אג"ם מג"ב ירושלים. בשנים 1998 עד 2003 שירת כראש ענף מבצעים במג"ב ירושלים ולאחר מכן כיהן כסגן מפקד מג"ב ירושלים. ב-2007 מונה למפקד מג"ב רמון וב-2008 למפקד מג"ב דרום. ביוני 2011 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מג"ב ירושלים, ב-2012 מונה לסגן מפקד מג"ב ושירת בתפקיד עד יולי 2016. בעל תואר ראשון במזרחנות ותואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון. מדיה וקבצים בנושא יוסי פוני בוויקישיתוף ניצב עמוס יעקב מונה למפקד משמר הגבול, אתר משטרת ישראל
אלמוג חזן

אלמוג חזן (נולד ב-6 בפברואר 1974 בבית שאן) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר. חזן זכור בעיקר מתקופתו כשחקן קבוצת הפועל בית שאן, במדיה כבש את שער השוויון הזמני במשחקה מול בית"ר ירושלים, משחק שזכה לכינוי "משחק השרוכים". חזן החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל בית שאן. את משחקו הראשון בליגה הבכירה ערך במחזור הראשון של עונת 1994/1995, כאשר פתח בהרכב הקבוצה בהפסד 0–1 לקבוצת הפועל פתח תקווה, והוחלף בדקה ה-58. בסך הכל הוא שותף באותה עונה ב-16 משחקים, מתוכם 7 בהרכב הפותח (באותה העונה ליוו הבמאים רינו צרור ודורון צברי את הקבוצה ואת הצלחתה להישאר בליגה הבכירה בסרטם "בית שאן: סרט מלחמה"). לאחר עונת השאלה, חזר השחקן לקבוצה לקראת עונת 1996/1997, במהלכה שותף בשני משחקים בלבד, כמחליף. בעונת 1997/1998 קיבל חזן תפקיד משמעותי יותר בסגל הקבוצה ושותף ב-16 משחקים, מתוכם 9 בהרכב הפותח. ב-2 במאי 1998 כבש את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה, כאשר הבקיע שער שוויון זמני בדקה ה-86 של המשחק מול בית"ר ירושלים, אשר זכה לכינוי "משחק השרוכים". בעונת 1998/1999 שותף חזן ב-16 משחקים, מתוכם 9 בהרכב הפותח. בסיום עונה זו ירדה הקבוצה לליגת המשנה, לאחר שסיימה במקום ה-15 (מתוך 16), ולא שבה מאז לליגת העל. גם חזן בעצמו לא שיחק שוב בליגה הבכירה. חזן המשיך לשחק בקבוצת הפועל בית שאן מספר שנים לאחר הירידה לליגת המשנה. לאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות באזור הצפון, בהן עירוני טבריה והפועל אסי גלבוע, עד שפרש ממשחק פעיל במדי קבוצת הפועל עפולה בליגה א'. משחקו האחרון היה בניצחון 2–1 על בני ג'דידה-מכר, יום לפני יום הולדתו ה-36. כיום מנהל חזן חנות לביגוד, הנעלה וציוד ספורט בעפולה. אלמוג חזן, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל אלמוג חזן, באתר Transfermarkt אלמוג חזן, באתר FootballDatabase.eu זיו אמויאל, "חלק מהשחקנים לא רצו שהפועל תל אביב תזכה באליפות", באתר "גולר", 16 באוגוסט 2011
מיעוט נראה

לפי החוק הקנדי, קבוצת "מיעוטים נראים" (באנגלית: A visible minority) היא קבוצת מיעוט המובחנת על פי גזעה. זאת להבדיל מקבוצה של מיעוט שאינה נראית, כלומר קבוצה שמובחנת לפי קריטריון של שפה או דת, פרמטרים שאי אפשר להבחין בהם במבט חיצוני. המונח משמש בעיקר לצרכים דמוגרפיים סטטיסטיים בקנדה, וכן לשם אפליה מתקנת. בשנת 1986 חוקקה קנדה את חוק השוויון בתעסוקה לפיו מוגדרים בני "מיעוטים נראים" כ"אנשים, להוציא ילידים, ששייכים לגזעים לא-קווקזים או שהם בלתי-לבנים בצבעם." גם ההגדרה בארצות הברית דומה, אך היא משמשת גם להכללת ילידי אמריקה אדומי העור. מבקרי ההבחנה הזו טוענים שטרמינולוגיה זו זהה לזו ששימשה את מבצעי העיקורים במחצית הראשונה של המאה ה-20. תומכי הקיטלוג הזה טוענים שבהיעדר אמצעים טובים יותר להבחנה בין אוכלוסיות על פי מוצא אתני, יש לנקוט קטגוריות ישנות, פשוטות יותר, למרות כובד המשקל ההיסטורי והעוולות שנקשרו לאורך ההיסטוריה המודרנית עם שיטות סיווג אלה. נוסח החוק באנגלית, באתר ממשלת קנדה ערך זה הוא קצרמר בנושא קנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אזאד קשמיר

אזאד קשמיר (באורדו: آزاد جموں و کشمیر - אזאד ג'אמו א-קשמיר), או "קשמיר החופשית" (תרגום) היא טריטוריה עצמאית אוטונומית בפקיסטן. אזאד קשמיר שוכנת ממערב להודו וגובלת ב"ג'אמו וקשמיר" ההודית. היא הייתה חלק מאחת המדינות העצמאיות (Princely state) שהתקיימו לפני המלחמה הראשונה בין הודו לפקיסטן בשנת 1947 אשר לאחריה חדלו להתקיים. היא גובלת בגילגיט-בלטיסטן (Gilgit–Baltistan) ויחדיו הן מכונות על ידי האו"ם וארגונים בינלאומיים נוספים "קשמיר שבשליטת פקיסטן", ומכונה "שטחי ג'אמו וקשמיר שבכיבוש פקיסטני" בהודו. האזור הוא חלק מהמחלוקת ארוכת השנים על קשמיר. ממערבה שוכן מחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה ומדרום מחוז פנג'אב של פקיסטן. אזאד קשמיר נתונה לחסות פקיסטנית עם שלטון עצמי, אולם על פי חוקת פקיסטן האזור אינו חלק מן המדינה, ולכן באופן רשמי מהווה ישות מדינית נפרדת מפקיסטן. בירתה היא מוזאפרבאד (Muzaffarabad), שטחה הוא כ-13,297 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ-4.5 מיליון תושבים נכון לשנת 2017. מדיה וקבצים בנושא אזאד קשמיר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אזאד קשמיר אזאד קשמיר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פקיסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברדלס מזרח אפריקני

ברדלס מזרח אפריקני (שם מדעי: Acinonyx jubatus raineyi) הוא תת-מין של ברדלס הערבות. בין תת-המין לבין תת-המין הברדלס הדרום-אפריקני קיימת כמעט זהות גנטית, אך ההבחנה של תת-המין כתת-מין נפרד עדיין קיימת. הברדלס המזרח אפריקני מצוי בדרום סומליה, קניה, טנזניה ואוגנדה. כמו רוב תת-המינים גם הוא מצוי בסכנת הכחדה ומספר הפריטים איננו ידוע. טרפו של הברדלס המזרח אפריקני הוא צבאי תומסון, מכרסמים, ארנבות וכדומה. מדיה וקבצים בנושא ברדלס מזרח אפריקני בוויקישיתוף ברדלס מזרח אפריקני, באתר ITIS (באנגלית) ברדלס מזרח אפריקני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ברדלס מזרח אפריקני, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוצב שרייפה

מוצב שרייפה (למפת לבנון מוגדלת)   ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכון מוצב שרייפה (למפת לבנון רגילה)   ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכון מוצב שרייפה מוצב שרייפה היה מוצב של חיל התותחנים בגזרה המזרחית ברצועת הביטחון בדרום לבנון כ-8 ק"מ צפונית לגבול. המוצב היה ממוקם על רכס אל-ח'יאם, בחלקו הצפון מזרחי של עמק עיון - מזרחית למרג' עיון, מערבית לערוץ החצבאני ההררי ("וואזני"), ומצפון לעיירה אל-ח'יאם. המוצב שכן מדרום למוצב עיישייה וממזרח למוצב הבופור ונועד לגיבוי ארטילרי למוצבי צה"ל וצד"ל בגזרה המזרחית, ולמענה בשעת הצורך לחיילי צד"ל ולסוהרים בכלא אל-ח'יאם. מוצב שרייפה היה המוצב החודר היחידי של חיל התותחנים בגזרה המזרחית רצועת הביטחון (בנוסף היה גם את מוצב טבק שנמצא אף הוא בתוך רצועת הביטחון, אך בחלקה המערבי). המוצב היה מחולק לשני מוצבי משנה: שרייפה עליון ושרייפה תחתון. המוצב התחתון היה ממוקם כ-100–150 מטר דרומית מערבית לעליון וקצת נמוך ממנו. ככלל, המוצב היה מאויש באורח קבוע על ידי סוללת תותחים אחת והתחתון אויש רק כתגבור (ע"פ החלטות מח"ט) וכאשר העליון היה בשיפוצים. המוצב העליון היה מוקף בבטונדות וממוגן כראוי והרבה יותר מאורגן מאשר המוצב התחתון. הוא כלל מטבח וחדר אוכל מסודר, חדר תדריכים וחדר חובשים גדול, כאשר במוצב התחתון הלינה הייתה באוהלים בין סוללות עפר. במוצב הייתה מחלקת חי"ר מתוגברת בצוות טנק וכן צוות נ"מ צוות הנ"מ היה ללא נשק נ"מ, אלא עם אמצעי תצפית[דרוש מקור]. מטרתה של המחלקה הייתה להגן על המוצב ולהציב מארבים על הציר המוביל מהגדר למוצב. אספקת המים הייתה מגיעה למוצב בעזרת מכליות המים של צד"ל. בינואר 2000 נבנו סביב המוצב רשתות ברזל ענקיות, שנועדו לתת מענה לירי טילים על מוצבי צה"ל בדרום לבנון באותה תקופה. רשתות הברזל נועדו לגרום להפעלת מנגנון הטילים לפני שיפגעו בעמדות המוצב. ב-24 במאי 2000, בעקבות התמוטטות צד"ל ונסיגת צה"ל מרצועת הביטחון ננטש המוצב ופוצץ. הלחימה בדרום לבנון (1985–2000) מלחמת לבנון הראשונה משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, תל אביב: מערכות - משרד הביטחון, 2005, מסת"ב 9650512969 מדיה וקבצים בנושא מוצב שרייפה בוויקישיתוף מוצב שרייפה, באתר "מפת סיפור מוצבי אזור הביטחון בלבנון" עמוס הראל, על מה חושבים בדרך לשרייפה, הארץ, ‏ 01.06.1999, כפי שהועלה באתר "פרש".
צ'ארלס מריאם

צ'ארלס אדווארד מריאם (באנגלית: Charles Edward Merriam;‏ 15 בנובמבר 1874 – 8 בינואר 1953) היה איש מדע המדינה וחוקר פוליטי בארצות הברית, מאבותיה של הגישה ההתנהגותית במדע המדינה. מריאם שימש כשנים רבות כפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת שיקגו. עד לתקופתו של מריאם עסק תחום מדע המדינה בעיקר בניתוחם של מוסדות פוליטיים מתוך גישה פורמלית, והמעיט בערכו של המחקר האמפירי. מריאם, מתוך ראיית ההתפתחות במדעים כסוציולוגיה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה אשר קידמו מחקר מדעי המבוסס על ממצאים אמפיריים, קידם את "הגישה ההתנהגותית", והוציא את מדע המדינה מן התחום הצר שיועד לו במסגרת הפקולטה למשפטים או הפקולטה לפילוסופיה, לכלל גישה ייחודית, בין תחומית, הנשענת על הקידמה המדעית, ועל שיטות מחקר כמותניות, שעיקרן ביצוע מחקרי שטח הנשענים על סקרים. אמונתו של מריאם הייתה כי בכוחם של תהליכי תיעוש וקידמה מדעית לחזק את ההשתתפות הפוליטית של האזרחים במערכת הפוליטית. מריאם שילב את המחקר הפוליטי עם ניסיון לעסוק בקריירה פוליטית. בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 שימש מריאם במספר ועדות חקירה שחשפו את אי הסדרים הכספיים במפלגה הרפובליקנית בשיקגו. בכך קנה לו שם הן בעירו שיקגו והן ברמה הלאומית. כישלונו בבחירות המקדימות לראשות העיר שיקגו בשנת 1919 לא היווה סיום לקריירה הפוליטית שלו, אם כי לאחריו לא ניסה עוד את כוחו בבחירות למשרה פוליטית. מריאם שימש כיועץ לנשיאים הרברט הובר ופרנקלין דלאנו רוזוולט ובתקופת השפל הגדול קידם את אמונתו בכוחה של המערכת הפוליטית ליצור שינוי חברתי בסיסי. בשנת 1931 פרסם מריאם את מאמרו פורץ הדרך "על מצבו הנוכחי של חקר הפוליטיקה". הייתה זו תחילתה של אסכולה מחקרית אשר קידמה את גישתו של מריאם במדע המדינה באמצעות הקמת גופים כ"ועדה לחקר מדע החברה" (Social Science Research Committee) ו"המועצה לחקר מדע החברה" (Social Science Research Council) אשר העניקו מלגות ומענקים לחקר מדעי החברה על פי שיטתו המדעית של מריאם. מריאם ותלמידיו הרולד לאסוול והרולד גוסנל פעלו בשנים הבאות, עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה לקידום מחקרים פורצי דרך בשאלות של השתתפות פוליטית ופסיכולוגיה פוליטית. מדיה וקבצים בנושא צ'ארלס מריאם בוויקישיתוף צ'ארלס מריאם, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ביוגרפיה ותמונה מתוך אתר אוניברסיטת שיקגו צ'ארלס מריאם, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ז'אן דפו

ז'אן דפו (בצרפתית: Jean Deffaugt; 31 במאי 1896 – 1 ביולי 1970) היה ראש העיר אנמס (אנ') שבצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם. במאי 1944 שמע דפו על לכידתה של קבוצה ובה 28 ילדים יהודים שניסו לעבור את הגבול לשווייץ בסיוע המחתרת הצרפתית ובראשות מדריכתם מריאן כהן. דפו הגיע לבית הסוהר של הגסטפו ששכן בבניין בית מלון בעיר. הוא הצליח להביא לשחרורם של 17 ילדים מהקבוצה, בני 4 עד 11, והבטיח למפקד הגסטפו המקומי שהוא ערב אישית לכך שהילדים יוחזרו לגסטפו אם הגסטפו ידרוש זאת. דפו העביר את הילדים למקום מסתור, ולאחר מכן שב מספר פעמים לכלא וסייע ליתר הילדים במזון ובבגדים, למרות הסיכון לחייו בכל פעם שנכנס בשערי הכלא. ביולי 1944 הודיע מפקד הגסטפו לדפו שיש לשלוח את הילדים שנותרו בכלא ליעד בלתי ידוע. דפו הצליח להביא גם לשחרורם של ילדים אלה, וב-18 באוגוסט 1944 שוחררה אנמס על ידי כוחות בעלות הברית. חלק מהילדים שהציל דפו נותרו להתגורר בצרפת אחרי המלחמה, וחלקם היגרו לבריטניה ולישראל. בשנת 1966 הוענק לדפו אות חסידי אומות העולם על ידי יד ושם. סיפורו של דפו באתר יד ושם. ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאן סחפ

יאן סחפ (בהולנדית: Jan Schep;‏ 1898 – 1945) היה חסיד אומות העולם מהולנד שגורש למחנות ריכוז עקב פעילותו להצלת יהודים בתקופת השואה ונספה. יאן סחפ נולד ב-18 בנובמבר 1898 בעיר לקרקרק (Lekkerkerk) שבהולנד. בשנת 1919 הוא התיישב בעיר זייסט (Zeist) שבהולנד, ליד רוטרדם והיה פקיד בכיר בעירייה. לאחר כיבוש הולנד ובלגיה באביב 1940 רצתה הממשלה הגרמנית רישום נפרד של כל היהודים. בשנת 1943 דרשו הגרמנים להנפיק תעודות זהות חדשות. בתעודה החדשה נרשמו פרטים מזהים רבים כגון כתובת, מקצוע, שם בן הזוג, השתייכות דתית, גובה, צבע שיער ונדרשה חתימה בטביעת אצבע. רק עם תעודה זו היה אפשר להסתובב חופשי ולקבל כרטיסי מזון. אגף מרשם התושבים בעירייה היה אחראי להנפקת התעודות הללו. תעודות זהות של יהודים מסופקות עם "J". עתידה של יהדות הולנד היה בסכנה מוחלטת, בשל העובדה שכעת כל המידע הנחוץ על חייהם, עתה פתוח לעיניי הגרמנים. היות שלסחפ הייתה נגישות מידית למידע הרב על תושבי עירו (בשל היותו פקיד בעיריית זייסט), יכול היה לשנות ולזייף תעודות זהות של אזרחים, בעיקרם יהודים על מנת להצילם. מיד עם קבלת ההוראה להנפקת תעודות זהות חדשות התארגנו באופן לא פורמלי כמה פקידים בעיריית זייסט והקימו מנגנון מחתרתי סודי, שתפקידו היה להנפיק תעודות זהות מזויפות לכל המסתתרים בתחומי העיר, יהודים ולא יהודים כאחד. בסביבות שנת 1942 סחפ הצטרף למחתרת, ועד מהרה הוא עמד בראש המנגנון המחתרתי והיה זה שאישר בחתימתו האישית כל אחת מן התעודות המזויפות הללו. אנשי המנגנון דאגו גם להוציא מכרטסת מרשם התושבים תעודות של אזרחים שנרדפו בידי הנאצים ולהעלימם מעיני רודפיהם. גברת פול (Pool), מזכירתו של יאן סחפ, הייתה עדה לפגישה שהתקיימה בבית הוריה. בפגישה חילק סחפ תעודות מזויפות לכמה אנשים, בכללם יהודייה צעירה בשם אווה דננבאום (Denneboom) לבית נתנס (Nathans). אווה באה על מנת לקבל מספר תעודות מזויפות לה ולשתי בנותיה- צביה ושולמית. יאן מסר לאווה תעודות זהות חדשות עם שמות בדויים - צביה הפכה להיות וילי (Willy) ושולמית הפכה להיות יאני (Jannie) למשפחת ואן-רמרדן (Van-Remmerden). התעודות המזויפות העניקו להן זהות חדשה והצילו את חייהן. ב-15 באוגוסט 1944 חשפו הגרמנים את הפעילות המחתרתית לזיוף התעודות. סחפ נחקר ונאסר בידי הס"ס והועבר למחנה המעבר ווכט (Vught) שבהולנד, ובספטמבר 1944 נשלח למחנה אורניינבורג (Oranienburg) שבגרמניה. עם התקרבות כוחות בעלות הברית הוצא לצעדת המוות לכיוון ברגן-בלזן. על פי מסמך של הצלב האדום משנת 1950, סחפ מת בברגן-בלזן בין ה-4 באפריל 1945 ל-31 במאי 1945 (כלומר, ייתכן שמת לאחר שהמחנה כבר שוחרר על ידי הצבא הבריטי). גופתו לא נמצאה מעולם. אחרי המלחמה נמצאו תעודות זהות מזויפות רבות שאושרו בחתימתו של סחפ, ונמצאו מסמכים רבים המדגישים את תפקידו המרכזי. כמו כן נמצאו עדויות שסחפ גם סייע בחיפוש מקומות מסתור לנמלטים. על סמך חומר הראיות בתיק, החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם, בישיבתה מיום 30 באפריל 2006, להעניק ליאן סחפ את התואר של חסיד אומות העולם. התואר הוענק לבניו יאן והנק סחפ ב-27.10.2006. יאן סחפ - לוחם התנגדות (בהולנדית: Jan Schep -verzetsstrijder) אתר geheugen van zeist סיפורו של סחפ באתר יד ושם הענקת תואר חסיד אומות העולם לסחפ, באתר יד ושם
קוזה

האם התכוונתם ל... אלכסנדרו יואן קוזה – פוליטיקאי רומני. השליט המשותף הראשון של הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה. ודומניטור רומניה אלכסנדרו קונסטנטין קוזה – פוליטיקאי והוגה דעות ימני קיצוני רומני, ממנהיגיה ודובריה הראשיים של האנטישמיות הפוליטית ברומניה חואן דה לה קוזה – ספן וקרטוגרף ספרדי מפת חואן דה לה קוזה – מפה מונדי מצוירת על קלף, משנת 1500 קוזה (לבנון) – כפר בדרום לבנון בנפת בינת ג'בייל יצחק סוקניק – ידוע בכינויו "קוזה", לוחם בארגון היהודי הלוחם
גז'גוז' ונדזינסקי

גז'גוז' ונדזינסקי (בפולנית: Grzegorz Wędzyński; נולד ב-4 ביוני 1970) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל. ונדזינסקי ערך בסך הכל 297 הופעות ליגה בפולין (בליגת העל הפולנית, הליגה הפולנית הראשונה, השנייה והשלישית), וכבש 24 שערים. הוא שותף כמחליף בשני משחקים בנבחרת פולין, בסך הכל 8 דקות משחק. הקבוצה עימה מזוהה ונדזינסקי בישראל היא מכבי תל אביב, אליה הגיע בקיץ 1999 מפולוניה ורשה, ובמדיה שיחק 101 משחקי ליגה. הוא אף שיחק עם הקבוצה במסגרת הליגה האירופית בעונות 1999-2000 ו-2001-2002, וזכה עימה פעמיים בגביע המדינה בכדורגל, בשנים 2001 ו-2002. לאחר שלוש עונות קבוצה, עבר השחקן לקבוצת עירוני ראשון לציון, וירד עימה לליגה השנייה, לאחר שהקבוצה סיימה במקום ה-12 והאחרון בליגה הלאומית (כיום ליגת העל). בסיום אותה עונה, עבר השחקן לקבוצת עירוני קריית שמונה. זו הייתה עונתה הראשונה של הקבוצה בליגה השנייה, ולמרות זאת, הקבוצה התמודדה על העלייה אך כשלה במחזור האחרון. לאחר עונה אחת בקבוצה, חזר השחקן לליגה הפולנית, לקבוצת גורניק לצ'נה, קבוצתו האחרונה בליגת העל הפולנית. הוא פרש ממשחק פעיל בסיום עונת 2011-2012, בה שימש כמאמן-שחקן בקבוצת פוגון סידלצה. במקביל לשנותיו האחרונות כשחקן פעיל, שימש ונדזינסקי גם כמאמן. הוא אימן ושיחק בקבוצת נריו אוסטרולוקה מהליגה הרביעית בפולין, ורשם במדיה 16 הופעות בין השנים 2008-2010. משם עבר לקבוצת פוגון סידלצה, מהליגה הרביעית בפולין, ובעונתו השנייה במועדון הדריך את הקבוצה בהעפלתה לליגה השלישית. ב-24 באוקטובר 2011 סיים את תפקידו כמאמן הקבוצה ובסיום העונה אף פרש ממשחק פעיל. ב-30 במרץ 2012 מונה כמאמן בקבוצת אלאנה טורון מהליגה השלישית אך פוטר כעבור כחצי שנה, ב-18 בספטמבר 2012, והוחלף על ידי המאמן רוברט קושצ'לאק. לגיה ורשה הגביע הפולני: 1994, 1995 הסופר קאפ הפולני: 1995 מכבי תל אביב גביע המדינה: 2000/2001, 2001/2002 גז'גוז' ונדזינסקי, באתר Transfermarkt גז'גוז' ונדזינסקי, באתר National Football Teams גז'גוז' ונדזינסקי, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt עמוד השחקן באתר הרשמי של מכבי תל אביב ליאור טימור, ‏ונדזינסקי: במכבי של פעם שחקנים לא היו נראים כך, באתר ONE‏, 23 בינואר 2012 Awans Pogoni Siedlce do II ligi, מתוך האתר http://www.90minut.pl Grzegorz Wędzyński odsunięty od prowadzenia Pogoni Siedlce, מתוך האתר http://www.90minut.pl Grzegorz Wędzyński nowym trenerem Elany, מתוך האתר http://www.90minut.pl Robert Kościelak tymczasowym trenerem Elany, מתוך האתר http://www.90minut.pl
הצופים החלוציים

הצופים החלוציים הייתה תנועת נוער שהוקמה במאי 1951 על ידי יוצאי תנועת הצופים העבריים, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד והקמת איחוד הקבוצות והקיבוצים. רוב חברי תנועת הצופים, שרצו לשמור על צביונה הבלתי מפלגתי, היו בקשר עם איחוד הקבוצות והקיבוצים, שהיה מזוהה באופן בלתי פורמלי עם מפא"י, ואילו קבוצת תומכי מפ"ם, שדבקו במרקסיזם ורצו להיות קשורים לקיבוץ המאוחד, פרשה מתנועת הצופים והקימה את תנועת הנוער קצרת הימים, "הצופים החלוציים", שהצטרפה לאחר תקופה קצרה לתנועת המחנות העולים. המועצה הארצית ה-16 של תנועת הצופים העבריים, שהתכנסה בירושלים בחול המועד סוכות תשי"א (אוקטובר 1950), הוכנה מראש בלי שיתופם של נציגי המפעלים אנשי מפ"ם, במטרה להביא לידי הכרעה. הרצאות הפתיחה, הדיונים וניסוח ההחלטות נועדו להעמיד סוף סוף את עקרונות התנועה על דיוקם החד-משמעי, שיחייב גם מסקנות מעשיות. הכוונה הברורה הייתה לשלול מהבוגרים אנשי מפ"ם את האפשרות להדריך בתנועת הצופים מבלי להתכחש ל"אני מאמין" שלהם, שכלל שלילה מוחלטת של הדמוקרטיה ה"בורגנית" ותמיכה במפלגה הקומוניסטית שבראשות סטלין. החלטות המועצה היו טעונות אישור של ההנהגה הראשית. בישיבה ביום 11.10.1950, שהתכנסה לדון בהחלטות המועצה ולהנחות את ועדת המדריכים, עשו נציגי המפעלים - יוסי כהן ממעגן מיכאל, ברנדי ובוכסי מבארי ויעקב ורסנו מפלמחים - ניסיון נוסף לשנות את הגזירה. בנימוקים שונים, פורמליים ומוסריים כאחד, תבעו מן המרכז שלא לראות את החלטות המועצה - היא הגוף העליון של התנועה - כמחייבות, לא להפעילן, או לכל הפחות לפרשן באופן שלא ישלול מהם את הזכות להדריך בתנועה. טענתם העיקרית הייתה שהשקפות פוליטיות של מדריכים אינם מעניינה של תנועת-הנוער ויש להתאחד סביב המשותף, הוא החינוך להגשמה חלוצית. אולם רוב חברי המרכז ובראשם אריה כרוך, חמדה אסיאו, הלל ברזל וחיים אדלר, לא האמינו עוד ברצונם או ביכולתם של החברים הללו להינתק מן האידאולוגיה הסטליניסטית, בה דבקה מפ"ם אותה עת, בעת מילוי תפקידם החינוכי. לאחר החלטת המרכז, יצאו אנשי המפעלים למלחמה גלויה בהם. תחילה ארגנו כינוס מחאה של קיבוצי הצופים, אך זה הוחרם על ידי אנשי חצרים ותל קציר. אחר-כך הביאו את הנושא לבירור בפני החניכים בשכבות המתבגרים. התסיסה שעורר הפולמוס בקרב הצופים אילצה את המרכז לנקוט באמצעים נגד המדריכים "המורדים" ולמנוע מהם את הגישה אל החניכים. כ- 200 צופים בתל אביב וכ- 800 בחיפה - אחוז לא מבוטל בתנועה בת 7,000 חברים - התייצבו לימין מדריכיהם המודחים. הם הצהירו על הזדהותם עם מפעלי הצופים ועל התנגדותם להחלטות המועצה ובכך הוציאו את עצמם משורות הסתדרות הצופים. בפסח תשי"א (אפריל 1951) כונסה בירושלים המועצה הארצית ה-17, בלא שהוזמנו אליה הצופים הללו ונציגי חמשת המשקים: מעגן מיכאל, בארי, פלמחים, יראון, ותל רעים. פילוגה של תנועת הצופים היה לעובדה. ב-2 במאי 1951 פרסמה "קבוצת מדריכים שהוצאה מן התנועה" גילוי-דעת בעיתון דבר ל"פרשת הפילוג בהסדרות הצופים". לאחר שגוללו את השתלשלות העניינים מנקודת מבטם והטילו את האחריות לפילוג על יריביהם בהנהגת התנועה, הודיעו על החלטתם להקים תנועת נוער חלוצית עצמאית שתמצא את משענתה החינוכית והציבורית במפעלי ההתיישבות של הצופים. "תנועת הצופים החלוציים", כפי שקראה לעצמה, הגדירה את עצמה מיד לקיבוץ המאוחד ולא עבר זמן רב עד שהצטרפה אל אחותה, תנועת המחנות העולים. היה זה תהליך מתבקש מאליו לאור הזהות האידאולוגית בין שתי התנועות והדמיון הרב במקורותיהן ובהתהוותן. זמן מה נקראה התנועה החדשה "המחנות העולים - הצופים החלוציים" עד ששינתה את שמה ל"דרור - המחנות העולים".