laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בנג'מין ברנלי

בנג'מין ג'קסון ברנלי הרביעי (באנגלית: Benjamin Jackson Burnley IV; נולד ב-10 במרץ 1978) הוא סולן וגיטריסט להקת ברייקינג בנג'מין. ברנלי נולד באטלנטיק סיטי בניו ג'רזי. הוא לימד את עצמו לנגן על גיטרה על ידי האזנה לאלבום Nevermind של נירוונה. לפני שנוסדה ברייקינג בנג'מין, הופיע ברנלי בבתי קפה שונים תחת השם "בנג'מין". ברנלי וג'רמי האמל היו באותה להקה בתיכון. הם הקימו יחד את להקת ברייקינג בנג'מין, שנקראה כך כיוון שבאחת ההופעות הפיל בנג'מין מיקרופון ושבר אותו. לאחר מכן, הוחלף השם לזמן מה ל-Plan 9, אבל אחרי כמה שינויי הרכב חזרה הלהקה לשם ברייקינג בנג'מין. ב-2001, חתמה הלהקה בהוליווד רקורדס. לאחר שהוציאו שני אלבומים, עזב האמל את הלהקה והוחלף בצ'אד סזליגה. לאחר שעזב, תבע האמל את ברנלי על כך שלא נתן לו זכויות יוצרים על שירים שהיה שותף ליצירתם. לברנלי יש כמה פוביות, עובדה שהיוותה השראה לשם האלבום משנת 2006, "Phobia". עטיפת האלבום, המראה אדם מכונף המרחף מעל פני האדמה, מייצגת את הפחד של ברנלי מטיסה, שבעבר מנע בעבר מברייקינג בנג'מין לסייר מחוץ לארצות הברית וקנדה. במאי 2016 הוא וחברי הלהקה שטו לאירופה בספינה ועשו את סיבוב ההופעות המוזיקלי הראשון שלהם מחוץ לצפון אמריקה. ברייקינג בנג'מין סיירה שוב באירופה בשנת 2017. ברנלי סובל גם מהיפוכונדריה ופחד מהחושך. הוא אומר שהוא רוצה לדחות את המוות כל עוד הוא יכול, וזו הסיבה שהוא לא טס ואפילו לא נסע במכונית אלא אם הדבר נחוץ. קיימת התייחסות לפוביות שלו באלבום We Are Not Alone בשיר "Break My Fall", בו נשמע טייס האומר: "Mayday, Mayday. Request permission to land. I cannot control the plane. We are in danger of crushing." ("מצב חירום מצב חירום, בקש רשות לנחות. אני לא יכול לשלוט במטוס. אנו בסכנת התרסקות."). ברנלי הוא גיימר מושבע, והגה את הרעיון של ברייקינג בנג'מין לכתוב ולהקליט את השיר "Blow Me Away" לפסקול של Halo 2. השיר "Polyamorous" מופיע במשחקים Run Like Hell, WWE SmackDown! vs. Raw ו- WWE Day of Reckoning (יחד עם השיר שלהם "Firefly"). השיר "The diary of Jane" מופיע ב-NASCAR 07. ברנלי הוא אלכוהוליסט מחלים. לדבריו הוא רצה "לשתות את עצמו למוות" וכיום הוא מתחרט על כך שאי פעם שתה טיפת אלכוהול. לטענתו, שתייתו המופרזת בעבר גרמה לו לחלות בתסמונת קורסקוף. Dear agony היה התקליט הראשון של ברייקינג בנג'מין אי פעם שכתב ברנלי ללא שימוש באלכוהול.[דרוש מקור] לברנלי בן אחד. הוא גרוש ונשוי פעם שנייה. מדיה וקבצים בנושא בנג'מין ברנלי בוויקישיתוף בנג'מין ברנלי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בנג'מין ברנלי, ברשת החברתית אינסטגרם בנג'מין ברנלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בנג'מין ברנלי, באתר MusicBrainz (באנגלית) בנג'מין ברנלי, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Span

האם התכוונתם ל... <span> – תגית HTML קבוצה פורשת – קבוצת וקטורים שבאמצעותם ניתן להציג כצירוף ליניארי כל וקטור במרחב הנפרשׂ, מסומנת ב   S p ( A ) {\displaystyle \ Sp(A)} . (קיצור של המילה Span, פרישׂה באנגלית)
ארנסט סטאברו בלופלד

ארנסט סטאברו בלופלד (באנגלית: Ernst Stavro Blofeld) הוא דמות רשע דמיונית מסדרת ג'יימס בונד שנכתבה על ידי איאן פלמינג. בלופלד הוא גאון רשע העומד בראש ארגון הפשע העולמי SPECTRE (אנ') (ראשי תיבות של SPecial Executive for Counter-intelligence, Terrorism, Revenge and Extortion - הנהלה מיוחדת למודיעין נגדי, טרור, נקמה וסחיטה) ואויבו המושבע של סוכן השירות החשאי הבריטי. בנסיונותיו להשתלט על העולם, הוא ושליחיו, משתמשים בטרור, סחיטה ונקמנות. הוא מופיע בתור האנטגוניסט הראשי והעיקרי של כל סדרת ג'יימס בונד של איאן פלמינג וסדרת הסרטים. בלופלד מופיע או נשמע בשמונה סרטי ג'יימס בונד רשמיים: "מרוסיה באהבה" (1963), "כדור הרעם" (1965), "אתה חי רק פעמיים" (1967), "בשרות הוד מלכותה" (1969), "יהלומים לנצח" (1971), "לעינייך בלבד" (1981), בסרט "ספקטר" (2015), שם התגלה שהוא אחיו החורג של בונד, ובסרט "לא זמן למות" (2021). הוא מופיע גם בסרט ג'יימס בונד הלא־רשמי "לעולם אל תאמר לעולם לא" (1983). ריבוי הופעותיו של בלופלד הופך אותו לרשע המתמיד ביותר מכל הרשעים בסרטי ג'יימס בונד ואויבו המושבע של בונד עצמו. בלופלד ידוע בעיקר כגיבור קירח, אולם הודות לטבען של מזימותיו המרושעות הוא מסוגל לשנות את הופעתו החיצונית. בלופלד מופיע כמעט תמיד עם חתול פרסי לבן. לתקופה קצרה הייתה זו כמעט מוסכמה לא להראות את פניו של בלופלד ורק להראות תקריב שלו מלטף את החתול שלו. מוסכמה זו נשברה בסרט "אתה חי רק פעמיים" ובסרטים שלאחריו. בלופלד חזר לסדרת הסרטים ב-2015 עם גילומו של השחקן האוסטרי המפורסם כריסטוף ואלץ, שגילם גרסה מודרנית יותר וחדשה יותר של בלופלד הנקראת "פרנץ אוברהאוזר" בסרט "ספקטר". בלופלד וחתולו שימשו כהשראה לדמויות נבלים רבות (בעיקר פארודיות). בין היתר בסדרות המצוירות "חוש-חש הבלש" (דוקטור רשע) ו"דיינג'רמאוס" (ברון סילס גרינבק). פארודיות נוספות לדמותו מופיעות בסדרת סרטי אוסטין פאוורס (Dr Evil), בסרט זולנדר (Mugatu), מר הודו (Mogambo), ספייס וורלד (צ'יף) ואף במערכון מתוך העונה הראשונה של הקרקס המעופף של מונטי פייתון.
ث

תַ'א/תַֿא (בערבית: ثَاء) היא האות הרביעית באלפבית הערבי. לפניה באה האות תא ואחריה האות ג'ים. האות ת'א מייצגת את העיצור /θ/ (כצירוף th במילה האנגלית think. זוהי גם ההגייה המקורית של ת"ו רפה). התעתיק המקובל שלה לעברית הוא "ת'". בערבית לבנטינית ת'א נהגית כעיצור /s/ (כמו סמ"ך), וברוב הניבים המצריים והצפון אפריקאים היא נהגית כעיצור /t/ (כמו ת"ו). יוצאים מן הכלל הם הניבים הפלסטיניים הכפריים, התוניסאיים, האלג'יראים הכפריים וחלק מהלוביים, שם ת'א נותרת כהגייתה התקנית. ת'א היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ח'א, ד'אל, דֿאד, ט'א וע'ין). על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים, כמו האלפבית הדרום-ערבי, מופיעה אות לייצוג הפונמה הזו, באלפבית הפיניקי, שהוא המקור לאלפבית הערבי, כבר לא הייתה אות לייצוג הפונמה הזו. כך עוצבה ת'א כגרסה של תא, ללא שום מקבילה פיניקית. (הסיבה שת'א עוצבה דווקא כתא היא כנראה עקב דמיון פונטי של העיצור /θ/ לעיצור /t/, ואולי גם בהשפעת הארמית והעברית, שבהן כבר קרה תהליך בג"ד כפ"ת, כך שאותה האות – תי"ו – שימשה בהן לייצוג שני העיצורים הללו). בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד'ארז". מדיה וקבצים בנושא ث בוויקישיתוף
הילד הבוכה

"הילד הבוכה" הוא כינוי לציור שהיה נפוץ ומוכר מאוד בישראל, בו מוצגת דמותו של ילד לבוש מעיל, שדמעות זולגות על לחייו. ציור זה הוא אחד מתוך סדרת דיוקנאות של ילדים (ברובם בנים, אך גם בנות) בעלי הבעה רצינית או עצובה ודמעות על פניהם, שהיו נפוצים ברחבי העולם בשנות ה-70 וה-80. הציור מיוחס לצייר האיטלקי ברונו אמאדיו (Bruno Amadio) שנודע גם בשם ג'ובאני בראגולין (Bragolin). בראגולין צייר מאות ציורים בסגנון זה. הציורים ברובם אינם חתומים ותאריכיהם אינם ידועים. התמונות היו מן הראשונות ששוכפלו בצבע בקנה מידה רחב כבר בשנות ה-60, וככל הנראה צוירו שנים לפני כן. ציורי הילדים הבוכים היו פופולריים באירופה ובדרום אמריקה, ונמכרו על פי ההערכה במיליוני עותקים, ללא תמלוגים כלשהם לצייר. החל משנות ה-80 התפתחו אגדות אורבניות סביב ציורי הילד הבוכה, הקושרות אותם לקללות ולמאגיה. בספטמבר 1985 פרסם ג'ון מרפי בעיתון הבריטי "דיילי סטאר" סיפור על שרפה שפרצה ברותרהאם שבדרום חבל יורקשייר. אחד השרידים היחידים שנותרו בלא פגע אחרי השרפה הייתה תמונת "הילד הבוכה". בני המשפחה היו משוכנעים שהסיבה לדליקה לא הייתה רשלנותם אלא דווקא התמונה המקוללת. הצהובון הבריטי "סאן" אימץ את הסיפור ופרסם ב-4 בספטמבר 1985 כתבת שער על הציור ה"מקולל", בה ציטט כבאים שגרסו כי בידם רשימה של 50 מקרים של דליקות בהן שרדה תמונת "הילד הבוכה". הכבאים האמינו כי התמונה מקוללת וסירבו להכניסה אל בתיהם. ה"סאן" המשיך לפרסם סיפורים ברוח דומה, במטרה לעורר היסטריה המונית סביב הציור ועורכו של העיתון, קלווין מקנזי, אף ארגן טקס שרפה פומבית של ציורי "הילד הבוכה". שירות כיבוי האש של דרום יורקשייר פרסם מאוחר יותר הודעה שגרסה כי אין שום קשר בין תמונות "הילד הבוכה" שהיו נפוצות במקומות רבים ובין הדליקות. הסיבה לדליקותם הנמוכה של הציורים הייתה, ככל הנראה, העובדה שהודפסו על גליונות קרטון דחוס עבים, שדליקותם נמוכה. בברזיל הופיע בשנות ה-80 בתוכנית הטלוויזיה "פנטסטיקו" אדם שטען כי הוא ג'ובאני בראגולין, וכי הציורים אכן מקוללים, כל זאת כיוון ש"כרת ברית עם השטן" להטמין מסרים מרושעים בתמונות. בשנת 2002 הופיעה בישראל פרסומת של חברת פלאפון בה שימשה תמונת הילד הבוכה כמוטיב העיקרי. בקומדיית המצבים הישראלית "הפיג'מות" הופיעה תמונת הילד הבוכה בדירתם של אילן, קובי ועודד, ופעמים רבות נעשתה התייחסות לתמונה שהפכה לסמל מזהה לסדרה (בעונה הרביעית ההסבר לתפאורה החדשה היה שרפה שפרצה בדירה בין העונות). על כריכת ספרו של אתגר קרת, "געגועי לקיסינג'ר" מופיעים פני ילד בוכה המזכירים בבירור את פני הילד שבתמונה. בטלנובלות לילה מטורף בפסטיגל ופריסטייל פסטיגל הופיעה תמונת הילד הבוכה במלון "קיסר" ולפעמים נעשתה התייחסות לתמונה שהפכה לסמל המזוהה לקומדיית המצבים הישראלית "הפיג'מות". עירית לינור, למה הילד בוכה, כותרת ראשית, 8 ביוני 1988 תמונת הילד הבוכה, באתר Halemo, ‏6 בספטמבר 2002 אתר הולנדי שהוקדש לציורי הילדים הבוכים בתאריך 22 באפריל 2016, בארכיון האינטרנט Ann Carney, The Curse of the Crying Boy Painting, Exemplore, ‏March 27, 2018 (באנגלית) ענת קורול-גורדון, מה הסיפור של תמונת הילד הבוכה, בערוץ כאן, מאי 2019 על המסתורין מאחורי ציור הילד הבוכה Massimo Polidoro, Curse That Painting!, Skeptical Inquirer Volume 36.6,, ‏November/December 2012 (באנגלית) קורות חייו ומידע נוסף באתר המוקדש לג'ובאני בראגולין כך לטענת דר' דייוויד קלארק. ר' כאן: http://www.thestar.co.uk/bizarre/Truth-about-the-Crying-Boy.3841222.jp וגם כאן: http://www.thestar.co.uk/diary/Dr-David-debunks-39curse39-of.2061981.jp. פירסומת פלאפון - הילד הבוכה / הילד השמח, באתר Halemo, ‏4 בדצמבר 2002
רעידת האדמה בג'יג'י (1999)

רעידת האדמה בג'יג'י (בסינית: 集集大地震, בפין-יין: jíjí dàdìzhèn), הידועה גם כ"רעידת אדמה 921" (九二一大地震) התרחשה ב-21 בספטמבר 1999 במרכז טאיוואן בשעה 1:47 שעון מקומי (ה-20 בספטמבר שעה 17:47 על פי שעון גריניץ') וגודלה נמדד כ-7.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט. המוקד היה בעיירה ג'יג'י במחוז נאנטואו, כ-12.5 קילומטר מערבית לאגם השמש והירח (סאן מון לייק, האגם הגדול ביותר בטאיוואן) ובעומק של 7 קילומטרים. על פי הסוכנות הלאומית לטיפול באש של הרפובליקה הסינית היקף הנזקים שנגרמו על ידי רעידת האדמה הוא 44,338 בתים שנהרסו לחלוטין ו-41,336 בתים שנפגעו בצורה חמורה. רעידות אדמה המשיכו לזעזע את טאיוואן במשך כל הלילה. אחת האנקדוטות מספרת על בית שלא נהרס אבל גלש ממחוז אחד למחוז אחר במהלך רעידת האדמה, דבר שאילץ את בעליו להחליף כתובת. מוקד הרעש היה העיירה ג'יג'י. רעידת אדמה 921 התרחשה לאורך שבר צ'לונגפו (Chelungpu) בחלקו המערבי של האי טאיוואן. השבר משתרע למרגלות הרי המרכז במחוזות נאנטואו וטאיצ'ונג. במקומות אחדים התרוממה האדמה לגובה של 7 מטרים. בסמוך לדונגשה (Dongshih), בקרבת הקצה הצפוני של ההעתק יצרה רעידת האדמה מפל מים שגובהו 7 מטרים. לאורך חלקו המרכזי-מערבו של האי נהרסו גשרים והתחבורה בחלק זה הושבתה למשך שבועות. הנזק היה הרסני במיוחד בווּפנג, כפר בדרום מחוז טאיצ'ונג. בית הספר התיכון גואנגפו (Guangfu) נבנה ישירות על קו השבר ונפגע קשה מאוד מרעידת האדמה. כיום משמש בית הספר התיכון כאתר מוזיאון רעידת האדמה 921. מדיה וקבצים בנושא רעידת האדמה בג'יג'י בוויקישיתוף רעידת האדמה בג'יג'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הסוכנות הלאומית לטיפול באש, משרד הפנים של הרפובליקה הסינית
אוניברסיטת אופסלה

אוניברסיטת אופסלה (בשוודית: Uppsala universitet; בראשי תיבות: UU) היא אוניברסיטה ציבורית באופסלה, שוודיה הממוקמת כ־78 ק"מ מצפון־צפון מערב לסטוקהולם. הוקמה ב־1477 והיא האוניברסיטה העתיקה ביותר בכל סקנדינביה. האוניברסיטה חברה ברשת אוניברסיטאות מטאריקי (MNU), בקבוצת קוימברה (GC) ובגילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר (The Guild) ובהתאחדות האוניברסיטאות האירופאיות (EUA). לאוניברסיטה למעלה מ־30,000 בוגרים ביותר מ־150 מדינות ברחבי העולם. בתחומי האוניברסיטה תיאטרון אנטומי שנבנה ב־1660 לערך, מהעתיקים שהשתמרו, וכיום הוא מוזיאון. לאוניברסיטה תשע פקולטות המאורגנות על פני שלושה תחומים דיסציפלינריים: מדעי הרוח והחברה, רפואה ורוקחות ומדע וטכנולוגיה: הפקולטה לאמנויות הפקולטה למדעי החברה הפקולטה לשפות הפקולטה לתאולוגיה הפקולטה למשפטים הפקולטה למדעי החינוך הפקולטה לרפואה הפקולטה לרוקחות הפקולטה למדע וטכנולוגיה דירוג שאנגחאי - מקום 82 (2023) דירוג Times Higher Education - מקום 140= (2024) דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 105 (2024) דירוג שאנגחאי - מקום 2 (2023) דירוג Times Higher Education - מקום 3 (2024) דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 3 (2024) לאוניברסיטה מקום ייחודי בחיי הרוח והמדע בשוודיה. בין המדענים הבולטים אשר למדו ולימדו בה נמנים קארולוס ליניאוס מייסד הטקסונומיה, האסטרונום והפיזיקאי אנדרס צלזיוס אשר על שמו קרויה שיטת מעלות צלזיוס אותה הציע, והפיזיקאי מייסד הספקטרוסקופיה אנדרס יונאס אונגסטרם. בין אנשי האוניברסיטה חתני פרס נובל, כגון נתן סודרבלום חתן פרס נובל לשלום לשנת 1930 וסוונטה אוגוסט ארניוס, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1903. בוגר נוסף של האוניברסיטה הוא אכסל מונתה, רופא וסופר שוודי, מחבר הספר "מגילת סן מיקלה". מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת אופסלה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת אופסלה (בשוודית ובאנגלית) אוניברסיטת אופסלה, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת אופסלה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת אופסלה, ברשת החברתית אינסטגרם אוניברסיטת אופסלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Uppsala University facts and figures ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא שוודיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלוף (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אלוף – הדרגה השנייה הבכירה ביותר בצה"ל, המקבילה לדרגת מייג'ור גנרל בצבאות זרים. המטכ"ל מורכב מסגל של אלופים. ראשי הפיקודים, הזרועות והגייסות הם בדרגת אלוף אלוף – הוא האביר הבכיר של המלך שייצג אותו בתחרויות וטורנירים אלוף – תואר שניתן בישיבות בבל בתקופת הגאונים למי שנסמך לדיינות ולתומכי הישיבה אלוף (לשון המקרא) – ראש, שר, מושל אלוף (ספורט) – Champion, ספורטאי שזכה באליפות אלוף עולם – אדם שהשיג את התוצאה הטובה ביותר בתחרות בתחום ספורט מסוים אלוף (סרט) – סרט משנת 1949 בכיכובו של קירק דאגלס אלופי אדום – כך כונו ראשי שבטים אדומיים "אלוף" - כינוי לקלף הקרוי אס שור – משמעות האלוף בעברית קדומה מוצב אלוף – מוצב של צה"ל על שפת הים התיכון בין הגבול של ארץ ישראל לבין מצרים אלוף (ספר) – ספר נוער אלוף האלופים – משחק הסופר-קאפ בכדורגל בישראל ע"ש נחמיה בן-אברהם אישים ששמם אלוף יהושע אלוף – ממייסדי העיסוק בספורט בארץ ישראל ציון אלוף – שופט ישראלי קישורים חיצוניים אילון גלעד, איך הגיעה המילה אלוף לצה"ל ולספורט, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2013
פסיכולוגיה בין תרבותית

פסיכולוגיה בין-תרבותית היא דיסציפלינה חדשה יחסית בפסיכולוגיה המבקרת את הפסיכולוגיה הכללית על כך שהיא "עיוורת לתרבות" (אינה מתייחסת להקשר התרבותי שבו היא פועלת) ו"תלוית תרבות" (תאוריות וממצאים רבים אינם ניתנים להכללה לתרבויות אחרות). הפסיכולוגים הבין תרבותיים טוענים כי הפסיכולוגיה העכשווית יכולה להיקרא "פסיכולוגיה מערבית", ואין להניח כמובן מאליו כי עקרונות הפסיכולוגיה כפי שנמצאו במחקרים על אנשים לבנים במערב, תקפים גם לתרבויות אחרות. פסיכולוגיה בין תרבותית ניצבת בין פסיכולוגיה אבולוציונית אשר מנסה למצוא את המוטיבציות ואת מקורות ההתנהגות המשותפים לכלל האנושות, ובין פסיכולוגיה תרבותית אשר טוענת כי אין אפשרות להשוות בין תרבויות, וכי כל תרבות צריכה להיחקר בעזרת מושגיה הפנימיים. פסיכולוגיה בין-תרבותית בוחנת עקרונות פסיכולוגיים בתרבויות שונות, ומנסה להגיע למסקנה האם עקרונות אלו הם כלל עולמיים, משמע נכונים לגבי כל התרבויות, או תלויי תרבות (נכונים רק לגבי חלק מהתרבויות). תחום נוסף שבו עוסקת הפסיכולוגיה הבין תרבותית הוא תחום של מפגש בין תרבויות. האופן בו אנשים מסתגלים לתרבות חדשה, מחקרים אודות אנשים בעלי יותר ממהות תרבותית אחת וכדומה. אנתרופולוגיה הבדלים בין-תרבותיים פסיכולוגיה בין-תרבותית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ימילה

ג'ימילה (בערבית: جيميلة, בלטינית: Cuicul או Curculum) הוא כפר הררי באלג'יריה השוכן במחוז סטיף באלג'יריה, השוכן במרחק של 240 ק"מ מזרחית לאלג'יר וכ-45 ק"מ דרומית לחופי הים התיכון. הכפר ניצב באזור בו נמצאות הריסות מתקופת הברברים והאימפריה הרומית. ג'ימילה הוכרז ב-1982 כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. הכפר זכה למעמד זה בשל ההתאמה שיש בו בין האדריכלות הרומית לבין הסביבה ההררית. הבניינים המפורסמים בג'ימילה הם התיאטרון, שני פורומים, מקדשים, בזיליקות, קשתות, רחובות ובתי מגורים. האתר הארכאולוגי נמצא במרחק קצר מהעיר קונסטנטין, והוא נחשב לאתר ארכאולוגי חשוב באלג'יריה בזכות חשיבותו ההיסטורית, חשיבות שזכתה להכרה רשמית בידי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים. העיר הרומית קויקול (לטינית Cuicul) הוקמה בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי נרווה. למיקומה של העיר הייתה חשיבות אסטרטגית, כיוון שהיא הייתה ממוקמת בעמדה הגנתית טובה על דורבן (פסגה משנית של הר) בגובה 900 מטרים, בין ואדי גוארגור ובטאמה. סגנון הבנייה באדריכלות הרומית הותאם למגבלות הגאוגרפיות של האזור. בשני הקצוות של הקארדו נבנו שערים. במרכז העיר נבנה הפורום שהוא כיכר עירונית בגודל 48X44 מטרים, ומסביב לפורום נבנו בניינים ששימשו למטרות אזרחיות שונות. במערב העיר נבנתה הבזיליקה, הקפיטולין (על שם גבעת הקפיטולין ברומא העתיקה) בצפון, ובמזרח נבנתה הקוריה. המגורים המלכותיים קושטו בפסיפסים מורכבים, והם נקראו על שמם (בית אירופה וכדומה). המגורים הורחבו מאוד במהלך המאה ה-2 לעבר הרובע המרכזי של העיר, היכן ששכנו מקדש ונוס והמאקלום (מתחם שוק). אולם, המגבלות הגאוגרפיות הקשו על העיר להתפתח. העיר החלה להתפתח החל מהמאה ה-2, כאשר החלה בנייתו של רובע חדש בחלקה הדרומי. ברובע נבנו מבנים ציבוריים ופרטיים כאחד: קשת קרקלה (216), המקדש של משפחתו של ספטימיוס סוורוס שהיה סוג חדש של פורום, תיאטרון שהושלם בתקופת אנטונינוס פיוס ובתי מרחץ שנבנו בתקופת שלטונו של קומודוס. המבנים הבולטים שנבנו בסגנון קלאסי הם בזיליקת הבגדים שבה נערך המסחר בבדים, ומזרקה שנבנתה בסגנון מזרקת מטא סודנס (אנ') ברומא. הרובע הדרומי היה המקום שבו התבססה הנצרות, וישנם אזכורים לבישוף פודנטיאנוס מקויקול המתוארכים לשנת 255). ברובע זה נמצאים גם השרידים של מספר מבנים הקשורים לנצרות: שתי בזיליקות, קפלה, אגן טבילה (המקום שבו עורכים טבילה לנצרות) ומספר בתי מגורים ששימשו את הבישוף והכמרים. באופן כללי, המשאבים שסייעו לפריחתה של העיר היו חקלאיים (דגנים, עצי זית וחוואות). העיר ננטשה בין המאה ה-5 למאה ה-6, לאחר נפילתה של האימפריה הרומית. הוונדלים שלטו בעיר במשך תקופה קצרה מאוד, וב-553 הביזנטים כבשו אותה בחזרה. בתקופה מאוחרת יותר האזור היה נתון לשליטת המוסלמים שלא אכלסו את קויקול מחדש, אך שינו את שמה לג'ימילה, שם שמשמעותו בערבית היא יפה. מדיה וקבצים בנושא ג'ימילה בוויקישיתוף מידע על העיר באתר lexicorient.com תמונות מג'ימילה
כריסטיאן אנפינסן

כריסטיאן בוהמר אנפינסן, הבן (באנגלית: Christian Boehmer Anfinsen Jr; ‏26 במרץ 1916 – 14 במאי 1995) היה ביוכימאי אמריקאי-יהודי, חתן פרס נובל לכימיה בשנת 1972 (לצד סטנפורד מור וויליאם סטיין) על עבודתו על האנזים ריבונוקלאז, ובייחוד על תרומתו בהבנת הקשר שבין סדר חומצות האמינו בפפטיד לבין הקיפול המרחבי של החלבון, בעל הפעילות הביולוגית. אנפינסן נולד בעיר מונאסאן שבמדינת פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה ממוצא נורווגי. תחילת הכשרתו האקדמית נעשתה בקולג' של סווארטמור ואת המאסטר בכימיה אורגנית קיבל בשנת 1939 באוניברסיטת פנסילבניה. ב-1941 נישא לפלורנס קננגר (בן ושתי בנות). בשנת 1943 קיבל תואר דוקטור בביוכימיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, שם עסק כמרצה עד לשנת 1950. משנת 1950 עד לשנת 1981 עבד במכונים הלאומיים לבריאות. מ-1981 עד 1982 היה פרופסור אורח במכון ויצמן למדע ברחובות ומשנת 1982 ועד למותו בשנת 1995 כיהן כפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בשנת 1978 הותרו נישואיו הראשונים, וכעבור כשנה, ב-1979 הוא עבר גיור אורתודוקסי ונישא בשנית לליבי שולמן איליי. ערך מורחב – הדוגמה של אנפינסן בשנת 1961 אנפינסן הראה, בניסוי שערך על האנזים ריבונוקלאז, כי לאחר דנטורציה של החלבון שבה החלבון מאבד את מבנהו המרחבי ולכן את פעילותו, החלבון הפרוש מסוגל לשוב לקיפול הנכון שלו באופן ספונטני. ניסוי זה הוכיח את הדּוֹגְמָה של אנפינסן, הקובעת כי הרכב ורצף חומצות האמינו בפפטיד קובע ומקודד למבנה המרחבי הפעיל של החלבון. מבנה ראשוני מבנה שלישוני מדיה וקבצים בנושא כריסטיאן אנפינסן בוויקישיתוף כריסטיאן אנפינסן, באתר פרס נובל (באנגלית) ביוגרפיה של אנפינסן כריסטיאן אנפינסן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כריסטיאן אנפינסן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "The Christian B. Anfinsen Papers". National Institutes of Health. נבדק ב-2009-08-23. הספד ב"אינדיפנדנט", 24 במאי 1995
ג'ורג' הנרי מקנזי

ג'ורג' הנרי מקנזי (באנגלית: George Henry Mackenzie;‏ 24 במרץ 1837 בבלפילד, סקוטלנד – 14 באפריל 1891, ניו יורק), שחמטאי סקוטי אמריקאי. לשיא יכולתו הגיע בשנת 1880 כאשר היה ממוקם רביעי בעולם. מקנזי רכש את השכלתו באוניברסיטה של אברדין, וכן בעיר רואן בצרפת ובשטטין בפרוסיה בין השנים 1853–1855. הוא זומן לגדוד חיל רגלים של הוד מלכותו בשנת 1856, בהיותו בן 19. זמן קצר לאחר מכן הגדוד נשלח להודו. בשנת 1858 חזר מקנזי לאנגליה, לאחר שהועלה לדרגת סֶגֶן. בשנת 1861 פרש מקנזי מהצבא. בשנת 1862 ניצח מקנזי בתחרות בלונדון, שם הביס את אדולף אנדרסן בתוצאה 2-0, אך זו הייתה תחרות בה ניתן לו יתרון תחילי של רגלי בערוגה ו7. באותה שנה ניצח בדו-קרב שהתקיים בדבלין את ג'ורג' אלקוק מקדונל בתוצאה 7-4 (+6 -3 =2). בשנת 1863, בעיצומה של מלחמת האזרחים היגר מקנזי לארצות הברית. ב-1865 עבר לניו יורק, שם כתב בנושאי שחמט עבור מספר עיתונים. הוא זכה במקום הראשון בתחרויות השנתיות שהתקיימו במועדון השחמט של ניו יורק בשנים 1865 עד 1868. ההצלחה הבינלאומית של מקנזי החלה לאחר תקופה של 15 שנים בארצות הברית, בהן אסף שלושה עשר ניצחונות רצופים בתחרויות בין השנים 1865–1880, כולל ניצחון בשישה מתוך שבעה דו-קרבות (השביעי הסתיים בתיקו). הצלחותיו כללו בין היתר ניצחונות בתחרויות קליבלנד 1871, שיקגו 1874 וניו יורק 1880 וכן ניצחונות בקונגרסי השחמט האמריקאיים השני, השלישי והחמישי. הוא היה אלוף ארצות הברית לשחמט במשך 18 השנים שבין 1871 ו-1889. בשנת 1878 חלק מקנזי את המקום ה-4-5 בתחרות פריז. בשנת 1882 את המקום הרביעי בווינה, תחרות בה ניצחו וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור. בשנת 1883 חלק את המקום ה-5-7 בתחרות לונדון בה ניצח יוהנס צוקרטורט. בשנת 1885 הגיע למקום הרביעי בתחרות הרפורד בה ניצח ג'וזף הנרי בלקברן ואת המקום השביעי בתחרות המבורג שאותה ניצח איזידור גונסברג. בשנת 1886 חלק את המקומות ה-7-8 בתחרות לונדון. לתוצאה הטובה ביותר בחייו הגיע מקנזי כאשר זכה במקום הראשון באליפות גרמניה החמישית שהתקיימה בפרנקפורט בשנת 1887, וזאת לפני בלקברן, צוקרטורט, זיגברט טאראש, לואיס פאולסן, ברטולד אינגליש, מקס וייס וקורט פון ברדלבן. בשנת 1888 זכה מקנזי באליפות החמישית של סקוטלנד שהתקיימה בגלאזגו. מקנזי הגיע למקום השני בברדפורד בשנת 1888, וחלק מקומות 3-4 בתחרות מנצ'סטר 1890. בשנת 1890 החליף אותו ג'קסון שובלטר והיה לאלוף השחמט של ארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' הנרי מקנזי בוויקישיתוף ג'ורג' הנרי מקנזי, באתר צ'סגיימס (באנגלית) תחבולות של ג'ורג' הנרי מקנזי,wtharvey.com מידע כללי Mackenzie, George, באתר Edo Historical Chess Ratings
הרובע הארבעה-עשר של פריז

הרובע הארבעה-עשר של פריז (בצרפתית: XIVe arrondissement), הממוקם בגדה השמאלית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. הרובע כולל חלק גדול מאזור מונפרנאס, שהיה בעבר אזור משכנם של אמנים רבים וכן של קהילת ברטן. הרובע מפורסם כיום בעיקר בגורד-השחקים שבו, מגדל מונפרנאס, ובתחנת הרכבת הלאומית גאר מונפרנאס. ברובע הארבעה-עשר של העיר נמצאת הקיריה האוניברסיטאית הבינלאומית של פריז (Cité Universitaire) (CIUP), שממוקמת ליד פארק מונסורי ואצטדיון שרלטי. שטח הקרקע של הרובע הוא 5.621 קמ"ר. אוכלוסיית הרובע הארבעה-עשר הגיעה לשיאה בשנת 1954, אז מנתה האוכלוסייה 181,414 איש. כיום נותר הרובע צפוף מאוד באוכלוסייה ובפעילות עסקית, עם 132,844 תושבים ו-71,836 משרות, על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999. כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע הארבעה-עשר הם: רובע מונפרנאס (Quartier du Montparnasse) רובע פארק מונסורי (Quartier du Parc Montsouris) רובע פטי-מונרוז' (Quartier du Petit-Montrouge) רובע פלסאן (Quartier de Plaisance) מתחת לרוב חלקי הגדה השמאלית מצויות הקטקומבות של פריז, ואולם, הן פתוחות לציבור במסלול מיוחד שנמצא מתחת לרובע הארבעה-עשר בלבד. פארק מונסורי אזור מונפרנאס מגדל מונפרנאס בית הקברות מונפרנאס הסיטה האוניברסיטאית הבינלאומית של פריז אתר האינטרנט הרשמי של הרובע הארבעה-עשר של פריז (בצרפתית) הרובע הארבעה-עשר של פריז, ברשת החברתית פייסבוק הרובע הארבעה-עשר של פריז, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
דורה מאר עם חתול

דורה מאר עם חתול (בצרפתית: Dora Maar au Chat) הוא ציור משנת 1941 של הצייר פבלו פיקאסו. הוא מראה את דורה מאר, המאהבת הארגנטינאית-צרפתיה של פיקאסו, ישובה על כיסא עם חתול קטן נח על כתפיה. הציור מפורסם בעיקר בשל היותו אחד מהציורים היקרים ביותר בעולם. בציור, דורה מאר ישובה על כיסא עם חתול שחור על כתפיה. פיקאסו אהב להשתמש במשטחי צבע גדולים ובצבעים ניגודיים כדי ליצור את הרושם העז והמיוחד של ציוריו. הציור מדגים את סגנון החיים באותה התקופה. למשל, אופן לבושה של דורה מאר, ציפורניה החדות והכחולות כשל ציפורני חתול, מדגימים את סגנון ציוריו של פיקאסו באותה תקופה. ציור קוביסטי זה מראה את דורה מאר כאישה כפולת פנים" – הוא מראה את חוכמתה ואת נטייתה לבכות. מאר לא אהבה חתולים, והכללתו של חתול בציור מראה את שליטתו של פיקאסו בה. "ציפורני החתול" שנוספו למאר מראים שהיחסים שלה ושל פיקאסו הגיעו לסופם. בנוסף, מלחמת העולם השנייה, שהתחוללה באותה תקופה, ומשתקפת בזמן הקשה שעבר על בני הזוג שחיו בפריז. הבד, 128.3 על 95.6 ס"מ גודלו, הוא אחד ממספר רב של פורטרטים של דורה מאר שצייר פיקאסו לאורך יחסיהם שנמשכו כמעט כעשור. פיקאסו התאהב במאר בת ה-29 כשהיה בן 55 שנים, והם עברו במהרה לגור יחדיו. ציור זה נעשה במהלך שנת 1941, בעת שהנאצים כבשו את צרפת. בשנות ה-40 של המאה ה-20 נרכש הציור על ידי האספנים לי ומארי בלוק משיקגו. הם מכרו את הציור בשנת 1963. לאחר שנה זו לא הוצג עוד הציור, אלא רק בתחילת המאה ה-21. סותביס: על הציור ומאפייניו (באנגלית) סותביס: הסיפור המלא של המכירה הפומבית בניו יורק, ב-3 במאי 2006 (באנגלית)