laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סאמיזדאט

סָאמִיזְדָאט (רוסית: Самиздат, הוצאה עצמית) הייתה שיטה רוֹוחת במדינות הגוש הסובייטי להפצה והדפסה של ספרות שנאסרה על ידי השלטון. ההפצה נעשתה על ידי שכפול עצמי של מספר קטן של עותקים ראשוניים, תוך עידוד כל קורא לשכפל עותקים בכל אמצעי שעמד לרשותו. המונח "סאמיזדאט" עצמו הוא אנלוגיה לשמות בתי ההוצאה לאור הרשמיים כ"פוליטיזדאט" = "פוליטיצ'סקויה איזדַטֶלסטבו" (Политиздат, Государственное издательство политической литературы, ההוצאה הממלכתית לאור של ספרות פוליטית). באופן דומה סאמיזדאט = "סאם" (сам, עצמי) + "איזדאט" (איזדַטֶלסטבו, הוצאה לאור). עותקי הסאמיזדאט של ספרים כ"האמן ומרגריטה" למיכאיל בולגקוב ו"מוסקבה פטושקי" לונדיקט ירופייב עברו מיד ליד בחשאי ושוכפלו בכל השיטות האפשריות - החל מהעתקה בכתב יד וצילום עמודים במצלמה רגילה ועד להדפסה מקצועית למחצה בבתי דפוס מאולתרים. בפולין אף הודפסו כמה ספרים ארוכים (מעל 500 עמוד) בכמויות של 5,000 עותקים ומעלה. לאחר תחילת הפרסטרויקה היקף התופעה הוקטן בהרבה ובעקבות שימוש רחב במחשבים אישיים ומדפסות ביתיות הופסק כליל. כדי לפגוע בתופעה, השלטונות הקומוניסטיים ברומניה הנהיגו חובת רישוי מכונות כתיבה ומכונות צילום. טאמיזדאט - הברחת כתבי יד אסורים להפצה והדפסה מחוץ לברית המועצות ("טאם" ברוסית פירושו "שַם"). מגניטיזדאט - הפצת מוזיקה מחתרתית, בדרך כלל של "בארדים" (זמרים-יוצרים מחתרתיים) בשכפול קלטות (ומכאן הקידומת "מגניט" לסרט המגנטי של הקלטת). רנטגניזדאט - שכפול מחתרתי של תקליטי מוזיקה מערבית על צילומי רנטגן ישנים. לכן גם כונה "תקליט עצמות", בשל העצמות שהופיעו בתשליל צילום הרנטגן. מאירה יגיד-חיימוביץ', מאיה ויניצקי (עורכות), מוזיקה אסורה, תקליטי רנטגן בברית המועצות 1946 - 1964, הוצאת מוזיאון תל אביב, 2018 מדיה וקבצים בנושא סאמיזדאט בוויקישיתוף סאמיזדאט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ספרות מחתרתית - ברית המועצות, דף שער בספרייה הלאומית
מחלת אוסגוד-שלטר

מחלת אוסגוד-שלטר (באנגלית: Osgood-Schlatter disease ובקיצור OSD) היא ליקוי באזור בליטת העצם מתחת לברך, והיא נפוצה בעיקר אצל נערים מתבגרים פעילים מבחינה גופנית. תופעה זו מופיעה כתוצאה מדלקת באזור החיבור של רצועת עצם הפיקה לגבששת השוקה הנובעת מחוסר התגרמות של סחוס הגדילה של הגבששת. לרוב, יכולת התנועה של הברך אינה נפגעת. הכאב עלול להימשך מספר חודשים או מספר שנים והתופעה יכולה לחזור מדי פעם עד לסיום גדילתו של הנער. לרוב חולף הליקוי מעצמו, אך במקרה שהוחלט על טיפול, הוא יכלול שינוי פעילות (הפסקת פעילות מעוררת כאב), מתיחת וחיזוק השריר הארבע ראשי ושרירי מיתר הברך ולעיתים אמצעי חבישה לברך שתפקידם להפחית את המאמצים המופעלים על הגבששת ולהגן על האזור מחבטות. כאשר חווים מכה באזור יהיו כאבים עזים, הדבר הטוב ביותר כדי להעביר את הכאבים הוא להזיז את הרגל אך לא לטפוח על האזור. מדיה וקבצים בנושא מחלת אוסגוד-שלטר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מחלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מג"ל

האם התכוונתם ל... מגל (בעבר מערך גיבוי לחימה) - מערך בצה"ל האחראי על שלב הטירונות של חיילים ביחידות תומכות לחימה ועורפיות מג"ל (רובה) – רובה משטרה ישראלי מקוצר המבוסס על מיקרו גליל המכון הגבוה לתורה – מוסד ישיבתי תורני ומדרשה תורנית לנשים הפועל בתוך אוניברסיטת בר-אילן. מג"ל - שם עט של גיורא לשם מגל (פירושונים)
עשהאל בן צרויה

עֲשָׂהאֵל בֶּן צְרוּיָה, דמות מקראית, היה מגיבוריו של דוד המלך ואחד מבני צרויה המוזכרים בספר שמואל ב' (עשהאל מוזכר בעיקר בפרק ב'). אֶחיו היו יואב ואבישי. לפי ספר דברי הימים הייתה צרויה אחות דוד, ולפיכך היו עשהאל ואֵחיו אחיינים שלו. על עשהאל סופר שהיה קל רגלים כצבי: ”וַעֲשָׂהאֵל קַל בְּרַגְלָיו כְּאַחַד הַצְּבָיִם אֲשֶׁר בַּשָּׂדֶה”. במהלך המלחמה בין צבא איש בושת לצבא דוד בבריכת גבעון (שהחלה כ"משחק" כלשון התנ"ך), רדף עשהאל אחרי אבנר בן נר. אבנר הפציר בו שירפה ממנו, מאחר שאם ימיתו, לא יוכל "לשאת פניו" אל יואב אחיו. משסירב עשהאל, הרגוֹ אבנר בחניתו. מאוחר יותר נקם יואב את נקמת עשהאל אחיו, והרג את אבנר. יואב היה שר הצבא של דוד המלך ואילו אבנר בן נר היה שר צבאו של שאול המלך, ושל בנו איש בושת. על שמו נקרא היישוב עשהאל בהר חברון. עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה שמואל ב', ב', י"ח
מלחמת הבלקן הראשונה

מלחמת הבלקן הראשונה התנהלה בתקופה שבין 8 באוקטובר 1912 ובין 18 במאי 1913, בין הליגה הבלקנית, שכללה את בולגריה, סרביה, מונטנגרו ויוון ובין האימפריה העות'מאנית. כוחות הליגה הבלקנית גברו במהירות על האימפריה העות'מאנית, בגלל יתרונם המספרי והטקטי. כתוצאה ממלחמת הבלקן הראשונה איבדה האימפריה העות'מאנית כמעט את כל הטריטוריות שלה באירופה, אך הטריטוריות שנכבשו על ידי הליגה הבלקנית גרמו למחלוקת עליה התנפצה הברית והיוו סיבה עיקרית לפתיחת מלחמת הבלקן השנייה. ערך מורחב – הליגה הבלקנית (ברית) תבוסת העות'מאנים במלחמה האיטלקית-עות'מאנית שבמהלכה חדרו האיטלקים לטריפוליטניה וכבשו את האיים הדודקאנסיים והתחושה שזאת העת בה ניתן לכבוש טריטוריות עות'מאניות הובילו כמה מארצות חבל הבלקן ליצירת הליגה הבלקנית. הדיפלומטיה של האימפריה הרוסית השקיעה מאמצים רבים לכינון הברית, שתאמה את האינטרסים שלה ויצרה מצב לא רגיל בו צרפת והאימפריה האוסטרו-הונגרית מצאו עצמן בחזית דיפלומטית משותפת כנגד הליגה והאימפריה הרוסית - צרפת, בגלל היותה בת ברית מסורתית של האימפריה העות'מאנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית משום שלא רצתה לראות התחזקות של סרביה. מלחמת הבלקן הראשונה התחילה ב-8 באוקטובר כשמונטנגרו הכריזה מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ובנות הברית הנוספות שלחו ב-13 באוקטובר אולטימטום לאימפריה העות'מאנית והכריזו עליה מלחמה ב-17 באוקטובר. המלחמה נפתחה בו זמנית בכמה זירות: הבולגרים תקפו את הכוחות הטורקים בתראקיה, סרביה ומונטנגרו פעלו בקוסובו, בצפון מקדוניה ובאלבניה והיוונים תקפו בדרום מקדוניה כדי לכבוש את סלוניקי ובאפירוס כדי לכבוש את יואנינה. היוונים הצליחו לכבוש את סלוניקי ובהמשך נפלו לידי הליגה הבלקנית גם אלבניה, אפירוס, מקדוניה ותראקיה. בולגריה, שייצגה גם את סרביה ואת מונטנגרו, חתמה עם האימפריה העות'מאנית על הסכם הפסקת אש ביום 3 בדצמבר. יוון המשיכה בלחימה במטרה לכבוש את יואנינה, אך בו זמנית השתתפה במגעי השלום שהובילו להסכם לונדון שסיים את מלחמת הבלקן הראשונה. מדיה וקבצים בנושא מלחמת הבלקן הראשונה בוויקישיתוף תמונות ארכיון מהמלחמה (בבולגרית). ידיעות עיתונאיות היסטוריות על מלחמת הבלקן הראשונה באתר: שפת הים - ים וספנות בעיתוני ההשכלה והתחייה, 1918-1856. Philip S. Jowett, ‏‏ Armies of the Balkan Wars 1912-1913, עמודים 8-7 באתר גוגל ספרים (באנגלית).
ונדיקט ירופייב

ונדיקט ואסילייביץ' ירופייב (ברוסית: Венедикт Васильевич Ерофеев;‏ 24 באוקטובר 1938 – 11 במאי 1990) היה סופר, מחזאי ומסאי רוסי בתקופת ברית המועצות. בשנת 1969 כתב את ספרו הנודע ביותר "מוסקבה פטושקי". הספר נאסר לפרסום בברית המועצות אך הופץ בעשרות אלפי עותקי "סאמיזדאט" והפך לספר פולחן. הספר הודפס לראשונה ב-1973 בישראל. ירופייב כתב גם מסות ואת המחזה "ליל ואלפורגיס". ירופייב נולד בעיירה הקטנה קנדלאקשה במחוז מורמנסק. אביו נכלא בטיהורים הגדולים אך שרד 16 שנים בגולאג. רוב ילדותו עברה עליו בבית יתומים בקירובסק שבקרליה. הוא התקבל ללימודי בלשנות באוניברסיטת מוסקבה אך סולק לאחר שנה וחצי משום שסירב להשתתף באימוני החובה הצבאיים. הוא המשיך ללמוד במספר מוסדות בערים קולומנה וולדימיר, אך לא סיים תואר שכן לרוב סולק בשל "בעיות התנהגות" והתבטאויות שלא עלו בקנה אחד עם הדעות השליטות בברית המועצות. בשנים 1958–1975 התגורר ללא רישום רשמי ("פרופיסקה") באוקראינה, בלארוס, ליטא, אוזבקיסטן וטג'יקיסטן תוך שהוא עובד בעבודות דחק שונות. כתביו, אותם החל לכתוב מגיל 17, לא נתקבלו אפילו בספריות ציבוריות. ירופייב מת מסרטן הגרון בשנת 1990. מדיה וקבצים בנושא ונדיקט ירופייב בוויקישיתוף ונדיקט ירופייב, באתר Discogs (באנגלית) ונדיקט ירופייב (1938-1990), דף שער בספרייה הלאומית ונדיקט ירופייב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דג קרב סיאמי

דג קרב סיאמי או קרבנון הדור (שם מדעי: Betta splendens) הוא דג ממשפחת הגוראמיים, אשר מופיע בווריאציות ובצבעים שונים. דג זה נמצא בדרום מזרח אסיה (תאילנד, וייטנאם, הודו וקמבודיה). את שמו הוא קיבל עקב עוינותו הרבה לדגים זכרים בני אותו המין. עוינות זו מתבטאת בפרישת סנפירים, הרחבת הזימים ואף בלחימה עד מוות. בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים. דג הקרב הסיאמי שייך למשפחת הגוראמיים שייחודם הוא במבוך הנמצא בזימיהם, המאפשר להם נשימת אוויר אטמוספירי. מערכת זאת התפתחה עקב סביבת המחיה של הדגים - מקורות מים רדודים, בהם ריכוז החמצן נמוך. אורכו מגיע עד שישה סנטימטרים, וצבעיו הם בדרך כלל אדום וכחול. אורך חייו הוא כ 2 - 5 שנים בשבי. לנקבה יש בדרך כלל סנפירים קצרים ואילו הסנפירים של הזכר ארוכים, אך יש יוצאים מן הכלל - לזכרי הזן פלאקט יש סנפירים קצרים. ההבדל העיקרי בין הנקבות והזכרים הוא שלנקבה יש בין סנפירי הגחון פיטמית לבנה; סימן זה גם מעיד על נכונותה להתרבות ובנוסף גם הצבעים מעידים: הזכרים הם אדומים וכחולים ואילו הנקבות הן זהובות ואפורות. קיים סימן נוסף: פסים לבנים רוחביים על גופה של הנקבה כאשר היא רואה זכר; דבר זה מעיד על מידת ההתרגשות שלה. במהלך חיזור, הזכר מנפח את הזימים, פורש את הסנפירים ומפתל את גופו בפני הנקבה. הנקבה מצידה, תשנה את צבעה לגוון כהה ותפתל את גופה אחורה וקדימה. שיטת הרבייה של דג הקרב הסיאמי היא בניית קן בועות. הזכר בונה קן בועות מפואר מתחת לכמה צמחים. כדי לייצב את הקן הוא מחדיר אליו כמה חתיכות צמחים. הזכר מפתה את הנקבה אל מתחת לקן שם הוא מחבק אותה ומפרה את ביציה. הוא אוסף את הביצים לקן הבועות ושם הן יתפתחו. במידה וביצה יצאה מקן הבועות והחלה לשקוע, הזכר יאסוף אותה בפיו ויחזירה לקן הבועות. דג הקרב הסיאמי ניזון בעיקר מתולעי דם וזחלי יתושים. סגנון הציד שלו ייחודי ובמהלכו הוא שוחה במעגלים מתחת לטרפו ואז מתנפל עליו, מטביע אותו ובולע במהירות, כל זה בשבריר שנייה. מדיה וקבצים בנושא דג קרב סיאמי בוויקישיתוף דג קרב סיאמי, באתר ITIS (באנגלית) דג קרב סיאמי, באתר NCBI (באנגלית) דג קרב סיאמי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דג קרב סיאמי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) דג קרב סיאמי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דג קרב סיאמי, באתר FishBase (באנגלית) דג קרב סיאמי, באתר GBIF (באנגלית) אנני רות', ניו יורק טיימס, מחקר מגלה איך תהליך ביות בן אלף שנה הפך את דגי הקרב ליפים כל כך, באתר הארץ, 20 במאי 2021 דג קרב סיאמי באתר הרשימה האדומה של IUCN
בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן

בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בגבעת השלושה הוא בית הספר המחוזי הראשון של זרם העובדים. נוסד ביוזמת רוזה כהן, אמם של יצחק רבין ורחל רבין-יעקב, כבית ספר המשך לבתי החינוך לילדי העובדים. בית הספר נפתח בסתיו 1934 בקיבוץ גבעת השלושה הישן (כיום בפתח תקווה). בתחילה הוקם בית הספר באופן זמני בתוך הקיבוץ כמוסד דו-שנתי שממנו המשיכו תלמידים רבים לבית הספר החקלאי כדורי. לאחר שנמצאה עבורו קרקע מתאימה ליד הקיבוץ, הפך בית הספר למוסד ארבע שנתי ולמקום לימוד של מספר ענפי משק חקלאיים: גידולי שדה, גפן, הדרים, לול, רפת, עיזים ומכוורת. בית הספר איפשר מגורים בתנאי פנימייה והתאפיין ברוח החלוציות והיצירה, בחינוך לעבודה, בחיי חברה עשירים ובעיצוב דמות המפעל החינוכי מתוך התלהבות, מסירות ואמונה. לימודי הטבע נלמדו מתוך מגמה ליצור קשר נפשי לטבע ולמולדת. על בית הספר ותלמידיו נרקמו סיפורים וצ'יזבאטים כמיטב מסורת הפלמ"ח. רבים מבוגרי בית הספר המחוזי התגייסו לפלמ"ח והיו מעורבים בתחומי הביטחון, התיישבות, ההווי, הכתיבה וכן בהנהגת המדינה. מנהל בית הספר היה יהודה ארליך ועל סגל המורים נמנו: מרדכי פרידמן, יצחק דמיאל, שמואל יוסף פנואלי, זאב זמירי, יהושע קוגלר, שמואל שלמון, יהודה מלין, ברוך אייזנשטדט, יוסף בורשטיין, יוסף קריספין ומאיר כהן. בית הספר נסגר עם פרוץ מלחמת העצמאות. המשיך אותו בית המדרש למורים וגננות בגבעת השלושה - לימים סמינר ע"ש אליעזר שיין. כיום פועלים במקום חווה לחינוך חקלאי ולימודי הסביבה לילדי פתח תקווה, בית ספר ארצי לעובדי חינוך ונוער של משרד החינוך וכן מוסדות אזוריים נוספים. רבים מתלמידי בית הספר המחוזי והסמינר נפלו במלחמות ישראל. בתחילת המאה ה-21 הגישה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה של פתח תקווה המלצה לשנות את ייעוד הקרקע כדי לאפשר בנייה רוויה למגורים במקום. מספר גופים (וביניהם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, החברה להגנת הטבע, השדולה החברתית-סביבתית בכנסת, עמותת "פתח תקווה זה אני", עמותת אדם טבע ודין ואחרים) הגישו התנגדויות לתוכניות בתמיכת עצומה שנחתמה על ידי רבים מתושבי העיר. ב-2007 החליטה הוועדה לשימור אתרים בפתח תקווה לפעול לשימור המקום בשיתוף עיריית פתח תקווה והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל הוכרז שטח החווה החקלאית כאתר מורשת והוצבו בו מספר שלטים כחולים של המועצה שמוסרים מידע על המבנים ההיסטוריים במקום: הדיר הרפת בית האימון לאפרוחים כיתות הלימוד שדרת הדקלים והגרווילאות הפנימייה מדיה וקבצים בנושא בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בוויקישיתוף כנס תלמידי ובוגרי בית הספר המחוזי גבעת השלושה, 29.5.2007 החווה לחינוך חקלאי ולימודי סביבה - פתח תקווה, באתר משרד החינוך בית הספר החקלאי בפתח תקווה בין תלמידי בית הספר לאורך השנים ניתן למנות את יצחק רבין, רחבעם זאבי, מאיר עמית, רפי איתן, ישעיהו גביש, משה נצר, נתן יונתן, חיים גורי, שאול ביבר, מתי מגד, נמרוד אשל, זאב חבצלת, רחל רבין-יעקב, את מקבלי אות גיבור ישראל רון פלר, יאיר רחלי וצבי זיבל, ואת מקבל עיטור העוז אהרון יואלי בין הנופלים ניתו למנות את שלמה מילר, חיים בן-דור, יונה לוין, נועם פסמניק, בן עמי פכטר, עמירם אוברפירסט, יוסף סימבול, עמינדב הלפרין, ראובן פיטל, מנשה גרינשטיין, יחיאל ריוין, אורי ארליך, יהודה צפתי, יצחק ארליך, דב יששכר-רובין, מנחם סובול, צבי זיבל, יאיר רזניק, יורם זינגר, זיוי צפרירי, חיים אטלס ואחרים דוד הכהן, החווה החקלאית בפ"ת לא תהפוך לבניין מגורים, באתר ynet, 31 בינואר 2007
דינה היימן

דינה היימן (נולדה ב-4 בדצמבר 1961) היא עיתונאית פמיניסטית ישראלית. דינה היימן נולדה בנתניה. בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה. ותואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב בדגש על לימודי נשים. את עבודת המאסטר אותה הגישה ב-1996, כתבה אודות המשא ומתן המתרחש בין יולדות לבין צוות מחלקת נשים. ביקרה בסין עוד לפני שישראל כוננה יחסים דיפלומטיים עימה, זאת באמצעות דרכון ניו זילנדי (אביה יליד ניו זילנד), בה ביקרה ב-1985 בחברת אחיה אלי, דבר שהיה הבסיס לספרה. במהלך מסע תרמילאי נפטר אחיה אלי ממחלת גבהים כשבוע לאחר שנפרד מדינה בעיר קאשגאר שבמערב סין. המשפחה בישראל קיבלה הודעה על מותו, אולם היימן המשיכה לטייל בסין בלא ידיעה על כך. באמצעות חובב רדיו מרעננה דוד בן בסט הצליחו לאתר את דינה כעשרים יום לאחר מותו של אחיה בעיר קונמינג שבסין, שם קיבלה את הידיעה. לאחר מכן אושפזה בבית חולים סיני בשל צהבת קשה שכמעט גרמה למותה. את חייה הצילה תרמילאית אמריקאית יהודיה בשם מנדי כץ אשר המשיכה לסעוד אותה במעבר בין בתי חולים שונים בסין, עד ליציאה מסין. לאחר שובה לישראל כתבה את סיפור המסע בעיתון חדשות ומאוחר יותר בספר שיצא בהוצאת כנרת תחת הכותר צברים על דרך המשי. דינה היימן מרצה על סין ועל מדינות מזרח אסיה, בהן היא גם עוסקת בהדרכת טיולים. היא מרצה גם בנושאים הקשורים בנשים ואודות חברות מטריליניות. היא מלמדת קורסים רב תחומיים במרכז להעשרת מחוננים בנתניה. באמצעות הדרכון הניו זילנדי ביקרה בארצות נוספות אליהן הכניסה לישראל טרם הותרה כמו אינדונזיה, מלזיה וברוניי. בשנת 2006 נסעה בשליחות העיתון מעריב ברכבת הגבוהה בעולם משאנגחאי לטיבט. במסעותיה שהקיפו את רוב מדינות מזרח אסיה נסעה הן בעקבות אחיה אלי, והן בעקבות הנוסעת חוקרת אלכסנדרה דייוויד ניל, אשר חקרה את הבודהיזם הטיבטי. בין הארצות בהן ביקרה במזרח אסיה: סין, הודו, נפאל, בהוטן, וייטנאם, קמבודיה, תאילנד, אינדונזיה, מלזיה, ברוניי, יפן, טיבט, סינגפור, סרי לנקה טייוואן. מסעותיה ומחקריה כורכים בתוכם מבט על תפקידי נשים בחברות שונות, תוך הסתכלות חקרנית על ההיסטוריה ועל מנהגים מסורתיים אשר קושרים בין מעמדן של הנשים למבנים החברתיים בחברות אלו. תערוכת צילומיה הוצגה לכבוד יום האשה הבינלאומי ה-8 במרץ 2007 בהיכל התרבות בנתניה תחת הכותרת: "איך הן עושות את זה?" והציגה תמונות של נשים ממזרח אסיה. חוקרת חברות מטריליניות. חברות בהן השיוך המשפחתי עובר דרך הנשים במשפחה. בקרה בחברות מטרילניות כמון הנאיר בקראלה שבהודו, שם ראיינה את הנסיכה לבית טרוואנקור, המיננקבאו שבסומטרה באינדונזיה, הקאסי שבמגאלאייה בצפון מזרח הודו שם ראיינה את מלך הקאסי, בהוטן שם ראיינה חברים רבים במשפחת המלוכה כולל את האחות הצעירה של מלכות בהוטן. חלק מהחומר פורסם וחלק נערך בימים אלו לספר. כותבת טור קבוע במגזין סופשבוע של מעריב שנקרא "בינתיים סין". כותבת גם בכתבי העת מסע אחר, חיים אחרים, GoTravel ומיסטר ג'י של גלובס. גרושה מיי שאן אי תושב גווילין שבסין, אם לתאומות נועם וזוהר שגרות בנתניה ישראל. צברים על דרך המשי: סיפור מסע בסין/ דינה היימן. תל אביב: כנרת, 1987. אתר האינטרנט הרשמי של דינה היימן גלריית תמונות של דינה היימן כתבה על ענף הזנות בתאילנד כתבה על הטרנסג'נדרים בתאילנד המכונים המין השלישי כתבה על השפעת ילד אחד למשפחה על נשות סין דינה היימן, ‏כוח המשיכה של טיבט - כוח הרצון של אישה, באתר GoTravel חדר הלידה מנקודת מבטה של היולדת. מאת דינה היימן, אוניברסיטת תל אביב, 01/06/1996. חמצן דליל : טיבט מחבר: חן גלילי. מהספרייה וירטואלית של מטח. שאנגחאי להסה מאת דינה היימן, מעריב, 24/11/2006. כח הרצון של אישה מאת דינה היימן, מסע אחר, 01/10/1998.
כשירות

כְּשִׁירוּת (באנגלית: Fitness) היא סיכויו של פרט לשרוד ויכולתו להתרבות בסביבה נתונה ביחס לשאר הפרטים באוכלוסייה שלו. אחת ההגדרות למושג זה היא מספר הצאצאים השורדים שהפרט צפוי להעמיד ביחס לפרטים אחרים באותה אוכלוסייה. סיכוי זה מושפע ממידת התאמתו של הפרט לסביבה. כאשר לגנוטיפ מסוים כשירות גבוהה מהכשירות הממוצעת של שאר הגנוטיפים באוכלוסייה, שכיחותו צפויה לעלות במרוצת הדורות. תהליך זה מכונה אבולוציה באמצעות ברירה טבעית. תכונה התורמת לכשירות של הפרט היא תכונה שגורמת לו להיות מותאם יותר לסביבה, ולכן תכונה זאת צפויה להיות שכיחה יותר ויותר באוכלוסייה כל עוד תנאי הסביבה נותרים דומים. כשירות כוללת מדיה וקבצים בנושא כשירות בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
1802 במדע

ערך מורחב – 1802 28 במרץ: ה. ל. אולברס מגלה את האסטרואיד פאלאס. תחילת שימוש במונח "ביולוגיה" על ידי ז'אן-בטיסט דה לאמארק 10 באפריל – תחילת המיפוי הטריגונומטרי הגדול. גילוי וניסוח חוק גה-ליסאק. 2 בפברואר – ז'אן בטיסט בוסנגו, כימאי צרפתי (נפטר ב-1887) 6 בפברואר – צ'ארלס ויטסטון, ממציא אנגלי (נפטר ב-1875) 5 במאי – נילס הנריק אבל, מתמטיקאי גרמני (נפטר ב-1829). 15 בנובמבר – יאנוש בויאי, מתמטיקאי הונגרי (נפטר ב-1860) 18 באפריל: ארסמוס דרווין - זואולוג אנגלי. מדיה וקבצים בנושא 1802 במדע בוויקישיתוף
1803 במדע

ערך מורחב – 1803 26 באפריל – בעקבות חקר מטאוריטים ז'אן-בטיסט ביו מגיע למסקנה שהם הגיעו מהחלל. 9 ביוני – מתיו פלינדרס מסיים את המסעו סביב אוסטרליה. 7 באוגוסט – מסע סביב העולם של הצי רוסי בראשות אדם יוהאן פון קרוזנשטרן יוצאת לדרך. פיתוח חלוקת עננים לסוגים על ידי ליוק הוורד. בניית מכונה לייצור נייד בטכנולוגיה מודרנית. 4 ביוני – בניית ספינה המונעת על ידי קיטור ראשונה על ידי ויליאם סימינגטון. 18 ביולי – אטיין גספר רוברטסון עלה על כדור פורח לגובה של 7,280 מ' - שיא עולמי לאותה תקופה. 26 ביולי – הפעלת מסילת ברזל ראשונה באנגליה. הקרונות הונעו על ידי סוסים. 3-4 באוקטובר - אנדרה-ז'אק גרנרן עבר 395 ק"מ על כדור פורח מפריז לקלוזן שבגרמניה. תחילת בנייה של תעלת קלדוניה בסקוטלנד. 1 בינואר – ניסוח חוק הנרי 21 באוקטובר – ג'ון דלטון פרסם את התורה האטומית שלו ורשימת משקלות מולקולריות שלו. גילוי רודיום על ידי ויליאם הייד וולאסטון גילוי אירידיום על ידי סמית'סון טננט גילוי אוסמיום על ידי סמית'סון טננט גילוי צריום על ידי ינס יאקוב ברצליוס, וליטם חיסינגר ומרטין קלפרוט פרסום ספרו של קלוד לוי ברטולה " Essai de statique chimique" 12 במאי – יוסטיג פון ליביג, כימאי גרמני. 24 במאי – שארל-לוסיאן בונפרטה - נטורליסט צרפתי. בנו של לוסיאן בונפרטה (אחיו של נפוליאון). 16 באוקטובר – רוברט סטפנסון, ממציא בריטי 29 בספטמבר – ז'אק שארל פרנסוע שטורם, מתמטיקאי צרפתי (נפטר ב-1855) 6 באוקטובר – היינריך וילהלם דוב, פיזיקאי גרמני (נפטר ב-1879) 29 בנובמבר – כריסטיאן אנדראס דופלר, מטמתיקאי אוסטרי. גילה אפקט דופלר. 21 בדצמבר – ג'וזף וויטוורט, מהנדס אנגלי. 14 באוקטובר: איימה ארגנד - פיזיקאי וכימאי שווייצרי. מדיה וקבצים בנושא 1803 במדע בוויקישיתוף אבי בליזובסקי, ‏הצנחן הראשון – אנדריי ז'אק גרנרין צנח מגובה של כמעט קילומטר במצנח שבנה בעצמו – 22 באוקטובר 1797, באתר "הידען", 22 באוקטובר 2013
1804 במדע

ערך מורחב – 1804 1 בספטמבר – גילוי יונו על ידי קרל לודוויג הרדינג. 7 במרץ – הקמת אגרון הגננות הלונדוני - אחד הארגונים המובילים בתחום עד היום. ג'אק לבילדי, בוטנאי צרפתי החל בפרסום ספרו Novæ Hollandiæ Plantarum Specimen על צמחי אוסטרליה. ניקולה-תאודור דה סוסה, בוטנאי שווייצרי מגלה עקרונות של פוטוסינתזה. 14 במאי – תחילת מסעה של משלחת לואיס וקלארק אלכסנדר פון הומבולדט מגלה שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ. ז'וזף לואי גה-ליסאק וז'אן בטיסט ביו חוקרים את אטמוספירת כדור הארץ מכדור פורח ומגיעים לגובה של כ-7016 מ' . 21 בפברואר – ריצ'רד טרויטיק בונה את קטר הקיטור הראשון. שימוש ראשון ברסס בפגזים - המצאה של הנרי שרפנל, קצין בריטי. פרידריך סרטונר מפריד מורפין מאופיום. 12 בפברואר: היינריך לנץ - פיזיקאי רוסי-גרמני. מנסח חוק לנץ. 8 במרץ: אלוון קלרק - בונה טלסקופים אמריקאי. 5 באפריל: מתיאס יעקב שליידן - בוטנאי גרמני. מייסד תאוריית התא. 20 ביולי: ריצ'רד אוון - פלאונטולוג אמריקאי. 14 בספטמבר: ג'ון גולד - זואולוג אנגלי 24 באוקטובר: וילהלם אדוארד ובר- פיזיקאי גרמני. 10 בדצמבר: קרל גוסטב יעקב יעקובי - מתמטיקאי. 1 באוקטובר: ויליאם סטוקס - רופא אירי. 6 בפברואר: ג'וזף פריסטלי - כימאי אנגלי, מגלה החמצן. 2 באוקטובר: ניקולה ז'וזף קונו - מהנדס צרפתי. בונה אחת המכוניות הראשונות. 20 בספטמבר: פייר פרנסואה אנדרה מכאין - אסטרונום צרפתי.
הרמת משקולות

הרמת משקולות הוא מקצוע באתלטיקה כבדה אשר מכיל את ההרמות האולימפיות. הנפה -הרמה בה המוט נאחז באופן רחב, ומורם מעבר לראש בתנועה אחת רציפה. דחיקה- הרמה אשר מורכבת מקלין בו המוט מורם מהרצפה עד לכתפיים בתנועה אחת, ולאחר מכן מהכתפיים עד למעבר לראש בתנועה אחת ורציפה. עד שנת 1972, המופיעים התחרו בקרב שלושה אשר כלל הנפה, דחיקה ולחיצה. משנה זו, הוחלט להשאיר רק את השניים הראשונים עקב קושי של השופטים לשיפוט הלחיצה, ולכן קרב שניים מלווה את הענף עד ימינו. לעיתים משתמשים במושג הרמת המשקולות באופן בלתי מדויק, כאשר ההתייחסות היא לאימוני משקולות. תחרויות הרמת משקולות התקיימו עוד בימי קדם, ונכללו, כפי הנראה, באולימפיאדת יוון העתיקה. הם היו כלולים במשחקים האולימפיים המקוריים בשנת 1896. הרמת משקולות לנשים החלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 והתווספה למשחקים האולימפיים בשנת 2000. תחרויות הרמת משקולות מחולקות לשני סוגים: הנפה (Snatch (weightlifting)) - בה על המתחרים להרים את המשקולות מהרצפה אל מעל ראשיהם בתנועה אחת יציבה. דחיקה (Clean and jerk) - בה המתחרים קודם מרימים את המשקולות מהרצפה אל עמדת ביניים, בה המשקולות נחות על הכתפיים, ולאחר מכן נעמדים ודוחקים את המשקולות אל מעל הראש. בעבר היה קיים סוג שלישי, לחיצה (Clean and Press), שכלל הרמת המשקולות אל עמדת ביניים בדומה לדחיקה, ולאחר מכן הרמת המשקולת למעלה בכוח ידיים בלבד, ללא הקפיצה אל מתחת למשקולת הנהוגה בדחיקה. סגנון הלחיצה בוטל אחרי אולימפיאדת מינכן (1972). אלופים מפורסמים: חליל מוטלו הטורקי, נעים סולימנוגלו אשר נולד בבולגריה והתאזרח בטורקיה. אלוף העולם הראשון בהרמת משקולות היה אדוארד לורנס לוי, אשר זכה באליפות העולם הראשונה שהתקיימה בלונדון ב-1891. נציגי ישראל השתתפו התחום הרמת המשקולות באולימפיאדות רומא 1960, מינכן 1972, מונריאול 1976, לוס אנג'לס 1984, ברצלונה 1992, אטלנטה 1996, ריו דה ז'ניירו 2016 וטוקיו 2020. בשנת 1976 אדוארד וייץ הגיע למקום החמישי, וזה היה המקום הכי גבוה בתולדות השתתפות ישראל בתחרויות הרמת משקולות באולימפיאדה. ישנן מספר זכיות במדליות באליפויות העולם, ביניהן מקום ראשון בשוודיה ב-1972 בו זכה עדי ברנה. באליפויות אירופה ישנן זכיות רבות, ביניהן באליפות אירופה לשנת 2019 ניקול רובנוביץ' זכתה במדליית ארד. נכון ל-2 באוקטובר 2019. נכון ל-1 בינואר 2009. הרמת משקולות במשחקים האולימפיים אימון משקולות הרמת כוח פיתוח גוף קטלבלס איגוד הרמת המשקולות בישראל הרמת משקולות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מישל פארטיצ'לי ד'אמרי

מישל פארטיצ'לי ד'אמרי (צרפתית: Michel Particelli d'Emery;‏ 6 ביוני 1596 - 25 במאי 1650), מדינאי צרפתי. מישל פארטיצ'לי ד'אמרי היה בנו של בנקאי צרפתי (ממוצא איטלקי) מן העיר ליון, ששימש כיועצו של הקרדינל רישלייה. ב-1640 נתמנה לשגריר צרפת בעיר טורינו שבאיטליה. ב-1643 נתמנה על ידי הקרדינל מזראן למבקר הכנסות והוצאות המדינה. ב-1644, כדי לממן את המלחמה נגד ספרד, יעץ לקרדינל להטיל מס רכוש על בניינים חדשים בפריז, ולחייב אנשים אמידים לקנות איגרות חוב של המדינה. הפרלמנט של פריז אישר זאת כחוק, בתנאי שחבריו ואנשי המעמד הבינוני יקבלו פטור ממסים וממלוות אלה. ב- 1646 על פי עצתו, צורפו להכנסות המדינה ההכנסות ממסי הצריכה העירוניים, שהיו נהוגים בערים רבות בצרפת (צו של הקרדינל מזראן 1647). באותה שנה נתמנה לאינטנדנט לענייני כספים. בגלל חלקו בהטלת מיסים אלה, היה ד'אמרי שנוא נפשם של ההמונים, של האצילים ושל אנשי המעמד הבינוני. מיסים אלה היו אחת הסיבות למרד פרונד שפרץ בפריז. ב-9 ביולי 1648 הוא פוטר ממשרתו כאינטנדנט, אך ב- 1649 נקרא לשוב ולמלא משרה זו. הוא נפטר בפריז ב-1650. בחיבורו "היסטוריה של הפרלמנט של פריז" וולטר כותב: "תושביה העניים של פריז בנו לעצמם בקתות דלות מחוץ לגבולות העיר. איטלקי בשם פארטיצ'לי ד'אמרי, שהיה איש סודו של הקרדינל מזראן, יעץ לו להטיל על משפחות אלה מיסים כבדים. הן התקבצו והלכו להתלונן עליו בפני הפרלמנט, שחלק מחבריו ראו בכך הזדמנות כדי למצות עמו את הדין. משגה זה של הממשלה גרם למורת רוח רבה בפריז." מדיה וקבצים בנושא מישל פארטיצ'לי ד'אמרי בוויקישיתוף
וקסלר

וקסלר או וכסלר (Wechsler, Wexler) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו היא חלפן. האם התכוונתם ל... אורי וקסלר – כירורג, וכירורג ילדים, מנהל מחלקה כירורגית א' בבית החולים קפלן אלאונורה וקסלר – שחקנית יהודית ארגנטינאית אלימלך וכסלר – משכיל, מורה, עיתונאי, בלשן ומתרגם עברי ברוסיה, שנודע בשם העט "איש נעמי" אנאל וקסלר – שחיינית ישראלית בנימין וכסלר – שמו האמיתי של המשורר הרומני-צרפתי בנז'מן פונדאן בני וקסלר – שייט פאראלימפי ישראלי ברנרדו וקסלר – שחמטאי יהודי ארגנטינאי ג'רי וקסלר – מפיק אמריקאי דייוויד וכסלר – פסיכולוג אמריקני, מפתחו של מבחן וכסלר לילדים ולמבוגרים דנה וקסלר – דוגמנית ישראלית הִילֶה וכסלר – מקובל יהודי שפעל בגרמניה הסקל וקסלר – צלם קולנוע אמריקאי ויקטור ריידר-וקסלר (אנ') – שחקן יהודי-אמריקאי ולדימיר וקסלר – פיזיקאי יהודי רוסי יעקב וכסלר – צייר ישראלי יעקב וקסלר – כומר ממוצא יהודי ישי וקסלר – איש צבא ישראלי משה צבי וקסלר – רב ואיש חינוך דתי לאומי מנחם רון וכסלר – רופא ישראלי, פרופסור לכירורגיה פלסטית עוזיאל וכסלר – מראשי מינהל מקרקעי ישראל פאול וקסלר – בלשן מאוניברסיטת תל אביב רוברט וקסלר – פוליטיקאי יהודי אמריקאי רון וקסלר - מהנדס מערכות מידע מחיפה שרון וכסלר – חזאית מבחן וכסלר