laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הנסי

הֶנֵסִי (בצרפתית: Hennessy) היא יצרנית קוניאק בינלאומית מובילה, שבסיסה בקומונה קוניאק שבצרפת. היום מוכרת החברה 50 מיליון בקבוקים בקירוב בשנה ברחבי העולם, המהווים 40% מהצריכה העולמית של קוניאק, נתון שהופך אותה ליצרנית הקוניאק הגדולה בעולם. מזקקת הקוניאק של הנסי הוקמה בשנת 1765 בידי האירי רישאר הנסי (Richard Hennessy). במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, קיליאן הנסי, צאצא ישיר מדור חמישי למשפחת הנסי, מונה לתפקיד נשיא החברה. קיליאן היה זה שהוביל את המיזוג הבולט של החברה בשנת 1971, עם בית השמפניה מואט & שנדון, מה שיצר את חברת 'מואט הנסי'. בשנת 1987 התמזגה החברה בשנית עם מותג האופנה לואי ויטון, מה שיצר את התאגיד המוכר היום כ-LVMH (ראשי התיבות ל'לואי ויטון • מואט הנסי'). קיליאן הנסי המשיך לפעול כיועץ לחברה עד למותו בשנת 2010, בהגיעו לגיל 103. בתחילת המאה ה-21 גברה הפופולריות של המשקה בקרב אוכלוסייה צעירה יותר מזו שנהגה לצרוך אותו עד אז, וזאת בזכות ההתייחסות הנרחבת אליו בשירי היפ הופ וראפ שונים. בין הראפרים שהזכירו את המשקה בשיריהם ניתן למנות את אקזיביט, טופאק, נאז, סנופ דוג, אמינם ורבים אחרים. בשירו המכונה "הנסי" התייחס טופאק למשקה בתור "החרא הכהה הזה". המשקה מוזכר גם בשירו של 50 סנט "high all the time" בכינוי "הני". מנהיג קוריאה הצפונית לשעבר קים ג'ונג איל היה צרכן נודע של המשקה, ונטען כי הוציא על צריכתו סכום של קרוב ל-800,000 דולר בשנה. משקה ההנסי מוזכר גם בסרט משנת 1993, רשימת שינדלר, כמשקה מבוקש במיוחד בשוק השחור שאוסקר שינדלר (שגולם על ידי ליאם ניסן) השתמש בו כדי לזכות בחיבתם של הבכירים הנאצים. גם בסרט הבוס הגדול משנת 1971 בכיכובו של ברוס לי, אמנם ההנסי לא נזכר בתסריט, אבל אפשר לזהות את הקוניאק המפורסם על השולחן, כאשר אחת הבחורות בארוחה עם הבוס של צ'נג (ברוס לי) ועוד אנשים, המתקיימת קצת פחות משעה מתחילת הסרט, מוזגת להם מהמשקה; וגם כשצ'נג שיכור באותה ארוחה ומוזג לעצמו מהמשקה, אפשר לזהות בבירור את הקוניאק הנסי. מדיה וקבצים בנושא הנסי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הנסי הנסי, ברשת החברתית פייסבוק הנסי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הנסי, ברשת החברתית אינסטגרם גיא גיסר‏, הנשיא, באתר וואלה, 12 באוגוסט 2005 Search results for 'hennessy', lyrics.com https://www.usnews.com/news/articles/2011/12/19/5-strange-things-you-didnt-know-about-kim-jong-il https://www.theguardian.com/world/shortcuts/2011/dec/19/kim-jong-il-things-never-knew
שדה סקלרי

במתמטיקה ובפיזיקה, שדה סקלרי הוא פונקציה המתאימה לכל נקודה במרחב ערך מספרי. פונקציה f : R n → R {\displaystyle f:\mathbb {R} ^{n}\to \mathbb {R} } המתאימה לכל נקודה במרחב האוקלידי ה- n {\displaystyle \,n} ממדי מספר ממשי תיקרא שדה סקלרי. מפה טופוגרפית – לכל נקודה על פני המפה (מרחב מממד 2) משויך גובה (סקלר). טמפרטורת המים בנהר - לכל נקודה בנהר (המרחב) מותאמת הטמפרטורה באותה נקודה (סקלר).   f ( x , y , z ) = x 2 + 3 y z 5 − 4 z e ( x − y ) {\displaystyle \ f(x,y,z)=x^{2}+3yz^{5}-4ze^{(x-y)}}   f ( x 1 , x 2 , x 3 , x 4 ) = x 1 + 2 x 2 + π x 3 + x 4 3 {\displaystyle \ f({x}_{1},{x}_{2},{x}_{3},{x}_{4})={x}_{1}+2{x}_{2}+{\pi }^{{x}_{3}}+{{x}_{4}}^{3}} שדה וקטורי אנליזה וקטורית מדיה וקבצים בנושא שדה סקלרי בוויקישיתוף שדה סקלרי, באתר MathWorld (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמות (כתב עת)

אַמּוֹת: דו-ירחון לענייני חברה וספרות היה כתב עת, שראה אור בישראל בין השנים 1962–1965. את כתב העת ערך שלמה גרודזנסקי, ועם חברי המערכת נמנו אברהם יבין, גרשם שלום, לאה גולדברג, נתן רוטנשטרייך, דב סדן ומאיר יגובסקי. בסך הכל יצאו 20 חוברות הממוספרות באופן רציף מא' ועד כ'. בפתח החוברת הראשונה כתב גרודזנסקי שכוונת כתב העת להיות, על פי הטרמינולוגיה הרוסית, "כתב עת עבה" ובאנגלית "high brow", כלומר כתב עת רציני המיועד לקורא בן המעמד הבינוני, רחב דעת ואופקים, המתעניין בקביעת עמדה תרבותית ופוליטית ובבירור עיוני של סוגיות בתחומי הפילוסופיה הפוליטית, הסוציולוגיה והתרבות. אחת המגמות של כתב העת הייתה לחבר בין היצירה העברית במדינת ישראל לבין יצירה עברית ויהודית בתפוצות, בעיקר בארצות הברית. בין היתר היווה כתב העת במה להוגים יהודים מחוץ לארץ כהנס מורגנטאו ומילטון הימלפרב. כוונה מוצהרת נוספת הייתה להתנתק מהחיבור, שהיה קיים באותה תקופה, בין כתבי עת לבין מנגנונים מפלגתיים. כתב העת התחלק לשלושה מדורי-על: עיונים, בעל "תפקיד השכלתי", ובו סיכומים אקטואליים לגבי חזית המחקר במדעי החברה בעיקר באמצעות סקירות מקוריות ומתורגמות מאת אנשי אקדמיה בכירים בתחומם. עדויות, הכולל סיפורים ושירים בעיקר של יוצרים בני הדור וגנזך, המיועד לקריאה מחודשת של חומרים של יוצרים עבריים שספריהם אזלו מן השוק וסקירות מודרניות של חומר ישן (למשל מסה של נתן זך על יוסף חיים ברנר). כמו כן התקיימו המדורים מכתבים, למכתבים למערכת, שוליים למאמרי-תגובה קצרים, וספרים לסקירת ספרים. למרות העושר התוכני ואנשי השם שכתבו בכתב העת והשתתפו בעריכתו, כתב העת לא היה כלכלי ונתמך על ידי הוועד היהודי-אמריקאי. כיוון שכתב העת לא נמנע מלעסוק בעניינים אקטואליים, הגיעו עד מהרה תלונות על כך שהעורך נוקט עמדה פוליטית מפלגתית בניגוד להצהרותיו, וזאת בתקופת מערכת הבחירות לכנסת השישית סביב הדחתו של דוד בן-גוריון מהנהגת מפא"י על–ידי "דור הביניים" של המפלגה. הקרע בין הגורם המממן, הוועד היהודי-אמריקאי, שדרש להתרחק מפוליטיקה לבין העורכים גרודזנסקי וסדן, שביקשו להתמודד עם האקטואליה, גרם לסגירת כתב העת בסוף 1965. אמות, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" מה שבאמת אהב היה לקרוא אבל מובן שצריך להתפרנס, באתר הארץ, 28 במרץ 2012 "עמודים ראשונים", אמות כ' אוקטובר-נובמבר 1965.
M41

M41 (מ-Messier 41, או NGC 2287) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים כלב גדול הנמצא במרחק של כ-2,300 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-100 כוכבים. הצביר התגלה על ידי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה שכלל אותו בקטלוג ערפיליות שפורסם בשנת 1654. ב-16 בפברואר 1702 הוא התגלה בשנית על ידי ג'ון פלמסטיד, שציין שמדובר בצביר כוכבים ושוב על ידי גיום לה ז'נטיל ב-1749. הצביר נצפה על ידי שארל מסיה ב-16 בינואר 1764 והוכנס לקטלוג מסיה בו הוא מתואר כצביר של כוכבים קטנים ללא ערפילית. אריסטו ציין בשנת 325 לפני הספירה את קיומו של עצם דמוי שביט מדרום לסיריוס וייתכן שהוא למעשה הבחין בצביר, שניתן לראיה ללא ציוד עזר. לצביר דרגת בהירות נראית 4.5 כך שניתן לראותו ללא ציוד עזר כאשר תנאי התצפית הם טובים במיוחד. באמצעות משקפת ניתן להבחין בכוכבי הצביר הבהירים ביותר, שלהם דרגת בהירות 6.9. מיקומו של הצביר הוא מעט יותר מ-4 מעלות מדרום לסיריוס וכ-20 דקות קשת (שליש מעלה) מצפון-מערב לכוכב 12 בכלב גדול. קוטרו של M41 הוא כ-25 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,300 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-38 דקות קשת – יותר מקוטרו של הירח המלא. הצביר מכיל כ-100 כוכבים מסוגים שונים, ביניהם ענקים אדומים וכתומים וכוכבי הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A, כך שגילו של הצביר מוערך ב-190 מיליוני שנים. הצביר מתרחק ממערכת השמש במהירות של כ-34 קילומטר בשנייה. במרחק זוויתי של כ-4.3 מעלות מדרום מזרח ל-M41 נמצא צביר פתוח נוסף שנקרא Collinder 121. צביר זה עמום בהרבה, אך נמצא באותו המרחק ממערכת השמש כמו M41, כך שהמרחק בין הצבירים הוא כ-180 שנות אור בלבד וייתכן שנוצרו ביחד מאותה ערפילית. מדיה וקבצים בנושא M41 בוויקישיתוף M41 בקטלוג מסיה באתר SEDS. M41, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים
סופרוניוס

סוֹפְרוֹנְיוּס (ביוונית: Σωφρόνιος;‏ 560, דמשק – 11 במרץ 638, ירושלים) היה פטריארך ירושלים בין השנים 634–638, בסוף תקופת השלטון הביזנטי בארץ ישראל. זכרונותיו מהווים מקור היסטורי חשוב ביותר לתקופה זו. בעת כיבוש ירושלים בידי הפרסים בשנת 614, ברח סופרוניוס ממדבר יהודה למצרים. בשנת 619 הוא הצטרף למנזר תאודוסיוס שבמדבר יהודה. בשנת 634 התמנה לפטריארך ירושלים (במקום מודסטוס) והחזיק בתפקיד זה בזמן הכיבוש הערבי של ארץ ישראל בשנת 636. נאמר עליו כי מת מצער מיד לאחר כניעתה של ירושלים למוסלמים בשנת 638, בתחילתה של התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל. סופרוניוס עמד בראש מקבלי פניו של הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, שהגיע לירושלים כדי לקבל את כניעתה. סופרוניוס כתב שתי קינות ("אנאקראונטיקון", Anacreontica) על ירושלים בעקבות הכיבוש הפרסי, שמשמשות מקור להבנת מאורעות הכיבוש. בקינה אחת הוא מתאר את הקרב ואת הטבח שעשו הפרסים בתושבי העיר, ובקינה השנייה הוא מתאר את נפילת הצלב הקדוש בידי ח'וסרו השני ואת החזרתו לירושלים. מדיה וקבצים בנושא סופרוניוס בוויקישיתוף סופרוניוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ירושלים לדורותיה, יחידה 5 (כתבו: יורם ארדר, אביבה חלמיש, דפנה אפרת), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ז–2016, עמ' 43. ירושלים לדורותיה, יחידה 4 (כתבו: זאב רובין, פנינה ארד), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ו – 2016, עמ' 128. ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים ובנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם יבין

אברהם יבין (הלפרין) (23 בספטמבר 1928, ט' בתשרי תרפ"ט – 18 ביולי 2019, ט"ו בתמוז תשע"ט) היה עורך ספרותי ומתרגם ישראלי. שימש כעורך בהוצאת עם עובד בשנים 1952–1993, ובמשך 20 שנה היה העורך הראשי של סדרת "ספריה לעם" שלה. יבין נולד בערב יום כיפור בעיר קורץ שבפולין (כיום באוקראינה) וגדל בעיר רובנו. למד בבית הספר העברי "תרבות" בעיר מגוריו. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, התגורר תחילה בירושלים ברחוב תחכמוני ולאחר מכן בתל אביב. למד בבית הספר "תחכמוני" ובגימנסיה גורדון. בשנים 1952–1955 שימש כעוזרו של שלמה גרודזנסקי בהוצאת עם עובד. ב-1962–1965 היה חבר מערכת כתב העת "אמות". בשנים 1968–1971 היה עורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ובשנים 1971–1973 ערך את מוסף "תרבות וספרות" של "הארץ". משנת 1973 ועד פרישתו ב-1993 היה העורך הראשי של סדרת "ספריה לעם" של עם עובד. משנת 1993 היה חבר האקדמיה ללשון העברית. מאז פרישתו ערך את ספריהם של מאיר שלו, יהושע קנז וחיים באר. על עריכתו הודה לו באר: "לעורכי הנאמן אברהם יבין בעל ביקורת התבונה הטהורה שמיטיב עמי ועם אשר יוצא מתחת ידי כל הימים". בנוסף לעבודת עריכה עסק יבין מאז פרישתו מעריכה גם בתרגום מאנגלית ומיידיש. ערך (יחד עם יהושע קנז) גם את ספריו של יורם ברונובסקי, "החיים וכל קסמם הרע: דפי יומן 1971–1998" ו"מכתבים מדומים: מסעות, מפגשים, דיוקנאות ופולמוסים במחוזות התרבות" בהוצאת כרמל. במסגרת ספריית אופקים ערך את ספרה של אניטה שפירא, "ברנר: סיפור חיים" (2008) וספרו של אהוביה מלכין "האקטיביסט: סיפור חייו של אליהו גולומב, 1893–1929" (2007). נפטר בט"ו בתמוז תשע"ט, 18 ביולי 2019. כל הספרים יצאו בהוצאת עם עובד, אלא אם צוין אחרת. ג'יימס ג'ויס, דבלינאים, תש"ע ג'יימס ג'ויס, דיוקן האמן כאיש צעיר, תשט"ו רוברט לואיס סטיבנסון, סיפורים מים הדרום, תשנ"ו אדגר אלן פו, הבור והמטוטלת, סיפורי אימה ומסתורין, אוסף הכולל את הסיפורים החתול השחור, כת"י שנמצא בבקבוק, הבור והמטוטלת והתיבה המלבנית תשנ"ט, עם עובד ג'ורג' אורוול, חוות החיות, תשס"א ג'ון מקסוול קוטזי, נערות: תמונות מחיים קרתניים, תשס"א ג'ון מקסוול קוטזי, אליזבת קוסטלו, תשס"ו ג'ון מקסוול קוטזי, איש איטי, תשס"ח שלום עליכם, מבחר מכתבי שלום-עליכם: 1882–1916, 1998 שלום עליכם, מוטל בן פייסי החזן, תש"ס יצחק בשביס-זינגר, העבד, תשס"ב דייוויד מק-קי, בנצי ג'ק קנט, דרקון אין דבר כזה ביאטריקס פוטר, עלילות פיטר ארנבון ו-הברווזה ימימה מייקל בונד, דוב ושמו פדינגטון, הוצאת אחוזת בית, תשס"ח קו הקץ, (אלבום מהכיבוש הנאצי ברומניה), העורכים - חיים באר, חיים גורי, אברהם יבין, רישומים - מרסל ינקו, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1981. סיפורו של דוידקה, דוד נמרי - מפיו ועליו, העורכים: אברהם יבין ושלמה דרך, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד אברהם יבין, דף שער בספרייה הלאומית אברהם יבין, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אברהם יבין, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אברהם יבין, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" אברהם יבין באתר האקדמיה ללשון העברית אברהם יבין, באתר "דףדף" חיים נגיד, ציפורי לילה | האיש השולח צו קריאה,"שבוע טוב", מעריב, 20 בדצמבר 1985 מיה סלע, עכבר העיר אונליין, אני בסך הכל בעל מלאכה, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2008 נורית קדם, תרגומיו של אברהם יבין ל-"פנין" של נבוקוב (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine), מוגש לפרופ' מרים שלזינגר כסמינר בקורס "תהליך ותוצר בתרגום סיפורת", ספטמבר 2006 מידע על אברהם יבין בקטלוג הספרייה הלאומית גילי איזיקוביץ, העורך והמתרגם אברהם יבין מת בגיל 91, באתר הארץ, 18 ביולי 2019 חיים באר, אל מקום שהרוח הולך, הוצאת עם עובד, 2010, עמ' 452.
תומאס פינקני

תומאס פינקני (באנגלית: Thomas Pinckney; ‏23 באוקטובר 1750 - 2 בנובמבר 1828) היה המושל ה-36 של מדינת קרוליינה הדרומית. הוא השתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית כמו גם במלחמת 1812 כקצין ביחידה לוחמת. הוא היה בין חותמי האמנה החוקתית והיה פעמיים מועמד לנשיאות ארצות הברית אך הפסיד בבחירות. צ'ארלס פינקני נולד בעיר צ'ארלסטון, שבקרוליינה הדרומית, למשפחת אצולה בריטית. אביו, צ'ארלס פינקני האב, כיהן כפקיד גבוה בממשל הבריטי הקולוניאלי ונשיא מערכת המשפט, במדינת דרום קרוליינה. אחיו הצעיר, תומאס, שימש כאלקטור של דרום קרוליינה ושימש גם כדיפלומט בממשל הפדרלי, בראשות ג'ורג' וושינגטון. פינקני יצא ללימודים באירופה וחזר לדרום קרוליינה עם סיומם. פינקני היה נשוי לשרה מידלטון, שאביה, הנרי מידלטון, כיהן כנשיא השני של הקונגרס הקונטיננטלי ואחיה, ארתור מידלטון, היה בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. לאחר ששרה נפטרה הוא נישא בשנית. מדיה וקבצים בנושא תומאס פינקני בוויקישיתוף תומאס פינקני, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) תומאס פינקני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) תומאס פינקני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שינגו קוניאדה

שִׁינְגוֹ קוּנִיאֶדָה (ביפנית: 国枝 慎吾; נולד ב-21 בפברואר 1984) הוא טניסאי יפני. קוניאדה בעל נכות ומתחרה בטניס בכיסאות גלגלים. לאורך הקריירה זכה קוניאדה ב-24 תוארי גראנד סלאם, וכיום הוא מדורג במקום הראשון בעולם. הוא זכה ב-3 מדליות זהב אולימפיות: בשנת 2004 בתחרות זוגות, ובשנים 2008 ו-לונדון 2012 בתחרות יחידים. בתחרויות רבות הוא שיחק לצד סטפן אודה וביחד הם זכו בפרסי גראנד סלאם לזוגות. קוניאדה איבד את השליטה בפלג גופו התחתון כשהיה בן 9, בעקבות גידול בעמוד השדרה. אליפות צרפת הפתוחה יחידים (7): 2007, 2008, 2009, 2010, 2015,2014, 2018 זוגות (8): 2008, 2010, 2011, 2012, 2013, 2015,2016, 2019 אליפות אוסטרליה הפתוחה יחידים (10): 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2013, 2015,2014, 2018, 2020 זוגות (8): 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2013, 2014, 2015 אליפות ארצות הברית הפתוחה יחידים (7): 2007, 2009, 2010, 2011, 2014, 2015, 2020 זוגות (2): 2007, 2014 אליפות וימבלדון יחידים זוגות (3): 2006, 2013, 2014 מדיה וקבצים בנושא שינגו קוניאדה בוויקישיתוף שינגו קוניאדה, ברשת החברתית אינסטגרם שינגו קוניאדה, באתר ה-ITF ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס ובנושא יפנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לאסי

לאסי הוא סרט קולנוע מותחן דרמה-קומית; בריטי-אמריקאי-צרפתי-אירי עטור פרסים, שיצא לראשונה בממלכה המאוחדת ב-16 בדצמבר 2005, המבוסס על ספרו של הבריטי אריק נייט, "לאסי חוזרת הביתה". השחקנים הראשיים בסרט הם כלב רועים מסוג קולי גס-שיער המגלם את הכלבה לאסי, והילד ג'ונתן מייסון (אנ'). משתתפים בו בין היתר השחקנים פיטר או'טול, סמנתה מורטון, ג'ון לינץ', סטיב פמברטון, אדוארד פוקס, ג'מה רדגרייב, קלי מקדונלד, ניקולס לינדהרסט ועוד. הסרט צולם באירלנד, בסקוטלנד ובאי מאן. 93 אחוזים מהביקורות על הסרט, היו חיוביות. "לאסי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לאסי", באתר נטפליקס "לאסי", באתר AllMovie (באנגלית) "לאסי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "לאסי", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "לאסי", באתר Metacritic (באנגלית) "לאסי", באתר אידיבי "לאסי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גשר הרכבת הבריטי על נחל אופקים

גשר הרכבת הבריטי על נחל אופקים הוא גשר רכבת ממתכת מדרום לאופקים. הגשר עובר מעל נחל אופקים (שנקרא בתקופת הקמת הגשר "וואדי חנפיש") והיה חלק ממסילת הרכבת רפיח - באר שבע שנחנכה ב-8 במאי 1918. מסילה זו נבנתה, בהדרגה, מרפיח מזרחה, על מנת לתמוך, לוגיסטית, במאמץ של חיל המשלוח המצרי (1916) להבקיע את שערי ארץ ישראל במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה תחילה מול העיר עזה ומאוחר יותר מול באר שבע. הגשר עצמו נבנה לאחר כיבוש באר שבע על מנת להשלים את סלילת קו עד העיר. בסיום סלילתו עבר הקו בעל רוחב הפסים התקני - 143.5 ס"מ, מרפיח במערב, לצד מעיינות נחל הבשור, ומעל נחל אופקים ונחל פטיש בואכה תחנת הרכבת המנדטורית בבאר שבע. אורכו של הגשר כ-130 מטר וגובהו המרבי מעל האפיק כ-12 מטר. הוא עשוי קורות פלדה כפולות המחוברות ביניהן בחיזוקים ממוסמרים, מונח בקצותיו על תמיכות בטון, ונשען על שבעה זוגות של עמודי פלדה בקוטר 1.3 מ' המלאים בבטון, מחוזקים ביניהם במסגרת פלדה ומונחים על יסודות בטון. המפתח בין מרכזי העמודים נע בין 3.30 מ' במקומות הנמוכים (חמישה זוגות עמודים) ל-5.50 מ' באזורים הגבוהים (שני זוגות עמודים), והמרחק בין העמודים 16 מ'. תכנונו של הגשר נעשה על ידי מחלקת הרכבות המצרית (E.S.R – Egyptain State Railway) בקהיר. מצפון לגשר בנו הבריטים סוללה זמנית ששימשה את הרכבת עד סיום בניית הגשר. הרכבת הראשונה בין רפיח ובאר שבע עברה ב-8 במאי 1918 על גבי הסוללה הזמנית. עם השלמת בניית גשר הברזל ב-30 ביולי 1918 הוסטה התנועה לגשר והסוללה ננטשה. ממזרח לגשר ניתן עדיין לזהות את מסלול הרכבת על בסיס סוללות ומחפורות שקיימות בשטח. ב-1923 תכננה מחלקת ההנדסה של הרכבת המנדטורית את חיזוק תמוכות הגשר במסגרת הכוונה להחליף את הקטר שנע על הקו בקטר אמריקאי חדש מדגם "בולדוין" שהיה כבד יותר. בסופו של דבר לא יצאה התוכנית אל הפועל והקטר הישן המשיך לפעול על הקו עד סגירתו ב-1927. מתחם הגשר הוא חלק מפארק סיירת שקד ובקצהו המזרחי של הגשר ניצבת אנדרטה לזכר חללי הסיירת. הפארק וגשר הרכבת הגדול על קורות המתכת שלו הם הקשר והגשר בין ותיקי הסיירת לבין מפקדי ולוחמי חטיבת גבעתי והמשפחות השכולות, המובילים את רוח חזונם של ותיקי הסיירת. — האנדרטה לזכר חללי הסיירת הרכבת בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא גשר הרכבת הבריטי על נחל אופקים בוויקישיתוף הגשר באתר עמותת סיירת שקד תמונת הגשר בדף הבית של עמותת סיירת שקד גשר בריטי בן 100 שנה מעל נחל חנפיש, באתר "במחשבה שנייה", 29 באפריל 2015 אמנון גת, ‏שרידים ממלחמת העולם הראשונה לאורך נחל בשור (ואדי עזה) ובסביבתו, קתדרה 117, אוקטובר 2005, עמ' 126-103, אתר 9 גשר הרכבת בריטי באתר עמוד ענן ראו מאמרו של אמנון גת, עמוד 106 מאחר שהסוללה נבנתה מאדמה מקומית שחקו אותה הגשמים וקיים סיכון להתמוטטות חלקים ממנה במסגרת השינוי המתוכנן חוזק גם גשר הרכבת מעל נחל הבשור
חוות האלפקות

חוות האלפקות היא חווה השוכנת כשלושה ק"מ ממערב למועצה המקומית מצפה רמון, ועוסקת בגידול למות ואלפקות, בעיקר למטרות נופש ותיירות, וכן לשם הפקת צמר. החווה הוקמה על ידי אילן דביר ונעמה בזנר, לאחר שנתקלו באלפקות בעת טיול בפרו. עדר הלמות והאלפקות הראשון הובא לישראל בסוף שנת 1987 מהרי האנדים שבצ'ילה. לחווה הובאו גם סנאי דקלים, אך הם הוגדרו מין פולש. החווה שוכנת בגובה של 900 מטרים מעל פני הים ושורר בה אקלים מדברי. לצד הלמות והאלפקות מגדלת החווה סוסים, גמלים, חמורים ועזים. צמר האלפקות הסמיך נגזז בכל שנה עם בוא האביב, ובמפעל הצמר בחווה הוא מעובד ומוצע למכירה. בנוסף מציעה החווה פעילויות שונות ובהן רכיבה על למות וסוסים בתחום החווה ומחוצה לה, טיולי יום, חדרי אירוח, פעילות יוצרת לילדים והאכלת בעלי החיים וכן סדנאות פיתוח כישורים חברתיים. מפת החווה למה בעת מפגש עם מבקרים גמלים בחווה מדיה וקבצים בנושא חוות האלפקות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חוות האלפקות עכבר העיר, חוות האלפקות - מצפה רמון, באתר הארץ אמיר גילת, חלום דרום־אמריקני, מעריב, 22 בפברואר 1989 גילה מצא-למפל, בארץ הלאמה, מעריב, 10 באפריל 1992 כן, אלפקות בארץ, חדשות, 15 באפריל 1988 גואל פינטו, פלישת הסנאים, באתר הארץ, 10 בפברואר 2007
עול

עול (בכתיב חסר: עֹל) הוא כלי רתמה לבקר עובד. העול עשוי על פי רוב משני מוטות, העליון הרחב מונח על עורף הבהמה, המוטות מחוברים ביתדות. לעול מחוברים מוסרות, מושכות ושאר אביזרי רתמה למשיכת עגלה, מחרשה וכדומה. כפי הנראה, היה העול עשוי מעץ, בגלל שעול ברזל היה גורם סבל רב לבהמה. העול נזכר כבר בתורה: "פרה תמימה אשר אין בה מום, אשר לא עלה עליה עול" (ספר במדבר, פרק י"ט, פסוק ב'). לפי ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק י', כשחורשים בשתי בהמות הרתומות לאותו עול, אסור לחרוש בשור ובחמור יחדיו, משום שכוחם שונה ורתימה משותפת עלולה להסב להם צער. מסופר במשנה שבשעת הבצורת, כאשר סדקי העץ של העול התייבשו, השקיעו את כלי הבקר במים, כדי שהסדקים יתמלאו. ספרות חז"ל מבחינה בין עול של בהמה יחידה לבין עול של שתי בהמות, הנקרא צמד: "מכר את הצמד, לא מכר את הבקר. מכר את הבקר, לא מכר את הצמד. רבי יהודה אומר: הדמים מודיעין" (מסכת בבא בתרא, פ"ה). כלומר, כשאדם מוכר לחברו בקר, אין משמעו שהוא מוכר לו בסכום כסף זה גם את הצמד, שהוא העול לשתי הבהמות. לפי ספרי פרשת האזינו, כבר שהיה הבקר עגל, הרגילו אותו בנשיאת עול קל. אף על פי משהתבגר ונעשה לשור, "קרטע ושבר את העול". בשפה המודרנית, המילה עול משמשת כנטל או מטלה מעיקה וקשה. עול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מילטון הימלפרב

מילטון הימלפרב (אנגלית: Milton Himmelfarb‏; 21 באוקטובר 1918 – 4 בינואר 2006) היה הוגה דעות יהודי-אמריקאי נאו-שמרני. הימלפרב נולד בברוקלין לברטה ומקס הימלפרב, שהיגרו מרוסיה לארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה. אחותו הצעירה, גרטרוד הימלפרב, הייתה להיסטוריונית, בעלה, אירווינג קריסטול היה אף הוא הוגה דעות נאו-שמרני חשוב ובנם, אחיינו של הימלפרב, ויליאם קריסטול הוא עורך ופרשן פוליטי. כולם חברי קבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק". בשנת 1938 סיים הימלפרב את סיטי קולג' של ניו יורק וקיבל תואר בספרות עברית מבית המדרש לרבנים באמריקה. בין השנים 1942–1982 עבד כחוקר בוועד היהודי-אמריקני והיה לראש מחלקת המחקר והמידע. כמו כן שימש כחבר סגל בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת ובבית המדרש לרבנים באמריקה ומרצה אורח באוניברסיטת ייל. החל מ-1959 ערך את הפרסום "The American Jewish Yearbook" (ספר השנה של יהודי ארצות הברית). אחד ממאמריו החשובים ומכי הגלים ביותר היה "No Hitler, No Holocaust" ("ללא היטלר לא הייתה השואה") שפורסם במרץ 1984 בכתב העת "קומנטרי" (שהימלפרב היה בו חבר מערכת וכותב קבוע) ובו הדגיש הימלפרב את החשיבות הקריטית שהייתה לאישיותו של היטלר במקום ובזמן כגורם מכריע להתחוללות השואה. מאמר חשוב נוסף שלו היה "On Leo Strauss" ("על לאו שטראוס") שפורסם בקומנטרי באוגוסט 1974 ובו העלה על נס את תרומתו של לאו שטראוס ושל אוניברסיטת שיקגו לליברליזם. Jews and Gentiles, Encounter Books, 2007 The Jews of Modernity, Basic Books, 1973 ISBN 0-465-03674-0 Jews in Unsecular America: Essays, Eerdmans Publishing Co., 1987 ISBN 0-8028-0206-0 Zero Population Growth—For Whom? Differential Fertility and Minority Group Survival, Greenwood Press, 1978 ISBN 0-313-20041-6 ויליאם קריסטול, הספד, Weekly Standard, ‏ 23 בינואר 2006 נקרולוג, הניו יורק טיימס, 15 בינואר 2006 הספד, ג'וזף בוטום מפתח לאמריו בקומנטרי מילטון הימלפרב, דף שער בספרייה הלאומית
מיוסטטין

מיוסטטין (באנגלית: Myostatin) הוא חלבון המשתיך לקבוצת פקטורים מעוררי גדילה. מיוסטטין מגביל את גדילת תאי השריר ברקמות בהם הוא נמצא בריכוזים גדולים. הגן האחראי ליצור מיוסטטין, התגלה בשנת 1997 במחקר שיצר "עכברים רבי-עצמה" שכונו "עכברי שוורצנגר". הגן החסר בעכברים, מנע יצור של מיוסטטין ובכך מסת שריריהם הוכפלה (ביחס לגודל ממוצע של עכברים). בשנת 2001 גילה החוקר סי-ג'ין לי דרך לגדל את מסת שריר החיה באמצעות הזרקת מוטציה שעוררה יצור של מדכאי מיוסטטין. החלבון ידוע גם בשם Growth and Differentiation Factor 8, מיוצר בתאי השריר, נקשר לקרום התא של רצפטורים ומובל לתאי שריר אחרים דרך מחזור הדם. הורמונים מגבילים את יצור החלבון ולכן מסת השריר גדלה בתקופת ההתבגרות של נשא הגן. מחקרים בתחום מחלת ניוון שרירים מערבים הזרקה של מעקבי יצור מיוסטטין. מחקרים רבים מציינים כי מעכבי מיוסטטין הם חלק מהפתרון למחלת ניוון שרירים. רמות המיוסטטין מופחתות בנוכחות קראטין. השיטה פותחה לשימוש בגידול ורבייה של מקנה. סוגים שונים של בקר, בודדו ומסת שריריהם הושבחה באמצעות דיכוי המיוסטטין. גלולות מעכבי מיוסטטין שימשו בעבר ספורטאים לפיתוח שרירים. מדיה וקבצים בנושא מיוסטטין בוויקישיתוף מאמר בנושא מיוסטטין מחקר, עיכוב מיוסטטין בעכברים עם ניוון שרירים מאמר, השפעה של קריאטין אוראלי על מיוסטטין: Molecular and Cellular Endocrinology מאמר "מסת שרירים כפולה בעקבות מוטציה בגן המיוסטטין", אלכסנדר מקפירסון, סי-ג'ין לי (באנגלית)
זכריה (מושב)

זְכַרְיָה הוא מושב ליד העיר בית שמש, השייך למועצה אזורית מטה יהודה. "לפי המסורת נקרא הכפר על שמו של זכריה הנביא שאת קברו מראים בכפר" ושמו נשתמר בשם הכפר הערבי זכריא. מקורו של היישוב בתקופה הביזנטית, והוא מופיע במפת מידבא. על פי המסורת הנוצרית נקבר במקום זכריה, אבי יוחנן המטביל והישוב נקרא על שמו. המוסלמים שמחשיבים את זכריה לאחד מנביאי האסלאם אימצו את המסורת, ובנו מסגד במקום הקבר. מבנה המסגד הנטוש שוכן עד היום במרכז היישוב. במסמך משנת 1309 התחייבו תושבי כפר זכריה להעביר כסף להקדש כיפת הסלע. עד מלחמת העצמאות התגוררו במקום כ-1,200 תושבים שהתפרנסו בעיקר מחקלאות וגידול בקר וצאן. בסופה של מלחמת העצמאות נשארו בכפר כ-600 מתושביו. בדצמבר 1949 הוכנה תוכנית לגירוש תושבי כפר זכריה הערבים, יחד עם יישובים ערביים נוספים, אך היא לא יצאה לפועל עקב התנגדותם של משה שרת ואליעזר קפלן. היישוב היה יישוב ספר, וסבל מהתנכלויות רבות מצד מסתננים, וכן מבעיות כלכליות וחברתיות קשות. בינואר 1950 הוחלט בהחלטת ממשלה לפנות את תושבי הכפר הערבים וליישב במקומם אוכלוסייה יהודית בלבד. בסוף שנת 1950 יושבו בכפר עולים מכורדיסטן מאזור ברזן שבעיראק. על פי דו"ח של ארגון GlobalSecurity, בסיס חיל האוויר כנף 2 שוכן בסביבות המושב. בית העם בזכריה שרידי המסגד מהכפר זכריא שקדם למושב מבנה ערבי מהכפר זכריא המשמש גם היום למגורים אנדרטה לזכר הנופלים בני המושב בית הכנסת בזכריה מזכירות מושב זכריה כנף 2 מדיה וקבצים בנושא זכריה בוויקישיתוף מיכאל יעקובסון: על המסגד ביישוב שנותר מהכפר הערבי ששכן במקום, 'חלון אחורי', 4.5.12 זכריה (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 זאב וילנאי, היישובים בישראל, הוצאת דבר, תשי"א, 1951, עמ' 107 ערבית: زكريا כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985, עמ' 146 מפת האזור, 1918 (באנגלית) עם סימון הכפר הערבי. גליון Jibrin בהוצאת צבא בריטניה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור מירון בנבנישתי, חלום הצבר הלבן, כתר, 2012, עמ' 112 שיחה מקומית עולים מעיראק לכפר זכריה, מעריב, 24 במאי 1950 מיכאל יעקובסון: על המסגד ביישוב שנותר מהכפר הערבי ששכן במקום, 'חלון אחורי', 4.5.12 זכריה, אתר מפה חורפיש הייתה בתכנית המגורשים מישראל, באתר "פורטל הכרמל והצפון", ‏9 באוקטובר 2017 כפר זכריה יפונה, חרות, 17 במאי 1950 שפי גבאי, עולי כורדיסטן מתערים בישראל, דבר, 13 ביולי 1962 Israeli nuclear forces, 2002 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.