laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אקדמיצ'סקאיה דאצ'ה

אקדמיצ'סקאיה דאצ'ה (ברוסית: Академическая Дача) הוא בית קיץ הידוע כבסיס היצירתי הוותיק והעיקרי של איגוד האמנים של הפדרציה הרוסית. הוא ממוקם ליד העיירה וישני וולוצ'יוק במחוז טבר, במיקום ציורי על גדות נהר Msta ואגם Mstino. במובן הרחב יותר, האקדמיצ'סקאיה דאצ'ה מתייחסת לכל האזור שמסביב לרבות הכפרים כמו בולשוי גורודוק, מאלי גורודוק שבהם התגוררו אמנים רוסים רבים באמצע המחצית השנייה של המאה ה -20. האקדמיצ'סקאיה דאצ'ה נפתחה ב-22 ביולי 1884, כמקום לתרגול קיץ לסטודנטים עניים של האקדמיה הקיסרית לאמנויות. חלקת האדמה עם הפארק, הבית והמבנים נחכרו על ידי האקדמיה לאמנויות. המקום נקרא במקור "מקלט ולדימיר ומריה" לכבוד הדוכס הגדול ולדימיר, נשיא האקדמיה הקיסרית לאמנויות, ורעייתו הדוכסית הגדולה מריה פבלובנה והקיסרית מריה אלכסנדרובנה. המבנים יוצאי הדופן של הדאצ'ה היו "הבקתות האקדמיות" שנבנו בתרומת הפטרון שלה ואסילי קוקורב, שהיה תעשיין גדול, ובעל אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות רוסית ומערב אירופאית. לפני מהפכת אוקטובר של 1917, אמנים רוסים מפורסמים רבים עבדו במקום, כולל איליה רפין, ניקולאי בוגדנוב-בלסקי, פאבל צ'יסטיאקוב, ארכיפ קוינג'י, יצחק לויתן, אנדריי ריאבושקין, ניקולאי רוריך ולנטין סרוב. לאחר מהפיכת אוקטובר, הבית המרכזי הועבר לילדים לשימוש כמחנה קיץ פתוח. תפקידו האמנותית שוחזר רק בשנת 1948. מאז הפכה הדאצ'ה לאחד ממרכזי החיים היצירתיים המוכרים בברית המועצות וברוסיה. באותן שנים עבדו כאן ציירים רוסים כאלכסיי גריצאי, וצ'סלב זגונק, דמיטרי מייבסקי, מאיה קופיצבה, פיודור רשתניקוב, ניקולאי פוזדנייב, ניקולאי טימקוב ורבים אחרים. אין זה מקרי, בשים לב לתפקידה של הדאצ'ה האקדמיצ'סקיה בשימור וקידום מסורות האמנות הריאליסטית הרוסית, שהיא נקראת "הברביזון הרוסי". מיטב יצירות האמנות של ציור נוף וז'אנר, שהוצגו בתערוכות אמנות של שנות ה-1960–1980, נוצרו בעיקר על ידי אמני הדאצ'ה וסביבתה. מאוחר יותר בשנות ה-1980 נבנו בתי מלאכה ובנייני משרדים מודרניים, המאפשרים שימוש כל השנה בדאצ'ה למטרות אמנותיות. בשנת 1964, האקדמיצ'סקאיה דאצ'ה נקראה על שמו של הצייר הרוסי המפורסם איליה רפין. ב-1974, ליד הביתן הראשי הוקמה אנדרטה לזכרו של איליה רפין, שתוכננה על ידי הפסל אולג קומוב והאדריכל ניקולאי קומוב, לכבוד 130 שנה להולדת האמן. בשנת 2004, במהלך חגיגת יום השנה ה-120 לדאצ'ה אקדמיצ'סקיה, נפתח לוח לזכרו של ואסילי קוקורב בבניין הביתן הראשי. Романычева И. Академическая дача. Л., Художник РСФСР, 1975. ergei V. Ivanov. Unknown Socialist Realism. The Leningrad School. Saint Petersburg, NP-Print Edition, 2007. PP.22–24, 40-41, 93, 98-99, 117-118, 194, 202, 223, 248, 261, 312, 335, 364, 377, 388. Романычева И. Академическая дача. История и традиции. СПб., Петрополь, 2009. מדיה וקבצים בנושא אקדמיצ'סקאיה דאצ'ה בוויקישיתוף אקדמיצ'סקאיה דאצ'ה, ברשת החברתית פייסבוק
ניקולאי טיכוברזוב

ניקולאי טיכוברזוב (ברוסית: Николай Иванович Тихобразов;‏ 1818–1874) היה צייר רוסי, שנודע בעיקר בזכות ציורי ההיסטוריה וסצנות הז'אנר שלו. הוא למד באקדמיה בסנט פטרסבורג אצל קארל בריולוב, וקיבל את התואר אקדמאי בזכות עצמו ב-1852. את החינוך לאמנות קיבל בהשתתף בשיעורים של האקדמיה האימפריאלית לאמנויות (מאז 1835). הוא היה תלמידו של קארל ברולוב. במהלך לימודיו הוענקה לו מדליית כסף קטנה (1840), שתי מדליות כסף קטנות (1841) ומדליית זהב קטנה אחת (1843). הוא סיים את לימודיו בשנת 1845, מדליית זהב גדולה על העבודה "המשיח מגרש את הסוחרים מהמקדש". לאחר שהאקדמיה נתנה לו מלגה לשהות באירופה ב־1847, הוא התיישב ברומא. ב-1849 חזר לרוסיה ומאז התגורר בסנט פטרבורג, עסק ביצירה ולימד רישום. בשנת 1852, על הציור "אישה בתלבושת אלבנית יושבת בעבודת התפירה" זכה בתואר אקדמאי. בנוסף לציור תמונות, הוא עסק בציור מונומנטלי - הוא צייר את האיקונוסטזיס, יצר לוחות קיר וציורים דקורטיביים לקישוט מבנים. הוא קיבל את התואר פרופסור לפי דרגת האקדמיה לאמנויות (1859). בשנות ה-60 של המאה ה-19 היה טיכוברזוב בעל בית מלאכה לצילום בסנט פטרבורג. הוא נפטר ב-14 בדצמבר (26), 1874 בסנט פטרבורג. הוא נקבר בבית הקברות נובודביצ'י. ציוריו של האמן זמינים בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון הממלכתי של פושקין. ציור פנים חדר באחוזה, 1844 ציור פנים חדר באחוזה, 1844 דיוקן איש צעיר מדיה וקבצים בנושא ניקולאי טיכוברזוב בוויקישיתוף С. Н. Кондаков (1915). Юбилейный справочник Императорской Академии художеств. 1764-1914 (in Russian). Vol. 2. p. 196. Directory of the Imperial Academy of Arts 1915, p. 196.
המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים

המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים (בהונגרית: Országos Izraelita Tanítóképző Intézet) נועד להכשיר מורים יהודים בממלכת הונגריה ולאחר מכן באימפריה האוסטרו-הונגרית וביישות המדינית שבאה אחריה, עד מלחמת העולם השנייה עבור מוסדות הלימוד היהודים לרבות בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ובתי ספר תיכוניים. הקמת המכון התחילה בשנת 1856, כאשר מועצת המושל הקיסרי של בודה והמושל המלכותי קראה לקהילה היהודית של פשט לספק מקום (אולם, חדרים) מתוך קרן בתי הספר היהודים להקמת בית הספר לתרגול הוראה (בית הספר להכשרה) שייבנה מתוך הכספים שהקהילה התבקשה להפריש ושיחובר לבית הספר לבנות ולבית ספר להכשרת מורים שיקום. בית הספר המרכזי הזה נפתח ב-8 באוקטובר 1857, ממנו נולד בית הספר להכשרה של אותם הימים. ב-1859 היה כבר גם בית ספר זמני להכשרת מורים, ב"רחוב דלסינהאז 17" של היום (Dalszínház-utca). עד 1861, המכון לימד רק בגרמנית, מכאן ואילך, מ-1864 בהונגרית ובגרמנית, המכון הפך קבוע וגם המורים קיבלו את המינוי החדש והקבוע שלהם ב-1867. ב-1869 החליף המכון לצמיתות את שפת ההוראה להונגרית. בשנת 1872 חדל מלהתקיים בית הספר היסודי היהודי המלכותי לתרגול והוחלף בבית הספר להכשרה, שבו בוצעו הכשרות ותרגולים למורים מתלמדים הן כמורים והן כתלמידים. אז עבר המכון לרחוב רומבך 9 לבניין בית הכנסת רומבך. בשנת 1877 נפתח בית המדרש לרבנים בבודפשט והמכון עבר לקומת הקרקע ולקומה הראשונה של הבניין. ניתן היה להתקבל למכון עם תעודה של שמונה כיתות ומעלה (4 יסודי ו-4 חטיבת ביניים כפי שהיה נהוג אז) ועל ידי הוכחת ידע בסיסי בשפה העברית. המכון היה בתחילה תלת שנתי (קבלת הסמכה בשלוש שנות לימוד), ומאז 1881 ארבע שנות הכשרה. בנוסף למקצועות זהים לתוכנית הלימודים הממלכתית, המכון שם דגש רב גם על מקצועות היהדות. המכון הכשיר 793 סטודנטים בארבעים שנותיו הראשונות (1897-1857). לאחר מכן הוקמה ליד המכון גם פנימייה. הסמכות העליונה של בית הספר להכשרת מורים הייתה הוועד המנהל והפיקוח על החינוך המלכותי הממלכתי. אברהם לדרר 1859-1868 הנריק דויטש 1868-1887 (מורה גם בבית המדרש לרבנים) יוז'ף באנוצי בתפקיד זמני (לא מינוי קבוע) 1887-1891 לאיוש מנדל  בתפקיד זמני 1892-1893, לאחר מכן בתפקיד קבוע משנת 1994 עד 1926 שוב יוז'ף באנוצי שאמו סמרה מאז 1927 עד 1942. מורים למקצועות עברית לאורך זמן היו : מנו שיץ, שלום בר"ש הכהן (סלומון קוהן), הנריק דויטש, יוז'ף קירץ, איגנץ פורדי, מור שטרן, מאתיאש אייזלר (הרב הראשי של קולוז'וואר ומורה באוניברסיטה הפרטית), מרטון שריינר לימים מורה בברלין ב"מכללה למדעי היהדות" (Hochschule für die Wissenschaft des Judentums). שמואל קראוס (לימים מורה בווינה ב"בית הספר התאולוגי היהודי" (Jüdisch-Theologische Lehranstalt) ומשה ריכטמן. המכון בשנת 1934 לרבות תמונת המורים והתלמידים המכון ב-google.books Karacs Zsigmond: A földesi zsidók népiskolai és felekezeti oktatásának múltja (מאמר בכתב עת "תולדות החינוך" בעיר סקשפהרוואר בעניין בהחינוך ובתי הספר היהודים. לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת הספר:תולדות הקמת המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים באתר MaNDA ממורי המכון, הרב מרדכי מרטון שריינר רב, מורה ליהדות, מזרחן וחוקר השפה העברית וספרות האסלאם . פעל בתחומי הונגריה וגרמניה. תולדות בתי הספר היהודים בהונגריה מהמאה ה-18 (בהונגרית) מסמכים על המכון בספריה הלאומית של ישראל על יוז'ף באנוצי (וייס) ממנהלי המכון מכתבו של מרדכי אבי-שאול (איזידור מנדל) ליוז'ף באנוצי. ירושלים 1923 הזמנה של המכון עבור קלרה ביכלר לחגיגת פורים בעריכת המכון. האתר centropa עמודי הפתיחה של עלון המכון משנת 1895
ז'וזף לואי גה-ליסאק

ז'וזף לואי גה-ליסאק (בצרפתית: Joseph Louis Gay-Lussac;‏ 6 בדצמבר 1778 – 10 במאי 1850) היה כימאי ופיזיקאי צרפתי. ידוע בעיקר בזכות שני חוקים שניסח, העוסקים בגזים ונקראים על שמו, חוקי גה-ליסאק. את השכלתו הראשונית קיבל גה-ליסאק בביתו, ובשנת 1794 נשלח לפריז כדי להתכונן ללימודים באקול פוליטקניק, אליו התקבל בסוף 1797. בשנת 1809 התמנה לפרופסור לכימיה באקול פוליטקניק, ובנוסף לכך כיהן כפרופסור לפיזיקה בסורבון בשנים 1808–1832. בשנת 1802 ניסח לראשונה את החוק הקובע שגז הנתון בלחץ קבוע מתפשט ביחס ישר לטמפרטורה שהוא נתון בה. גז כזה מכונה "גז אידיאלי". בשנת 1804 החל לעסוק בחקר האטמוספירה, תוך שיתוף פעולה עם ז'אן-בטיסט ביו ועם אלכסנדר פון הומבולדט. לשם כך טס בכדור פורח, והגיע לגובה של 7 ק"מ. בשנת 1809 פרסם את החוק החשוב ביותר שלו, חוק הנפחים הפשוטים והקבועים בריאקציות כימיות בין גזים. גה-ליסאק היה חבר באקדמיה הצרפתית למדעים. ב-1832 נבחר לחבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. הוא חקר את הכלור והיוד. לואי ז'וזף גה-ליסאק נפטר ב-10 במאי 1850, ונטמן בבית הקברות פר לשז שבפריז. מדיה וקבצים בנושא ז'וזף לואי גה-ליסאק בוויקישיתוף ז'וזף לואי גה-ליסאק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'וזף לואי גה-ליסאק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ז'וזף לואי גה-ליסאק, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה Joseph Louis Gay-Lussac, American Academy of Arts & Sciences (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה ובנושא צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סאו פרנסיסקו (נהר)

ריו סאו פרנסיסקו (Rio São Francisco) הוא אחד הנהרות הגדולים ביותר בתבל. הוא הנהר הרביעי בגודלו באמריקה הדרומית והנהר הגדול ביותר שעובר כולו בברזיל. שטח אגנו כ-700 אלף קמ"ר, אורכו 3,160 ק"מ, וספיקת מימיו 3,000 קוב לשנייה. מוצא הנהר בסרה דה קנסטרה שברמת ברזיל (במדינת מינאס ז'ראיס), לא רחוק ממקורות נהר פרנה, ומשם הוא זורם באזורים נידחים ובלתי מיושבים מעבר הרחק מאזור החוף, ומנקז אזור של כ-630,000 קמ"ר לפני שהוא פונה מזרחה לעיצוב הגבול בין מדינת באהיה ומדינות פרנמבוקו ואלגואס עד הישפכו לאוקיינוס האטלנטי בצפון-מזרח ברזיל (נורדסטה) (בין המדינות אלאגואס וסרז'יפה). לנהר מספר רב של יובלים. הנהר יפה לשיט לאורך 238 ק"מ מן הים ומהווה נתיב תחבורה עיקרי אל פנים ברזיל ממזרח. השיט בו מקוטע למדי בשל המפלים הרבים המצויים בו, בהם מפל פאולו אפונסו שגובהו 58 מטר וספיקת מימיו 2,800 קוב מים לשנייה. על הנהר הוקמו סכרים ומסילת ברזל עוקפת אותם ואת המפלים. במקורותיו מצויים יהלומים. למרות שהאזור שבו עובר הנהר מיושב בדלילות יחסית, קיימות מספר ערים על גדותיו. בשנת 2005 הודיעה ממשלת ברזיל על פרויקט השקיה מעורר מחלוקת, שבו מים מן הנהר ישקו שטחים בארבע ממדינות ברזיל. הפרויקט עורר ביקורת מצד פעילי איכות הסביבה. בעבר הנהר שימש כעורק תחבורה ומסחר חשובים מאוד, שקישר בין סאו פאולו ומינאס ז'ראיס העשירות במחצבים אוצרות טבע ואדמות לחקלאות, לבין רצועת החוף של צפון מזרח ברזיל שם מתגוררת רוב האוכלוסייה בחלק זה של המדינה. באזורים הצחיחים והדלים באוכלוסייה שבפנים המדינה, הנהר נחשב למקור חיים ופרנסה והוא זכה ליחס של כמעט סגידה מצד תושבי האזור, על גדותיו נערכים טקסים שונים ונכתבו שירים, פואמות וסיפורים רבים שמפארים ומהללים את הנהר ונכרכו סביבו אגדות ומיתוסים רבים כגון האגדה על יצור מים בשם קבלקו ג'יאגואה, קבקלו הוא יצור מימי שהפך למעין סיפור אימה של מלחים שנהגו לשוט לאורך הנהר ובחן את אומץ לבם, הסיפור הוא על יצור מימי כעור שנראה כגוש בשר גס בעל עין אחת שנוהג לחבל בספינות ולגרום לטביעתם או להפוך סירות ולהטביע את קורבנותיו, לעיתים הוא אף מערים על המלחים ומתחפש לחיה אחרת-לדג שמן, חיה בלתי מזוהה או לפעמים גם לחיות שונות שאינן שייכות לנהר כמו סוס או פר, וכשהמלח מנסה לראות מה מסתתר שם הוא מתנפל עליו. האגדה על קבקלו ג'יאגואה הובאה כנראה על ידי מהגרי אירופה, ויש לה דמיון רב לסיפור המפלצת מלוך נס שבסקוטלנד, וגם בנהר סאו פרנסיסקו כמו בלוך נס נכתבו תילי תילים של סיפורים, עדויות ואף צילומים של אנשים שנשבעו שנתקלו באותו יצור מסתורי. מדיה וקבצים בנושא סאו פרנסיסקו בוויקישיתוף
וייד-ג'יילס

ווייד–ג'יילס היא מערכת תעתוק ללטינית של מנדרינית תקנית. היא פותחה בראשיתה על ידי תומאס פרנסיס ווייד באמצע המאה ה-19, ופורסמה בצורתה הנוכחית במילון סיני-אנגלי אותו ערך הרברט ג'יילס בשנת 1892. השיטה משרתת תפקיד דומה לשיטת פין-יין לתעתוק של מנדרינית, שהיא גם השיטה המועדפת על ידי הרפובליקה העממית של סין, והחליפה את שיטת וייד ג'יילס כמעט לחלוטין. מערכות הליטון שהיו בשימוש עד סוף המאה ה-19 התבססו על ניב נאנג'ינג של מנדרינית, אך שיטת ווייד ג'יילס התבססה על ניב בייג'ינג והייתה מערכת התעתיק המוכרת בעולם דובר האנגלית במשך רוב המאה ה-20. שתי צורות התעתיק שימשו למטרות דואר. שיטת וייד-ג'יילס הוחלפה רשמית ב-1958 עם אימוץ הפין-יין בסין היבשתית, למעט מספר צורות לטיניות שהשתרשו. בטאיוואן עדיין נהוג לתעתק שמות מקומות ואנשים בתעתיק ווייד-ג'יילס. פין-יין יוטפנג מדיה וקבצים בנושא וייד-ג'יילס בוויקישיתוף וייד-ג'יילס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מיכאל ארליצקי

מיכאל ארליצקי (24 בנובמבר 1924-ספטמבר 2011) היה פרופסור בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון שמחקריו עסקו בזרם חזק. מיכאל ארליצקי נולד בלודז', פולין, בשם סווק ארליך. לימודיו התיכוניים הופסקו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והוא הועבר לגטו לודז', שם עסק בתיקון מנועים חשמליים. עם חיסול הגטו באוגוסט 1944 הועבר ארליצקי לאושוויץ, שם הועסק בתיקון טנקים גרמניים. הוא השתתף בצעדת המוות ושוחרר על ידי הצבא האדום במאי 1945. אז שינה את שמו מארליך לארליצקי. ארליצקי למד הנדסת חשמל בפוליטכניקה של לודז', והשלים תואר שני בשנת 1949. את הדוקטורט בנושא: The Influence of magnetic saturation upon the parasitic torque of induction motors קיבל בשנת 1954 מאותו מוסד. ארליצקי עלה ארצה בשנת 1957 והצטרף לפקולטה להנדסת חשמל בטכניון כמרצה בכיר. בשנת 1965 קודם לפרופסור חבר, ובשנת 1971 הפך לפרופסור מן המניין. מחקריו של ארליצקי התמקדו בתחום הזרם חזק: תכנון ואופטימיזציה של מערכות הספק גבוה, ובמעגלים אלקטרומגנטים. בהמשך השנים הנחה ארליצקי 14 סטודנטים לתואר שלישי ו-60 סטודנטים לתואר שני. הוא פרסם מעל 70 מאמרים ורשם על שמו 6 פטנטים. בין המצאותיו: כבל ירוק שמקטין את השדה המגנטי סביבו ומכשיר מגן למנועים חשמליים. בין תלמידי הדוקטורט שלו: הפרופסורים אברהם אלכסנדרוביץ, יוסף אפלבוים ודוד שיבר ובכירים בחברת החשמל. ארליצקי כיהן גם כיושב ראש ועדות החקירה לבדיקת הסיבות להפסקות החשמל הגדולות שאירעו באוקטובר 1979 וביוני 1980. בשנת 2005 קיבל תואר עמית כבוד של התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל. היה נשוי להלנה ואב לשניים. פרופ' מיכאל ארליצקי ז"ל, אתר הטכניון Michael Erlicki, webee.technion.ac.il קורות חיים - מיכאל ארליצקי (באנגלית), באתר green cables, ‏1991 כבלים "ירוקים" בעלי שדה מגנטי מופחת, באתר המעגל - חברת החשמל, ‏2017 ⁨מכשיר־מגן למנועים הומצא בטכניון בחיפה ⁩ | ⁨דבר⁩ | 1 אוקטובר 1972 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il ⁨"השאלה עקרונית שתיבדק היא - אם יש ליקוי יסודי במערכת החשמל" ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 11 אוקטובר 1979 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il ⁨,, "הקצר הגדול" נגרם בגלל מפסק חדש ש,טעה' ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 13 יוני 1980 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il מקבלי אותות הוקרה של ההתאגדות | התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל, באתר www.seeei.org.il
רמת דניה

רמת דניה היא שכונה בדרום-מערב ירושלים, הממוקמת על צלע גבעה בין השכונות בית וגן, קריית היובל ורמת שרת, בגובה 770 מטרים מעל פני הים. הקמת השכונה החלה בשנת 1964 על ידי חברת הבנייה "דניה חברה לפיתוח בע"מ" (היום "דניה סיבוס") ונקראת על שמה, על אדמות חקלאיות של הכפר הנטוש מלחה. רוב תושביה חילונים, ובהם אנשי רוח, רופאים, חברי כנסת, חברי מועצת העיר ועורכי דין. במרכז השכונה מרכז מסחרי קטן. השכונה ידועה כשקטה, ורק בשנת 2012 החלו לעבור בה אוטובוסים בקו הסעה לתחנת הרכבת הקלה בהר הרצל. הרחוב הראשי בשכונה קרוי על שמו של אריה קובובי. בשכונה הקטנה כמה אלפי תושבים, רובם בגילאי פנסיה, והיא מתחלקת לארבעה אזורים: בניינים רבי קומות שנמצאים ממש מעל הפארק בין הרחובות קובובי וגלבר, בתים פרטיים ותיקים שמסודרים במפוזר בלב השכונה (ברחובות גלבר, שרם, ליבוביץ', אבל פן וצייטלין), מבני דירות מדורגים, ורמת דניה החדשה למרגלות בית וגן, ובו וילות דו-משפחתיות (ברחובות יוסי הצייר, גראנאדוס, דסקל, שיר לשלמה וימימה). ברמת דניה ממוקמים תחנת דלק וסופרמרקט אשר פתוחים 24 שעות וכן בשבתות ובחגים. בשכונה צולמה סדרת הטלוויזיה עבודה ערבית. רב השכונה הוא הרב ישעיה שטיינברגר. מתחת לשכונה נמצא "פארק דניה" (על שם פישמן קלאגסבורן), בו מספר אזורי פעילות ומתקני משחקים. בקצהו המערבי של הפארק, הסמוך לקריית היובל, ממוקם מגרש האימונים של קבוצת הכדורגל הפועל ירושלים ומגרשי טניס. בעת הקמת השכונה בשנת 1964 תכננה חברת הבנייה "דניה" להקים במקום מתקן לפינוי אשפה, אך לאחר מחאת התושבים, הוחלט למקם את המתקן ליד שכונת בית צפאפא. השטח בו היה אמור להיות המתקן לא פותח והוא שימש חלק מ"פארק דניה". בתחילת שנות ה-2000, ביקש היזם בני נחמיה להקים בשטח זה מרכז מסחרי בשטח בנוי של 25 אלף מ"ר. לבסוף הקים במקום, בין השנים 2011-2014, פרויקט הכולל 4 מגדלי מגורים, בני 9 קומות בשם "פנינה בחורש". חברת הבנייה שבנתה את הפרויקט הייתה דניה סיבוס, הגלגול הנוכחי של "דניה חברה לפיתוח" שבנתה את השכונה במקור. פארק דניה פארק דניה מדיה וקבצים בנושא רמת דניה בוויקישיתוף שכונת רמת דניה, באתר עיריית ירושלים "קרית דניה" תוקם במערב ירושלים, דבר, 19 באפריל 1964 "רמת דניה" קרית מגורים בעלת רמה בירושלים, על המשמר, 11 ביוני 1964 מיכל פישמן-רואה, הפארק שאליו מגיעים שוב ושוב, באתר כל העיר, 14 בספטמבר 2017 ניר גרוסמן, אורווה בקרית היובל: "אי אפשר לגדל ילדים במגרשים כאלה", באתר כל העיר, 18 באוקטובר 2017 מזבלה ליד "רמת דניה", על המשמר, 19 בנובמבר 1964 המזבלה הירושלמית - ליד בית־צפאפה, על המשמר, 28 בינואר 1965 ביהמ"ש אישר הקמת מרכז מסחרי של 25 אלף מ"ר ברמת דניה בירושלים, באתר גלובס, 9 בפברואר 2005 ענבל עומר, ‏דניה סיבוס תקים את פרויקט רמת דניה בירושלים ב-66 מ' ש', באתר גלובס, 3 באוקטובר 2011
מכירת פיל לבן

מכירת פיל לבן היא סוג של מכירת חצר שבה מוכרים פריטים משומשים במטרה לגייס כספים עבור מטרה מסוימת. המונח "פיל לבן" מתייחס למתנה מיוחדת אך מכבידה, שלא ניתן להיפטר ממנה בקלות, המבוסס על האגדה על מלך תאילנד שהעניק פילים לבקנים נדירים לאנשי חצר שלא מצאו חן בעיניו, כדי שיוכרעו על ידי עלויות אחזקת החיות. "מכירת פיל לבן" מוכרת פריטים ששומרים על ערך מסוים, אך אין להם שימוש מהותי; פריטים אלו מכונים לעיתים קרובות "פילים לבנים". פריטים כאלו עשויים עדיין למצוא קונים, אך קשה להעריך את שווי המכירה החוזרת שלהם. מכירות פילים לבנים מאורגנות בדרך כלל על ידי ארגונים ללא מטרות רווח, כמו כנסיות ובתי ספר, כדי לגייס כסף למטרות צדקה או עבור אירועים מיוחדים כמו חג הפסחא או יום האם. הם פועלים בדומה לחנויות יד שנייה ללא מטרות רווח. חברים בארגון המקיים את מכירת הפיל הלבן יתבקשו לתרום פריטים ישנים שהם כבר לא משתמשים בהם. לאחר איסוף הפריטים, תתקיים מכירה שלרוב תימשך יותר מיום אחד ותיערך בסגנון פסטיבל. חלק מהפריטים ימכרו במחירים נמוכים, כיוון שרבים מהם עתיקים, או שימושיים רק לאנשים מסוימים, ולא היו נמכרים אחרת. מכירות פילים לבנים מועילות לרוב לקונים ולאספנים, מכיוון שהן מספקות דרך לרכוש פריטים עתיקים וקשים להשגה. בימי קדם המרשתת, מכירות פילים לבנים, יחד עם חנויות יד שנייה, מכירות בחצר וחנויות משכון, היו דרכים פופולריות לרכישת פריטי אספנות ופריטים מוזרים שאינם זמינים בחנויות קמעונאיות. יכולות להתעורר בעיות בשל מכירת פיל לבן מפני שנדרש הרבה מקום כדי להחזיק פריטים למכירה. בעיה נוספת היא שרבים מהפריטים לא יימכרו במכירה זו, ובשל כך נדרשת כמות גדולה של מקום שיוקדש לאחסון הפריטים. בעיות אחרות כוללות את חוסר היכולת להעביר סחורה, או את מעט הכסף שמפיקה המכירה, למרות ההשקעה הראשונית הנמוכה (או לא קיימת). בנוסף, פריטים רבים שנתרמו לרוב אינם יכולים להימכר, מכיוון שהם שבורים או חסרי ערך בעליל, ונתרמו רק כדי שהבעלים הקודם יוכל להיפטר מהם. מכירות פילים לבנים נושאות לעיתים קרובות גם מוניטין של מכירת פריטים קיטשיים. מכירת חצר סחורה משומשת שוק פשפשים White Elephant Sale | FCCOL, fccol.org White Elephant Sale - Oakland - LocalWiki, localwiki.org Oakland’s Famously Analog White Elephant Sale Goes Online, KQED (באנגלית אמריקאית)
ויניל אלכוהול

ויניל אלכוהול (Vinyl alcohol) היא תרכובות שנוסחתה CH2CHOH והיא האנול הפשוט ביותר. המולקולה אינה יציבה והיא הופכת לאצטאלדהיד. ויניל אלכוהול הוא המונומר לייצור הפולימר פוליויניל אלכוהול (Poly(vinyl alcohol), PVA). ויניל אלכוהול שהוא אנול נמצא בשיווי משקל עם צורת הקטו -אצטאלדהיד צורת הקטו (אצטאלדהיד) יציבה יותר והפרש האנתלפיה במעבר מויניל אלכוהול לאצטאלדהיד: H 2 C = C H O H → H 3 C − C ( O ) H Δ H 298 = − 42.7 k J / m o l {\displaystyle H_{2}C=CHOH\rightarrow H_{3}C-C(O)H\qquad \Delta H_{298}=-42.7kJ/mol} שיווי המשקל נוטה, לכן, לטובת האלדהיד. עם זאת אנרגיית השפעול למעבר גבוהה ושיווי המשקל מושג בנוכחות זרז (חומצה או בסיס כולל מים). לא ניתן לבודד את החומר ליותר מכמה דקות או שעות בתנאי יובש לפני שמתקבל אצטאלדהיד. האסטר של ויניל אלכוהול וחומצה אצטית - ויניל אצטט (vinyl acetate) משמש כמונומר לייצור פוליויניל אלכוהול (PVA). לאחר תגובת פולימריזציה בסיפוח מתקבל פוליויניל אצטט n CH2=CHOAc → (CH2−CHOAc)n פולימר זה עובר הידרוליזה לקבלת PVA וחומצה אצטית (CH2−CHOAc)n + n H2O → (CH2−CHOH)n + n HOAc מדיה וקבצים בנושא ויניל אלכוהול בוויקישיתוף
מיכאיל טיכאנוב

מיכאיל טיכאנוב (ברוסית: Михаил Тиханов;‏ 1789–1862) היה אמן רוסי שליווה את מסעותיו של קפטן ואסילי גולובנין על סיפון הפריגטה "קמצ'טקה". נולד כצמית בשנת 1789, טיכאנוב גילה כישרון אמנותי בגיל שבע עשרה ונשלח על ידי אדונו הנסיך גליצין לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג. הוא שוחרר ב-1815, ועבד באקדמיה לפני שהומלץ על ידי אלכסיי אולנין לתפקיד אמן משלחת שילווה את מסעו של קפטן ואסילי גולובנין בפריגטה "קמצ'טקה" ברחבי העולם. במהלך המסע בין 1817 ל-1819, צייר טיכאנוב לפחות 43 תמונות שונות של דמויות וסצנות חשובות מצפון אמריקה הרוסית, אלסקה, קליפורניה והוואי. הוא התמחה בדיוקנאות אנושיים וצייר דמויות כולל אנשים חשובים כמו מלך הוואי, הצ'יף בוקי, כן את המושל הקולוניאלי הרוסי אלכסנדר אנדרייביץ' ברנוב. חוקר הוואי דייוויד פורבס הצהיר שעבודותיו של טיכאנוב שנעשו בהוואי היו "בין התיאורים הטובים ביותר של תושבי איי האוקיינוס השקט שנוצרו אי פעם". ציורים נוספים הוא עשה בצפון קליפורניה. בהפלגה הביתה ב-1818 חלה טיכאנוב במחלה קשה בזמן שהפריגטה עגנה במנילה שבפיליפינים. לאחר מכן, הוא החל להראות סימנים של מחלת נפש והוכנס לבית חולים בסנט פטרסבורג. למרות תקופה קצרה שבה הוא הראה סימני שיפור, הוא לא חזר לעצמו ומעולם לא התאושש. הוא חי מקצבת נכות למשך שארית חייו. מ-1824 ועד מותו ב-1862, הוא בילה את שארית חייו בטיפולה של אלמנה של אחד מעמיתיו. אף על פי שחלק מיצירותיו פורסמו מאוחר יותר על ידי קפטן גולובנין בתיאור המשלחת שלו, רוב יצירותיו מעולם לא פורסמו בימי חייו. עבודותיו נמצאות כעת במוזיאון האקדמיה הרוסית לאמנויות בסנט פטרסבורג. ילידים בקליפורניה, 1818 בלבוש פסטיבל באלסקה, 1818 צ'יף של איי סיטקה ואשתו, 1818 נערה מאיי סנדוויץ, 1818 מדיה וקבצים בנושא מיכאיל טיכאנוב בוויקישיתוף Barratt, Glynn (1988). Russian View of Honolulu, 1809–1826. Ottawa: Carleton University Press. pp. 320–321 Gibson, James R.; Istomin, Alexei A., eds. (2013). California Through Russian Eyes, 1806–1848. Norman, OK: University of Oklahoma Press. p. 241. Forbes, David W. (1992). Encounters with Paradise: Views of Hawaii and Its People, 1778–1941. Honolulu: Honolulu Academy of Arts. p. 62 Farris, Glenn J. (1998). "The Bodega Miwok as Seen by Mikhail Tikhonovich Tikhanov in 1818". Journal of California and Great Basin Anthropology. Banning, CA: Malki Museum. 20 (1): 2–12.
פסגת הפיל הלבן

פסגת הפיל הלבן (באנגלית: White Elephant Butte) היא פסגה הממוקמת במחוז אלקו במדינת נבדה שבארצות הברית. היא נמצאת בפינה הצפון־מזרחית של המדינה, סמוך לגבול עם איידהו. הפסגה מתנשאת לגובה 2,574 מטרים, כשהיא גבוהה בכ־120 מטרים מהגובה הרגיל של השטח סביבה. רוחבהּ הוא כ־2.1 קילומטרים. שמה של הפסגה ניתן לה בשל הצבע והמתאר של הפסגה. היא הררית ברובה, ומכוסה בדשא ובמעיינות. האקלים קר ויבש. הטמפרטורה הממוצעת היא 8 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא יולי, כשבשיאו נמדדות 26 מעלות צלזיוס בממוצע, והקר ביותר הוא דצמבר, שבשיאו נמדדות 10- מעלות צלזיוס בממוצע. כמות המשקעים הממוצעת היא 328 מילימטרים בשנה. החודש הגשום ביותר הוא ינואר, עם 39 מילימטרים של גשם, והיבש ביותר הוא אוקטובר, עם 9 מילימטרים. GeoNames.org, www.geonames.org Geographic Names Information System, edits.nationalmap.gov Digital Elevation Data - with SRTM voids filled using accurate topographic mapping, www.viewfinderpanoramas.org M. C. Peel, B. L. Finlayson, T. A. McMahon, Updated world map of the Köppen-Geiger climate classification, Hydrology and Earth System Sciences 11, 2007-10-11, עמ' 1633–1644 doi: 10.5194/hess-11-1633-2007
ציטטה

האם התכוונתם ל... ציטוט – שילוב, ביצירה כתובה, של קטע שפורסם ביצירה אחרת, ככתבו וכלשונו. אמרת כנף – משפט שנאמר בהקשר כלשהו, נותר בזיכרון ונוהגים לצטטו.
רג'י קאנון

רג'ינלד ג'ייקוב קאנון (באנגלית: Reginald Jacob Cannon; נולד ב-11 ביוני 1998 בשיקגו שבאילינוי, ארצות הברית) הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת בואבישטה מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת ארצות הברית. קאנון גדל במחלקת הנוער של דאלאס. הוא ערך 69 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים. ב-9 בספטמבר 2020 חתם קאנון בבואבישטה מליגת העל הפורטוגלית. ב-19 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 3-3 נגד נסיונל מדיירה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2020/2021. בשתי העונות הראשונות שלו במועדון ערך 52 הופעות ליגה. ב-16 באוקטובר 2018 ערך קאנון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בתיקו 1-1 נגד נבחרת פרו במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל נבחרת ארצות הברית בגביע הזהב 2019, בו הפסידה נבחרתו בגמר לנבחרת מקסיקו. ב-9 ביוני 2021 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל נבחרת ארצות הברית שזכה בגביע הזהב 2021, ואף שיחק בניצחון 1-0 על נבחרת מקסיקו בגמר. נבחרת ארצות הברית גביע הזהב של CONCACAF (1): 2021 ליגת האומות של CONCACAF (1): 2019/2020 רג'י קאנון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רג'י קאנון, ברשת החברתית אינסטגרם רג'י קאנון, באתר Transfermarkt רג'י קאנון, באתר Soccerway רג'י קאנון, באתר WorldFootball.net רג'י קאנון, באתר National Football Teams רג'י קאנון, באתר FootballDatabase.eu FC Dallas transfer Reggie Cannon to Portugal's Boavista FC באתר הרשמי של ה-MLS, ‏ 9 בספטמבר 2020 (באנגלית)