laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרוליין הריסון

קרוליין לאביניה סקוט הריסון (באנגלית: Caroline Lavinia Scott Harrison; ‏1 באוקטובר 1832 – 25 באוקטובר 1892) הייתה אשתו של בנג'מין הריסון, נשיא ארצות הברית. שימשה בתפקיד הגברת הראשונה של ארצות הברית מאז היבחרו של בעלה לנשיאות ב-1889 ועד מותה ב-1892. לאחר מותה, בתה מרי הריסון מקי החליפה אותה בתפקיד. הריסון, שכונתה "קארי", נולדה באוקספורד שבאוהיו, בתו השנייה של ד"ר ג'ון וו. סקוט, כומר פרסביטריאני, מייסד המכון לנשים באוקספורד. בתחילת שנות החמישים של המאה ה-19 היא נכבשה בקסמו של בן הריסון, שהיה סטודנט מבריק מאוניברסיטת מיאמי באוהיו. הם התארסו לפני סיום לימודיו באוניברסיטה ונישאו ב-20 באוקטובר 1853. לזוג נולדו שלושה ילדים, הצעירה מבין השלושה מתה בזמן לידתה. לאחר מספר שנים קשות, שבמהלכן נאבק בנג'מין הריסון להקים משרד עורכי דין באינדיאנפוליס, נהנו בני המשפחה משנים יפות שהופרעו רק על ידי מלחמת האזרחים. בזמן שבעלה שירת כגנרל בצבא, גידלה הריסון את בנם ובתם, וסייעה לכנסייה הפרסביטריאנית ולבית יתומים בעיר. בניגוד להשקפת הכנסייה, הריסון לא ראתה פסול בשיעורי הריקוד אליהם שלחה את בתה. הריסון עצמה אהבה לרקוד. היא בורכה בכישרון אמנותי והייתה פסנתרנית מוכשרת. היא אהבה אף לצייר. בעת כהונתו של בעלה בסנאט היא נעדרה רבות מוושינגטון הבירה בשל בעיות בריאות, אך לאחר היבחרו לנשיאות, עברה להתגורר עמו בבית הלבן, על מנת למלא את חובותיה כגברת הראשונה של ארצות הברית. בזמן ממשל הריסון, בתם של בני הזוג, מרי הריסון מקי, שני ילדיה וקרובי משפחה נוספים התגוררו בבית הלבן. הגברת הראשונה, שהבית הלבן היה צפוף מדי לטעמה, ניסתה להביא להרחבתו, אך לשווא. לעומת זאת היא הצליחה להביא לשיפוצים ושיפורים באגף המגורים. היא אחראית בין היתר לאוסף כלי החרסינה בבית הלבן. הריסון אף לקחה חלק בפעילותם של מספר ארגוני צדקה. בשיתוף עם נשים נוספות בעלות דעות מתקדמות, סייעה הריסון באיסוף כספים עבור בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. התנאי היה קבלת נשים לשורותיו. ב-1890 סייעה לייסד את ארגון "בנות המהפכה האמריקנית" ואף שימשה כנשיאה הראשונה של הארגון. הריסון התייחסה ברצינות רבה לתפקידה, היא ערכה קבלות פנים וארוחות אלגנטיות ועשתה זאת באצילות רבה. פועלה זה האפיל על טבעה הנהנתני שהקסים את בנג'מין בעת צעירותם. בחורף של 1892-1891 נאבקה הריסון במחלתה. במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1892 של בנג'מין הריסון היא ליוותה את בעלה למרות בריאותה הירודה. באוקטובר 1892 נפטרה ממחלת השחפת, והמועמדים לנשיאות הפסיקו את מסע הבחירות. לאחר טקס בבית הלבן, נקברה הריסון על ידי הכנסייה שלה באינדיאנפוליס. בתה החליפה אותה בתפקיד, בחודשים שנותרו לכהונתו של בנג'מין הריסון כנשיא. ב-1896 נישא בנג'מין הריסון לאחייניתה של אשתו המנוחה, מרי דימיק. Lewis L. Gould, American First Ladies: Their Lives and Their Legacy, Routledge, 2001 (הספר בקטלוג ULI) Robert P. Watson, First Ladies of the United States: a Biographical Dictionary, Lynne Rienner Publishers, 2001 (הספר בקטלוג ULI) Craig Hart, A Genealogy of the Wives of the American Presidents and Their First Two Generations of Descent, McFarland & Company, Inc., 2004 (הספר בקטלוג ULI) Anne Chieko Moore, Caroline Lavinia Scott Harrison, Nova History Publication, 2009 (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא קרוליין הריסון בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר הבית הלבן ביוגרפיה באתר הספרייה של הגברות הראשונות קרוליין הריסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קרוליין הריסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מרי הריסון מקי

מרי הריסון מקי (באנגלית: Mary Harrison McKee‏; 3 באפריל 1858 - 28 באוקטובר 1930), בתו של נשיא ארצות הברית, בנג'מין הריסון. שימשה בתפקיד הגברת הראשונה של ארצות הברית, בחודשים הספורים שנותרו לכהונתו של אביה לאחר מות אמה קרוליין הריסון ב-25 באוקטובר 1892. מרי נולדה באינדיאנפוליס, אינדיאנה. בנובמבר 1884 היא נישאה לג'יימס רוברט מקי, אחד מהמייסדים של חברת ג'נרל אלקטריק. לזוג נולדו בן ובת. מרי קבורה בבית הקברות קראון-היל אשר באינדיאנפוליס. מדיה וקבצים בנושא מרי הריסון מקי בוויקישיתוף מרי הריסון מקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
משרד העבודה

משרד העבודה הוא משרד ממשלתי שמטפל בנושאי עבודה, ובין השאר עוסק בפיקוח על אכיפתם של דיני העבודה, בפיקוח על הבטיחות בעבודה וממונה על שירות התעסוקה. המשרד הוקם מחדש בשנת 2023, תחת הממשלה ה-37, והשר יואב בן צור מונה לעמוד בראשו. עם הקמת ממשלתו הראשונה של מנחם בגין, אוחדו משרד העבודה ומשרד הסעד למשרד אחד - "משרד העבודה והרווחה". צעד זה נעשה במטרה לשפר את תדמיתם של שני המשרדים, מתוך גישה המאמינה כי העבודה היא הבסיס לרווחה. בשנת 2003 בעקבות ועדת יצחקי עבר תחום העבודה למשרד התעשייה והמשרד המאוחד נקרא משרד התמ"ת (לימים משרד הכלכלה). משנת 2016 ואילך עבר תחום התעסוקה למשרד הרווחה והשירותים החברתיים, והמשרד המאוחד נקרא משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים. בשנת 2021 זרוע העבודה הועברה למשרד הכלכלה והתעשייה. בינואר 2023 אישרה הכנסת את הקמתו מחדש של משרד העבודה, שלסמכותו יועברו זרוע העבודה (ממשרד הכלכלה) והמוסד לביטוח לאומי (ממשרד הרווחה והביטחון החברתי). שתי פונקציות של זרוע העבודה יפוצלו ממנה ויישארו במשרד הכלכלה: הכשרת מבוגרים ומתן היתרי עבודה בשבת. למידע על פעילות המשרד ראו בערך זרוע העבודה. מנכ"ל משרד העבודה הוא ישראל אוזן. המשרד פעל גם במהלך מלחמת חרבות ברזל שבה עובדים רבים הוצאו לחל"ת כפויה, ורבים אחרים לא עבדו עקב מגבלות שהטיל פיקוד העורף. בין השנים 1977 ל-2003 היו נתונים סמכויותיו של משרד העבודה בידי משרד העבודה והרווחה; בין השנים 2003 ל-2016 - בידיו של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, בין השנים 2016 ל-2021 - בידיו של משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, ובין 2021 ל-2022 - בידי משרד הכלכלה והתעשייה. את רשימות השרים אשר כיהנו במשרדים אלו בתקופות הרלוונטיות ניתן למצוא בערכים אלו. אתר האינטרנט הרשמי של משרד העבודה טל שלו‏, הממשלה ממשיכה להתנפח: הכנסת אישרה את הקמת משרד העבודה, באתר וואלה, 31 בינואר 2023 ניצה קסיר, המכון החרדי למחקרי מדיניות, כנס שדרות 2016 ״האם משרד העבודה מצא את רווחתו?״, נובמבר 2016. ניצן צבי כהן, ‏רשמית: הממשלה אישרה את מעבר זרוע העבודה למשרד הכלכלה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 19 ביולי 2021 טל שלו‏, הממשלה ממשיכה להתנפח: הכנסת אישרה את הקמת משרד העבודה, באתר וואלה, 31 בינואר 2023
אימיד

בכימיה אורגנית, אימידים (באנגלית: Imides) הם קבוצה פונקציונלית המורכבת משתי קבוצות אציל המחוברות לאטום חנקן. התרכובות דומות במבניהם לאנהידרידים, אך אימידים יותר עמידים בפני הידרוליזה. מבחינת שימוש מסחרי, אימידים משמשים בעיקר כרכיבים בפולימרים חזקים הנקראים פוליאימידים (אנ') הנחשבים כפלסטיק בעל ביצועים גבוהים. בנוסף קיימים אימידים אי-אורגנים הנמצאים בעיקר במצב צבירה מוצק או גז. רוב האימידים הם תרכובות ציקליות הנגזרות מחומצות דיקרבוקסיליות (אנ'), ולכן גם שמם יגזר מחומצות אלו. לדוגמה הסוקסינאימידים אשר נגזרים מהחומצה הסוקסינית, או הפתלאימידים הנגזרים מן החומצה הפתלית. עבור אמידים הנגזרים מאמינים נשים קידומת N. לדוגמה, N-ethylsuccinimide שנגזר מחומצה סוקסינית ואתילאמין (אנ'). למרות שמם הדומה, אין קשר בין האימידים לקרבודיאימידים (אנ') שנוסחתם הכימית היא מהצורה RN=C=NR. בגלל שהאימידים קוטביים ביותר, הם מסיסים מאוד בממסים פולארים. אימידים הנגזרים מאמוניה, הם חומציים ויכולים להשתתף בקשרי מימן. בניגוד לאנהידרידים להם הם דומים מבנית, אימידים יכולים לעמוד בפני הידרוליזה, וחלקם אף יכולים להתגבש מחדש לאחר רתיחה במים. הרבה פולימרים בעלי חוזק רב או כאלו המוליכים חשמל טוב, מכילים תת-יחידות של אימידים. פולימרים אלו נקראים גם פוליאימידים (אנ'), כדוגמת הקפטון (אנ') לו יחידה חוזרת המכילה שני קבוצות אימידים הנגזרו מחומצה טטרהקרבוקסילית ארומטית. את רוב האימידים מכינים על ידי חימום חומצות דיקרבוקסיליות או על ידי חימום האנהידרידים שלהם עם אמוניה או אמין ראשוני, בתגובת דחיסה: ( RCO ) 2 O + R ′ NH 2 ⟶ ( RCO ) 2 NR ′ + H 2 O {\displaystyle {\ce {(RCO)2O + R'NH2 -> (RCO)2NR' + H2O}}} ניתן גם להכין אימידים על ידי חמצון אמידים, בעיקר לקטמים. R ( CO ) NHCH 2 R ′ + 2 [ O ] ⟶ R ( CO ) N ( CO ) R ′ + H 2 O {\displaystyle {\ce {R(CO)NHCH2R' + 2[O] -> R(CO)N(CO)R' + H2O}}} חלק מהאימידים ניתן להכין גם בתגובת השחלוף מומ (אנ') אשר הופכת איזואימידים לאימידים. עבור אימידים הנגזרים מאמוניה, המימן המחובר לחנקן הראשי הוא חומצה חלשה. לכן, ניתן להכין מלחי מתכת אלקלית של אימידים באמצעות בסיסים נפוצים כגון אשלגן הידרוקסידי (KOH). הבסיס הצמוד של פתלאימיד יהיה אשלגן פתלאימיד (אנ'). ניתן לעשות אלקילציה לאימידים בכדי ליצור N-alkylimides, אשר יכול להתפרק בתגובה שתשחרר אמין ראשוני. נוקליאופילים חזקים כמו אשלגן הידרוקסידי (KOH) או הידרזין (N2H4) משמשים בתגובת שחרור זו. ניתן להגיב אימידים עם הלוגנים ובסיס ליצירת הלואימידים. לדוגמה N-Chlorosuccinimide (אנ') ו-N-Bromosuccinimide (אנ') המשמשים כמקור ל- Cl + {\displaystyle {\ce {Cl+}}} ו- Br + {\displaystyle {\ce {Br+}}} בסינתזה אורגנית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. הסבר על מה התגובות שבעזרתן מתקבלים קומפלקסים אימידים. בכימיה קואורדינטיבית קיימים קומפלקסים של מתכות מעבר עם ליגנדת NR2-. קבוצה פונקציונלית אנהידריד מדיה וקבצים בנושא אימיד בוויקישיתוף אימידים באתר IUPAC אימידים הנגזרים מאמוניה הם אימידים שקבוצת ה-R שמחוברת לחנקן אצלם היא אטום מימן. imides, IUPAC Compendium of Chemical Terminology (באנגלית) A. V. Martynov, New Approach to the Synthesis of trans-Aconitic Acid Imides, ChemInform, ‏9 בנובמבר 2005 (באנגלית) W.W. Wright, M. Hallden-Abberton, Polyimides, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, ‏15 ביוני 2000 (באנגלית) J. Sperry, The Oxidation of Amides to Imides: A Powerful Synthetic Transformation, Synthesis, ‏27 בספטמבר 2011 (באנגלית)
גלילים

השם גלילים (TA: Ossa digitorum; Phalanges) ניתן לעצמות המרכיבות את שלד אצבעות הידיים ואצבעות כף הרגל. בפרימטים, דוגמת האדם והקופים, לאגודל ולבוהן ברגל שני גלילים וליתר האצבעות שלושה גלילים. גלילים מסווגים כעצמות ארוכות. אין לכל גליל שם משלו. הגלילים נקראים לפי האצבעות שהם מרכיבים. בנוסף, מכונים הגלילים לפי מרחקם מהגוף. כך למשל, הגליל שנמצא בקצה הזרת, מכונה הגליל המרוחק של האצבע החמישית (האגודל הוא האצבע הראשונה, האצבע המורה היא האצבע השנייה וכן הלאה) ובהמשך לו, לכיוון הגוף, יתר גלילי האצבע החמישית: הגליל האמצעי והגליל המקורב (הקרוב ביותר לגוף, המופרק עם עצם המסרק החמישית). הגלילים מחולקים לשלוש שורות: השורה המקורבת - כוללת את כל הגלילים המופרקים עם עצמות המסרק (של כף היד ושל כף הרגל). השורה האמצעית - הגלילים בהמשך לגלילים של השורה המקורבת. מופרקים בשני קצוותיהם עם השורה המקורבת והשורה המרוחקת. לאגודל ולבוהן של כף הרגל אין גליל אמצעי. השורה המרוחקת - הגלילים שבקצות כל האצבעות. מופרקים עם הגלילים של השורה האמצעית. הגלילים של כף הרגל מקבילים בצורתם לגלילים של כף היד, אך אלו של כף הרגל, קצרים יותר מאלו של כף היד. אנטומיה - מונחים מדיה וקבצים בנושא גלילים בוויקישיתוף
ג'יי קאטלר

ג'ייסון אייזק קאטלר (באנגלית: Jason Isaac Cutler; נולד ב-3 באוגוסט 1973 בסטרלינג, מסצ'וסטס) הוא מפתח גוף אמריקאי, שלאחרונה התחרה במשקל 126.3 קילו, וזכה בתואר מר אולימפיה לשנת 2006 ו-2007 וגם לשנת 2009 ו-2010. קאטלר זכה בתחרות מר אולימפיה, שהתקיימה ב-1 באוקטובר 2006, לאחר ש-3 פעמים ברציפות (4 בסך הכל בחייו) הגיע למקום השני כשבמקום הראשון היה רוני קולמן, שקיבל את התואר מר אולימפיה 8 שנים ברציפות (2005-1998). בשנת 2008 הפסיד את התואר לדקסטר ג'קסון אבל ניצח שוב בשנת 2009 ובכך הפך לאדם היחיד בהיסטוריה שהרוויח את התואר חזרה אחרי הפסד. קאטלר זכה גם 3 פעמים בתחרות ארנולד קלאסיק (2004-2002). הוא ידוע כאחד המתחרים בעלי אחוז השומן הנמוך ביותר - לאחרונה בתחרות מר אולימפיה 2007 הוא התחרה במשקל 128 ק"ג עם 3% שומן בלבד בגוף. במר אולימפיה 2011 הוא הגיע למקום השני 1993 NPC Teen Nationals (משקל כבד) 1996 NPC Nationals (משקל כבד) 2000 Night of Champions ‏ IFBB 2002 Arnold Classic 2003 Arnold Classic 2003 Ironman Pro Invitational 2003 San Francisco Pro Invitational 2003 Dutch Grand Prix 2003 British Grand Prix 2004 Arnold Classic 2006 Mr. Olympia 2007 Mr. Olympia Tal pro Bodybielder 2009 2009 Mr. Olympia Mr. Olympia 2010 מדיה וקבצים בנושא ג'יי קאטלר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'יי קאטלר (באנגלית) ג'יי קאטלר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'יי קאטלר, ברשת החברתית אינסטגרם ג'יי קאטלר, ברשת החברתית טיקטוק ג'יי קאטלר, סרטונים בערוץ היוטיוב
פרנץ פון פירסטנברג

פרנץ פרידריך וילהלם, פרייהר פון פירסטנברג (גרמנית: Franz Friedrich Wilhelm von Fürstenberg; ‏ 7 באוגוסט 1792 - 16 בספטמבר 1810) היה האישיות הבכירה ביותר בדיוקסיה הנסיכותית של מינסטר במחצית השנייה של המאה ה-18. פירסטנברג נולד למשפחת אצולה וסטפאלית. בשנת 1746, כשהיה בן 17, הוא נשלח ללימודים בבית הספר של הישועים בקלן, שם הוא נשאר שנתיים. לאחר מכן הוא למד במשך שנה באוניברסיטת זלצבורג ובין השנים 1751 ו-1753 הוא למד ברומא. בשנת 1748 הוא צורף למועצת הקתדרלה (Domkapitel, ועד אנשי כמורה שאמור לעזור להגמון בניהול הדיוקסיה) של מינסטר ופאדרבורן. במועצת הקתדרלה של מינסטר ישבו כמרים ממשפחות האצולה של האזור. בשנת 1762 הכתיר אותו הקורפירסט של קלן ובישוף מינסטר כשר לענייני הנסיכות ההגמונית מינסטר, ובשנת 1770 כסגנו בניהול הדיוקסיה (Generalvikar). העיר אותה קיבל פירסטנברג הייתה מוכת קרבות ועוני. בסופו של דבר הצליח המדינאי הממולח להוציא את העיר מהגרעון המצטבר. הוא קידם את החקלאות ואת בתי המלאכה. שיפר את מערכת המשפט ואת מבנה המשטרה. הוא העביר רפורמות בכנסייה עצמה; למשל, הקבלה למנזר הפסיקה להיות תלויה במעמד הכלכלי, אלא רק במוטיבציה הדתית של המועמד. הוא חיזק את הצבא ובנה אקדמיה צבאית בעיר. הוא החליט על הקמת מערכת הבריאות במינסטרלנד, שנחשבה למודרנית ביותר בימיו. עקב סכסוך על מיקום כוחות צבא הודח פירסטנברג בשנת 1780 מתפקידו כשר, אך הוא נשאר בתפקיד סגן הבישוף עד שנת 1807. בתור סגן ההגמון, נשאר פירסטנברג אחראי על מערכת החינוך, בה הוא העביר רפורמות רבות. הוא שינה את מערכת החינוך מיסודה כך שהלימודים התבססו יותר על ידע מתמטי ומדעי מאשר על לימודי הדת. הוא הרחיב את חוק לימוד החובה. הוא יסד סמינר חדש לפרחי כמורה והיה מראשוני המייסדים של אוניברסיטת מינסטר. היסטוריה של מינסטר אוניברסיטת מינסטר מדיה וקבצים בנושא פרנץ פון פירסטנברג בוויקישיתוף קורות חיים
משה צדוק

משה צדוק (לֶרֶר) (1 ביולי 1913 – 15 במרץ 1964) היה איש "ההגנה" ואלוף בצה"ל, ראש אגף כוח אדם הראשון, אלוף פיקוד הצפון ואלוף פיקוד הדרום וראש אגף בינוי ומשק במשרד הביטחון. צדוק נולד ב-1 ביולי 1913 בעיירה ז'ליכוב שליד ראדום (אז בתחומי האימפריה הרוסית ומאז 1945 בפולין) בשם משה לרר, בנם של מנדל ונחמה לרר. למד בעיירתו בית ספר יסודי ובתיכון עד כיתה י"א, ואחר כך המשיך ללימודים בבית ספר מקצועי של "אורט" בוורשה בירת פולין. כציוני, שמגיל 14 היה חבר בתנועת נוער ציונית בעיירתו, עלה לארץ ישראל בשנת 1933. מיד עם הגיעו ארצה התגייס לארגון "ההגנה", ומשנת 1936, בה סיים קורס מ"מים בג'וערה, היה חבר במנגנון הקבע של הארגון. היה מפקד מכבי האש בחיפה במסווה לפעולות ה"הגנה" בעיר, מדריך בקורסי ה"הגנה" ומפקד גליל דרום. עם הקמת אגף כח אדם במטכ"ל "ההגנה" במאי 1947, מונה צדוק לעמוד בראשו, ועם הקמת צה"ל המשיך לשמש בתפקיד זה, בדרגת אלוף. בקיץ 1949 נישא להדסה פטרושקה, לה היה נשוי עד מותו. לזוג לא היו ילדים. ב-1950 מונה לשמש כמפקח הכללי של צה"ל, ובמרץ אותה שנה מונה למפקד הפיקוד השמיני, שהוקם למטרת ארגון המילואים במרחב תל אביב. ב-17 באוקטובר 1951 מונה לאלוף פיקוד הדרום וכיהן בתפקיד זה עד ל-1 בפברואר 1954, אז מונה לאלוף פיקוד הצפון. בתפקיד זה שימש עד אפריל 1956. בתפקידו הבא שירת כקצין במטה הכללי האחראי להכנות מיוחדות לשעת חירום. ב-1957, בגיל 44, נבחן בבחינות בגרות אקסטרניות והחל ללמוד בפקולטה לכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית. הוא קיבל את התואר בשנת 1960. ב-1961 מונה לראש אגף בינוי ומשק במשרד הביטחון. משה צדוק נפטר ממחלה ב-1964. בעקבות מחלה זאת אמר את המשפט המפורסם ״אני חולה, חולה לא יכול לשלוט בדבר״. בן 50 במותו, . נטמן בבית העלמין הצבאי קריית שאול. אחיו הגדול, יחיאל לרר (לערער) (1910–1943), היה משורר יידיש, ממובילי התרבות היהודית בוורשה בין מלחמות העולם ופעיל במפלגת פועלי ציון צ"ס. בגטו ורשה פעל בארגון התרבות יקא"ר (יידישע קולטור אָרגאַניזאַציע). נספה בשואה. מדיה וקבצים בנושא משה צדוק בוויקישיתוף קורות החיים של משה צדוק, באתר "יזכור" של משרד הביטחון מת האלוף משה צדוק, מעריב, 15 במרץ 1964 חיים לסקוב, רב־אלוף, לזכרו של משה צדוק, מעריב, 16 במרץ 1964 שמעון פרס, לא היה לו מאום – והכל (על אלוף משה צדוק), דבר, 24 במרץ 1964 (הספדו של פרס, סגן שר הביטחון) רב־אלוף יעקב דורי, אגף כוח האדם במלחמת־הקוממיות: שנה למותו של אלוף משה צדוק, דבר, 4 באפריל 1965 משה צדוק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלוף משה צדוק - קצין המטכ"ל להכנות מיוחדות לשעת חירום, חרות, 3 במאי 1956
אפולו בלוודרה

אפולו בלוודרה (באיטלקית: Apollo Belvedere) הוא פֶּסֶל שיש רומי העשוי לפי מקור יווני, ייתכן של הפַּסָּל לאוכארס (אנ') (ביוונית: Λεωχάρης) מן המאה ה-4 לפנה"ס. גובהו של הפסל הוא 2.24 מטרים. הפסל מוצג במוזיאון הוותיקן ברומא. הפסל מציג את דמותו של האל אפולו. דמותו מעוצבת בסגנון הלניסטי – הדמות נשענת על רגל אחת במצב של בין שני צעדים אולם הידיים אינן נמצאות בתנוחת הקונטרה-פוסטו. ידו האחת פורצת אל החלל (לצידי הגוף וקדימה) ומחזיקה את גלימתו המפוסלת ועשירת הקפלים. ידו השנייה מונחת לצד הגוף. הדמות מפנה את מבטה לימין. שיערה עשוי בעזרת חציבה עדינה במקדח, בסגנון האופייני לתקופה ההלניסטית. הפסל נשען על גזע עץ מפוסל שהוא כנראה תוספת של ההעתק הרומי (הפיסול היווני היה עשיר בפסלי ברונזה, שלא שרדו. העתקיהם הרומיים בשיש נזקקו לתמיכה חיצונית). הפסל נחשב במשך זמן רב לאחת מן היצירות הידועות ביותר מן הפיסול היווני. הפסל התגלה במאה ה-15 והתפרסם מיד ברחבי העולם על ידי העתקים ותחריטים. בשנת 1504 שימש הפסל את אלברכט דירר לעיצוב דמותו של אדם בתחריט "אדם וחווה" הידוע; הפַּסָּל בונקולסי (Pier Jacopo Alari Bonacolsi) יצר לפסל העתקי ברונזה מוזהבים; שעתוק ידוע אחר הוא תחריט מאזור שנת 1530 מאת רימונדי (Marcantonio Raimondi); הפַּסָּל הניאו קלאסי אנטוניו קנובה (Antonio Canova) השתמש בדמות זו כדי לתאר את דמותו של פרסאוס. גישות מודרניות יותר מתייחסות אל הפסל בביקורתיות ותופסות אותו כ"תאטרלי" כיוון שהן תופסות את אמנות התקופה הקלאסית כשיאה של האמנות היוונית.
כס"ח

כס"ח (ראשי תיבות של כוח סיירות חוקר) היא סדרת ספרים שכתבה סופרת הילדים גלילה רון פדר. נכון לשנת 2015 יצאו 31 ספרים בסדרה. הספרים יצאו בהוצאת אדם. ב-2007 הוצאת מודן התחילה להוציא מחדש את חלק מהסדרה בשם חבורת ידיעת הארץ (ובקיצור חי"ה). הספרים בסדרה החדשה מנוקדים ועם איורים חדשים, ובנוסף יצאו לאור חמישה ספרים חדשים שלא היו בסדרת כס"ח המקורית. הסדרה מספרת על חבורת ילדים בשם כס"ח (כוח סיירות חוקר) - בהוצאה המקורית או חי"ה (חבורת ידיעת הארץ) - בהוצאה החדשה. החבורה מטיילת בארץ ופותרת תעלומות שנקרות בדרכה. חברי החבורה נתקלים בתעלומות השונות שלא ביוזמתם. בחלק מספרי הסדרה, העלילה מתפתחת בעקבות פניות של ילדים מרחבי הארץ שאיתם מתכתבת שגית, הגיבורה הראשית ומספרת את סיפור החבורה. החבורה החלה לפעול לאחר שרועי (דמות משנה) מסיר דף שעליו שיר שכתבה יערה, כדי לשים במקומו הזמנה ליום הולדתו ה-12. בני החבורה - שגית, שאול, יובל ויועד - נפגעו מכך (יערה לא נכחה במקום). בסיום אותו יום לימודים, מזמין שאול כמחאה את יובל, יועד, שגית ויערה לקומזיץ בזמן יום ההולדת. אלמנט שחוזר כמעט בכל ספר הוא התפצלות של החבורה. את רגעי השיא של ההרפתקה החבורה לא עושה יחד. לעיתים במקומות שונים ולעיתים חלק מבני החבורה מפספסים את השיא. חברי החבורה הם: שאול אייל - מנהיג החבורה, שאינו מאבד את עשתונותיו גם ברגעי מתח ופחד. הוא נווט טוב (לפי הספר "הקיאקים מכפר בלום") וחובב קרטוגרפיה. הוא גר בצריף, שאת רוב חפציו בנה בעצמו וכולל מיטת הקומתיים שלו. שגית - דמות המספרת. אינה פחדנית, ותלך אחרי שאול בעיניים עצומות. רוב הבנים אוהבים אותה (רועי מכיתתם, דניאל בספר "הקיאקים מכפר בלום"). אוהבת את שאול, ומחכה שהוא יציע לה חברות. יערה סולל - חברתה הטובה ביותר של שגית. ילדה יפה, בעלת נטייה להתאהב בקלות. אוהבת את שאול, ורוצה שהוא יציע לה חברות. בתו של ראובן סולל. יועד - ילד רציני ומתולתל. אחיו התאום של יובל, ואינו מפסיק לריב ולהתווכח עמו. יובל - ילד שאוהב לצחוק. אחיו התאום של יועד, ולא מפסיק לריב ולהתווכח עמו. אוהב חיות ויש לו שני כלבים: מקס ומוריץ. בספרים כלולות גם דמויות משניות, כגון: יוסקה שדות, רועי, דניאל, דודו השוטר, מיכה (אחיה של שגית) והוריהם של הילדים. המפתח מח'רבת סעדים החטוף ואיזידור החמור החרס מתל ערד תעלומת החולצות הגנובות המעקב לבית גוברין התמהוני מנחל ברק הנזירים מוואדי קלט תעלומת הכלבים הגנובים האבובים מחוף זיקים הכרוזים מנחל בצת הקיאקים מכפר בלום גבעה 69 עונה בלילה הרימונים ממבצר שוני תחרות ניווטים בנגב הגולשים מן החרמון מבצע בלשי בעמנואל טיול ג'יפים למכתשים אש בהרי הגלבוע טיול אופניים לרמלה רוח רפאים משתוללת בצפת חפץ חשוד במרכז פתח-תקווה אוצר במצולות הכנרת המפלצת מים המלח מי קבור בחולות קיסריה שטן משוטט בהרי יהודה מסתורין ברובע הארמני הכנופיה מפארק הירקון שוד קברי צדיקים בגליל המאבק על גבעת התיתורה שודדי שביל ישראל מרדף בדרך הבשמים החמישייה הסודית השביעייה הסודית חבורת פופיק חסמבה
הנמרים

הנמרים הייתה הזרוע הצבאית של המפלגה הליברלית הלאומית בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון. מיליציית הנמרים הוקמה בסעדיאת בשנת 1968 כ"הבריגדות של הנמרים הלבנונים" תחת מנהיגותו של כמיל שמעון. המיליציה לקחה את שמה משמו האמצעי של שמעון - "נימר". נעים ברדקאן הופקד על אימון היחידה, שבראשה עמד בנו של כמיל, דני שמעון. מאוחר יותר שינו את שמם ל"הנמרים של הליברלים/החופשיים" (ערבית: نمور الأحرار). עם פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 1975 נלחמו הנמרים, שמנו אז 3,500 איש, בתנועה הלאומית הלבנונית ובבני בריתה הפלסטינים (אשר משנת 1976 כללו גם את אש"ף). המיליציה שיתפה פעולה עם הפלנגות, בריגדת מרדה ושומרי הארזים, ולקחה חלק במעשי הטבח בקרנטינה ותל אל-זעתר בפליטים הפלסטיניים. בשנת 1977 התאחדו המיליציות והקימו את הכוחות הלבנונים, שהיו הזרוע הצבאית של החזית הלבנונית. המיליציה המאוחדת נשלטה עד מהרה על ידי הפלאנגות בראשותו של בשיר ג'ומאייל. ב-7 ביולי 1980, בשורת מתקפות שזכו לכינוי "יום הסכינים הארוכות" ספגו הנמרים מאות נפגעים והושמדו, למעשה, ככוח לוחם, כשהפלנגות השלימו את השתלטותם על הכוחות הלבנוניים, כחלק ממהלך של ג'ומייל להפוך אותם לכוח הלוחם הנוצרי היחיד במדינה. בריגדת מרדה של סולימאן פרנג'יה נדונה לגורל דומה ב-1978. דני שמעון נמלט לסוריה ומאוחר יותר שב למערב ביירות. רק לאחר זמן שב למזרח ביירות, שם נרצח בשנת 1990. אתר המוקדש לנמרים
הגדעונים

הגדעונים או גדעונים הוא כינוי ששימש קבוצות וארגונים שונים, וכן מקומות, שברובם קרויים על שם גִּדְעוֹן בֶּן יוֹאָשׁ, השופט החמישי של בני ישראל בתקופת השופטים (ראו פסקת "מורשת והנצחה" בערך). האם התכוונתם ל... בהיסטוריה הגדעונים (ארגון) (1913–1914) – ארגון בני מושבות העלייה הראשונה לפעולות הגנה ושמירה שהוקם על ידי אלכסנדר אהרנסון ואבשלום פיינברג "גדעונים" (1937–1948) – כינוים המחתרתי של אלחוטני יחידת "גדעון" של "ההגנה" בתקופת המנדט הבריטי, ראו גדעון (ההגנה) הגדעונים (פְּלַגוֹת הלילה) (1938–1939) – כינוי לפְּלַגוֹת הלילה המיוחדות של אורד וינגייט גדוד הגדעונים – גדוד שלחם במלחמת העצמאות הגדעונים (קבוצת נוקמים) – קבוצת נוקמים יוצאי מחנה לנדסברג (דכאו) שפעלה בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה ממלכת הגדעונים ("ממלכת ביתא ישראל", עד 1625) – כינויה של ממלכה יהודית ששכנה באזור סמן שבצפון-מערב אתיופיה בימינו הגדעונים (יחידה) ("יחידה 33") – יחידה מיוחדת של משטרת ישראל "גדעונים" – כינוי לבני המושב גדעונה אשר למרגלות הגלבוע (המושב עצמו נקרא על שם גדעון בן יואש) הגדעונים (עמותה) – עמותת תיירות בזכרון יעקב רכס גדעונים ("ג'בל ג'דוע", "רכס איתמר") – רכס הרים בשומרון, ממזרח לשכם, המגיע עד לפאתי בקעת הירדן חוות הגדעונים – מאחז ליד ההתנחלות איתמר מחנה גדעונים – היה המחנה בצריפין בו שכן בה"ד 7, על שם אלחוטני "ההגנה", ויש שממשיכים לכנותו כך גם במיקומו החדש בעיר הבה"דים בנגב הגדעונים הבינלאומיים (אנ') – ארגון נוצרי שעוסק בהפצת ספרי תנ"ך גדעון (פירושונים)
הרמס נושא את דיוניסוס התינוק

הרמס נושא את דיוניסוס התינוק הוא פסל יווני מאת הפסל היווני פרקסיטלס, בן המאה הרביעית לפנה"ס. הפסל מציג את דמותו של האל הרמס הנושא את דיוניסוס התינוק אל הנימפות (או האיאדות) של ניסה בשליחותו של זאוס. בכך הסתיר זאוס את בנו לאחר לידתו מהרה, אשתו. דמותו של הרמס מעוצבת כגבר צעיר הניצב בתנוחה כיאסטית, שבה זרועות הגוף מצטלבות. שלא כבתנוחת ה"קונטרה פוסטו" (Contrapposto) הקלאסית, הגוף מוטה בסיבוב קטן, כאילו על ציר הגוף, כך שמתקבלת נטייה קטנה של הגוף בצורת האות S. ידו האחת של הרמס מושטת אל האוויר ואילו ידו השנייה, הנשענת על עמוד המכוסה בד מפוסל, מחזיקה את דיוניסוס. פניו של הרמס מורכנות מעט ומופנות אל החלל. על פניו של הרמס הבעה חולמנית. דיוניסוס התינוק מושיט את ידו לעברו של הרמס. ייתכן כי נשא בידו אשכול ענבים, כאטריביוט (סמל) של האל דיוניסוס. הפרופורציות בדמותו של הרמס מושלמות. בפניו, למשל, אורך העין הוא כשליש האורך. לעומת הפרופורציות המושלמות הללו, דמותו של דיוניסוס מעוצבת בפרופורציות של מבוגר אשר "הוקטן" או "מוזער" לגודל תינוק. הפסל התגלה בשנת 1877 בחפירה ארכאולוגית בעיר אולימפיה שבאליס, יוון. במאה השנייה לספירת הנוצרים ראה פאוסאניאס פסל "שזה נושאו, ועשוי לדבריו 'כפי מלאכתו' של פרקסיטלס". יש המערערים על האותנטיות של פסל ומציגים אותו כהעתק של עבודת פרקסיטלס. אחרים מתארכים אותו למאה השנייה ומציגים אותו כעבודתו של אמן אחר בעל שם זהה. ראו: המילטון, ע., מיתולוגיה, הוצאת מסדה, 1982, עמ' 41. אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 146.
קוטלי הטיראנים

"קוטלי הטיראנים" או "הארמודיוס ואריסטוגיטון" הוא פסל של הפסל היווני אנטנור (ביוונית: Ἀντήνωρ), אתונאי בן המאה השישית לפנה"ס. הפסל מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי של נאפולי, איטליה. הפסל מציג את דמותם של הארמודיוס (ביוונית: Ἁρμόδιος) ואריסטוגיטון (ביוונית: Ἀριστογείτων), זוג נאהבים אשר נחשבו לגיבורי אתונה כיוון שהחזירו את הדמוקרטיה בעיר בעקבות רציחתו של הטיראן היפרכוס (ביוונית: Iππαρχος) בשנת 514 לפנה"ס ונודעו בשם "קוטלי הטיראנים". הדמויות מופרדות האחת מן השנייה אך הוצבו זו לצד זו. הארמודיוס, הצעיר יותר, עומד מימינו של אריסטוגיטון. הם ניצבים בתנוחה של צעידה קדימה, גופם נוטה לסיבוב עדין, ידיהם מונפות קדימה, אוחזות בחרב. עיצוב הגוף מדגיש את השרירים יתר על המידה ביחס לפיסול הקלאסי, אך הוא מדויק מבחינה אנטומית. פניו של הארמודיוס מעט קפואות וחסרות הבעה ותלתלי שיערו מעוצבים ברוח הפיסול הארכאי. ראשו של אריסטוגיטון אינו מקורי ומשוחזר על פי פסל אחר. הפסל, אשר הוצג באגורה באתונה, נגנב על ידי הפרסים אשר כבשו את העיר בשנת 480 לפנה"ס. היוונים הזמינו אנדרטה חדשה לכבוד הזוג מאת הפסלים קריטיוס ונסיוטס. אנדרטה זו הוצבה באגורה בשנת 447. הפסל המקורי הוחזר ליוון על ידי אלכסנדר הגדול. הומוסקסואליות ביוון העתיקה מדיה וקבצים בנושא קוטלי הטיראנים בוויקישיתוף אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 77.