laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנלציט

אנלציט או אנלקימה הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) יוצר סלעים שצבעו לבן, אפור או חסר צבע. האנלציט מכיל סיליקט, אלומיניום, נתרן ומים במבנה גבישי קובייתי. נוסחת הרכבו הכימי היא: NaAlSi2O6•H2O. כמויות זעירות של אשלגן וסידן יכולים להחליף את אטומי הנתרן. בסוג סינתטי המכונה Ag-analcite מחליף כסף את הנתרן. בדרך כלל נוהגים לשייך את האנלציט לקבוצת הזאוליטים, קבוצה של מינרלים אלוּמוֹ־סיליקטיים, אבל ההרכב הכימי של האנלציט דומה יותר לזה של קבוצת הפלדשפטואידים (מינרלים השייכים לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטים שהם דמוי פצלת השדה, אך בעל מבנה שונה המכיל פחות סיליקה) והוא מופיע בטבע יחד איתם. עם זאת לאנלציט יש מבנה המכיל חללים גדולים (במונחים מולקולריים), האופייני לזאוליט. בחללים אלו מתיישבות בדרך כלל מולקולות של מים. החללים יוצרים תעלות ברוחב המאפשר ליונים עד גודל מסוים לעבור בתוכו ולכן יכול האנלציט לשמש כמסננת של חומרים כימיים. מבחינת תכונותיו האופטיות האנלציט הוא איזוטרופי ולעיתים באופן אנומלי דו-צירי. והוא נטול פליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו). האנלציט הוא פלואורסצנטי. בעקבות שפשוף או חימום נטען האנלציט במטען חשמל סטטי חלש. לאנלציט יש מבנה גביש מיוחד בצורת איקוסיטטרהדרון קובייתי (פאון בעל 24 פאות). מבנה זה, המכונה בטעות לעיתים קרובות בספרות המינרלים כטרפזוהדרון, ייחודי לאנלציט ולשני מינרלים נוספים, קבוצת הגארנט והמינרל לוסיט. מבנה זה מאפשר זיהוי קל של המינרל. גבישים במבנה זה של קבוצת הגארנט קשים יותר ובעלי צבע עז ולגבישי הלוסיט ברק עמום והם מוטמעים בתוך מסת האם בעוד שגבישי האנלציט בולטים. האנלציט משתתף בשתי שורות איזומורפיות (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכולים להיות מוחלפים על ידי אטומים אחרים מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל): שורת האנלציט – פולציט - Na2(Al2Si4O12)•2H2O - (Cs,Na)2(Al2Si4O12)•2H2O שורת האנלציט – ואירקיאיט - Na2(Al2Si4O12)•2H2O - Ca2(Al2Si4O12)•2H2O האנלציט נתגלה על ידי רנה ז'יסט אאיאי בשנת 1797 ב-Acitrezza שבאיי הציקלופים (Isole dei Ciclopi) מזרחית לסיציליה (חלק ממערכת הר הגעש אטנה), ומקור שמו מיוונית "אנלקימוס" – חסר כוח, חלש, רמז לתכונתו להיטען במטען חשמלי סטטי חלש. האנלציט מופיע כמינרל עיקרי בבזלת אנלציטית ובסלעי יסוד בסיסיים אחרים כדוגמת פונוליט. הוא נוצר גם בחללים ובווסיקולות של סלעי יסוד עניים בסיליקה יחד עם פרהניט, קלציט, וזאוליטים. האנלציט נוצר גם בקרקעית אגמים כתוצר התמרה של פירוקלסטים או חרסיות, באבני חול ובאבני טין. מקומות בהם ניתן למצוא אנלציט כוללים את איי הציקלופים (Isole dei Ciclopi) מזרחית לסיציליה ובנפת טרנטו שבצפון איטליה; העיירה פלינדרס (Flinders) במדינת ויקטוריה באוסטרליה ;איי קרגלן באוקיינוס ההודי ;בימת סופיריור במחוז קופר שבמדינת מישיגן, בהר ברגן בניו ג'רזי ובעיירה גולדן במדינת קולורדו בארצות הברית ;בכף בלומידון בנובה סקוטיה ובאזור הר סנט-אילר (Mont Saint Hilaire) שבפרובינציית קוויבק בקנדה; ובאיסלנד. יעקב ק. בן־תור, "לוחות הגדרה למינרלים יוצרי סלעים". Hurlbut, Cornelius S.; Klein, Cornelis, 1985, Manual of Mineralogy, 20th ed., John Wiley and Sons, New York, p. 395-396, ISBN 0-471-80580-7 אתר Mineral Galleries אתר Mindat אתר Webmineral פרויקט rruff אנלציט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
שידור

בתקשורת, שידור היא הפעולה של מסירת אותות (שידור) ממקור מסוים (הנקרא משדר), אל יעד מסוים או קבוצת יעדים. שידור יכול להתבצע באמצעות קו תקשורת המחבר בין שתי נקודות, או באמצעות אנטנות לתקשורת אלחוטית מנקודה אל מספר נקודות. בתקשורת המונים, ביצוע שידור של תוכן מסוים תוך כדי יצירתו נחשב כשידור חי, או שידור ישיר. תווך: קו תקשורת, תקשורת אלחוטית סוג האות: אותות חשמליים, גלי רדיו, גלי מיקרו מאפיינים טכניים: תדר, אפנון, קידוד (קידוד אודיו או קידוד וידאו בהתאם לאופי השידור), רוחב סרט מטרת השידור: טלגרף, טלפוניה, רדיו, טלוויזיה, תקשורת נתונים סוג התוכן: תוכנית טלוויזיה, תוכנית רדיו תפקידו של תא העצב במערכת העצבים הוא לקלוט, לעבד ולהעביר מידע באמצעות אותות אלקטרו-כימיים. כאשר דחף עצבי מגיע לאקסון מגוף התא הוא משודר לתאי המטרה בתהליך של העברה סינפטית. הסתעפות האקסון בקצותיו מאפשרת לו ליצור מגעים עם תאים רבים בו זמנית. משדר קליטה תקשורת התקפת שיבוש מדיה וקבצים בנושא שידור בוויקישיתוף שרה דרויאן (1999). עקרונות אבולוציוניים בהתפתחות החשיבה. רעננה: רמות ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פראיה

פראיה (בפורטוגזית: Praia - "חוף ים") היא בירת איי כף ורדה והעיר הגדולה במדינה. העיר ממוקמת על האי סנטיאגו בארכיפלג סוטוונטו, והיא המרכז המסחרי של כף ורדה. התיישבות שהתקיימה במקום נהרסה על ידי פרנסיס דרייק ב-29 בנובמבר 1585, כאשר רק בית החולים המקומי נשאר על תילו. העיירה החדשה נוסדה ב-1615 לאחר שתושבים נוכחו לדעת כי הנמל בסביבת העיר טוב מאוד באיכותו. העיר התפתחה מאוד לאחר שהיגרו אליה תושבים רבים מסידאדה וליה שסבלה מהתקפות פיראטיות. העיר הפכה לבירת האיים ב-1770. מנמל העיר מייצאים בעיקר קפה, קנה סוכר ופירות טרופיים. בעיר ישנה תעשיית דייג מפותחת, וכן מספר רב של חופי ים. כמו כן, בעיר ממוקם המטה הראשי של הבנק המרכזי של כף ורדה. בעיר ממוקם ארמון הנשיאות שנבנה במאה ה-19 עבור המושל הפורטגזי, כמו כן מצוי בעיר מוזיאון אתנוגרפי (Museu Etnográfico) ואנדרטה לדייגו גומס (Monumento de Diogo Gomes) מגלה האיים. העיר משורתת על ידי נמל התעופה הבינלאומי של פראיה. אוכלוסיית פראיה במפקדי האוכלוסין האחרונים של כף ורדה: פורטוגל ליסבון, פורטוגל פורטוגל פארו, פורטוגל פורטוגל פונטה דלגדה, פורטוגל פורטוגל פונשל, פורטוגל הרפובליקה העממית של סין ג'ינאן, הרפובליקה העממית של סין סנט קיטס ונוויס באסטר, סנט קיטס ונוויס גינאה ביסאו ביסאו, גינאה ביסאו ספרד לאס פאלמאס דה גראן קנריה, האיים הקנריים, ספרד אתר האינטרנט הרשמי של פראיה פראיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Cape Verde: Islands, Municipalities & Urban Localities - Population Statistics, Maps Charts and Web Information, citypopulation.de
אלחנן הלפמן

אלחנן הלפמן (נולד ב-30 במרץ 1946) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת תל אביב. הלפמן נולד בג'לאל-אבאד שבקירגיזסטן הסובייטית, אז חלק מברית המועצות, ועלה לישראל בשנת 1957. לאחר סיום לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב המשיך את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, אותם סיים כדוקטור בשנת 1974. באותה שנה הוא שב לארץ והצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב (1974 - 2004) ובמקביל, החל משנת 1997, החל לשמש פרופסור באוניברסיטת הרווארד. במהלך השנים היה הלפמן ראש החוג לכלכלה ולמִנהל במרכז ספיר לפיתוח כלכלי (1985–1987), ראש קתדרת שרמן ליחסים כלכליים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב (1988 - 2004), עמית במכון הקנדי למחקר מתקדם ומשנת 2002 הוא מופקד הקתדרה לסחר חוץ באוניברסיטת הרווארד. במקביל לתפקידיו אלו היה הלפמן פרופסור אורח באוניברסיטאות ומכוני מחקר שונים ושימש חבר המועצה הלאומית לתכנון ולפיתוח, חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל, נשיא האגודה האקונומטרית (2000), נשיא האגודה הישראלית לכלכלה (1989–1991), חבר מערכת בכתבי עת מדעיים, שימש עורך כתב העת Quarterly Journal of Economics בשנים 2008–2014, חבר דירקטוריון בנק הפועלים (1993–1996) וחברת אגם. עיקר עבודתו האקדמית מתמקדת בכלכלה בינלאומית והוא נמנה בין מייסדי תורת הסחר החדשה ותורת הצמיחה החדשה. הלפמן הוא חתן פרס ישראל לכלכלה (1991), חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1988), חבר כבוד באגודה האמריקנית לכלכלה (1991), חבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1993), חתן פרס א.מ.ת (2002), חתן פרס רוטשילד (2002), חתן פרס מהלנוביס מטעם האגודה האקונומטרית (1990), חתן פרס ברנהרד-הרמס מהמכון לכלכלת עולם (1998) וחתן פרס נמרס לכלכלה (2010). הלפמן נשוי ולו שתי בנות ונכדים. פרופ' אלחנן הלפמן הוא הכלכלן הישראלי המצוטט ביותר בעולם. מדיה וקבצים בנושא אלחנן הלפמן בוויקישיתוף אלחנן הלפמן, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה אלחנן הלפמן, באתר SSRN עמוד הבית של הלפמן באתר אוניברסיטת הרווארד (באנגלית) קורות חייו מאתר הבית הרשמי (באנגלית) אלחנן הלפמן, באתר פרס א.מ.ת. ראיון אישי לרגל קבלת פרס א.מ.ת. https://www.youtube.com/watch?v=nxskd-Zwo0Y הכרטיס האישי של אלחנן הלפמן, באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים עמר שוורץ, ‏על ספרו "מסתרי הצמיחה הכלכלית", באתר גלובס, 16 ביוני 2008 אלחנן הלפמן, ‏התמחות ותלות הדדית בכלכלה העולמית, הרצאה בסדרת ההרצאות "בכור המהפכה", 30 במאי 2010 אלחנן הלפמן, דף שער בספרייה הלאומית Past Presidents of the Econometric Society באתר האגודה האקונומטרית 2010 Nemmers Prize Winners, אתר אוניברסיטת נורת'ווסטרן נעמה סיקולר, פרופ' אלחנן הלפמן - הכלכלן הישראלי המצוטט ביותר, באתר ynet, 8 ביולי 2007
ביביאנה אאידו

ביביאנה אאידו אלמגרו (בספרדית: Bibiana Aído Almagro; נולדה ב-2 בפברואר 1977 באלקלה דה לוס גאסולס) הייתה השרה לענייני שוויון בממשלת ספרד. אאידו, בעלת תואר ראשון במינהל עסקים מאוניברסיטת קאדיס, ובמינהל עסקים בינלאומי מאוניברסיטת נורתומבריה בניוקאסל (בריטניה). הצטרפה למפלגת הפועלים הסוציאליסטית של ספרד (PSOE) ב-1995. היא מילאה מספר תפקידים ציבוריים, ובין היתר שימשה כנציגה במועצת התרבות של מחוז אנדלוסיה ועמדה בראש הסוכנות האנדלוסית לקידום הפלמנקו. כן עמדה בראש הוועדה לענייני שוויון במחוז אנדלוסיה של ה-PSOE. ב-12 באפריל 2008 מינה אותה ראש הממשלה חוסה לואיס ספאטרו לעמוד בראש משרד ממשלתי חדש שהקים, המשרד לענייני שוויון. בגיל 31, הייתה אאידו לשרה הצעירה ביותר בממשלות ספרד בכל הזמנים. פעילותה בראש המשרד הייתה שנויה במחלוקת. באוקטובר 2010 משרד זה בוטל, שולב במשרד הבריאות בראשותה של ליירה פחין ולא הוקם מאז מחדש. תקופה קצרה היא המשיכה לנהל מחלקה לשוויון במשרד הבריאות. החל משנת 2011 היא מועסקת ב"ארגון האומות המאוחדות - נשים". מדיה וקבצים בנושא ביביאנה אאידו בוויקישיתוף קורות חיים (בספרדית) ביביאנה אאידו, סרטונים בערוץ היוטיוב ביביאנה אאידו, הבלוג הרשמי Bibiana Aído Almagro, Ex Ministra de Igualdad, elmundo.es ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא ספרדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שולמית כצנלסון

שולמית כצנלסון (17 באוגוסט 1919 – 6 באוגוסט 1999) הייתה מחנכת ישראלית, מייסדת ומנהלת אולפן עקיבא, כלת פרס ישראל למפעל חיים בחינוך (1986) ומועמדת לפרס נובל לשלום. שולמית כצנלסון, בתם של בת שבע (אשת ציבור וחברת הכנסת) וראובן כצנלסון (ממניחי היסוד לרפואה הציבורית ולעבודה הסוציאלית בארץ), נולדה ב-1919 בז'נבה שבשווייץ, שם שהו הוריה באותה עת לצורך לימודיהם, ובהיותה בת שנתיים חזרו עמה ארצה והתיישבו בירושלים. אחיה הצעיר הוא שמואל תמיר, שר המשפטים לשעבר, ובין דודיה ודודותיה מצויים אברהם קצנלסון, מחותמי מגילת העצמאות, יוסף כצנלסון, ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית וממקימי האצ"ל, ורחל כצנלסון, אשת ציבור ואשתו של איש הציבור, הסופר וההיסטוריון נשיא המדינה זלמן שזר. בסיום לימודיה בגימנסיה רחביה בירושלים למדה כצנלסון בבית הספר לעבודה סוציאלית ולמדה לימודי תואר שני בחינוך באוניברסיטת מישיגן ובמרכז הבינלאומי הקווייקרי שליד פילדלפיה. לאחר סיום לימודיה החלה בעבודה כמורה בכפר הנוער מאיר שפיה ומאוחר יותר בבית הספר היסודי "לדוגמה" בתל אביב. במהלך שנות ה-40 הייתה בין חברי האצ"ל. בשנת 1951 הקימה כצנלסון את אחד האולפנים הראשונים בישראל, אולפן עקיבא בנהריה. היא עברה מאוחר יותר לנתניה והעבירה את האולפן לשם. האולפן קלט אליו עולים חדשים לצד תושבים ותיקים, תיירים שביקשו ללמוד עברית וערביי ישראל. לימוד השפה העברית לווה בשיעורי מורשת וידיעת הארץ, ולאחר מלחמת ששת הימים הוצע לצידה גם לימוד השפה הערבית. באולפן הוכשרו בשפה הערבית, בין היתר, מורות חיילות וצוערי המכללה לביטחון לאומי. בנוסף החל האולפן לערוך קורסים בעברית לערבים תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה. את עובדי בעקבות פועלה זה מונתה כצנלסון לוועדה הבין-דתית שבמסגרת משרד החינוך. כצנלסון עמדה בראש האולפן עד פרישתה לגמלאות עקב בריאות לקויה בשנת 1996. כצנלסון הייתה לנציגת משרד החינוך והבונדס בכינוסים בינלאומיים וטיפחה באופן רשמי את הקשר עם קהילת המקויה ביפן. בשנת 1972 השתתפה בכינוס אונסק"ו, ובשנת 1996 הוזמנה לקונגרס האמריקאי. בעקבות פרישתה מניהול אולפן עקיבא ב-1996 המשיך אפרים לפיד, מתלמידי כיתתה הראשונה, בתפקיד זה. שולמית כצנלסון נפטרה בביתה בנתניה ונטמנה בבית הקברות סנהדריה שבירושלים. פעילותה להחייאת והנחלת השפה העברית לצד טיפוח פלורליזם תרבותי ודו-קיום זכו להוקרה בקבלתה את פרס ישראל למפעל חיים בחינוך (1986), פרס יושב ראש הכנסת לאיכות חיים (1983), פרס התנועה למען ארץ ישראל טובה (1988), פרס מסדר "בני ברית" (1988) ותואר ידידת העיר נתניה (1985). בשנת 1992 נכללה ברשימת המועמדים לפרס נובל לשלום, בשל תרומתה להבנה בין ערבים ליהודים. מדיה וקבצים בנושא שולמית כצנלסון בוויקישיתוף קורות חייה באתר "מורשת נתניה" אביבה רבינוביץ, שולמית כצנלסון, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) רותי זוטא, ראובן יגיל, אליהו זהבי (קופנהגן), מנהלת אולפן עקיבא בנתניה מועמדת לפרס נובל לשלום, חדשות, 3 בפברואר 1992 עדי יותם, אני? פרס נובל? מה פתאום, חדשות, 17 בפברואר 1993 מת ד"ר ר.כצנלםון, דבר, 1 באוגוסט 1977 יעקב אשמן, "פלא החזרת הבטחון העצמי'", הארץ, 14 ביולי 1957 משה אידלשטין, בנות טייבה וטירה באולפן "עקיבא", למרחב, 14 בינואר 1962 נסתיים קורם באולפן עקיבא, על המשמר, 8 באוקטובר 1973 אולפן לעברית נפתח בעזה, דבר, 14 בפברואר 1975 ידידת נתניה - שולמית כצנלסון, מנהלת "אולפן עקיבא", מעריב, 23 באוקטובר 1985
פרוזינונה (נפה)

נפת פרוזינונה (באיטלקית: Provincia di Frosinone) היא נפה במזרחו של מחוז לאציו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 5,034 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 489,042 נפש. בירתה של הנפה היא העיר פרוזינונה. הנפה גובלת בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בצפון, בנפת איסרניה במחוז מוליזה במזרח, בנפת קזרטה במחוז קמפניה בדרום-מזרח, בנפת לאטינה במחוז לאציו בדרום, ובנפת רומא במחוז לאציו במערב. ארפינו פיוג'י מדיה וקבצים בנושא פרוזינונה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרוזינונה (באיטלקית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סופר טקס

סוּפר־טַקס (אנגלית: SuperTux) הוא משחק מחשב הכתוב בתוכנה חופשית, אשר שואב השראה מהמשחק סופר מריו. (כאשר מריו מוחלף בטקס, הדמות של לינוקס). המשחק נוצר במקור על ידי ביל קנדריק וכיום מתוחזק על ידי צוות הפיתוח של סופר טקס. רוב התמונות במשחק נוצרו על ידי אינגו רוהנקה, היוצר של פינגוס. המשחק שוחרר תחת רישיון GNU GPL. באפריל, 2003 יצאה גרסה 0.0.4 של המשחק. גרסה זו נתמכת רק בלינוקס. בשנת 2004 יצא לוח האירועים הראשון של המשחק, שציין שהמשחק היה תחלופה גמורה למשחק סופר מריו ב־2 במאי[דרושה הבהרה]. גרסה 0.1.3 שיצאה ב־9 ביולי 2005, כללה 26 שלבים באי הראשי ועוד 2 איים, אחד עם 22 שלבים והשני עם 28 שלבים[דרושה הבהרה]. הגרסה כללה שלבים רשמיים ושלבים שנוצרו על ידי מעריצים. בגרסה זו הקוד של המשחק קיים בלינוקס, חלונות וקיימת גם חבילה בינארית למקינטוש.[דרושה הבהרה] גרסה 0.3.0 יצאה ב־17 בדצמבר 2006. בגרסה נוספו שלב יער, תמיכה בתרגום וב־UTF-8, אגירת מנוע סקריפט והאפשרות לשחקנים ליצור שלבים משלהם. בנוסף, הרזולוציה שונתה ל-800x600. גרסה 0.4.0 יצאה בשנת 2015, אחרי 9 שנים שבהן לא פותחה גרסה חדשה למשחק. גרסה 0.5.1 יצאה ב־5 בנובמבר 2016. גרסה 0.6.0 יצאה ב־23 בדצמבר 2018. גרסה 0.6.2 יצאה ב־14 במאי 2020 ואליה נוספה מפת עולם חדשה בשם "Revenge In Redmond" לכבוד יום השנה ה־20 של סופר טקס. ניתן להריץ את סופר טקס ב־Windows, מקינטוש, לינוקס, וכמו כן הוא הוסב לפלטפורמות אחרות, כגון קונסולת ה-PSP של סוני וכן קונסולות ה-Wii וה-Wii U של נינטנדו וגרסה לאנדרואיד. היסבים אלו אינם נתמכים על ידי צוות הפיתוח של סופר טקס. מדיה וקבצים בנושא סופר טקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סופר טקס תצלומי מסך והצגות מוקדמות Download, SuperTux (באנגלית)
סלאוקוס

האם התכוונתם ל... סלאוקוס הראשון סלאוקוס השני סלאוקוס השלישי סלאוקוס הרביעי סלאוקוס החמישי סלאוקוס השישי סלאוקוס השביעי בית סלאוקוס הממלכה הסלאוקית
מרקיון

מרקיון (ביוונית: Μαρκίων) היה תאולוג נוצרי שחי כנראה בין השנים 110–160, נודה מהכנסייה הנוצרית ונחשב למייסד הזרם הקרוי על שמו, מרקיוניזם. מרקיון נולד בעיר סינופ שבאסיה הקטנה, כנראה בנו של הבישוף המקומי, לפי דברי היפוליטוס מרומא (אנ'). לאחר שנכנס לעימותים עם השלטונות הכנסייתים המקומיים בנושאים דתיים הוא נודה על ידי אביו הבישוף באשמת פיתוי בתולה (יש אומרים שמדובר במטאפורה והבתולה היא הכנסייה). מרקיון, המתואר על ידי טרטוליאנוס כבעל ספינות עשיר, עבר לרומא, שם נפגש בשנת 140 עם גנוסטי בשם קרדון (Cerdon) ותחת השפעת רעיונותיו ניסח את תורתו המיוחדת. מרקיון הבדיל בין הברית הישנה ובין הברית החדשה וטען שהן נוצרו על ידי אלים שונים. אלוהי ישראל בורא העולם היה אל אכזרי, הפכפך ונחות, אשר ברא את העולם ויצר את הגשמיות ותאוות הבשר. לעומת זאת, האל הטוב היה האל הרוחני והזר שאמנם אין לו מגע חומרי עם העולם, אך בחסדיו הביא לעולם את ישו כדי שיושיע את המאמינים מהעולם הזה. בעקבות הפרדה זו, כפר מרקיון בברית הישנה ובכל המוטיבים היהודיים שהשתרשו בנצרות. לטענת מרקיון, הייתה גם השפעה חריפה של מקורות יהודיים על הכתבים הנוצריים, ולכן המייצגים הטהורים ביותר של תורתו של ישו היו רק חלק מהברית החדשה: הבשורה על פי לוקאס (אותה ערך מחדש) ועשר האגרות הראשונות של פאולוס. ההתנגדות הנוצרית למרקיון הייתה כה עזה עד שכונה "בנו של השטן". הוא נודה סופית מהכנסייה בשנת 144. מרקיון כתב ספר בשם "אנטיתזות" (Antitheses). הספר עצמו אבד וכל הידוע לנו היום עליו מגיע מכתביהם של מתנגדיו ובראשם טרטוליאנוס שכתב את החיבור "נגד מרקיון" (Adversus Marcionem). מרקיוניזם גנוסיס מדיה וקבצים בנושא מרקיון בוויקישיתוף מרקיון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הגיית השם ביוונית: מרק֫יון, במלעיל (ההטעמה בהברה הלפני אחרונה). האנציקלופדיה העברית, כרך כד, עמוד 504 אביעד קליינברג, הנצרות מראשיתה ועד הרפורמציה, הוצאת האוניברסיטה המשודרת, עמודים 44-45 אביעד קליינברג, הנצרות מראשיתה ועד הרפורמציה, הוצאת האוניברסיטה המשודרת, עמוד 45
לותאר צגרוסק

לותאר צגרוסק (בגרמנית: Lothar Zagrosek, נולד ב-13 בנובמבר 1942) הוא מנצח גרמני. צגרוסק למד ניצוח בשנים 1962 עד 1967 אצל הנס סווארובסקי, אישטוון קרטס, ברונו מאדרנה והרברט פון קאראיאן. בין 1990 ל-1992 ניצח בקביעות באופרה של לייפציג. משנת 1997 עד 2006 היה המנצח הראשי בבית האופרה וירטמברג בשטוטגרט. בין השנים 2006–2011 כיהן כמנצח ראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין. בין הקלטותיו המסחריות כמה תקליטים בסדרת "אנטארטטה מוזיק" (Entartete Musik), בהם ביצירות הבאות: ואלטר בראונפלס: "הציפורים" הנס אייזלר: "סינפוניה גרמנית" ברתולד גולדשמידט: Der gewaltige Hahnrei פאול הינדמית: Der Dämon הנס קראסה: "אירוסין בחלומות" ארנסט קרנק: סימפוניה מס' 2, "ג'וני מנגן" פרנץ שרקר: Die Gezeichneten, "יום הולדתה של האינפנטה" ארווין שולהוף: Die Mondsüchtige ויקטור אולמן: "קיסר אטלנטיס" צגרוסק הקליט את מחזור האופרות "טבעת הניבלונגים" של ריכרד וגנר עם האופרה של שטוטגרט. הוא הקליט גם מוזיקה בת ימינו, כולל יצירות מאת מיכאל טורקה. מדיה וקבצים בנושא לותאר צגרוסק בוויקישיתוף לותאר צגרוסק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לותאר צגרוסק, באתר AllMusic (באנגלית) לותאר צגרוסק, באתר MusicBrainz (באנגלית) לותאר צגרוסק, באתר Discogs (באנגלית) ביוגרפיה (בגרמנית) Everett, William A., "Recording Reviews" (Music of Michael Torke) (Summer 1998). American Music, 16 (2): pp. 243-246.
מרקיוניזם

מרקיוניזם היה זרם נוצרי-גנוסטי קדום שנוסד על ידי מרקיון במאה השנייה לספירה. המרקיוניזם, אמונה דואלית, טוען לקיומם של שני אלים, האל של התנ"ך, אל-פחוּת ורשע, רודף צדק, בורא העולם (דמיורגוס demiourgos) וירבו של האל העליון המופיע בברית החדשה, אל רחמן ואוהב, שכוחו רב מכוחו של האל האחר. המרקיוניזם דוחה את ציווי התנ"ך ומתבסס רק על חלק מהברית החדשה, החלק שלא מושפע מהיהדות. לפי המרקיוניזם ישו היה הגואל שפדה את נפשות בני האדם וביטל את אחיזת האל הקודם, בורא האדם ושאול התרסי היה ראש שליחיו. המרקיוניזם דוגל בסגפנות מוחלטת, הימנעות מנישואים ומהבאת ילדים לעולם. רק מעטים מבין חסידי המרקיוניזם קיבלו על עצמם את מלוא הציווים ומרביתם דחו זאת לגיל מבוגר יותר, כשכבר לא היו יכולים ליהנות ממנעמי החיים. הכנסייה הנוצרית הכריזה על המרקיוניזם ככפירה. מדיה וקבצים בנושא מרקיוניזם בוויקישיתוף על המינות ברומנית מרקיוניזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תזמורת רדיו וינה

תזמורת רדיו וינה (בגרמנית: Radio-Symphonieorchester Wien) היא תזמורת הרדיו היחידה באוסטריה. מאז נוסדה ב-1969 ועד שנת 1996 נודעה בשם התזמורת הסימפונית ORF. שלא כרוב התזמורות האוסטריות האחרות, היא מתמקדת במידה רבה במוזיקה עכשווית. התזמורת מופיעה במספר אולמות, ביניהם בית התרבות והרדיו בווינה תיאטרון וינה, הקונצרטהאוס של וינה והמוזיקפריין בווינה. מילאן הורוואט היה המנצח הראשי הראשון של התזמורת, מ-1969 עד 1975. במהלך כהונתו של ברטרנד דה בילי כמנצח הראשי, מ-2002 עד 2010, היו לו מחלוקות עם ההנהלה על מימון והמשך מעמדה של התזמורת. בינואר 2009, תזמורת רדיו וינה הודיעה על מינויו של קורנליוס מייסטר למנצח הראשי השביעי שלה, החל בעונת 2010–2011 ועם חוזה ראשוני עד אוגוסט 2014. מייסטר ניצח על התזמורת בהקלטה מסחרית של המוזיקה של גוטפריד פון איינם. באפריל 2016, הודיעה התזמורת כי מייסטר יסיים את כהונתו בתזמורת ב-2018, בתום הארכת החוזה האחרונה שלו. בשנת 2014, מרין אולסופ ניצחה לראשונה על תזמורת רדיו וינה. בינואר 2018, התזמורת הודיעה על מינויה של אולסופ למנצחת הראשית הבא שלה, החל מ-1 בספטמבר 2019, עם חוזה ראשוני של 3 שנים. מרין אולסופ היא האישה הראשונה שזכתה לתואר המנצחת הראשית של תזמורת רדיו וינה. אולסופ לקחה את התואר של המנצחת הראשית המיועדת עם תוקף מיידי, עד לעונת 2018–2019. מרין אולסופ (2019 - ממשיכה) קורנליוס מייסטר (2010 - 2018) ברטראן דה בילי (2002 - 2010) דניס ראסל דייוויס (1996 - 2002) פנחס שטיינברג (1989 - 1996) לותאר צגרוסק (1982 - 1986) לייף זגרסטאם (1975 - 1982) מילאן הורוואט (1969 - 1976) מדיה וקבצים בנושא תזמורת רדיו וינה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תזמורת רדיו וינה תזמורת רדיו וינה, באתר AllMusic (באנגלית) תזמורת רדיו וינה, באתר MusicBrainz (באנגלית) תזמורת רדיו וינה, באתר Discogs (באנגלית) תזמורת רדיו וינה, באתר בילבורד (באנגלית)
איילה אינגדשט

איילה אינגדשט (נולדה ב-21 באוגוסט 1978) היא זמרת R&B ישראלית. אינגדשט נולדה באתיופיה ועלתה לישראל בגיל שנתיים. משפחתה של אינגדשט עלתה לארץ מאתיופיה בשנת 1981. המשפחה התגוררה בירושלים מספר שנים ולאחר מכן החליטו להשתקע באשדוד. כשאיילה הייתה צעירה, הוריה התגרשו, והאם גידלה לבד את בנות המשפחה. כשהייתה בת 14 הופיעה לראשונה על במה, במסגרת להקת נוער באשדוד. שירתה בצה"ל כזמרת בלהקת חיל הים. אודות השירות היא מספרת: "(...) הייתי האתיופית הראשונה בלהקה צבאית, אבל לא באתי ככזאת אלא כי רציתי לשיר. עברתי את הבחינות כמו כל אחד, אבל כשהגעתי עם המדים לחיל החינוך, המפקד לקח אותי לפגישה אישית ואמר: 'את יודעת שאת האתיופית הראשונה...', והם עשו לי הכנה, תדריך של מה הולך להיות לי, מבחינת יחס, תקשורת. זה יפה מצדם. בסך הכל דאגו לי. אבל כשהקשבתי לו זה עבר מעלי. הייתי די בהלם". אחיותיה הצעירות של אינגדשט, מרי ומלכה, הן זמרות גם כן, אך אחותה אושרת אינגדשט היא שחקנית. היא מתגוררת ברמת גן, נשואה ואם לשלושה. אחרי שהשתחררה משירותה הצבאי שיחקה אינגדשט במספר הצגות, כ"תל אביב הקטנה" ו"מעיין הכבשים", וגם הנחתה בערוץ "בריזה". עד שנת 2006 לא הקליטה אינגדשט חומרים מוזיקליים משל עצמה. עם זאת, מוקי ופילוני, חברי להקת שב"ק ס', טיפחו אותה מוזיקלית, כולל השתתפות בהופעות ובאלבומיו של מוקי. בשנת 2006 החלה אינגדשט לשתף פעולה עם המפיק המוזיקלי רוי אדרי, מה שבסופו של דבר הניב את אלבום הבכורה שלה, שיצא במרץ 2007. האלבום נקרא על שמה והכיל את הסינגלים "ממהרת", "אהבנו" ו"לנוע". בשנת 2007 השתתפה אינגדשט באלבומו של מומי לוי "יבוא אישי", בו שרה יחד עם לוי את השיר "נוצה ברוח", גרסת כיסוי לשירה של ריטה. בשנת 2014 הוציאה יחד עם רועי שפיגלר לאור את הסינגל "תן לי ללכת באור". אינגדשט השתתפה בארבעת הדיסקים של פרויקט "ילדי בית העץ" ומשתתפת באופן קבוע בהופעות הפרויקט. כיום היא חתומה בחברת "התו השמיני" ועומדת להוציא אלבום שני. בספטמבר 2019 הוציאה את הסינגל הראשון מתוך האלבום החדש, "בשכונה ממול". השיר מדבר על ילדותה באתיופיה ומשלב סיפורים שסבתה ואמה סיפרו לה על החיים באתיופיה. את השיר מלווה קליפ שצולם באתיופיה. את המילים ואת הלחן היא כתבה בשיתוף עם אריאל הורוביץ, וההפקה המוזיקלית היא של עופר מאירי. מדיה וקבצים בנושא איילה אינגדשט בוויקישיתוף רועי קדם, ‏במילים ומנגינות הזמרת איילה אינגדשט מחברת עולמות, בעיתון מקור ראשון, 2 בנובמבר 2021 איילה אינגדשט, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית איילה אינגדשט, באתר שירונט איילה אינגדשט, באתר ספוטיפיי איילה אינגדשט, באתר MusicBrainz (באנגלית) איילה אינגדשט, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) איילה אינגדשט: "לא רוצה לדבר על הפגנות", באתר www.israelhayom.co.il יוני סמאש, פלפל הארץ, באתר www.makorrishon.co.il, ‏2007-12-13
לייף זגרסטאם

לייף סלים זגרסטאם (בפינית: Leif Segerstam;‏ 2 במרץ 1944 – 9 באוקטובר 2024) היה מנצח ומלחין פיני. זגרסטאם, יליד ואסה, למד כינור, ויולה, פסנתר וניצוח באקדמיית סיבליוס בהלסינקי וניצוח בבית ספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק אצל ז'אן מורל. זגרסטאם היה המנצח הראשי בדימוס של הפילהרמונית של הלסינקי. הוא כיהן במספר רב של תזמורות, בהן התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק ותזמורת רדיו וינה, והופיע כמנצח אורח עם תזמורות רבות ברחבי העולם, בהן התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של טורונטו והתזמורת הסימפונית של סאו פאולו בברזיל. זגרסטאם הוא גם פרופסור לניצוח באקדמיה על שם סיבליוס בהלסינקי. בין תלמידיו סוזאנה מלקי, מיק מורדווה, סאשה מקילה ומארקו לאקסו. זגרסטאם מוכר היטב ברשימת תקליטיו, הכוללת את מכלול הסימפוניות של סיבליוס, נילסן, ברוקנר ומאהלר, לצד יצירות רבות משל מלחינים עכשוויים, כמו הפיני איינויוהאני ראוטווארה והאמריקאים ג'ון קוריליאנו וכריסטופר ראוס. "דפי יומן תזמורתיים" שלו, שרבים מהם נועדו לביצוע ללא מנצח, תרמו גם הם לפרסומו. הוא פיתח גישה אישית לכתיבה אליאטורית, בסגנון שנקרא "פעימה חופשית", שבו אירועים מוזיקליים פועלים הדדית במסגרת זמן גמישה. בשנת 1999 ניתן לזגרסטאם פרס המוזיקה של המועצה הנורדית על "תמיכה בלתי נלאית במוזיקה סקנדינבית". זגרסטאם נודע גם בשימוש המקורי שהוא עושה בשפה האנגלית, ודייל גולד, נגן הקונטרבס הראשי של התזמורת הסימפונית של ניו זילנד ליקט אוסף ציטטות שלו. לייף זגרסטאם נפטר ב-9 באוקטובר 2024. 339 סימפוניות (אנ') 30 רביעיות מיתרים 13 קונצ'רטי לכינור 8 קונצ'רטי לצ'לו 4 קונצ'רטי לפסנתר מדיה וקבצים בנושא לייף זגרסטאם בוויקישיתוף לייף זגרסטאם, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לייף זגרסטאם, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) לייף זגרסטאם, באתר ספוטיפיי לייף זגרסטאם, באתר Last.fm (באנגלית) לייף זגרסטאם, באתר AllMusic (באנגלית) לייף זגרסטאם, באתר MusicBrainz (באנגלית) לייף זגרסטאם, באתר דיזר לייף זגרסטאם, באתר Discogs (באנגלית) לייף זגרסטאם, באתר Songkick (באנגלית) לייף זגרסטאם, באתר טיידל (באנגלית) Finnish Music Information Centre "The Quotations Of Leif Segerstam". Graham Nasby.com נורמן לברכט, Just in: Leif Segerstam has died, Slipped Disc, ‏9 באוקטובר 2024 Kapellimestari Leif Segerstam on kuollut, Yle Uutiset, ‏2024-10-09 (בפינית)