laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אולג יפרמוב

אולג יפרמוב (ברוסית: Олег Ефремов; ‏1 באוקטובר 1927, מוסקבה – 24 במאי 2000, מוסקבה) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה שלוש פעמים פרס ברית המועצות (עבור בימוי הצגות תיאטרון) ובשנת 1976 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1987. אולג יפרמוב נולד במוסקבה למשפחת פקיד במערכת גולג. חלק מילדותו הוא העביר ביחד עם אביו במחנות עבודה בו הכיר את העולם התחתון. הוא אהב תיאטרון ונרשם לחוג תיאטרון לילדים. בשנת 1945 הוא התקבל ללימודים בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בשנת 1949 לאחר סיום לימודי משחק יפרמוב לא התקבל לתיאטרון אמנותי אך קיבל הזמנה לתיאטרון לילדים העירוני. כישלון לכאורה זה הפך להצלחה כי בתקופתו תיאטרון לילדים התפתח לתיאטרון פופולרי של העיר. בתיאטרון זה יפרמוב עבד עד לשנת 1957 כאשר כבר בשנת 1955 הוא ביים את הצגתו הראשונה. במקביל לעבודה בתיאטרון יפרמוב לימד בבית הספר למשחק בו למד מספר שנים קודם לכן. תוך זמן קצר התגבשה סביבו קבוצה של שחקנים צעירים (אולג טבקוב, גלינה וולצ'ק, יבגני יבסטיגנייב ועוד) שהיו מעוניינים להקים תיאטרון חדש. בשנת 1956 הקבוצה הציגה את המחזה הראשון בבימוי אולג יפרמוב. לתיאטרון לא היה בניין קבוע ולכן הם נדדו בין במות שונות. התיאטרון קיבל את השם "סוברמניק" (בן זמננו). בשנת 1961 הוקצב לתיאטרון החדש בניין ישן בכיכר מאיאקובסקי. זה היה מקרה נדיר שתיאטרון חדש הוקם על ידי השחקנים ולא על ידי החלטת השלטונות. בשנת 1970 יפרמוב העלה על במת התיאטרון שהוא הקים את ההצגה האחרונה. בסוף שנות ה-60 התיאטרון האמנותי במוסקבה היה במשבר קשה ואולג יפרמוב קיבל הזמנה לבוא לתיאטרון בתוך מנהלו. באותה תקופה היו בתיאטרון כ-150 שחקנים (לעומת כ-36 ב"סוברמניק" ממנו יפרמוב בא) שחלקם לא שיחקו כבר מספר שנים. תוך מספר שנים יפרמוב הצליח לשנות את מצב התיאטרון ועם פרוץ השינויים מספר שחקנים פופולריים הסכימו להצעת יפרמוב להגיע לתיאטרון. יפרמוב היה נוהג להזמין במאים בולטים דוגמת אנטולי אפרוס ולב דודין לביים הצגות בתיאטרון. אומנם הגעת שחקנים חדשים החזירה לתיאטרון את הקהל, אך היא גם הגדילה עוד יותר את להקת התיאטרון. יפרמוב הצליח להחזיר לבמה את השחקנים של הדור הוותיק וכן לעלות הצגות עם השחקנים הצעירים, אך עם דור הבינים של השחקנים הוא לא הצליח למצוא שפה משותפת. בשנת 1987 המשבר בתיאטרון התפרץ מחדש והוא התפצל לשני תיאטראות נפרדים. יפרמוב המשיך להוביל את ה"תיאטרון האמנותי על שם צ'כוב" עד סוף חייו. במקביל לעבודה בתיאטרון יפרמוב הצטלם בעשרות סרטי קולנוע החל משנת 1955 ועד לשנת 1998. הוא השתתף במספר סרטים פופולריים אצל במאים כמו אלדר ריאזנוב (הזהר מהמכונית), סרגיי בונדרצ'וק ורולאן ביקוב. בנו מיכאיל יפרמוב גם הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ידוע. מדיה וקבצים בנושא אולג יפרמוב בוויקישיתוף אולג יפרמוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אולג יפרמוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אולג יפרמוב, באתר AllMovie (באנגלית) אולג יפרמוב, באתר MusicBrainz (באנגלית)
אלמנת קש

האם התכוונתם ל... אלמנת קש - אישה נשואה שבעלה נעדר מהבית לעיתים קרובות, למשל לשם עבודה בחו"ל. כאשר ההיעדרות היא תוך התחמקות ממתן גט, האישה קרויה עגונה. נוהל אלמנת קש – כינוי צה"לי למארב הנעשה תוך השתלטות על בית מאוכלס
FXP (פירושונים)

האם התכוונתם ל... FXP – אתר קהילות פורומים ישראלי שנחשב לאחד מהפורומים הנצפים ביותר בישראל אחרי תפוז אנשים. FlashFXP – תוכנה שמתפקדת כלקוח File Transfer Protocol (פרוטוקול להעברת קבצים) עם ממשק גרפי בסביבת חלונות. File eXchange Protocol או FXP - פרוטוקול תקשורת.
TeamViewer

TeamViewer היא תוכנת מחשב המאפשרת שליטה מרחוק, שיתוף שולחן העבודה, שיחות ועידה באינטרנט והעברת קבצים בין מחשבים. זו תומכת במערכות ההפעלה ווינדוס, לינוקס, OS X, iOS ואנדרואיד. ניתן אף לגשת למחשב בו פועלת התוכנה באמצעות דפדפן אינטרנט. למרות מטרתה העיקרית של התוכנה לשליטה מרחוק, תכונות נוספות כלולות בה. ניתן להתקין את התוכנה באמצעות הליך התקנה, אם כי ישנה גרסה ניידת שאינה כוללת חילוץ של קובצי ההתקנה על המחשב. על מנת להתחבר למחשב אחר, יש להפעיל את התוכנה על שני מחשבים. על מנת להתקינה יש צורך בגישת מנהל המערכת ואישורו, אולם ניתן להפעילה על ידי כל משתמש. עם הרצתה על המחשב, משתמש המערכת מקבל מספר פרטנר בדומה לשם משתמש רנדומלי, וזאת בצירוף קבלת סיסמה. אלו הם פרטי נגישות באמצעותם ניתן יהיה ליצור חיבור עם אותו משתמש דרך מחשב אחר באמצעות הזנת פרטי זהות. ישנה אפשרות ליצור פגישה מקוונת, כלומר חיבור קבוצתי ממספר מחשבים, זאת ניתן לעשות באמצעות הגרסה המלאה או על ידי התחברות לאתר התוכנה ושם להקיש את קוד הזיהוי. TeamViewer למערכת לינוקס מתבסס על מערכת ווינדוס וניתן לשימוש באמצעות יישום Wine אשר מאפשר הרצת תוכנות שנכתבו בעיקרם למערכת ווינדוס על מערכות אחרות. קישור להפעלה: exec "$TV_BINDIR"/wrapper "c:\XXX\TeamViewer\Version$tv_ver\TeamViewer.exe" "$@", זאת בהתאם למיקום התקנת התוכנה על המערכת. TeamViewer עושה שימוש בהצפנת RSA באמצעות שימוש באלגוריתמים שונים וחילופם, כמו כן ישנו שימוש בתשתית מפתח ציבורי המצפינה כל פעולה קודמת. כברירת מחדל, התוכנה עושה שימוש באחד משרתי אתר האינטרנט שלה ובכך מקשרת בין לקוח מקומי לבין המארח, ומנתבת אותם. מלבד זאת, נוצר חיבור ישיר באמצעות UDP/TCP. פרוטוקול VNC לשליטה מרחוק שרת לקוח פרוטוקול התקשורת ושימושיו NetBus מדיה וקבצים בנושא TeamViewer בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של TeamViewer (באנגלית) TeamViewer, ברשת החברתית פייסבוק TeamViewer, ברשת החברתית אקס (טוויטר) TeamViewer, ברשת החברתית אינסטגרם TeamViewer, ברשת החברתית LinkedIn TeamViewer, סרטונים בערוץ היוטיוב
הצבע הכי יפה בעולם

הצבע הכי יפה בעולם הוא ספר ילדים מאת פאול קור. הספר מתאר תחרות יופי בין צבעים שונים כאשר בתפקיד השופט נמצא "השחור". כל אחד מן הצבעים תיאר את נפלאותיו והילל את עצמו, בטוח מאוד כי הניצחון יהי שלו. אף על פי שסופר על היותם "כל צבעי הקשת" למעשה היו שם גם צבעים שלא מופיעים בה. השופט לא בחר מנצח אחד מסוים. הוא הודיע למתחרים שכולם, ללא יוצא מן הכלל, יפים. לא מצא-חן בעיניו שיהיה ריב בין הצבעים. בסוף הסיפור הצבעים חולמים יחדיו חלום משותף כאשר קשת בענן מופיעה בחלומם. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הגמלים

בית הגמלים או בית שמואל לוי הוא בית מגורים ברחוב נחלת בנימין 13 בתל אביב, המעוטר באריחי קרמיקה שיוצרו בבצלאל, ועליהם איורים המאפיינים את אסכולת ארץ ישראל שרווחה באותה העת, כגון רועי צאן ואורחות גמלים, שהעניקו לבית את שמו. המבנה כולל אלמנטים נוספים האופייניים לסגנון האקלקטי, כגון תבליטים מעוטרים, מעקות מסוגננים וחלונות בעלי סיומת בצורת קשת. הבניין מיועד לשימור. הבניין נבנה בשנת תרפ"ו (1926) על ידי שמואל לוי, עולה מבולגריה, למטרת השכרה. לבניין שלוש קומות וגג שטוח. קומת הקרקע משמשת למסחר, כמרבית הבתים ברחוב, והיא מופרדת בכרכוב משתי הקומות העליונות, שבהן דירות למגורים. בשתי הקומות העליונות שבחזית, הפונה לרחוב נחלת בנימין, ישנם שני אגפים בולטים סימטריים. בכל אחד מהם נקבע חלון מלבני (בקומה השנייה), מעליו תמונה באריחי קרמיקה ומעליה (בקומה השלישית) חלון בעל סיומת מעוגלת; אלה יוצרים בכל צד יחידה חזיתית אחת, שקצה הגג בה מודגש על ידי בָּלוּסטרָדות (מעקות עמודים). פנימה מן היחידות החזיתיות ישנן שתי מרפסות בעלות מעקה ברזל מסוגנן, וביניהן, מעל הכניסה הראשית, משובצת תמונת קרמיקה מלבנית מוארכת. עבודות הקרמיקה הבולטות מתוצרת "בצלאל" (שאחרות כמותן עיטרו בשנות ה-20 את בתיה של תל אביב הקטנה), מעניקות לבית צביון מזרחי. נושאיהן שאובים מהנוף הארצישראלי. באריחי קרמיקה שנקבעו משני צדי החזית מצוירות תמונות זהות של רועה צאן בסגנון הצלליות הבצלאלי נוסח ליליֶין או רַבָּן, עם אורנמנטיקה מזרחית כעיטור משני. במרכז החזית, מעל הכניסה הראשית, קבוע האריח המרכזי, ועליו כתובת הבניין: "בית לוי – תרפ"ו" (שם בעל הבית ושנת הבנייה). משני צדיו מונחים באופן סימטרי אריחי קרמיקה שעליהם מצוירת אורחת גמלים וחמורים, המעוטרת בדגם של רימונים. את נכס רכשה ברגו מקבוצת ברגו הון השקעות בע"מ, חברה יזמית המתכוונת לבצע שימור מקיף למבנה. נתן הרפז, 'מ'בתי חלומות' ל'בתי קופסאות' - המהפך האדריכלי של שנות השלושים בתל-אביב', בתוך: מרדכי נאור (עורך), תל אביב בראשיתה: 1909–1934: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ד 1984, עמ' 99. בתיה כרמיאל, בהשתתפות עדינה מאיר-מריל ואליק מישורי, אריחים מעטרים עיר: קרמיקה "בצלאל" בבתי תל-אביב, 1923–1929, תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, תשנ"ז 1996, 137. יעקב שביט וגדעון ביגר, ההיסטוריה של תל-אביב, כרך א: משכונות לעיר (1909-1936), תל אביב: רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשס"א 2001, עמ' 238. ערך זה הוא קצרמר בנושא תל אביב-יפו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאיל אוליאנוב

מיכאיל אוליאנוב (ברוסית: Михаил Ульянов; ‏20 בנובמבר 1927, מחוז אומסק– 26 במרץ 2007, מוסקבה) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס לנין ופרס ברית המועצות ובשנת 1969 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1986. מיכאיל אוליאנוב נולד בכפר במחוז אומסק למשפחת יושב ראש הקולחוז המקומי. בשנת 1942 מיכאיל החל להשתתף בחוג לתיאטרון שארגנה קבוצת שחקנים שנמלטו משטח שנכבש על ידי הגרמנים. בשנת 1944 הוא התחיל ללמוד משחק בסטודיו ליד התיאטרון העירוני של אומסק. לאחר שנתיים של לימודים הוא החליט לנסוע למוסקבה והתקבל לבית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב. בשנת 1950 לאחר סיום קורס לימודים אוליאנוב התקבל ללהקת התיאטרון. בתיאטרון וכטנגוב אוליאנוב פעל כל השנים ובשנת 1987 אף התמנה למנהל האמנותי של התיאטרון. במקביל לעבודה בתיאטרון, החל משנת 1954 אוליאנוב היה מלמד בבית הספר למשחק ליד התיאטרון. בשנת 1953 אוליאנוב לראשונה השתתף בסרט קולנוע. בשנת 1966 הוא גילם תפקיד ראשי של יושב ראש קולחוז בסרט "היושב ראש" (Председатель). על תפקיד זה אוליינוב זכה בפרס לנין. בשנת 1969 הוא השתתף בסרט של איוואן פירייב "אחים קרמזוב". לאחר פטירת הבמאי, אוליינוב ביחד עם קיריל לברוב השלימו את בימוי הסרט. בשנת 1968 אוליאנוב גילם בסרט השחרור את דמות של גאורגי ז'וקוב. הוא גילם תפקיד זה גם בהמשך, בסך הכול ב-15 סרטים. במהלך הקריירה אוליינוב השתתף ב-69 סרטים (אחרון בשנת 2004). אוליאנוב היה פעיל בחיים הציבוריים. הוא מונה למספר תפקידים במנגנון איגוד עובדי תעשיית הקולנוע, איגור עובדי התיאטרון וכו'. בהיותו חבר מפלגה פעיל הוא אף נבחר לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. אוליאנוב הפסיק להופיע על במת התיאטרון בשנת 2005. מיכאיל אוליאנוב נפטר ב-26 במרץ 2007 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. התיאטרון העירוני באומסק נקרא על שמו וכל שנה במחוז אומסק מוענק פרס על שמו עבור פעילות בתחום התיאטרון. מדיה וקבצים בנושא מיכאיל אוליאנוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיכאיל אוליאנוב מיכאיל אוליאנוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מיכאיל אוליאנוב, באתר AllMovie (באנגלית) מיכאיל אוליאנוב, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מיכאיל אוליאנוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מיכאיל אוליאנוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) אתר לזכרו (ברוסית) מיכאיל אוליאנוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
עמיהוד ארבל

עמיהוד ארבל (20 ביוני 1920 - 28 במאי 1987) היה ממייסדי חיל התותחנים וחיל המודיעין בישראל. ארבל נולד ב-1920 ביפו לבן ציון אידלננט ולאה לבית מאירוביץ, משפחה ותיקה בארץ ישראל. האב נבחר לחבר ועד העיר יפו בשנת 1922, ובהמשך שנות ה-20 עברה המשפחה לחיפה לרחוב בן יהודה. מאוחר יותר שינו בני המשפחה את שם משפחתם לארבל. כנער, גילה עניין בצילום. במלחמת העולם השנייה התנדב לבריגדה היהודית ושירת בגדוד תותחי השדה מספר 200. גדוד זה סייע ליחידות הבריגדה בלחימה בגרמנים בצפון איטליה. בתום הקרבות המשיך עם חיילי הבריגדה בחיפוש ניצולים ממחנות ההשמדה. ארבל היה גם חבר במערכת 'החיל', ביטאונה של הבריגדה. כאשר שב לארץ ישראל בשנת 1946, היה ממייסדי חיל התותחנים וחיל המודיעין. בשנים 1948–1950 היה ראש מדור מחקר, לימים חטיבת המחקר של צה"ל. בשנת 1954 השתחרר משירות הקבע בדרגת רב-סרן והחל לעבוד במערכת הביטחון הישראלית. ארבל כתב את הספר "תותחים על הסניו - רשימות תותחן עברי" העוסק במערכה על נהר סניו בחזית איטליה במלחמת העולם השנייה שבה לחמה הבריגדה היהודית. הוא גם תרגם ספרים רבים, בעיקר בנושאי צבא, בהם ספרו של פילדמרשל ארצ'יבלד ויוול, "מסעי המלחמה בארץ ישראל", בהוצאת מערכות שראה אור לראשונה בעברית ב-1951. בהמשך תרגם ספרים נוספים, בהם "מסע לאיכטלאן" של קרלוס קסטנדה, רוב רוי על הירדן, "המהגרים" ו"הדור השני" של הווארד פאסט "המסכה של דמטריוס" של אריק אמבלר ו"במדינה חופשית" של וידיאדר סורג'פרסאד נייפול. ארבל נפטר ב-1987 ונקבר בבית העלמין קריית שאול. רשימת הפרסומים של עמיהוד ארבל, בקטלוג הספרייה הלאומית עמיהוד ארבל, תותחים על הסניו, הוצאת מערכות, 1948 צ'ארלס נורדהוף וג'ימס נורמן הול, קורות מלחי הבאונטי (עברית: א. עמיהוד), תל אביב: הוצאת ספרים נ' טברסקי, תש"ז (5 כרכים) עמיהוד ארבל (1920-1987), דף שער בספרייה הלאומית הספרים של עמיהוד ארבל, באתר "סימניה" דוד תדהר (עורך), "בן-ציון ארבל (אידלננט)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4439 הד יפו, דואר היום, 26 בדצמבר 1922 שמות פותרי החידות במוסף לילדים ב', חיפה, דבר, 20 בנובמבר 1931 גאולה אידלננט, חיים דרוקמן, באים בברית הנישואין, דבר, 11 באוגוסט 1938 טכניקה ומדע, דבר, 12 במאי 1940 ההגדה לבית לאווט, מעריב, 11 ביולי 1980 ספרים חדשים, דבר, 28 ביולי 1978 ארבל עמיהוד בן בן ציון באתר "חברה קדישא תל אביב יפו והמחוז"
בלה שיקי

בלה שיקי (בהונגרית: Siki Béla;‏ 21 בפברואר 1923 – 29 באוקטובר 2020) היה פסנתרן הונגרי. שיקי נולד בהונגריה ולמד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל לאו ויינר וארנסט פון דוהנאני. בשנים 1942 ו-1943 ניצח בתחרות הפסנתר ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. בשנת 1945 עבר לשווייץ, שם למד אצל דינו ליפאטי וניצח בתחרות ז'נבה בשנת 1948. הקריירה הבינלאומית שלו כסולן הובילה אותו להופיע בכל חמש היבשות עם מנצחים ותזמורות מן השורה הראשונה. בשנת 1965 עבר שיקי לארצות הברית והחל ללמד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל. בין 1980 ל-1985 לימד בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת סינסינטי ובשנת 1985 חזר לסיאטל, שם המשיך ללמד עד פרישתו ב-2001. שיקי הוציא הקלטות אחדות. לעיתים קרובות הוא הוזמן לשבת בחבר השופטים בתחרויות מוזיקה בינלאומיות, בין השאר בלידס (אנגליה), בז'נבה ובבולצאנו (איטליה). נפטר ב-29 באוקטובר 2020. שיקי, בלה, "רפרטואר לפסנתר: מדריך לפרשנות וביצוע", ספרי שירמר, 1981, ‏ ISBN 0-02-872390-2. פרנק דואס, "בלה שיקי" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן, 1980‏ ISBN 1-56159-174-2 בלה שיקי, באתר AllMusic (באנגלית) בלה שיקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) בלה שיקי, באתר Discogs (באנגלית) בלה שיקי, באתר אוניברסיטת וושינגטון "בלה שיקי" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין גרוב ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויקיטיול

ויקיטיול (באנגלית: Wikitravel) הוא אתר אינטרנט העוסק בטיולים ופועל על פלטפורמת ויקי אשר נוצר במקור על ידי אוון פרודרומו ומישל אן ג'נקינס בשנת 2003. בשנת 2006 חברת Internet Brands רכשה את האתר ובעקבות הרכישה החלה להציג פרסומות בדפי האתר. מהלך זה נתקל בהתנגדות ניכרת מצד קהילת המשתמשים כאשר עורכי המהדורה האיטלקית והמהדורה הגרמנית של האתר החליטו לרכז את הפעילות ואת כל התוכן שפיתחו עד אז באתר חדש. זאת, בהתאם לרישיון החופשי של האתר בו פעלו, שאיפשר לעורכים לבצע "פיצול" מעין זה. כתוצאה מכך, ב-10 בדצמבר 2006 הושק האתר "ויקימסע", בעודו מופעל ונמצא בבעלות עמותה גרמנית בשם Wikivoyage e.V., שהוקמה לשם מטרה זו. בשנת 2007 קיבל האתר פרס וובי בקטגוריית אתר התיירות הטוב ביותר לשנה זו. באותה שנה מייסדי ויקיטיול החלו מיזם בשם "Wikitravel Press" אשר במסגרתו החברה פרסמה מדריכי טיולים מודפסים המבוססים על תוכן האתר. המדריכים המודפסים הראשונים פורסמו ב-1 בפברואר 2008. בשנת 2012, לאחר זמן רב בו קהילת העורכים של המהדורה האנגלית של "ויקיטיול" לא היו שבעי רצון משירות האירוח של האתר, גם הם החליטו לבצע "פיצול" דומה לזה שעשו העורכים במהדורות האיטלקית והגרמנית לפניהם. כתוצאה מכך, במהלך אותה שנה, כל הקהילות בשפות השונות של האתר, כוללים המייסדים, ביצעו "פיצול" ומיזוג עם ויקימסע, אשר בינואר 2013 הושק מחדש כמיזם של קרן ויקימדיה. תיירות ויקימסע מדיה וקבצים בנושא ויקיטיול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויקיטיול (בערבית, באנגלית, ברוסית ובצרפתית) ויקיטיול, ברשת החברתית אקס (טוויטר) wikitravel.org Everyone's an Editor as Wiki Fever Spreads to Shopping Sites - New York Times FOXNews.com - On the Net: Web Sites to Travel By - Celebrity Gossip | Entertainment News | Arts And Entertainment Wikitravel to publish up-to-the-month print editions of its guides - Boing Boing
זולטאן סקיי

זולטאן סֶקֶיי (בהונגרית: Székely Zoltán;‏ 8 בדצמבר 1903 – 5 באוקטובר 2001) היה כנר ומלחין הונגרי. זולטאן סקיי נולד בקוץ', אז בקיסרות האוסטרו-הונגרית. הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, כינור אצל ינה הובאי והלחנה אצל זולטאן קודאי. בכתיבתו המוזיקלית התמקד בעיקר במוזיקה קאמרית. סקיי היה ידידו של בלה בארטוק. הקונצ'רטו השני של בארטוק לכינור ותזמורת נכתב לבקשתו, והוא היה מושא הקדשתו ומי שניגן אותו בביצוע הבכורה במרץ 1939, בניצוח וילם מנגלברג. ההופעה שודרה בשידור חי ורדיו הילוורסום ההולנדי הקליט אותה על תקליט 78, אמצעי ההקלטה המקובל ביותר בימים ההם. בשנת 1937 הצטרף זולטאן סקיי לרביעיית המיתרים ההונגרית, שמייסדה, שאנדור וג, ויתר למענו על כס הכנר הראשון. בתקופת מלחמת העולם השנייה מצאה עצמה הרביעייה תקועה בהולנד, שם נשארה עד לסיום המלחמה וניצלה את הזמן ללימוד מקיף של רביעיות המיתרים של בטהובן. בתקופת שהותו בהולנד, בשנים 1942-1940 היה הכנר הראשון של תזמורת הקונצרטחבאו עם מנצחה וילם מנגלברג. ב-1950 עבר סקיי עם רביעיית המיתרים שלו לארצות הברית, שם המשיך לנגן עמה עד להתפרקותה בשנת 1972. בשנת 1981 ניתן לו התואר פרופסור של כבוד באקדמיה ע"ש פרנץ ליסט, לציון יובל המאה של בארטוק. סקלי עיבד את יצירתו של בארטוק, "מחולות רומניים", לכינור ופסנתר. זולטאן סקיי מת בבאנף, אלברטה, קנדה. מדיה וקבצים בנושא זולטאן סקיי בוויקישיתוף זולטאן סקיי, באתר MusicBrainz (באנגלית) זולטאן סקיי, באתר Discogs (באנגלית) Székely obituary הספד לזולטאן סקלי
צ'נטיקו

צ'נטיקו היא אלת האש הביתית והאח, וכן אלת האוצרות במיתולוגיה האצטקית. על פי המיתולוגיה האצטקית, צ'נטיקו אוכלת פפריקה ודגים צלויים. מסופר במיתולוגיה האצטקית כי צ'נטיקו נענשה על ידי האל טונאקאטקוטלי שהפך אותה לכלבה כעונש על אכילת פפריקה ביום צום. האלה מתוארת כלובשת כתר עשוי קוצי קקטוס רעילים, ולעיתים מתוארת בצורת נחש אדום. מדיה וקבצים בנושא צ'נטיקו בוויקישיתוף האלה צ'נטיקו ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף פצנובסקי

הרב יוסף פצנובסקי (תרל"ה, 1875 - ב' בסיוון תש"ב, 18 במאי 1942) הוא מחבר הספר פרדס יוסף על חמישה חומשי תורה. נולד בפולין למשה יהודה ובלומה לאה לבית מיזליש. היה מצאצאי ה"נתיבות המשפט". את השכלתו התורנית רכש במחיצת בן-דודו הרב יחיאל מיכל הכהן בעיר זאקראטשין (פלך וורשה). בספריו ציטט פעמים רבות מדברים שכתב בנערותו. נישא לרוחמה, בתו של צבי הירש הלוי מלאסק. נמנה עם חסידי גור. לאחר נישואיו התגורר בפאביניץ. הוא עסק בסחר בעצים, אך את עיקר זמנו הקדיש ללימוד תורה ולכתיבת ספריו. בהקדמה לספרו פרדס יוסף על חומש בראשית כתב: "כל באי בצל קורתי וחנותי ראו זאת כי תמיד לא שקטתי ולא נחתי, רק הגיתי במצולות ים התלמוד. וכל הימים לרבות הלילה כי גם בלילה לא שכב ליבי. ויהי בבוקר והנה היא לאה-ליאות ויגיעות רבות". רבי מנחם מנדל אלתר כתב עליו: "הנמצא כזה איש אשר הנהו טרוד על המחיה ועל הכלכלה ונמנה בין סוחרי ארץ. עם כל זאת יוסף הוא השליט ברוחו פי שניים, לקבוע עיתים לתורה ולחדש חידושים, לעשות ציצים ופרחים לתורה, ויגעת ומצאת תאמין". פצנובסקי כתב וערך מספר ספרים, שהבולט שבהם הוא פרדס יוסף על התורה, המכיל ליקוט רחב של פירושים, שאלות ותשובות וחידושים על סדר פרשיות התורה. בשנים 1930–1939 הביא לדפוס בלודז' ובפיטרקוב את הכרכים על החומשים בראשית, שמות וויקרא. מלחמת העולם השנייה מנעה ממנו להשלים את הדפסת הכרכים על חומש במדבר ודברים. נפטר בשנת תש"ב והוא בן 67. ארבעה ימים לפני פטירתו הלכה לעולמה אשתו רוחמה. נקבר בלודז'. רוב בני משפחתו הוכחדו בשואה. באייר תשע"ט אותרה מצבתו בבית הקברות בלודז'. פרדס יוסף על התורה, בראשית (פיטרקוב תרצ"א), שמות (לודז' תרצ"ז), ויקרא (לודז' תרצ"ט) גן יוסף, לקט יוסף, נדפסו יחד בבני ברק תשנ"ח פרי יוסף - חיבור קצר על מסכת גיטין, נדפס בסוף הספר חשרת מים מאת הרב יחיאל מיכל הכהן, פיטרקוב תרס"ד הצער היותר גדול שאח ירדה באחיו, מאתר הרב יוסף פצנובסקי הי"ד, אתר תורתך לא שכחתי משה ויסברג, התרגשות: נחשף קברו של בעל ה'פרדס יוסף', באתר בחדרי חרדים, ט"ו באייר ה'תשע"ט התרגשות: נחשף קברו של הגאון המופלא בעל הפרדס יוסף בפולין, באתר JDN
טונאקאטקוטלי

טונאקאטקוטלי (באצטקית: "אל הקיום") הוא אל הפריון במיתולוגיה האצטקית. על פי המיתולוגיה האצטקית, טונאקאטקוטלי אחראי על פריון האדמה, ועל היבולים. במיתולוגיה האצטקית טונאקאטקוטלי הפריד בין האדמה לבין הים בעת בריאת העולם, ולאחר הפרדה זו ברא את אומטקוטלי ואומקיהואטל. המיתולוגיה האצטקית מספרת כי טונאקאטקוטלי הפך את האלה צ'נטיקו לכלבה כעונש על אכילת פפריקה בזמן צום. על פי המיתולוגיה האצטקית טונאקאטקוטלי נשוי לאלה טונאקאקיהואטל, והם מתגוררים באומיוקן (בשמיים העליונים). מדיה וקבצים בנושא טונאקאטקוטלי בוויקישיתוף טונאקאטקוטלי ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אהקטל

אהקטל או אהקאטל (eʔˈeːkatɬ) הוא אל הרוח במיתולוגיה האצטקית. אהקטל מתואר כנחש בעל נוצות ולעיתים מכונה אהקאטל קצלקואטל. בשל אופיו - כאל הרוח, הוא יוצג לרוב כפסל בעל שני ראשים שפיהם מקושרים ודרכם יכלה רוח לנשוב. סיפור הבריאה האצטקי מספר כי כאשר השמש הרביעית הושמדה (על מנת להשמיד את בני האדם), התאספו האלים בטאוטיווקאן, שם קפצו נאנאהואצין וטקיזטקאטל לתוך מדורה, והפכו להיות השמש והירח. הם נותרו נייחים במקומם עד שאהקטל נשף עליהם והתחיל את תנועתם בשמיים. ilbrath, Susan (1999). Star Gods of the Maya: Astronomy in Art, Folklore, and Calendars. The Linda Schele series in Maya and pre-Columbian studies. Austin: University of Texas Press. ISBN 0-292-75225-3. OCLC 40848420. מדיה וקבצים בנושא אהקטל בוויקישיתוף אהקטל באתר "המיתולוגיה האצטקית" אהקטל, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
קודקס בורג'ה

קודקס בורג'ה (בלטינית: Codex Borgia) או קודקס יואלי אהקטל (Codex Yoalli Ehecatl) הוא ספר מאויר המתאר אלים מתוך המיתולוגיה האצטקית. הקודקס שייך כיום לקבוצת בורג'ה. הקודקס נכתב לפני כיבוש האימפריה האצטקית על ידי ספרד. הקודקס נרכש על ידי החשמן האיטלקי סטפנו בורג'ה. לא ידוע כיצד הקודקס הגיע לאירופה. בשנת 1805 גילה אלכסנדר פון המבולט את הקודקס בין חפציו של בורג'ה, והעביר אותו לספריית הוותיקן. בשנת 2004 טען המלומד מארטן ינסן כי שמו המקורי של הקודקס היה "יואלי אהקאטל" ("לילה ורוח"). הספר עשוי מעור המחולק ל-39 דפים. גודלו של כל דף 27 ס"מ על 27 ס"מ. אורכם הכולל של הדפים מגיע ל-11 מטר. הספר נקרא מימין לשמאל. הדפים מאוירים משני צדיהם. בספר 76 עמודים מאוירים. שמונה העמודים הראשונים של הקודקס מפרטים את 260 ימי השנה (טונאלפוהואלי) כאשר כל שורה של 13 סימני ימים משתרעת על שני עמודים. עמוד 1 עמוד 2 עמוד 3 עמוד 4 עמוד 5 עמוד 6 עמוד 7 עמוד 8 עמודים 9 - 13 מחולקים לארבעה רבעים, כאשר כל רביע כולל אחד מתוך 20 סימני היום, האל השומר על יום זה, וסמלים קשורים נוספים. עמוד 14 מחולק לתשעה חלקים שבכל אחד מהם מופיע סימלו של אחד משרי הלילה. עמוד 9 עמוד 10 עמוד 11 עמוד 12 עמוד 13 עמוד 14 עמודים 15 - 17 עוסקים באלים הקשורים ללידה. העמודים מחולקים ל-20 חלקים. עמוד 17 מתאר את טזקטליפוקה, ומכיל סימני ימים הקשורים לחלקי גופו. עמוד 15 עמוד 16 עמוד 17 עמוד 18 עמוד 19 עמוד 20 עמוד 21 עמוד 22 עמוד 23 עמוד 24 עמוד 25 עמוד 26 עמוד 27 עמוד 28 הפרשנות של עמודים אלה אינה ברורה. יש פרשנים הסבורים כי מדובר בתיאור אירועים היסטוריים, או בתיאורים אסטרונומיים. עמוד 29 עמוד 30 עמוד 31 עמוד 32 עמוד 33 עמוד 34 עמוד 35 עמוד 36 עמוד 37 עמוד 38 עמוד 39 עמוד 40 עמוד 41 עמוד 42 עמוד 43 עמוד 44 עמוד 45 עמוד 46 עמודים אלה מתארים אלים שונים, וקורבנות המוקרבים להם. עמוד 47 עמוד 48 עמוד 49 עמוד 50 עמוד 51 עמוד 52 עמוד 53 עמוד 54 עמוד 55 עמוד 56 עמודים אלה נועדו לאפשר לכוהנים לבדוק אם בני זוג מתאימים להינשא זה לזה, בהתאם למשמעויות שמות בני הזוג. עמוד 57 עמוד 58 עמוד 59 עמוד 60 עמודים אלה מתארים אלים שונים, ומכילים סימני ימים שונים. כל אחד מהעמודים מכיל 26 סימני ימים. עמוד 61 עמוד 62 עמוד 63 עמוד 64 עמוד 65 עמוד 66 עמוד 67 עמוד 68 עמוד 69 עמוד 70 עמוד 71 מתאר את טונאטיאו, אל השמש שותה את דמה של ציפור כרותת ראש. סביבו מתוארים 13 ציפורי היום, המסמלות את 13 ימי טרקנה. עמוד 72 מתאר ארבעה אלים עם סימני ימים הקשורים לחלקי גופם, כאשר כל אל מוקף בנחש. עמוד 73 מתאר את האלים מיקטלאנטקוטלי וקווצלקואל היישובים גב לגב. עמוד 71 עמוד 72 עמוד 73 עמוד 74 עמוד 75 עמוד 76 מדיה וקבצים בנושא קודקס בורג'ה בוויקישיתוף פקסמיליה של קודקס בורג'ה
קודקס ריוס

קודקס ריוס (בלטינית: Codex Ríos) הוא שמו של תרגום לאיטלקית של כתב היד הספרדי קודקס טייריאנו-רמנסיס אשר נכתב, ככל הנראה, על ידי פדרו דה לוס ריוס, נזיר דומיניקני שפעל באואחאקה ובפואבלה בין השנים 1547–1562. התרגום (קודקס ריוס) נכתב ככל הנראה באיטליה בשנת 1566 לערך. כתב היד מתאר את תרבות עמק טוואקאן (אזור פואבלה ואואחאקה). כתב היד מחולק לשבעה חלקים, והוא מכיל 101 עמודים: תיאור ארבע התקופות מהמיתולוגיה האצטקית. לוח שנה המתאר את החלוקה ל-260 ימים. לוח שנים המתאר את השנים 1558 ועד 1619 - בלא איורים. לוח שנה בן 18 חודשים המתאר את החגים החלים בחודשים אלה, וציורי האלים השולטים בכל תקופה ותקופה. תיאור מנהגים אצטקים. תיאור מלווה באיורים של השנים 1195–1549. תיאור של אירועי השנים 1556 ועד 1562, בלא איורים. קודקס ריוס מוחזק בספריית הוותיקן. הקודקס מכונה גם קודקס וטיקן A או קודקס וטיקנוס A וכן קודקס וטיקנוס 3738 (Codex Vatican A, Codex Vaticanus A, Codex Vaticanus 3738). קנטאוטל צ'אלצ'יווטיקיו מאיאהואל פאטקאטל טפיולוטל טלאלוק שוצ'יקווצאל קודקס וטיקנוס B מדיה וקבצים בנושא קודקס ריוס בוויקישיתוף