laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איל וינטר

אייל וינטר (נולד ב-13 ביולי 1959) הוא פרופסור מן המניין לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. תחומי המחקר שלו הם תאוריה מיקרו-כלכלית, תורת המשחקים, תמריצים בארגונים, מימון וכלכלה התנהגותית. וינטר נולד לאם שהיא דור שישי בארץ ישראל ולאב, הנס, שעלה מגרמניה בגיל 13, לאחר עליית הנאצים לשלטון. בשנת 1983 קיבל תואר ראשון במתמטיקה, סטטיסטיקה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית. בשנת 1989 השלים דוקטורט בתורת המשחקים בהנחיית בצלאל פלג, באותה אוניברסיטה. כיהן כפרופסור במכון האוניברסיטאי האירופי בפירנצה, (European University Institute) באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובאוניברסיטת מנצ'סטר ובאוניברסיטה העברית כראש המחלקה לכלכלה וראש המרכז לחקר הרציונליות. וינטר הוא חבר המועצה של האגודה הבינלאומית לתורת המשחקים וחבר צוות העריכה של כתב העת Games and Economic Behavior. הוא זכה בפרס הומבולדט למחקר לשנת 2011. בשנת 2012 יצא לאור ספרו "רגשות רציונליים - איך הרגש מצליח במקום שבו השכל נכשל". בשנת 2015 מונה על ידי משרד ראש הממשלה ומשרד התקשורת לבחון את עסקת המיזוג המוצעת בין סלקום וגולן טלקום. באפריל 2020, היה חלק מצוות שייעץ לממשלת הממלכה המאוחדת לגבי החזרת המשק הבריטי לשגרה, בעקבות הגל הראשון של מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת. ב-2024 יצא לאור ספרו "הילדים של אנה", בכתר הוצאה לאור. מתגורר במבשרת ציון. מדיה וקבצים בנושא איל וינטר בוויקישיתוף אייל וינטר, באתר של האוניברסיטה העברית בירושלים איל וינטר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה מאמרי איל וינטר, באתר "הארץ" תומר זלצר, "צדק חברתי אין באף מדינה", באתר כלכליסט, 9 באוגוסט 2011 טלי חרותי-סובר, נגד הזרם // "עוני הוא מצב מנטלי", באתר TheMarker‏, 26 בינואר 2014 אשר שכטר, תכעסו, תקנאו, תצעקו. רק ככה תקבלו החלטות נכונות, באתר TheMarker‏, 12 בפברואר 2015 אביב גוטר, "60 אלף הזכאים לדירות מוזלות לא יורידו מחירים", באתר כלכליסט, 25 באוגוסט 2016 נדן פלדמן, הסקר שיגרום לכם לצאת להצביע, באתר TheMarker‏, 2 באפריל 2019 רן פוני, "ללא אמנה שתסדיר חיים משותפים, ישראל לא תשרוד את שנות ה-90 לחייה. במונחי מדינה – זו שואה", באתר ישראל היום, 22 במרץ 2023 מבוא ופרק מספרו של וינטר רגשות רציונליים באתר "פסיכולוגיה עברית" פרופ' אייל וינטר, ‏במקום מו"מ מתיש – לפנות לתורת המשחקים ולסיים את הרכבת הממשלה בזמן קצר, באתר גלובס, 10 במאי 2021 גילי איזיקוביץ, פרופ' אייל וינטר: "הטענה שהשנאה בינינו לפלסטינים גדולה מכדי להשלים היא שטויות", באתר הארץ, 1 בפברואר 2024 איל וינטר, דף שער בספרייה הלאומית רקטור האוניברסיטה העברית פרופ' שרה סטרומזה וראש המרכז לחקר הרציונליות באוניברסיטה פרופ' אייל וינטר זכו בפרסי הומבולדט למחקר, דוברות האוניברסיטה העברית, 14 בדצמבר 2010 דורון חלוץ, האם גם רגשות יכולים להיות רציונליים?, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2012 שירות גלובס, ‏מהו מקומו של המרכיב הרגשי בהחלטות כלכליות?, באתר גלובס, 3 בדצמבר 2012 אמיתי זיו, היועץ של נתניהו: "גולן טלקום היא חברה ללכידת לקוחות ומכירתם ברווח", באתר TheMarker‏, 11 באפריל 2016 עמירם ברקת, ‏מתי ייפתחו הפאבים בבריטניה? תלוי מה יגידו היועצים הישראלים, באתר גלובס, 23 באפריל 2020
קולנוע קרן

קולנוע קרן היה בית הקולנוע הראשון בנגב. הוא הוקם בשנות החמישים על ידי קרן פועלי הבניין של ההסתדרות באזור "המרכז האזרחי" בבאר שבע ונפתח באוקטובר 1953. בסוף שנות החמישים נבנה בסמוך לו בית העם ובראשית שנות השבעים נחנך לידו בניין עיריית באר שבע וביניהם השתרע לו גן משה. את הפרויקט תכננו בני הזוג האדריכלים שולמית ומיכאל נדלר שתכננו במקביל גם את קולנוע רחל באשקלון. בעת בנייתו, נחשב האולם ליוצא דופן בארכיטקטורה שלו, בשל מבנה הבטון רחב הממדים, שהכיל כ-1,200 מקומות ישיבה. הוצגו בו הסרטים הבולטים של התקופה והוא זכה לפופולריות רבה. תחילה נקרא "בית תרבות ואולם להצגות קולנוע, תערוכות וכינוסים ציבוריים", אך אנשים כינוהו "התיאטרון שלנו" ומאוחר יותר נקרא קולנוע קרן, על שם קרן הביטוח והפנסיה של פועלי בניין ועבודות ציבוריות. הקמת הבניין עלתה למעלה מחצי מיליון ל"י, והעירייה פטרה את הבניין ממיסים עירוניים ומסי מים והעניקה את הזיכיון לסרטי הקולנוע בחינם כדי לעודד את המבנה, שעתיד היה לשאת תועלת עבור התושבים. בנוסף לסרטי קולנוע, בטרם נחנך המשכן לאמנויות הבמה באר שבע, הועלו בקולנוע קרן הצגות תיאטרון של "הבימה" והקאמרי" ומחזות זמר כדוגמת "קזבלן" ו"כנר על הגג". בנוסף שימש הבניין מקום לאירוח כנסים, חגיגות ועצרות. האולם נסגר בראשית שנות התשעים כתוצאה מההשפעה של עידן הטלוויזיה הרב ערוצית על רווחי בתי הקולנוע. בשנת 1997 נהרס הבניין לאחר שוועדת התכנון והבנייה קבעה כי הגג, העשוי אזבסט, אינו ניתן לשיקום. מחאות של איגוד האדריכלים והמועצה לשימור אתרים לא הצליחו למנוע את הריסתו, ובמקום בו עמד האולם הוקם על ידי חברת י.ח. דמרי בניה ופיתוח מתחם בן שלושה מגדלי מגורים מעל חניון ושטח מסחרי בשם "מגדלי קרן". בית העם קולנוע אורן (באר שבע) קולנוע קרן בשנת 1962 "מגדלי קרן" (2012), מגדלי דירות במקום שבו עמד בעבר קולנוע קרן הכינוס התשיעי לידיעת הארץ של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בקולנוע קרן, מיד אחרי פתיחתו בספטמבר 1953 נאום נשיא המדינה, יצחק בן צבי, בפני הכינוס התשיעי לידיעת הארץ של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה מדיה וקבצים בנושא קולנוע קרן בוויקישיתוף ה. בן-עדי, בנין שהפך את באר-שבע למרכז תרבותי, מעריב, 15 בספטמבר 1953 בית קולנוע "קרן" באר-שבע, דבר, 23 במרץ 1959 10 שנים לקולנוע "קרן" בבאר-שבע, דבר, 31 בדצמבר 1963 עירית באר שבע תרכוש את אולם קולנוע "קרן", דבר, 11 באוגוסט 1975 לא כולל עיר: באר שבע סיטי - הפוליטיקה של עקירת הגן ומקום הכרתת הזיכרון, באתר של חביבה פדיה, 2007 עודד בר-מאיר, באר שבע: טעם בולגרי באמצע המדבר, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 30 באפריל 2009 מיכאל יעקובסון: הצגת הקולנוע האחרונה - על אדריכלות בתי הקולנוע וגם קולנוע קרן, 5.3.2013, Xnet
אברון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אברון – מבנה בתא ממלכת אברון – מבוכים ודרקונים אישים: ארנון אברון – פרופסור למדעי המחשב שאול אברון – מסעדן דב אברון – מנהל תיכון עירוני דתי ב-ג בתל אביב (צייטלין), בין השנים 1957–1982 אוברון עברון (פירושונים)
קייס ואן דונגן

קורנליס תאודורוס מריה "קייס" ואן דונגן (בהולנדית: Cornelis Theodorus Maria "Kees" van Dongen; 26 בינואר 1877 – 28 במאי 1968) היה צייר הולנדי אשר פעל בעיקר בפריז, המזוהה עם זרם הפוביזם. ואן דונגן נולד בדלפסהאפן (Delfshaven) ישוב בעל עירייה עצמאית צמוד לרוטרדאם אשר ב-1886 חובר לעיר. בשנת 1892, כשהוא בן 16, החל ללמוד באקדמיה לאמנות יפה ברוטרדאם. בתקופה הזאת נהג לפקוד את רובע החלונות האדומים בנמל העיר ולצייר סצנות של מלחים וזונות. בשנת 1897 חי מספר חודשים בפריז ובדצמבר 1899 חזר אליה, ושם נישא בשנת 1901 לציירת אוגוסטה פריטינגר (Augusta Preitinger). הזוג התגרש בשנת 1921. הוא הציג בפריז והשתתף בתערוכה בשנת 1905 עם אנרי מאטיס וציירים אחרים אשר הצבעים החזקים שבהם השתתפו זיכו אותם בכינוי "החיות הפראיות" אשר ממנו הכינוי פוביזם לקבוצה בצרפתית. במשך תקופה קצרה היה חבר בקבוצה הגרמנית האקספרסיוניסטית "הגשר". ב-1906 עבר הזוג לרובע המונמארטר בפריז, שם התחברו עם פבלו פיקאסו וחברתו פרננד אוליביה. ב-1926 הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי ובשנת 1927 הוענק לו אות מסדר המלך הבלגי. בשנת 1929 החלו להציג את יצירותיו במוזיאון לוקסמבורג בפריז וזכה לאזרחות צרפתית. בשנת 1968 נפטר בביתו במונטה קרלו. מדיה וקבצים בנושא קייס ואן דונגן בוויקישיתוף אסופת יצירות באתר ArtNet קייס ואן דונגן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קייס ואן דונגן, באתר Discogs (באנגלית)
סלון הסתיו

סלון הסתיו (מצרפתית: Salon d'Automne) הייתה תערוכה שנערכה לראשונה בפריז בשנת 1903, כתגובה של אמנים עצמאיים לתערוכת ה"סלון" הרשמית השמרנית שנוהלה על ידי האקדמיה לאמנויות היפות. התערוכה נהפכה במהרה למוקד ואף לכוח מניע של מגמות חדשות בציור ובפיסול במאה ה-20. הסלון היווה אלטרנטיבה לאמנים אשר נדחו על ידי ועדת הקבלה של הסלון והרשמי וגם אלטרנטיבה לסלון העצמאיים (Salon des Indépendants), אשר איפשר להציג עבודות ללא בחירה מוקדמת ולכן במהרה שקע לבינוניות. הסלון אורגן על ידי קבוצה אמנים ומשוררים, בהם ז'ורז' רואו, אנרי מאטיס, אנדרה דרן, ז'וריס-קרל הויסמנס ואלבר מארקה. ועדת הקבלה הראשונה לסלון הסתיו כללה בין היתר את אנדרה דרן, ז'ורז' רואה, אלבר מארקה והציירת אנז'ל דלסאל (צר'). התערוכה הראשונה הוצגה באוקטובר 1903. אחת מהתערוכות המפורסמות ביותר של הסלון נערכו בשנת 1905, כאשר היא הציגה מיצירותיהם של מאטיס, אנדרה דרן, מוריס ולאמנק, ואחרים אשר נודעו לאחר מכן כקבוצת הפוביזם. בסלון הציגו מספר פסלים שפעלו בסגנון מודרני, בהם קונסטנטין ברנקושי, אריסטיד מאיול, שרל דספיו, אוסיפ זאדקין ורנה אישה (René Iché). לאחר מלחמת העולם הראשונה הציגו בו ציירים כמו ז'ורז' בראק, אמדאו מודיליאני ומארק שאגאל. אלברט בן-חיים הוא בין הציירים שישראלים שהציגו בסלון. מדיה וקבצים בנושא סלון הסתיו בוויקישיתוף סלון הסתיו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Salon d'Automne, באתר visual-arts-cork.com
אורי גורן (גרינבלט)

אורי גורן (גרינבלט) (2 בפברואר 1926 – 4 ביולי 2017) היה איש הגדעונים, מפקד אוניית מעפילים "לטרון", אלוף-משנה בצה"ל שפיקד על היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין, ממייסדי חברת ECI. גורן נולד במושב נחלת יהודה (כיום חלק מראשון לציון) בנם של דבורה ודב גרינבלט. למד בבית הספר חביב ובגימנסיה הריאלית בראשון לציון. ב-1943 התנדב לארגון "ההגנה" ושירת במשטרת היישובים העבריים. במאי 1945 נשלח לקורס אלחוטנים של "ההגנה" ושירת ברשת הקשר הארצית של הארגון. בפברואר 1946 גויס על ידי שאול אביגור למוסד לעלייה ב' ושימש כגדעוני (אלחוטן), כממונה על רשת הקשר של המוסד באירופה ועסק בפעילות רכש והברחת נשק ותחמושת לארץ ישראל. בשיתוף פעולה עם הפלי"ם שימש מנהל מחנות מעפילים המיועדים לעלייה והיה פעיל בניסיונות להעלאתם ארצה. סייע בארגון אוניית המעפילים "יגור" שהפליגה מנמל לה-סיוטה (La Ciotat) בצרפת ועל סיפונה כ-750 איש. באחת ההפלגות החשאיות של צוותי ספינות שחזרו לאירופה היה תחת פיקודו של לובה אליאב, ומאז נרקמה ביניהם, לפי תיאורו, "ידידות מופלאה" רבת שנים. בספטמבר 1946 מונה למפקד אוניית המעפילים "לטרון", שהפליגה בפיקודו מנמל לה-סיוטה ב-19 באוקטובר כשעל סיפונה 1,252 מעפילים וצוות של רב חובל ומלחים ספרדים. לאחר מסע שסבל מכשלים טכניים רבים השתלטו על הספינה כוחות בריטים וגררו אותה לנמל חיפה ב-1 בנובמבר. משם גורשו המפעילים למחנות המעצר בקפריסין כשגורן וחבריו מלווים אותם במשך מספר חודשים. בהמשך סייע בארגון מעפילי ספינת המעפילים "אקסודוס". גורן המשיך בפעילותו במוסד לעלייה ב' עד יוני 1948. לאחר הקמת צה"ל יצא לקורס קצינים ולקורס קציני קשר, שימש קצין הקשר של חטיבת גולני, ב-1951 מונה לסגן מפקד בה"ד 7 ובהמשך למפקד הבסיס. השתחרר והיה חבר קיבוץ כפר הנשיא. ב-1955 התגייס לשירות הקבע ומונה לקצין ההדרכה של חיל הקשר. עם הקמת חטיבת הצנחנים מונה למפקד פלוגת הקשר שלה. השתתף בפעולות התגמול בהן מבצע יהונתן, מבצע גוליבר, מבצע לולב ומבצע שומרון. במלחמת סיני ליווה את מפקד חטיבת הצנחנים אריק שרון והיה העד היחיד לחילופי הדברים בינו לבין רחבעם זאבי לפני קרב המיתלה. לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה מונה לקצין הקשר של פיקוד המרכז. ב-1962 מונה למפקד היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין. בתקופתו פותחו ביחידה אמצעי קשר והאזנה מתקדמים, שהוחדרו על ידי סיירת מטכ"ל למצרים בסדרת מבצעים נועזים וסיפקו מידע מודיעיני רב ערך. בכלל זה המידע סייע בהכנות לקראת מלחמת ששת הימים. ב-1966 יצא ללימודים במכון תאגיד RCA בארצות הברית ולאחר שנתיים שב לפקד על היחידה הטכנולוגית, עד שחרורו ב-1970. בתקופתו זכתה היחידה שלוש פעמים בפרס ביטחון ישראל. לאחר שחרורו חבר לחיים הרצוג, יו"ר "אלקטרה" ויחד עם המהנדס דוד רובנר ייסדו את חברת אלקטרה-אלקטרוניקה, החברה רכשה את חברת אלקטרוניקה-ישראל שייצרה את טלוויזיות שניידר ומהמיזוג התפתחה חברת ECI. גורן כיהן כמנכ"ל החברה עד פרישתו ב-1977. בתקופתו פותחו בחברה מערכות תקשורת דיגיטליות והיא הפכה לתאגיד בינלאומי מוביל בתחומו. נפטר ביולי 2017. הותיר אחריו אישה, מרגה (גוטהלף), אותה הכיר בעת שירותם בגדעונים, ושני בנים. מדיה וקבצים בנושא אורי גורן בוויקישיתוף אורי גורן, משני צדי הקריפטו, 2008. אורי גורן, באתר הפלמ"ח אורי גורן (גרינבלט) אתר אלבום המשפחות עדת ראשון לציון אורי גורן באתר הפלי"ם וההעפלה עופר אדרת, בן ה-20 שפיקד על העלאת 1,250 מעפילים, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2017 אורי גורן, משני צדי הקריפטו, 2008, עמ' 11-10 הקמת פלוגת הקשר של חטיבת הצנחנים הראשונה, אתר הצנחנים עשור ראשון אפי לנדאו, ‏דוד רובנר: היצואן, באתר גלובס, 12 בדצמבר 1999
התנועה הפנומאנית

התנועה הפנומאנית (בפינית: Fennomania; חיבור שמה הלטיני של פינלנד, Fennia, והמילה היוונית "מאניה" - "שגעון") הייתה התנועה הפוליטית החשובה ביותר בדוכסות הגדולה של פינלנד במאה ה-19. חברי התנועה, ה"פנומאנים", הקימו לאחר מלחמת קרים את המפלגה הפינית, שהעלתה על נס את השפה והתרבות הפינית, מתוך רצון להוציאן מהמעמד הכפרי אל קדמת הבמה הפוליטית והתרבותית, ולבסס את מעמדה של הפינית כשפת לאום מרכזית. מול תנועה זו התעוררה בקרב האוכלוסייה השוודית תנועה שנקראה "סבקומאנית", שניסתה להגן על האינטרסים של המיעוט השוודי ועל קשריו עם שאר העולם הגרמאני. רבים מהפנומאנים דיברו בעצמם שוודית כשפת אם. אלה למדו את השפה הפינית ואימצו אותה, מתוך מטרה להפוך את הפינית לשפת האם של דור ההמשך. חלק מחברי התנועה הפנומאנית באו מבתים דו-לשוניים, בהם דיברו פינית או פינית ושוודית כאחד. לחלקם היו שמות משפחה שוודיים. בשלהי המאה ה-19 רוב הפנומאנים אימצו שמות פרטיים פיניים שהתאימו לשמותיהם הפרטיים המקוריים וכמן כן שמות משפחה פיניים, לפעמים תרגום לפינית של שמות המשפחה השוודיים. בשנים האחרונות של המאה ה-19 והשנים הראשונות של המאה ה-20 התנועה הפנומאנית התפצלה לשתי מפלגות פוליטיות: המפלגה הפינית הצעירה והמפלגה הפינית הישנה. לאדולף איוואר ארבידסון, אולי בהשראה מיוהאן וילהלם סנלמן, מיוחסת סיסמתם של הפנומאנים (עדיין בשוודית): Svenskar äro vi icke mera, ryssar kunna vi icke bli, derför måste vi vara finnar כלומר: שוודים איננו עוד, רוסים לא נוכל להיות לעולם אז עלינו להיות פינים זכריס טופליוס אליאס לנרוט ז'אן סיבליוס יוהו קוסטי פאסיקיבי (בשמו הקודם: יוהאן גוסטף הלסטן) אלקסיס קיווי (בשמו הקודם: אלקסיס סטנוואל) מדיה וקבצים בנושא התנועה הפנומאנית בוויקישיתוף התנועה הפנומאנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הסירחון הגדול

הסירחון הגדול (באנגלית: The Great Stink או The Big Stink) היה אירוע בקיץ 1858 בו עזבו תושבי מרכז לונדון את העיר בשל ריח הביוב שעלה מנהר התמזה. בתחילת המאה ה-19 הייתה ללונדון מערכת ביוב שכָללה בעיקר שימוש בנחלים שכוסו ושפיכת שפכי העיר לתמזה. באותה עת החל השימוש במערכות אינסטלציה מודרניות בבתים, והומצאו השירותים המודרניים הכוללים שטיפת האסלה במים. שימוש בשירותים מסוג זה הגביר מאוד את כמות השפכים שייצרה העיר. בעוד שבעבר השתמשו תושבי העיר בסירי לילה, כעת נהגו לשטוף את השפכים בכמויות מים אשר הכפילו ושילשו בזמן קצר את כמויות הביוב של העיר. בנוסף, תיעוש העיר הביא לשפכים רבים מבתי מטבחיים וממפעלים בעיר. ביוב זה נשפך בסופו של דבר אל נהר התמזה אשר שימש כמקור מי השתייה של חלק מתושבי העיר. מים מזוהמים אלה הביאו להתפשטות מגפות כולרה. עד אותה עת חשבו שהמחלה נגרמת ממיאזמה (אוויר מזוהם). ב-1849 פרסם ג'ון סנואו חיבור, בו הוא פיתח את התאוריה שמקור המחלה הוא מים מזוהמים. סנואו הגיע למסקנה זו לאחר שהבחין שתושבי אזורים מסוימים, הנסמכים על מקורות מים ספציפיים, נוטים לחלות בכולרה יותר מאשר תושבים של אזורים אחרים. בעת התפשטות המגפה באזור הסוהו בשנת 1854, הוא זיהה שוב את המים המזוהמים כמקור להתפרצות, והביא לסגירת הבאר ממנה נשאבו המים לתושבי האזור. בשנת 1848 התאחדו מספר גופים מקומיים והקימו את הוועדה המטרופולית לביוב אשר בדקה את מערכת הביוב של העיר והגיעה למסקנה שיש להרחיבה. בשנת 1855 הוחלפה הוועדה על ידי מועצת העבודות המטרופולינית של לונדון, אשר המשיכה לדון בנושא. תקציבים לביצוע הרחבה זו הוקצו רק בעקבות "הסירחון הגדול". קיץ 1858 היה קיץ חם ויבש במיוחד. בשל הטמפרטורות הגבוהות והיעדר הגשם ירדו מפלסי התמזה ויובליו, ואחוז הזיהום בהם עלה. בשל הזיהום במים והטמפרטורות הגבוהות שלהם, התרבו הבקטריות במים והסירחון החל להתפשט ברחבי העיר לאורך הנהר ויובליו. הריח הגיע לעוצמה כזו שבארמון וסטמינסטר כוסו החלונות בווילונות הטבולים בכלוריד הסידן (בורית) על מנת שהריח לא ייכנס. חברי בית הנבחרים דנו בהצעות להעביר את בית הנבחרים ולפנות את התושבים להמפטון קורט ואוקספורד. גשם שירד ניקה את האוויר והעלה את מפלס המים, וכך נפתר המשבר. בעקבות הסירחון מינה הפרלמנט הבריטי ועדה אשר תמליץ כיצד למנוע את הישנות הסירחון. מועצת העבודות המטרופולינית של לונדון קיבלה בשנת 1859 את המלצות המהנדס הראשי שלה, ג'וזף באזאלגט, שכללו את הקמת מערכת הביוב של לונדון המשמשת את העיר עד היום. בילי מלמן, לונדון – מקום, אנשים ואימפריה. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, 2009. פרק ד': "הסירחון הגדול" – פסולת, מגפות ומודרניות. (הספר בקטלוג ULI) מלמן, בילי, ד': "הסירחון הגדול" – פסולת, מגפות ומודרניות, לונדון - מקום, אנשים ואימפריה : (1960-1800), משרד הביטחון - ההוצאה לאור, תשס"ט 2009
יוהאן וולפגנג דובריינר

יוֹהַאן ווֹלפְגַנג דוֹבֵּרֶיינֶר (בגרמנית: Johann Wolfgang Döbereiner; ‏13 בדצמבר 1780 - 24 במרץ 1849) היה כימאי גרמני המפורסם בגילוי מחזוריות מספר יסודות כימיים. נולד בעיר הוף שבנסיכות ביירויות לאב שעבד כעגלון. הוא לא למד באופן מסודר, היה עוזרו של רוקח במינכברג - תפקיד שאיפשר לו לקרוא ולבקר בהרצאות מדעיות. בהמשך על מנת לקבל רישיון לניהול בית מרקחת מ-1800–1803 הוא למד מדעי טבע בשטרסבורג אז בצרפת. בחזרתו הוא לא הצליח לפתוח עסק אך בעקבות הכרת מקצוענים בפרסומיו על שיפור תהליכי קבלת תרכובות שונות ב-1810 בעזרת גתה הוא הוזמן לעבוד כפרופסור באוניברסיטת יינה. ב-1821 הוא הצליח לבודד חומצה אצטית על ידי חמצון כוהל בנוכחות פלטינה וב-1823 דיווח על התלקחות של מימן בנוכחות פלטינה ספוגית בעקבותיה המציא את אחד המצתים הראשונים הידוע בעקבותיו כמנורת דובריינר. שתי העבודות הללו יחד עם עבודותיו של האמפרי דייווי התחילו ענף כימיית קאטליזות. במחקרו שהתחיל ב-1829 גילה מחזוריות ועקביות בתכונותיהם של קבוצות יסודות. כך הוא מצא שהמשקל האטומי של ליתיום ואשלגן קרוב מאוד לזה של נתרן וכך גם לעוד יסודות כאשר צפיפותם של אותם היסודות גם כן מסתדרת באופן זהה. השלישיות הללו נקראו בהמשך "טריאדות (שלישיות) דובריינר". בנוסף עשה ניסויים על מנת לבודד אֵקַאבּוֹרוֹן אותו החשיב כריפוי למחלת הכלבת. הצליח לבודד פורפורל, היה אחד הראשונים להשתמש בפלטינה כזרז לתגובות כימיות, עסק בתהליכי צביעת בדים, חקר תהליכי תסיסה. יוהאן וולפגנג פון גתה, שהיה חברו, גם ביקר בהרצאותיו כל שבוע והשתמש בתאוריות אפיניות כבסיס לנובלה "Die Wahlverwandtschaften" ("אפיניות הבחירה") מ-1809. נפטר ביינה שהשתייכה אז לדוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך. מדיה וקבצים בנושא יוהאן וולפגנג דובריינר בוויקישיתוף יוהאן וולפגנג דובריינר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קונסרבטוריון שטרן

קונסרבטוריון שטרן (בגרמנית: 'Stern'sches Konservatorium) היה בית ספר פרטי למוזיקה בברלין, שמנה הן בסגל המורים שלו והן בין בוגריו מוזיקאים רבים ידועי-שם. כיום בית הספר הוא חלק מן האוניברסיטה לאמנויות בברלין. קונסרבטוריון שטרן נוסד במקורו בשנת 1850 כ"בית הספר הברלינאי למוזיקה", על ידי יוליוס שטרן, תיאודור קולאק ואדולף ברנהרד מרקס. קולאק פרש מן הקונסרבטוריון בשנת 1855 כדי להקים אקדמיה חדשה לפיסול ולאמנות תלת-ממדית. לאחר פרישתו של מרקס בשנת 1856, נשאר הקונסרבטוריון בבעלותה ובניהולה הבלעדיים של משפחת שטרן וקיבל את שמה. בשנת 1894 עבר המוסד לידי גוסטב הולנדר (דודו של מלחין הסרטים פרידריך הולנדר, שהעתיק אותו לאולם הקונצרטים של הפילהרמונית של ברלין ברחוב ברנבורגר ברובע קרויצברג בברלין. במהלך ההאחדה ("Gleichschaltung"), בשנת 1936, שונה שוב שמה של אקדמיית שטרן ל"Konservatorium der Reichshauptstadt Berlin" בפיקוח המשטר הנאצי. יורשיו של גוסטב הולנדר סולקו מן המוסד, אבל למשך שנים אחדות התאפשר להם לנהל את "בית הספר היהודי הפרטי למוזיקה של הולנדר" עד לשילוחם למחנות ההשמדה בשנת 1941. לאחר תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, שונה שוב שם בית הספר והוא נקרא "הקונסרבטוריון העירוני", ששכן במערב ברלין. ב-1966 התמזג הקונסרבטוריון יחד עם "בית הספר האקדמי הגבוה למוזיקה" תוך "בית הספר הממלכתי למוזיקה ואמנויות הבמה של ברלין", הנקרא מאז 2001 האוניברסיטה לאמנויות בברלין. ג'ני מאייר, 1883-1894 גוסטב הולנדר, 1894-1915 אלכסנדר פון פיליץ, 1915-1930 פאול גרנר, 1930-1933 זיגפריד אברהרדט, 1933-1935 ברונו קיטל, 1936-1945 היינץ טיסן, 1949-1946 הנס יואכים מוזר, 1960-1950 הנס פון בילוב, 1864-1854 פרדיננד לאוב, 1855-? רודולף ראדקה, 1871-1864 פרדיננד קיל, 1878-1866 אדוארד פרנק, 1887-1867 ארנולד קרוג, 1877-1874 פרידריך גרנסהיים, 1897-1890 הנס פפיצנר,1907-1897 גיאורג פון פטרסן 1906-1884 (?) מרטין קראוזה,1911-1896 ארנסט ידיצקה, 1904-1897 ארנסגט אדוארד טאוברט, 1906-1898 לאו פורטנוף, 1915-1906 אנגלברט הומפרדינק, 1920-1899 ארנולד שנברג, 1903-1902 ו-1911 ארתור וילנר, 1924-1904 רודולף מריה ברייטהאופט, 1929-1919 קונרד וולקי, 1940-1934, 1966-1962 קונרד הנסן, ‏ 1960-1935 דויד פרידמן, 1992 - 2012 ברונו ולטר ? - 1884 אדווין פישר, 1896 צ'ארלס גריפס, 1903 - 1906 אוטו קלמפרר, 1906 מקס ניוולי, 1909 - 1911 קלאודיו אראו, 1913 - 1918 פרדריק לווה, 1914 - 1924 מארק לברי, 1924 - 1926 חיים אלכסנדר, 1936 - מנפרד בוקופצר, 1933 - ? זיגפריד אברהרט (כנר) מוריץ מושקובסקי אתר האינטרנט הרשמי של קונסרבטוריון שטרן
תנועה קדמית, חצי-פתוחה, בלתי-מעוגלת

תנועה קדמית חצי-פתוחה בלתי-מעוגלת היא צליל תנועתי, המצוי בחלק מן השפות המדוברות. סמל ה-IPA לתנועה הוא אפסילון יוונית קטנה /ɛ/. תנועות ראו גם: IPA, עיצורים כאשר מופיעות זוג תנועות באותה משבצת, הימנית מעוגלת. ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חואן קרלוס אונגאנייה

חואן קרלוס אונגאנייה (בספרדית: Juan Carlos Onganía;‏ 17 במרץ 1914 – 8 ביוני 1995) היה איש צבא ארגנטינאי שכיהן כנשיא ארגנטינה מ-29 ביוני 1966 עד 8 ביוני 1970 בתקופת המשטר הצבאי במדינה. אונגאנייה מונה לנשיא בשנת 1966, כדי שיוביל לבחירת משטר דמוקרטי. אולם ביוני 1970, לאחר שדחה הצעה של ראשי הצבא לחוקה דמוקרטית, הם דרשו ממנו להתפטר. בתחילה סירב להתפטר והתבצר עם אנשי המשמר הנשיאותי בארמון הנשיאות. אולם משהבין שאינו מצליח לגייס מספיק תמיכה, הודיע על התפטרותו. מדיה וקבצים בנושא חואן קרלוס אונגאנייה בוויקישיתוף חואן קרלוס אונגאנייה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) נשיא ארגנטינה הגיש התפטרותו, מעריב, 9 ביוני 1970 ערך זה הוא קצרמר בנושא ארגנטינאים ובנושא אנשי צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איאן גלן

איאן גלן (באנגלית: Iain Alan Sutherland Glen; נולד ב-24 ביוני 1961) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי. גלן נולד בעיר אדינבורו שבסקוטלנד. חונך בבית הספר העצמאי לבנים אקדמיית אדינבורו (Edinburgh Academy), ואחר כך למד באוניברסיטת אברדין. את הכשרתו כשחקן קיבל באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), שם זכה במדליית זהב על שם באנקרופט (Bancroft Gold Medal). ב-1990 זכה בפרס "דב הכסף" כשחקן הטוב ביותר, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, על תפקידו בסרט "צעקות שקטות". ב-2009 לוהק לסדרת הפנטזיה של רשת HBO "משחקי הכס" בתפקיד סר ג'ורה מורמונט, וגילם את הדמות בשמונה עונות הסדרה. ב-2010 השתתף כשחקן אורח בשני פרקים בסדרת המדע בדיוני הוותיקה "דוקטור הו". הוא גילם את האב אוקטביאן, המפקד על מסדר של כמרים במשימה נגד "המלאכים הבוכים". שני הפרקים של הסיפור, "עת המלאכים" ו"בשר ואבן" היו חלק מהעונה החמישית של הסדרה המחודשת. ב-2011 שיחק בעונה השנייה של הסדרה התקופתית "אחוזת דאונטון" בתפקיד סר ריצ'רד קרלייל, המו"ל של צהובון, המחזר אחרי ליידי מרי, הבת הבכורה של משפחת קרולי. משנת 2012 הוא מגלם את דמותו של פול, בסדרה "Prisoners' Wives" של ה-BBC, בעלה של פרנצ'סקה, שחייהם הנוחים מתנפצים לרסיסים אחרי שהוא נכלא על סחר בסמים. בשנת 2017 שיחק בסרט "האויב שבפנים: פרק הסיום", השישי בסדרת הסרטים "האויב שבפנים", בכיכובה של מילה יובוביץ'. שיחק גם בסרט בת דודתי רייצ'ל (2017) ובסרט ממלכת גן עדן בכיכובם של אווה גרין ואורלנדו בלום. ב-2019 לוהק לגלם את באטמן בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה טיטאנים. גלן הוא אחיו הצעיר של האמיש גלן שהוא במאי התיאטרון והמנהל האמנותי של תיאטרון בלגרייד בקובנטרי. בין השנים 1993–2004 היה גלן נשוי לשחקנית סוזאנה הרקר ולזוג בן אחד. בת זוגו הנוכחית היא שרלוט אמרסון ובתם מרי נולדה ב-2007. מדיה וקבצים בנושא איאן גלן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איאן גלן איאן גלן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איאן גלן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי איאן גלן, באתר AllMovie (באנגלית) איאן גלן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) איאן גלן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) איאן גלן, באתר MusicBrainz (באנגלית) "Berlinale: 1990 Prize Winners". berlinale.de. נבדק ב-2011-03-20.
מכתב השישה

מכתב השישה היה מסמך שנכתב על ידי גאורגה אפוסטול, שבעבר היה ממנהיגיה של המפלגה הקומוניסטית של רומניה והמתחרה מול ניקולאה צ'אושסקו על ההנהגה לאחר מותו של גאורגה גאורגיו-דז'. אפוסטול החתים על המסמך עוד חמישה אישים בעלי עבר משמעותי בהנהגת המפלגה הקומוניסטית הרומנית. המסמך סיכם את טענותיהם של החתומים עליו כנגד מעשיה ומחדליה של ההנהגה ברשות צ'אושסקו. פרט לאפוסטול חתמו על המסמך סילביו ברוקאן, אלכסנדרו ברלדאנו, קורנליו מנסקו, גריגורה רצ'אנו וקונסטנטין פרבולסקו. המסמך פורסם ביום 11 במרץ 1989 ברדיו אירופה החופשית וב-BBC. במכתב, בנוסף לפירוט טענות החותמים, נתבע הממשל הרומני להפסיק את תוכנית הארגון מחדש של הכפרים, להשיב את זכויות האזרח החוקתיות ולהפסיק את יצוא המזון. החותמים הביעו את חששם שפרסום המכתב עלול לגרור פגיעה בחירותם ואולי אפילו בחייהם. יומיים לאחר פרסום המכתב התכנס ועד הפועל הפוליטי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ודן באירוע. הוחלט להחמיר את האמצעים המקשים על אזרחי רומניה קשר עם אזרחי חוץ ולנדות את החותמים כבוגדים במולדת. החותמים נעצרו, נקבע להם מקום מגורים כפוי ועברו חודשים של חקירות, שמטרתן העיקרית הייתה להביאם לכך שיחזרו בם מטענותיהם. להשגת מטרה זו הובאו בכפייה קרובי משפחה שלהם, נשים, ילדים ועוד. רדיפת חותמי מכתב המחאה הסתיימה עם המהפכה הרומנית. סילביו ברוקאן, שיצא לטלוויזיה וגינה את משטר צ'אושסקו, השתלב בהנהגה החדשה של רומניה.