שלוש הבישופויות

שלושת הבישופויות (בצרפתית: les Trois-Évêchés) היו מחוז של ממלכת צרפת שהורכבו מהדיוקסיות מץ, ורדן וטול בתוך אזור לורן. שלוש הדיוקסיות היו נסיכים-בישופים של האימפריה הרומית הקדושה עד שנכבשו על ידי צרפת אנרי השני בין אפריל ליוני 1552. בתום מלחמת שלושים השנים, הם נמסרו רשמית לצרפת על ידי שלום וסטפאליה ב-1648. במהלך המרד נגד הקיסר ההבסבורגי קרל החמישי, נפגשו כמה נסיכים קיסריים פרוטסטנטים בטירת לוכאו ליד טורגאו במאי 1551. כאן כרת מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה מבית וטין, ברית עם יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג, וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל, שאביו פיליפ הראשון, רוזן הסן נכלא על ידי הקיסר, אלברכט אלקיביאדס, מרקיז ברנדנבורג-קולמבאך מבית הוהנצולרן ובן דודו אלברכט, דוכס פרוסיה. לא מרוצים מהצו הזמני שקבע קרל החמישי בדיאט של אוגסבורג ב-1548, המורדים היו מלאים בהחלטה להגן על הפרוטסטנטיות, ולא פחות מכך – האוטונומיה שלהם נגד הסמכות המרכזית הקיסרית. הם הסכימו ליצור קשרים עם המלך הצרפתי הקתולי אנרי השני, תוך התעלמות מדיכוי ההוגנוטים הפרוטסטנטים. בסתיו הכריז אנרי מלחמה נגד קרל החמישי והתכונן לצעוד נגד האימפריה עד לנהר הריין. ב-15 בינואר 1552 הוא חתם על הסכם שאמבור עם מוריץ מסקסוניה ובעלי בריתו הפרוטסטנטיים, לפיו קיבל לגיטימציה לכיבושים הצרפתיים מבעוד מועד. הנסיכים הכירו בשלטונו של המלך כ"משנה של האימפריה" על הערים הקיסריות מץ, טול וורדן, כמו גם קמברה "וערים אחרות של האימפריה שאינן דוברות גרמנית". המורדים בתורם קיבלו סובסידיות וסיוע צבאי מהצרפתים, חייליהם עברו לאדמות התורשה ההבסבורגיות והטילו מצור על הקיסר באינסברוק, בעוד אחיו פרדיננד הראשון נכנס למשא ומתן שהוביל לביטול החלטת אוגסבורג הזמנית לפי שלום פסאו משנת 1552. קתדרלת מץ קתדרלת טול קתדרלת ורדן בתמיכת פרנסואה, דוכס גיז ואחיו שארל, קרדינל לורן, מלך צרפת אנרי השני בהסכמתו עם הנסיכים הפרוטסטנטים החל את מסע ד'אלמן שלו "למען חירויות גרמניה". ביום ראשון של הדקלים 1552 כוחות צרפתים בפיקודו של אן דה מונמורנסי בהתקפת פתע עברו לתוך חומות מץ, ולאחר מכן כבשו את טול ב-13 באפריל. לאחר מכן פנה אנרי נגד נאנסי בירת לורן, שם חטף את הדוכס הקטין קרל השלישי לחצר המלוכה הצרפתית בפריז. ב-18 באפריל חגג המלך את כניסתו למץ ולאחר התקפה כושלת על העיר הקיסרית שטרסבורג, חזר מהריין כדי לעבור לוורדן ב-12 ביוני. באותה תקופה כבשו הצרפתים את שלוש הערים הקיסריות וכן את שטח הנסיכים-בישופים שמסביב. מנקודת המבט של הקיסר, לנסיך הבוחר מוריץ ולבני בריתו לא הייתה זכות להיפטר באופן חוקי משטח קיסרי, קרל החמישי החל במערכה נגד הצרפתים במטרה לכבוש מחדש את הדיוקסיות הכבושות שהגיעה לשיאה במצור על מץ מה-19 באוקטובר 1552 עד ה-2 בינואר 1553. המשלחת נכשלה בסופו של דבר, כאשר הכוחות הקיסריים הובסו על ידי הכוחות הצרפתיים בפיקודו של פרנסיואה, דוכס גיז בקרב רנטי ב-1554. כאשר הקיסר, שחוק ותשוש, התפטר ב-1556, יורשו פרדיננד הראשון הפסיק את כל הניסיונות להחזיר את שלושת הבישופויות. המלך אנרי השני השאיר חיל מצב קבוע בכל אחת מהערים והכפיף בהדרגה את אזרחיהן לסמכותו המלכותית. בייחוד בני העיירה מץ הגישו מספר עתירות לדיאט הקיסרי, אולם, החזרת שלושת הבישופויות האבודות כבר לא הייתה הדאגה העיקרית של האימפריה המתפוררת במהלך הווידוי המתמשך. ביוזמתו של הקרדינל רישלייה, קיבלו שלושת הבישופויות אוטונומיה מסוימת עם פרלמנט פרובינציאלי שהותקן ב-1633 במץ, שנשלט על ידי הפטריציאטה של העיר. המהומות האזרחיות פחתו ככל שהערים שגשגו תחת השלטון הצרפתי, אם כי יישום מס המלח עורר אי שקט במץ. כשהמלך לואי ה-14 עלה לכס המלכות ב-1643, הוא אישר את הפריבילגיות של אזרחי מץ, טול ו-ורדן כ"נתיניו הטובים והנאמנים". לאחר שרכישת שלושת הבישופויות הוכרה לבסוף על ידי האימפריה הרומית הקדושה בשלום וסטפאליה של 1648, שטחו של המחוז הורחב עוד יותר על ידי חלקים מדוכסות לוקסמבורג סביב תיונוויל (דידנהופן), שנמסרה לצרפת על פי הסכם הפירנאים ב-1659 וכמה כפרים בלורן שסופחו ב-1661. הבישופות של סן-דיה, שנוצרה ב-1777 ונקראת לפעמים "הבישוף הרביעי של לורן" (" le Quatrième Évêché lorrain"), אינה קשורה היסטורית לשלוש הבישופויות. מדיה וקבצים בנושא שלוש הבישופויות בוויקישיתוף