laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יחסי סלובניה–קוסובו

יחסי סלובניה–קוסובו הם יחסי החוץ בין קוסובו וסלובניה. שתי המדינות היו חלק מיוגוסלביה בין השנים 1918–1991, למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה, אז נכבשה המדינה על ידי גרמניה הנאצית. בשנת 1991 הכריזה סלובניה על עצמאותה, ולאחר ניצחונה במלחמת עשרת הימים היא הפכה למדינה ריבונית. קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 וסלובניה הכירה בה ב-5 במרץ 2008. היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-8 באפריל 2008. סלובניה מנהלת שגרירות בפרישטינה מאז ה-15 במאי 2008. השגריר הראשון של קוסובו בסלובניה היה אנטון ברישה, שמסר את תעודותיו לנשיא סלובניה בינואר 2010. לסלובניה יש כיום 383 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בצבא נאט"ו שהוביל את כוח קוסובו. מדיה וקבצים בנושא יחסי סלובניה–קוסובו בוויקישיתוף "Slovenia Recognizes Kosovo". Slovenian Press Agency. 2008-03-05. נבדק ב-2008-03-05. "Republic of Slovenia opens Embassy in Kosovo" president-ksgov.net 15 May 2008 Link accessed 16/05/08 (Albanian) "Kosovo Force (KFOR)" www.nato.int Link accessed 21-07-09
יוסף צברי

יוסף (יוסי) צברי (12 באוקטובר 1934 – 29 באוקטובר 2023) היה אתלט ישראלי. היה אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצות למרחקים ארוכים. הוא זכה במדליות כסף וארד במכביות השישית 1961 והשמינית 1969 בריצת 10,000 מטר, בהתאמה. צברי נולד בצנעא בירת תימן. בדרכו לעלות לישראל כילד הלך ברגל כשבועיים מצנעא עד לעדן שם המתינו שליחים של הסוכנות היהודית שהעלו אותו לארץ. בארץ התחנך במוסד "אהבה" בקריית ביאליק ולאחר מכן התגייס לחטיבת גבעתי. בשנות ה-50 הגיע לקיבוץ עין גב בקבוצה של חיילים משוחררים. במהרה נקלט כחבר בעין גב והקים משפחה. במקביל לעיסוקו בריצה עבד בענפי המשק – בננות, מכבסה ונוי. כישרון הריצה של צברי התגלה בזמן שרותו הצבאי, שבמסגרתו זכה במספר תחרויות. בעין גב שילב בין אימוני הריצה לעבודתו. כדבריו: "במהלך העבודה בבננות אני רץ בין ברזי ההשקיה ולאחר הצהרים אני מתאמן בצורה מסודרת עם מאמן". שנות השיא של הקריירה הספורטיבית שלו היו בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים אז ייצג את הפועל עין גב, זכה בתחרויות רבות והיה חבר בנבחרת ישראל בריצה, כשהוא מתאמן בהדכתו של אמנון גור. בין השנים 1960 ו-1962 ניצח שלוש פעמים ברציפות במרוץ הקפת התבור, שהוא מרוץ שדה למרחק של כ-11 קילומטר. בין השנים 1959 ו-1963 ניצח צברי ארבע פעמים ב"מרוץ סיני" ל-10,000 מטר בקריית טבעון. במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 34:18.2 דקות, אחרי ויליאם בכרך מארצות הברית (33:01.6 דקות) ולפני חיים צברי (34:03.2 דקות). ב-1962 ייצג את מרכז הפועל במרוץ למרחק שמונה קילומטר שארגן העיתון "ל'הומניטה" בחוצות פריז וסיים אותו במקום עשירי. במכביה השמינית שנערכה בשנת 1969 זכה במדליית ארד בריצת 10,000 בתוצאה של 33:13.6 דקות, אחרי אורי דייג (32.09.8 דקות) וציון חצרוני (32:11.0 דקות), שניהם מישראל. צברי המשיך להתחרות במרוצי שדה בישראל במהלך שנות ה-60 והתברג במקומות גבוהים. בשנת 1964 קבע בריצת 3000 מטר מכשולים שיא ישראלי חדש של 9:24.6 דקות. שיא זה החזיק מעמד 11 שנים ונשבר על ידי יאיר קרני (9:21.8 דקות). כשהיה בשיא כושרו היה ענף המרתון בחיתוליו בישראל. כשמרתון הכנרת הוזנק לראשונה ב-1977 היה צברי בשנות הארבעים לחייו, אך הוא הקפיד להשתתף במרוץ בשנותיו הראשונות וזכה להישגים בקטגוריות הגיל. העובדה שבמרתונים הראשונים קו הסיום היה בקיבוצו, עין גב, הפכה את צברי לאחת הדמויות המזוהות עם המרתון בשנותיו הראשונות. צברי היה נשוי לצביה ואב לארבע בנות ולשני בנים. צברי המשיך לשמור על כושר לאורך השנים ופיתח כישרון ריקוד. לאחר שהתאלמן זכה בשנת 2014 כשהיה בן 79 בתוכנית טלוויזיה מיוחדת של "דייט בחשיכה". צברי, שהיה חבר קיבוץ עין גב, נפטר ב-29 באוקטובר 2023. זוכי הקפת התבור, באתר מרוץ התבור המרתון הבינלאומי הראשון בישראל, באתר מועדון ארוחת הבוקר לקט כתבות עיתונות אודות ניצחונותיו של יוסף צברי, באתר קיבוץ עין גב אברהם פז, רוזנמן ניצח את וישניצר גם ב-1500, מעריב, 6 באוגוסט 1969 אלי אשכנזי, ‏‏יוסף צברי, אלוף ישראל בריצות ארוכות, הלך לעולמו בגיל 89, באתר ספורט1, 29 באוקטובר 2023
צ'נק טוסון

צ'נק טוסון (בטורקית: Cenk Tosun; נולד ב-7 ביוני 1991 בווצלר) הוא כדורגלן טורקי–גרמני המשחק בעמדת החלוץ בפנרבחצ'ה ובנבחרת טורקיה. טוסון החל את הקריירה בקבוצת איינטרכט פרנקפורט הגרמנית ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון. ב–8 במאי 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה בבוגרים, כאשר עלה בדקה ה-75 בהפסד 3:1 לוולפסבורג במשחק שהיה האחרון לעונת 2009/10 בבונדסליגה. ב-29 בינואר 2011 חתם טוסון בגזיאנטפספור מהליגה הטורקית תמורת 400 אלף יורו. הוא כבש 14 שערים ב-10 משחקי ליגה בעונת הבכורה שלו במועדון. לאחר עונה שנייה פחות מוצלחת, הוא כבש בספרות כפולות בשתי העונות הבאות ועזר לגזיאנטפספור לזכות בגביע הטורקי, כאשר הוא כבש צמד בגמר שהסתיים בתוצאה 3:1 לטובת גזיאנטפספור נגד אורדוספור ב-17 במאי 2012. ב-4 בפברואר 2014 חתם טוסון בבשיקטש הטורקית. בשתי עונותיו הראשונות במועדון, שימש טוסון בעיקר בתור מחליף לדמבה בה ומריו גומז. לאחר ששניהם עזבו את המועדון, טוסון נהפך לשחקן הרכב קבוע, כאשר בעונת 2016/17 כבש 24 שערים בליגה הטורקית וזכה עם בשיקטש באליפות טורקיה. בנוסף, בעונת 2017/18 הוא כבש 4 שערים בשלב הבתים בליגה האירופית והעפיל עם בשיקטש לשלב 32 האחרונות במפעל. שם, הם פגשו את הפועל באר שבע וניצחו בתוצאה 2:5 בסיכום שני המשחקים, כאשר טוסון כובש שער בשניהם. ב-5 בינואר 2018, חתם טוסון באברטון האנגלית על חוזה ל-4.5 שנים, תמורת סכום המוערך בכ–27 מיליון יורו. הוא ערך את הופעת הבכורה 8 ימים מאוחר יותר, כאשר נכנס בדקה ה-61 בהפסד 4:0 לטוטנהאם הוטספר. הוא כבש את שער הבכורה במועדון בהפסד 2:1 לברנלי ב–3 במרץ. ב-10 בינואר 2020 הושאל טוסון לקריסטל פאלאס עד לסיום עונת 2019/2020. ב-31 בינואר 2021 חזר טוסון לבשיקטש והושאל עד לסוף העונה. ב-2 ביולי 2022 חזר טוסון לבשיקטש וחתם לעונה אחת. ב-16 ביולי 2024 חתם טוסון בפנרבחצ'ה לשנתיים. ב-16 בנובמבר 2016 ערך טוסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה עד גיל 21, כאשר כבש בניצחון 2:1 נגד נבחרת אנגליה עד גיל 21. טוסון ערך את הופעת הבכורה בנבחרת טורקיה ב–15 באוקטובר 2013. את שער הבכורה בנבחרת כבש טוסון ב-15 בנובמבר 2015, בניצחון 2:1 נגד נבחרת קטר במשחק ידידות. טוסון היה חלק מסגל נבחרת טורקיה שזומן ליורו 2016 ושיחק 2 משחקים כמחליף בהפסד 1:0 לקרואטיה ובניצחון 2:0 נגד צ'כיה, אך בסופו של דבר נבחרת טורקיה הודחה בשלב הבתים. טוסון כבש 5 שערים במוקדמות מונדיאל 2018, שממנו נבחרת טורקיה הודחה בסופו של דבר. נכלל בסגל נבחרת טורקיה ליורו 2024. מדיה וקבצים בנושא צ'נק טוסון בוויקישיתוף צ'נק טוסון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) צ'נק טוסון, ברשת החברתית אינסטגרם צ'נק טוסון, באתר Transfermarkt צ'נק טוסון, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) צ'נק טוסון, באתר Soccerway צ'נק טוסון, באתר BDFutbol צ'נק טוסון, באתר WorldFootball.net צ'נק טוסון, באתר National Football Teams צ'נק טוסון, באתר FootballDatabase.eu Ryan DabbsContributions from Michael Yokhin last updated, Turkey Euro 2024 squad: Vincenzo Montella's full team, fourfourtwo.com, ‏2023-09-21 (באנגלית)
ניל ווק

ניל יוג'ין ווק (באנגלית: Neal Eugene Walk;‏ 29 ביולי 1948 – 4 באוקטובר 2015) היה כדורסלן יהודי-אמריקאי, אשר היה פעיל בין השנים 1969–1981. ב-8 עונותיו הראשונות בקריירה שיחק בליגת ה-NBA, ורשם ממוצעים כוללים של 12.6 נקודות, 7.7 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק. ב-3 עונותיו האחרונות בקריירה שיחק עבור הפועל רמת גן מליגת העל הישראלית. ווק נולד בקליבלנד שבאוהיו למשפחה יהודית, עמה עבר בגיל 11 להתגורר במיאמי ביץ', פלורידה. בין השנים 1965–1969 למד באוניברסיטת פלורידה, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה. בעונת 1967/1968 קלע 26.5 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את כל שחקני ליגת המכללות עם 19.8 ריבאונדים למשחק. בעונתו האחרונה, 1968/1969, רשם ממוצעים של 24.0 נקודות ו-17.8 ריבאונדים למשחק, ונבחר בפעם השנייה ברציפות לחמישיית העונה של המחוז הדרום-מזרחי (First Team All-SEC). בעת סיום לימודיו הוביל ווק את כל שחקני האוניברסיטה בסך נקודות (1,600) וריבאונדים (1,181) בקריירה. בדראפט ה-NBA 1969 נלקח ווק על ידי פיניקס סאנס בבחירה השנייה, אחרי לו אלסינדור (שנודע כ"כרים עבדול-ג'באר") אשר נבחר ראשון. החל מעונתו השנייה בפיניקס שימש כסנטר הפותח של הקבוצה, והיה אחד השחקנים המובילים שלה ב-4 העונות הבאות. עונתו הטובה ביותר מבחינה אישית הייתה 1972/1973, בה העמיד ממוצעים של 20.2 נקודות, 12.4 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק. לקראת עונת 1974/1975 הועבר בטרייד לניו אורלינס ג'אז, אך כבר לאחר 37 משחקים נשלח בטרייד נוסף לניו יורק ניקס. בשתיים וחצי עונותיו עם הניקס שימש כשחקן ספסל, וקלע 6.3 נקודות בממוצע למשחק. בשנת 1977 עזב ווק את ה-NBA וחתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת רייר ונציה מליגת העל האיטלקית. לקראת עונת 1978/1979 חתם על חוזה בהפועל רמת גן מליגת העל הישראלית, במדיה שיחק במשך 3 עונות. בתקופתו ברמת גן היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד סטיב קפלן, סטיב שלכטר ואל פלמינג, וקלע 13.8 נקודות בממוצע למשחק. בסיום עונת 1980/1981 עזב ווק את הקבוצה ופרש ממשחק, לאחר שנתבקש להתגייס לצה"ל. בשנת 1988 נתגלה גידול סרטני בעמוד השדרה של ווק, ובעקבות סיבוך בניתוח להסרת הגידול הוא סבל משיתוק בפלג גופו התחתון לשארית חייו. בשנים הבאות שיחק ווק על כיסא גלגלים בליגת כדורסל נכים, ואף זכה בשנת 1990 בפרס "ספורטאי השנה בליגות הנכים" ("Wheelchair Athlete of The Year"), אשר הוענק לו בבית הלבן בידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש האב. בשנת 2006 הונצח ב"היכל התהילה הלאומי של הספורטאים היהודים" אשר בקומאק, ניו יורק. ב-4 באוקטובר 2015 נפטר ווק, בגיל 67. מדיה וקבצים בנושא ניל ווק בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר ליגת ה-NBA ניל ווק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) NEAL WALK, באתר ספורטס אילוסטרייטד, 8 ביולי 2013 סטטיסטיקות ה-NBA של ווק, באתר basketball-reference.com סטטיסטיקות המכללות של ווק, באתר sports-reference.com ההודעה על פטירתו של ווק, באתר אוניברסיטת פלורידה, 5 באוקטובר 2015 רשימת הנבחרים בדראפט 1969, באתר basketball-reference.com סטטיסטיקות הקריירה של ווק בליגת העל, באתר מנהלת הליגה ההודעה על פטירתו של ווק, באתר miamiherald.com,‏ 6 באוקטובר 2015 ניל ווק, מהסמלים של פיניקס בשנות ה-70, מת בגיל 67, באתר וואלה, 6 באוקטובר 2015
אלכסנדר פרדיננד, נסיך טורן וטקסיס השלישי

אלכסנדר פרדיננד, נסיך טורן וטקסיס השלישי (בגרמנית: Alexander Ferdinand Fürst von Thurn und Taxis; ‏21 במרץ 1704 - 17 במרץ 1773) היה נסיך טורן וטקסיס השלישי בין השנים 1739–1773. אלכסנדר פרדיננד נולד ב-21 במרץ 1704 בפרנקפורט, לאנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ולמריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ', בתם של הנסיך פרדיננד אוגוסט לאופולד מלובקוביץ', דוכס זאגן ומריה אנה וילהלמינה, מרקיזת באדן-באדן. אלכסנדר פרדיננד גדל בארצות השפלה האוסטריות, ולאחר מכן שוב בפרנקפורט, שם היה מושב בית המשפחה. בשנת 1739 מת אביו, ואלכסנדר פרדיננד ירש את תאריו ונחלותיו. מה-1 בפברואר 1743 עד 1745, שימש אלכסנדר פרדיננד כמפקח הראשי של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בדיאט הקיסרי בפרנקפורט. כאשר הדיאט עבר לרגנסבורג תחת פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוחזר אלכסנדר פרדיננד לתפקידו כמפקח הראשי בשנת 1748. מסיבה זו אלכסנדר פרדיננד העביר את בית מגוריו הראשי מפרנקפורט לרגנסבורג. ב-30 במאי 1754 נוסף אלכסנדר פרדיננד לאספת הנסיכים הקיסריים. ב-17 במרץ 1773 מת אלכסנדר פרדיננד ברגנסבורג, ובנו קרל אנזלם, נסיך טורן וטקסיס הרביעי ירש את נחלותיו ותאריו. ב-11 באפריל 1731 התחתן אלכסנדר פרדיננד עם סופיה כריסטינה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, בתם של גאורג פרידריך קרל, מרקיז ברנדנבורג-ביירות ודורותיאה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ממנה נולדו לו חמישה ילדים: סופיה כריסטינה, נסיכת טורן וטקסיס (1731) קרל אנזלם, נסיך טורן וטקסיס הרביעי (1733–1805), התחתן עם אוגוסטה, דוכסית וירטמברג, ולאחריה עם אליזבת הילדברנד, פראו פון טריין לואיזה אוגוסטה שרלוטה, נסיכת טורן וטקסיס (1734–1735) פרידריך אוגוסט, נסיך טורן וטקסיס (1736–1738) לודוויג פרנץ, נסיך טורן וטקסיס (1737–1755) ב-22 במרץ 1745 התחתן אלכסנדר פרדיננד עם לואיז דה לורן, בתם של לואי, נסיך לאמבסק וז'אן הנרייט דה דורפור, אך היא מתה ללא ילדים. ב-21 בספטמבר 1750 התחתן אלכסנדר פרדיננד עם מריה הנרייטה יוזפה, נסיכת פירסטנברג-שטוהלינגן, בתו של יוזף וילהלם ארנסט, נסיך פירסטנברג-פירסטנברג ותרזיה אנה מריה אלאונורה, רוזנת ואלדשטיין, ממנה נולדו לו שבעה ילדים: מריה תרזיה, נסיכת טורן וטקסיס (1755–1810), התחתנה עם פרדיננד, רוזן אהלפלד-לנגלנד יוזפינה, נסיכת טורן וטקסיס (1759) היינריך אלכסנדר, נסיך טורן וטקסיס (1762) פרנץ יוזף, נסיך טורן וטקסיס (1764–1765) מריה אנה יוזפה, נסיכת טורן וטקסיס (1766–1805) מריה אליזבת אלכסנדרינה, נסיכת טורן וטקסיס (1767–1822), התחתנה עם קרל יוזף, רוזן פירסטנברג, ולאחריו עם יוזף, הברון פון לסברג מקסימיליאן יוזף, נסיך טורן וטקסיס (1769–1831), התחתן עם אלאונורה, נסיכת לובקוביץ' מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר פרדיננד, נסיך טורן וטקסיס השלישי בוויקישיתוף
אדולף פרנק

אדולף פרנק (בגרמנית: Adolph Frank;‏ 20 בינואר 1834 - 30 במאי 1916) היה כימאי, מהנדס ואיש עסקים יהודי-גרמני. אבי תעשיית האשלג הגרמנית. פרנק נולד בקלויצה (אנ') לאוריקה ושלמה פרנק, בעלי חנות מכולת, ולמד בתיכון בנוישטרליץ כשבמקביל עבד כשוליית רוקח. במסגרת שירותו הצבאי הגיע לבית הספר לווטרינריה בברלין ובשנים 1855–1857 למד רוקחות, מדעי הטבע וטכנולוגיה באוניברסיטת ברלין. עם סיום לימודיו הוא גם עבר את מבחני ההסמכה לרוקח בציון הגבוה ביותר האפשרי. הוא החל לעבוד בחברה לייצור סוכר בסקסוניה-אנהלט ובשנת 1858 קיבל פטנט על שיטה חדשה לניקוי מיץ סלק הסוכר בעזרת סיליקטים. בשנת 1862 קיבל תואר דוקטור לכימיה מאוניברסיטת גטינגן, על עבודה בנושא ייצור סוכר. העבודה במפעל לייצור סוכר חשפה אותו גם לתעשיית הדישון להגברת תפוקת סלק הסוכר. מכתבי יוסטוס פון ליביג ואחרים הוא למד שמינרלים שונים, בהם מלח אשלגן, מגבירים את התפוקה החקלאית. הוא בחן את השאריות של מכרות מלח בסביבה ומצא בהם אשלגן. הוא בחן את תכונותיהם של תרכובות אשלגן שונות ומצא את המתאימות ביותר לדישון. באוגוסט 1860 הוא הגיש בקשת פטנט, שאושרה ב-23 במרץ 1861 על דשן מבוסס אשלגן כלורי. כדי לקדם את המצאתו, הוא עזב את מפעל הסוכר וביקש להקים מפעל דשן. בתחילה התקשה בגיוס כספים ובקשתו להקים את המפעל סורבה. אולם לאחר שהשיג מימון באפריל 1861, הוא קיבל רישיון למכרה מלח ישן והמפעל נפתח באוקטובר 1861. בשנת 1865 פרנק קיבל פטנט על שיטה להפקת ברום מאשלגן ברומי. בשנת 1870 הוא היה למנהל קבוצת חברות בתעשיית האשלגן. אולם בסוף 1875 הוא עזב את התחום והחל לעבוד במפעל לייצור זכוכית, בה הוא הכניס את הבקבוק החום כמגן על הנוזלים בבקבוק מאור השמש. ביחד עם ניקודם קארו הוא גילה בשנת 1899 את תהליך פרנק-קארו להפקת ציאנמיד הסידן שהיווה את הבסיס לתעשיית החנקן וציאנמיד הסידן לדישון. בשנת 1893 הוא קיבל את מדליית ג'ון סמית של מכון פרנקלין. מדיה וקבצים בנושא אדולף פרנק בוויקישיתוף חלקנו, דבר, 4 בפברואר 1936 Nitrogen Capture: The Growth of an International Industry (1900–1940), Springer, 2018, עמוד 12 Nitrogen Capture: The Growth of an International Industry (1900–1940), Springer, 2018, עמוד 13-15 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איקי

איקי (ביפנית: 壱岐市) היא עיר שהוקמה ב-1 במרץ 2004. העיר ממוקמת במחוז נגסאקי שבחבל קיושו שביפן. העיר ממוקמת כ-866 ק"מ מטוקיו, בירת יפן. הטמפרטורה הממוצעת היא 16 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוגוסט (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא פברואר (6 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,403 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (484 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (43 מ"מ גשם). בעיר פועל שדה התעופה איקי (אנ'). יפן סווה (אנ'), יפן (מ־1994) מדיה וקבצים בנושא איקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איקי (ביפנית) Iki (City (-shi), Nagasaki, Japan) - Population Statistics, Charts, Map and Location, citypopulation.info Iki, Iki (ב־) Iki, Mapcarta (באנגלית) "NASA Earth Observations Data Set Index". NASA. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) "NASA Earth Observations: Rainfall (1 month - TRMM)". NASA/Tropical Rainfall Monitoring Mission. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) Iki Airport, Iki Airport (ב־) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ביפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'וזף לוין (פילוסוף)

ג'וזף לוין (באנגלית: Joseph Levine; נולד ב-17 בינואר 1952) הוא פילוסוף אמריקאי באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט. הוא קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1981. לוין עוסק בפילוסופיה של הנפש, ומוכר כמי שניסח את טיעון הפער ההסברי (אנ') נגד הסבר מטריאליסטי לתודעה. טיעון זה הקדים את ניסוחו של דייוויד צ'אלמרס לבעיית התודעה "הקשה" (אנ') ומהווה בעצם את הקושי העיקרי אליו תאוריות מטריאליסטיות של הנפש חייבות להתייחס. הרעיון של פער הסברי הוא: קיומו של פער שעל פניו אינו ניתן לגישור כאשר מנסים להסביר את התודעה האנושית מנקודת מבט גוף-שלישי של מדעי הטבע. הסבר מדעי של מצבים נפשיים ידרוש בהגדרה רדוקציה מתהליך פיזי לחוויה פנומנלית. אין לנו היום אפילו התחלה של הבנה איך הסבר כזה עשוי להיראות. לפי לוין, ייתכן כי תכונות של מצבים נפשיים שיש אליהם גישה סובייקטיבית בלבד (ראה קווליה) אינם ניתנים לרדוקציה מהאובייקטיבי, כלומר הם מחוץ לנקודת המבט של המדע. כך למשל, התיאור המטריאליסטי של כאב עשוי להיות משהו מסוג "ירי של עצבים מסוג סיבי-C". אין כיום בהסבר מסוג זה, מפורט ככל שיהיה, תיאור של המצב הפנומנלי של כאב, כלומר אותה חוויה פנימית שכולנו מבינים כשאנחנו מדברים על "כאב". זהו הפער. ברם, לוין אינו מאמין שפער זה מחייב מסקנה מטאפיזית; כלומר, הוא לא מאמין שהטיעון שלו מפריך את התאוריות המטריאליסטיות, אלא רק מצביע על קושי בהלימות ההסבר של הנפשי בחומרי. לוין עודנו מטריאליסט, אבל לפי דבריו הסבר ממצה של המושג "כאב" חייב לכלול בתוכו גם הסבר של החוויה הסובייקטיבית של כאב. Joseph Levine (1983), "Materialism and Qualia: The Explanatory Gap," Pacific Philosophical Quarterly, 64(4), October 1983, pp. 354–361 Weisberg, Josh. "The Hard Problem of Consciousness". Internet Encyclopedia of Philosophy. ISSN 2161-0002. נבדק ב-11 בספטמבר 2018. {{cite web}}: (עזרה) Gennaro, Rocco J. "Consciousness". Internet Encyclopedia of Philosophy. ISSN 2161-0002. נבדק ב-9 במרץ 2019. {{cite web}}: (עזרה) Van Gulick, Robert (2018). "Consciousness". In Zalta, Edward N. (ed.). Stanford Encyclopedia of Philosophy. נבדק ב-9 במרץ 2019. {{cite encyclopedia}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים ובנושא פילוסופים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה בילינסון

משה בֶּילינסון (ברוסית: Моше (Моисей) Бейлинсон;‏ י' בתשרי תר"ן, 5 באוקטובר 1889, ליד ירוסלבל – ה' בכסלו תרצ"ז, 19 בנובמבר 1936, תל אביב), היה רופא, מחלוצי העיתונאים והפובליציסטים בארץ ישראל, ממנהיגי תנועת העבודה, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, חבר אספת הנבחרים והוועד הלאומי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. משה בילינסון נולד ליד העיר ירוסלבל שברוסיה ביום כיפור שנת תר"ן (1889) לאהרן הכהן בילינסון, שהיה רוקח, ולבלה בתו של מרדכי פלונגיאן, ממשכילי וילנה. למד באוניברסיטאות מוסקבה, פרייבורג, ובזל והוסמך כדוקטור לרפואה. הצטרף לתנועה הסוציאליסטית הרוסית, וממנהּ עבר לציונות. בין השנים 1917–1923 חי באיטליה, והיה פעיל בתנועה הציונית שם. באופן מיוחד קיים קשרים עם אנצו סירני אשר התגורר בביתו לאחר עלייתו ארצה, ועם אלפונסו פצ'יפיצ'י מנהיג ציוני, איש פירנצה. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל, התיישב במושבה פתח תקווה ועבד כפועל בחבורת "מעבר". בשנת 1925, עם ייסוד עיתון "דבר", נענה בילינסון להזמנת עורכו, ברל כצנלסון, הצטרף למערכת העיתון וכתב בו מאמרים. בילינסון, שהפך לדוברהּ הראשי של תנועת העבודה, ביטא בכתיבתו עמדות של איש מצפון, ובלט בביקורתו נגד ממשלת המנדט הבריטי. בילינסון היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וחבר מרכז מפא"י. היה חבר באספת הנבחרים והוועד הלאומי. בילינסון היה היוזם של הקמת "בית החולים למושבות יהודה והשרון", שלאחר מותו שונה שמו לבית חולים בילינסון (כיום קמפוס בילינסון בתוך מרכז רפואי רבין). בנוסף, היה יו"ר הוועד המפקח של קופת חולים. בילינסון נפטר בה' בכסלו תרצ"ז, כתוצאה מהתקף לב, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. בתאריך 26 בנובמבר 2002, דאר ישראל הנפיק סדרה של 4 בולי דאר שכותרתה "פובליציסטים - עיתונאים פוליטיים". אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של משה ביילינסון שדיוקנו מופיע עליו. האמן יגאל גבאי עיצב את הסדרה. דאר ישראל מכר 722,760 של בול זה עד להפסקת המכירה. מאמריו של בילינסון לוקטו והופיעו, שנים אחדות לאחר מותו, ב"כתבי משה בילינסון" בעריכתה של ברכה חבס, בהוצאת דבר: בימי תחית איטליה, תל אביב: חברה, 1930. פרקי בילינסון, עין-חרוד: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1936. במשבר העולם, תל אביב: הוצאת דבר, 1940. (מהדורה נוספת: תל אביב: ירון גולן, 1997.) בדרך לעצמאות (עריכה: ברכה חבס), תל אביב: דבר, 1949. 'בילינסון, משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 77–78. (הספר בקטלוג ULI) ציון למשה בילינסון: דרכו ופועלו במלאת שנת אבלו, תל אביב: דבר, 1938. מדיה וקבצים בנושא משה בילינסון בוויקישיתוף כתבי משה בילינסון בפרויקט בן-יהודה משה בילינסון, באתר תנועת העבודה הישראלית משה בילינסון, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) בול הנושא את דיוקנו של משה בילינסון דוד תדהר (עורך), "ד"ר משה בילינסון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2085 הלוויה של בילינסון, יומני כרמל, נובמבר 1936 משה בילינסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) משה בילינסון (1889-1936), דף שער בספרייה הלאומית שמואל אוירבך, ביוגרפיה של יהודה מנחם אלפונסו פצ'יפיצ'י, ‏1984 נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, עמוד 116 יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח - תשס"ב, קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 473
יחסי ישראל–סיישל

יחסי ישראל–סיישל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של סיישל. היחסים שבין הרפובליקה של סיישל לבין מדינת ישראל כוננו לראשונה בשנת 1992 כאשר החרם של מדינות אפריקה שמדרום לסהרה על ישראל שהחל כעשרים וחמש שנים קודם לכן הוסר. היחסים הכלכליים בין ישראל לסיישל הם יחסים זניחים ביותר כאשר התיירות היא גורם שיתוף הפעולה החשוב ביותר שבין המדינות, שכן, סיישל ידועה כמדינת תיירות יוקרתית. על רקע מגפת הקורונה הודיעה ממשלת סיישל כי היא תפתח את המדינה לתיירות לאזרחים ישראלים בלבד מכיוון שבישראל היה אחוז התחלואה נמוך בהרבה מהממוצע וישראל נחשבה למדינה בטוחה בזמן המגפה. ישראל אינה מיוצגת בסיישל הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי, אלא באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בניירובי, בירת קניה. סיישל אינה מיוצגת בישראל בדרג השגרירות. סיישל מיוצגת בישראל בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בתל אביב. קונסול הכבוד של סיישל בישראל הוא אריה גולדשטיין. מדיה וקבצים בנושא יחסי ישראל–סיישל בוויקישיתוף שנתון המסמכים הרשמיים 2005, אתר משרד החוץ הישראלי ירחון לסטטיסטיקה של סחר חוץ, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נובמבר 2016 לי אברמוביץ', ‏האיים האקזוטיים שמזמינים רק את הישראלים לחופשה מפנקת, באתר ‏מאקו‏, 20 במאי 2020 מר גולדשטיין אריה, קונסול כבוד סיישל, אתר השירות הקונסולרי בישראל
יחסי ישראל–קומורו

יחסי ישראל–קומורו הם יחסי החוץ שבין מדינת ישראל לבין האיחוד של איי קומורו. קומורו היא מדינה ערבית ואף חברה בארגון הליגה הערבית. קומורו לא מכירה במדינת ישראל. בעקבות חתימת הסכמי אוסלו ב-1993, פנה נשיא איי קומורו, סעיד מוחמד ג'והר (אנ'), לישראל בבקשה לסיוע כלכלי, בתמורה ליצירת קשרים דיפלומטיים והכרה בישראל. בעקבות מגעים בין מכריו של ג'והר לבין גורמים במשרד החוץ הישראלי נחתם ב-10 בנובמבר 1994, בין נשיא איי קומורו ויהודה לנקרי, שגריר ישראל בצרפת ומיופה הכוח מטעם משרד החוץ הישראלי, הסכם עקרוני לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. ההסכם נחתם בפריז, בבית שבבעלותו של הנשיא ג'והר. ג'והר קיווה, בעקבות חתימת ההסכם, לתרומה חד פעמית מממשלת ישראל בסך של 200 מיליון דולרים. שר החוץ אז, שמעון פרס, התחייב במכתב שנמסר לנשיא, שמשרד החוץ יפעל לסייע לקומורו באמצעות המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי. בעקבות הפרסום בכלי התקשורת על חתימת ההסכם, חלק ממדינות ערב, בעיקר לוב ואיראן, גינו את יוזמת הנשיא ולחצו עליו לחזור בו מיוזמתו, תמורת סיוע כלכלי נדיב. מכיוון שישראל לא נענתה לבקשת הנשיא לסיוע, הממשל של איי קומורו חזר בו וההסכם הפך להצהרה משותפת המודיעה על כינון יחסים בלבד. שגרירות ישראלית לא נפתחה בקומורו. ב־14 במאי 2013 העבירה ממשלת איי קומורו למשרד התובעת הכללית בבית הדין הבינלאומי לצדק תביעה נגד ישראל בעניין המשט לעזה ב-2010. חצי שנה לאחר מכן הודיעה התובעת שבדיקת המידע שהוגש לה אינה מצדיקה פתיחת חקירה מצדה. נציגי איי קומורו, בהנחיית טורקיה, לא ויתרו והגישו ערעור על החלטת התובעת ב־29 בינואר 2015. הערעור התקבל בשתי ערכאות של בית הדין הבינלאומי. עקב כך חויבה התובעת לבחון מחדש את עמדתה בהקדם האפשרי. היחסים שבין ישראל לקומורו הוקפאו, על פי משרד החוץ הישראלי. בין שתי המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים וקומורו מצידה השעתה את כל קשריה עם ישראל. באוקטובר 2021 פורסם כי החלו שיחות נורמליזציה בין ישראל לקומורו לכינון יחסים דיפלומטיים וזאת בתיווך של ארצות הברית, ברוח הסכמי אברהם. אלדד בק, ביי ביי האג: פוטין משחק על פי כללים משלו, באתר מידה, 28 בנובמבר 2016 רועי נחמיאס, האם ישראל הציעה כסף עבור נציגות באיי קומורו?, באתר ynet, 31 במרץ 2009 רשימת מדינות וסטטוס יחסים עם ישראל, אתר משרד החוץ של ישראל איתמר אייכנר, ישראל במגעים להסכם נורמליזציה עם איי קומורו – מדינה מוסלמית לחופי אפריקה, באתר ynet, 18 באוקטובר 2021