laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנדריי פלטונוב

אנדריי פְּלָטוֹנוֹב (ברוסית: Андре́й Плато́нов;‏ 16 או 28 באוגוסט 1899 – 5 בינואר 1951, ברית המועצות) היה שם העט של הסופר הסובייטי אנדריי פְּלָטוֹנוֹבִיץ' קְלימֶנְטוֹב (Андре́й Плато́нович Климе́нтов). פלטונוב היה קומוניסט, ולמרות זאת יצירותיו נאסרו והוא הוגדר כ"אויב מעמדי" בגין גישתו הספקנית כלפי הסטליניזם. בין יצירותיו המפורסמות "צֶ'בֶנְגּוּר" ו"חופרים יסודות". פלטונוב נולד למשפחת פועלים ענייה בקרבת העיר וורונז', ובצעירותו עבד כפועל. הוא השתתף במלחמת האזרחים ברוסיה ככתב צבאי וכעוזר לנהג קטר, ולאחר מכן החל ללמוד במכללה הפוליטכנית הנדסה אזרחית. באותן שנים, סוף העשור הראשון של המאה ה-20 והעשור השני, הוא החל לכתוב שירה, סיפורים ומאמרים, וב-1927 יצא לאור ספרו הראשון "הסכרים של יֶפִּיפַאן". בתחילה התקבלו יצירותיו של פלטונוב באהדה, אך כעבור כמה שנים החל ממסד הביקורת־מטעם להתנגד להן בגין אי־התאמתן ל"ריאליזם הסוציאליסטי", עד שלבסוף הוא הוכרז כ"אויב מעמדי" ויצירותיו נאסרו לפרסום. במסגרת ההתנכלויות אליו נאסר בנו בשנת 1938, ורק כעבור שנתיים, לאחר שתדלנות מצד חברו הסופר מיכאיל שוֹלוֹחוֹב, שפנה בעניין ישירות לסטלין, הוא שוחרר. בן זה חלה בשחפת, נפטר ממנה והדביק את אביו במחלה, שגם הוא נפטר ממנה. פלטונוב נותר אלמוני יחסית עד לשנות ה-60, שבמהלכן החלו כתביו להתפרסם. מעמקי תכלת (שירה) הסכרים של יֶפִּיפַאן (נובלה) אמני השדה אדם כמוס צ'בנגור (נובלה) הבן השלישי בין חיות וצמחים (נובלה) פֿרוֹ (נובלה) חופרים יסודות (נובלה) ים יובנילי (נובלה) ג'אן (נובלה) נהר פוטודאן (נובלה) מוסקבה המאושרת (נובלה בלתי גמורה). התפרסם ברוסית רק ב-1991, תרגם מרוסית: פטר קריקסונוב 14 בתי כפר אדומים (מחזה) תיבת נגינה (מחזה) הפָּרָה השִׁיבָה מולדת החשמל אבא-אימא (תסריט) בעולם נהדר ואכזר, אסופת סיפורים של פלטונוב. עורכת ומתרגמת: נילי מירסקי, 2007 מדיה וקבצים בנושא אנדריי פלטונוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנדריי פלטונוב (ברוסית) פרק מתוך ספרו "מוסקבה מאושרת", באתר ynet, 16 בפברואר 2010 מאשה צור-גלוזמן, "מוסקבה המאושרת" מאת אנדריי פלטונוב: בעקבות הנשמה הרוסית, באתר הארץ, 10 במרץ 2010 ביקורות על "בעולם נהדר ואכזר" רונית מטלון, שמחה פראית על סף אבדון, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2007 עמינדב דיקמן, חורג מגדר האפשר, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2007 עופרה עופר אורן, איך לומר הכול בלי מילים, בבלוג סופרת סופרות, 20 ביוני 2014 אנדריי פלטונוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנדרי פלטונוביץ' פלטונוב (1899–1951), דף שער בספרייה הלאומית אנדריי פלטונוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנדריי פלטונוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Alexander Melikhov, Russia Now, ‏Russia Now: Profile of Russian novelist Andrei Platonov, The Telegraph, 30 October 2009
יחיאל בנטוב

יחיאל בנטוב (5 בפברואר 1930 – 16 באוגוסט 2024) היה פעיל התיישבות בנגב וראש מועצת אופקים. יחיאל בנטוב נולד במרוקו, ועם עלותו ארצה ב-1948, שירת בנח"ל והתיישב בנגב. עד 1955 היה מרכז משק יטבתה, שנה לאחר מכן מרכז אזור הערבה מטעם הסוכנות היהודית. הדריך במושבים מבטחים וביטחה, ועד אמצע שנות ה-60 ריכז ותכנן את הקמת היישובים במסגרת גוש מבטחים וגוש השבלים. תפקידו הציבורי הראשון באופקים היה מזכיר מועצת הפועלים במקום (1966–1969). מ-1969 החל לכהן כראש מועצה מקומית של אופקים. דאג לטפח את אופקים כעיר גנים, כשהוא עומד בראש מבצע הנטיעות במקום. עמד בראש המועצה בזמן קליטת פליטי וייטנאם בישראל ועשה נפשות בקרב עולים להתיישבותם בעיירה. דוד בן-גוריון הזכיר את יחיאל בנטוב, במכתב לשר הפיתוח ד"ר דב יוסף, לאחר שנפגש עם בנטוב ביוטבתה ב-1953: שמחתי למצוא מרכז המשק, בחור ממרוקו, ששרת בנח"ל ואינו יכול לזוז מהמקום גם אם ייעזב על ידי האחרים. כבר מזמן לא נפגשתי עם חלוץ מעולה כזה. בחור זה הוא תפארת אדם, חלוץ מופתי, ואם כי אני בטוח שלא קרא מעודו גיתה ולא שמע שמו, הריהו איש תרבות במובן העליון של מלה זו! למקום יש עתיד מזהיר שכן בראשו עומד אדם, יחיאל שמו, השקול בעיני כנגד כמה חלקות של נח"ל, ואשר בידיו האמונות והנאמנות אפשר למסור גורל המשק! עם עוזבו את תפקידו כראש המועצה המקומית אופקים, ששנים ספורות לאחר מכן קיבלה מעמד של עיר, עבר לפעילות כיועץ לממסד בנושאי חברה ורווחה וכן בנושאי התיישבות ועיירות פיתוח. היה בעל השכלה בתחום כלכלה ומינהל. ספרו האוטוביוגרפי נקרא "ארבעים שנה במדבר" ובו הוא פורש את קורות פעילותו, יחד עם רעייתו אראלה, שהייתה לצדו לאורך כל התקופה, בנגב בכלל ובאופקים בפרט. מדיה וקבצים בנושא יחיאל בנטוב בוויקישיתוף
קוניאקי קויסו

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא קויסו. קוניאקי קויסו (ביפנית: 小磯 國昭;‏ 22 במרץ 1880 - 3 בנובמבר 1950) היה ראש הממשלה ה-41 של יפן, וכהונתו נמשכה מ-22 ביולי 1944 עד 7 באפריל 1945. קויסו נולד באוצונומיה במחוז טוצ'יגי, לאב שוטר ממשפחת סמוראי. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית ב-1900 והמשיך בלימודיו במכללת המטה של הצבא. במלחמת רוסיה–יפן שירת כקצין מטה ובהמשך כמפקד פלוגה. הוא סיים את המלחמה בדרגת סרן. בסוף 1910 שב לאקדמיה הצבאית הקיסרית כמדריך. בשנת 1912 הוצב בצבא קוואנטונג ובאוגוסט 1914 קודם למפקד גדוד. ביוני 1922 נשלח כנספח צבאי לאירופה. באוגוסט 1923 מונה למפקד הדיוויזיה ה-51 של הצבא היפני. בדצמבר 1926 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. הקריירה של קויסו המריאה במהירות בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כאשר החזיק במגוון תפקידים צבאיים וממשלתיים חשובים, ובהם ראש לשכת הניוד של משרד המלחמה (1929-1930), ראש לשכת עניינים צבאיים של משרד המלחמה (1930-1931), סגן שר המלחמה (1932), ראש צבא קוואנטונג במנצ'וריה (1932-1934), ושר לענייני חוץ (1939-1940). באוגוסט 1940 היו שליח מיוחד לענייני אינדונזיה. קויסו כיהן בתפקיד המושל הכללי של קוריאה משנת 1942 עד שנת 1944, שם רכש את הכינוי "הטיגריס של קוריאה," לאו דווקא בשל אופיו אלא בשל מראהו. ב-1944, עם נפילת של ממשלתו הידקי טוג'ו, נבחר קויסו למלא את תפקיד ראש ממשלת יפן למרות התחרות הקשה מצד אנשי צבא ותיקים. בזמן כהונתו הובסו הכוחות היפניים פעמים רבות על ידי כוחות צבא ארצות הברית. למשך זמן מה, שקל קויסו להשלים עם בעלות הברית, אך הוא לא הצליח למצוא נוסחה להסכם שתשביע את רצון שני הצדדים. הלחימה נמשכה, וקויסו ניסה להרחיב את כוחו בהשתלטות על תפקיד שר המלחמה, אך נכשל בכך מפני ששמו היה רשום ברשימה של גנרלים לא פעילים. קויסו התפטר באפריל 1945 כאשר כוחות ארצות הברית כבשו את אוקינאווה. לאחר המלחמה הוא נתפס על ידי בעלות הברית ונשפט על ידי בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על פשעי מלחמה. הוא נמצא אשם ונידון למאסר עולם. קויסו נפטר בשנת 1950 בזמן שריצה את עונשו. מדיה וקבצים בנושא קוניאקי קויסו בוויקישיתוף קוניאקי קויסו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מה מבקשת יאפאן בהודו ההולאנדית, דבר, 4 באוגוסט 1940 ממשלת יפאן התפטרה, משמר, 21 ביולי 1944 הממשלה היאפאנית התפטרה, משמר, 6 באפריל 1945
מהדרין

האם התכוונתם ל... כשרות מהדרין – כשרות מחמירה במיוחד קו מהדרין – קו אוטובוס בו יש הפרדה בין גברים לנשים מהדרין (חברה) – חברה ציבורית העוסקת בעיבוד פרדסים, אריזה ושיווק הדרים וירקות בד"ץ מהדרין – גוף כשרות בראשות הרב אברהם רובין
ברתולומאו בון

ברתולומאו בון (באיטלקית: Bartolomeo Bon; נכתב לעיתים גם כ-Bartolomeo Buon; סביבות 1407 – סביבות 1464) היה פסל ואדריכל איטלקי שפעל בוונציה, היה מייסד של אסכולה ונציאנית מיוחדת של אדריכלות רנסאנסית. יש הרואים בו את הדמות המרכזית של הפיסול והאדריכלות בעיר באמצע המאה ה-15. ברתולומאו היה בנו של ג'ובאני בון (סביבות 1360 - 1443) שהיה גם הוא פסל ואדריכל ובעל מפעל סיתות אבן. ברתולומאו הצעיר עבד יחד עם אביו, בין השאר על הקא' ד'אורו (1424-1430) ועל ה-Porta della Carta, השער המונומנטלי הבנוי בסגנון הגותי המאוחר, שבצד הפיאצטה של ארמון הדוג'ה, (1438). כנסיית סנטה מריה דלה קריטה Santa Maria della Carità שער כנסיית המדונה דל'אורטו ( 1460–1464). שער כנסיית "הקדושים יוחנן ופאולוס" Santi Giovanni e Paolo. הארקו פוסקארי Arco Foscari, צידו הפנימי, הבנוי בסגנון הרנסאנס, של ה-Porta della Carta בארמון הדוג'ה הבנוי בסגנון הרנסאנס.. השער של כנסיית "הקדושים יוחנן ופאולוס" Santi Giovanni e Paolo תכנון ה-קא' דל דוקה, ארמון שנבנה עבור הדוג'ה אשר בנייתו לא הושלמה. ארמון שהיה צפוי להיות אחד הבניינים הוונציאניים הראשונים בסגנון הרנסאנס. מעבודות שהוזמנו אצל ברתולומיאו קיים תיעוד רב, אולם ידוע שחלק לא מבוטל מהזמנות אלו בוצעו על ידי פסלים שעבדו בסדנא שלו ואין תיעוד של מה בוצע על ידו, גם כיתוב על הפסלים יכול להיות שמעיד רק על כך שעוצבו על ידו או הוזמנו אצלו. כך שיחוס עבודת מסוימות לברתולומיאו עצמו נעשה על ידי החוקרים על פי אופי ואיכות העבודות עצמן. פי הבאר שבחצר ה-קא' ד'אורו (1427), זאת נחשבת ליצירתו העצמאית הראשונה. פסל "הצדק" שבראש ה- Porta della Carta. פסל "משפט שלמה" באגף המערבי של ארמון הדוג'ה (כנראה 1430). פסל "החסד" שהוצב מעל שער הכניסה לסקולה גרנדה די סן מרקו Scuola Grande di San Marco פסל המדונה והילד בלונטה של ה-Scuola vecchia di Santa Maria della Misericordia. נמצאת כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון. מדיה וקבצים בנושא ברתולומאו בון בוויקישיתוף VENICE Art & Architecture, Giandomenico Romaneli; h.f. Ullmann2005 p192 שם, עמוד 192
פאטריסטיקה

פאטריסטיקה או פאטרולוגיה (Patristics או Patrology; מלטינית: pater, אבא) הוא תחום מחקר העוסק בחקר כתביהם של הסופרים הנוצריים הקדומים הקרויים "אבות הכנסייה". הפאטריסטיקה עוסקת בתקופה שלאחר שנים-עשר השליחים במאה הראשונה לספירה, כלומר התקופה שלאחר כתיבת הבשורות, ובערך עד תקופת ועידת כלקדון ב-451. יש המאחרים עד לוועידת ניקיאה השנייה ב-787, האחרונה משבע הוועידות האקומניות הראשונות. הפאטריסטיקה עוסקת בחקר כתבי אבות הכנסייה, שהבולטים שבהם מונים את יוסטינוס מרטיר, אירנאיוס, קלמנס מאלכסנדריה, טרטוליאנוס, אוריגנס, קיפריאנוס איש קרתגו, אתנסיוס מאלכסנדריה, האבות הקפדוקיים בזיליוס הגדול, גרגוריוס מנזיאנזוס וגרגוריוס מניסה, תאודורוס ממופסואסטיה (אנ'), אוגוסטינוס הקדוש, וינסנט מלרין, קירילוס האלכסנדרוני ועוד. נושאי המחקר הם הקנוניזציה של הברית החדשה, האפולוגטיקה הנוצרית, התגבשות התאולוגיה הנוצרית, היווצרות דוקטרינת השילוש הקדוש וחקר טבעו של ישו (כריסטולוגיה). הגישות המסורתיות לפאטריסטיקה נעשו כחלק מלימודי התאולוגיה של הממסד הדתי והניחו מראש עקביות ושיטתיות בכתבי האבות בנושאי אמונה. מאז תחילת המחקר הביקורתי, אקדמאים חותרים להציג את דעותיהם ותפישותיהם בהקשרם ובגיוונם ולאו דווקא מתוך הנחת רצף ואחידות. רבים מהטקסטים הקלאסיים הנחוצים ללמידה של אותה תקופה נמצאים באוספים Patrologia Latina בלטינית ו-Patrologia Graeca ביוונית שנערכו על ידי ז'אק פול מינייה בסוף המאה ה-19 וכן באוסף Patrologia Orientalis שבו נמצאים בטקסטים בשפות מזרחיות. בנוסף לאלו, התגלו ומתגלים כתבי-יד שנעלמו. בין כתבי העת המובילים העוסקים בתחום נכללים: Journal of Early Christian Studies, Studia Patristica, Vigiliae Christianae, Church History ו-Journal of Ecclesiastical History. מדיה וקבצים בנושא פאטריסטיקה בוויקישיתוף
ויקטוריה פלזן

ויקטוריה פלזן (בצ'כית: Football Club Viktoria Plzeň, a.s.‎) הוא מועדון כדורגל צ'כי מהעיר פלזן, המשחק בליגת העל הצ'כית. המועדון נוסד ב-1911 ומשחק באצטדיון שטרונצובי סאדי המכיל בתוכו 11,700 מושבים. בעונת 2010/2011 זכה המועדון באליפות צ'כיה לראשונה בתולדותיו. בעונת 2012/2013 זכה המועדון באליפות צ'כיה בפעם השנייה. בעונת 2014/2015 זכה המועדון באליפות צ'כיה בפעם השלישית. בעונת 2015/2016 זכתה בפעם השנייה ברציפות ובעונת 2017/2018 זכתה בפעם החמישית. ב-2021/2022 זכתה כבר בפעם השישית. בשנת 1971 זכה המועדון בגביע הצ'כוסלובקי לאחר ניצחון על ספרטק טרנבה. בעונת 1971/1972 קיים המועדון את המשחק האירופי הראשון שלו כשאר אירח את באיירן מינכן הגרמנית במסגרת גביע אירופה למחזיקות. במשחק הראשון ניצחו הגרמנים 0–1 במשחק בצ'כיה ובגומלין פלזן הובסה 1–6. בעונת 2009/2010 זכה המועדון בגביע הצ'כי וגם סיים במקום ה-2 בליגת הצ'כית וזכה להשתתפות במוקדמות הליגה האירופית. במסגרת משחקי מוקדמות הליגה האירופית אירחה פלזן את בשיקטש הטורקית. המשחק הראשון בצ'כיה הסתיים בתיקו 1-1, ובגומלין בטורקיה ניצחה בשיקטש 0–3. בעונת 2011/2012 השתתף המועדון במשחקי מוקדמות ליגת האלופות בזכות האליפות בשנה קודם לכן. ב-12 ביולי 2011 התארח המועדון למשחק מול פיוניק ירוואן מארמניה. במשחק הראשון ניצחה פלזן 0–4 ובעקבות כך רשמה פלזן את משחקה הראשון באירופה אותו היא מנצחת, וגם המשחק השני בצ'כיה הסתיים בניצחון של פלזן בתוצאה 1–5. בסיבוב שלאחר מכן פגשה הוגרלה פלזן לשחק נגד רוזנבורג בלקלאב הנורווגית. את שני המשחקים ניצחה פלזן 0–1 בנורווגיה ו-3:2 בצ'כיה. ועקב כך העפילה פלזן לשלב הפלייאוף שם הוגרלה לשחק נגד פ.צ. קופנהגן הדנית. במשחק הראשון באצטדיון פארקן ניצחה פלזן בתוצאה 1–3 וגם את המשחק השני 1–2 והעפילה לראשונה בתולדות המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות. בהגרלת שלב הבתים הוגרלה פלזן לשחק בבית עם ברצלונה הספרדית, מילאן האיטלקית ובאטה בוריסוב הבלארוסית. הקבוצה סיימה במקום השלישי בבית ועברה לשחק בשלב 32 האחרונות בליגה האירופית, שם הפסידה לשאלקה 04 והודחה מהטורניר. בעונת 2013/2014 עלתה הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות וסיימה במקום השלישי בבית. משם עברה לשחק בשלב 32 האחרונות בליגה האירופית אותו עברה. בשמינית גמר הליגה האירופית פגשה את אולימפיק ליון והודחה על ידה. בעונת 2015/2016 הודחה על ידי מכבי תל אביב בשלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות ובעקבות כך נשרה לליגה האירופית. בעונת 2020/2021 הודחה על ידי הפועל באר שבע בשלב הפלייאוף של הליגה האירופית. מדיה וקבצים בנושא ויקטוריה פלזן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויקטוריה פלזן ויקטוריה פלזן, ברשת החברתית פייסבוק ויקטוריה פלזן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ויקטוריה פלזן, ברשת החברתית אינסטגרם פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net אתר האוהדים של המועדון
ניקולאי ברדיאייב

ניקולאי אלכסנדרוביץ' ברדיאייב (רוסית: Никола́й Алекса́ндрович Бердя́ев; ‏ 18 במרץ 1874 - 23 במרץ 1948) היה פילוסוף, תאולוג והוגה דעות צרפתי ממוצא סובייטי. ניקולאי ברדיאייב נולד בקייב למשפחה אריסטוקרטית. אביו היה איש צבא ואמו קתולית ממוצא צרפתי. היה לו אח אחד אשר היה מבוגר ממנו ב-15 שנה. בילדותו בילה זמן רב לבדו ונחשף לספרות רחבה בספריית אביו, בין השאר קרא את הגל, שופנהאואר, טולסטוי, דוסטויבסקי וקאנט. בשנת 1894 החל ללמוד באוניברסיטת קייב. הוא היה מרקסיסט, כאינטלקטואלים רבים באותה תקופה, ונעצר מספר פעמים. לבסוף סולק מהלימודים עקב הפעילות הפוליטית שלו והשתתפותו בהפגנות לא חוקיות. בשנת 1904 נישא לאשתו לידיה והזוג עבר לסנקט פטרבורג. ברדיאייב זנח את רעיונות המרקסיזם והחל להתעניין בפילוסופיה וברעיונות רוחניים ודתיים. בשנת 1907 עבר למוסקבה, שם היה חבר באגודה הפילוסופית-דתית של ולדימיר סולוביוב ונחשף לרעיונות הקשורים לפילוסופיה של הדת הנוצרית. על אף שהיה מאמין אדוק בנצרות אורתודוקסית, העביר ביקורת חריפה על הדת הממוסדת ועל העומדים בראש הכנסייה וכמעט עמד למשפט בגין פגיעה בדת. ברדיאייב הסתייג מהשלטון הקומוניסטי הבולשביסטי ברוסיה, אשר פגע בחופש האישי והיה בעל מגמות אלימות והאוטוריטריות. הפילוסופיה הבוגרת שלו, המתוארת כאקזיסטנציאליזם נוצרי, החלה להתגבש באותם ימים. בספטמבר 1922 גורש מברית המועצות באוניית הפילוסופים יחד עם קבוצה של כ-160 אינטלקטואלים אשר ביקרו את השלטון. תחילה מצא מקלט בברלין ובשנת 1923 עבר לפריז, שם לימד, הרצה וכתב בנושאים של נצרות, אתיקה, אסתטיקה והפילוסופיה של ההיסטוריה. הוא המשיך להיות בקשר עם אינטלקטואלים רוסיים וכן התחבר עם הוגים נוצרים קתולים כמו גבריאל מרסל. נפטר בביתו בקלמר, אשר בקרבת פריז, במרץ 1948. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי ברדיאייב בוויקישיתוף ספריה מקוונת מיצירותיו ניקולאי ברדיאייב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ניקולאי ברדיאייב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
בית רומנו (חברון)

בית רומנו הוא מבנה גדול מחוץ לקסבה של חברון, המשמש את היישוב היהודי בחברון. על פי הכתובת שחקוקה על פתחו הוא נבנה בשנים 1876-1875. את הבניין הקים חיים ישראל (מרקדו) רומנו, סוחר תבואות עשיר מקושטא, במרכז שטח אדמה רחב ידיים אותו רכש. הבניין המקורי כלל שלוש קומות רחבות ידיים, בורות מים ומתקני שירותים. הבית מהווה ציון דרך בהתפתחות העירונית של חברון. זוהי היציאה הבנויה הראשונה מחוץ לתחומי העיר הישנה (הקסבה), וממנה התפתחה העיר החדשה לכוון מערב. הבית שימש כמרכז אירוח והיה בו גם בית כנסת מפואר ששמש קהילה קטנה של יוצאי טורקיה, שכונה "בית הכנסת האיסטנבולי". בבית כנסת זה התפלל גם הרב מדיני, ה"שדי חמד", שגר בבניין וגם הקים בו ישיבה. לאחר מותו של רומנו בשנת 1912, ביקש בנו אברהם למכור את הבניין למשפחה ערבית עשירה בחברון. ברכישת המבנה והשדות שסביבו התעניינו גם המיסיון, חברת כי"ח וחברת יק"א. ביוזמתם של רבי חיים חזקיהו מדיני וחסיד צאנז הרב שמעון הויזמן נקנה הבניין על ידי רבי שלום דובער שניאורסון מליובאוויטש והוקמה בו הישיבה הראשונה של חב"ד בארץ ישראל, "תורת אמת". במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרע"ד (1914), הפקיעו הטורקים את הבית מידי חסידי חב"ד שהיו נתיני רוסיה (אויבת העות'מאנים) והתלמידים גורשו מארץ ישראל. לאחר המלחמה פתחו הבריטים בית-משפט ותחנת משטרה בבניין. בפרעות תרפ"ט (1929) נאספו אל הבית פצועי והרוגי הטבח. בשנת תש"ח (1948) לאחר הכיבוש הירדני, הקימו הפלסטינים בבית רומנו בית ספר שהמשיך לפעול גם לאחר מלחמת ששת הימים (1967). לאחר רצח יהושע סלומה בחברון, בפברואר 1980, תפס צה"ל את הבניין. לאחר כשבוע פינה צה"ל את הבניין והחזיר אותו לשימוש בית הספר עוסמה אבן מונקז, בו למדו כ-150 תלמידים. לאחר הפיגוע בבית הדסה במאי 1980 פונה המבנה מבית הספר הערבי שפעל בו והוצא "צו תפיסה לצרכים צבאיים" למבנה. בדצמבר 1981 הודיע צה"ל למתנחלים על כוונה לאפשר למתנחלים להתיישב בבניין. מאוחר יותר יושבו בו יהודים ובאמצע 1983 התגוררו בבניין חמש משפחות יהודיות לצד ישיבה. אגודת חסידי חב"ד, בעלת הנכס, העניקה את ייפוי הכוח על הבניין לישיבת שבי חברון, בראשות הרב משה בלייכר (כיום ממלא את מקומו הרב חננאל אתרוג), שהחלה דרכה בבית הדסה. בשנים תשנ"ו-תש"ס (1996 - 2000) נערכו שיפוצים בבניין, נתגלתה קומה נוספת שהייתה קבורה באדמה, וכן נבנו שתי קומות נוספות. רוב השטח שרכש חיים ישראל רומנו נמצא היום בידי הישיבה, וחלקו האחר משמש את צה"ל כבסיס מרכזי בחברון. צמוד לבסיס הוקמה "שכונת חזקיהו", על שם הרב חזקיהו מדיני. בשכונה מתגוררות בקרוואנים מספר משפחות יהודיות. בשנת 2011 החלו עבודות להקמת 'מרכז-מבקרים' במקום, אשר ינציח את סיפור המקום ותושביו. ב-י"ח תשרי התשע"ו נחנכה הרחבה משמעותית למבנה; 10 קומות, המיועדות לשמש כפנימייה עבור תלמידי הישיבה. מדיה וקבצים בנושא בית רומנו בוויקישיתוף אפרים מורנו, מאה שנים לישיבת 'תורת אמת' בחברון, באתר ערוץ 7, 10 בנובמבר 2011 בצלאל לנדוי, היישוב החסידי בחברון, בתוך: "כרם החסידות", ניסן תשמ"ה, ח"ב, עמ' קפג-רסט דני רובינשטיין, הממשל ימנע פלישת מתנחלים לבית רומנו בחברון, דבר, 11 בפברואר 1980 דני רובינשטיין, הרצח בכניסה לבנין הדסה, דבר, 4 במאי 1980 דני רובינשטיין, בקרוב - החלטה על איכלוס ישראלים בבית רומנו בחברון, דבר, 17 בדצמבר 1981 איל זמיר, איל בנבנישתי, אדמות היהודים ביהודה, שומרון, חבל עזה ומזרח ירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1993, עמוד 170 אהרן דולב, אהל המחאה של הרב לוינגר, מעריב, 18 במאי 1984
אלי ג'קסון

אלינור קייט "אלי" ג'קסון (באנגלית: Eleanor Kate "Elly" Jackson; נולדה ב-12 במרץ 1988) היא זמרת ופזמונאית אנגלייה, הסולנית של להקת הסינת'פופ "La Roux". היא ידועה בשל המראה שלה, השיער האדום והלבוש המיוחד שלה. ג'קסון נולדה בדרום לונדון ב-1988. היא בתם של השחקנים טרודי גודווין (אנ') וקיט ג'קסון. יש לה אחות בשם ג'סיקה. עניינה הראשוני של ג'קסון במוזיקה היה במוזיקת פולק, והייתה אוהבת לשמוע בעיקר מוזיקה של קרול קינג וניק דרייק. החומרים המוזיקליים הראשונים שיצרה היו בהשראת הזמרת ג'וני מיטשל. הטעם שלה במוזיקה השתנה במהלך שנותיה בתיכון, כשנכנסה לסצנת הרייב. היא ציינה שג'רי ראפרטי, דייוויד בואי, דפש מוד, אירייז'ר, מדונה ופרינס היו ההשראות המוזיקליות שלה באותה תקופה. ג'קסון מתנגדת לסטייליסטים שמנסים לשנות את המראה שלה ליותר קלאסי ונשי ולרשתות חברתיות, כי מרגישה שהן לא עוזרות באמת למוזיקאים. אנשים לעיתים מכנים את ג'קסון בטעות בשם הלהקה, "La Roux". ערך מורחב – La Roux הסינגל הראשון של "La Roux",‏ "Quicksand", יצא ב-15 בדצמבר 2008. הסינגל השני של הלהקה, "In for the Kill", שיצא במרץ 2009, הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. הסינגל השלישי של הלהקה, "Bulletproof", יצא ב-21 ביוני 2009 והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השמיני במצעד האמריקאי "בילבורד הוט 100". כל שלושת השירים הללו מופיעים באלבום הראשון של הלהקה, "La Roux". ב-2010 ביצעה ג'קסון קולות רקע באלבום הפלטינה של קניה וסט "My Beautiful Dark Twisted Fantasy" שפורסם ב-22 בנובמבר 2010. היא ביצעה קולות רקע גם באלבומם של וסט וג'יי זי "Watch the Throne" בשיר "That's My Bitch" שיצא ב-9 באוגוסט 2011. מדיה וקבצים בנושא אלי ג'קסון בוויקישיתוף אלי ג'קסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלי ג'קסון, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) אלי ג'קסון, באתר ספוטיפיי אלי ג'קסון, באתר Last.fm (באנגלית) אלי ג'קסון, באתר AllMusic (באנגלית) אלי ג'קסון, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלי ג'קסון, באתר דיזר אלי ג'קסון, באתר Discogs (באנגלית) אלי ג'קסון, באתר Genius אלי ג'קסון, באתר SecondHandSongs
מיעוט אחר מיעוט

מיעוט אחר מיעוט היא מידה מדרשית, אחת מ-32 מידות של רבי יוסי הגלילי, ולפיה ניתן להפיק משמעות מן המקרא שאינה כתובה במפורש בכך שהכתוב מביע לשון כפול של שלילה. בכל זאת, אין בכח המידה לנגד את עיקר הבנת פשט המקרא אלא לפרש כוונת המקרא. במדרש הספרא, התנא רבי יהודה משתמש בלימוד זה יותר משאר חבריו התנאים. עניין המיעוט במקרא הוא ביטוי שבא למעט דבר כללי אל מקרה ספציפי. אמנם, כשיש מיעוט אחד ואחריו בא מיעוט שני, אומרים שהמיעוט השני אינו בא למעט פעם שנית, אלא אדרבה הוא בא לרבות. המלבי"ם מגדיר את המידה ככלל ההגיוני שכל שלילה אחר שלילה דינה לא לשלול אלא לחייב. בכל זאת, החיוב הנדרש מוגדר להיות סימילרי ומעין הדבר שעליו מדובר במפורש. במקרה שבא עוד מיעוט אחר השני, קיימים חילוקי דעות בחז"ל האם המיעוט השלישי בא למעט שוב את השני או שמתחילים לספור מחדש כלומר שאין המיעוט השלישי פועל על השני ולא קשור אליו כלל ועיקר ההיגיון של מיעוט שלישי פורש על ידי המלבי"ם כבא להגביל את המיעוט השני ולמעט את הריבוי שניתן לדרוש ממנו (מחמת המיעוט שהוא גורם) -ולא נרבה כל דבר שרוצים לרבות. המידה מיעוט אחר מיעוט פועלת על לשונות של כפל שלילה כ”וַיֹּאמֶר אַבְרָהָם כִּי אָמַרְתִּי רַק אֵין יִרְאַת אֱלֹהִים בַּמָּקוֹם הַזֶּה וַהֲרָגוּנִי עַל דְּבַר אִשְׁתִּי” (בראשית כ יא), ו”וַיֹּאמְרוּ הֲרַק אַךְ בְּמֹשֶׁה דִּבֶּר ה' הֲלֹא גַּם בָּנוּ דִבֵּר וַיִּשְׁמַע ה'” (במדבר יב ב). אולם, לימוד יותר מסובך מופיע בסוף חומש ויקרא אודות מצוות חיובו של הכהן להעריך אדם או שדה למעריך שנתדלדל מעושרו שהיה לו בשעת הערכתו -שם מדובר על מיעוט אחר מיעוט בן עשר פעמים; אולם, יש חילוקי דעות אודות מספר הכהנים שמזקיקים להיות נוכחים במעמד הערכין, לפי דברי המשנה ופרשנותו של שמואל (אמורא), בערכי שדה ואדם צריכים רק כהן אחד מבין העשר דינים, ואילו לפי דעתו של רב הונא בריה דרב נתן ייתכן לומר שמזמינים חמישה כהנים להיזקק להערכה -כי בעת גמר לימוד שני מיעוטים מתחילים למנות מחדש. דיון נוסף בשיטת מיעוט אחר מיעוט הוא המחלוקת התנאית אם נתינת הזרוע, לחיים וקיבה לכהנת נחשב כקיום ציווי התורנית. דעתם של דבי רבי אליעזר בן יעקב שניתן לתרום את מתנת הזרוע, לחיים וקיבה אל כהנת על סמך לימוד של מיעוט אחר מיעוט מלבי"ם לספר מלכים א ח ט תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ט"ו, עמוד א' "איילת השחר" כלל רל"ז יכול..כל עיקר (שלא יראו כלל) תלמוד לומר "רק אין", אין מיעוט אחר מיעוט אלר לרבות, הה"ד וייראו האנשים מאד -חזקוני בראשית כ יא שגם באהרן וגם במרים דיבר הקדוש ברוך הוא -ל"ב מדות, מדה ד רש"י, מסכת סנהדרין, דף ט"ו, עמוד א', ד"ה אמא חמשה כהנים וחמשה ישראל תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קל"ב, עמוד א' על סמך שתי פעמים שכתוב כהן במקרא (וזה יהיה משפט הכהנים..ונתן לכהן -פרשת שופטים)
מרטין פיירו

מרטין פיירו (בספרדית: Martín Fierro) היא פואמה אפית של הארגנטינאי חוסה הרננדס. הפואמה המקורית, "הגאוצ'ו מרטין פיירו" (El gaucho Martín Fierro) שהתפרסמה ב-1872, והמשכה, "חזרתו של מרטין פיירו" (La vuelta de Martín Fierro) שהתפרסם ב-1879, זכו לפופולריות רבה עם צאתן ונחשבות עד היום לקלאסיקות הראשונות של הספרות הארגנטינאית. חורחה לואיס בורחס פרסם קובץ מאמרים מפורסם על הספר. הפואמה תורגמה לעברית על ידי נפתלי הריברטו הבר. Aquí me pongo a cantar, al compás de la vigüela que al hombre que lo desvela una pena estrordinaria, como la ave solitaria con el cantar se consuela. הנני עומד בזאת לשיר למקצב הגיטרה, מכיוון שזה שמדיר שינה מעיניו צער נורא, כמו העוף הבודד מוצא נחמה בשירה. — חוסה הרננדס - הבית הראשון ממרטין פיירו בשפת המקור ובתרגום חופשי לעברית מרטין פיירו, גיבור הפואמה, הוא גאוצ'ו עני מהפמפס שמגויס נגד רצונו לצבא ונשלח למוצב גבול שמגן מפני התקפות האינדיאנים בתקופת שלטונו של הנשיא דומינגו פאוסטינו סרמיינטו. עד מהרה הוא עורק מתפקידו וחוזר לחווה הישנה, שם הוא מגלה שמשפחתו והחווה עצמה נעלמו כלא היו. הוא יוצא לנדודים, שבמהלכם הוא נקלע (או נכנס במתכוון) לדו-קרב ויוצא כשידו על העליונה. הוא הופך לפושע נמלט, מתחבר לקצין אחר שעורק בהשראתו, ומוצא מקלט אצל האינדיאנים. בפואמה השנייה פיירו מגלה שהחיים אצל האינדיאנים אינם פשוטים; הוא מתקבל בחשדנות, ולמעשה מוחזק אצלם כשבוי. הוא עד למגפה שפוקדת את השבט, ובה מת חברו. מאוחר יותר הוא מציל משביה אישה שהואשמה בכישוף ועוזב את חברת האינדיאנים. אז הוא פוגש את שני בניו. הפואמה מסתיימת במעין תחרות שירה בין פיירו לפייטן שפגש, כאשר בסוף התחרות מתברר שהפייטן הוא אחיו של יריבו בדו-קרב. מדיה וקבצים בנושא מרטין פיירו בוויקישיתוף הפואמה (במקור הספרדי) אתר נוסף בספרדית המכיל ניתוחים ורקע היסטורי