laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סן חוסה (מחוז באורוגוואי)

מחוז סן חוסה (בספרדית:Departmento De San José) הוא אחד מתשע עשרה המחוזות של אורוגוואי. בירת המחוז היא העיר סן חוסה דה מאז'ו. מיקום המחוז הוא בדרום מערב המדינה, גובל בפלורס מצפון, פלורידה, קנלונס ומונטווידאו ממזרח, כשנהר סנטה לוסיה משמש כגבול טבעי ממזרח, קולוניה ממערב, ונהר ריו דה לה פלטה מדרום וממערב. שטח המחוז הוא 4992 קמ"ר. הוא מהקטנים שבמחוזות אורוגוואי, ומהיותר מאוכלסים שבהם (רביעי מהסוף). החלק הדרומי מזרחי שלו מהווה חלק מאזור המטרופולין של מונטווידאו, שהתפשט לתוך מחוז סן חוסה. המחוז הוכרז ב-27 בינואר 1816 כמחוז עצמאי, והוא אחד מששת המחוזות הראשונים באורוגוואי. האקלים של המחוז הוא קריר, ומועט בגשמים (פחות מ-900 מ"מ בשנה, היורדים בעיקר בחודשי הסתיו ותחילת החורף). הטמפרטורה מתנודדת סביב 18°C, (78°F) בממוצע, והאוויר לח וממוזג כמעט כל השנה. כלכלת סן חוזה מגוונת יחסית, כאשר תעשיית ייצור החלב, רפתות ומפעלים ענקיים, היא מהגדולות שבהם. גם מפעלים לאריזה ושיווק של דגנים, מספוא, פירות, סלק, תפוחי אדמה ותירס, ותעשיית ייצור שמן. סמוך לנהר סנטה לוסיה ישנם מפעלים לייצור של חומרי ניקוי וחומרים כימיים. בעיירות סן חוסה דה מאז'ו וליברטאד קיימים חברות חלב גדולות, יקבים, בתי מטבחיים ומפעלים ליצור בשר בקר, כבשים וחזירים. על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2019 מתגוררים במחוז 117,375 תושבים (מתוכם גברים 58,559 ונשים 58,816). מספר משקי הבית הפרטיים (נכון למפקד 2011) היה 33,063. גודל משק הבית הממוצע הינו כ-3.0 נפשות. תוחלת החיים הממוצעת היא 74.44 שנים, מתוכם גברים: 70.35 שנים, ונשים: 78.7 שנים. מספר ילדים ממוצע לאישה: 2.11 ילדים. רשימת ערים עיקריות והאוכלסיה בהם (לפי מיפקד 2011): באוכלסייה הכפרית ישנם נכון לשנת 2019: 17,266 תושבים ראש העיר נבחר בבחירה ישירה, לתקופה של חמש שנים. ויכול לאחר מכן יכול להיבחר מחדש. הרשות המחוקקת היא מועצה מחוזית המורכבת מ-31 חברי מועצה, הנבחרים באופן דמוקרטי. חברי המועצה מופקדים על הצעת רפורמות עירוניות, צווים ומיסים, כמו גם כל פרויקט אחר שהם מוצאים לנכון בתאום עם ראש העיר. במחוז קיימים 4 עיריות אזורית. בעיריות מתקיימים בחירות אחת ל-5 שנים, בהם נבחר ראש העירייה ו-4 חברי מועצה, האחראים על הנושאים המוניציפליים באזור בחירתם. במחוז ישנם מעל 100 בתי ספר יסודיים ותיכוניים, רובם מרוכזים בעיר הבירה, סן חוזה דה מאז'ו. יש גם כמה ספריות חשובות כגון הספרייה העירונית, בית הספר התיכון ד"ר אלפונסו אספינולה, המוזיאון המחוזי והמכון להכשרת מורים בסן חוסה. ההשכלה הגבוהה מתמקדת בהכשרת מורים לבתי ספר יסודיים ותיכוניים, ובלימוד מקצועות ומשימות כפריים וטכנולוגיים. באונברסיטת UTU (אוניברסיטה מקצועית טכנולוגית של אורוגוואי) (ספ'), לאוניברסיטה סניפים רבים בכל רחבי אורוגוואי, ויש בה קרוב ל-100,000 סטודנטים בכל הסניפים. עיריית סן חוסה מקדמת פעילויות תרבותיות רבות, על מנת לקדם את הפיתוח החברתי והאינטלקטואלי של תושביה. מתקיימים קורסים נרחבים למחול, סדנאות ספרותיות, ציור ואמנויות בכלל, והם נגישים לכל מי שמעוניין בהן. ביולי 1912 נחנך אולם התיאטרון ע"ש ברתולומה מאצ'יו, לכבוד האיטלקי שתרם כספים לקידום התרבות במחוז. התיאטרון ממוקם בעיר הבירה ומתקיימים בו הופעות רבות לשמחת הקהל המקומי. בסן חוסה יש גם תזמורת עירונית המורכבת מתזמורת היסטורית משנת 1896, שהפכה לרשמית בשנת 1921. מדיה וקבצים בנושא סן חוסה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מחוז סן חוסה (בספרדית) סן חוסה באנציקלופדיה הגאוגרפית של אורוגוואי אתר חברת CONAPROLE מחברות ייצור החלב הגדולות במדינה המקור ברשימות הלשכה הלאומית לסטטיסטיקה באורוגוואי
אלייז'ה האנט מילס

אלייז'ה האנט מילס (באנגלית: Elijah Hunt Mills‏; 1 בדצמבר 1776 – 5 במאי 1829) היה פוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס. מילס נולד ב-1 בדצמבר 1776 בצ'סטרפילד, מסצ'וסטס. הוא התחנך על ידי מורים פרטיים וסיים את לימודיו בוויליאמס קולג' ב-1797. מילס למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בנורת'המפטון, מסצ'וסטס. הוא היה התובע המחוזי של מחוז המפשייר, מסצ'וסטס, ופתח את בית הספר למשפטים של נורת'המפטון ב-1823. מילס היה גם חבר מייסד של האגודה האמריקאית לעתיקות בשנת 1812. הוא היה חבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס (1811–1814). מילס נבחר כפדרליסט לבית הנבחרים של ארצות הברית (4 במרץ 1815 – 3 במרץ 1819). ב-1819 חזר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס, שם הפך ליושב ראש הבית ב-1820. הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1820 כדי למלא את התפקיד הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של פרנטיס מלן. מילס נבחר מחדש וכיהן מ-12 ביוני 1820 עד 3 במרץ 1827. הוא היה מועמד לא מוצלח לבחירה מחדש ב-1826. הוא פרש מהחיים הציבוריים עקב בריאות לקויה. מילס מת ב-5 במאי 1829 בנורת'המפטון, ונקבר בבית הקברות ברידג' סטריט. אלמנתו מתה בקיימברידג' ב-9 בפברואר 1871. מילס היה נשוי לראשונה לשרה האנט (1780–1802), בתם של ד"ר אבנעזר האנט ושרה (לבית ברדיש) האנט, ב-16 במאי 1802. שרה מתה כמה חודשים לאחר מכן ב-2 באוקטובר 1802. מילס התחתן מאוחר יותר עם הארייט בלייק (1780–1871), בתם של הסוחר ג'וזף בלייק ודבורה (לבית סמית') בלייק. עם אשתו השנייה, מילס היה אב לשבעה ילדים, כולל: הלן סופיה מילס (1806–1844), שנישאה לצ'ארלס פלפס הנטינגטון. שרה האנט מילס (1808–1887), שנישאה לפרופסור בנג'מין פרס, אביו של צ'ארלס סנדרס פרס. אלייז'ה האנט מילס הבן (1810–1830), שמת רווק בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. צ'ארלס הנרי מילס (1813–1872), סוחר שנישא לאנה קבוט לואל דווייט (1818–1880), בתו של אדמונד דווייט. ויליאם קילבי מילס (1815–1855), נכה ב-20 השנים האחרונות לחייו; הוא מת לא נשוי. הרייט בלייק מילס (1818–1892), שנישאה לאדמירל צ'ארלס הנרי דייוויס. ג'ורג' פרנסיס מילס (1821–1829), שמת צעיר. דרך בתו הרייט, הוא היה סבא של אנה קבוט מילס דייוויס, שנישאה לסנטור האמריקני הנרי קבוט לודג'. אחד מבניהם, המשורר ג'ורג' קבוט לודג', היה אביהם של הסנאטורים האמריקנים הנרי קבוט לודג' הבן וג'ון דייוויס לודג'. אלייז'ה האנט מילס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלייז'ה האנט מילס, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) Members | American Antiquarian Society, www.americanantiquarian.org Dwight, Benjamin Woodbridge (1871). The History of the Descendants of Elder John Strong, of Northampton, Mass (באנגלית). J. Munsell. pp. 1481–1483. נבדק ב-23 בנובמבר 2021. {{cite book}}: (עזרה)
אנדרגראונד מאה שערים

אנדרגראונד מאה שערים היא סדרת דרמה רשת עלילתית מוזיקלית מסוג מוקומנטרי בת שישה פרקים קצרים בני כעשר דקות כל אחד, המשודרת בכאן דיגיטל החל מה-26 באוגוסט 2024. הסדרה הופקה בשיתוף עם המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, אבי חי, וקרן מיימונידיס. סדרת רשת מבית כאן דיגיטל, מספרת על שלושת חברי להקת הראפ החיפאית "בלאדי ואדי" שהיו תגלית השנה של 2012. מאז הם חזרו בתשובה הקימו משפחות ומנסים להשתלב ולחיות בשכונת מאה שערים ובמקביל לבצע קאמבק ללהקה. החבורה מנגנים ומתחזקים מועדון סודי במקלט בשכונה החרדית לטובת נוער שוליים. ברגע שמגלה אותם מלך הראפ הישראלי - טנק, שמעוניין להחתים אותם בחברת התקליטים שלו, מתחילים מאבקים פנימיים בלהקה ובתוך נפשו של הגיבור, האם לחזור לתעשיית המוזיקה להתפרסם או להישאר אנונימיים שכונתיים בלבד? לסדרה נכתבו 3 שירי היפ הופ מכמה סגנונות מקוריים ("פשוט", "חמור", "אחד") על ידי אופיר מלול ואלי פרץ ממשפחת תאקט, ושיר נוסף ("בא לי") שכתב והלחין אסף הרוש. שירים נוספים הם "פריסטייל יורדים לת"א", "באטל במועדון" ו"ראפ התבודדות" שכתבו אוריאל ביג'ל ואלי פרץ שגם הלחין. את העיבודים לכל השירים ביצעו משפחת תאקט, והשירים בוצעו בסדרה על ידי הלהקה "אנדרגראונד מאה שערים". ביום שידור הסדרה, עלה לפלטפורמות המוזיקליות האלבום "אחד" בהפקת משפחת תאקט ובו 10 רצועות מוזיקליות מתוך הפסקול של הסדרה. אנדרגאונד מאה שערים באתר כאן דיגיטל אנדרגראונד מאה שערים, רשימת השמעה, באתר יוטיוב אנדרגראונד מאה שערים, ברשת החברתית אינסטגרם רינת קרמר יבלינוביץ, ‏אנדרגראונד מאה שערים: סדרה חדשה על ראפ חרדי, באתר "סרוגים", 8 בינואר 2024 שמעתם פעם על הרכב היפ-הופ שפורש בשיא שלו בשביל לחזור בתשובה?, בעמוד הפייסבוק של כאן, 12 באוגוסט 2024 רינת קרמר יבלינוביץ, ‏אנדרגראונד מאה שערים: צפו בהצצה לסדרת החרדים החדשה, באתר "סרוגים", 12 באוגוסט 2024 סאבלימינל בתפקיד חרדי? זו הסדרה החדשה שתעלה בכאן דיגיטל, באתר אייס, 8 בינואר 2024 התפקיד הראשון של אסף הרץ אחרי החזרה בתשובה, באתר כיפה, 8 בינואר 2024 לא יודע אם דיברנו על זה, בעמוד הפייסבוק של אסף הרוש, 21 בינואר 2024 בקרוב בכאן דיגיטל: "אנדרגראונד מאה שערים" - סדרת רשת חדשה, בעמוד הפייסבוק של כאן, 10 בינואר 2024 אנדרגראונד מאה שערים – אחד, באתר li.sten.to
The Passenger

"The Passenger" (בתרגום חופשי לעברית: "הנוסע") הוא שיר שנכתב על ידי המוזיקאי האמריקאי איגי פופ והגיטריסט ריקי גארדינר. השיר, אשר נכלל באלבומו של איגי פופ "Lust for Life" (אנ'), פורסם לראשונה בשנת 1977 כאשר האלבום יצא לראשונה לשווקים. לאורך השנים השיר הפך לאחד מהשירים הכי פופולריים ביותר של איגי פופ. למרות שהוא לא פורסם בתחילה כסינגל, הוא זכה לפרסום רב לאורך השנים ובמיוחד בשנת 1998 לאחר שהוא התנגן בפרסומת של טויוטה אוונסיס (אנ'). הצלחת הפרסומת הביאה לכך שהשיר זכה באותה השנה לפופולריות מחודשת ניכרת, ופורסם בעקבות כך לראשונה כסינגל. הסינגל זכה להצלחה ניכרת, והגיע אף למקום ה-22 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר נכתב במסגרת שיתוף הפעולה של איגי פופ עם דייוויד בואי בסוף שנות ה-70 בתקופה בה השנים חיו ועבדו בברלין. ההשראה לשיר הגיעה מנסיעותיו התכופות של איגי פופ ברחבי ערים כמו ברלין, לרוב בתחבורה הציבורית, וכמו גם מנסיעותיו התכופות במושב הנוסע כאשר נסע יחד עם דייוויד בואי בסבב ההופעות שלו. מילות השיר משקפות תחושות של ניתוק וניכור. בדומה לרצועות רבות אחרות באלבום "Lust for Life" מילות השיר הולחנו ברובן באולפן ההקלטות. דייוויד בואי מבצע בשיר את קולות הרקע בפזמון. בעקבות הפופולריות המחודשת הניכרת לה זכה השיר ב-1998, הופק לשיר וידאו קליפ, אותו ביים סיימון טיילור. הווידאו קליפ כלל מונטאז' של קטעי וידאו ישנים של איגי פופ המשולבים עם קטעי וידאו של אזורים עירוניים שונים, רכבות, ואנשים המסתובבים ברחבי הערים. גרסאות כיסוי רבות בוצעו לאורך השנים על ידי אמנים רבים, כולל גרסאות כיסוי בביצוע אר.אי.אם. ומייקל האצ'נס. אחת מגרסאות הכיסוי שזכתה להצלחה הגדולה ביותר הייתה זו של להקת הרוק האנגלית סוזי והבנשיז אשר הגיעה בשיא למקום ה-41 במצעד הסינגלים הבריטי. לאורך השנים השיר נכלל גם בסרטים, פרסומות סרטים תיעודיים, ותוכניות טלוויזיה רבות, כולל תלוי באוויר, אם אשאר, ילדי האנרכיה, כלבי מלחמה, תחנת ברלין, הבנים, דקסטר: דם חדש, שוגר, סנגור במבחן, חיים בהקיץ, ואקדמיית המטרייה. בנוסף השיר התנגן לאורך השנים גם בפרסומות למותגים כמו קפטן מורגן ובירה גינס. איגי פופ - שירה דייוויד בואי - פסנתר, קולות רקע ריקי גארדינר - גיטרה קרלוס אלומר – גיטרה קצב טוני סיילס - גיטרת בס, קולות רקע האנט סיילס - תופים, כלי הקשה, קולות רקע מידע על היצירה "The Passenger" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "The Passenger" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "The Passenger" באתר Discogs "Music Week" (PDF). p. 102. Perry, Kevin EG (5 במרץ 2016). "Josh Homme on Iggy Pop: 'Lemmy is gone. Bowie is gone. He's the last of the one-and-onlys'". The Guardian. ארכיון מ-12 בספטמבר 2021. נבדק ב-23 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Siouxsie & the Banshees [uk charts]". officialcharts.com. Official Charts Company. ארכיון מ-12 במרץ 2015. נבדק ב-29 באפריל 2013. {{cite web}}: (עזרה)
לס פול

לס פול (באנגלית: Les Paul; ‏9 ביוני 1915 – 13 באוגוסט 2009) היה גיטריסט קאנטרי-ג'אז אמריקאי, הידוע כאחת מהדמויות החשובות בהתפתחותם של כלי נגינה חשמליים מודרניים וטכניקות הקלטה. פול היה חלוץ בהתפתחות הגיטרה החשמלית בעלת הגוף המוצק (הגיבסון לס פול, הקרויה על שמו), בהקלטה רב-ערוצית, ובאפקטים שונים של חזרה והד. נולד בשם לסטר ויליאם פולפוס (Lester William Polsfuss) בעיר ווקשה שבויסקונסין. עוד בגיל 12, בשנת 1928, ניגן במסעדות המבורגרים כדי להרוויח דמי כיס. אז הוא החליט להגביר את הגיטרה שלו, ולשם כך הוא פירק את החלק העליון של הפטיפון, חיבר אותו לגיטרה באמצעות חוטי טלפון שאותם חיבר לרדיו וכך יצר גיטרה חשמלית. בתחילת שנות ה-40 החליט פול לנסות ליצור גיטרה חשמלית מגוף מלא. כאשר עבד אצל יצרני הגיטרות "אפיפון", ניצל את סופי השבוע וניסר לשניים גיטרה אקוסטית מתוצרת "אפיפון", ובמקום החלק המרכזי חיבר בול עץ. באמצעות זוויות פח הוא חיבר צוואר של גיטרת גיבסון, בנה פיקאפ בעצמו והלך עם המצאתו, שאותה כינה "בול העץ", לבית החרושת של גיבסון. אנשי "גיבסון" לעגו לפול וכינו אותו "הילד עם מקל המטאטא". בשנת 1950, כאשר ליאו פנדר הצליח לייצר גיטרה חשמלית, דבר שאנשי גיבסון חשבו שאינו אפשרי, עמדו בחברת גיבסון על טעותם וחיפשו את "הילד עם מקל המטאטא". לבסוף, בשנת 1951, הם מצאו את פול וביקשו ממנו לחתום עליה, והחתימה מוטבעת עד היום על כל גיטרת לס פול. לס פול ביצע פלגיאט ביצירתו של המלחין היהודי רומני ריכרד שטיין, מזחלת עם פעמונים והפסיד בתביעה שהוגשה נגדו. פול נפטר בניו יורק ב-13 באוגוסט 2009, בגיל 94. מדיה וקבצים בנושא לס פול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לס פול (באנגלית) (באנגלית) לס פול, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לס פול, באתר AllMusic (באנגלית) לס פול, באתר MusicBrainz (באנגלית) לס פול, באתר Discogs (באנגלית) לס פול, באתר Songkick (באנגלית) לס פול, באתר SecondHandSongs ynet, מת אשף הגיטרה לס פול, באתר ynet, 13 באוגוסט 2009 nrg מעריב, הגיטריסט לס פול הלך לעולמו, באתר nrg‏, 14 באוגוסט 2009 שרבוט גוגל שהופיע ביום הולדתו של לס פול לס פול, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לס פול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Zici ca n-ai plagiat si, gata, ai scapat (ברומנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האור מציון 2 (המחתרת)

האור מציון 2 (המחתרת) הוא אלבום האולפן החמישי של סאבלימינל. האלבום יצא לאור לרשתות הזרמת המוזיקה ב-26 באפריל 2021. האלבום מתאפיין בכך שרבים מהשירים בו לא יצאו לאור באופן רשמי לפני כן ונחשבו ל"גנוזים". חלקם השתייכו לתקופה ה"מחתרתית" של סאבלימינל, שקדמה ליציאת אלבום הבכורה שלו ב-2001; וחלקם לתקופה יותר מאוחרת, כמו השיר "תתעורר" מ-2003 ששימש כג'ינגל עבור הפרסומת למשקה השוקו של "קרלו" וסימל עבור חלק ממעריציו את התמסחרותו ופנייתו למיינסטרים. האלבום האור מציון 2 באתר ספוטיפיי האלבום האור מציון 2 באתר אפל מיוזיק האלבום האור מציון 2 באתר טיידל האלבום האור מציון 2 באתר יוטיוב יוסי "side B", ביקורת אלבום: סאבלימינל – האור מציון 2, באתר YOKA - החיים בסטייל, 28 במאי 2021 דור מאיר מועלם, ‏שולף מהמרתף: השירים הגנוזים של סאבלימינל נחשפים אחרי 20 שנה, באתר ‏מאקו‏, 26 באפריל 2021
נינו אנניאשווילי

נינוֹ אנניאשווילי (בגאורגית: ნინო ანანიაშვილი; נולדה ב-28 במרץ 1963), הידועה גם כנינה גדבנובה אנניאשווילי, היא בלרינה גאורגית והמנהלת האמנותית של להקת הבלט הלאומי של גאורגיה. אנניאשווילי נולדה בשנת 1963 בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) לגדואן אנניאשווילי וליה גוגולשווילי. משום נטייתה הרבה לחלות, ובהמלצת רופאיה לעיסוק בספורט, החלה להתאמן בהחלקה על הקרח. בשנת 1969 היא החלה את אימונים מסודרים במוסד הכוריאוגרפי של גאורגיה, ובשנת 1973 הייתה לאלופת החלקה (לצעירים). בשנת 1976 בהשגחת סבתה עזבה את בית הוריה לטובת לימודי בלט המוסד הכוראוגרפי של מוסקבה (МГАХ). המורה העיקרית שלה הייתה נטליה זולוטובה. בשנת 1978 התקבלה ללימודים בבולשוי, והחלה ללמוד ככל יתר הבלרינות. הופעתה הראשונה על הבמה הייתה בשנת 1980 בהפקה של "קופליה". היא סיימה את חוק לימודיה בשנת 1981, והתקבלה לבלט בולשוי. בשנת 1983 קודמה לדרגת סולנית והופיעה לראשונה כמקצוענית בעיר המוצא שלה טביליסי. ולבסוף עלתה לדרגת פרימה בלרינה. אנניאשווילי, יחד עם, אנדריס לייפה, הייתה הרקדנית הסובייטית הראשונה, שהופיעה עם הבלט של ניו יורק סיטי, כאמן אורחת, בשנת 1986. בשנת 1993 היא הפכה לרקדנית העיקרית של תיאטרון הבלט האמריקאי. בשנת 1999 היא הצטרפה לבלט יוסטון באותה דרגה. היא קיבלה אישור לרקוד כאמן אורח מחוץ לברית המועצות רק משנת 1986, בהתאם לעקרונות הגלאסנוסט של מיכאל גורבצ'וב. בעלה קישר אותה לכוריאוגרף הדני פרנק אנדרסון. האחרון שהתפלא לשמוע כי אנניאשווילי תוכל להופיע (עד אז הזמנות להופעה כאמן אורח לאנניאשווילי נידחו על ידי הסובייטים מכל מיני תואנות), מיהר לקשר אותה עם התיאטראות בעולם ומאז היא מופיעה ברחבי תבל. דבר זה גם פתח לה דלת בבלט בולשוי. במהלך הקריירה שלה הופיעה אנניאשווילי בהרבה הפקות, ביניהם: "אנה קרנינה", אפולו מוליך המוזות, ציפור האש, אגם הברבורים, מפצח האגוזים, "דון קיחוטה, ז'יזל, רומיאו ויוליה, "היפהפייה הנרדמת", "הנסיך מעץ", "סינדרלה", הסילפידה, הביידרה, הנערה הסוררת, קופליה ועוד המדינות בהן הופיעה (ברוב המקומות כאמן אורח): בולגריה, דנמרק, פינלנד, גאורגיה, גרמניה, הונגריה, איטליה, יפן, מונקו, נורווגיה, פורטוגל, רוסיה, סרביה, שוודיה, ישראל, בריטניה וארצות הברית. בישראל, היא כיכבה בהפקת הבולשוי, בתפקיד ז'יזל וקיטרי מתוך דון קישוט. בשנת 1980 קיבלה מדליית זהב יחד עם אחרים בתחרות הבלט הבינלאומית העשירית בוורנה שבבולגריה. בשנת 1981 יחד עם אנדריס לייפה זכתה בפרס מכובד בתחרות הבלט הבינלאומית הרביעית במוסקבה כאשר לייפה זכתה בזהב. בשנת 1985 זכתה במדליית זהב בתחרות הבלט הבינלאומית החמישית במוסקבה. בשנת 1986 זכתה יחד עם אנדריס לייפה בפרס מכובד בתחרות הבלט הבינלאומית השלישית בג'קסון מיסיסיפי, ארצות הברית. שחקן המדינה מגאורגיה הסובייטית, 1989 פרס "טריומפ" פרס לאומי בלתי תלוי (בפעם הראשונה שרקדנית זוכה בו), 1991 פרס שותא רוסתוולי היוקרתי מגאורגיה, 1993 שחקן המדינה של הפדרציה הרוסית, 1995 "אשת השנה" (מוסד ביוגרפי בינלאומי), 2000 "הפרס הלאומי מריט", רוסיה, 2001 "פרס מגזין ריקוד", 2002 "מדליית הכבוד" (הפרס הגבוה ביותר בגאורגיה), 2003 פרס מגזין הבלט - נשמת רקדן (בקטגוריית מלכת הריקוד), 2003 מדיה וקבצים בנושא נינו אנניאשווילי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נינו אנניאשווילי ירון מרגולין, נקודת המפנה של אנניאשווילי הגדולה נינו אננישווילי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
ג'ון גודווין

לוטננט זמני ג'ון גודווין (באנגלית: John Godwin;‏ 13 בדצמבר 1919 – 2 בפברואר 1945) היה קצין צי בריטי. הוא נולד וגדל בארגנטינה, ופיקד על מבצע שחמט (אנ'), פשיטה על ספינות הציר ליד האוגסונד (אנ'), צפונית לסטוונגר שבנורווגיה. יחידתו הצליחה להטביע שולה מוקשים ומספר ספינות קיטור, אך בסופו של דבר הוא נתפס עם שאר חברי יחידתו, סמל קומנדו, שני קציני חיל הים ושלושה ימאים. בתחילה הם הוחזקו במחנה הריכוז גריני. זה היה אותו מחנה שבו, בינואר 1943, הוציאו הגרמנים להורג חמישה ניצולים מיחידת קומנדו שהשתתפו במבצע פרשמן (אנ'). עם זאת, גודווין וחבריו לא הוצאו להורג בגריני, אלא נשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן, שם, בניגוד לאמנת ז'נבה, הם נאלצו לצעוד 30 קילומטרים ביום על אבנים כדי לבדוק את תקינות מגפי הצבא. ב-2 בפברואר 1945 הם הוצאו להורג, בהתאם לפקודת הקומנדו (אנ') של היטלר משנת 1942. גודווין הצליח לחטוף את האקדח של הקצין המוציא להורג מחגורתו ולירות בו למוות לפני שנורה בעצמו. אף קצין בכיר לא היה עד למעשה הזה ולכן לא היה ניתן להעניק לו עיטור. עם זאת, גבורתו הוזכרה לאחר מותו. בלונדון גאזט ב-9 באוקטובר 1945, נכתב: "אומץ לב ודוגמה מעוררת השראה בעת שהיה שבוי מלחמה בידיים גרמניות בנורווגיה ולאחר מכן בזקסנהאוזן, ליד אורניינבורג, גרמניה, 1942–1945". "Operation Checkmate". Commando Veterans Association. נבדק ב-25 בינואר 2011. {{cite web}}: (עזרה)
ציטוקינין

ציטוקינין (באנגלית: Cytokinin, ובקיצור: CK) הוא שם כולל לקבוצה של תרכובות אורגניות המשמשות כהורמונים צמחיים. קיימים שני סוגים של ציטוקינינים, הנבדלים ביניהם במבנה הכימי. הורמוני הסוג הראשון מכילים כולם את הפורין אדנין, המצוי גם בנוקלאוטיד ATP ובחומצות הגרעין DNA ו-RNA. הורמוני הסוג השני מבוססים על שתנן, תרכובת חנקנית קטנה המצויה בשתן של בעלי חיים. למרות השוני הכימי הגדול בין שני סוגי הציטוקינינים, תפקודם הפיזיולוגי דומה. ציטוקינינים מצויים גם ביצורים מממלכות אחרות, כגון פטריות, חיידקים ובעלי חיים. הציטוקינין הראשון שנתגלה היה הקינטין, אך החשוב ביותר הוא זיאטין (Zeatin), אשר התגלה לראשונה בצמח התירס ואשר קרוי על שמו (השם הטקסונומי של התירס הוא Zea mays). המילה ציטוקינין עצמה מקורה במילה ציטוקינזה (חלוקת התא); ההורמון מעודד תהליך זה בצמח. ציטוקינינים מעודדים את צמיחת הגבעול והענפים המשניים ומדכאים את צמיחת השורש. צמיחת הגבעול והענפים מתרחשת באמצעות חלוקת תאים. הציטוקינינים מעודדים פוטוסינתזה וסינתזה של כלורופיל, מעודדים היווצרות של עורקים (שיפה ועצה) בצמח ומעכבים את הזדקנות הצמח. בניגוד לאוקסין, הורמון המעודד שלטון קודקודי בצמח (צמיחה רבה של הגבעול הראשי ביחס לענפים המשניים), הרי שציטוקינין מדכא זאת. ניתן לראות זאת במחלת עצים המכונה מטאטא המכשפה. המחלה נגרמת על ידי אורגניזמים שונים כגון חיידקי פיטופלזמה הגורמים לביטוי יתר של ציטוקינין ברקמות העץ, או פטריות המפרישות אותו וגורמות לביטול השלטון הקודקודי דוגמת עץ הליבנה (תמונה). הדבר גורם לצמיחת ענפים דמויי-שיח (או דמויי קן של ציפור) במקום ההידבקות, זאת עקב ההשפעה המדכאת של ההורמון על הדומיננטיות הקודקודית. מדיה וקבצים בנושא ציטוקינין בוויקישיתוף גליליאו - מגזין המדע מקבוצת מוטו תקשורת, ‏הזחל הרעב, באתר "הידען", 11 ביולי 2013 ציטוקינין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בצל סגול

בצל סגול (נקרא גם בצל אדום או כחול בחלק ממדינות אירופה) הוא זן סגול של הבצל היבש (שם מדעי: Allium cepa), והוא ירק ממשפחת הנרקיסיים, בעל שורש בגוון אדום-סגול בקליפתו, ולבן-אדמדם בגוף הירק. הצבע הסגול נוצר עקב המצאות רמות גבוהות של הפיגמנט אנתוציאנין הבצל הסגול נוטה להיות מעט גדול יותר ובעל טעם מתוק יותר מבצל לבן או צהוב בגלל רמות נמוכות של חומצה פירובית ותרכובות גופרית. משמש לרוב כטיבול חי בסלטים, גם בגלל טעמו המתקתק, וגם לגיוון הצבע, וכן משמשים בו לעיתים בטיגון או בגריל כתוספת למזון. חיי המדף של הבצל הסגול ארוכים יותר ביחס לבצל הלבן. בצל סגול זמין לאורך כל השנה ועתיר בפלבנואידים וסיבים (בהשוואה לבצל לבן וצהוב). וכן מכיל רמות גבוהות של נוגד חמצון קוורצטין. תרכובת שיכולה לסייע בהשמדת תאים סרטניים, וכן יכול לסייע למניעת השמנת יתר ולירידת רמות הסוכר בדם. בצל סגול חתוך ניתן להשרות במים קרירים לזמן מה, ולאחר הסינון מהמים נחלשת חריפות הבצל. פליניוס הזקן בספרו Naturalis historia מתייחס לבצל הסגול כתרופה לטיפול בסדרה של מחלות גופניות. הבצל הסגול מטרופאה (אנ'), איטליה, (באיטלקית: "Cipolla Rossa di Tropea") גדל בקלבריה שבדרום איטליה, בעבר גדל בכפר קאפו ותיקנו (באיטלקית: "Capo Vaticano"), והתפשט לכל אזור העיר טרופאה. לבצל זה ניחוח חזק ומתוק יותר והחלק הפנימי עסיסי ולבן יותר מבצל אדום אחר ואפשר להכין ממנו ריבה. ביולי 2007, האיחוד האירופי רשם מעמד גאוגרפי מוגן על הבצל האדום המיוצר באזור מסוים זה באיטליה. הבצל הסגול מטורדה (אנ'), רומניה (ברומנית: "Ceapa de Turda") הוא זן מקומי של בצל אדום בעל טעם קליל מתוק יותר וארומה מיוחדת. פקעות בצל טורדה שזורות באופן מסורתי בחוטים ארוכים (1–2 מ') למטרות שיווק וניתן למצוא אותן בשווקים המסורתיים בכל רחבי מרכז רומניה. "טורדה בצל אדום" מוגש בדרך כלל טרי, כסלט או כחלק מסלטים מעורבים ובעיקר כקישוט חובה למרקי השעועית המסורתיים ומעושנים. בארצות הברית, אחד הזנים הבולטים של בצל סגול גודל בוות'רספילד, קונטיקט, (אנ') והיה מקור עיקרי לבצל עבור ניו אינגלנד עד סוף המאה ה-19. מדיה וקבצים בנושא בצל סגול בוויקישיתוף יתרונות בריאותיים של הבצל הסגול בדיקת היציבות של אנתוציאנין בזני בצל סגול רומניים בכתב העת הצ'כי למדעי המזון, מאי 2013 (באנגלית) תכולת פלבנואידים ופחמימות בבצל סגול טרופאה בכתב עת לכימיה חקלאית ומזון, 16 פברואר 2002 (באנגלית) מחקר במרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי בארצות הברית סגול לבן או ירוק? זה הבצל שהכי בריא לאכול, באתר וואלה, 13 ביוני 2017 מחקר במרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי בארצות הברית "'CIPOLLA ROSSA DI TROPEA CALABRIA' - בכתב העת הרשמי של האיחוד האירופאי". EUR-lex (באנגלית). 2007-07-13. ארכיון מ-2024-01-27. נבדק ב-2024-01-26. "וות'רספילד, קונטיקט ובצל" ב-yankee-magazine, אוגוסט 1993
טטיאנה ליאוזנובה

טטיאנה ליאוזנובה (ברוסית: Татьяна Лиознова‏; 20 ביולי 1924 - 29 בספטמבר 2011) הייתה במאית קולנוע ותסריטאית סובייטית ממוצא יהודי. בשנת 1984 היא קיבלה תואר אמן העם של ברית המועצות. טטיאנה ליאוזנובה נולדה בשנת 1923 במוסקבה למשפחה יהודית. אביה מויסיי היה יליד מושבה חקלאית יהודית בחצי האי קרים וגדל במליטופול. הוא היה מהנדס. לאחר פלישת נאצים לברית המועצות הוא גויס לצבא ברית המועצות ונהרג בדצמבר 1941. אשתו אידה גדלה במליטופול. היא איבדה במלחמה את בעלה ו-3 אחים. ליאוזנובה כל חייה התגוררה עם אימה שלה. כאשר כוחות ורמאכט התקרבו למוסקבה ליאוזנובה עם אמה פונו לסברדלובסק. לאחר סיום לימודי בית ספר היא התקבלה ללימודים במכון לתעופה אך כבר אחרי הסמסטר הראשון עזבה ובשנת 1943 החלה לימודים במכון לקולנוע אצל סרגיי גרסימוב. לאחר לימודי הסמסטר הראשון מורים רצו להוציא את ליאוזנובה מלימודים אך היא שכנעה אותם והמשיכה בלימודי בימוי. בשנת 1948 ליאוזנובה הייתה עוזרת במאי בסרטו של גרסימוב. בשנת 1949 ליאוזנובה סיימה את הלימודים והחלה לעבוד ב"אולפני גורקי" במוסקבה. תוך זמן קצר כחלק של המאבק נגד קוסמופוליטיות היא פוטרה. מספר שנים ביחד עם אמה ליאוזנובה עסקה בתפירת בגדים. בשנת 1952 ביחד עם סרגיי גרסימוב ליאוזנובה ביימה מחזה בתיאטרון וכטנגוב. בשנת 1953 היא הוחזרה ל"אולפני גורקי" ועבדה בהם עד לשנת 1982. את סרט קולנוע הראשון היא ביימה בשנת 1958. בשנת 1963 ליאוזנובה ביימה סרט קולנוע על פעילות של טייסי ניסוי. הסרט זכה בפרס בפסטיבל קולנוע לסרטים על תעופה בצרפת. בשנת 1967 היא סיימה סרט "שלושה צפצפות ברחוב פליושצ'יכה" עם אולג יפרמוב וטטיאנה דורונינה בתפקידים ראשיים. בשנת 1968 סרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל בארגנטינה. בשנת 1973 ליאוזונבה סיימה סדרת טלוויזיה "שבעה עשר רגעים של אביב" עם ויאצ'סלב טיכונוב בתפקיד ראשי. הסדרה זכתה להצלחה גדולה והפכה להיות לנכס ברזל של תרבות סובייטית-רוסית. הקרנות חוזרות של הסדרה נמשכות גם כיום. בשנים 1975–1980 ליאוזנובה הייתה מלמדת בהמכון לקולנוע על שם גרסימוב אותה סיימה. בשנת 1981 ליאוזנובה ביימה וכתבה תסריט של סרט מוזיקלי "הקרנבל" עם אירינה מורביובה בתפקיד ראשי. בשנת 1986 ליאוזנובה סיימה בימוי של סרט טלוויזיה ב-3 פרקים עם עלילה אנטי-אמריקאית מובהקת. הוא הוקרן רק פעם אחד. זו הייתה העבודה האחרונה שלה כבמאית. ליאוזנובה הייתה חברה במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות משנת 1962. בשנת 1992 היא הייתה בין מייסדים של הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי ופעלה בו עד לפירוקה בשנת 1992. לפי עדותה התפרקות ברית המועצות ואיבוד כוחה של המדינה הקומוניסטית גרמו לה כאב גדול. טטיאנה ליאוזנובה לא התחתנה ולא היו לה ילדים. כול חייה היא התגוררה ביחד עם אמה. על פעילותה בתחום הקולנוע לליאוזנובה הוענקו מספר עיטורים ופרסים. בשנת 1984 הוענק לה תואר אמן העם של ברית המועצות. לפעילותה הוקדשו מספר סרטים תיעודיים. ליאוזנובה נפטרה בשנת 2011 במוסקבה ונטמנה בבית העלמין דונסקויה החדש ביחד עם אימה שלה. מדיה וקבצים בנושא טטיאנה ליאוזנובה בוויקישיתוף טטיאנה ליאוזנובה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טטיאנה ליאוזנובה, באתר AllMovie (באנגלית) טטיאנה ליאוזנובה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביוגרפיה (ברוסית) ריאיון עם לאוזנובה (באנגלית) טטיאנה ליאוזנובה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סרט תיעודי על ליאוזנובה