laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלישע גאליקו

רבי אלישע גאליקו (נפטר בסביבות שנת ה'ש"ם, 1580) היה ראש ישיבה, פרשן מקרא ומקובל שנולד באיטליה, ולאחר שעלה ארצה בצעירותו חי בצפת. נמנה עם תלמידיו המובהקים של הרב יוסף קארו, אשר גם הסמיכו לרבנות, ואחר כך שימש כחבר בבית דינו. ולאחר מיתת רבו, נתמנה לראש ישיבה בצפת. רבי אלישע חיבר פירושים לחמש המגילות, להם לא קרא בשם, מתוכן נדפסו שלושה: פירוש מגילת אסתר (ויניציאה השל"ג), ביאור ספר קהלת (ויניציאה ה'של"ח) פירוש שיר השירים (ויניציאה השמ"ז). שריד מפירושו על מגילת רות הוציא לאור שאול רגב מכתב יד. הפירוש על שיר השירים הודפס לראשונה מיד אחרי פטירתו על ידי רבי גדליה קורדובירו, בנו של רבי משה קורדובירו. יש ששיערו שחיבר גם פירוש לספר תהלים ולספר ישעיהו, שלא הגיעו לידינו. הוא כתב ספר שאלות ותשובות הנזכר פעמים רבות בספר "כנסת הגדולה", אולם תשובותיו טרם נדפסו. בשו"ת 'אבקת רוכל', שאלוניקי, תקנ"א, סימן פ"ד, יש תשובה ארוכה שהוא כתב. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. הגותו. מאיר בניהו, ההגות שבפירושי המגילות לרבי אלישע גאליקו, בתוך: אסופות: ספר שנה למדעי היהדות, ספר רביעי, ירושלים: יד הרב נסים, ה'תש"נ, עמ' עג־צח. מאיר בניהו, יוסף בחירי, השער השישי: תלמידיו שלמרן (ג) רבי אלישע ב"ר גבריאל גאליקו, ירושלים ה'תשנ"א, עמ' רנז־רצ. שאול רגב, שריד מפירוש מגילת רות לרבי אלישע גאליקו, בתוך: אסופות: ספר שנה למדעי היהדות, ספר רביעי, ירושלים: יד הרב נסים, ה'תש"נ, עמ' צט־קכו. דוד, אברהם, עלייה והתיישבות בארץ ישראל במאה הט"ז, הוצאת ראובן מס, ירושלים תשנ"ג, עמ' 158, באתר אוצר החכמה. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר". אבקת רוכל, שאלוניקי, תקנ"א, סימן פ"ד, באתר היברובוקס מידע על רבי אלישע גליקו בקטלוג הספרייה הלאומית פירוש על שיר השירים, ויניציאה שמג, באתר היברובוקס אלישע גאליקו, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" על פי כתב יד של המבי"ט. ראו: חיים בנטוב, רשימות אוטוביוגראפיות והסטוריות של רבי יוסף מטראני, שלם, מחקרים בתולדות ארץ ישראל ויישובה א', יד יצחק בן-צבי, תשל"ד, עמ' 217 (מידע בקטלוג רמב"י) מאיר בניהו, יוסף בחירי, השער השישי: תלמידיו שלמרן (ג) רבי אלישע ב"ר גבריאל גאליקו, ירושלים ה'תשנ"א, עמ' רס־רסא. הקדמה לפירושו על קהלת: "ריש מתיבתא בצפת תוב"ב". מאיר בניהו, יוסף בחירי, השער השישי: תלמידיו שלמרן (ג) רבי אלישע ב"ר גבריאל גאליקו, ירושלים ה'תשנ"א, עמ' רסד. שאול רגב, שריד מפירוש מגילת רות לרבי אלישע גאליקו, בתוך: אסופות: ספר שנה למדעי היהדות, ספר רביעי, ירושלים: יד הרב נסים, ה'תש"נ, עמ' צט־קכו.
בית משהיוף

בית משהיוף, הוא הגדול בבתי שכונת הבוכרים (כחמישה דונם), ומהגדולים בבתיה הפרטיים של ירושלים. בית משהיוף, הממוקם בשכונת הבוכרים בירושלים ברחובות דוד חזן, רחובות הבוכרים ואדוניה הכהן, נבנה על ידי שלושה אחים אשר נמנו עם נכבדי ומנהיגי העדה הבוכרית - שמחה משהיוף, נשיא קהילת יהודי העיר טורקיסטן, בנימין (אמין-באי) משהיוף ויצחק משהיוף. בפינתו הדרום מזרחית של הבית, משני צדדיו, חקוק השם "רחוב משהיוף". בשנת 1890 רכשו האחים משהיוף את הקרקע לבניית ביתם והיא נרשמה על שמו של האח שמחה משהיוף. בנייתו של הבית הושלמה בסוף שנת 1905 ואף על אחת מאבני הראשה בקשתות הפנימיות בחצר המזרחית של הבית, נחקקה השנה בה נחנך הבית - "תרס"ו". בית משהיוף הוא מהגדולים בבתי שכונת הבוכרים ומהגדולים בבתיה הפרטיים של ירושלים. שטחו הכולל הוא למעלה מחמישה דונם. במתחם זה התגוררו דמויות חשובות כיצחק בן-צבי, רחל ינאית בן-צבי, פרופ' יוסף קלוזנר ועוד ומשום כך כונה הבית "בית הפקידים". בשנת 1928 הוסב אחד האגפים במבנה לשמש כבית כנסת אשר נקרא "בית כנסת משהיוף" או "בית כנסת נעם שיח". בשנות השלושים הוקם במבנה תלמוד התורה "נזר אהרן". כיום השתמרו רק קירותיו החיצוניים של המבנה ובמבנה שוכנת ישיבת קמניץ. דרור ורמן, הבוכארים ושכונתם בירושלים, ירושלים תשנ"ב, עמ' 83-84. ייטב פנחסוב, דברי פרידה: תולדות משפחות קולנגי ומשהיוף כפי שסופרו מפיה של פרידה פנחסוף, בתוספת הרחבה ודברים שנאמרו לזכרה, תשע"ו.
פתחיה (בית המקדש)

פתחיה היה ממונה על קורבנות העוף שהוקרבו לבית המקדש מתורים ובני יונה של קינים והוא שימש כאחד מחמישה עשר הממונים הקבועים שהיו בבית המקדש. המשנה מזהה אותו עם מרדכי היהודי. להלכות קורבנות העוף שעליו אחראי פתחיה מוקדשת מסכת מיוחדת במשנה שהיא מסכת קינים. התורה ציוותה על כמה אנשים (כגון זב וזבה, או יולדת ומצורע עניים) להביא צמד קורבנות של עולה וחטאת מן העוף. צמד כזה, נקרא במשנה קן (בלשון המשנה קן היא נקבה). קן יכולה להיות מפורשת - בעליו של הקרבן כבר קבע איזה מן העופות מוקדש לחטאת ואיזה לעולה - או סתומה - הקן הגיע לידי הכהן בטרם נקבע איזה לחטאת ואיזה לעולה, והכהן המקריב צריך להחליט על כך. ברגע שעוף אחד מקן סתומה מוקרב לעולה, בן-זוגו נקבע להיות חטאת, ולהפך. פתחיה היה ממונה מטעם בדק הבית ובית המקדש על התורים ובני יונה בבית המקדש והיה מקבל את התשלום לקרבן. רש"י במסכת מנחות מפרש שפתחיה היה ממונה על הקופה שבה היו מביאי הקינים מכניסים את תרומתם: ”פתחיה על הקינין. על השופר ששמו קינין שהמתנדב קן מביא מעות ונותן לתוכו די"ג שופרות היו במקדש ויש בהם שנים ששמן תורים וגוזלי עולה במסכת שקלים”. רבנו גרשום מפרש שהוא היה אחראי על מכירת הקינים: ”'פתחיה על הקינין', שכל מי שנודר קינין בא לו אצל פתחיה ונותן לו מעות ונותן לו קינין”. המשנה במסכת שקלים מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש ופתחיה נכלל ברשימה המכובדת של הממונים: אלו הן הממונין שהיו במקדש: יוחנן בן פינחס, על החותמות; אחיה, על הנסכים; מתתיה בן שמואל, על הפייסות; פתחיה, על הקינין, פתחיה זה מרדכי, למה נקרא שמו פתחיה? שהיה פותח בדברים ודורשן ויודע שבעים לשון; בן אחיה, על חולי מעיים; נחוניא, חופר שיחין; גביני, כרוז; בן גבר, על נעילת שערים; בן בבי, על הפקיע; בן ארזה, על הצלצל; הוגרס בן לוי, על השיר; בית גרמו, על מעשה לחם הפנים; בית אבטינס, על מעשה הקטורת; אלעזר, על הפרוכת; ופנחס, על המלבוש. — משנה, מסכת שקלים, פרק ה', משנה א' רש"י על תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ס"ה, עמוד א'
סאנגיונג

סאנגיונג (בקוריאנית: 쌍용자동차, באנגלית: SsangYong Motor, תרגום: "רכבי דרקון כפול") היא יצרנית הרכב הרביעית בגודלה בקוריאה הדרומית. 70% ממניות החברה נרכשו על ידי החברה ההודית "Mahindra & Mahindra" בפברואר 2011. הרכישה אושרה על ידי הוועדה לסחר חופשי של קוריאה הדרומית. החברה החלה את דרכה בשנת 1954 תחת שם המותג "Ha Dong-hwan Motor Company" ויצרה רכבי שטח עבור צבא ארצות הברית, ועם השנים החלה לייצר גם משאיות, אוטובוסים ואמבולנסים לשוק הדרום קוראני. הדגמים הראשונים יוצרו ללא סמל ייחודי, אלא עם סמל בצורת כוכב מחומש על מכסה המנוע, שהוחלף בתחילת שנות ה-60 לסמל רשמי בצורת שני דרקונים. בשנת 1977 שונה שם החברה ל-"Dong-A Moto", אך היא עדיין לא ייצרה מכוניות נוסעים. בשנת 1986 החלה החברה לראשונה לייצר רכבים פרטים, שהראשון שבהם היה רכב השטח סאנגיונג קוראנדו, כשבמקביל שם החברה הוחלף ל-"SsangYong", וסמל החברה עודכן למודרני יותר. ב-1991 חתמה סאנגיונג על חוזה אסטרטגי עם חברת מרצדס-בנץ, במטרה ליצור רכבים ומנועים מודרניים. ברית זו הצליחה מאד לחברה והביאה לייצור דגמים מוצלחים ונמכרי כמו הקוראנדו, במיוחד מעצם שיתוף הפעולה עם חברת מרצדס היוקרתית. בשנת 2004 נרכשה סאנגיונג על ידי חברת הרכב הסינית הגדולה "SAIC Motor Corporation Limited", שרצתה לחזק את ייצור רכבי השטח של החברה. קוריאה הדרומית (Pyeongtaek). המפעל הראשי. מייצר את כל מגוון הרכבים. רוסיה (ולדיווסטוק). חברה רוסית "סולרס JSC" מייצרים את SsangYong Korando במיתוג: New Actyon, Kyron, Rexton II, Actyon ספורט, והגרסה המשודרגת שלו SUT1. אוקראינה (קרמנצ'וג). Kremenchuk Сar Assembly Plant (או KrASZ) מייצרים את Korando, Kyron ו Rexton II. סאנגיונג רודיוס סאנגיונג איסטנה סאנגיונג קירון סאנגיונג קוראנדו סאנגיונג רקסטון סאנגיונג טורס סאנגיונג אקטיון סאנגיונג מוסו סאנגיונג טרנססטאר סאנגיונג WZ על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון): כלכלת קוריאה הדרומית מדיה וקבצים בנושא סאנגיונג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סאנגיונג (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של סאנגיונג (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של סאנגיונג סאנגיונג, ברשת החברתית פייסבוק סאנגיונג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סאנגיונג, ברשת החברתית אינסטגרם סאנגיונג, סרטונים בערוץ היוטיוב "Ssangyong Motors". Smotor.com. נבדק ב-2011-02-25. Nandini Sen Gupta, TNN, Feb 16, 2011, 12.56am IST (2011-02-16). "M&M seals $470m Ssangyong deal - The Times of India". Timesofindia.indiatimes.com. נבדק ב-2011-02-25.{{cite news}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) Seo, Sookyung (2010-10-13). "Mahindra May Complete Acquiring Ssangyong Controlling Stake in Early 2011". Bloomberg.com. נבדק ב-2011-02-25. "South Korea's watchdog nods Mahindra buy of Ssangyong". Livemint.com. 2010-10-29. נבדק ב-2011-02-25. מכירות סאנגיונג בישראל, קארזון ערך זה הוא קצרמר בנושא יצרני רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלני הניק

מלני הניק (בצרפתית: Mélanie Henique; נולדה ב-22 בדצמבר 1992) היא שחיינית צרפתייה. בעלת מדליות ארד באליפות העולם (שנגחאי 2011) ובאליפות אירופה (בודפשט 2010) במשחה ל-50 מטר פרפר ושיאנית עולם בעבר במשחה שליחים משולב 4X50 מטר מעורב (2013). הניק נולדה באמיין. באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה באנטוורפן, בלגיה בשנת 2007 זכתה הניק במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 27.57 שניות. במשחקי הים התיכון שנערכו בפסקרה 2009 זכתה הניק במדליית זהב במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא משחקים חדש של 26.37 שניות. באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2010 זכתה הניק במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.09 שניות, אחרי תרסה אלסהמר משוודיה (25.63 שניות) ויאנט אוטסן מדנמרק (25.69 שניות). באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה הניק במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.86 שניות, אחרי אינגה דקר מהולנד (25.71 שניות) ותרסה אלסהמר (25.76 שניות). באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשארטר, צרפת בנובמבר 2012 זכתה הניק ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה שליחים משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:38.74 דקות ומדליות ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.76 שניות ובמשחה שליחות 4x50 מטר מעורב (1:47.70 דקות) באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 היא סיימה במקום שישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.96 שניות. בתחרות גביע העולם שנערכה בדוחה, קטר באוקטובר 2013 קבעה הניק במשחה שליחים משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) 4x50 מטר חופשי, ביחד עם פלורן מנודו, ז'רמי סטרביוס ואנה סנטמאן שיא עולם חדש של 1:31.14 דקות, שיא זה החזיק מעמד 3 שבועות. באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחה בדצמבר 2014 זכתה הניק במדליית ארד במשחה שליחות 4x50 מטר בתוצאה של 1:45.89 דקות, אחרי דנמרק שקבעה שיא עולם חדש של 1:44.04 דקות וארצות הברית (1:44.92 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.75 שניות. הניק, מחוץ לארון, נחשפה בתחילת יולי 2015 לאלימות פיזית הומופובית קשה שבה נשבר לה האף ונמנע ממנה להשתתף באליפות צרפת הפתוחה. למרות זאת היא התאוששה וחודש לאחר מכן, היא השתתפה באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט אותה שנה וסיימה במקום עשירי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.03 שניות. באולימפיאדת טוקיו (2020) סיימה הניק במקום 11 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.63 שניות 50 מטר חופשי: 24.63 שניות (2020) 100 מטר חופשי: 56.74 שניות (2015) 50 מטר פרפר: 25.17 שניות (2021), שיא צרפת 100 מטר פרפר: 59.07 שניות (2009) 50 מטר גב: 28.36 שניות (2021) 50 מטר חופשי: 24.37 שניות (2015) 100 מטר חופשי: 54.71 שניות (2013) 50 מטר פרפר: 24.56 שניות (2019), שיא צרפת 100 מטר פרפר: 57.75 שניות (2016) 50 מטר גב: 26.36 שניות (2020) מדיה וקבצים בנושא מלני הניק בוויקישיתוף מלני הניק, ברשת החברתית פייסבוק מלני הניק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מלני הניק, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מלני הניק, באתר olympedia.org מלני הניק, באתר Swimrankings תחרות שליחים שבה השתתפו בכל קבוצה שני שחיינים ושתי שחייניות ששחו את כל ארבעת הסגנונות, לפי בחירה French Star Melanie Henique Attacked in “Homophobic Assault” in France,‏ swimswam,‏ July 05th, 2015 (באנגלית)
היינריך פון ליטוויץ

גנרל היינריך פון ליטוויץ (בגרמנית: Heinrich von Lüttwitz;‏ 6 בדצמבר 1896 – 9 באוקטובר 1969) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. פון ליטוויץ נולד ב-6 בדצמבר 1896 בקרומפאך, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט האולנים ה-ה-1, עמו לחם במהלך המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר פון ליטוויץ ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בינואר 1936 הועלה פון ליטוויץ לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפרשים ה-4. באפריל 1938 מונה למפקד גדוד הסיור ה-1, וב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. עם פרוץ המלחמה היה פון ליטוויץ מפקד גדוד הסיור ה-1, אולם נפצע קשה ב-2 בספטמבר 1939 ואושפז בבית חולים. לאחר החלמתו מונה פון ליטוויץ ב-2 ביולי 1941 למפקד רגימנט הרובאים ה-59, וב-1 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת אוברסט. ב-27 במאי 1942 קיבל פון ליטוויץ את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביוני 1942 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-20. ב-31 באוגוסט 1942 קיבל פון ליטוויץ את אות הפציעה בזהב, וב-1 באוקטובר 1942 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-20, שפעלה כחלק מקורפוסים שונים תחת פיקוד הארמייה התשיעית. ב-1 ביוני 1943 הועלה פון ליטוויץ לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 בפברואר 1944 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת קבוצת הפאנצר מערב, ולחם עימה בקרבות הקשים במערכה בנורמנדי. ב-3 בספטמבר 1944 קיבל פון ליטוויץ תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-5 בספטמבר 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-47, שהיה חלק מארמיית הפאנצר החמישית במסגרת קבוצת ארמיות G. ב-1 בנובמבר 1944 הועלה פון ליטוויץ על ידי אחיו שמילו פון ליטוויץ לדרגת גנרל חיל השריון, ובדצמבר 1944 הועבר הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולחם עימה במהלך הקרב על הבליטה. בפברואר 1945 הועבר הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד ארמיית הצנחנים הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות B, ולחם עימה עד לסיום המלחמה. ב-16 באפריל 1945 נפל פון ליטוויץ בשבי צבא ארצות הברית במהלך הלחימה בכיס הרוהר, וב-9 במאי 1945 קיבל פון ליטוויץ תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. פון ליטוויץ שוחרר מהשבי ב-1 ביולי 1947. לאחר שחרורו התגורר פון ליטוויץ בנויברג עד למותו ב-9 באוקטובר 1969. היינריך פון ליטוויץ באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
דיוויזיית הפאנצר ה-116 (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר ה-116 (בגרמנית: 116. Panzer-Division) הייתה ידועה גם בשם דיוויזיית כלבי הרוח (Windhund (Greyhound) Division) הייתה דיוויזיה משוריינת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המערבית בקרבות רבים ביניהם: הפלישה לנורמנדי, מבצע קוברה, והקרב על הבליטה. הדיוויזיה הוקמה ב-28 במרץ 1944 על בסיס שרידי דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16 ודיוויזיית הפאנצר ה-179 מילואים, והועמדה תחת פיקוד גינטר פון מנטויפל, שהוחלף ב-30 באפריל 1944 על ידי גרהרד פון שוורין. הדיוויזיה לחמה במהלך הפלישה לנורמנדי כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-2 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית, ולאחר מכן לחמה במבצע קוברה ובקרב פאלז. בדצמבר 1944 לחמה הדיוויזיה בקרב על הבליטה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-58 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית, ובפברואר 1945 הועברה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת ארמיית הצנחנים הראשונה. באפריל לחמה הדיוויזיה בכיס הרוהר כחלק מהקורפוס ה-53, וב-18 באפריל נכנעו שרידי הדיוויזיה לכוחות האמריקניים. גינטר פון מנטויפל (28 במרץ 1944 - 30 באפריל 1944) גרהרד פון שוורין (30 באפריל 1944 - 1 בספטמבר 1944) היינריך ווייגצברגר (1 בספטמבר 1944 - 14 בספטמבר 1944) זיגפריד פון ואלדנבורג (14 בספטמבר 1944 - 18 באפריל 1945) Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972. אודות הדיוויזיה באתר Axis History. אודות הדיוויזיה באתר Feldgrau.
רובי שראן

ראובן (רובי) שרָאן (באנגלית: Rubin Schron; נולד ב-1939) הוא איש עסקים, משקיע נדל"ן ניו יורקי, יהודי-אמריקאי. מייסד קבוצת "Cammeby’s International Group". שראן נולד וגדל בלואר איסט סייד של מנהטן, בן למשפחה יהודית אורתודוקסית. משפחתו נכנסה לעסקי הנדל"ן כשהשקיעה את כספי הפיצויים שקיבלה אחרי מות אחיו במלחמת העולם השנייה כדי לממן רכישת בית דירות קטן. שראן המשיך לפתח את העסק המשפחתי ברכישת מספר בניינים בברונקס. בשנת 1967, הקים את חברת השקעות הנדל"ן "Cammeby’s International Group". העסק גדל בהתמדה וב-2007 ניהלה הקבוצה רכוש בשווי למעלה ממיליארד דולר. שראן שותף עם אברהם פרוכטהנדלר נשיא FBE Limited ברוב עסקאות הנדל"ן הגדולות שלו. בין עסקאות הנדל"ן המשמעותיות שביצע שראן בעשורים האחרונים: בשנת 1998, רכש עם שותפו סטיב וויטקוף (אנ') את בניין וולוורת' במחיר 137.5 מיליון דולר. בשנת 2003 רכש 6,000 יחידות דיור במתחמי הדיור להשכרה של פרד טראמפ. בשנת 2007, מכר 4,000 דירות לתוכנית מיטשל-לאמה לדיור בר-השגה בניו יורק תמורת 940 מיליון דולר. בשנת 2013, התמודד ללא הצלחה על רכישת האמפייר סטייט בילדינג. באותה שנה רכש מגדל דירות ובו 521 יחידות דיור מחברת הנדל"ן "The Related Companies" תמורת 250 מיליון דולר. בעבר חבר לקבוצת ברונפמן לרכישת גרעין השליטה בבנק דיסקונט לישראל אך בהמשך דיללה הקבוצה את החזקותיה בבנק. לפי בלומברג מוערך הונו של שראן, נכון ל-2014, בכ-1.4 מיליארד דולר. עירית אבישר, ‏שראן מכר את דיסקונט בדיסקאונט: הפיץ בשוק כ-3.6% ממניות הבנק ב-223 מיליון ש', באתר גלובס, 27 באוגוסט 2014 שלמה קוק, ראובן הוא המשביר, ריאיון עם שראן על תמיכתו הכלכלית בעולם הישיבות, 24 בנובמבר 2014 כתבה באתר בלומברג.
דיוויזיית הפאנצר ה-179 מילואים (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר ה-179 מילואים הייתה דיוויזיה משוריינת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה ב-5 בינואר 1940 בצרפת כהדיוויזיה הממונעת ה-179, ולמפקדה מונה הרברט שטימל. ב-5 באפריל 1943 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-179, וב-30 ביולי 1943 הוסבה לדיוויזיית המילואים פאנצר ה-179. ב-1 במאי 1944 פורקה הדיוויזיה, ועל בסיסה הוקמה דיוויזיית הפאנצר ה-116. הרברט שטימל (5 בינואר 1940 - 11 באפריל 1940) מקס פון הרטליב-ואלספורן (11 באפריל 1940 - 20 בינואר 1942) ולטר פון בולטנשטרן (20 בינואר 1942 - 1 במאי 1944) Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972. הדיוויזיה הממונעת ה-179 באתר lexikon-der-wehrmacht. דיוויזיית הפאנצר ה-179 באתר lexikon-der-wehrmacht. דיוויזיית המילואים פאנצר ה-179 באתר lexikon-der-wehrmacht.
יוחנן בן פינחס

יוחנן בן פינחס היה ממונה על לשכת החותמות הנפקת אישורי התשלומים של מנחות ונסכים בבית המקדש והיה מחמישה עשר הממונים הקבועים שהיו בבית המקדש. בצידו הצפוני מזרחי של בית המוקד שכנה לשכתו של יוחנן בן פינחס. כל אחד שהביא קרבן של בהמה היה צריך להביא נסכים של סולת, שמן זית ויין, ובלשכה זו היו משלמים על הנסכים ומקבלים "אישור" ששילמו, איתו היו הולכים לאחיה, הממונה על לשכת הנסכים וממירים אותו בנסכים. ואלו סוגי האישורים: האישור הראשון, עגל, הוא שובר שנמכר לאדם שהביא קרבן פר או פרה עגל או עגלה. עבור אישור זה קיבל בעל הקרבן שלושה עשרונים של סולת, חצי הין של שמן זית (שישה לוגים), וחצי הין של יין. האישור השני, גדי, הוא שובר שנמכר לאדם שהביא קרבן כבש או כבשה מתחת לגיל שנה, גדי או גדיה, עז או תיש. תמורתו היה מקבל עישרון סולת, רבע הין של שמן זית (שלושה לוגים), ורבע הין יין. האישור השלישי, איל, הוא שובר שנמכר לאדם שהביא קרבן של כבש מעל גיל שנה. תמורתו קיבל שני עשרונים סולת, שליש ההין שמן זית (ארבעה לוגים), ושליש הין יין. האישור הרביעי, חוטא, הוא שובר שנמכר למצורע שהתרפא שמביא שני כבשים וכבשה ולוג שמן לתנופה לאשם. תמורתו ניתנו שלושה עשרונים סולת, עשרה לוגים שמן זית, תשעה עבור הנסכים ואחד עבור התנופה, ותשעה לוגים יין. על מנת למנוע הפסד להקדש, על ידי שאדם ישלם בזול ויפדה בזמן יוקר, היה רשום בחותמת: היום בשבוע, משמרת הכהונה והחודש. המשנה מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש ויוחנן בן פינחס נכלל ברשימת הממונים: אלו הן הממונין שהיו במקדש: יוחנן בן פינחס, על החותמות; אחיה, על הנסכים; מתתיה בן שמואל, על הפייסות; פתחיה, על הקינין, פתחיה זה מרדכי, למה נקרא שמו פתחיה? שהיה פותח בדברים ודורשן ויודע שבעים לשון; בן אחיה, על חולי מעיים; נחוניא, חופר שיחין; גביני, כרוז; בן גבר, על נעילת שערים; בן בבי, על הפקיע; בן ארזה, על הצלצל (כלי נגינה); הוגרס בן לוי, על השיר; בית גרמו, על מעשה לחם הפנים; בית אבטינס, על מעשה הקטורת; אלעזר, על הפרוכת; ופנחס, על המלבוש. — משנה, מסכת שקלים, פרק ה', משנה א' תלמוד ירושלמי, מסכת שקלים, פרק ה', הלכה ג'. אבי שוויקה, כתיבת התאריך על החותמות שהיו במקדש, תרביץ, כרך פ"ג, חוברת ד'(תמוז-אלול ה'תשע"ה). שלמה נאה, 'שם משמר' ו'שם שבת': עיון נוסף בפרשת החותמות שהיו במקדש, תרביץ, כרך פ"ד, חוברת א'.
ולטר קריגר (גנרל)

גנרל ולטר קריגר (בגרמנית: Walter Krüger;‏ 23 במרץ 1892 – 11 ביולי 1973) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. קריגר נולד ב-23 במרץ 1892 בצייץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-181 (הסקסוני ה-15), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר קריגר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1931 הועלה קריגר לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-10. עם פרוץ המלחמה מונה קריגר למפקד רגימנט הרגלים ה-171, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-56 שהייתה בעתודת קבוצת ארמיות דרום. ב-1 בפברואר 1940 מונה קריגר למפקד חטיבת הרובאים ה-1, ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1 במסגרת הקורפוס הממונע ה-19. ב-1 באפריל 1941 הועלה קריגר לדרגת גנרל מיור, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם חטיבתו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1 במסגרת הקורפוס הממונע ה-41. ב-11 ביולי 1941 קיבל קריגר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-17 ביולי 1941 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-1, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-41, ופיקד עליה במהלך הקרב על מוסקבה. ב-27 באוגוסט 1942 קיבל קריגר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. באביב 1943 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו לבלקן, שם ניסה קריגר להנהיג מדיניות כיבוש זהירה, ואסר על חייליו הפעלת סנקציות שרירותיות, אולם מאמציו לא הוכתרו בהצלחה. ב-24 בינואר 1944 קיבל קריגר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בפברואר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. ב-10 בפברואר 1944 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-58, שהוסב ב-6 ביולי 1944 לקורפוס פאנצר. באוגוסט נשלח הקורפוס שבפיקודו לנורמנדי כחלק מארמיית הפאנצר החמישית, ובאוקטובר הועמד תחת פיקוד הארמייה הראשונה. בדצמבר לחם הקורפוס שבפיקודו במהלך הקרב על הבליטה, כחלק מארמיית הפאנצר החמישית, ובפברואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-15. ב-10 באפריל 1945 מונה קריגר למפקד המחוז הצבאי ה-4, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני. קריגר שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר קריגר בבאדן-באדן עד למותו ב-11 ביולי 1973. מדיה וקבצים בנושא ולטר קריגר בוויקישיתוף ולטר קריגר באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
אשל היאור

אֵשֶׁל הַיְּאוֹר (שם מדעי: Tamarix nilotica) הוא עץ ממשפחת האשליים. זה מין האשל הנפוץ ביותר בישראל. פריחת אשל היאור היא באביב ובקיץ בתפרחות מכבידות בצבע לבן-ורוד (הפריחה בורוד מלא היא של אשל סיני שאינו צומח בר בישראל). תפוצת אשל היאור היא בצפון הארץ, בקעת הירדן, אזור החוף ובאפיקי נחלים וגדות אגמים. אשל היאור הוא צמח מוגן על פי החוק בישראל. מדיה וקבצים בנושא אשל היאור בוויקישיתוף אשל היאור, באתר NCBI (באנגלית) אשל היאור, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אשל היאור, באתר צמח השדה אשל היאור, באתר צמחיית ישראל וסביבתה אשל היאור, באתר Tropicos (באנגלית) אשל היאור, באתר GBIF (באנגלית) אשל היאור, באתר IPNI (באנגלית) אשל היאור באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ואן הלסינג (סדרת טלוויזיה)

ואן הלסינג (באנגלית: Van Helsing) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-קנדית מסוגת דרמת-פנטזיה שעלתה לשידור לראשונה ב-23 בספטמבר 2016 על ידי ערוץ SyFy. הסדרה בוימה על ידי מייקל ננקין (אנ'), סיימון ברי (אנ'), דייוויד פראזי (אנ'), ג'ייסון פריסטלי ואמנדה טאפינג. בישראל, הסדרה זמינה לצפייה דרך נטפליקס. הסדרה מהווה גרסה מחודשת לסרט "ואן הלסינג". הסדרה מתמקדת בדמותה של ונסה ואן הלסינג (גולמה על ידי השחקנית קלי אוברטון), בת לשושלת ארוכה של המשפחה, שהתעוררה לאחר תרדמת ממושכת לעולם שבו ערפדים שולטים. היא מגלה שיש לה יכולת להפוך אותם בחזרה לבני אדם. ונסה מובילה את שארית האנושות במאבקם נגד הערפדים. העונה הראשונה שודרה בין 31 ביולי ל-9 בדצמבר 2016, וכוללת 13 פרקים. העונה השנייה שודרה בין 5 באוקטובר 2017 ל-4 בינואר 2018, וכוללת 13 פרקים. קלי אוברטון (אנ') – מגלמת את ונסה ואן הלסינג, נצר למשפחת של ואן הלסינג. ג'ונתן סקארף (אנ') — מגלם את אקסל, לוחם מארינס שנאמן לשבועתו ולמין האנושי. כריסטופר היירדאל – מגלם את סם, חירש, ניצול של מתקפת הערפדים. הופך לדמות מפתח בהמשך הסדרה. דייוויד קיוביט (עונה 1; אורח בעונה 3) — מגלם את ג'ון, ניצול של מתקפת ערפדים. וינסנט גייל (עונות 1–4) – מגלם את פיל "פלאש" פליישמן, ערפד שהיה בעבר בן-אנוש. הוא הפך לאחד הערפדים הראשונים על ידי יוליוס במהלך עלייתם. שימש כאחד מהסגנים הבכירים של דמיטרי, ונשלח לנשוך את ונסה. כתוצאה מכך הוא נרפא והחזיר לעצמו את אנושיותו. לורה מנל (עונות 1–2) – מגלמת את רבקה, ערפדית בכירה בחבורתו של דמיטרי. מיסי פרגרים (עונות 2–3) – מגלמת בסדרה את סקרלט ואן הלסינג, אחותה של ונסה. ניל מקדונו (עונה 4; אורח בעונה 5) – מגלם בסדרה את האנסן "הבוס", בכיר בחברת "בלאק-טק". אתר האינטרנט הרשמי של ואן הלסינג (באנגלית) ואן הלסינג, ברשת החברתית פייסבוק ואן הלסינג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "ואן הלסינג", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ואן הלסינג", באתר נטפליקס "ואן הלסינג", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ואן הלסינג", באתר Metacritic (באנגלית) "ואן הלסינג", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הפרק הראשון שודר כפרק "preview" מיוחד ללא פרסומות ב-31 ביולי 2016, אך רק חודשיים לאחר מכן ב-23 בספטמבר שידור הסדרה החל באופן רשמי עם הקרנת הפרק השני. ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.