התקרית המשמחת

התקרית המשמחת (או האירוע ) (בטורקית עות'מאנית: Vaka-i Hayriye, "אירוע מזל" בקונסטנטינופול; Vaka-i Şerriyye, "תקרית מצערת" בבלקן) הייתה הפירוק הכפוי של חיל היניצ'רים בן מאות השנים מאת הסולטן מהמוט השני ב-15 ביוני 1826. רובם של 135,000 היניצ'רים מרדו נגד מהמוט השני, ולאחר דיכוי המרד, רובם הוצאו להורג, הוגלו או נכלאו. חיל היניצ'רים שפורק הוחלף בכוח צבאי מודרני יותר. חיל היניצ'רים הוקם לראשונה על ידי הסולטאנים העות'מאנים בסוף המאה ה-14 והועסקו ככוח מובחר של הסולטאן. היניצ'רים החלו כחיל מובחר שהוקם באמצעות שיטת הדוושירמה של עבדות ילדים, שבאמצעותה נלקחו נערים נוצרים צעירים, בעיקר סרבים, אלבנים, בולגרים, קרואטים, יוונים ורומנים, נלקחו מהבלקן, נימולו בכפייה, התאסלמו ושולבו לתוך הצבא העות'מאני. במהלך המאות ה-15 וה-16 הם הוכרו כאחת מהיחידות הצבאיות המאומנות והיעילות ביותר באירופה. הם נודעו במשמעת, במורל ובמקצועיות שלהם. הם קיבלו תשלום באופן קבוע והיו צפויים להיות מוכנים להיכנס לקרב בכל עת. עד המאה ה-16 גויסו היניצ'רים גם מטורקים אתניים. עם זאת, בתחילת המאה ה-17, חיל היניצ'רים חדל לתפקד ככוח צבאי מובחר, והפך למעמד תורשתי מיוחס, והפטור שלהם מתשלום מיסים הפך אותם לבלתי מקובלים ביותר בעיני שאר האוכלוסייה. מספרם של היניצ'רים גדל מ-20,000 ב-1575 ל-135,000 ב-1826, כ-250 שנים מאוחר יותר. רבים לא היו חיילים אך עדיין גבו שכר מהאימפריה, כפי שהוכתב על ידי החיל מאחר שהחזיק בווטו אפקטיבי על המדינה ותרם לדעיכה המתמדת של האימפריה העות'מאנית. כל סולטאן שניסה לצמצם את מעמדם או כוחם נהרג מיד או הודח. כשאופורטוניסטים וכוח המשיכו להתחזק בתוך חיל היניצ'רים, זה התחיל לערער את האימפריה. עם הזמן התברר שכדי שהאימפריה תשקם את מעמדה כמעצמה גדולה של אירופה, היא צריכה להחליף את חיל היניצ'רים בצבא מודרני. כאשר החל מהמוט השני להקים צבא חדש ולהעסיק תותחנים אירופיים, היניצ'רים ערכו מרד ונלחמו ברחובות הבירה העות'מאנית, אך כוחות סיפאהים עדיפים הסתערו ואילצו אותם לחזור לצריפים שלהם. היסטוריונים טורקים טוענים שהכוח נגד היניצ'רים, שהיה גדול במספרם, כלל את התושבים המקומיים ששנאו את היניצ'רים במשך שנים. היסטוריונים טוענים כי מהמוט השני הסית בכוונה את המרד ותיארו אותו כ"הפיכה של הסולטן נגד היניצ'רים". הסולטאן הודיע להם שהוא מקים צבא חדש, ה- Skban-ı Cedit, מאורגן ומתאמן לפי קווים אירופיים מודרניים (ושהצבא החדש יהיה בשליטה טורקית). היניצ'רים ראו במוסד שלהם חשיבות מכרעת לרווחתה של האימפריה העות'מאנית, במיוחד עבור רומליה, והחליטו קודם לכן שלעולם לא יאפשרו את פירוקו. כך, כצפוי, הם ערכו מרד, והתקדמו אל ארמון הסולטאן. לאחר מכן הוציא מהמוט השני את הדגל הקדוש של הנביא האסלאמי מוחמד מתוך האמון הקדוש, מתוך כוונה שכל המאמינים האמיתיים יתאספו מתחתיו ובכך לחזק את ההתנגדות ליניצ'רים. במאבק שלאחר מכן הועלו בסיסים של יניצ'רים באש ארטילרית, והביאו ל-4,000 הרוגים מבין היניצ'רים; נוספים נהרגו בקרבות הקשים ברחובות קונסטנטינופול (בירת האימפריה העות'מאנית ומרכז המסדר היניצ'רי). הניצולים נמלטו או נכלאו, רכושם הוחרם על ידי הסולטאן. עד סוף שנת 1826 נהרגו היניצ'רים שנשבו, שהיוו את שארית הכוח, בעריפת ראשים במבצר סלוניקי שזכה לכינוי במהרה "מגדל הדם" (אך אשר ידוע מאז 1912 בשם המגדל הלבן). בערך 100 יניצ'רים אחרים נמלטו לבור המים של פילוקסנוס, שם טבעו רבים. מנהיגי היניצ'רים הוצאו להורג ורכושם הוחרם על ידי הסולטאן. היניצ'רים הצעירים יותר הוגלו או נכלאו. אלפי יניצ'רים נהרגו, וכך הגיע מסדר העילית לקיצו. המסדר הסופי של אחוות בקטאשי, מוסד יניצ'רי מרכזי, הוצא מחוץ לחוק, וחסידיו הוצאו להורג או הוגלו. חיל מודרני חדש, Asakir-i Mansure-i Muhammediye ("החיילים המנצחים של מוחמד") הוקם על ידי מהמוט השני כדי לשמור על הסולטאן ולהחליף את היניצ'רים. יניצ'רים רגילים רבים, במיוחד במחוזות, החלו במרידות ודרשו אוטונומיה. הנוצרים בבלקן הפכו עוינים מאוד לשכניהם המוסלמים והחלו להתאסף נגד הצבאות הטורקים החדשים שנשלחו מקונסטנטינופול. כמה יניצ'רים שרדו על ידי שמירת פרופיל נמוך ולקיחת עבודות רגילות. מיד לאחר פירוק היחידות, הורה מהמוט השני לכרוניקן בית המשפט, מהמט אסעד אפנדי, לתעד את הגרסה הרשמית של האירועים. דו"ח זה, Üss-i Zafer ("יסוד הניצחון"), נדפס באיסטנבול בשנת 1828 ושימש כמקור עיקרי לכל דו"ח עות'מאני אחר בתקופה זו. לתקרית הייתה השפעה שלילית על הקהילות המוסלמיות בבלקן, שאיבדו את הפריבילגיות שלהן, כאשר פרצו מרידות ברחבי רומליה, במיוחד בבוסניה ובאלבניה. תוך ניצול החולשה הזמנית בעמדתה הצבאית של האימפריה העות'מאנית בעקבות התקרית המשמחת, אילצה האימפריה הרוסית את העות'מאנים לקבל את אמנת אקרמן ב-7 באוקטובר 1826. Kemal, Beydilli. "VAK'A-i HAYRİYYE". islamansiklopedisi.org. (in Turkish) "Janissary". britannica.com. Goodwin, pp. 296–299. Kinross, pp. 456–457 Shaw, pp. 19–20 The New Encyclopedia of Islam, ed. Cleveland, William L & Martin Bunton, A History of the Modern Middle East: 4th Edition, Westview Press: 2009, pg. "Ottoman." Ottoman. George F. Nafziger (2001). Historical Dictionary of the Napoleonic Era. Scarecrow Press. pp. 153–54. ISBN 9780810866171. "Vaka I Hayriye Hayırlı Olay | Osmanlı Tarihi". Finkel, Caroline (2005). Osman's Dream. John Murray. p. 435. ISBN 0-465-02396-7. Barber, Noel (1973). The Sultans. pp. 135–136. ISBN 0-671-21624-4. Levy, Avigdor. Jelavich, Charles and Barbara.