laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מימי קנדי

מימי קנדי (באנגלית: Mimi Kennedy; נולדה ב-25 בספטמבר 1948) היא שחקנית וסופרת אמריקאית. קנדי מוכרת בזכות תפקידה בסדרה "דארמה וגרג" ובזכות הופעותיה בסרטים "רדיו חזק", "בסוד העניינים" ו"חצות בפריס". קנדי נולדה בעיר רוצ'סטר שבניו יורק לננסי הלן ולדניאל ג'רלאד קנדי. החלה ללמוד משחק בתיאטרון השחקנים הקהילתי שברוצ'סטר והופיעה כילדה בהצגה של אגאתה כריסטי. לקנדי שני ילדים מנישואיה לשחקן לארי דילג. בשנת 1971 השתתפה במחזמר "גריז". החלה את דרכה כשחקנית בשנת 1979 לצידה של השחקנית המצליחה סטוקרד צ'אנינג בסיטקום "סטוקרד צ'אנינג ברק חברים". לאחר מכן הובילה לצידו של הקומיקאי האנגלי פיטר קוק את צוות השחקנים של הסדרה הקומית "שנינו". בתחילת שנות ה-90 הופיעה בסדרת הדרמה "חזית הבית" בתפקיד רות' סלואן. קנדי התפרסמה בסוף שנות ה-90 בסדרה הקומית "דארמה וגרג"' בתפקיד אבי אוניל, אמהּ ההיפית של הדמות הראשית, דארמה (ג'נה אלפמן). משנת 2013 משחקת בקומדיית המצבים "ממי" ברשת CBS, את דמותה של מרג'ורי ארמסטרונג. ב-1989 השתתפה בדרמה המשפחתית "פתאום הורים". ב-1990 התפרסמה קנדי לראשונה בקולנוע בדרמה הקומית "רדיו חזק" בתפקיד מרלה אמו של שדרן הרדיו הפיראטי הצעיר מארק האנטר (כריסטיאן סלייטר). בשנת 2009 שיחקה קנדי בקומדיה הפוליטית "בסוד העניינים" בתור סגנית מזכיר המדינה קארן קלארק. ב-2010 השתתפה בקומדיה "אל תלחצי אני בדרך" בתפקיד אמה של סוזן הייגמן (מישל מונאהן). בשנת 2011 הופיעה בסרטו המצליח של וודי אלן "חצות בפריס" בתפקיד הלן אמה השמרנית של אינז (רייצ'ל מקאדמס). בשנת 2012 שיחק בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור" לצד ג'ייסון סיגל ואמילי בלאנט. מר בוגדי (1986) הכלה של בוגדי (1987) פתאום הורים (1989) רדיו חזק (1990) אישה בודדה (2008) בסוד העניינים (2009) אל תלחצי אני בדרך (2010) חצות בפריס (2011) החיים של לימון (2011) עד החתונה זה יעבור (2012) Expecting ‏ (2013) אליזבת היקרה (אנ') (2020) Saving Paradise‏ (2021) Scrambled ‏ (2024) Going Places‏ (TBA) סטוקרד צ'אנינג ברק חברים – ויקטוריה (1979) שנינו – קלאודיה וויטי (1981) רוברט קנדי והזמנים שלו - פאט קנדי (1985) חזית הבית - רות' סלואן (1991–1993) Joe's Life‏ (1993) - ברברה גנארו דארמה וגרג - אבי אוניל (1997–2002) ממי - מרג'ורי (2012 - רץ) על הקצה - סוזן באקלי (2015) מימי קנדי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מימי קנדי, באתר AllMovie (באנגלית) מימי קנדי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מימי קנדי, באתר Discogs (באנגלית) לירון סיני, רדיו אקטיבי, באתר ynet, 24 בנובמבר 2010
יוחנן טברסקי (סופר)

יוחנן טבֶרסקי (כ"ה באייר תר"ס, 24 במאי 1900 – כ"ה בחשוון תשכ"ח, 28 בנובמבר 1967) היה פרופסור לתולדות עם ישראל, עיתונאי וסופר, מעורכי הוצאת "דביר". טברסקי נולד בשנת 1900 בשפיקוב, שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), נצר לשושלות אדמו"רי טריסק, רחמסטריווקא וסקווירא. אביו, הרב מנחם נחום, היה אדמו"ר בוורשה עד השואה. טברסקי גדל בחצר סבו, רבי יעקב אריה, האדמו"ר מטריסק, שעבר עם חצרו לעיר קובל שבווהלין. יוחנן למד, בעיקר בעצמו, לימודי קודש וחול והחל בכתיבה בעברית וביידיש. ב-1918 למד בגימנסיה באודסה, ובשל הפוגרומים באוקראינה, עבר עם משפחתו לבסראביה, שם לימד ולמד בקישינוב. ב-1921 נסע ללמוד באוניברסיטת ברלין, שם למד בעיקר פסיכולוגיה. בשנת 1926 היגר לארצות הברית. תחילה לימד בניו יורק, ומ-1927 בבית המדרש למורים העברי בבוסטון. ב-1933 התמנה כפרופסור לתולדות עם ישראל וביקר לראשונה בארץ ישראל. ב-1948 עלה לארץ ישראל. בישראל נמנה עם עורכי הוצאת "דביר". ב-1924 החל לפרסם את סיפוריו ב"העולם", ומאז כתב במרבית העיתונים העבריים בארץ ישראל ובארצות הברית. פרסומיו כללו סיפורים, רומנים היסטוריים, מסות על ספרות ומאמרי ביקורת. היה חבר ועד אגודת הסופרים העברים. בשנת תשט"ז זכה בפרס ברנר לספרות. טברסקי נפטר בסוף שנת 1967 ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. באלול תרצ"ז נישא לוורדינה בת משה טמשס מקהיר (מראשוני המושבה זכרון יעקב). היה אב לחגית. רשימת הפרסומים של יוחנן טברסקי, בקטלוג הספרייה הלאומית דוד תדהר (עורך), "יוחנן טברסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1772 יוחנן טברסקי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אני כותב – סימן שאני חי, דבר, 18 ביולי 1958 יוחנן טברסקי, דבר, 29 בנובמבר 1967 (נקרולוג) נפטר הסופר יוחנן טברסקי, מעריב, 29 בנובמבר 1967 (נקרולוג) יוחנן טברסקי – למנוחות, דבר, 30 בנובמבר 1967 ספר יזכור לקהילת קובל, בספריית העיר ניו יורק, מאמרים מאת יוחנן טברסקי בעמ' 198–207, על נעוריו בעמ' 358 יוחנן טברסקי, דף שער בספרייה הלאומית יוחנן טברסקי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה פרס ברנר הוענק לסופר יוחנן טברסקי, דבר, 13 בפברואר 1956. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תנועה ללא שם

התנועה ללא שם היא שם לא רשמי אותו בחרו לעצמם צעירים בני מושבי עובדים ומושבים שיתופיים שבחרו לעזוב את מושביהם ומשקיהם לפרק זמן מסוים (בין חצי שנה לשנתיים) על מנת להענות לקריאתם של דוד בן-גוריון וראשי תנועת המושבים ולקבל על עצמם בתור "צו השעה" תפקיד של מדריך חברתי או מדריך חקלאי-חברתי באחד ממושבי העולים שהוקמו בישראל בשנותיה הראשונות. בראשית דרכה של מדינת ישראל הוקמו במהלך מספר שנים כ-200 מושבי עולים שהתפרסו על פני כל שטחי המדינה. מושבי עולים אלו הורכבו מקבוצות עולים, לעיתים הומוגניות במקום מוצאן ולעיתים לא, אשר יועדו להפוך למושבי עובדים. מכיוון שאותם "מושבניקים" חדשים היו לרוב חסרי כל הכשרה חקלאית ובנוסף על כך חסרי זיקה ערכית להתיישבות שיתופית, החליטו בתנועת המושבים לשלוח בני משקים ותיקים כנהלל, כפר יהושע וכפר יחזקאל שידריכו את המתיישבים מקצועית בעבודה חקלאית וחשוב מכך - חברתית בהפיכתם לקהילה שיתופית חקלאית בארץ ישראל (ביישובים רבים הייתה הפרדה בין מדריך מקצועי למדריך חברתי וכשהפרדה כזאת הייתה מילאו תמיד בני המושבים את תפקיד המדריך החברתי). חברי "התנועה ללא שם" היו אוטונומיים מאוד בפעולתם במושבי עולים והדבר ניכר הן בשיטות הפעולה שלהם והן בתפקידים אותם בחרו לקחת על עצמם במושבים. חלקם לקחו על עצמם את תפקיד מזכיר המשק או הגזבר (ולעיתים אף את שניהם) בניגוד לאלו שדרשו מהמתיישבים החדשים לקיים בעצמם בחירות דמוקרטיות לתפקידים אלו (מה שלעיתים גרר מאבקי חמולות שהובילו במספר מקרים מצומצם לפירוק נקודת התיישבות), חלקם התגוררו ב"קומונות" של מדריכי מושבים וחלקם עברו יחד עם משפחתם הצעירה להתגורר במושב בו עבדו, ועל ידי כך אפשרו גם לנשותיהם לקחת חלק פעיל כמדריכות חברתיות של נשות המושב שהגיעו לרוב מתרבות בה כוחה הפוליטי-חברתי של האישה מצומצם מאוד, אל המושב בו נדרשו לקיים שוויון בין המינים (מה שלעיתים גרם לתסיסה בקרב המתיישבים כלפי המדריכים עקב מה שקראו לו "המרדת נשיהם"). הבדל המהותי מכולם, היו מדריכים שבחרו להתעמת עם המתיישבים על קיום עקרונות המושב - קיום ערבות הדדית, שיווק משותף, עבודה חקלאית עצמית וכו', ולעומתם מדריכים שקיבלו את דרישותיהם של המתיישבים, שבחלקם לא היו מעוניינים בחיי שיתוף מכל סוג, וייצגו אותם אל מול המוסדות בדרישותיהם אלו (התנועה המיישבת והמחלקה להתיישבות בממשלה שתבעו מהמתיישבים התקדמות בכיוון מושב עובדים). בשום שלב לא ענתה התנועה ללא שם על כל צורכי ההדרכה של ההתיישבות החדשה, הן מפאת מספרם המצומצם של בני המושבים הוותיקים שבחרו לקחת בה חלק (מה שהוביל להשלמת המכסה הנדרשת לא פעם מבני קיבוצים עוזבי משק ולעיתים אף עירוניים מוחלטים) והן מפאת חוסר ההצלחה של חלק מן המדריכים להתמודד עם הקשיים הכרוכים בניסיון ליישב עולים חדשים חסרי אוריינטציה חלוצית, לא אחת מסוכסכים בינם לבין עצמם, בעלי תחושת קיפוח ושאין בינם לבין מדריכיהם מכנה משותף ולו הנמוך ביותר כגון שפה או תרבות. ולמרות זאת ניכרים בצורה בולטת ההבדלים בהתפתחות החברתית והמשקית בין מושבים שזכו להדרכה רציפה לבן אלו שנשללה מהם. מדריכים רבים הצליחו בצורה לא מבוטלת במשימתם וזכו להערכה רבה מצד העולים המתיישבים. מספר מושבים מצומצם אף הוכר על ידי תנועת המושבים כמושבי עובדים. דרכי למושב: קובץ / הוכן ונערך על ידי יוסף רובין, תל אביב: תנועת מושבי העובדים בישראל, תשכ"ד 1964. ברכה חבס, תנועה ללא שם: מעשה היחלצותם של הבנים להדרכת ישובי העולים, תל אביב: דבר, תשכ"ה 1964. יוסי יסעור, תחום המושב, תל אביב: רמות, תש"ן 1990. דבורה הכהן, הגרעין והריחיים: התיישבות העולים בנגב בעשור הראשון למדינה, תל אביב: עם עובד, תשנ"ט 1998. תנועה ללא שם, במסגרת הסכת עולמי עם יצחק נוי, תאגיד השידור הישראלי - כאן
אקליפטוס פיציפוליה

אקיליפטוס פיציפולה (שם מדעי: Corymbia ficifolia הוא עץ אֵקָלִיפְּטוּס. הוא אינו גדול כמו שאר עצי האקליפטוס ומקורו במערב ודרום מערב אוסטרליה. מדיה וקבצים בנושא אקליפטוס פיציפוליה בוויקישיתוף אקליפטוס פיציפוליה, באתר ITIS (באנגלית) אקליפטוס פיציפוליה, באתר NCBI (באנגלית) אקליפטוס פיציפוליה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אקליפטוס פיציפוליה, באתר Tropicos (באנגלית) אקליפטוס פיציפוליה, באתר GBIF (באנגלית) אקליפטוס פיציפוליה, באתר The Plant List (באנגלית) אקליפטוס פיציפוליה, באתר IPNI (באנגלית) בילי פרנקל, בגינה שלכם: עיזרו להילחם בהיעלמות הדבורים, באתר ynet, 18 בפברואר 2012 אקליפטוס פיציפוליה באתר הרשימה האדומה של IUCN
אידי

אידי (באנגלית: Aidi) הוא גזע כלבים שמקורו במרוקו ושייעודו המקורי היה הגנה על צאן. לאידי יכולות ציד וריח טובות, ובמרוקו צד בדרך כלל יחד עם סלוגי, אשר רדף אחר הטרף בעוד האידי איתר אותו בעזרת חוש הריח. האידי מגיע ממרוקו, ונראה שמקורו הוא במדבר סהרה. הכלב מעולם לא היה כלב צאן, למרות שפורסם תחת השם כלב צאן הרי האטלס ב-1963, ולכן תוקן השם בשנת 1969. האידי הוא כלב אמיץ שחי ועובד בהרי האטלס של מרוקו, לוב ואלג'יריה ומגן על בעליו ורכושו מפני חתולי בר או טורפים אחרים.  לגזע זה כינוי ושמו ברברי, כיוון שהשבטים הברברים ניצלו אותו, כי הוא קצת דומה לכלבי פאריה אשר בעל אותו מוצא כמוהם. אידי עדיין לא מוערך מבחינה היסטורית, וכך גם רוב הכלבים שאינם סלוגי או גזעים אחרים שנחשבו אציליים (היו אלה לרוב גזעים של כלבי רוח).  עם זאת, המרוקאים יצרו לאחרונה מועדון על מנת להגן על טוהר הגזע אשר תרם רבות לתפקידים שהיו דרושים כגון הגנה, צייד ועזרה משטרתית, וגם כחיית מחמד. אף על פי שאידי שימש ככלב עבודה בכל מרוקו, הוא נפוץ שם יותר כחיית מחמד. בעבודות הצאן שלו, יש לו הרבה תכונות של כלבי הרים, ולכן הוא משתייך לקבוצה זו. גובהם בין 51 ס"מ ל-63 ס"מ ומשקלם כ-25 ק"ג. ראשו הוא דמוי דוב. בקיץ הוא משיל חלקית משיערותיו. לסתותיהם חזקות ושפתיים שחורות או חומות. העיניים בינוניות, ובעלות צבע כהה. צבעי גבם הוא לבן, שחור, אפור, ורוד וחום צהוב. האידיים נמרצים מאוד ובעלי יכולת הגנה טובה ביותר, ובדרך כלל הם כלבי שמירה יוצאים מהכלל. האידיים מהירים, חזקים, ערניים ומוכנים לכל פעולה ובכל עת. הם נחשבים לגזע כלבים רגיש. מדיה וקבצים בנושא אידי בוויקישיתוף
ברוך הורוויץ

הרב ברוך הורוויץ (נולד בשנת תר"צ, 1930) הוא מייסד וראש ישיבת דבר ירושלים לחוזרים בתשובה בירושלים. נולד בפרנקפורט, גרמניה בשנת תר"ץ. שם שימש סבו הרב דר. מרדכי הלוי הורוויץ כרב ראשי. נינו של הרב יעקב אטלינגר בעל "ערוך לנר". בצעירותו היגרה משפחתו לאנגליה. כנער למד בישיבת "שערי ציון" שלצד קהילת הרב מונק בלונדון לאחר מכן למד בישיבת גייטסהד, משם עבר לישראל כדי ללמוד בישיבת חברון בירושלים. כשחזר ללונדון הוסמך לרבנות על ידי הרב שמואל יוסף רבינוב ונבחר לכהן כרב הקהילה המרכזית "סנטרל שול" במנצ'סטר. שם ייסד כולל אברכים, סמינר לבנות, שיעורי תורה לבעלי בתים, ועד לשחיטה כשרה וועד לשמירת שבת. כיהן כחבר בית הדין במנצ'סטר שבראשות הרב יצחק יעקב וייס. שימש כרב הסטודנטים באוניברסיטאות מנצ'סטר, ובמסגרת תפקידיו היה פעיל בהפצת יהדות בקרב סטודנטים וצעירים יהודים באנגליה. ארגן שבתות אירוח לנוער חילוני בישיבת גייטסהד. בשנת 1971 עלה לישראל והתיישב בירושלים. עם בואו ייסד את ישיבת דבר ירושלים לחוזרים בתשובה לצעירים ממדינות אנגלוסקסיות. יחד עם בנו הרב יהודה אהרן הורוויץ עומד בראש "מכון הערוך לנר" העוסק בההדרת כתבי הרב אטלינגר. בניו האחרים: הרב ישעיה הורוויץ מארגון ערכים, והעיתונאי יצחק הורוויץ. אחד מחתניו הוא נכדו של הרב אברהם פרבשטיין, ראש ישיבת חברון.
הקתדרלה הקתולית של מוסקבה

הקתדרלה הקתולית של מוסקבה או בשמה המלא ברוסית: Собор Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии (תרגום לאנגלית: Cathedral of the Immaculate Conception of the Holy Virgin Mary) היא קתדרלה קתולית במוסקבה, רוסיה, הבנויה בסגנון נאו-גותי. הקתדרלה ממוקמת באזור המחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי והיא אחת משתי הכנסיות הקתוליות היחידות במוסקבה והיא הכנסייה הקתולית הגדולה ביותר ברוסיה. בניית הקתדרלה הוצעה על ידי ממשלת הצאר ב-1894. חניכת הבנייה נחגגה ב-1899 אך בנייה ממשית החלה רק ב-1901 והושלמה ב-1911. הקתדרלה בנויה כבזיליקה ובנויה מלבנים אדומות, חומר בנייה המקובל בסגנון גותיקת הלבנים שנפוץ בסקנדינביה וצפון אירופה הקרות. מבנה הקתדרלה מבוסס על תכנון של האדריכל Tomasz Bohdanowicz-Dworzecki[דרוש תעתוק] והושפע ממנזר וסטמינסטר האנגלי שבלונדון ומקתדרלת מילאנו שבאיטליה. חזיתה עטורה ב-5 צריחים מחודדים ומעל מגדל המצלב מתנשא צריח נאה המוקף צריחונים ותמיכות דואות. בעזרת תמיכה כספית מהקהילות הקתוליות של רוסיה והמדינות השכנות, נחנכה הקתדרלה ב-1911 כקפלה לקהילה הפולנית-קתולית של מוסקבה. ב-1917 התרחשו ברוסיה שתי מהפכות: המהפכה המנשביקית ומאוחר יותר המהפכה הבולשביקית, שבה עלתה המפלגה הקומוניסטית בראשות לנין לשלטון. בשל מדיניות אתאיזם מדיני שהנהיגו הבולשביקים כחלק מהאידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית, הורתה הממשלה על סגירת כנסיות רבות והקתדרלה נסגרה ב-1938. בזמן מלחמת העולם השנייה ריחפה חרב ההריסה על הקתדרלה, ואחרי המלחמה שימשה לצורכי ציבור חילוניים כמחסן ואכסניה (הוסטל). ב-1996, אחרי נפילת ברית המועצות והשלטון הקומוניסטי, הקתדרלה נפתחה מחדש וחזרה לתפקד ככנסייה. ב-2002 הועלתה לדרגת קתדרלה. כתוצאה מכך החלה תוכנית שיקום ושיפוץ נרחבת ובסופה נחנכה הקתדרלה מחדש ב-2005. במאה ה-21, אחרי 58 שנים של שימוש לא-דתי, היא שוב מתפקדת כמקום פולחן נוצרי. תפילות מתקיימות באופן סדיר בשפות שונות בהן רוסית, פולנית, קוריאנית, אנגלית, צרפתית, ספרדית, ארמנית ולטינית. בקתדרלה מתקיימים גם קונצרטים הכוללים נגינה בעוגב. הקתדרלה מכילה ספרייה, משרדי העורך של המגזין הקתולי של רוסיה "Католический вестник — Свет Евангелия" ("השליח הקתולי: אורה של הבשורה") וכן משרדי הקאריטאס (ארגון צדקה קתולי). העוגב של הקתדרלה, השלישי במספר בהיסטוריה שלה, נתרם על ידי המינסטר של בזל. הקתדרלה רשומה כמבנה מורשת של הפדרציה הרוסית והיא מונומנט מוגן. קתדרלת המלאך מיכאל קתדרלת ישו המושיע הקתדרלה הראשית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית קתדרלת קאזאן מדיה וקבצים בנושא הקתדרלה הקתולית של מוסקבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הקתדרלה הקתולית של מוסקבה (ברוסית) "Russlands größte katholische Kirche" [Russia's largest Catholic church] (בגרמנית). Deutschlandradio. נבדק ב-29 בינואר 2012. {{cite web}}: (עזרה) "Kath. Kathedrale in Moskau verlegt Gottesdienste" [Catholic Cathedral of Moscow rescheduled service] (בגרמנית). Priesterbruderschaft St. Pius X. אורכב מ-המקור ב-2012-09-06. נבדק ב-27 בדצמבר 2011. {{cite web}}: (עזרה) "храм римско-католический" [Roman Catholic church] (ברוסית). Министерство культуры Российской Федерации – Главный инофрматционно-Вычислителый центр. אורכב מ-המקור ב-2012-02-04. נבדק ב-30 בדצמבר 2011. {{cite web}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא כנסיות ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הירייה שנשמעה ברחבי העולם

הירייה שנשמעה ברחבי העולם (באנגלית: Shot heard 'round the world) הוא ביטוי המתייחס במקור להתנגשות כוחות שלוש עשרה המושבות בכוחות האימפריה הבריטית בקרבות לקסינגטון וקונקורד שנערכו במסצ'וסטס ב-19 באפריל 1775, אירוע שהוביל למלחמת העצמאות של ארצות הברית. לימים הביטוי עבר להתייחס גם לירייה של הרצח בסרייבו, בעקבותיו פרצה מלחמת העולם הראשונה ובאופן כללי לרגע שהוביל לאירוע מכונן כלשהו. מקורו של הביטוי בבית הראשון של "פיוט קונקורד", שיר שחובר ב-1837 על אותו קרב מפורסם על–ידי ראלף ולדו אמרסון. הבית המלא הוא: "על גשר גס על־פני השטף במשב אפריל נפרש דגלם; כאן, ניצבו איכרים ערוכי־קרב וירו את הירייה שנשמעה ברחבי העולם." אמרסון השתמש במכוון בהגזמה בביטוי "הירייה שנשמעה ברחבי העולם". משמעות ההגזמה היא שכביכול לאירוע שולי בהיסטוריה העולמית, ירייה בודדת, הייתה חשיבות גדולה בעולם כולו ולכן הירייה נשמעה בכל רחבי תבל. בתרבות פופולרית, הביטוי מתקשר למסתורין מאחורי המעשה עצמו של יריית המוסקט הראשונה. כיום לא ידוע אם הירייה הראשונה נורתה מצד מיליציה פטריוטית או דווקא מצד הצבא הבריטי. ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית ובנושא מדינות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מבצע הרקולס

מבצע הרקולס הוא השם שניתן לתוכנית הפלישה של גרמניה הנאצית בשיתופה של איטליה למלטה, בניסיון לסיים בהצלחה את המצור על מלטה. המבצע מעולם לא יצא אל הפועל. הרעיון לפלוש למלטה הועלה על ידי פלדמרשל אלברט קסלרינג אחרי שהתמנה למפקד העליון הדרומי של כוחות הציר באירופה. למוד ניסיון מהקרב על בריטניה, הבין קסרלינג שללא פלישה קרקעית וכיבוש האי יקשה על כוחות האוויר של הציר להבטיח את נתיבי האספקה מאיטליה לצפון אפריקה, אספקה שהייתה חיונית לכוחותיו של רומל. האיטלקים נטו להתנגד לתוכנית, אך בפגישה שנערכה בין קסרלינג לאדולף היטלר בפברואר 1942, הצליח קסרלינג לשכנע את היטלר בנחיצות המבצע. בפגישה בין היטלר לבניטו מוסוליני, אשר התקיימה ב־29-30 באפריל 1942 אושר המבצע. תכנון הפלישה היה מקיף: יותר מאלף דאונים ומטוסים נוספים הוקצו לחיפוי התקיפה והצנחת דיוויזיה איטלקית ודיוויזיה גרמנית בחלקו הדרומי של האי. אחרי התקיפה הראשונה (של הכוחות המוצנחים) שבעים אלף חיילים איטלקים יועדו לנחות על האי דרך הים בשתי נקודות ולחבור עם הכוחות המוצנחים. מספר מבצעים מיוחדים תוכננו להתבצע שעות מספר לפני ההצנחה על ידי כוחות קומנדו מיוחדים על מנת להשמיד מטרות מפתח חשובות באי. חיל הים האיטלקי יועד לאבטח את הכוחות הנוחתים מהים. היקף ההתקפה היה אמור להיות גדול פי חמישה מאשר ההתקפה המוצנחת על כרתים. על אף אישור המבצע, האיטלקים שחששו מאוד מהפעולה, לא הכינו את הכוחות, וההתקפה שהייתה אמורה לצאת לפועל בספטמבר נדחתה שוב ושוב, עד שלבסוף בוטלה עקב תבוסת הלופטוואפה מעל מלטה בחודשים יולי-אוגוסט והמפלה בטוברוק ב־11 בנובמבר.
יחיאל לייטר

יחיאל מיכאל לייטר (נולד בכ"ח באלול ה'תשי"ט, 1 באוקטובר 1959) הוא מרצה לפילוסופיה, עמית בכיר במרכז שלם וחבר דירקטוריון חברת נמלי ישראל. יחיאל לייטר נולד בסקרנטון שבפנסילבניה. הוא גדל בבית ציוני דתי והושפע מספרו של מנחם בגין, "המרד", שהיה גורם מדרבן לעלייתו לישראל ולמעורבותו בליכוד. לייטר עלה לישראל בשנת 1978 והצטרף לישיבת הסדר בקריית ארבע, בה למד עד 1984 והוסמך לרבנות. במהלך תקופה זו התגייס לצה"ל כחובש קרבי בתותחנים והשתתף במלחמת שלום הגליל. בשנת 1984 נמנה עם ראשוני המתיישבים בשכונת אדמות ישי שבחברון עם משפחתו. באותה תקופה החל ללמד במספר מכונים תורניים בירושלים כדוגמת מכון מאיר, מכון אורה ומכון גולד. בשנת 1986 הקים לייטר את "קרן חברון" ובין השנים 1989–1992 שימש כיו"ר ועד היישוב היהודי בחברון. בשנת 1992 עבר עם משפחתו לעלי. באותה שנה הקים את "דסק חו"ל" של מועצת יש"ע ועמד בראשו בין השנים 1992–1996, בצמוד לשר התשתיות הלאומיות אריאל שרון. בשנים לאחר מכן שימש כיועץ ללימור לבנת והקים את קרן "One Israel Fund". בין השנים 1996–2001 פנה ללימודים אקדמיים והשלים תואר ראשון במשפטים ובמדעי המדינה. באותה תקופה עבד כיועץ עצמאי לחברות, ארגונים ועמותות. בשנת 2000 היה ממקימי ארגון ONE JERUSALEM שניהל את המאבק נגד חלוקת ירושלים אותה ניסה לקדם בוועידת קמפ דייוויד ראש הממשלה אהוד ברק. בשנת 2001 מונה לראש מטה של שרת החינוך לימור לבנת. בשנת 2002 זכה במכרז לראשות אגף קשרי חוץ של משרד החינוך ובשנת 2003 זכה במכרז למשרת משנה למנכ"ל המשרד בה כיהן עד 2004. בתקופה זו קיבל תואר מוסמך ביחסים בינלאומיים. בשנת 2004 מונה לראש מטה שר האוצר בנימין נתניהו, משרה בה כיהן עד סוף 2005. בשנת 2006 הצטרף אל המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה כחוקר מדיניות בכיר, הקים את המחלקה ואת האתר בעברית והחל בלימודי הדוקטורט בפילוסופיה מדינית בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. ב-2008 התמודד בבחירות המוקדמות (פריימריז) לרשימת הליכוד לכנסת ה-18 ונבחר למקום ה-42. בדצמבר 2011 מונה לחבר בדירקטוריון חברת נמלי ישראל ומשמש כיושב ראש ועדת הכספים ומספר ועדות נוספות. במקביל הוא חבר דירקטוריון החוויה הישראלית וחבר המועצה להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל. כיום, הוא מרצה לפילוסופיה בקריה האקדמית אונו, עמית מחקר במרכז שלם ומשמש כיועץ אסטרטגי למספר ארגונים, בהם פרויקט שילה הקדומה. כתב מספר ספרים, מאות מאמרים ומקיים בלוג דו-שבועי בענייני השעה. בעל טור שבועי בעיתון "ישראל היום". אב לשמונה, תושב עלי. בנו, רס״ן (מיל׳) משה ידידיה לייטר, שירת כמפקד פלגה ביחידת שלדג ונפל בקרב בצפון רצועת עזה במלחמת חרבות ברזל. למשוך בידית הבלימה, הוצאת ספריית בית-אל, 1993. A Peace to Resist: Why the Rabin-Arafat Deal Must Be Stopped, and How It Can Be Done, (1993) (1994)Crisis in Israel - A Peace Plan to resist, Shapolsky Publishers, Inc, באותו השם תורגם לרוסית בירושלים (1995). (1999), Israel at the cross-roads: The view from the hills of Judea and Samaria ד"ר יחיאל לייטר(הקישור אינו פעיל) באתר חברת נמלי ישראל רשימת הפרסומים של יחיאל לייטר, בקטלוג הספרייה הלאומית יחיאל לייטר, דף שער בספרייה הלאומית לילך ויסמן, ‏ועדת שפניץ: לחבר הליכוד יחיאל לייטר אין זיקה פוליטית - יכהן כדירקטור בחברת הנמלים, באתר גלובס, 29 בנובמבר 2011 דביר עמר, "מלח הארץ שתרם רבות": משה ידידיה לייטר נפל בקרב בעזה, 11 בנובמבר 2023, באתר ערוץ 7
ישיבת דבר ירושלים

ישיבת דבר ירושלים (באנגלית: האקדמיה הירושלמית ללימודי יהדות) היא ישיבה לחוזרים בתשובה בירושלים בראשות הרב ברוך הורוויץ. בשנת 1970 עלה הרב ברוך הורוויץ ממנצ'סטר לישראל והתיישב בירושלים. עם בואו הקים את ישיבת דבר ירושלים כמסגרת תורנית לנוער ולסטודנטים ממדינות אנגלוסקסיות. בתקופה הראשונה שכנה הישיבה בשכונת סנהדריה, משם עברה לבניין ישיבת חברון בשכונת גאולה. בשנת 1997 עברה לשכונת הר נוף. הישיבה מציעה שיעורי תורה בכמה שפות ורמות. כמו כן היא מפעילה אולפן עברית. בישיבה מכהן כמשגיח וכר"מ הרב יואל שוורץ, ואת ספריו פרסם בהוצאת הישיבה. כמו כן כיהנו בה הרב בן ציון לופיאן, בנו של הרב אליהו לופיאן, והרב אביעזר וולפסון אביו של הרב דניאל וולפסון. אתר האינטרנט הרשמי של ישיבת דבר ירושלים ישיבת דבר ירושלים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישיבות ובנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דייוויד פרידמן (כלכלן)

דייוויד דירקטור פרידמן (באנגלית: David Director Friedman; נולד ב-12 בפברואר 1945) הוא כלכלן, פיזיקאי, משפטן ותאורטיקן ליברטריאני יהודי-אמריקאי הנחשב לאחד מהוגי הדעות המובילים בזרם האנרכו-קפיטליזם. ידוע בכתיבתו על נושאים במיקרו-כלכלה, בהם ספרו הנודע "מנגנון החופש" ומספר ספרים נוספים העוסקים בתאוריית המחירים ובשידוך בין כלכלה ומשפט. תפיסתו האנרכו-קפיטליסטית נשענת על תועלתנות ופרגמטיות, בניגוד להוגים אחרים, כמו מארי רות'בארד, שנתמכו בגישת הזכויות הטבעיות. פרידמן הוא בנם של הכלכלנים מילטון פרידמן ורוז פרידמן. ב-1965 סיים תואר ראשון בכימיה ופיזיקה באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן השלים מאסטר ודוקטורט בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת שיקגו ב-1971. בשלבים מאוחרים יותר בעבודתו חלה תפנית, והוא עבר לעסוק בכלכלה ובמשפטים על אף שמעולם לא לקח קורסים בנושאים אלו. באמצע העשור השני של המאה ה-21, משמש פרידמן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת סנטה קלרה בקליפורניה והוא עורך-שותף בכתב העת הליברטריאני "ליברטי" (Liberty). בספרו "מנגנון החופש" (The Machinery of Freedom) משנת 1973 משרטט פרידמן מודל לקיומה של חברה אנרכו-קפיטליסטית בה כל הטובין והשירותים כולל החוק עצמו מסופקים על ידי השוק החופשי. גישה זו מתבדלת מגישתו של רות'בארד; פרידמן אינו מתעסק ביצירת קוד אתי שיוסכם על ידי כל הפרטים בחברה וכך הסדר החברתי יתפתח למסגרת אנרכו-קפיטליסטית. פרידמן תומך בשיטה הדרגתית כדי להגיע למצב הסופי של אנרכו-קפיטליזם, בו המדינה תפריט בהדרגה את השירותים שהיא מספקת. הוא מתנגד למהפיכה אנרכו-קפיטליסטית אלימה. הוא תומך בגישה תועלתנית לאנרכו-קפיטליזם; לטענתו שיקולי רווח-הפסד נותנים יתרון למדינה בה אין ממשל מרכזי לעומת מדינה שבה קיים ממשל מרכזי. פרידמן חבר באגודה לאנכרוניזם יצירתי. הוא חובב מדע בדיוני ואף כתב שני ספרים בסוגה זו, הארלד וסאלאמנדר. תומך במדיניות חוץ בדלנית ולא מתערבת בנושאים כלכליים וצבאיים של מדינות אחרות. פרידמן הצהיר על עצמו כאתאיסט. בנו, פטרי פרידמן, עוסק אף הוא בליברטריאניזם ובאנרכיזם שוק, בעיקר מכיוון עתודות ים. מארי רות'בארד אסכולת שיקגו (כלכלה) דייוויד פרידמן, תאוריית המחירים: טקסט ביניימי, 1986 (לא תורגם לאנגלית) 1996. Hidden Order: The Economics of Everyday Life. 2000. Law’s Order: What Economics Has to Do with Law and Why It Matters. Princeton Univ. Press. 2005. "The Case for Privacy" in Contemporary Debates in Applied Ethics. Wiley-Blackwell. מדיה וקבצים בנושא דייוויד פרידמן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דייוויד פרידמן (באנגלית) האתר של פרידמן (באנגלית) הבלוג של פרידמן (באנגלית) דייוויד פרידמן, הבלוג הרשמי דייוויד פרידמן, ברשת החברתית Goodreads דייוויד פרידמן, באתר גוגל סקולר 2008. Future Imperfect: Technology and Freedom in an Uncertain World ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.