laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וילה אדריאנה

וילה אדריאנה (איטלקית Villa Adriana), חווילתו המפוארת של הקיסר הרומאי אדריאנוס, בטיבולי, איטליה, הייתה אחת מהחווילות המפוארות ביותר בעולם העתיק. הווילה שכנה בטיבור (Tibur), כיום העיר טיבולי, ונבנתה במהלך המאה ה-2 כאתר מגורים לקיסר אדריאנוס ולבני לווייתו. בשנותיו האחרונות של אדריאנוס נוהלה האימפריה מהווילה, והתגורר בה צוות גדול של משרתים שתחזק את המקום. הווילה של אדריאנוס הייתה עצומה בגודלה. שטחה הכולל הגיע לכקילומטר מרובע אחד, גדול יותר מזה של פומפיי. שרידי הווילה עדיין לא נחשפו במלואם. היו בה כ-30 מבנים, ובכלל זה ארמונות, מרחצאות, תיאטרון, מקדשים לאלים, ספריות ורבעים שלמים למגורי הפמלייה, השומרים והעבדים. בווילה מִגוון סגנונות בנייה שהבולטים ביותר הם הסגנון היווני והסגנון המצרי. הוצבו בשטחהּ, לדוגמה, העתקים של קריאטידות (עמודי תמך בצורת פסלי נשים) מהארכתאון באתונה. בביוגרפיה של אדריאנוס צוין כי הוא קרא לאתרים בווילה בשמות מקומות שבהם ביקר במסעותיו ברחבי האימפריה. כך למשל הבריכה, אחד האתרים היפים והשמורים בווילה, והמערה המלאכותית שלצידה נקראו בשם קנופוס (Canopos) וסרפיאום (Serapeum). האדריכל הבריטי בניסטר פלטשר (אנ') כתב בחיבורו "היסטוריה של האדריכלות" (A History of Architecture) מ-1896: ”בהתהלכנו בשטח הווילה כיום עדיין ניתן לחוות משהו ממגוון הצורות הארכיטקטוניות והדרכים בהן אדריאנוס והאדריכל שלו תכננו את מפגשי הצירים, ההפתעות שמעבר לפינה והנוף הפתוח"”. הווילה הרומאית בקזאלה מדיה וקבצים בנושא וילה אדריאנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וילה אדריאנה אתר האינטרנט הרשמי של וילה אדריאנה (באיטלקית) וילה אדריאנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עיר מצרית עתיקה ששכנה על גדות הנילוס, כ-25 קילומטר מאלכסנדריה מקדש מצרי לאל סראפיס במצרים ההלניסטיתְְ; בעיר קנופוס היה סרפיאום שהוקדש לאלה איסיס ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות ובנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צינגי דה במראהה

צינגי דה במראהה (צרפתית: Tsingy de Bemaraha) הוא אתר מורשת עולמית מאז שנת 1990 המשתרע על שטח של 1,519 קמ"ר במערב מדגסקר, במרחק של 60 עד 80 ק"מ מחופי מצר מוזמביק. האזור מחולק לשמורת טבע (Réserve Naturelle Intégrale) בשטח של 853 קמ"ר בצפונו, אשר הוכרזה ב-31 בדצמבר 1927, ולפארק לאומי בשטח של 666 קמ"ר אשר הוקם לאחר מכן בדרומה של השמורה הקיימת. ב-2023 הכרזת המורשת העולמית הורחבה לעוד 5 פארקים ושמורות במדגסקר תוך יצירת אתר המורשת העולמית "היערות היבשים של אנדרפנה". צינגי דה במראהה משתרע על פני רמת במראהה שגובהה בין 150 ל-700 מטר והיא עשויה מאבן גיר קרסטית שעברה תהליכים מקיפים של בליה. אורכו כ-105 ק"מ ורוחבו כ-25 ק"מ. במזרחה של הרמה משתרעים צוקי במראהה לאורך מספר עשרות קילומטרים בכיוון דרום-צפון והנישאים 300 עד 400 מטר מעל עמק הנהר מאנאמבולו (Manambolo). מורדותיה המערביים של הרמה מתונים וגבעותיה משתפלות בהדרגה לכיוון מערב. הרמה מנוקזת על ידי מספר נחלים הזורמים מערבה לכיוון מצר מוזמביק. האקלים מתאפיין בקיץ גשום מדצמבר עד מרץ ובחורף יבש, וכמות המשקעים השנתית מגיעה לכ-980 מ"מ בממוצע. הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 26°C, והטמפרטורה הממוצעת בכל חודשי השנה אינה יורדת מתחת ל-20°C, אם כי נמדדו טמפרטורות קיצוניות של 9°C בחודש יולי ו-38°C בדצמבר. הצמחייה בצינגי אופיינית לאזור הקרסט של מערב מדגסקר וכוללת חורש טרופי יבש וצמחיית סוואנה אופיינית. בשמורה חיים מספר מיני למורים, 53 מיני עופות והמין האנדמי של לטאת עלי אנציגי (Brookesia perarmata). מדיה וקבצים בנושא צינגי דה במראהה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צינגי דה במראהה רשמים מהפארק היערות היבשים של אנדרפנה באתר אונסק"ו (באנגלית)
לאון (סרט)

לאון (בצרפתית: Léon, נודע גם בשם "המנקה", "המקצוען", או "לאון המקצוען") הוא סרט קולנוע צרפתי דובר-אנגלית, משנת 1994, שנכתב ובוים על ידי לוק בסון. בסרט מככבים ז'אן רנו, גארי אולדמן, ונטלי פורטמן בתפקידה הראשי הראשון. לאון (ז'אן רנו) הוא מתנקש קר רוח המתגורר באזור איטליה הקטנה במנהטן, ניו יורק. לאון חי חיים סגפניים ואפרוריים, מתגורר במוטלים זולים ומתרחק מחברת בני אדם. את עיקר זמנו הוא מקדיש לאימונים ולהתנקשויות בשירותו של מאפיונר איטלקי בשם טוני (דני איילו). בזמנו הפנוי הוא מבלה בקולנוע לבדו בצפייה בסרטים מוזיקליים ישנים של ג'ין קלי. באחד הימים הוא פוגש את מתילדה (נטלי פורטמן), ילדה בת 12 המתגוררת עם משפחתה המתעללת בדירה סמוכה. לאחר שסוכנים מושחתים של הרשות למלחמה בסמים (DEA) בראשות נורמן סטאנספילד (גארי אולדמן) הורגים את בני משפחתה של מתילדה, אוסף אותה לאון לביתו. כאשר מתילדה מגלה שלאון הוא רוצח שכיר היא מבקשת ממנו לקחת אותה תחת חסותו ולאמן אותה על מנת שתוכל לנקום את מות אחיה הקטן. בתמורה היא מציעה לנהל את משק הבית וללמד את לאון קרוא וכתוב. לאון מקבל את ההצעה והשניים מתחילים לעבוד יחדיו ומפתחים בהדרגה מערכת יחסים המושתתת על אהבה. לאחר שמתילדה רוכשת ניסיון וביטחון היא עוקבת אחרי סטאנספילד למשרדו כדי לנסות לחסלו. סטאנספילד לוכד אותה, אולם לאון שעמד על כוונותיה, חודר לבניין הרשות למלחמה בסמים, מחסל כמה מאנשיו של סטאנספילד, ומחלצה בשלום. סטאנספילד הזועם מגיע אל טוני ומחלץ ממנו תוך עינוי את מקום הימצאו של לאון. באחד הימים, כאשר מתילדה שבה מקניות, יחידה של משטרת ניו יורק שנשלחה על ידי סטאנספילד לוכדת אותה ומנסה לפרוץ לדירתו של לאון. לאון מפתיע את הצוות, תופס את אחד מאנשיו ומחזיקו כבן ערובה לצורך שחרורה של מתילדה. לאחר שהם נכנסים לדירה, לאון מסיר את הכיסוי מפתח אוורור המטבח ומבקש ממתילדה להימלט דרכו למקום מבטחים. מתילדה מסרבת לעזוב בלעדיו. לאון מרגיע אותה ואומר שהכול יהיה בסדר ושהיא העניקה משמעות לחייו. באותו הרגע משוגרת רקטה אל תוך הדירה. בהמולה שנוצרת בעקבות הפיצוץ לאון מתגנב החוצה כשהוא מחופש לאיש יחידת המשטרה. בדרכו החוצה סטאנספילד מבחין בו, עוקב אחריו בלאט ויורה בגבו. סטאנספילד מתקרב אל לאון הגוסס בתוך שלולית של דמו שלו ומציג את עצמו. לאון נותן לסטאנספילד "מתנה ממתילדה" - נצרות של רימוני יד. סטאנספילד פותח את מעילו של לאון ומגלה שם חומרי נפץ רבים; הפיצוץ העז הורג את שניהם ומרעיד את הבניין. בתום הסרט מתילדה שבה לבית הספר ונוטעת את הצמח בו טיפל לאון לאורך הסרט (וכונה על ידו "חברי הטוב ביותר") בחצר בית הספר על מנת שיכה שורשים. דמותו של לאון היא פיתוח של ויקטור "המנקה",דמות משנה מסרטו הקודם של בסון, "ניקיטה". ב"ניקיטה" מופיע ויקטור "המנקה" לקראת סוף הסרט ותפקידו הוא "לנקות" זירת הרג ולהעלים את הגופות. גם את דמותו של ויקטור ב"ניקיטה" שיחק ז'אן רנו, ומראהו ואופן דיבורו דומים לאלה של "לאון" - אך בניגוד ל"לאון" האנושי, שמתגלה בו צד רך, "ויקטור" ב"ניקיטה" הוא איש קר-מזג ואכזר ההורג כל הנקרה בדרכו ומפריע לו להשלים את משימתו. מדיה וקבצים בנושא לאון בוויקישיתוף "לאון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לאון", באתר נטפליקס "לאון", באתר AllMovie (באנגלית) "לאון", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "לאון", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "לאון", באתר Metacritic (באנגלית) "לאון", באתר אידיבי "לאון", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "לאון", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "לאון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
מיתוג אישי

מיתוג אישי הוא תהליך שבו האדם משווק כמותג. תהליך מסוג זה, שמפעיל האדם על עצמו, מיועד לקדמו בחייו העסקיים, המקצועיים וגם האישיים. יש המבצעים את המיתוג האישי בעצמם, ויש הנעזרים ביועצי תקשורת, יועצי תדמית, מאמנים אישיים ועוד. בהמשכו של התהליך האדם אמור להוות מותג שיעורר רגשות וערכים מוגדרים אצל אנשים אחרים. אנשים כלפיהם מופנה המיתוג יכולים להיות לקוחות ומעסיקים פוטנציאליים, בן זוג עתידי, קולגות, מתחרים, אויבים, וגם סביבתו הרגילה של האדם. איש השיווק האמריקאי טום פיטרס טבע את המונח "מיתוג אישי" במאמר The Brand Called You, שפרסם בשנת 1997. הוא קבע כי מיתוג אישי אינו מתבסס על שיפור עצמי, אלא על "אריזה מחדש" או "מיצוב מחדש". כלומר, המיתוג לא נועד לשפר את האדם, אלא רק את האופן בו רואים אותו אחרים. בעוד תהליך מיתוג של חברות ומוצרים חותר ל"האנשה" של מושא המותג כדי לעורר חיבור רגשי למוצר או לחברה, מיתוג אישי נועד לתת תוקף לאיכויות של האדם הממותג. המיתוג האישי הוא תהליך טבעי הנוצר עקב הצורך להתבלט בסביבה רווית מתחרים. צאלה קוטלר, ‏קידום מלמעלה: איך תמתג את עצמך במקום העבודה, באתר גלובס, 19 באוגוסט 2017 שני אשכנזי, ‏נהל את עצמך: איך להפוך למותג בשוק העבודה של דור ה-Y?, באתר גלובס, 12 באוקטובר 2017 Daniel J. Lair, Katie Sullivan, and George Cheney, "Marketization and the Recasting of the Professional Self", Management Communication Quarterly Vol. 18(3), pp. 307–343, 2005 Tom Peters, The Brand Called You, Fast Company Magazine, August 1997
יד המורה

יד המורה הוא בית ספר יסודי ייחודי בירושלים המשלב בין ילדים בעלי שונות תקשורתית, בדרך כלל אוטיזם, עם ילדים נוירוטיפיקלים. בית הספר הממוקם בשכונת רמות אשכול בירושלים הוקם במקורו בשנת 1970 ונחנך ב-1972 על ידי שר החינוך דאז, יגאל אלון, ושימש כבית ספר יסודי, ממלכתי שכונתי. מבנה בית הספר תוכנן בידי האדריכל יצחק בלט. בית הספר שירת את ילדי השכונות רמות אשכול, גבעת המבתר ושמואל הנביא. כמנהלו הראשון שימש זאב ברג, ולאחריו חיה תדמור. בתחילת שנות השמונים תפוסת בית הספר הייתה גדולה יותר מכפי שהמבנה תוכנן להכיל. בכל מחזור היו בין ארבע לחמש כיתות. אולם, במהלך שנות התשעים האוכלוסייה החילונית של שכונות אלה הזדקנה וחלקה התחלף באוכלוסייה חרדית. לבית הספר לא נשארו כמעט תלמידים. בשנת 1996 עמד בית הספר על סף סגירה, כאשר ד"ר יאיר סמוכה הציע את הפיכתו לבית ספר בתחום השילוב. בכניסה לבית הספר ישנן שתי פינות הנצחה לזכרו של שומר בית הספר חיים סמדר שנהרג בחופשת הפסח בשנת 2002, עת חסם בגופו מחבלת מתאבדת. בית הספר זכה בפרסים מטעם משרד החינוך, ומנהלתו לשעבר אנה גורן נבחרה כאשת השנה מטעם ויצו בשנת 2006. בשנת התש"ע זכה בית הספר בפרס מנח"י (מנהלת חינוך ירושלים). [דרוש מקור] בשנת התשס"ט נבחר ניר ברקת כראש עיר, ביקר בבית הספר ובסמוך לביקורו ניתנה הודעה על פתיחת כמות כיתות לפי מספר התלמידים שירשמו בפועל. בשנת התשס"ט החלה הקרן לירושלים במימון מחקר אקדמי רב שנתי על בית הספר לצורך בדיקת הרחבת מודל בית הספר לבתי ספר אחרים בארץ. בשנת התש"ע היו בבית הספר שמונה כיתות א-ו חינוך רגיל (179 תלמידים) ושבע כיתות א-ו חינוך מיוחד (39 תלמידים). צוות המורים מנה כמאה עובדי הוראה, מטפלים פרא רפואיים, סייעים, ובנות שירות לאומי. בנוסף פעל בבית הספר מערך מתנדבים מתיכון האקדמיה למוסיקה, מהאוניברסיטה העברית - מבית הספר לתלמידי חוץ, מבית הספר חורב, מארגון "אורדג" בדנמרק, ממשטרת ישראל - משמר הגבול, ומתלמידי כיתות י' במסגרת פרויקט מחויבות אישית. אתר האינטרנט הרשמי של יד המורה "יד המורה", באתר הכל אודות מוסדות החינוך אתר יד המורה באורייאנית כתבה מעיתון adventures in autism מועמדות לפרס החינוך הארצי על חיים סמדר
כלכלת חוף השנהב

כלכלתה של חוף השנהב מבוססת על חקלאות. כ-70% מהאוכלוסייה עוסקים בחקלאות ובשירותים הנלווים למגזר זה. חוף השנהב היא מהמגדלות והמייצאות הגדולות בעולם של פולי קפה, קקאו (40% מהתוצרת העולמית), בננות ומוצרי דקל, כולל שמן דקלים. בשל המרכיב הגבוה של החקלאות בהכנסות ממט"ח ובתוצר, קיימת רגישות רבה לתנודות במחירי הקפה והקקאו בעולם. מאמצי הממשלה לגוון את הכלכלה ולחזק מגזרים אחרים לא זכו להצלחה רבה. חוף השנהב מייצאת בעיקר מוצרי חקלאות, קורות עץ לפני עיבוד, ואת מחצב המנגן שמצוי בה. כמו כן היא מייצאת דגים, בעיקר טונה. היא מייבאת נפט, גז טבעי, כימיקלים חקלאיים, מוצרי פלסטיק, מוצרי טלקומוניקציה ומחשוב, וכן אורז. במשך תקופה ארוכה כמעט שלא צמח התוצר הממוצע לנפש, בעיקר בגלל הגידול המהיר באוכלוסייה. עם זאת התוצר היום במונחי כוח קניה הוא כפול מאשר בשנות השבעים. מבחינה כלכלית חוף השנהב היא עדיין מדינת עולם שלישי ואיננה מוגדרת כמדינה מתפתחת. אחד מיעדי הממשלה הוא להביא לצמיחה שנתית דו-ספרתית, אך תרחיש כזה צפוי רק אם יתקיימו תנאים אופטימליים, מחירי יצוא יציבים, וגידול בהשקעות חוץ ובסיוע חוץ. חוף השנהב עדיין אינה צפויה להצטרף למגמת הצמיחה המהירה של חלק ממדינות העולם השלישי בשנים הקרובות, אך צפויה להגיע לקצב של כ-7% - 8%. בסך הכול עומדת חוף השנהב בקריטריונים שקבעה לה קרן המטבע הבינלאומית, לשם קבלת סיוע חוץ. האינפלציה נמוכה, כ-2.5% לשנה, התקציב הממשלתי מאוזן, והמטבע יציב יחסית. כמו כן, ניכרת התפתחות רבה בענפים לא-מסורתיים, במגזר הפיננסי ובמגזר השירותים, כמו גם שיפור בתהליכי עיבוד מוצרי תעשייה. בשנת 1996 הייתה האינפלציה עדיין 32%, וירדה תוך מספר שנים לאינפלציה חד ספרתית, וזאת בזכות פיקוח הדוק על העלאות שכר וצמצום הדרגתי של הסקטור הציבורי. תוצר לאומי גולמי, במונחי כוח קניה: 26 מיליארד דולר. קצב צמיחה שנתי: כ- 5% לשנה. תוצר לנפש: 1,600 דולר חלוקה למגזרים: חקלאות 38%, תעשייה 18%, שירותים 44%. חקלאות ושירותים נלווים לחקלאות - 70%. פער חברתי, צריכה לפי עשירונים: עשירון תחתון 2.8%, עשירון עליון 28% . אינפלציה שנתית: 2.5% יצוא: 3.9 מיליארד דולר, מתוכם 37% יצוא קקאו. מדינות יצוא עיקריות: צרפת 17%, הולנד 12%, ארצות הברית 9%, איטליה 6%. יבוא: 2.6 מיליארד. מטבע מקומי: פרנק CFA, מחולק ל-100 סנט. בשנת 1974 הוקמה בורסה בעיר אביג'אן, וזו החלה לפעול בשנת 1976. היא נסגרה בשנת 1997 ובמקומה הוקמה הבורסה האזורית של מערב אפריקה (בצרפתית: bourse regional de valeures), שמושבה אף הוא באביג'אן. הבורסה משמשת את המדינות החברות ב-WAMU) West African Monetary Union), האיחוד המונטארי של מערב אפריקה). האיחוד הוקם ב-14 בנובמבר 1973 ומאגד בתוכו את בנין, חוף השנהב, בורקינה פאסו, מאלי, ניז'ר, סנגל וטוגו, ומשנת 1991 גם גינאה ביסאו. מרבית המניות בבורסה זו הן של חברות מחוף השנהב. מדיה וקבצים בנושא כלכלת חוף השנהב בוויקישיתוף תוצאות המסחר בבורסה האזורית באביג'אן הבורסה המערב אפריקאית באביג'אן - האתר הרשמי
שלמה די אוליוירה

רבי שלמה בן דוד אוליוירה או אוליוויירה, (ליסבון 1635 – אמסטרדם, 23 במאי 1708) היה מרבני הקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם ומחבר פורה בתחום הלשון והדקדוק. אוליוירה שימש תחילה כדרשן ומטיף בקהילה הספרדית באמסטרדם, שהייתה הקהילה העשירה והמבוססת בעיר. כמו כן שימש כמורה ומלמד בחברת כתר תורה שבאמסטרדם, תחת מקומו של משה רפאל אגילר. בנוסף שימש גם כר"מ בישיבות "חונן דלים" ו"גמילות חסדים". אחרי פטירתו של רבי יעקב ששפורטש בשנת 1698, התמנה אוליוירה כאב בית דין הקהילה הספרדית תחתיו. נפטר בשנת 1708, ואת מקומו ברבנות הקהילה מילא רבי שלמה אאיליון. אוליוירה היה מחבר פורה בתחום הלשון העברית והדקדוק. בתחילת שנת 1652 תרגם את הקנון של אבן סינא לפורטוגזית. חיבר פיוטים רבים בעברית, וספרים בעברית ובפוטוגזית. להלן רשימת חלק מספריו בעברית: אילת אהבים, מעשה אברהם ועקדת יצחק בסיפור ובשיר, אמסטרדם 1665 דל שפתים, דקדוק השפה הארמית בקצרה, אמסטרדם 1689 דרכי נעם, מפתח הכללים ללימוד התלמוד, מסודרים בסדר אלפביתי, יחד עם "טוב טעם" על דרכי טעמי המקרא, כללי המצוות לרמב"ם ו"דרכי ה'" - מפתח לתרי"ג מצוות, אמסטרדם 1668 זית רענן, מילון לקסיקוני למילים המורגלות במשנה, בתלמוד ובפילוסופיה, אמסטרדם 1683. טעמי המנהגים, על טעמי המקרא ותהילים. יד לשון, דקדוק השפה העברית, קיצור מספר מראה לשון של רבי משה בן חביב, ובסופו חיבור "דל שפתים". עץ חיים, שורשי לשון הקודש בסדר אלפבית שרשֹת גבלֻת, סופי השורשים של השפה העברית מסודרים על פי אלפבית ועוד, לתועלת חריזת שירים. אשכול, אנציקלופדיה ישראלית, כרך א, ברלין ה'תרפ"ט, עמ' 884–885 ד' ברגמן, צרור זהובים, ירושלים ה'תשנ"ח, עמ' 417 "אוליווירה, שלמה די", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק א, עמוד 180, באתר היברובוקס מרדכי מרגליות (עורך כללי), "שלמה די אוליוירה", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמוד 1264, באתר היברובוקס "שלמה די אוליוירה", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) תולדות רבי שלמה די אוליוירה, בתוך: נתנאל טראב מסלתון הכהן, חלק שני מספר הדקדוק, ברוקלין תשס"ג, באתר היברובוקס ספריו אילת אהבים, אמשטרדם תכ"ה, באתר היברובוקס שרשת גבלת, אמשטרדם תכ"ה, באתר היברובוקס דרכי ה', אמשטרדם תכ"ט, באתר היברובוקס עץ חיים, אמשטרדם תמ"ב, באתר היברובוקס דרכי נועם, אמשטרדם תמ"ח, באתר היברובוקס יד לשון - דל שפתים, אמשטרדם תמ"ט, באתר היברובוקס שלמה די אוליוירה, באתר "החכם היומי" שלמה בן דוד די אוליורה, דף שער בספרייה הלאומית
מחשב לכל ילד

האם התכוונתם ל... מחשב לכל ילד (ישראל) – פרויקט של ממשלת ישראל לאספקת מחשבים לבתי משפחות מעוטות יכולת. מחשב לכל ילד (OLPC - One Laptop Per Child) - מוסד ללא כוונת רווח אמריקאי שמטרתו לפתח ולייצר מחשב נייד בעלות ייצור של 100 דולר והפצתו לילדים סביב העולם.
לובה קריסטול

לובה קריסטול (ברוסית: Любовь Даниэловна Кристол; נולדה ב-26 במאי 1944) היא רב אמן בינלאומי בשחמט בהתכתבות, וזכתה פעמיים באליפות העולם בשחמט בהתכתבות (אנ'), באליפות השלישית בין השנים 1984-1978 ובאליפות החמישית בין השנים 1998-1993. לובה קריסטול גדלה בלנינגרד ועלתה לישראל בשנת 1976. זכתה באליפות ישראל לנשים חמש פעמים (1978, 1982, 1984, 1988 ו-1990), וייצגה את ישראל בנבחרת לאולימפיאדת השחמט ארבע פעמים. באולימפיאדה שהתקיימה בשנת 1976 בעיר חיפה, זכתה קריסטול יחד עם נבחרת ישראל לנשים במדליית הזהב. בשנת 1989 חלקה קריסטול בתחרות האזורית את המקום הראשון-שני. תושבת מבשרת ציון. טבלת תחרויות מרכזיות בהן השתתפה. "תוצאה בפועל" מודגשת - תוצאה המזכה בציון לתואר רב אמן בינלאומי. מדיה וקבצים בנושא לובה קריסטול בוויקישיתוף לובה קריסטול, באתר צ'סגיימס (באנגלית) לובה קריסטול, באתר פיד"ה (באנגלית) רשימות דירוג, באתר ICCF (באנגלית) כרטיסה של קריסטול, באתר אולימפבייס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עצם העוקץ

עצם העוקץ (TA: Os coccygis; Coccyx), המוכרת גם כעצם הזנב, היא חלקו התחתון ביותר של עמוד השדרה של האדם. העצם מורכבת מכארבע חוליות ששלוש התחתונות מהן התאחו לעצם אחת והיא מופרקת בחלקה העליון עם עצם העצה דרך מפרק סחוסי בעל תנועה מעטה. עצם העוקץ היא שריד לזנב הקיים בחלק מבעלי חוליות ובעוברים אנושיים בשבועות הראשונים לקיומם. בעצם העוקץ נאחזים מספר שרירים, ביניהם שריר העכוז הגדול ושרירי העוקץ. לאחרונים תפקיד בהפרשת צואה. לרוב בנויה עצם העוקץ מארבע חוליות, לעיתים קיימות חמש חוליות או רק שלוש. בשלושת החלקים העליונים של העצם נמצאים שרידים לזיזים רוחביים ולזיזים מפרקיים, ולמבנה של גוף חוליה. החלק התחתון הוא פיסת עצם שאינה מזכירה בצורתה חוליה. בכל החלקים נעדרים מבנים אופייניים לחוליות כגון רגליות, לוחות וזיז קוצי. חוליית העוקץ הראשונה (Vertebrae coccygeae I) היא הגדולה ביותר ולה מבנה הדומה לחוליית העצה התחתונה, לעיתים היא לא מתאחה עם יתר חלקי עצם העוקץ. הפן הקדמי של העצם קעור ונושא שלושה חריצים רוחביים המסמנים את אזורי האיחוי של החוליות. העצם פחות קעורה בנשים מאשר בגברים שכן עצם העוקץ היא חלק מפתח האגן התחתון ועל הוולד לעבור דרכו בזמן לידה. בפן הקדמי נאחזים הרצועה הקדמית של העצה והעוקץ והשריר מרים פי הטבעת. הפן הקדמי תומך גם בחלק מהחלחולת. הפן האחורי של העצם קמור וגם עליו חריצים רוחביים דומים לאלו שבפן הקדמי. לאורך שני צדדיו גבשושיות שהן שרידים לזיזים המפרקיים. הזוג העליון מהגבשושיות גדול במיוחד ומכונה קרני העוקץ (Cornu coccygeum). קרני העוקץ מופרקות עם קרני העצה בדרך המותירה מעבר לשורשי העצב התחתונים של העצה. לאורך הגבולות הצידיים של עצם העוקץ נמצאות בליטות קטנות, שרידי הזיזים הרוחביים של החוליות. הזוג העליון של הבליטות מכיל את הבליטות הגדולות מכולן, יתר הבליטות קטנות יותר ולעיתים חסרות. לאורך הגבולות נאחזים רצועת העצה והגבשוש, רצועת העצה והקוץ, שריר העוקץ לפני הרצועות ושריר העכוז הגדול מאחוריהן. החלק התחתון של עצם העוקץ מכונה חוד העוקץ. צורתו מעוגלת ולפעמים חצויה. בחוד נאחז גיד השריר סוגר הטבעת החיצון. אנשים הסובלים מכאבים באזור עצם העוקץ מהווים כאחוז מתוך אוכלוסיית הסובלים מהפרעות שריר-שלד. הכאב מקושר לעיתים קרובות עם טראומה, צניחת העצם, רכיבה אינטנסיבית על אופניים או לידה (אצל נשים). הסיבה לכאב יכולה להיות הגורמים המתוארים לעיל, אך קיימת גם תופעה של כאבים בעצם העוקץ שמקורם אינו מזוהה, שגורמת לקשיים טיפוליים אצל מומחים משדות מקצוע רבים. מדיה וקבצים בנושא עצם העוקץ בוויקישיתוף עצם העוקץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Fallon JF, Simandl BK. Evidence of a role for cell death in the disappearance of the embryonic human tail. The American journal of anatomy. 1978 May;152(1):111-29. PMID 677043
פאג

פאג הוא כלב בעל פרצוף פחוס וגוף קטן. הפאג מוגדר ככלב לוויה. השם "פאג" מגיע מן האנגלית, ככל הנראה ככינוי חיבה לבעל חיים גמדי. לכלבי הפאג מבנה גוף קטן יחסית, עיניים גדולות ובולטות וזנבם מסולסל. פרוותו קצרה וצבעה שחור או חום בהיר עם פנים שחורות. רבים מהם סובלים מבעיות נשימה בגלל המבנה הפחוס של פניהם, בעיות עור בשל הקפלים בעורם ובפרוותם ומנשירה במהלך כל עונות השנה. הפאג הוא כלב ידידותי ומלא שמחה ואופיו נוח וידידותי למבוגרים ולילדים כאחד. עקב ריבוי בעיות נשימה בכלבים עם אף פחוס, הולנד אסרה על רבייה של גזעי כלבים לצורך מראה מסוים שגורם לבעיות בריאותיות, הכוללים את הפאג. מקורו של הגזע בסין, שם פותח לפני מאות שנים, ככלב שעשועים לקיסרים משושלת צ'אנג, והוכר כגזע בשנת 400 לפני הספירה. לאחר מכן הגיע לאירופה בערך במאה ה-15 והפופולריות שלו עלתה מאז. רבים מבני האצולה ואף אנשים ידועים כמו מארי אנטואנט, וז'וזפין דה בוארנה, אשתו של נפוליאון, גידלו כלבים מסוג זה. פרוותו של הפאג קצרה ועורו מלא בקמטים וקפלים ולכן יש לנקות פעם בשבוע את הקפלים בעזרת צמר גפן. ללא טיפול זה, הפאג יסבול מבעיות עור ובעיות עיניים. לפאג יש עיניים בולטות, מה שגורם לדלקות ומחלות עיניים שונות. הטיולים עם הפאג צריכים להיות קצרים במיוחד בימים חמים ויש לשים לב לקצב הנשימה של הפאג. אם הפאג מתנשם במהירות יש להאט את קצב ההליכה. הפאג מתקשה להוציא את הלשון החוצה ולנשום מהר, ולכן חייב מקום מוצל וקריר בימים חמים. הפאג אף ידוע בנטייתו לעודף משקל ולהשמנה. על מנת לשמור על בריאות הפאג יש להקציב לו מנת אוכל קבועה ולא לחרוג ממנה על מנת לשמור על בריאותו ולמנוע מחלות. קבוצות הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות מדיה וקבצים בנושא פאג בוויקישיתוף פאג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Oxford English Dictionary, pug, n.² Oxford University Press. 2023. DOI 10.1093/oed/7135363746 Alessandra Pacelli, The Dutch ban on flat faced dogs: what it’s all about, ‏14th July 2023
סמואל פולר

סמואל פולר (באנגלית: Samuel Fuller‏; 12 באוגוסט 1912 – 30 באוקטובר 1997) היה במאי ומפיק קולנוע אמריקאי יהודי, מהמשפיעים ביותר על הקולנוע המודרני. פולר נולד בווסטר, מסצ'וסטס. בנם של יעקב רבינוביץ', מהגר יהודי מרוסיה, ורבקה לבית באום מפולין. בגיל 12, החל פולר לעסוק בעיתונאות. הוא היה כתב הפלילים הצעיר ביותר בארצות הברית, בהיותו בן 14. בגיל 17, הוא הפך לכתב פלילי בניו יורק, ועבד ב-"New York Evening Graphic". לאחר מכן פרסם שורה של ספרים מסוגת "ספרות זולה". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ארצות הברית. לחם בהצטיינות וזכה בעיטורים. המלחמה השפיעה רבות על אופיו ומוצאת ביטויה ברבים מסרטיו. פולר, הכותב בעצמו את כל סרטיו, היה מהראשונים שהראו את הדרך לעבוד מחוץ לתעשייה ולאולפנים הגדולים. הוא עבד תמיד בתקציבים קטנים, עם צילומי חוץ רבים וללא "כוכבים" ידועים. בכך הִתווה נתיב והשפיע – לא רק בדרך עשייתו – על דורות חדשים של קולנוענים צעירים ברחבי העולם. סרטיו היו קשוחים וחריפים – הוא הואשם בתוקפנות ובדעות פוליטיות קיצוניות – אבל גם מסחררים ורבי-השראה. שנים רבות, כמעט עד לשיבתו, פעל במעין חצי-אלמוניות, כטיפוס שוליים שהזרם-המרכזי בקושי מכיר בו, ואז, בזכות גלי הערצה מאירופה, הוכר כאחד מחשובי הבמאים. בראשית שנות השמונים ביקר בישראל והסריט בה כמה סצנות מסרטו המלחמתי הגדול – "האדומה הגדולה ה-1" (1980). בין סרטיו האחרים : "מסדרון ההלם", "40 רובים", "מחטף ברחוב 56", "הנשיקה העירומה", "כלב לבן, "מבצע בורמה", "שער סין" ועוד. פולר, עליו נכתבו מאות מאמרים וכמה ספרים, הופיע גם כשחקן בסרטיהם של במאים/מעריצים כמו ז'אן לוק גודאר, וים ונדרס, גיתאי ועוד. מדיה וקבצים בנושא סמואל פולר בוויקישיתוף סמואל פולר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סמואל פולר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי סמואל פולר, באתר AllMovie (באנגלית) סמואל פולר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סמואל פולר, באתר MusicBrainz (באנגלית) אורי קליין, הקולנוע הוא שדה-קרב, דבר, 29 באוגוסט 1980, המשך 1, דבר, 29 באוגוסט 1980, המשך 2, דבר, 29 באוגוסט 1980 נירית אנדרמן, סם פולר - הבמאי שבמקום להגיד "אקשן" ירה באקדח, באתר הארץ, 10 במרץ 2015 סמואל פולר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סמואל פולר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הדרן

הדרן הוא קטע מוזיקלי נוסף בסופו של קונצרט או רסיטל (הן של מוזיקה קלאסית, ג'אז ומופעי רוק), שלא נכלל בתוכנית. ההדרן מבוצע כתגובה לתשואות הקהל בסוף המופע. הקהל מגיב במחיאות כפיים סוערות וממושכות ולעיתים במחיאת כפיים בעמידה. בגרמניה נהוגות גם רקיעות ברגליים. בכמה מדינות מקובל לצעוק "הדרן" ("!bis" או "!encore") לאחר הופעה מוצלחת במיוחד. האמן מבצע הדרן על מנת להודות לקהל על הערכתו. לרוב, ההדרן מתוכנן מראש, אולם אם התשואות סוערות במיוחד, האמן עשוי להוסיף עוד קטע שלא תוכנן. במקרה זה נראית בדרך כלל התייעצות בין חברי צוות המופע איזה קטע לנגן. לעיתים אף מדובר בקטע שכבר נוגן קודם לכן בהופעה, ובהדרן מבצעים אותו בגרסה מעט אחרת. תחילתה של מסורת ההדרן באולמות האופרה במאה ה-17. פעמים רבות מבצעים כהדרן להיטים של הלהקה או את יצירותיו המפורסמות ביותר של המלחין. דוגמה מפורסמת לכך היא המסורת של הפילהרמונית של וינה, המבצעת כל שנה באופן מסורתי בקונצרט השנה החדשה את "הדנובה הכחולה" ואת "מארש רדצקי" כהדרנים, אם כי יצירות אלו אינן נכללות בתוכניית הקונצרט. בהופעות של להקות רוק ופופ הפך ביצוע ההדרן לשגרתי, בייחוד כאשר המופע מתקיים במתחמים גדולים כגון אצטדיונים. יש אף אמנים המקיימים באופן קבוע מופע בן שני חלקים, שבהם החלק השני הוא ההדרן. בוב מארלי ולהקתו נהגו כך בשני סיבובי ההופעות האחרונים שלהם. על פי מילון אבן שושן, המילה "הדְרן" מקורה במילה הארמית בבלית "הֲדַרַן" שמשמעותה "חזרנו". ניצנים לשימושה בתור קריאה לתוספת נמצאים במאה ה-10, בה מתאר רב האי גאון את מנהגם של תלמידי חכמים לאחל עם סיום לימוד מסכת "נהדר מר עלה - הדרנא עלך": "יחזור אדוני עליה, והדרהּ יהא פרוש עליך". ברבות השנים השתנתה המילה הנהגית בסיום מסכת ל"הדרן", ומכאן התגלגלה לאולמי הקונצרטים. כיום מקובלת הקריאה "הדרן עֲלָך מסכת..." בעת סיום לימוד המסכת. על פי המילון האטימולוגי לשפה העברית של ארנסט קליין, גרסה זו מקובלת אך שגויה, ואת המילה "הדרן" יש לתרגם כ"ההדר שלנו"; הקריאה השלמה היא "הדרן עלך, מסכת ..., והדרך עלן", שתרגומה הנכון הוא אפוא "הדרנו בָּך, מסכת ..., והדרֵך בנו". Willi Apel, Ralph Daniel, The Harvard brief dictionary of music, New York: Washington square press, 1991 פליס פזנר מלכין, יעקב מלכין,, לקסיקון האמנויות, מסדה, 1975 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.