laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חצי האי טאמאן

המונח "טאמאן" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו טאמאן (פירושונים). חצי האי טאמאן נמצא ברוסיה ומפריד בין ים אזוב מצפון ובין הים השחור מדרום. ממערב לחצי האי טאמאן נמצא מצר קרץ', המפריד בינו ובין חצי האי קרים ומחבר בין הים השחור ובין ים אזוב. חצי האי טאמאן שוכן בדרום-מערב רוסיה, מבחינה אדמיניסטרטיבית הוא שייך לנפת טמריוק במחוז קרסנודאר. באלף הראשון לפני הספירה ישבו באי בני שבט הסינדי (Sindi), שהיו ממוצא סקיתי. הם קברו את מתיהם בקורגנים, לעיתים ביחד עם סוסיהם. בתקופה העתיקה התיישבו בחצי האי טאמאן יוונים שהקימו את המושבות פאנאגוריה וחרמאנוסה (אנ'). בתקופה הקלאסית של ההיסטוריה היוונית חצי האי טאמאן היה חלק מבוספורוס הקימרית. בין המתיישבים במקום היו סרמטים, יוונים ויהודים. במאה הרביעית נפל האזור לידי ההונים ומאוחר יותר הייתה פאנאגוריה בירת בולגריה הישנה. לאחר כיבוש המקום על ידי הממלכה הכוזרית היה חצי האי לחלק מהמדינה הכוזרית היהודית. הכוזרים בנו את המצודה טמוטאראכאן שכונתה על ידי הערבים בשם סאמקרץ' היהודית, שם שרימז על זהות תושביה. משנת 980 שלטה במקום רוס של קייב והנסיכות הרוסית של טמוטאראכאן ומשנת 1100 עבר השלטון לידי הקיפצ'קים. במקום שלטו גם המונגולים ובתקופת מסעי הצלב, בשנת 1239, הפך לחלק מהטריטוריה של רפובליקת ג'נובה. החל משנת 1419 נוהל המקום על ידי משפחה יהודית מג'נובה, כשמייסד השושלת היה שמעון גיזולפי, שבא מג'נובה והתחתן עם הנסיכה המקומית ביחחנים. ב-1483 נכלל חצי האי טאמאן בחאנות קרים ומ-1783 באימפריה העות'מאנית. ב-1791, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, עבר חצי-האי לשליטת האימפריה הרוסית. בשנת 1792, בהוראתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה התיישבו באזור קוזאקים אוקראינים. בשנת 2019 החלה תנועה בגשר קרים שמקשר את האזור עם חצי האי קרים שהחל משנת 2014 עבר לשליטה רוסית. מדיה וקבצים בנושא חצי האי טאמאן בוויקישיתוף
פטר קורנליוס

קרל אוגוסט פטר קורנליוס (בגרמנית: Carl August Peter Cornelius; ‏24 בדצמבר 1824 – 26 באוקטובר 1874) היה מלחין, חוקר מוזיקה, משורר ומתרגם גרמני. הוא נולד ומת במיינץ. קורנליוס ניגן בכינור וחיבר לידר מגיל צעיר. בשנת 1841 החל ללמוד הלחנה אצל היינריך אסר. בין השנים 1844 ל-1852 התגורר בברלין, אצל דודו, הצייר פטר פון קורנליוס ובתקופה זו פגש דמויות ידועות-שם כמו אלכסנדר פון הומבולדט, האחים גרים, פרידריך ריקרט ופליקס מנדלסון. במהלך שנותיו האחרונות בברלין, כתב קורנליוס ביקורת מוזיקה לכמה כתבי עת ברלינאים חשובים וקשר ידידות עם יוזף פון אייכנדורף, פאול הייזה והנס פון בילו. יצירותיו הראשונות הבשלות של קורנליוס (כולל האופרה "הספר מבגדד") חוברו בעת שהייתו הקצרה בויימאר (1852-1858). מקום מגוריו הבא היה בווינה, שם נשאר חמש שנים. בווינה החלו קשרי הידידות של קורנליוס עם ריכרד וגנר. לבקשת וגנר עבר קורנליוס למינכן בשנת 1864 ושם נשא לבסוף אישה והוליד ארבעה ילדים. על אף ידידותו עם וגנר ועם פרנץ ליסט, קשריו עם אסכולת ההלחנה הגרמנית החדשה, כפי שכונתה, לא התנהלו על מי מנוחות. הוא לא נוכח בהצגת הבכורה של טריסטן ואיזולדה עם פון בילוב ווגנר, וכתירוץ להיעדרו השתמש בבכורה של האופרה שלו עצמו, "אל סיד". המיזם האופראי השלישי והאחרון שלו, "גונלד", המבוסס על האדות (קובצי שירים ואגדות איסלנדיים) הנורדיות, נשאר לא גמור בגלל מותו (מסוכרת). מכלול יצירותיו של קורנליוס קטן יחסית ומקיף בעיקר לידר (בסביבות 100), דואטים (23) ויצירות כוראליות (רבות, למקהלת גברים). רבות מן היצירות הווקאליות הללו (וכל שלוש האופרות שלו) נכתבו לטקסטים של קורנליוס עצמו. כמו כן כתב מספר קטן של יצירות לפסנתר סולו, ביניהן סונאטה לפסנתר (1848). "הספר מבגדד" - אופרה קומית בשתי מערכות, שחוברה בשנים 1855-1858 (בכורה בוויימאר, 15 בדצמבר 1858) "אל סיד" (Der Cid) דרמה לירית בשלוש מערכות, חוברה ב-1860-1865 (בכורה בוויימאר, 21 במאי 1865) "גונלד" (Gunlöd) אופרה בשלוש מערכות, חוברה בשנים 1866-1874, לא הושלמה השלמה של קרל הופבאואר - 1879 (בכורה בוויימאר,6 במאי 1891) השלמה של ולדמר פון באוזנן - 1906 (בכורה בקלן, 15 בדצמבר 1906) מבוא, אנדנטה ופולונז אופוס 1 (אבוב ופסנתר, 1840) 3 סונאטות לכינור אופוס 2: סונאטה לכינור מס' 1 בדו מז'ור (1840) סונאטה לכינור מס' 2 במי במול מז'ור (1844) סונאטה לכינור מס' 3 במי מז'ור (1846) 4 רביעיות מיתרים: רביעיית מיתרים מס' 1 בלה במול מז'ור (1841) רביעיית מיתרים מס' 2 בדו מז'ור (1841) רביעיית מיתרים מס' 3 בסול מז'ור (1842) רביעיית מיתרים מס' 4 ברה מז'ור (1842) מיסה נסיונית על קנטוס פירמוס במודוס דורי - ארבעה קולות (סופרן, אלט, טנור, בס) ועוגב (1852) 3 שירים למקהלה, אופוס 11 (1871, לטקסטים של היינריך היינה ופרידריך ריקרט) "המוות, זה הלילה הקריר" - סופרן, אלט, טנור, בס, סופרן, אלט, טנור, בס (היינה) "על רוח הסערה" - סופרן, אלט, טנור, בס, סופרן אלט, טנור בס (ריקרט) "נעורים, שיכרון ואהבה" - סופרן, סופרן, אלט, טנור, טנור, בס (ריקרט) 3 מקהלות גברים, אופוס 12 (1872-73): "החייל הזקן" - 6 טנורים, 3 בסים (טקסט של יוזף פרייהר פון אייכנדורף) "שיר הפרש" - טנור, טנור, בס, בס, טנור, טנור, בס, בס (אייכנדורף) "השבועה הגרמנית" - טנור, טנור, בס, בס (קורנליוס) מדיה וקבצים בנושא פטר קורנליוס בוויקישיתוף פטר קורנליוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) פטר קורנליוס, באתר Discogs (באנגלית) פטר קורנליוס, באתר Songkick (באנגלית) פטר קורנליוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יהושע קניאל

יהושע קָניאל (20 באוגוסט 1939 – כ"ח בסיוון תשנ"ח, 1998) היה פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. קניאל נולד בלובלין שבפולין ערב הפלישה לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה. מזמן גירוש יהודי פולין בשנת 1942 הוסתר במשך שלוש שנים על ידי פולני בעיירה פופוב (לובלין) (אנ') ושם שהה עד לשחרור פולין. עלה לישראל בשנת 1949, וגדל בבני ברק. למד בישיבת היישוב החדש ואחר כך בישיבת פוניבז' בבני ברק. שירת בחיל המודיעין והשתחרר בדרגת רב-סרן. בשנות השישים החל ללמוד תולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן. הגיש את עבודת המאסטר בשנת 1970 בנושא: "היחסים בין הספרדים והאשכנזים ביישוב הישן בירושלים: מהתיישבות תלמידי הגר"א עד שנות ה-80 של המאה ה-19". מדריכו היה פרופ' נתנאל קצבורג. שימש בין השנים 1970 עד 1977 כאסיסטנט במחלקה. ב-1978 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו; נושא הדיסרטציה היה "היחסים בין היישוב הישן ליישוב החדש בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה והשנייה". העבודה יצאה לאור בספר בהוצאת יד בן צבי ואף זיכתה אותו בפרס. בין השנים תשמ"ט עד תשנ"א כיהן כראש המחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן. מחקרו התמקד ביחסים בין העדות היהודיות ביישוב הישן בארץ ישראל בכל המאה ה-19, באופן שילובה של ההגירה הציונית בראשיתה ובאינטראקציה בין היישוב הישן ליישוב החדש. שימש כמנהל המכון לחקר הציונות הדתית בשנים תשנ"ד עד תשנ"ה. במעבר: היהודים בארץ-ישראל במאה הי"ט בין ישן לחדש ובין יישוב ארץ הקודש לבין ציונות: מבחר מאמרים / יהושע קניאל. ירושלים: יד בן-צבי, תש"ס-2000. המשך ותמורה: היישוב הישן והיישוב החדש בתקופת העלייה הראשונה והשנייה / יהושע קניאל. ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ב ישראל עם ארץ ומדינה/ עורך ראשי: אביגדור שנאן, עורכים: אהרן אופנהיימר, אברהם גרוסמן, יהושע קניאל. ירושלים: יד יצחק בן-צבי תשנ"ח-1998 העלייה השנייה/ העורכים: ישראל ברטל, זאב צחור, יהושע קניאל. ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח-1997. אליעזר בן-יהודה בבית האסורים: חנוכה תרנ"ד/1893: איגרות/ ערך, הוסיף מבוא והערות: יהושע קניאל. ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ד-1983. משפט היישוב החדש בארץ ישראל/ אברהם שמואל הירשברג; פתח דבר: יהושע קניאל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשל"ט-1979. ותיקין: מחקרים בתולדות היישוב: לזכרו של ר' יוסף יצחק ריבלין – עשור לפטירתו: תשכ"ג–תשל"ג/ ערוך בידי ח"ז הירשברג; בהשתתפות יהושע קניאל. רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ה-1975. רשימת היישובים היהודיים במזרח ובמגרב: בימי פריחתה של האימפריה העות'מאנית/ ערוכה בידי י' קניאל, בסיוע י' איילון, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן – המכון לחקר היהדות במזרח, תשל"ג-1974. ישראל ברטל, "דרכו של יהושע קניאל בחקר הלאומיות היהודית", במעבר, ירושלים: תש"ס - 2000, עמ' 1–9. יוסף פרידלנדר, (על) יהושע קניאל, "המשך ותמורה : היישוב הישן והיישוב החדש בתקופת העלייה הראשונה והשנייה" (תשמב), האומה 66/67 (תשמ"ב-1982), עמ' 146–143. יצחק קונפורטי, "יהושע קניאל: המשך ותמורה בהיסטוריוגרפיה", אוניברסיטת בר-אילן – מרעיון למעש ב (תשס"ו-2006), עמ' 81–92. כתבי יהושע קניאל בפרויקט בן-יהודה יהושע קניאל, ‏המונחים 'יישוב ישן' ו'יישוב חדש' בעיני בני הדור (1882 - 1914) ובעיני ההיסטוריוגרפיה, קתדרה 6, דצמבר 1977 יהושע קניאל, ‏הוויכוח בין פתח-תקוה לראשון-לציון על הראשוניות בהתיישבות ומשמעותו ההיסטורית, קתדרה 9, תשרי, תשל"ט, אוקטובר 1978 יהושע קניאל, ‏ממדי הירידה מן הארץ בתקופת העלייה הראשונה והשנייה, קתדרה 73, תשרי תשנ"ה ספטמבר 1994 יהושע קניאל (1939-1998), דף שער בספרייה הלאומית מוסמך במדעי הרוח, דבר, 24 ביוני 1971
יעקב שלום ליכט

יעקב שלום ליכט (1922–30 בספטמבר 1991) היה פרופסור בחוג למקרא שבאוניברסיטת תל אביב וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1985. יעקב שלום ליכט נולד בווינה. הוא גדל בברין שבצ'כיה ולמד בתיכון היהודי בעיר, בין מוריו היה ברוך קורצווייל. בשנת 1940 עלה לארץ ישראל. סיים את לימודיו בספרות ומקרא באוניברסיטה העברית בשנת 1948. ב-1949 היה עוזרם של נחמן אביגד ואליעזר ליפא סוקניק שערכו ופרסמו את מגילות מדבר יהודה. הדבר הביאו לעסוק בתחום המקרא, הגותו ופרשנותו, מגילות מדבר יהודה, הספרים החיצוניים, האפוקליפסה והארכאולוגיה. במאי 1957 קיבל תואר דוקטור על עבודת הדוקטורט שעשה על מגילת ההודיות. בשנת 1965 מונה לדרגת מרצה באוניברסיטת תל אביב. כיהן כראש החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב. היה מעורכיה וכותביה של האנציקלופדיה המקראית. בשנותיו האחרונות עסק בפירוש מקיף לספר במדבר. ליכט כתב בגישה ישירה ובהירת לשון ושילב במחקרו את חידושי המחקר במגוון מדעים שונים כמו: פילוסופיה, תורת הספרות, אנתרופולוגיה, תאולוגיה, ארכאולוגיה ופילולוגיה. הוא ניסה להבין את הטקסט המקראי מתוך צורת ניסוחו ובשימוש בהגיון פשוט, מסקנות ברורות, אך השאיר גם מקום להטלת ספק. אור ליעקב, מחקרים במקרא ובמגילות מדבר יהודה, לזכרו של יעקב שלום ליכט, בעריכת יאיר הופמן ופרנק פולק, בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, ירושלים, תשנ"ז. מגילת ההודיות, ממגילות מדבר יהודה. ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ו (הדפסה חוזרת, במקור תשי"ז). פירוש על ספר במדבר (כב-לו). ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"א. פירוש על ספר במדבר (יא-כא). ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"א. Storytelling in the Bible. Jerusalem: Magnes Press, 1978. (reprint 1986). פירוש על ספר במדבר (א-י). ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"ה. הניסיון במקרא וביהדות של תקופת הבית השני. ירושלים: הוצאת מאגנס, תשל"ג. ספר חזון עזרא (ספריית 'דורות' 6). ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ח. מגילת הסרכים, ממגילות מדבר יהודה. ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ה. כת מדבר יהודה וכתביה (עיונים כו). ירושלים: הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשי"ז. רמב"ן - פרשנות המקרא היהודית - פרקי מבוא, בעריכת מ' גרינברג, ירושלים, תשמ"ג. מועדי ישראל זמנים ומועדים בתקופת המקרא ובימי בית-שני. עורך: יעקב שלום ליכט. ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ח. ספר ויקרא עם פרוש חדש... מאת ש"ל גורדון. מהדורה חדשה ומתוקנת. מבוא ופירוש התקין יעקב ליכט. תל אביב: תשל"ב. יאיר הופמן ופרנק פולק, פתח דבר, בתוך: אור ליעקב, מחקרים במקרא ובמגילות מדבר יהודה, לזכרו של יעקב שלום ליכט. פרנק פולק, יעקב שלום ליכט - האדם והפרשן, שם, עמ' 1–5. גרשון ברין, יעקב ליכט — המורה והחבר, דברים באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בתוך: ג' ברין וב' ניצן (עורכים) יובל לחקר מגילות ים המלח, ספר הקונגרס לזכרו של יעקב ליכט ולחמישים שנות חקר המגילות, ירושלים תשס"א, עמ' 1–51. יעקב ליכט, בעריכת נועם מזרחי, מעולמה הרוחני של יהדות הבית השני : פרקי עיון במגילות מדבר יהודה ובספרים החיצונים. הוצאת מוסד ביאליק והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תש"ף 2020. כרטיס אישי ואודותיו, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים יעקב שלום ליכט (1922-1991), דף שער בספרייה הלאומית לפי מעולמה הרוחני של יהדות הבית השני, הוא נפטר ב-1991 (וכן הוא במאגר הזהויות של הספרייה הלאומית), ולפי האתר של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (נצפה 14 ביוני 2020) נפטר ב-1992. סביר להניח שהספר האקדמי הוא היותר מדויק. דוקטור לפילוסופיה, חרות, 2 במאי 1957 העלאות ומינויים באוניברסיטת תל אביב, דבר, 11 באוגוסט 1965
ססיל שמינאד

ססיל שמינאד (בשמה המלא בצרפתית: Cécile Louise Stéphanie Chaminade;‏ 8 באוגוסט 1857 – 13 באפריל 1944) הייתה מלחינה ומוזיקאית צרפתייה. שמינאד נולדה בפריז להורים אמידים. עוד בהיותה בת שמונה התרשם מנגינתה המלחין ז'ורז' ביזה, שהיה מידידי המשפחה, ואף כינה אותה "מוצרט קטן". מ-1881, בהיותה בת 24, בוצעו יצירותיה בפומבי, ואחדות מהן עלו על הבמה פעמים רבות. מ-1887 יצאה למסעי הופעות כפסנתרנית בלונדון ובארצות הברית, ובמשך כל אותו זמן חיברה קטעי נגינה לפסנתר, רובם קצרים, קלים וקליטים. תפוקתה במהלך חייה הייתה רבה, וכללה מעל 400 יצירות, כמחציתן לפסנתר, 140 שירים, מוזיקה קאמרית, קונצ'רטינו לחליל, ואופרות. בארצות הברית הופיעה לראשונה ב-7 בנובמבר 1908. היא ניגנה יצירה שחיברה, את Concertstück, בליווי תזמורת פילדלפיה. שמינאד לא נישאה מעולם. היא הייתה מן הנשים היחידות במאה ה-19 שהגיעו למעמד של מלחינה ומוזיקאית עצמאית ויוצרת. זמרת המצו-סופרן אן סופי פון אוטר ייחדה תקליטור שלם לביצוע שיריה. מדיה וקבצים בנושא ססיל שמינאד בוויקישיתוף ססיל שמינאד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ססיל שמינאד, באתר ספוטיפיי ססיל שמינאד, באתר AllMusic (באנגלית) ססיל שמינאד, באתר MusicBrainz (באנגלית) ססיל שמינאד, באתר Discogs (באנגלית) נעם בן זאב, למה שכחו את המלחינה הצרפתייה ססיל שאמינד, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2014 ססיל שמינאד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ססיל שמינאד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ססיל שמינד (1857-1944), דף שער בספרייה הלאומית
חליל ברקטאי

חליל ברקטאי (בטורקית: Halil Berktay; נולד ב-27 באוגוסט 1947) הוא היסטוריון טורקי, בעל טור ביומון Taraf.[דרוש תעתוק] חליל ברקטאי נולד בשנת 1947 לארדואן ברקטאי, שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של טורקיה, שפעלה בחשאי. ב-1964 סיים את קולג' רוברט באיסטנבול. למד כלכלה באוניברסיטת ייל שבארצות הברית, קיבל תואר ראשון ב-1968 ותואר שני ב-1969. עשה את הדוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת ברמינגהאם באנגליה, וקיבל תואר דוקטור ב-1990. שימש מרצה באוניברסיטת אנקרה בין השנים 1969–1971 ובין השנים 1978–1983. הוא היה מאואיסט בשנות ה-60 וה-70. בין השנים 1992 ל-1997 לימד ב'אוניברסיטה הטכנית של המזרח התיכון' באנקרה (METU) ובאוניברסיטת בוספורוס באיסטנבול. היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ב-1997. מאז אותה שנה מלמד באוניברסיטת סבנג'י באיסטנבול. תחומי מחקרו של חליל ברקטאי הם הלאומיות הטורקית במאה העשרים וההיסטוריוגרפיה שלה. חוקר את ההיסטוריה החברתית והכלכלית באירופה, במיוחד זאת של ימי הביניים מפרספקטיבות משוות. כתב על בניין הזיכרון הלאומי הטורקי. בספטמבר 2005 ערך עם היסטוריונים מרקעים אקדמיים שונים (מוראט בלג', אדהם אלדם, סלים דרינגיל ורבים אחרים) ועידה שנויה במחלוקת על שקיעתה של האימפריה העות'מאנית. Bir donem kapanirken/ Halil Berktay Kabileden feodalizme/ Halil Berktay New approaches to state and peasant in Ottoman history/ edited by Halil Berktay and Suraiya Faroqhi. The Journal of peasant studies; v.018, no. 3-4, 1991. London: Frank Cass, 1991 Halil Berktay, באתר של אוניברסיטת סבנג'י הטורים של חליל ברקטאי, באתר של יומון Taraf (טורקית)
דינר ירדני

דינר ירדני (בערבית: دينار أردني) הוא המטבע הרשמי של ממלכת ירדן מאז 1950. בתקן ISO 4217 סימנו הוא JOD. בתקופת המנדט הבריטי מאז 1927, השתמשו בירדן בלירה ארץ-ישראלית. הדינר הירדני מחולק ל-100 יחידות קירש, שמכונה גם פיאסטר, או ל-1,000 יחידות פולוס. הדינר צמוד לדולר האמריקאי. הבנק המרכזי של ירדן החל לפעול בשנת 1964 והיה למנפיק היחיד של הכסף הירדני. גוף זה החליף את מועצת המטבע של ירדן. ברשות הפלסטינית, דינר ירדני משמש לצד השקל החדש. בשנת 1949 הונפקו שטרות על ידי מועצת המטבע הירדן בערכים של 1⁄2, 1, 5, 10 ו-50 דינר. הם נשאו את השם הרשמי של המדינה, "הממלכה ההאשמית של הירדן". שטרות 20 דינר הוכנסו ב-1977, ואחריהם 50 דינר ב-1999. שטרות של 1⁄2 דינר הוחלפו במטבעות ב-1999. ב-1992 שינו בירדן את מחזור המטבעות, והוסיפו כיתוב באנגלית, בנוסף לכיתוב הקיים בערבית. לפי פרסום העיתון הכלכלי פורבס ב-1 באוגוסט 2023, הדינר הירדני הוא המטבע הרביעי בחוזקו בעולם. 1 קירש 5 קירש 10 קירש ¼ דינר ½ דינר על פני כל המטבעות מופיעה דמותו של המלך עבדאללה השני. מאז 23 באוקטובר 1995, הדינר הוצמד רשמית לזכויות המשיכה המיוחדות (SDRs) של קרן המטבע הבינלאומית, בעוד שבפועל הוא נקבע על 1 דולר אמריקאי = 0.709 דינר, רוב הזמן, הם בערך 1 דינר = 1.41044 דולר. הבנק המרכזי קונה דולר אמריקאי ב-0.708 דינר לדולר, ומוכר דולר אמריקאי ב-0.710 דינר לדולר. דוגמאות לשערי חליפין של הדינר הירדני לעומת הדולר האמריקאי הדינר הירדני הוא המטבע הנמצא במקום הרביעי בערכו בעולם. שוויו כ-4.57 שקלים. המטבע הצבאי (ישראל) מדיה וקבצים בנושא דינר ירדני בוויקישיתוף פרוט שטרי הכסף הירדניים באתר NUMISTA שערי חליפין יציגים, באתר הבנק המרכזי של ירדן Editorial Style Guide 2020, World Bank Group, appendix D pp.134–139 פורבס / רשימת המטבעות החזקים בעולם CBJ -, web.archive.org, ‏1 באוקטובר 2015
מחוש

מָחוֹשׁ או אנטנה (ברבים: מְחוֹשִׁים) הם זוג איברי-חישה המחוברים לראשם של פרוקי-רגליים למעט בעלי כליצרות וקדַמזְנבאים (Protura). חריג נוסף הם הסרטנאים, אשר אצלם כל זוג חיישנים מחולק לשני ענפים. בדרך כלל יוצאים המחושים מהראש ונמתחים קדימה. המחושים מהווים איברים חושיים, אולם סוג החוש והאופן שבו הקליטה עובדת אינו זהה אצל כל הקבוצות, ולעיתים אף אינו ברור כלל. חושים אפשריים הם בדרך כלל חוש המישוש, טמפרטורה, רטט (צלילים), ובעיקר חוש הריח או הטעם. במילונים עבריים ישנים נעשה השימוש במילה מְשׁוֹשָׁה (אנטנה) לתיאור איבר החישה של חרקים וחסרי חוליות. בזמן זה חודשה גם המילה מָחוֹשׁ. במשך הזמן חודשה המילה משושה למָשׁוֹשׁ. כיום נהוג להבדיל בין מָחוֹשׁ, איבר נוקשה בעל שלד חיצוני כגון מחוש החרקים, ובין מָשׁוֹשׁ, שהוא איבר חסר שלד וגמיש כגון זה המצוי בחלזונות. מקור המילה מחוש (מחושים) במילה חישה (לחוש), ומקור המילה משוש (משושים) במילה מישוש (למשש). מחושים משמשים את החרקים בעיקר כחיישני ריח, ובהתאם מצוידים במגוון רחב של שערות חישה (sensilla). על פי רוב איברי החישה של הזכרים מפותחים יותר לצורך איתור הנקבות, ולפיכך לעיתים ניתן להבדיל בין הזוויגים על ידי צורת המחושים. למחושים תפקידים רבים אחרים, לא כולם ידועים. אצל חלק מהחרקים הם משמשים כחיישני טמפרטורה או לחות, אמצעי מישוש, מרכז שיווי משקל או בקרה מוטורית בזמן תעופה. מחוש החרקים מחולק לרוב לשלושה חלקים: הפרק הראשון נקרא בסיס או גזע (scape), השני גבעול (pedicel) והשלישי שוטון (flagellum), שעשוי לרוב מפרקים רבים המכונים פרקי השוטון (flagellomere). פרק הבסיס מחובר למצח החרק ולשרירים בתוך הראש, בעזרתם החרק שולט בזווית המחוש. פרק הגבעול מכיל לעיתים את איבר ג'ונסון (אנ'), העשוי ממספר תאי חישה לזיהוי תנועת אוויר. פרקי השוטון אינם מכילים שרירים ולכן החרק אינו יכול להזיזם באופן עצמוני, אלא בעזרת פרקי הבסיס והגבעול, עם זאת הם מכילים איברי חישה המושפעים מתזוזת פרק השוטון למשל בזמן תעופה. אצל חרקים מסוימים כגון תריסיתיים פרק הגבעול מחולק לשני חלקים (מקורב, מרוחק) ולכן למחוש 5 פרקים בניגוד לרוב הפשפשים האחרים שלהם רק ארבע פרקים. סרטנאים נושאים שני זוגות מחושים. הזוג הראשון דמוי רגל והשני בעל שני פרקים (Biramous) המחוברים בבסיסם. לרוב המחושים משמשים כאברי חישה אצל הבוגרים אך גם, בחלק מהמינים, כאברי שחיה בשלב הפגית. משוש מָחוֹשׁ, באתר האקדמיה ללשון העברית
מעשירי רגל

מַעֲשִׂירֵי רֶגֶל (שם מדעי: Decapoda, מיוונית: δέκα, deca – שפירושו: 'עשר'; πούς / ποδός, pod – שפירושו: 'רגל') היא סדרה של סרטנאים במחלקת הסרטנים העילאיים. בסדרה זו נכללים סרטנים מוכרים שלחלקם ערך כלכלי רב, בהם סרטנים קצרי בטן, סרטני נהרות, לובסטרים, חסילונים, וסרטן היטי השעיר שהתגלה ב-2005. על סדרת מעשירי הרגל נמנים 2,700 סוגים ו-15,000 מינים, בהם 3,300 מינים מאובנים. לסרטנים מסדרה זו חמישה זוגות רגלי-חזה משני צידי הגוף, ובסך הכל, עשר רגליים. זוג הזרועות הראשון נקרא צבתות. סדרה מעשירי רגל (Decapoda) תת-סדרה פראונים (Dendrobranchiata) על-משפחה: Penaeoidea על-משפחה: Sergestoidea תת-סדרה Pleocyemata אינפרא-סדרה Achelata אינפרא-סדרה Anomura אינפרא-סדרה Astacidea אינפרא-סדרה Axiidea אינפרא-סדרה סרטנים קצרי בטן (Brachyura) אינפרא-סדרה חסילונים (Caridea) אינפרא-סדרה Gebiidea אינפרא-סדרה Glypheidea אינפרא-סדרה Polychelida אינפרא-סדרה Stenopodidea סרטן נקאי סרטן עכביש יפני לובסטר קוצני מדיה וקבצים בנושא מעשירי רגל בוויקישיתוף מעשירי רגל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מעשירי רגל (סרטנאים), דף שער בספרייה הלאומית מעשירי רגל, באתר ITIS (באנגלית) מעשירי רגל, באתר NCBI (באנגלית) מעשירי רגל, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) מעשירי רגל, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מעשירי רגל, באתר GBIF (באנגלית) אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 4 – "החי במים", בעריכת לב פישלזון, הוצאת משרד הביטחון , עמ' 84 ערך זה הוא קצרמר בנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מעייני הישועה

האם התכוונתם ל... מרכז רפואי מעיני הישועה – בית חולים בבני ברק מעייני הישועה (תנועה) – תנועה לקירוב לבבות של הציונות הדתית בדרכו של הרב קוק מעייני הישועה (עלון שבת) – עלון שבת שיצא על ידי תנועת מעייני הישועה מעייני הישועה – ספרו השישי של הרב יעקב משה חרל"פ, בסדרת הספרים מי מרום.
ויסנטה אספינל

ויסנטה גומז מרטינז-אספינל (בספרדית: Vicente Gómez Martínez-Espinel;‏ 28 בדצמבר 1550 – 4 בפברואר 1614), סופר ומוזיקאי ספרדי. אספינל רכש את השכלתו באוניברסיטת סלמנקה ואחר באוניברסיטת גרנדה. בתום לימודיו נעשה חייל ונושא כליהם של אדונים שונים. במהלך שירותו נפל בידי שודדי ים והוחזק שבוי באלג'יריה. לאחר ששוחרר עשה עוד שלוש שנים באיטליה כאיש צבא. עם שובו למדריד הוסמך לכמורה בשנת 1589. אספינל התפרסם בלחניו. לזכותו נזקפת גם הוספת המיתר החמישי לגיטרה. הוא תרגם כמה מיצירותיו של הורציוס מלטינית לספרדית. בשנת 1591 הופיעו השירים שחיבר ב"חרוזים" (Diversas rimas). בשנת 1618 פורסמה יצירתו החשובה "חייו של נושא הכלים מרקוס דה אוברגון". רומן זה כולל יסודות אוטוביוגרפיים ומשתייך לסוגת הסיפורת הפיקרסקית. עניין מחודש ביצירתו של אספינל התעורר במאה ה-18, בעקבות צאתם לאור של "הרפתקאות ז'יל בלאס" מאת אלן-רנה לסאז' בשנים 1715–1735. הסופר הצרפתי שאב את המסד לרומן הפיקרסקי שלו מעבודתו של אספינל, כמו גם ממקורות אחרים. מדיה וקבצים בנושא ויסנטה אספינל בוויקישיתוף ויסנטה אספינל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ובנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אסתי ממו

אסתי ממו (נולדה ב-3 במרץ 1983) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית. ממו נולדה בשנת 1983 בעיירה צ'ילגה, אתיופיה. בשנת 1992, בהיותה בת 9 עלתה ממו עם אמה ושלוש אחיותיה לישראל והמשפחה השתכנה בקריית מלאכי. בנעוריה הקימה ממו את להקת המחול "מנגו" המורכבת מיוצאות אתיופיה. הלהקה הופיעה במועדונים בישראל וייצגה את ישראל בפסטיבל נוטינג היל בלונדון. את קריירת הדוגמנות החלה ממו בגיל 18, והייתה לדוגמנית הראשונה מקהילת יהודי אתיופיה המצליחה בישראל. מאז שהחלה לדגמן, הופיעה ממו על שערי מגזינים רבים ובהם Elle וווג. בין השאר פרסמה את נייקי, Kenvelo, קסטרו, לוריאל, קו מוצרי השיער של שוקי זיקרי, חברות ההלבשה התחתונה אינטימה ופמינה, פפסי קולה ושוקולד קדבורי. בשנת 2005 סיימה ממו קורס משחק אצל הבמאי חיים בוזגלו והשתתפה בסדרת הטלוויזיה כתב פלילי. בשנה זו התראיינה לעיתון הבריטי "דיילי טלגרף". בראיון האשימה את מדינת ישראל ביחס גזעני כלפי בני עדתה, הבא לידי ביטוי גם בראיונות עבודה. בתגובה לדברים אלה אמרה בטי רוקאווי, הבעלים של סוכנות הדוגמנות אימאג': "אסתי צודקת, ויש אכן אפליה כנגד דוגמניות אתיופיות בישראל. מפיקים שונים מעדיפים דוגמניות בצבעי שוקו-וניל ודוחים דוגמניות שחורות". בראיון מאוחר יותר טענה ממו כי קהילת העולים מאתיופיה חשה מושפלת על ידי החברה הישראלית, תחושת נחיתות המביאה להתאבדות בני נוער מהעדה, ובהם אחיה ששם קץ לחייו בשנת 2004. "אני לא אוהבת לדבר על כך, כי זה כואב מאד" אמרה ממו, "אך עלי להתבטא, כי לא רק אחי היה קורבן. זה קורה לנוער אתיופי בכל רחבי הארץ". כשנשאלה באותו ראיון מה תעשה בתום קריירת הדוגמנות, ענתה ממו "אשוב לישראל וארוץ לכנסת". מדיה וקבצים בנושא אסתי ממו בוויקישיתוף אסתי ממו, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית כרמית ספיר-ויץ, אסתי ממו: 21 דברים שלא ידעת על נשים, באתר ynet, 10 באוקטובר 2005 מירב הראל, אסתי ממו: "אני בוכה מעצבים ולא משברון לב", באתר ynet, 18 באוגוסט 2010 חדשות nana10, הכי יפות בארץ: המחווה לבנות העלייה מאתיופיה, באתר nana10‏, 5 באוגוסט 2010 אלי לוי, אסתי ממו - יותר מרוככת, אבל לא פחות יפה, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 11 בנובמבר 2010 רעות ענבר, בלאק אאוט: למה דוגמניות שחורות לא מצליחות בארץ?, באתר nrg‏, 28 במאי 2012 לדברי ממו נמצאת צ'ילגה בדרום אתיופיה, אך העיירה צ'ילגה (הנקראת גם אייקל) נמצאת במחוז צפון גונדר שבצפון-מערב אתיופיה, על דרך הסחר עם סודאן. Tim Butcher, From Israeli slum to the pages of Vogue, The Daily Telegraph November 4th 2005 עומר כרמון, אסתי ממו: ישראל גזענית לאתיופים, חדשות MSN 9.11.2005 Loolwa Khazzoom, Queen of Sheba'Model tries to open doors for fellow Ethiopians in Israel, JTA News and Features