מלחמת הוונדלים

מלחמת הוונדלים הייתה מלחמה שהתרחשה בצפון אפריקה בין כוחות האימפריה הביזנטית לממלכת הוונדלים של קרתגו בשנים 533–534. זו הייתה הראשונה במלחמותיו של יוסטיניאנוס הראשון לכיבוש מחדש של האימפריה הרומית המערבית. הוונדלים כבשו את צפון אפריקה הרומית בתחילת המאה ה-5 והקימו בה ממלכה עצמאית. תחת מלכם, גאיזריק, הצי הוונדלי ערך התקפות פיראטים ברחבי הים התיכון, בזז את רומא ב-455 והביס פלישה רומית ב-468. לאחר מותו של גאיזריק ב-477, היחסים עם האימפריה הרומית המזרחית נורמלו, אם כי המתחים התלקחו מדי פעם עקב דבקותם של הוונדלים באריאניזם ורדיפתם את אוכלוסיית הילידים הניקאים. בשנת 530 אירעה הפיכת חצר בקרתגו עקב תבוסה נגד המפקד המורי ומפקד המלחמה של שבט הפרקסים אנטלס, שגרמה לגלימר להאשים את הילדריק בשל תבוסתו מול המורים והוונדלים הדיחו את הילדריק הפרו-רומי והחליף אותו ב-530 בן דודו גלימר. הקיסר הרומאי המזרחי יוסטיניאנוס לקח זאת כעילה להתערב בענייני הוונדלים, ולאחר שהבטיח את הגבול המזרחי עם פרס הסאסאנית בשנת 532 החל להכין משלחת בפיקודו של גנרל בליסאריוס, שמזכירו פרוקופיוס כתב את הנרטיב ההיסטורי העיקרי של המלחמה. יוסטיניאנוס ניצל את המרידות במחוזות הוונדלים הנידחים של סרדיניה וטריפוליטניה. אלה לא רק הסיחו את דעתו של גלימר מהכנותיו של יוסטיניאנוס אלא החלישו משמעותית את הגנת הוונדלים באמצעות שיגור עיקר הצי והצבא הוונדלים תחת אחיו של ג'לימר צזון לסרדיניה. כוח המשלחת הרומי יצא מקונסטנטינופול בסוף יוני 533, ולאחר מסע ימי לאורך חופי יוון ודרום איטליה, נחת על החוף האפריקאי בקפוטוואדה בתחילת ספטמבר, ותפס את גלימר בהפתעה מוחלטת. המלך הוונדלי אסף את כוחותיו בחיפזון ופגש את הצבא הרומי בקרב אד דקימום, ליד קרתגו, ב-13 בספטמבר. תוכניתו המשוכללת של גלימר לכתר ולהשמיד את הצבא הרומי התקרבה להצלחה, אך בליסאריוס הצליח להניע את צבא הוונדלים לברוח ולכבוש את קרתגו. גלימר נסוג לבולה רג'יה, שם אסף את כוחותיו שנותרו, כולל צבא צאזון, שחזר מסרדיניה. בדצמבר התקדם גלימר לכיוון קרתגו ופגש את הרומאים בקרב טריקמארום. הקרב הביא לניצחון רומי ולמותו של צאזון. גלימר ברח למצודה הררית נידח, שם נחסם עד שנכנע באביב. בליסאריוס חזר לקונסטנטינופול עם האוצר המלכותי של הוונדלים ועם גלימר השבוי כדי ליהנות ממצעד ניצחון, בעוד שאפריקה הוחזרה רשמית לשלטון האימפריאלי כמחוז הפרטוריאני של אפריקה. אולם השליטה האימפריאלית כמעט ולא הגיעה מעבר לממלכת הוונדלים הישנה, ושבטי המאורי של פנים הארץ, שלא היו מוכנים לקבל את השלטון הרומי, התקוממו במהרה במרד. הפרובינציה החדשה היטלטלה על ידי המלחמות עם המאורי והמרידות הצבאיות, ורק בשנת 548 הוחזר השקט והממשלה הרומית הוקמה היטב. במהלך ההידרדרות ההדרגתית והתפרקותה של האימפריה הרומית המערבית בתחילת המאה ה-5, השבט הגרמני של הוונדלים, בעל ברית עם האלאנים, התבסס בחצי האי האיברי. בשנת 429, המושל הרומי של דיוקסיית אפריקה, בוניפאטיוס, אשר מרד בקיסר רומא ולנטיניאנוס השלישי (שלט 425–455) ועמד בפני פלישה של כוחות אימפריאליים, קרא למלך הוונדלי גאיזריק לעזרה. כך, במאי 429, חצה גאיזריק את מצר גיברלטר עם כל אנשיו, לפי הדיווחים 80,000 בסך הכל. עם זאת, לוונדלים ולאלאנים של גאיזריק היו תוכניות משלהם, והם שאפו לכבוש את המחוזות האפריקאים על הסף. החזקתם של מאוריטניה קיסרינסיס, מאוריטניה סיטיפנסיס ורוב נומידיה הוכרה בשנת 435 על ידי הקיסר הרומאי המערבי, אך זה היה רק אמצעי זמני. המלחמה החלה במהרה, ובאוקטובר 439, בירת אפריקה, קרתגו, נפלה לידי הוונדלים. בשנת 442, הסכם נוסף החליף את המחוזות שהוחזקו עד כה על ידי הוונדלים עם הליבה של הדיוקסיה האפריקאית, המחוזות העשירים של זאוגיטאנה וביזאקנה, אותם קיבלו הוונדלים כבר לא כפוידראטים של האימפריה, אלא כנחלתם. אירועים אלו סימנו את יסודה של הממלכה הוונדלית, כאשר הוונדלים הפכו את קרתגו לבירתם והתיישבו סביבה. על אף שהוונדלים השיגו כעת שליטה על סחר התבואה האפריקאי הרווחי עם איטליה, הם גם פתחו בפשיטות על חופי הים התיכון שנעו עד לים האגאי והגיעו לשיא בביזת רומא עצמה בשנת 455, שנמשכה לכאורה במשך שבועיים. תוך ניצול הכאוס שלאחר מותו של ולנטיניאנוס בשנת 455, גאיזריק החזיר לעצמו את השליטה - גם אם קלושה למדי - במחוזות מאוריטניה, ועם הצי שלו השתלט על סרדיניה, קורסיקה והאיים הבלאריים. סיציליה בקושי ניצלה מאותו גורל באמצעות נוכחותו שם של ריקימר. לאורך תקופה זו, הוונדלים שרדו מספר ניסיונות רומיים למכת נגד: הגנרל הרומי המזרחי אספר הוביל משלחת לא מוצלחת בשנת 431, משלחת שהרכיב הקיסר המערבי מיוריאנוס (שלט 457–461) מול חופי ספרד בשנת 460 התפזרה או נלכדה על ידי הוונדלים לפני שהצליח להפליג, ולבסוף, בשנת 468, גאיזריק הביס משלחת ענקית משותפת של האימפריות המערבית והמזרחית תחת בסיליסקוס. בעקבות אסון זה, ובעקבות פשיטות ונדלים נוספות על חופי יוון, סיכם הקיסר המזרחי זנון (שלט 474–491) "שלום תמידי" עם גאיזריק (474/476). מדינת הוונדלים הייתה ייחודית במובנים רבים בקרב הממלכות הגרמניות שירשו את האימפריה הרומית המערבית: במקום לכבד ולהמשיך את הסדר החברתי-פוליטי הרומי המבוסס, הן החליפו אותו לחלוטין בשלהן. בעוד שמלכי מערב אירופה המשיכו לכבד את הקיסרים ולהטביע מטבעות עם דיוקנאותיהם, מלכי הוונדלים הציגו את עצמם כשליטים עצמאיים לחלוטין. הוונדלים גם הבדילו את עצמם באופן מודע מהאוכלוסייה הרומאנית-אפריקאית הילידית באמצעות השימוש המתמשך בשפת האם ובלבושם המיוחד, אשר שימשו להדגיש את מעמדם החברתי המובהק כאליטה של הממלכה. בנוסף, הוונדלים - כמו רוב הגרמנים, חסידי האריאניזם - רדפו את הרוב הכלקדוני של האוכלוסייה המקומית, במיוחד בתקופת שלטונם של הונריק (477-484) וגונת'מונד (484–496). הקיסרים בקונסטנטינופול מחו על כך, אך השלום נמשך כמעט שישים שנה, ולעיתים קרובות היחסים היו ידידותיים, במיוחד בין הקיסר אנסטסיוס הראשון (491–518) ותרסמונד (חדרים 496–523), שהפסיקו במידה רבה את הרדיפות. בשנת 523 עלה לכס המלכות בקרתגו הילדריק (שלט 523–530), בנו של הונריק. בעצמו צאצא של ולנטיניאנוס השלישי, הילדיק יישר מחדש את ממלכתו וקירב אותה לאימפריה הרומית: על פי תיאורו של פרוקופיוס (מלחמת הוונדלים, I.9) הוא היה אדם לא לוחמני, חביב, שהפסיק את הרדיפה של הכלקדונים, והחליף מתנות ושגרירויות עם יוסטיניאנוס הראשון (שלט 527–565) עוד לפני עלייתו של האחרון לכס המלכות, ואף החליף את דמותו במטבעותיו בדמותו של הקיסר. יוסטיניאנוס קיווה כנראה שהתקרבות זו תוביל לכפיפותה מרצון של מדינת הוונדלים לאימפריה שלו. עם זאת, מדיניותו הפרו-רומית של הילדריק, יחד עם תבוסה שספג נגד המאורי בביזאקנה, הביאו להתנגדות בקרב האצולה הוונדלית, שהביאה להדחתו ולמאסר בשנת 530 על ידי בן דודו, גלימר (שלט 530–534). יוסטיניאנוס ניצל את ההזדמנות ודרש את החזרתו של הילדריק, כשגלימר סירב כצפוי לעשות זאת. יוסטיניאנוס דרש אז את שחרורו של הילדריק לקונסטנטינופול, ואיים במלחמה אם לא תיענה הבקשה. גלימר לא היה מוכן למסור תובע מתחרה ליוסטיניאנוס, שיוכל להשתמש בו כדי לעורר צרות בממלכתו, וכנראה ציפה שהמלחמה תגיע בכל מקרה, לפי ג'ון בגנל ברי. כתוצאה מכך הוא סירב לדרישתו של יוסטיניאנוס בטענה שמדובר בעניין פנימי בקרב הוונדלים. עתה קיבל יוסטיניאנוס את העילה שלו, וכשהשקט הושב על כנו בגבולו המזרחי עם פרס הסאסאנית בשנת 532, הוא החל להרכיב כוח פלישה. לפי פרוקופיוס (המלחמה הוונדלית, I.10), הידיעה על החלטתו של יוסטיניאנוס לצאת למלחמה עם הוונדלים עוררה תדהמה רבה בקרב האליטות של הבירה, שאסון 468 היה עדיין טרי בזכרונם. פקידי הכספים התרעמו על ההוצאות הכרוכות בכך, בעוד שהצבא התעייף ממלחמת פרס וחשש מהכוח הימי של הוונדלים. תוכניתו של הקיסר קיבלה תמיכה בעיקר מהכנסייה, מחוזקת על ידי הגעת תלונות של רדיפות מחודשות מאפריקה. אולם רק השר החזק יוחנן מקפדוקיה העז להשמיע בגלוי את התנגדותו למשלחת, ויוסטיניאנוס התעלם ממנה והמשיך בהכנותיו זמן קצר לאחר תפיסת השלטון החל מעמדו הביתי של גלימר להידרדר, כאשר הוא רדף את אויביו הפוליטיים בקרב האצולה הוונדלית, החרים את רכושם והוציא להורג רבים מהם. פעולות אלו ערערו את הלגיטימיות שלו שהייתה ממילא מפוקפקת בעיני רבים, ותרמו לפרוץ שני מרידות במחוזות נידחים של ממלכת הוונדלים: בסרדיניה, שם הכריז המושל המקומי, גודאס, על עצמו כשליט עצמאי, וזמן קצר לאחר מכן בטריפוליטניה, שם מרדה האוכלוסייה הילידית, בראשות פלוני פודנטיוס, נגד שלטון הוונדלים. למרות שהנרטיב של פרוקופיוס גורם לשתי ההתקוממויות להיראות מקריות, איאן יוז מציין את העובדה ששתי המרידות פרצו זמן קצר לפני תחילת המשלחת הרומית נגד הוונדלים, ושגם גודאס וגם פודנטיוס ביקשו מיד סיוע מיוסטיניאנוס, כראיה למעורבות דיפלומטית פעילה של הקיסר בהכנתם. בתגובה לשליחיו של גודאס, יוסטיניאנוס הקצה את קירילוס, אחד מקציני הפוידראטים, עם 400 איש, שילווה את צי הפלישה ולאחר מכן יפליג לסרדיניה. גלימר הגיב למרד של גודאס בכך ששלח את עיקר הצי שלו, 120 מכלי השיט הטובים ביותר שלו ו-5,000 איש תחת אחיו צאזון, כדי לדכא אותו. להחלטתו של מלך הוונדלים היה תפקיד מכריע בתוצאות המלחמה, שכן היא הוציאה מהאזור את הצי הוונדלי, המכשול העיקרי לנחיתה רומאית באפריקה, כמו גם חלק גדול מצבאו. גלימר גם בחר להתעלם לעת עתה מהמרד בטריפוליטניה, שכן הוא איים פחות וגם היה מרוחק יותר, בעוד המחסור בכוח אדם אילץ אותו להמתין לשובו של צאזון מסרדיניה לפני ביצוע מסעות נוספים. במקביל, שני השליטים ניסו לזכות בבעלי ברית: גלימר יצר קשר עם המלך הוויזיגותי תאודיס (שלט 531–548) והציע ברית, בעוד יוסטיניאנוס הבטיח את הנייטרליות המיטיבה ואת תמיכתה של הממלכה האוסטרוגותית של איטליה, אשר לה היו יחסים מתוחים עם הוונדלים בגלל היחס הרע שקיבלה הנסיכה האוסטרוגותית אמלפרידה, אשתו של תרסמונד. בית המלוכה האוסטרוגותי הסכים בקלות לאפשר לצי הפלישה הרומי להשתמש בנמל סירקוזה בסיציליה ולהקים שם שוק לאספקת החיילים הרומיים. יוסטיניאנוס בחר באחד הגנרלים המהימנים והמוכשרים ביותר שלו, בליסאריוס, שהתבלט לאחרונה מול הפרסים ובדיכוי מהומות ניקה, להוביל את המשלחת. כפי שמציין איאן יוז, בליסאריוס התאים במיוחד למינוי זה משתי סיבות נוספות: הוא היה דובר לטינית שפת אם, ודאג לרווחת האוכלוסייה המקומית, תוך שמירה הדוקה על חייליו. שתי התכונות הללו יהיו חיוניות לזכייה בתמיכה מהאוכלוסייה האפריקאית דוברת הלטינית. את בליסאריוס ליוו אשתו, אנטונינה, ופרוקופיוס, מזכירו, שכתב את תולדות המלחמה. לפי פרוקופיוס (המלחמה הונדלית, I.11), הצבא כלל 10,000 חיילי רגלים, חלקם נמשכו מצבא השדה (comitatenses) וחלקם מקרב הפוידראטים, וכן 5,000 פרשים. היו גם כ-1,500–2,000 שומרי בליסאריוס עצמו (bucellarii), חיל מובחר (לא ברור אם מספרם נכלל ב-5,000 הפרשים שהוזכרו כמספר כולל של פרוקופיוס). בנוסף, היו שתי יחידות נוספות של כוחות בעלות הברית, שניהם קשתים רכובים, 600 הונים ו-400 הרולים. הצבא הונהג על ידי מערך של קצינים מנוסים. הסריס סולומון נבחר לרמטכ"ל בליסאריוס (דומיקוס) והפרפקט הפרטוריאני לשעבר ארכלאוס הופקד על אספקת הצבא, בעוד רופינוס התראקי ואייגן ההוני הובילו את הפרשים. כל הכוח הועבר על 500 כלי שיט מאוישים על ידי 30,000 מלחים תחת אדמירל קאלונימוס מאלכסנדריה, שנשמרו על ידי תשעים ושתיים ספינות מלחמה דרומונים. הדעה המסורתית, כפי שהביע ג'ון בגנל ברי, היא שכוח המשלחת היה קטן להפליא למשימה, במיוחד לאור המוניטין הצבאי של הוונדלים, ושאולי זה משקף את גבול כושר הנשיאה של הצי, או אולי זה היה מכוון מהלך כדי להגביל את ההשפעה של כל תבוסה. עם זאת, איאן יוז מעיר כי אפילו בהשוואה לצבא האימפריה הרומית המוקדמת, צבאו של בליסאריוס היה "כוח גדול ומאוזן היטב המסוגל להתגבר על הוונדלים וייתכן שהכיל שיעור גבוה יותר של חיילים איכותיים ואמינים מאשר הצבאות שהוצבו במזרח". בצד הוונדלי, התמונה פחות ברורה. צבא הוונדלים לא היה כוח מקצועי שכלל בעיקר מתנדבים כמו הצבא המזרחי הרומי, אלא כלל כל זכר כשיר מבני הוונדלים. לפיכך, ההערכות המודרניות לגבי הכוחות הזמינים משתנות יחד עם ההערכות על כלל אוכלוסיית הוונדלים, משיא של בין 30,000-40,000 גברים מתוך אוכלוסיית ונדלים הכוללת לכל היותר 200,000 איש (דיהל ובורי), ועד ל-25,000 גברים בלבד - או אפילו 20,000, אם לוקחים בחשבון את האבדות שלהם מול המאורי - לבסיס אוכלוסין של 100,000 (יוז). למרות המוניטין הצבאי שלהם, הוונדלים הפכו פחות לוחמניים עם הזמן, לאחר שבאו לנהל חיים יוקרתיים בתוך עושרה של אפריקה. בנוסף, אופן הלחימה שלהם לא התאים להתעמתות עם ותיקי בליסאריוס: צבא הוונדלים הורכב אך ורק מפרשים, משוריינים קלות וחמושים רק ללחימה פנים נגד פנים, עד כדי הזנחה מוחלטת של השימוש בקשתות או כידון, בניגוד גמור לקטפרקטים המשוריינים והקשתים הרכובים של בליסאריוס. (החשבון של פרוקופיוס מפריך לחלוטין את המקור שנבחר בצורה גרועה.) הוונדלים נחלשו גם בגלל העוינות של נתיניהם הרומאים, המשך קיומו בקרב הוונדלים של פלג נאמן להילדריק, ומהעמדה האמביוולנטית של שבטי המאורי, שצפו בסכסוך המתקרב מהצד, מוכנים להצטרף למנצח ולתפוס את השלל. בטקס מרשים ומפואר, בנוכחות יוסטיניאנוס והפטריארך של קונסטנטינופול, הפליג הצי הרומי בסביבות ה-21 ביוני 533. ההתקדמות הראשונית הייתה איטית, שכן הצי בילה חמישה ימים ב-Heraclea Perinthus בהמתנה לסוסים וארבעה ימים נוספים באבידוס עקב חוסר רוח. הצי עזב את הדרדנלים ב-1 ביולי וחצה את הים האגאי לנמל מתון, שם הצטרפו אליו כוחות החיילים האחרונים. בליסאריוס ניצל שהות כפויה שם עקב היחלשות הרוח כדי לאמן את חייליו ולהכיר את המחלקות השונות זו עם זו. עם זאת, במתון מתו 500 גברים מדיזנטריה שנגרמה מלחם מעופש. לפי פרוקופיוס, האחריות נפלה על יוחנן מקפדוקיה, שקיצץ בעלויות על ידי אפייתו פעם אחת בלבד, וכתוצאה מכך הלחם התקלקל. יוסטיניאנוס קיבל הודעה על כך, אבל נראה שיוחנן לא נענש. בליסאריוס נקט בצעדים לתיקון המצב, והצבא התאושש במהרה. ממתון הפליג הצי במעלה הים היוני לזקינתוס, משם הם חצו לאיטליה. המעבר ארך זמן רב מהצפוי בגלל חוסר רוח, והצבא סבל ממחסור במים מתוקים כשהאספקה שהביאו התקלקלה. בסופו של דבר, הצי הגיע לקטניה שבסיציליה, משם שלח בליסריוס את פרוקופיוס קדימה לסירקוזה כדי לאסוף מודיעין על פעילות הוונדלים. במקרה פגש שם פרוקופיוס חבר סוחר שלו, שמשרתו הגיע זה עתה מקרתגו. האחרון הודיע לפרוקופיוס שלא רק שהוונדלים לא מודעים להפלגה של בליסאריוס, אלא שגלימר, שזה עתה שלח את המשלחת של צאזון לסרדיניה, נמצא הרחק מקרתגו בעיירה הקטנה הרמיוני. פרוקופיוס הודיע במהירות לבליסאריוס, שהורה מיד לצבא לעלות מחדש ולהפליג לחוף האפריקאי. לאחר הפלגה ליד מלטה, הם הגיעו לכף קפוטוואדה בחוף המזרחי של תוניסיה המודרנית כ-162 מיילים רומיים (240 ק"מ) דרומית מקרתגו. כשהצי הרומי הגיע לאפריקה, נערכה מועצה על סיפונה של ספינת הדגל של בליסאריוס (המלחמה הונדלית, I.15), שבה רבים מקציניו דגלו בהתקפה מיידית על קרתגו עצמה, במיוחד מכיוון שזו הייתה העיר המבוצרת היחידה בממלכת הוונדלים, ואילו חומות הערים האחרות נהרסו כדי למנוע מרד. עם זאת, בליסאריוס, מודע לגורלה של המשלחת בשנת 468 ונזהר ממפגש עם צי הוונדלים, דיבר נגדה. כך ירד הצבא ובנה מחנה מבוצר ללינת הלילה. בליסאריוס ידע שהצלחת המשלחת שלו מסתמכת על השגת תמיכת האוכלוסייה המקומית, ששמרה במידה רבה על זהותה הרומית ושהציג את עצמו בפניה כמשחרר. כך ביום המחרת לנחיתה, כאשר כמה מאנשיו גנבו פרי ממטע מקומי, הוא העניש אותם בחומרה, והרכיב את הצבא והפציר בהם לשמור על משמעת ואיפוק כלפי האוכלוסייה המקומית, שמא ינטשו את אהדתם הרומית. ותעבור אל הוונדלים. תחינותיו של בליסריוס נשאו תוצאות, שכן, כפי שמדווח פרוקופיוס (המלחמה הונדלית, I.17), "החיילים התנהגו במתינות, והם לא פתחו במריבות לא צודקות ולא עשו שום דבר מחוץ לדרך, ו[בליסאריוס], על ידי הצגה עדינות רבה וחסד, כבשה את הלובים לצדו כל כך, עד שלאחר מכן עשה את המסע כאילו בארצו". אז החל הצבא הרומי בצעדתו צפונה, בעקבות כביש החוף. 300 סוסים תחת יוחנן הארמני נותקו כמשמר קדמי כ-3 מיילים (4.5 ק"מ) מול הצבא הראשי, בעוד ש-600 ההונים חיפו על האגף השמאלי של הצבא. בליסאריוס עצמו עם ה-bucellarii שלו הוביל את העורף, כדי להישמר מפני כל התקפה מצד גלימר, שהיה ידוע בסביבה. הצי הלך בעקבות הצבא והפליג לאורך החוף. העיירה הראשונה שהם פגשו הייתה סילקטום, שנכבשה על ידי יחידה תחת בוריאדס בתחבולה. בניסיון לזרוע פילוג בין הוונדלים, מסר בליסריוס מכתב שנכתב על ידי יוסטיניאנוס ומופנה לאצילים הוונדלים לשליח ונדלי שנלכד, בו טען הקיסר שהוא מנהל מסע מסע בשמו של המלך הלגיטימי הילדריק נגד חוטף השלטון גלימר. מכיוון שהשליח פחד מכדי למסור את המכתב, התכסיס הזה לא יצא לפועל. גלימר, בינתיים, עם היוודע דבר הגעתם של הרומאים, הודיע מיד לאחיו אמטאס בקרתגו לאסוף את כוחות הוונדלים בסביבה, וכן להוציא להורג את הילדריק וקרוביו, בעוד שמזכירו בוניפאטיוס נצטווה להעמיס את אוצר המלוכה על ספינה ולהפליג לספרד אם הרומאים ינצחו. כשהוא משולל ממיטב חייליו, שהיו עם צאזון, הסתפק גלימר במעקב אחר הצעדה הצפונה של הצבא הרומי, כל זאת תוך הכנת קרב מכריע לפני קרתגו, במקום שנקרא אד דקימום ("בעמוד העשירי]"). שבו הורה לאמטאס להביא את כוחותיו. הרומאים התקדמו דרך תפסוס, לפטיס פארבה והדרומטום עד לגראס, שם ניהלו לראשונה התכתשות עם הצופים של צבאו של גלימר. לאחר שהחליפו מהלומות, פרשו שני הצדדים למחנותיהם. מגראסה, בליסאריוס הפנה את צבאו מערבה, חוצה את צווארו של חצי האי כף בון. זה היה החלק המסוכן ביותר בנתיב לקרתגו, כשהצי מחוץ לטווח הראייה. כך, בבוקר ה-13 בספטמבר, היום העשירי לצעדה מקפוטוודה, התקרב הצבא הרומי לאד דקימום. שם תכנן גלימר לארוב ולהקיף אותם, תוך שימוש בכוח תחת אחיו אמטאס כדי לחסום את התקדמותם ולהתערב בהם, בעוד 2,000 איש תחת אחיינו גיבמונד יתקפו את האגף השמאלי שלהם, וגלימר עצמו עם הצבא הראשי יתקוף מהעורף. להשמיד לחלוטין את הצבא הרומי. במקרה, שלושת הכוחות לא הצליחו להסתנכרן במדויק: אמטאס הגיע מוקדם ונהרג כשניסה לסייר עם כוח קטן על ידי החלוץ הרומי, בעוד הכוח של גיבמונד יורט על ידי משמר האגף ההוני והושמד כליל כשגיבמונד נהרג. מבלי שהיה מודע לכל זה, גלימר צעד עם הצבא הראשי ופיזר את כוחות ההתקדמות הרומיים שנכחו באד דקימום. הניצחון אולי היה שלו, אבל אז הוא נתקל בגופת אחיו המת, וככל הנראה שכח מהקרב. זה נתן לבליסאריוס את הזמן לאסוף את חייליו, לעלות עם כוח הפרשים העיקרי שלו ולהביס את הוונדלים הלא מאורגנים. גלימר עם שאר כוחותיו נמלטו מערבה לנומידיה. קרב אד דקימום הסתיים בניצחון רומי מוחץ, וקרתגו שכנה פתוחה וללא הגנה לפני בליסאריוס. רק עם רדת הלילה, כשיוחנן הארמני עם אנשיו ו-600 ההונים הצטרפו לצבאו, הבין בליסאריוס את מידת ניצחונו. הפרשים בילו את הלילה בשדה הקרב. למחרת בבוקר, כשחיל הרגלים (ואנטונינה) השיגו את הקצב, כל הצבא יצא לקרתגו, לשם הגיע עם רדת הלילה. הקרתגים פתחו את השערים והאירו את העיר בחגיגה, אבל בליסאריוס, שחשש מארב אפשרי בחושך וביקש לשמור על חייליו בשליטה הדוקה, נמנע מלהיכנס לעיר, וחנה לפניה. בינתיים, הצי הקיף את כף בון ולאחר שנודע לו על הניצחון הרומאי, עגן בסטגנום, כ-7.5 ק"מ מהעיר. בהתעלמות מהוראותיו של בליסאריוס, קאלונימוס ואנשיו המשיכו לבזוז את ישוב הסוחרים מנדריאקום הסמוך. בבוקר למחרת, ה-15 בספטמבר, הציב בליסאריוס את הצבא לקרב לפני חומות העיר, אך מכיוון שלא הופיע אויב, הוא הוביל את צבאו לעיר, לאחר ששוב קרא לחייליו לגלות משמעת. הצבא הרומי זכה לקבלת פנים חמה מהציבור, שהתרשם לטובה מהאיפוק שלו. בעוד בליסאריוס עצמו השתלט על הארמון המלכותי, התיישב על כס המלכות, ואכל את הארוחה שגלימר הורה בבטחה שתהיה מוכנה לשובו המנצח, נכנס הצי לאגם תוניס והצבא שוכן ברחבי העיר. הוונדלים הנותרים רוכזו והונחו תחת שמירה כדי למנוע מהם לגרום צרות. בליסאריוס שיגר את סולומון לקונסטנטינופול כדי למסור את החדשות על הניצחון לקיסר, אך בציפייה להופעתו המחודשת הקרובה של גלימר עם צבאו, הוא לא איבד זמן בתיקון חומות העיר ההרוסות ברובן והפיכתה למסוגלת לעמוד במצור. במהלך השבועות הבאים, בעוד בליסריוס נשאר בקרתגו ומחזק את חומותיה, ביסס גלימר את עצמו ואת שארית צבאו בבולה רג'יה. על ידי חלוקת כסף הוא הצליח לבסס את נאמנותם של המקומיים למטרה שלו, ושלח הודעות הקוראות לצאזון ואנשיו מסרדיניה, שם הצליחו לכונן מחדש את הסמכות הוונדלית ולהרוג את גודאס. בזמן ההמתנה לבואו של צאזון, גדל צבאו של מלך הוונדלים גם על ידי הגעת עוד ועוד נמלטים מקרב אד דקימום, וכן על ידי קבוצה של בעלי בריתו משבטי המאורי. רוב שבטי המאורי של נומידיה וביזאקנה, לעומת זאת, שלחו שגרירויות לבליסאריוס, ונשבעו אמונים לאימפריה. חלקם אף הציעו בני ערובה וביקשו את סמל התפקיד שהוענקו להם באופן מסורתי על ידי הקיסר: מטה כסף מוזהב וכתר כסף, גלימה לבנה, טוניקה לבנה ומגף מוזהב. בליסאריוס סיפק בשם יוסטיניאנוס את החפצים הללו בציפייה לדרישה זו, ושלח אותם כדין יחד עם סכומי כסף. אף על פי כן, היה ברור שכל עוד תוצאות המלחמה נותרו ללא הכרעה, אף צד לא יכול לסמוך על נאמנותם האיתנה של שבטי המאורי. במהלך תקופה זו הפליגו שליחים מצאזון, שנשלחו להודיע על הצלחתו בסרדיניה, לקרתגו בלי לדעת שהעיר נפלה ונפלו בשבי, ואחריהם זמן קצר לאחר מכן שליחיו של גלימר לתאודיס, שהגיעו לספרד לאחר שהידיעה על ההצלחות הרומיות הגיעה לשם ולכן לא הצליחו להשיג ברית. בליסאריוס תוגבר גם על ידי הגנרל הרומי קירילוס עם הנציג שלו, שהפליג לסרדיניה רק כדי למצוא אותה שוב ברשות הוונדלים. ברגע שקיבל צאזון את הודעת אחיו, הוא עזב את סרדיניה ונחת באפריקה, והצטרף לגלימר בבולה. המלך הוונדלי היה נחוש כעת להתקדם לקרתגו. כוונותיו לא היו ברורות; הפרשנות המסורתית היא שהוא קיווה להכניע את העיר על ידי חסימתה, אבל איאן יוז סבור כי בהיעדר עתודות למלחמת התשה ממושכת, הוא קיווה לכפות על בליסאריוס "עימות יחיד ומכריע". כשהתקרבו לעיר, צבא הוונדלים ניתק את אמת המים המספקת לה מים, וניסה למנוע הגעת אספקה לעיר. גלימר גם שלח סוכנים לעיר כדי לערער את נאמנות התושבים והצבא הקיסרי. בליסאריוס, שהיה ער לאפשרות של בוגדנות, גילה דוגמה בכך ששיפד אזרח מקרתגו שהתכוון להצטרף לוונדלים. הסכנה הגדולה ביותר של עריקה הגיעה מההונים, שהיו ממורמרים כי הובלו לאפריקה בניגוד לרצונם וחששו להישאר שם כחיל מצב. אכן, סוכני הוונדלים כבר יצרו איתם קשר, אבל בליסאריוס הצליח לשמור על נאמנותם - לפחות לרגע - בכך שהבטיח הבטחה חגיגית שאחרי הניצחון הסופי הם יזכו לתגמול עשיר ויורשו לחזור לבתיהם. נאמנותם, לעומת זאת, נותרה חשודה, וכמו שבטי המאורי, ההונים כנראה חיכו לראות מי יופיע כמנצח ולחבור אליו. לאחר שהבטיח את נאמנות האוכלוסייה והצבא, והשלים את תיקוני החומות, החליט בליסאריוס לפגוש את גלימר בקרב, ובאמצע דצמבר יצא מקרתגו לכיוון מחנה הוונדלים המבוצר בטריקמארום, כ-28 ק"מ מקרתגו. כמו באד דקימום, הפרשים הרומיים הקדימו את חיל הרגלים, וקרב טריקמארום שלאחר מכן היה עניין של פרשים גרידא, כאשר מספרם של פרשי בליסאריוס היה גדול בהרבה. שני הצבאות שמרו על האלמנטים הכי לא אמינים שלהם - המאורי וההונים - בעתודה. יוחנן הארמני מילא את התפקיד החשוב ביותר בצד הרומי, וצאזון בוונדלים. יוחנן הוביל מתקפות חוזרות ונשנות במרכז הוונדלים, שהגיעו לשיא במותו של צאזון. לאחר מכן התקפה רומית כללית על פני החזית והתמוטטות צבא הוונדלים, שנסוג למחנהו. גלימר, משראה שהכל אבוד, נמלט עם כמה מלווים לטבע הפראי של נומידיה, ואז ויתרו הוונדלים הנותרים על כל מחשבות ההתנגדות ונטשו את מחניהם כדי ליפול בידי הרומאים. כמו הקרב הקודם באד דקימום, שוב ראוי לציין כי בליסאריוס לא הצליח לשמור על כוחותיו, ונאלץ להילחם עם חיסרון מספרי ניכר. פיזור צבאו לאחר הקרב, ביזה ללא תשומת לב למרות שנותרו חשופים להתקפת נגד ונדלית, היו גם אינדיקציה למשמעת הירודה בצבא הרומי ולקשיי הפיקוד שאיתם התמודד בליסאריוס. כפי שמעיר ברי, גורל המשלחת עשוי היה להיות שונה לגמרי "אם בליסאריוס היה ניצב מול מפקד בעל יכולת וניסיון כלשהו בלוחמה", ומציין כי פרוקופיוס עצמו "מביע פליאה על סוגיית המלחמה, ואינו מהסס להתייחס לזה לא כעל הישג של אסטרטגיה מעולה אלא כפרדוקס של מזל". יחידה רומאית בפיקודו של יוחנן הארמני רדפה אחרי מלך הוונדלים הנמלט במשך חמישה ימים ולילות, וכמעט עלתה עליו כאשר יוחנן נהרג בתאונה. הרומאים עצרו להתאבל על מנהיגם, ואפשרו לגלימר לברוח, תחילה להיפו רגיוס ומשם לעיר מדאוס שעל הר פפואה, שעל תושביה המאורים יכול היה לסמוך. בליסאריוס שלח 400 איש תחת ההרול פאראס כדי לחסום אותו שם. בליסאריוס עצמו התקדם להיפו רגיוס, שם הוונדלים, שברחו למקדשים שונים, נכנעו לגנרל הרומי, שהבטיח כי יטופלו היטב ויישלחו לקונסטנטינופול באביב. בליסאריוס התמזל מזלו גם בהחזרת האוצר המלכותי הוונדלי, שהוטען על ספינה בהיפו. בוניפאטיוס, מזכירו של גלימר, היה אמור להפליג איתה לספרד, לשם יבוא מאוחר יותר גם גלימר, אך רוחות שליליות החזיקו את הספינה בנמל ובסופו של דבר, בוניפאטיוס מסר אותה לרומאים בתמורה לביטחונו שלו (כמו גם חלק ניכר מהאוצר, אם להאמין לפרוקופיוס). בליסאריוס החל להרחיב את סמכותו גם על המחוזות והמאחזים הרחוקים יותר של ממלכת הוונדלים: קירילוס נשלח לסרדיניה ולקורסיקה עם ראשו של צאזון כהוכחה לניצחונו, יוחנן נשלח לקיסריה על חוף מאוריטניה קיסרנסיס, יוחנן אחר נשלח אל המבצרים התאומים של ספטם וגאדירה, ששלטו במצר גיברלטר, ואפולינריוס להשתלט על האיים הבלאריים. סיוע נשלח גם לפרובינציאלים בטריפוליטניה, שהיו נתונים להתקפות של שבטי המאורי המקומיים. בליסריוס גם דרש את החזרת נמל ליליבאיום במערב סיציליה מהאוסטרוגותים, שכבשו אותו במהלך המלחמה, שכן גם הוא היה חלק מממלכת הוונדלים. לאחר מכן החלו חילופי מכתבים בין יוסטיניאנוס לחצר האוסטרוגותית, שבאמצעותם נמשך יוסטיניאנוס לתככים של האחרון, מה שהוביל לפלישה הרומית לאיטליה שנה לאחר מכן. בינתיים, גלימר נותר חסום על ידי פאראס במעוז ההר של מדאוס, אך ככל שהמצור נגרר במהלך החורף, פאראס הפך חסר סבלנות. הוא תקף את מעוז ההר, רק כדי להכות בחזרה עם אובדן של רבע מאנשיו. למרות הצלחה עבור גלימר, זה לא שינה את מצבו חסר התקווה, שכן הוא ותומכיו נותרו חסומים והחלו לסבול ממחסור במזון. פאראס שלח לו הודעות הקוראות לו להיכנע ולחסוך מתומכיו את האומללות, אך רק במרץ הסכים מלך הוונדלים להיכנע לאחר שקיבל ערבויות לשלומו. לאחר מכן לווה גלימר לקרתגו. בליסאריוס לא נשאר זמן רב באפריקה כדי לבסס את הצלחתו, שכן מספר קצינים בצבאו, בתקווה להתקדמות משלהם, שלחו שליחים ליוסטיניאנוס בטענה שבליסאריוס מתכוון להקים ממלכה משלו באפריקה. יוסטיניאנוס נתן אז לגנרל שלו שתי אפשרויות כמבחן לכוונותיו: הוא יכול לחזור לקונסטנטינופול או להישאר באפריקה. בליסאריוס, שלכד את אחד השליחים והיה מודע להכפשות נגדו, בחר לחזור. הוא עזב את אפריקה בקיץ, מלווה בגלימר, מספר רב של ונדלים שנתפסו - שנרשמו לחמישה רגימנטים של ה-Vandali Iustiniani ("ונדלים של יוסטיניאנוס") על ידי הקיסר - ואת אוצר הוונדלים, שכלל חפצים רבים שנבזזו מרומא 80 שנה קודם לכן, כולל הסמלים האימפריאלים והמנורה של בית שני. בקונסטנטינופול קיבל בליסאריוס את הכבוד לחגוג מצעד ניצחון - הראשון שנחגג בקונסטנטינופול מאז הקמתה והראשון שניתן לאזרח פרטי מזה יותר מחמש וחצי מאות שנים - ומתואר על ידי פרוקופיוס:  והיה שלל - קודם כל, כל חפצים שנוהגים להפריש לשירות המלוכה - כיסאות זהב ועגלות שנהוג לנסוע בהם בת זוג של מלך, והרבה תכשיטים מאבנים יקרות ושתיית זהב. כוסות, וכל שאר הדברים המועילים לשולחן המלכותי. והיה גם כסף במשקל אלפים רבים של טאלנטים וכל אוצר המלוכה בסכום גדול מאוד, ובין אלה אוצרות היהודים, אשר טיטוס, הבן של אספסיאנוס, יחד עם אחרים, הביאו לרומא לאחר כיבוש ירושלים. [...] והיו עבדים בניצחון, ביניהם היה גלימר עצמו, לבוש איזה בגד סגול על כתפיו, וכל משפחתו, וכמה מהוונדלים שהיו גבוהים מאוד ובהירים בגוף. וכאשר הגיע גלימר אל ההיפודרום וראה את הקיסר יושב על כיסא גבוה ואת האנשים עומדים משני הצדדים והבין כשהסתכל סביבו באיזו מצוקה רעה הוא, הוא לא בכה ולא זעק., אך לא חדל מלומר את דברי הכתוב העברי: "הבל הבלים, הכל הבל". וכשבא לפני מושבו של הקיסר, הם פשטו את הבגד הסגול, והכריחו אותו ליפול על הארץ ולהשתחוות לקיסר יוסטיניאנוס. גם בליסאריוס עשה זאת, בהיותו מתחנן אל הקיסר יחד איתו. לגלימר ניתנה אחוזה גדולה בגלטיה, והוא היה מועלה לדרגת פטריקי אלמלא היה מסרב בתוקף לוותר על אמונתו האריאנית. בליסאריוס נקרא גם קונסול אורדינריוס לשנת 535, מה שאיפשר לו לחגוג תהלוכת ניצחון שנייה, כשהוא נישא ברחובות יושב על כיסא הקורולי שלו, המוחזק על ידי לוחמי הוונדלים, ומחלק כמות גדולה לציבור מחלקו בשלל המלחמה. מיד לאחר טריקמארום, מיהר יוסטיניאנוס להכריז על הקמה מחדש של פרובינקיה אפריקה: קודמינו לא היו ראויים לטובה זו של אלוהים, שכן לא רק שלא הורשו לשחרר את אפריקה, אלא אפילו ראו את רומא עצמה נכבשת על ידי הוונדלים, ואת כל הסמלים האימפריאליים שנלקחו משם לאפריקה. אולם כעת, אלוהים, ברחמיו, לא רק מסר את אפריקה ואת כל מחוזותיה בידינו, אלא גם את הסמל הקיסרי, אשר, לאחר שנלקחו בכיבוש רומא, הוא החזיר לנו.   הקיסר היה נחוש בדעתו להחזיר את הפרובינקיה לקדמותה ולשגשוגה - ואכן, כדברי ג'יי.בי בורי, הוא התכוון "למחוק את כל עקבות הכיבוש הוונדלי, כאילו לא היה מעולם, ולהחזיר את התנאים אשר התקיימו לפני בואו של גאיזרק". לשם כך נאסר על הוונדלים להחזיק בתפקידים או אפילו ברכוש, שהוחזר לבעליו לשעבר; רוב הגברים הוונדלים הפכו לעבדים, בעוד החיילים הרומאים המנצחים לקחו את נשותיהם; והכנסייה הכלקדונית הוחזרה למעמדה הקודם בעוד שהכנסייה האריאנית נושלה ונרדפה. כתוצאה מאמצעים אלו, הצטמצמה אוכלוסיית הוונדלים ונעקרה. בהדרגה היא נעלמה כליל, ונקלטה באוכלוסיית המחוז הרחבה יותר. כבר באפריל 534, לפני כניעת גלימר, שוחזרה החלוקה הפרובינציאלית הרומית הישנה יחד עם המנגנון המלא של הממשל הרומי, תחת פרפקט פרטוריאני ולא תחת פיקריון דיוקסי, שכן מחוז האב המקורי של אפריקה, איטליה, עדיין היה. תחת השלטון האוסטרוגותי. צבא בליסאריוס נותר מאחור כדי להקים את חיל המצב של המחוז החדש, בפיקודו הכולל של מגיסטר מיליטום ומספר דוכסים אזוריים. כמעט מלכתחילה החלה גם תוכנית ביצורים נרחבת, הכוללת בניית חומות עיר וכן מבצרים קטנים יותר להגנה על האזור הכפרי, ששרידיהם הם עדיין בין השרידים הארכאולוגיים הבולטים באזור. אולם למרות כוונותיו והכרזותיו של יוסטיניאנוס, השליטה הרומית באפריקה עדיין לא הייתה בטוחה. במהלך המערכה שלו, בליסאריוס הבטיח את רוב המחוזות ביזאקנה, זאוגיטאנה וטריפוליטניה. יותר מערבה, לעומת זאת, השליטה האימפריאלית התרחבה בסדרה של מעוזים שנכבשו על ידי הצי לאורך החוף עד קונסטנטין, בעוד שרוב האזורים הפנימיים של נומידיה ומאוריטניה נותרו בשליטתם של שבטי המאורי המקומיים, כפי שהיה תחת שלטון מלכי הוונדלים. המאורי הכירו בתחילה בעצימותו של הקיסר ונתנו בני ערובה לשלטונות הקיסריים, אך עד מהרה הם התרעמו והתקוממו במרד. המושל הקיסרי הראשון, דומטסיקוס לשעבר של בליסריוס, סולומון, ששילב את תפקידדי המגיסטר מיליטום והפרפקט הפרטוריאני, הצליח להשיג הצלחות נגדם ולחזק את השלטון הרומי באפריקה, אך עבודתו נקטעה על ידי מרד צבאי נרחב ב-536. המרד הוכנע בסופו של דבר על ידי גרמנוס, בן דודו של יוסטיניאנוס, וסולומון חזר ב-539. אולם, הוא נפל בקרב קיליום בשנת 544 נגד שבטי המאורי המאוחדים, ואפריקה הרומית שוב הייתה בסכנה. רק בשנת 548 ההתנגדות של שבטי המאורי תישבר סופית על ידי הגנרל המוכשר יוהנס טרוגליטה. המידה שבה הסמכות הרומית הוקמה מחדש במלואה לגדולתה שלפני הכיבוש הוונדלי נותרה נושא לוויכוח היסטורי. פרוקופיוס, בתיאור מלחמת הוונדלים, מתאר את הקשיים המשמעותיים שחוותה האוכלוסייה המקומית לאחר הכיבוש המחודש המוצלח. לתוצאות המלחמה, כמו הרס, עקירה ואי סדר כלכלי, הייתה השפעה עמוקה על עמי צפון אפריקה. יתר על כן, פרוקופיוס מטיל ספק במרומז באיזו מידה שיקום השלטון הרומי באמת הביא לשגשוג ושלום לתושבי צפון אפריקה. הנרטיב של ההיסטוריון מותיר מקום לפרשנות עד כמה נוהלה ההשתלבות מחדש בתחום הרומי ועד כמה הצליח האזור להחזיר את יציבותו ועושרו. ביצירתו המאוחרת, ההיסטוריה הסודית, שחוברה מספר שנים לאחר אירועי מלחמת הוונדלים, פרוקופיוס מספק הערכה ביקורתית וחסרת שחר של ניהולו של הקיסר יוסטיניאנוס במחוז החדש שנרכש. התיאור השנוי במחלוקת ודי חריף זה על שלטונו של יוסטיניאנוס חושף לא רק את הניצחונות הצבאיים אלא גם את המורכבות של השלטון בשטח, כולל הסוגיות השנויות במחלוקת, השחיתות וחוסר שביעות הרצון שליוו את התקופה שלאחר המלחמה. מדיה וקבצים בנושא מלחמת הוונדלים בוויקישיתוף