laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בראד קבאנה

בראד לואיס קבאנה (באנגלית: Brad Lewis Kavanagh; נולד ב-21 באוגוסט 1992) הוא שחקן, זמר ויוצר אנגלי, במקור מוויתהאן, קומבריה. ידוע בעיקר בתפקידו כפביאן ראטר, בסדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון, בית אנוביס. בראד קבאנה התחיל לשחק כילד בקבוצת משחק מקומית בקומבריה עד שהוא הפך להצלחה עצומה כאשר הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בווסט אנד במחזמר בילי אליוט - המחזמר בתפקיד החבר הטוב ביותר של בילי, מייקל, בגיל 11. הוא עדיין ביקר בבית מעת לעת, סייע בקבוצה מקומית לביקור חברים זקנים, וצפה בהצגות חדשות שהקבוצה המקומית יצרה. ב־2008, בראד קבאנה הציג את תחרות הכישרונות "My School Musical" בערוץ דיסני בבריטניה לצד המנצחת של השנה הקודמת, סמנתה דוראנס. ב־2009, הוא הציג ב-Undercover Cou של ערוץ דיסני, והציג בMy Camp Rock. הוא הציג בהקרנת הבכורה של האחים ג'ונס 3D בבריטניה שכיסה את הבכורה בבריטניה מההופעה של האחים ג'ונס 3D בבוקר של שחרור הסרט. הוא היה שופט בHannah-Oke, תוכנית משחק מסוג X פקטור שבו המתמודדים ובני משפחותיהם שרים שירי האנה מונטנה. הוא גם הופיע בערוץ דיסני ארצות הברית "Pass The Plate". באמצע 2010, קבאנה צילם את מופע הטלוויזיה החדש של ניקלודיאון House of Anubis, כאחת הדמויות המרכזיות, פביאן ראטר. בראד עבד עם חבריו למסך בכל זמן העלאת פרקים חדשים. מאז הוא המשיך לעבוד בשביל ניקלודיאון בעשיית פרויקטים שונים המקיפים את ההצלחה של הסדרה. הסדרה שודרה ל-2.9 מיליון בני אדם בארצות הברית בתאריך הקרנת הבכורה 1 בינואר 2011. בכורת עונה 2 הייתה ב-9 בינואר 2012 עד סביבות מרץ 2012. אחרי העונה השנייה הייתה הצלחה גדולה, קבאנה והשחקנים צולמו לעונה השלישית בקיץ 2012. הקרנת הבכורה הייתה במרס 2013 ובאפריל בבריטניה. ב-21 באפריל 2013, ניקלודיאון הודיעו על 90 דקות ספיישל של בית אנוביס, אבן הבוחן של רא, שקבאנה יככב בו כחלק מצוות השחקנים הראשי. צופי בית אנוביס עדיין מחכים להודעה על עונה 4. קבאנה רשם ארבעה עשר שירים, המוקדמים שבהם: "כשהפעמון מצלצל" ו"הזמן הנכון", שניהם מוצגים בערוץ דיסני במרווחי זמן שווים במהלך היום. מדיה וקבצים בנושא בראד קבאנה בוויקישיתוף בראד קבאנה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בראד קבאנה, סרטונים בערוץ היוטיוב בראד קבאנה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בראד קבאנה, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) בראד קבאנה, באתר MusicBrainz (באנגלית) בראד קבאנה, באתר Discogs (באנגלית) בראד קבאנה, באתר Songkick (באנגלית) בראד קבאנה, באתר Genius
הידעוני

הידעוני (אנגלית: The Necromancer) הוא רומן פנטזיה משנת 2010, הרביעי בסדרת הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות שנכתבה על ידי מייקל סקוט. הספר עוסק בעלילותיהם של התאומים ג'וש וסופי ושל האלכימאי בן האלמוות ניקולס פלמל. שמו בא משם הדמות ג'וש ניומן והוא והפך לרב מכר לילדים ולנוער. בספר זה חוזרים התאומים לבית של דודתם אגנס, שם הם פוגשים את איפה, אשת הצללים, אחותה התאומה של סקתך שבאה לחפש אותה, ואז ניטן, החבר של איפה. בעזרת ניטן איפה חוטפת את סופי, וג'וש הולך לניקולס ופרנל כדי להחזיר אותה. איפה שואלת את סופי על אחותה וסופי מגלה לה שסקתך וז'אן ד'ארק נשאבו כנראה לעבר. הם פוגשים את ג'וש, ניקולס ופרנל, ואיפה מחליטה לעזור להם כדי להציל את אחותה. אחר כך, ביחד הם הולכים לפרומתאוס הקדמון אשף האש ואחיה של מכשפת עין דור כדי שילמד את ג'וש את קסם האש. באותו זמן סקתך וז'אן כלואות בעולם פרהיסטורי ונלחמות ביצורים שנכחדו לפני שנים רבות. בינתיים ג'ון די בורח לאחר שלא הצליח לתפוס את ניקולס והתאומים, ואדוניו רוצים להעניש אותו עונש חמור. הוא בורח אל בת האלמוות וירג'יניה דייר שלפי השמועות אפילו הביאה למותו של אדונה הקדמון, מאחר שהבטיח לה דברים בלתי-אפשריים. לדייר יש חליל קסום ורב עוצמה שבעזרתו היא עוזרת לדי לאחר שהבטיח לה את העולם, והשניים מנסים להגיע לשער ליי שייקח אותם לאמריקה, אל הדירה של די - שבה הוא ינסה לזמן את קואטליקו, הארכונית הנוראה, כדי שתחסל את כל הקדמונים. בעולם הערפילים של פרומתאוס לומד ג'וש את קסם האש. בלילה לאחר שלמד מכשף אותו מרס אולטור, בעזרת הקשר שנוצר ביניהם לאחר שעורר את ג'וש, וגורם לו לנסוע אל דירתו של די. בינתיים סן זרמן, פלמדס ושייקספיר מנסים להגיע לסקתך וז'אן דרך אדונו של פלמדס - תמוז, האיש הירוק. תמוז מעביר אותם אליהן והם מגלים שבעצם הן לא בעבר (בתקופה הפלייסטוקנית, שנגמרה לפני בערך 11000 שנים) אלא בעולם ערפילים ששייך לאיש בעל קרס ששמו מרתיו (שפירושו בשפת דנו טליס הוא מוות). מרתיו מזמין אותם לבוא איתו לדנו טליס, בגלל שאם הם לא יהיו שם וילחמו בקדמונים, האי לא ישקע והאנושות לא תתקיים. אצל פרומתאוס, סופי, ניקולס ופרנל מתעוררים ומגלים שג'וש נעלם. פרנל וסופי משתמשות בגולגולת בדולח מיוחדת שיכולה לעקוב אחרי בני אדם באמצעות ההילה בשביל לראות דרך עיניו של ג'וש. הם רואים את ג'וש מגיע לדי, ודי מציע לג'וש שהוא ילמד אותו את קסם הידעונות שיכול לזמן מתים ולדבר איתם, אך לשם כך יצטרך ג'וש לזמן את קואטליקו הארכונית. ג'וש מסכים ומתחיל בזימון ודי מתכנן לתת לקואטליקו את ג'וש למאכל, בגלל שאם לא תאכל את ג'וש היא הייתה אוכלת את די. סופי, ניטן ואיפה יוצאים כדי לעצור את די, אך כשהם מגיעים לדירה הם מגלים שג'וש כבר זימן את הארכונית. סופי נלחמת בארכונית וג'וש מנסה לעצור אותה משום שהוא חושב שקואטליקו יפהפייה (קואטליקו הייתה מכוערת ומרושעת אבל די כישף את ג'וש והוא ראה את קואטליקו כיפהפייה, כמו שהייתה פעם) ושפרנל, ניקולס, איפה וניטן הם הרעים (הוא לעולם לא יחשוב שסופי רעה, אבל הוא חושב שכל עוד היא עם בני הזוג פלמל היא לא חושבת בהיגיון). לבסוף מצליחה איפה לגרור את קואטליקו לעולם הערפילים שלה אך נלכדת ביחד איתה. ג'וש, די ודייר בורחים וכך גם סופי וניטן.
צ'אצ'אק

צ'אצ'אק (בסרבית: Čačak; באותיות קיריליות: Чачак) היא בירת מחוז מוראביצה, והעיר השמינית בגודלה בסרביה.[דרוש מקור: שמינית] העיר ממוקמת במערב המדינה, על גדת נהר זאפדנה מוראבה, ומרוחקת כ-144 קילומטרים מעיר הבירה בלגרד. לצ'אצ'אק חמש ערים תאומות: סלובקיה ברזנו, סלובקיה סלובקיה טרנצ'יאנסקה טפליץ, סלובקיה יוון פיליפוי, יוון יוון קטירני, יוון בוסניה והרצגובינה חאן פייסאק, בוסניה והרצגובינה בנוסף, לעיר הסכמי שיתוף פעולה עם ערים נוספות: רוסיה רוזה, רוסיה רוסיה סוצ'י, רוסיה צ'כיה וולשסקה מז'ריצ'י, צ'כיה בוסניה והרצגובינה בראטונץ', בוסניה והרצגובינה צרפת טונון-לה-בן, צרפת מדיה וקבצים בנושא צ'אצ'אק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'אצ'אק ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של סרביה ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאיל גורביץ'

מיכאיל יוסיפוביץ' גורביץ' (ברוסית: Михаил Иосифович Гуревич‏; 12 בינואר 1893 – 25 בנובמבר 1976) היה מתכנן מטוסים יהודי-סובייטי-אוקראיני. יחד עם ארטיום מיקויאן הוא תכנן רבים ממטוסי ה"מיג" המפורסמים. גורביץ' נולד למשפחה יהודית בעיירה רובנשצ'ינה (מחוז קורסק). אביו עסק בתיקון מכונות ליקבים. בשנת 1910 הוא סיים את התיכון באוחטירקה (מחוז חרקוב) עם מדליית כסף על הצטיינות והחל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת חרקוב. לאחר שנה הוא נזרק מהאוניברסיטה בשל השתתפות בפעולות מהפכניות ונאלץ להמשיך את לימודיו במונפלייה, צרפת. הוא למד גם בבית הספר הצרפתי לתכנון מטוסים SUPAERO וסיים את לימודיו שם בשנת 1913. בקיץ 1914 הוא שהה בביקור במולדתו, ואז פרצה מלחמת העולם הראשונה. מלחמה זו, ומלחמת האזרחים הרוסית שבאה אחריה, פגעו בלימודיו. בשנת 1925 הוא סיים את לימודיו בפקולטה לאווירונאוטיקה של המכון הטכנולוגי של חרקוב והחל לעבוד כמהנדס בחברה ממשלתית לאנרגיה. ב-1929 עבר למוסקבה כדי לחפש עבודה כמתכנן מטוסים. ב-1937 מונה לראש צוות מתכננים במשרד פוליקרפוב, ושנתיים לאחר מכן ייסד יחד עם מיקויאן את משרד התכנון "מיג" (ראשי תיבות של מיקויאן-גורביץ'), אשר תכנן סדרה ארוכה של מטוסי קרב מוצלחים, ובהם המיג 15, עליו קיבלו מיקויאן וגורביץ' את פרס סטלין בסך 150 אלף רובל. במשרד זה הוא היה סגן המתכנן הראשי, ומשנת 1957 - המתכנן הראשי. גורביץ' קיבל פרסים רבים: פרס סטלין 5 פעמים, פרס לנין (1962) ואות "גיבור העמל הסוציאליסטי" (1957). תעשיית תעופה ברוסיה מדיה וקבצים בנושא מיכאיל גורביץ' בוויקישיתוף תאריך הלידה המובא הוא לפי הלוח הגרגוריאני, המקובל בימינו. על־פי הלוח היוליאני, שהיה נהוג ברוסיה בתקופת הולדתו של גורביץ', תאריך לידתו הוא 31 בדצמבר 1892.
הרופילוס

הרופילוס (ביוונית עתיקה: Ἡρόφιλος; ‏335 – 228 לפנה"ס) היה רופא יווני, ככל הנראה האנטומיסט הראשון בהיסטוריה. נולד בכלקדון שעל מיצרי הבוספורוס (כיום פרבר של איסטנבול), ובילה את מרבית חייו באלכסנדריה, שם היה ממקימי בית הספר לרפואה באלכסנדריה. היה הראשון שביצע מחקר מדעי מסודר על גוויות, שאת תוצאותיו העלה על הכתב בתשעה חיבורים שכולם אבדו. מחקריו סללו את דרכה של השיטה המדעית. טרטוליאנוס מתאר כיצד הרופילוס ביצע ניתוחים בכ-600 אסירים בעודם בחיים לצורכי מחקר (יש לזכור, עם זאת, שלטרטוליאנוס, שחי כמה מאות אחרי הרופילוס, הייתה מטרה לתאר את מעשי הרופילוס כאכזריים). הרופילוס היה הראשון לייחס תכונות של חשיבה ושכל למוח, ותיאר לראשונה את ההבדלים בין המוח הגדול והמוח הקטן. קבע את הקשר בין העצב מניע העיניים ועצב הראייה ליכולת הראיה והשליטה בגלגל העין. הוא זיהה כי יש קשר בין שינוי בלחץ הדם וקצב הדופק למחלות, דבר שסייע לו באבחון חולים. לצורך מדידת קצב הדופק, הוא בנה קלפסידרה. הוא תיאר לראשונה את ההבדל בין עורקים וורידים (אם כי לא הבין את מחזור הדם). הוא הראשון שגילה את הביצית, כחלק ממחקרו על הרבייה האנושית. מדיה וקבצים בנושא הרופילוס בוויקישיתוף מאיר בר-אילן, הרפואה בארץ-ישראל במאות הראשונות לספירה, קתדרה, 91 (תשנ"ט), עמ' 31–78 תולדות חקר המוח, באתר האוניברסיטה העברית הרופילוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
חצר ראנד

חצר ראנד הוא מתחם יהודי ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, בצמוד לשוק הכתנים וסמוך להר הבית. בשנת 1833 התיישב בחצר השד"ר יהוסף שוורץ, מראשוני חוקרי ארץ ישראל בעת החדשה. הבית שבחצר ראנד, היה אז הבית היהודי הקרוב ביותר להר הבית והשקיף על מקום משכנו של בית המקדש. בשנת 1901 (תרס"א), רכש את החצר כולה מנחם מנדל ראנד, והתיישב בה עם משפחתו. ראנד, שהיה כהן, בחר בחצר הזאת בגלל קרבתה להר הבית ונימק: ”כאשר יבוא המשיח, הרי הכהנים והלויים ודאי ימהרו וירוצו לכיוון הכותל המערבי, כדי להיכנס למקום המקדש לעבודת המקדש. הצפיפות ודאי תהיה גדולה. ארכוש לי חצר לעצמי על יד המקום הקדוש ותהיה לי כניסה משלי לבית המקדש.”. במקום פעל בית כנסת, שגג ממנו ראו את המקום המקדש. בעקבות התנכלויות פורעים ערבים, בשנות ה-20 נטשו יהודים רבים את האזור. כתוצאה מכך נסגר בית הכנסת. בשאר הדירות בחצר כ-30 משפחות יהודיות, ביניהם רבנים נודעים, וחלקם אברכים עניים שהתגוררו בחצר בחינם. במרתף היה היקב של משפחת שור - היקב הראשון בירושלים. בחצר התגוררו יהודה לייב גאנץ - מקים ומנהל תלמוד תורה "זית רענן" ונפתלי חיים הורביץ - בנו של בעל האמרי נועם ותלמידו וחתנו של רבי חיים מצאנז. בעיתון 'המוריה' משנת 1912 נכתב בהרחבה על בית ראנד: ”מר ראנד הרס חלקים מחצרו על מנת לבנות שם בניין חדש במקום הרעוע. הבניה עוכבה בטענה שעליו לבנות את הקיר פנימה יותר בתוך החצר על מנת שיובלו להרחיב את הרחוב. מקוים כי תותר המשך הבניה, מאחר ואין זה בניין חדש רק חידוש הישן” בפרעות תרפ"ט (1929), החצר נשדדה ונשרפה, והמשפחות היהודיות איבדו את בתיהן וכל רכושן, לאחר מכן עברו לבתי ראנד, בירושלים המערבית. בראשית המאה ה-21, הבית נמצא בבעלות "הקדש בתי ראנד". במספר דירות בקומה השנייה של השוק מתגוררים תלמידי ישיבת עטרת ירושלים. סיפורו של בית ראנד הקרוי על שמו של רוכשו. מבנה נוסף המשמש פנימיה לתלמידי הישיבה באתר של ישיבת עטרת כוהנים אתר gplanet אבי ששון, ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית אשקלון "תולדות חייו של רבי יהוסף שווארץ" נדב שרגאי, הר המריבה, עמוד 191 שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, הוצאת בית אל, ירושלים 1998, עמ' 273 שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, עמוד 151 ההתפשטות לחלקו של הרובע המוסלמי הקרוב לרובע היהודי, מוריה א' באדר תרע"ב גיליון מ"ו
ארתור או'קונל

ארתור או'קונל (באנגלית: Arthur O'Connell;‏ 29 במרץ 1908 - 18 במאי 1981) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. אוקונל הועמד לשני פרסי אוסקר בשנות ה-50 של המאה ה-20 על הופעותיו בסרטים "אנטומיה של רצח" ו"פיקניק". נולד וגדל בניו יורק סיטי. או'קונל החל את דרכו בשנות ה-30 ב"תיאטרון מרקורי" ובסרטים קטנים בהם הופיע בעיקר כניצב. את פריצתו עשה או'קונל בשנת 1955 בזכות תפקיד משני בדרמה הרומנטית של ג'ושוע לוגאן "פיקניק" בתור בעל החנות הווארד ביוואנס, עליו הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. או'קונל המשיך לשתף פעולה עם לוגאן גם בשנה שלאחר מכן בסרט "תחנת אוטובוס" בו שיחק בתפקיד וירג'יל בלסינג חברו של הקאובוי בוגארד (דון מארי). ב-1958 הופיע במערבון "איש המערב" של אנטוני מאן בתפקיד הפושע סם ביסלי. או'קונל כבר היה לשחקן מוערך בשנת 1959 כאשר כיכב בדרמת הפשע "אנטומיה של רצח" של אוטו פרמינגר בתור הפרקליט אמט מקרטני, על התפקיד הועמד או'קונל בשנית לפרס האוסקר בקטגוריית המשנה. בשנה זו שיחק גם כן בקומדיית המלחמה של בלייק אדוארדס "מבצע תחתונית". בשנת 1960 שיחק או'קונל במערבון "סימארון". ב-1964 הופיע פנטזיה הקומית של ג'ורג' פאל "שבעת פניו של ד"ר לאו" בתפקיד הטייקון האכזרי קלינט סטארק. בנוסף הופיע או'קונל לצד כוכב הרוקנרול אלביס פרסלי בסרטים המוזיקליים "רדוף אחר החלום הזה" ו"דודנים מתנשקים". בתקופת מלחמת וייטנאם נסע או'קונל לבדר חיילים אמריקאים פצועים בשטח והיה לאהוד במיוחד בקרב הכוחות. את תפקידיו האחרונים כשחקן עשה או'קונל בסרט האסונות "הרפתקה בפוסידון" ובדרמת השואה הביוגרפית "מקום המחבוא" בתור קאספר טן בום יצרן השעונים ההולנדי שהחביא יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה. או'קונל נאלץ לפרוש ממשחק עקב בעיות רפואיות, הוא נפטר ממחלת אלצהיימר ב-18 במאי 1981 בלוס אנג'לס כשהוא בן 73, נקבר ב"בית הקברות קלבאריי" שבקווינס. רצח בסוהו (1939) פיקניק (1955) האיש מלארמי (1955) תחנת אוטובוס (1956) האיש בחליפה האפורה (1956) הגאים (1956) אהבת אפריל (1957) איש המערב (1958) גידג'ט (1959) מבצע תחתונית (1959) אנטומיה של רצח (1959) סימארון (1960) מיסטי (1961) גברת ליום אחד (1961) רדוף אחר החלום הזה (1962) שבעת פניו של ד"ר לאו (1964) דודנים מתנשקים (1964) המירוץ הגדול (1965) דודו של הקוף (1965) האסטרונאוט המסויג (1967) הכוח (1968) איש נוכל היה (1970) הרפתקה בפוסידון (1972) מרושע, מרושע (1973) מקום המחבוא (1975) מדיה וקבצים בנושא ארתור או'קונל בוויקישיתוף ארתור או'קונל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארתור או'קונל, באתר AllMovie (באנגלית) ארתור או'קונל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ארתור או'קונל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
תיאטרון לנקום

תיאטרון לנקום (ברוסית: Ленко́м) הוא שמו הרשמי של המוסד, שהיה ידוע כ"תיאטרון מדינת מוסקבה", הקרוי על שם הקומסומול של לנין. התיאטרון תוכנן בידי אילאריון איבנוב-שניץ, הוא נבנה ב-1907 כמשכן למועדון הסוחר, והיה משכן להופעות תיאטרון ומוזיקה רבות. אחרי 1918, הבניין סופח לוועדת המפלגה המקומית, לבסוף נעשה בית ל"תיאטרון הנוער העובד" ב-1927. מכאן, ביסס התיאטרון העתידי את שמו הטוב כתיאטרון לאנשים צעירים, בידי אנשים צעירים. במהלך 80 שנות קיומו, לנקום היה חלוץ בהצגת תיאטרון חדש, רענן וניסויי בברית המועצות וכעת ברוסיה. בשנת 1973 למנהל האמנותי של התיאטרון מונה מארק זכארוב, שמילא תפקיד זה עד למותו הפתאומי בספטמבר 2019. בלנקום פעלו רבים מהאמנים הפופולריים ביותר ברוסיה, הידועים בשל עבודתם בתיאטרון ובקולנוע, כגון אנדריי טרקובסקי, יבגני לאונוב, אלכסנדר אבדולוב, אולג ינקובסקי, אינה צ'וריקובה, לאוניד ברונבוי וניקולאי קרצנצוב. מדיה וקבצים בנושא תיאטרון לנקום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תיאטרון לנקום תיאטרון לנקום, תיאטרון מדינת מוסקבה קרוי על שם הקומסומול של לנין (מוסקבה)
דוד לייקס

הרב דוד לייקס אב"ד באר, מתלמידי הבעל שם טוב. בנם של ישראל ולאה. נפטר בכ"א בניסן ה'תקנ"ט (או ה'תק"ס) בגיל מאה. על פי נוסח מצבתו, הבטיח לצאצאיו כי אם יבואו להתפלל על קברו בראש חודש אלול כשחל ביום רביעי, מובטחת להם ישועה. הוא נותן ההסכמה היחידי לספר "אגרת הקודש" של הרב מנחם מנדל מוויטבסק (יצא לאור בשנת ה'תקנ"ד). הרב דוד נישא פעמיים, הפעם השנייה הייתה בהיותו בן יותר משבעים. מנישואים אלה נולדו לו שני בנים, ובתו פייגא, שנישאה (בזיווג שני) לרב מרדכי טברסקי מצ'רנוביל. הערך "דוד לייקס", באתר המכלול כך חותם הוא בתשובתו שנדפסה בתחילת הספר "תקוני הזבח" (אודסה, ה'תרמ"ג). שם משפחתו הוא שיבוש של "לאה'קס", כלומר "בן לאה". ע"פ נוסח המצבה (המשוחזרת) שעל קברו בעיר באר. בספר "ספר היחס מטשרנוביל ורוזין" (לובלין, ה'תרצ"ח) נכתב בטעות תקי"ט. החסידות מדור לדור, ע' 197. קהל חסידים החדש, ע' 20 (מתוך אתר היברו בוקס). ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גלוריה (סרט 2013)

גלוריה (בספרדית: Gloria) הוא סרט דרמה צ'יליאני בספרדית שיצא לאקרנים ב-2013 בבימויו של לליו סבסטיאן. בבכורת הסרט, בתחרות פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-63 בברלין, פאולינה גרסיה זכתה ב"דוב הכסף" לשחקנית הטובה ביותר. הקרנת הבכורה של הסרט "גלוריה" בישראל ב-15 באוגוסט 2013. גלוריה (פאולינה גרסיה) היא גרושה בת 58. כל ילדיה עזבו את הבית, אבל אין לה שום רצון לבלות את ימיה ולילותיה לבד. נחושה בדעתה לקרוא תיגר על גילה ועל בדידותה, היא ממהרת קדימה לתוך מערבולת של מסיבות רווקים ורווקות, לחפש סיפוק מיידי - שרק מוביל שוב ושוב לאכזבה וריקנות. אבל אז היא פוגשת את רודולפו (סרג'יו הרננדז), קצין חיל הים לשעבר המבוגר ממנה בשבע שנים אליו היא מרגישה נטיות רומנטית. היא אפילו מתחילה לדמיין מערכת יחסים קבוע. עם זאת, המפגש מציב אתגרים בלתי צפויים וגלוריה מגלה בהדרגה את עצמה נאלצת להתמודד עם סודות האפלים משלה. פאולינה גרסיה כגלוריה קומפלידו סרג'יו הרננדז כרודולפו פרננדז דייגו פונטסיליה כפדר פביולה זאמורה כאנה אלחנדרו גויק כדניאל קוקה גואזיני כלוז הוגו מורג' לוז חימנס כוויקטוריה כריסטיאן קרווג'ל ליליאנה גרסיה כפלביה אנטוניה סנטה מריה כמריה אייל מאייר כתיאו מרסייל תגל מרסלה אמרה כמרסלה פבלו קרוף אתר האינטרנט הרשמי של גלוריה "גלוריה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "גלוריה", באתר AllMovie (באנגלית) "גלוריה", באתר Metacritic (באנגלית) "גלוריה", באתר אידיבי "גלוריה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מידע וכתבות: גלוריה 2013: טריילר חדש ל"גלוריה", YouTube, ‏ 02.08.13 "Prizes of the International Jury". berlinale. נבדק ב-2013-02-16.
Too Much Johnson

Too Much Johnson (מילולית: יותר מדי ג'ונסון) הוא סרט קומדיה משנת 1938 בבימויו של אורסון ולס. אורכו של הסרט כ-40 דקות, והוא היה אמור להיות משולב בהצגת תיאטרון שתתנהל במקביל, אולם הסרט מעולם לא הוצג, ונחשב כאבוד. באוגוסט 2013, באופן מפתיע נתגלה העתק של הסרט במחסן בעיר פורדנונה שבצפון איטליה. הסרט יצא לאקרנים ב-9 באוקטובר 2013, ואף לעלות לרשת האינטרנט. הסרט, בשילוב עם ההצגה, עוסק בנער פלייבוי ניו-יורקי שמפני חששו מזעם בעלה של אחת ממאהבותיו, גונב את זהותו של חוואי קובני עשיר, המצפה לכלה בהזמנה. בניגוד למקובל לחשוב, אין זה הסרט הראשון אותו ביים ולס, אלא קדם לו סרט אוונגרדי משנת 1934 בשם "The Hearts of Age". הסרט צולם ברובו בפארק באטרי ובסנטרל פארק שבניו יורק, וסצנות נוספות צולמו על סיפונה של אונייה השטה על נהר ההדסון, סמוך ליונקרס, ניו יורק. סצנות נוספות צולמו באולפן ברובע הברונקס. עבור החווה הקובנית, יצר ולס דגם מעיסת נייר, ושילב צמחים אקזוטיים על מנת לדמות את הנופים הקובניים. לאחר סיום הצילומים ועריכת הסרט מתוך למעלה מ-7 ק"מ של סליל צילום, נקלע הסרט לקשיים כלכליים, כולל איום בתביעה משפטית מאולפני סרטי פרמאונט על זכויות הסרט. בסופו של דבר הסרט לא הוקרן, וההצגה עלתה בלעדיו. הסרט נחשב אבוד, וקטעים ממנו נמצאו בספרד, אבל כבר בשנות ה-70 ההנחה המקובלת הייתה כי הסרט עצמו כבר איננו קיים. בשנת 2008 באופן מפתיע נתגלה ארגז עם הסרט הערוך במחסן בעיר פורדנונה. לאחר שחזור ממושך, בשיתוף פעולה של גורמים בינלאומיים, הוכרז כי הסרט יוקרן ב-9 באוקטובר 2013, בפסטיבל הסרט האילם בעיר פורדנונה, ושבוע מאוחר יותר, ב-16 באוקטובר בארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא Too Much Johnson בוויקישיתוף "Too Much Johnson", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "Too Much Johnson", באתר AllMovie (באנגלית) "Too Much Johnson", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סרט מוקדם של ולס נמצא מחדש, באתר הניו יורק טיימס, 8 באוגוסט 2013 דף הסרט, באתר senses of cinema
אל-קסר אל-כביר

אל-קסר אל-כביר (בערבית: القصر الكبير) היא עיר בצפון מערב מרוקו, כ-160 ק"מ מהעיר רבט, 32 ק"מ מהעיר לראצ'ה, 110 ק"מ מהעיר טנג'יר. אוכלוסיית אל-קסר אל-כביר מונה 132,380 תושבים (נכון ל-2010). שם העיר ידוע גם כ-Alcazarquivir בספרדית וכ-Alcácer-Quibir בפורטוגזית. משמעות שם העיר היא "הטירה הגדולה". העיר שוכנת בקרבת נהר לוכוס באחד האזורים החקלאיים הפוריים ביותר במרוקו. אזור זה מספק כמעט 20% מתצרוכת הסוכר במרוקו. ערים ועיירות קרובות כוללים את לראצ'ה ושפשאוון. לאחרונה, העיר התרחבה מאוד בכמה כיוונים עם כניסתה לניהול העיר של נציגי המפלגה החדשה "אל-עדאלה וטאטנמיא". אלה פועלים לשיפור התשתיות של העיר הישנה. המתיישבים הראשונים הגיעו מקרתגו שבצפון אפריקה, לאחר המלחמות הפוניות, העיר נשלטה על ידי הרומאים וניתן לה השם אופידום נובום (Oppidum Novum). ב-1578, סבשטיאו, מלך פורטוגל ספג מפלה ניצחת בקרב אל-קסר אל-כביר מול המלך עבד אל-מלכ, מלך מרוקו. מפלה זו שמה קץ לשאיפת פורטוגל לפלוש ולנצר את המגרב. שני המלכים נהרגו בקרב זה. מותו של סבשטיאו, מלך פורטוגל, החל את המאורעות אשר הובילו לאיחוד הזמני של הכתר של פורטוגל וספרד תחת פליפה השני, מלך ספרד. ניצחונו של מלך מרוקו, עבד אל-מלכ העניק למרוקו עצמה משמעותית ויוקרה בינלאומית. העיר גדלה באופן משמעותי עם הצבת חיל משמר ספרדי ב-1911 כחלק מהסכם בין ספרד ומרוקו להקמת מרוקו הספרדית כמדינת חסות של ספרד. לאחר קבלת העצמאות של מרוקו והקמת סכר עוד אל מקהזין על ידי המלך חסן השני כדי לשלוט במשטר הזרמים של נהר לוכוס, העיר הפכה למרכז הפצה ראשי של האזור החקלאי. הייתה קהילה יהודית במקום במשך שנים רבות. עדיין קיים בית הקברות היהודי ששופץ בשנת 2023 ומתחם שנבנה לכבוד הצדיק רבי יהודה ז'אבאלי, אליו עלו ועדיין עולים לרגל. דוד בן גיגי היה רב הקהילה במחצית הראשונה של המאה ה-20. מדיה וקבצים בנושא אל-קסר אל-כביר בוויקישיתוף אתר המורשת היהודית של אל-קסר אל-כביר המכיל מאגר מידע אודות הנפטרים בבית הקברות היהודי. אתר האינטרנט הרשמי של אל-קסר אל-כביר אל-קסר אל-כביר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קאסר אל-כביר (לאראש, מרוקו), דף שער בספרייה הלאומית בלוג גליונות - מלכי רבנן (דף נב ע"ג)
אל-קניטרה

אל-קניטרה (בערבית: القنيطرة) היא עיר נמל בצפון מערב מרוקו בעלת 359,142 תושבים נכון לשנת 2004. בשנים 1932–1956 העיר הייתה ידועה בשם "פורט ליוטה" (Port Lyautey), על שם הגנרל הצרפתי ליוטה שהקים את הנמל של העיר לחופי האוקיינוס האטלנטי בשנת 1912. ארצות הברית החזיקה בסיס צבאי בעיר החל ממבצע לפיד ועד שנת 1991. באל-קניטרה התקיימה קהילה יהודית במשך שנים רבות (בפיהם כונתה העיר "קניטרא"). אחד הרבנים ששימשו כרבה של העיר קנטירא הוא הרב יחייה בן הראש. מדיה וקבצים בנושא אל-קניטרה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אל-קניטרה אל-קניטרה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארכיון אוסף תעודות של בית הדין הרבני בקהילת אל-קניטרה, מרוקו, בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של מרוקו ובנושא יישובים בצפון אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פירובט

פִּירוּבָט (באנגלית: Pyruvate) הוא תרכובת אורגנית קטנה בעלת חשיבות עליונה בכל[דרוש מקור] היצורים החיים. פירובט הוא יון של חומצה פירובית (pyruvic acid). זוהי חומצת קטו: חומצה קרבוקסילית המכילה, בנוסף לקבוצת הקרבוקסיל (COOH), גם קבוצת קרבוניל (CO). חומצה פירובית מכילה שלושה אטומי פחמן, והיא לפיכך נגזרת של חומצה פרופנואית (CH3CH2COOH). שמה הכימי של חומצה פירובית (לפי IUPAC) הוא 2-חומצה אוקסופרופנואית ונוסחתה הכימית: CH3COCOOH. פירובט הוא יון שלילי הנוצר כשחומצה פירובית מאבדת אטום מימן בודד: -CH3COCOO. ברוב המקורות מצוין "פירובט" בהקשר של המסלולים שלהלן, אך מקורות מעטים מציינים "חומצה פירובית". פירובט משתתף כחומר ביניים במסלולים מטבוליים רבים בכל התאים [דרושה הבהרה] [דרוש מקור]: פירובט הוא התוצר הסופי של הגליקוליזה. מולקולת גלוקוז אחת, בעלת שישה פחמנים, מתפרקת לשתי מולקולות פירובט, ומשחררת אגב כך אנרגיה, בה התא יכול להשתמש לשם ביצוע פעולותיו השוטפות. ביצורים אווירניים (ארוביים) חלק מהפירובט שנוצר בגליקוליזה עובר למעגל קרבס. שם מפורק הפירובט בין השאר לפחמן דו-חמצני; זהו מקורו של הפחמן הדו-חמצני שאנו פולטים מהריאות בכל נשימה. פירובט הוא לעיתים חומר המוצא בתהליך ההפוך לגליקוליזה, גלוקונאוגנזה. בחלק מהיצורים האנארוביים - אלו המבצעים תסיסה - מומר הפירובט לשלל תרכובות אחרות: חומצה לקטית (חומצת חלב), אתנול, חומצה בוטירית (חומצת חמאה), חומצה אצטית (חומץ) ועוד. מוצרי תסיסה רבים משמשים את האדם בייצור מזון. גלוקוז הוא אינו התרכובת היחידה שפירוקה מביא לקבלת פירובט. השומנים (וליתר דיוק: הטריגליצרידים) שאנו צורכים במזון מתפרקים בגוף לגליצרול ולשלוש חומצות שומן; הגליצרול, כוהל תלת-פחמני, מומר בסדרת תגובות לפירובט, אשר נכנס ישירות למעגל קרבס. חומצות האמינו אלנין וסרין, שתיים מהחומצות השכיחות ביותר בחלבונים, הן היחידות המורכבות מ-3 אטומי פחמן, בדומה לפירובט; הן מומרות בתא לפירובט באופן ישיר, באמצעות מסירה של קבוצת האמינו שלהן לתרכובת אחרת. תגובה זו נקראת טרנסאמינציה. הפירובט המתקבל נכנס ישירות למעגל קרבס. תגובה חשובה זו מאפשרת לתאים לנצל חומצות אמינו (כלומר: חלבונים) לשם הפקת אנרגיה. פירובט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מן ולואר

מן ולואר (בצרפתית: Maine-et-Loire) הוא מחוז בחבל פיי דה לה לואר שבצרפת ובירתו היא אנז'ה. ערך מורחב – אנז'ו בעבר היה כלול מרבית שטחו של המחוז ברוזנות ואחר כך דוכסות אנז'ו. לאחר המהפכה הצרפתית היה המחוז אחד מ-83 המחוזות שהוקמו ב-4 במרץ 1790. הוא קרוי על שם המחוז ההיסטורי מן ועל שם נהר הלואר, הארוך בנהרות צרפת שחוצה את המחוז. המחוז נמצא בחבל פיי דה לה לואר והוא גובל במחוזות איל ווילן, מאיין וסארת מצפון, אנדר ולואר ממזרח, ויין, דה-סוור וואנדה מדרום והלואר האטלנטי ממערב. הערים הגדולות בנוסף לאנז'ה הן סומיר, שולה וסגרה. הנוף במחוז מגוון כשבצפון ובדרום גבעות מיוערות ובמרכז עובר עמק הלואר. בנוסף לנהר הלואר זורמים במחוז עוד נהרות רבים. כ-64 אחוזים מהקרקע במחוז מנוצלים לגידולים חקלאיים מגוונים, כשהבולטים בהם כרמי גפן היין, פטריות מאכל, תפוחי עץ וענבי שועל. המחוז ידוע בטירות המרובות מימי הביניים, במערות ששימשו בעבר למגורים וביינות המיוצרים בו כדוגמת "יין אנז'ו". טירת אנז'ה באנז'ה העיר סומיר על נהר הלואר טירת Montreuil-Bellay מדיה וקבצים בנושא מן ולואר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מן ולואר מן ולואר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מן ולואר, ברשת החברתית אינסטגרם