laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יחסי הודו–קרואטיה

יחסי הודו–קרואטיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קרואטיה להודו. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו רשמית ב-9 ביולי 1992 בעקבות עצמאות קרואטיה מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בין שתי המדינות נחתמו ההסכמים הבאים: הסכם סחר ושיתוף פעולה כלכלי (1994). הסכם תחבורה ימית (1997). הסכם לשיתוף פעולה בתחום התרבות, המדע והטכנולוגיה, החינוך והספורט (1999). הסכם על שיתוף פעולה בין האקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ של קרואטיה לבין מכון שירות החוץ (FSI), משרד לענייני חוץ (2000). הסכם שירותי אוויר (2000). הסכם הגנה על השקעות דו צדדי (2001). הסכם לשיתוף פעולה במאבק בסחר בלתי חוקי בינלאומי בסמים נרקוטיים, טרור וכו' (2001). ישיבה ראשונה בוועדה המשותפת שנערכה בזאגרב (2004). הסכם לשיתוף פעולה חקלאי (2002). הסכם לפטור מחובת ויזה לבעלי דרכונים דיפלומטיים ורשמיים (2007). הסכם על שיתוף פעולה בבריאות ורפואה (יוני 2010). הסכם למניעת מיסוי כפול ולמניעת התחמקות פיסקלית ביחס למס על הכנסה (DTAA) (נחתם בפברואר 2014). MoU בין הבנק הקרואטי לשיקום ופיתוח (HBOR) לבנק EXIM של הודו (2000). MoU בין אשראי ייצוא והבטחת תאגיד הודו בע"מ (ECGC) והבנק הקרואטי לשיקום ופיתוח (HBOR (2002)). MoU בנושא שיתוף פעולה בטכנולוגיית מידע: נחתם בין המועצה לקידום ייצוא אלקטרוניקה ותוכנות מחשב בהודו לבין החברה הקרואטית לטכנולוגיית המידע (2004). תוכנית החלפה בתחום התרבות לשנים 2005–2007 (2005). תוכנית שיתוף פעולה במדע וטכנולוגיה לשנים 08–2005 (2005). תוכנית חילופי חינוך (2006). תוכנית שיתוף פעולה בתחום התרבות לשנים 2010–2012 (יוני 2010). קרואטיה מחזיקה בהודו שגרירות בניו דלהי וקונסוליות במומבאי ובקולקטה. הודו מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב. מדיה וקבצים בנושא יחסי הודו–קרואטיה בוויקישיתוף "MVEP • Diplomatic Missions and Consular Offices of Croatia • India, Kolkata". mvep.hr.
מגי וילנסקי

מגי וילנסקי (באנגלית: Meggie Vilensky; נולדה ב-24 בפברואר 1985) היא עיתונאית, מפיקת טלוויזיה [ישראלית] . הבעלים והמנכ"ל של חברת ההפקה MVM - "מגי וילנסקי מדיה בע"מ", המפיקה בין היתר את רצועות האקטואליה היומיות בערוץ רשת 13. וילנסקי נולדה וגדלה בסברדלובסק,שבברית המועצות לשעבר, לסשה וילנסקי, עורך תוכן בעיתונות ומרינה וילנסקי, במאית סרטי תעודה. בשנת 1991, בהיותה בת 6, משפחתה עלתה עמה לישראל. הם התיישבו בקריית שמונה. וילנסקי החלה לעסוק בהפקה בהיותה בת 18, בתחילת דרכה עבדה בחברת "קודה תקשורת", שם הפיקה את התכנית "אישי" עם גיל ריבה עבור חברת הכבלים "HOT", ואת "שליש מהחיים" עם רינה מצליח עבור זכיינית ערוץ 2 "קשת". לאחר מכן עברה לחברת "טו-שוט" שם הפיקה את "שתולים" עם אורלי וילנאי עבור "קשת", "אנדרנלין" עם ענת גורן עבור "רשת" וסרטי וסדרות תעודה נוספים בשעות הפריים טיים עבור הזכייניות "רשת" ו"קשת". בשנת 2010, מונתה למפיקה הראשית של הערוץ הים תיכוני. וילנסקי הייתה שותפה להקמת הערוץ, ניהלה את הפקת תוכניות המקור, רכש התוכניות, והייתה אחראית על תקציב הערוץ כולו. בשנת 2012 עברה לזכיינית הטלוויזיה של ערוץ 2, "רשת", שם מונתה לתפקיד מפיקה אחראית, הכפופה למפיקה הראשית של "רשת" ולמנהל התוכניות, והייתה המפיקה האחראית של כל התוכניות היומיות וכן של משדרים מיוחדים. בין היתר הפיקה את התוכניות "העולם הבוקר", "למה לא סיפרת לי", הסיפור", "הבסטה של שגב", "בא לחדש לכם", "שעה בריאה", "יום בחיי ראש הממשלה", "אספת הורים", "סלבריישן", "כידון ובן סימון", "מדברים על זה", "בוקר ישראלי", "שאלה משפטית", "כושר ברשת", "שיחת היום" ועוד. בשנת 2017 הקימה וילנסקי חברת הפקות עצמאית, "מגי וילנסקי מדיה בע"מ", המספקת שירותי הפקה עריכה ותוכן בנושאי תרבות ואקטואליה. מאז הקמת החברה היא מפיקה עבור רשת 13 את רצועות האקטואליה היומיות בהן וילנסקי משמשת גם כעורכת-אחראית. בין התוכניות: "שיחת היום עם לוסי אהריש", "עושים שישי עם אריק וייס", "הכול כלול", "לפני החדשות", "מאחורי הכסף", "חמש עם שרון גל" ו"הצינור". האחרונה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה שנתיים ברציפות בשנים 2018–2019 ובנוסף בשנת 2021 זכתה בפרס כד החלב ע"ש מוטי קירשנבאום ז"ל על קידום תכנים חברתיים ואקטואליים. בנוסף יוצרת החברה סדרות וסרטי תעודה עבור רשת 13. נכון ל-2024, מועסקים בחברה כשישים עובדים. נשואה לעורך הטלוויזיה רן אביטל. מתגוררים ברמת גן. מדיה וקבצים בנושא מגי וילנסקי בוויקישיתוף מגי וילנסקי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מגי וילנסקי, ברשת החברתית LinkedIn מגי וילנסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
קברו של הרודן

קברו של הרודן (באנגלית: The Tyrant's Tomb) הוא ספר פנטזיה אמריקאי שמבוסס על המיתולוגיה היוונית והרומאית ונכתב על ידי הסופר ריק ריירדן. הוא פורסם באנגלית ב-24 בספטמבר 2019, והוא הספר הרביעי בסדרת הספרים גורלו של אפולו. אפולו מגיע למחנה יופיטר בשביל הלווית חברו ג'ייסון גרייס לאחר שקליגולה הרג אותו בספר הקודם. בדרכו למחנה אפולו נשרט ונפצע בבטנו על ידי אחד המשרתים של טרקוויניוס סופרבוס. אפולו עורך את ההלוויה לג'ייסון ומקבל נבואה מאלה ההרפיה ומטייסון הקיקלופ, שאומרת שקבר הרודן נמצא בקרבת קרוסלה. אפולו יוצא לעבר הקבר עם מג, הייזל וחניכה נוספת - לוויניה אסימוב, ומוצא שם את הקבר של טרקוויניוס, מלכה האחרון של רומא שבקברו אמורים להיות ספרי הסיבילות. במהלך השיטוט בקבר הם נתקלים בקיסר והוא מחמיר את פציעתו של אפולו. לאחר מכן אפולו רואה את לוויניה יוצאת מהמחנה עם דון הפאון והוא עוקב אחריהם. הם נפגשו עם פאונים אחרים באזור ועם אפרסק הקארפוס. אפרסק מבקש מאפולו לספר את מה שקורה באזור קליפורניה (עלילת הספר הקודם). בספר התרחש הקרב האחרון על רומא. הספר נגמר כשאפולו ופרנק ז'אנג מביסים את שני הקיסרים, קומודוס וקליגולה, ריינה רמירס-אריאנו הופכת לציידת ארטמיס, הייזל לבסק הופכת לפראיטור רומא ואפולו ומג יוצאים למסע החיפושים האחרון – להביס את נירון. אפולו / לסטר פפדופולוס – אל לשעבר, חייב לשחרר את האורקלים, משרתה של מג. מג מקפרי – בתה של דמטר, גבירתו של אפולו פרנק ז'אנג – בנו של מארס, פראיטור רומא, חייו תלויים על פיסת עץ, החבר של הייזל. הייזל לבסק – בתו של פלוטו, כיום פראיטור רומא, חברה של פרנק. לוויניה אסימוב – קנטוריה במחנה יופיטר ריינה – בתה של בלונה, לשעבר פראיטור רומא ולאחר מכן ציידת ארטמיס. גורלו של אפולו ריק ריירדן הספר "קברו של הרודן", באתר "סימניה" buchreport, buchreport (ב־) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נירבוגדאן

נירבוגדאן (בהונגרית: Nyírbogdány) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, בנפת קמצ'ה. נירבוגדאן הוא כפר בנירשג התיכון (אזור בצפון מזרח המישור ההונגרי הגדול) צפונית מזרחית לנירג'האזה, בערך 16 ק"מ משם. לכפר יש נגישות טובה בכביש ראשי מס' 4. מתחנת הרכבת של הכפר ישנו בקו זמין של קו הרכבת סולנוק-דברצן-נירג'האזה-זאהון בגבול האוקראיני. הדבר המעניין ביישוב הוא שבחלק של אזור התעשייה של היישוב שנמצא כ-3 ק"מ ממרכז הכפר מתגוררים כ-780 אנשים. הנחלים קאלאי ושֶנִיֶה זורמים בגבול הכפר ונשפכים לתעלה הראשית לונאי (Lónyai). השטח הפנימי של הכפר הוא 3,270 דונם, השטח החיצוני הוא 31,250 דונם. הכפר היה עיירת שוק בימי הביניים. זה מוזכר לראשונה בסביבות 1220 במרשם אוראדיה, יחד עם הכפרים הנה (Hene) וסולנוק (Szolnok). שמו נוצר מהשם הפרטי בוגדאן (Bogdán) בניב הונגרי. השם היה אימוץ של השם בוגדן הסלאבי (פירושו: מתנת האל), ותאודורוס היווני בעל פירוש דומה. בשנת 1324 הוזכר הכפר בתעודות הראשונות בשם בוגדאנטלק (Bogdántelek). מתקופה זו הוא נחשב ליישוב מאוכלס כרכושה של משפחת האצולה בוגדני. בשנת 1920 היו בכפר 2,115 תושבים. בשנת 1930 היו בכפר 2,388 תושבים. יהודים נזכרים לראשונה בנירבוגדאן במפקד תושבים שנערך בשנת 1770. רוב יהודי המקום התפרנסו ממסחר, רוכלות ומלאכה, מיעוטם עסקו בחקלאות וכמה היו חוכרי אחוזות. בזמן הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה נירבוגדאן לזרם האורתודוקסי. במקום היו בית כנסת, חברה קדישא, "חדר" ומקווה. כשפרצה מלחמת העולם השנייה נשלחו 30 צעירים יהודים מהכפר לעבודות כפייה, הם גויסו כחיילי עזר עם אזרחים הונגריים נוספים שהשלטונות לא רצו לצרף לשורות הצבא הלוחם. עשרים מהם נספו. בשנת 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי המקום לנירג'האזה, ובסוף מאי 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ. לאחר המלחמה חזרו לכפר 13 יהודים, ועזבו תוך זמן קצר. הנריק אלאפי, (מקודם הלפרה עד 1868; בהונגרית: Alapy Henrik; נירבוגדאן, 23 בספטמבר 1859 – בודפשט, 31 במרץ 1945) היה דוקטור לרפואה, יהודי-הונגרי כירורג, פרופסור באוניברסיטה. בשנת 2011, 89.2% מאוכלוסיית היישוב הצהירו כי הם הונגרים ו-3.6% הם בני הלאום רומא. נירבוגדאן בפנקס הקהילות הונגריה, עמוד 386 נ'יר-בוגדאן', בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 271. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944) מדיה וקבצים בנושא נירבוגדאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נירבוגדאן "נירבוגדאן", באתר JewishGen (באנגלית) מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993 Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 20806/1868. Forrás: Névváltoztatási kimutatások 1868. év 3. oldal 25. sor נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
סטניסלב גרוף

סטניסלב "סטן" גרוף (Stanislav Grof; נולד ב-1 ביולי 1931) הוא פסיכיאטר אמריקאי ממוצא צ'כי. ממייסדי זרם הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית ומגדולי החוקרים של שימוש במצבי תודעה לא רגילים (אנ') למטרות חקר, ריפוי, השגת צמיחה אישית ותובנות על נפש האדם. גרוף השלים לימודי תואר שני באוניברסיטת קארל בפראג בשנת 1957 ואת הדוקטורט שלו באקדמיה למדעים של צ'כוסלובקיה בשנת 1965. ב-1967 הוזמן בידי ג'ואל אלקס (אנ') לעבוד כעמית מחקר במרפאת הנרי פיפס (אנ') בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, ארצות הברית. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 היה בין מובילי ניסוי ספרינג גרוב (אנ') בסמים פסיכדליים שנערך במרכז הרפואי ספרינג גרוב (אנ') לימים חלק מאוניברסיטת מרילנד בבולטימור (אנ'), לצד ולטר פנקה (אנ') וביל ריצ'רדס. ב-1973 הוזמן בידי מכון אסלן (אנ') בביג סור (אנ') שבקליפורניה שבו התגורר כחוקר עד 1987 ופיתח את רעיונותיו. ב-1977 יסד את האגודה הטרנספרסונלית הבינלאומית (אנ') והוא משמש כנשיא האגודה. גרוף הוצג בסרט "Entheogen: Awakening the Divine Within", סרט תיעודי משנת 2006 על חוויות מיסטיות-רוחניות בעולם המודרני באמצעות שימוש באנתאוגנים. באוקטובר 2007 זכה בפרס ה"VISION 97" של קרן דגמר ווצלב האוול בפראג. מאז 2015 הוא חבר סגל במחלקה לפילוסופיה, קוסמולוגיה ותודעה במכון קליפורניה ללימודים אינטגרליים (אנ'). מייקל פולן, איך לשנות את דעתך: מה מחקר הפסיכדלים החדש מלמד אותנו אודות התודעה, המוח, התמכרות, דיכאון וטרנסצנדנטיות, לעברית: ירון סיון, ידיעות ספרים, 2020 (לפי מפתח) אתר האינטרנט הרשמי של סטניסלב גרוף (באנגלית) סטניסלב גרוף, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סטניסלב גרוף, באתר MusicBrainz (באנגלית) סטניסלב גרוף, באתר Discogs (באנגלית)
היינריך ריזו

היינריך ריזו (בגרמנית: Heinrich Riso;‏ 30 ביוני 1882 – אוגוסט 1952) היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת הבלם. הוא שיחק באליפות גרמניה הראשונה שהתקיימה ב-1903. ריזו נולד ב-30 ביוני 1882 בלייפציג שבגרמניה. אחיו הקטן, האנס ריזו, היה גם כן כדורגלן ששיחק בעמדת השוער. במהלך הקריירה שיחק בוו.פ.ב. לייפציג משנת 1900, וזכה עימה בשבעה תוארי אליפות גאום שבצפון מערב סקסוניה. ריזו השתתף וזכה גם באליפות גרמניה הראשונה ב-1903 כשהוא מסיים ככובש המצטיין עם 6 שערים. במשחק הגמר שנערך ב-31 במאי אותה שנה כבש שלושער בניצחון 2–7 על ד.פ.צ. פראג. שלוש שנים אחר כך זכה פעם נוספת בתואר, כשהוא כובש את שער הניצחון במשחק הגמר נגד פ.צ. פפורצהיים שנגמר בתוצאה 1–2. במדי נבחרת גרמניה ריזו ערך את הופעת הבכורה ב-7 ביוני 1908 בהפסד 3–2 לאוסטריה בווינה. הופעה אחר כך הייתה האחרונה שלו והיא נעשתה נגד הונגריה ב-4 באפריל 1909 בתיקו 3–3. וו.פ.ב. לייפציג אליפות גרמניה (2): 1903, 1906 אליפות מרכז גרמניה (4): 1903, 1907, 1910, 1911 אליפות גאום שבצפון מערב סקסוניה (7): 1903, 1904, 1906, 1907, 1909, 1910, 1911 אישיים מלך השערים באליפות גרמניה: 1903 (6 שערים) היינריך ריזו, באתר Transfermarkt היינריך ריזו, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) היינריך ריזו, באתר WorldFootball.net היינריך ריזו, באתר National Football Teams היינריך ריזו, באתר FootballDatabase.eu
אושרית מינץ

אושרית מינץ (נולדה ב-15 בנובמבר 1947) היא ציירת, סופרת, מחזאית, מתרגמת ומשוררת ישראלית. מינץ נולדה בעיר לודז' שבפולין. במאי 1957 עלתה עם הוריה לישראל, המשפחה התגוררה בתל אביב והיא למדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים. בגיל 11 החלה לכתוב שירה. כשהייתה בת 14 נפגשה עם אברהם שלונסקי. היא הראתה לו את שיריה, וקיבלה ממנו משוב חיובי. במשך השנים פורסמו שיריה בכתבי עת שונים, בין השאר במאזניים של אגודת הסופרים ובעיתון על המשמר. מינץ היא בוגרת תואר ראשון בספרות אנגלית מהאוניברסיטה העברית, תואר שני בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב ולימודי תעודה בתרגום מאוניברסיטת תל אביב. את השכלתה האמנותית רכשה תחילה אצל הציירת חווה עמית, אצלה למדה שנתיים. בשנת 2004, כשפרשה לגמלאות, למדה בבית הספר לציור 'הסטודיו' ברעננה עד שנת 2007, אצל הציירת חניתה בן ז'נו. בתחילת דרכה האמנותית ציירה ציורים ריאליסטיים עם התמחות בציורי דיוקן וציורי עירום, וכמו כן, גם עבודות אבסטרקט. כיום יצירתה היא גם בזרם הסוריאליסטי, לעיתים תוך התכתבות עם ציירים אחרים, וכן אבסטרקט מינימליסטי. בציוריה הסוריאליסטיים נוצרים דימויים אבסורדיים ולעיתים מורכבים, הקשורים לחייה כאישה ולחיי נשים בכלל. ברבים מהציורים היא משתמשת בגופה כאובייקט, או בדימויים נשיים שונים גם בשילובים עם נופים קמאיים. ציורי הנשים נעשים באקריליק. 2004 - תערוכת קולאז'ים -'דברים יפים' בבצרה. 2005 - תערוכת יחיד בקפה FRIENDS ברעננה. 2005 - תערוכת יחיד בבית הכנסת הקונסרבטיבי בכפר סבא 2006 - תערוכת יחיד בבית קפה בזיכרון יעקב. 2018 - גלריית הציפור הכחולה פתח-תקוה –תערוכת יחיד 'נוף נשי'. אוצרת שרה רז. 2018 - אשכול פיס פתח תקווה 'נוף נשי' –תערוכת יחיד. אוצרת: שרה רז. 2007 - גלריה 5 ליד כפר מלל תערוכה של תלמידי הסטודיו. אוצרת: חניתה בן-ז'נו. 2007 - תערוכה קבוצתית קפה ג'ו רעננה. אוצרת: חניתה בן-ז'אנו 2008 - תערוכה קבוצתית של מסיימי הסטודיו בבית יד לבנים ברעננה. אוצרת: חניתה בן-ז'אנו 2016 - תערוכה קבוצתית בהיכל התרבות במודיעין. אוצרת: בלהה זייצ'ק 2017 - תערוכה קבוצתית בגלריה 'בן-עמי' בת"א אוצר: יוחנן הרסן. 2017 - תערוכה קבוצתית 'ארבע העונות', המשכן למוזיקה ואמנויות רעננה. אוצרת: בלהה זייצ'ק 2018 - תערוכה קבוצתית 'רגשות ומעבר' רינגשטרסה גלרין וינה, אוסטריה. אוצר: ראמי עזאם 2019 - תערוכה קבוצתית בגלריה סאטורה גנואה, איטליה. אוצר: רמי עזאם 2019 - תערוכה קבוצתית בגלריית על האגם ברעננה. אוצרת: רחל זיו 2020 - יולי אוגוסט תערוכה קבוצתית במסעדה במתחם התחנה ביפו. אוצרת: חגית ארגמן. מות מרתה וסיפורים אחרים. פרוזה. הוצאת ארגמן-מיטב 2016 אדמחוה –שירים. הוצאת ארגמן-מיטב 2017 שירי אהבה לילדים. ספרות ילדים הוצאת ארגמן-מיטב 2018 חזרת האביב. מחזה סוריאליסטי קצר הוצאת ארגמן-מיטב 2019 הסיפור האמיתי של יותם. פרוזה. הוצאת ארגמן-מיטב 2020. מדיה וקבצים בנושא אושרית מינץ בוויקישיתוף מאמרים מאת אושרית מינץ באתר JOKOPOST אורלי נתנאל, ראיון עם אושרית מינץ בתוכנית "מיקסים" נילי דגן, סופשבוע שירה. כתבות מאת אושרית מינץ באתר זמן ישראל מנוף נשי. תערוכת יחיד לאמנית אושרית מינץ, אתר ארטביט. ביקורת על הספר "מות מרתה" באתר נוריתה "'נוף נשי'' // תערוכת יחיד לאושרית מינץ אתר ארכיג'ובס ערן קמינסקי, לקחת את הזכרונות, מודיעיו ניוז, 14 במרץ 2017 מי ליאור, "מות מרתה וסיפורים אחרים" גל גפן, 1 בנובמבר 2017 שיכחה, מאתר אושרית מינץ, אתר בכיוון הרוח "נוף נשי" - תערוכת יחיד לאושרית מינץ, באתר archijob הפורטל הישראלי לאדריכלות, עיצוב ותכנון, ‏30 באפריל 2018
חיים מארוביץ' קראסנוקוטסקי

חיים (חוטיה) מארוביץ' קראסנוקוטסקי או יפים מארקוביץ' קראסנוקוטסקי (1 במאי 1904 – 15 באוגוסט 1982) היה יהודי סובייטי שעוטר בעיטור גיבור ברית המועצות, השתחרר בדרגת מייג'ור גנרל. נולד במשפחת פקיד. ב-1920 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ושנתיים במכללה לרפואה. בהמשך עבד כמדריך חינוך גופני. ב-1926 גויס לצבא האדום. ב-1930 סיים קורסי קייב להכשרת מפקדי חי"ר. השתתף בפלישת הכוחות הסובייטים למערב אוקראינה ב-1939. השתתף במלחמת החורף בדרגת קפטן. ידוע דיוקנו בעיפרון משנת 1940 שצויר על ידי אלכסנדר לאקטיונוב. חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1941. פיקד על הגדוד בקרבות המלחמה הפטריוטית הגדולה מאז יום תחילתה, 22 ביוני 1941. על הצלחות לחימה בתבוסת קבוצת ורמאכט באוריול, מונה לסגן מפקד רגימנט סיור. הצטיין בקרבות ליד העיר פושקין. היה ראש מחלקת אימוני הלוחמים של הצבא. לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוא היה ראש המחלקה הצבאית של מכון המורים הממלכתי בנובגורוד (מספטמבר עד נובמבר 1946). מאז 1953 השתחרר לאזרחות. התגורר בקייב. נפטר ב-15 באוגוסט 1982 ונקבר בבית העלמין הצבאי לוקיאנובסקויה בקייב. בנו מיכאיל שירת בספינות חיל הים הסובייטי ועוקב בקידום עקב לאומו ונכדו סרגיי בדרגת קפטן מדרגה שלישית שירת בצוללות חיל הים הסובייטי והרוסי. דף על שמו באתר "גיבורי המדינה" (ברוסית) דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית) דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית) דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית) דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית) דף עם המקום באתר "גיבורי המדינה" (ברוסית) ניקיטה קאראבאייב, "יפים קראסנוקוטסקי – הגיבור שלי" באתר "סטנה – עיתון אונליין של תלמידינפת פושקין (ברוסית) דף על הרחוב בפרויקט "רחובות הניצחון" (ברוסית) דף על שמו ב"מוזאיון הלוחם יהודי במלחמת העולם ה-II" סטפאן בארדין, "...וגם אזרחים לבשו מעילי צבא", מוסקבה, 1974 (ברוסית) מוזאיון היסטוריה של האוניברסיטה הממלכתית של נובגורוד "לזכר 65 שנים מאז הניצחון הכביר"(ברוסית). "בוגרי נחימוב הראשונים: מחזור 1948 של המכללת לנינגרד הקרויה על שמו של נחימוב, פרק 22", 16 בדצמבר 2009, באתר Mil Press Flot (ברוסית) "לזכרו של פיטון, מנווט, איש הצוללות, חבר סרגיי מיכאילוביץ' קראסנוקוטסקיי", 13 במרץ 2020, באתר Mil Press Flot (ברוסית)
פיליפ פרנק (צייר)

יוהאן היינריך פיליפ פרנק (בגרמנית: Philipp Franck‏; 9 באפריל 1860 – 13 במרץ 1944) היה צייר אימפרסיוניסט, גרפיקאי ומאייר גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי. בתמיכת אביו והתעקשותו החל בלימודי אדריכלות במכללה העסקית בפרנקפורט. כשאביו נפטר, הוא החליט להמשיך אחר ההתעניינות האמנותית האמיתית שלו. לפיכך, בגיל שבע עשרה הוא נרשם לסטדלשולה, שם למד אצל היינריך הסלהורסט ואדוארד ג'ייקוב פון שטיינל. הוא התמקד בנופים אך בהנחייתו של שטיינל יצר גם איורים לסיפורי אגדות. בשנת 1879 עבר לקרונברג אים טאונוס, שם הצטרף למושבת האמנים המקומית. בעודו שם התיידד עם אנטון בורגר ולקח אצלו שיעורים עד 1881. עם זאת, פרנק היה בעל דעות מוצקות משלו על תיאור הטבע ופנה לאגודת האמנים הגרמנית, שם הומלץ לו ללמוד אצל ג'ייקוב דילמן. הוא היה שם עד 1886. לאחר מכן החל לנסוע, ובסופו של דבר התיישב בוירצבורג. לאחר שמצא במקום מעט הצלחה, עבר לברלין בשנת 1892 והפך למורה בבית הספר המלכותי לאמנות. בשנת 1898 הוענק לו התואר פרופסור. באותה שנה הוא הצטרף ללוביס קורינת ומקס ליברמן כדי לסייע ביצירת הזצסיון הברלינאי. בשנת 1902 נפטרה אשתו הראשונה וכעבור שנתיים התחתן עם אחת מתלמידותיו. בשנת 1906, פרנק ומשפחתו עברו להלנסי שבוונזה, שם ניסה להקים מושבת אמנים על פי הדגם של קרונברג, אך לא הצליח. הוא חזר לברלין והפך למנהל בית הספר המלכותי לאמנות בשנת 1915. בשנת 1928 השתתף בתערוכה הבינלאומית במכון קרנגי. ספר זיכרונותיו, חיים ואמנות, ראה אור זמן קצר לאחר מותו. פיליפ פרנק התחתן, עם קתרינה ארנסט (1866-1902). היא מתה באוגוסט 1902 ובשנת 1904 הוא נישא לתלמידתו מרתה קוהלו. לפיליפ פרנק היו ארבעה ילדים משני הנישואים שלו. מאז 1906 התגורר פרנק עם משפחתו בברלין-ואנזה. בן מנישואיו הראשונים היה המדען הנס היינריך פרנק (1888-1961). בנו מנישואיו השניים, קרל לודוויג פרנק (1904-1985), הפך לאדריכל ידוע. הפסלת, אינגבורג הונגינגר (1915-2009) הייתה נכדתו והסופרת ג'וליה פרנק היא נכדה נוספת. שתי נשים מבט על פוסטדם הוואנזה פרנקפורט הישנה מדיה וקבצים בנושא פיליפ פרנק בוויקישיתוף Brief biography, archiv.adk.de Katharina Franck, née Ernst, One Big Family - Your Online Genealogy (באנגלית) "Franck, Hans-Heinrich * 22.11.1888, † 21.12.1961 Chemiker, Präsident der Kammer der Technik" On the Track of Family History - Jewish Quarterly, web.archive.org, ‏2017-10-03
אובודוואר

אובודוואר (בהונגרית: Óbudavár) הוא כפר זעיר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם באובודוואר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 62 תושבים, ובשנת 2020 45 תושבים. האזכור הראשון של הכפר קיים משנת 1413. מדיה וקבצים בנושא אובודוואר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אובודוואר (בהונגרית) (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לאה פוטש

לאה פוטש (נולדה בי"ז בשבט תשמ"ה, 8 בפברואר 1985) היא סופרת חרדית ישראלית, הכותבת ספרי ילדים ונוער למגזר החרדי והכללי. את חלק מספריה היא פרסמה בשם העט "ל. שרייבר". נולדה בירושלים למשפחה ותיקה מחסידות קרלין. אביה הרב יוחנן הכהן שבדרון הוא דור חמישי לגאון רבי שלום מרדכי הכהן שבדרון המהרשם מברז'אן ועורך המאסף התורני "בית אהרן וישראל". עוסקת בתחום הכתיבה, מפרסמת חומרים שונים בעיתונים: מרווה לצמא, המודיע, המבשר, יתד נאמן בקהילה זרקור ועוד. עובדת בשכתוב ועריכה ספרותית עבור ספרי עמותת "מנוף לבית היהודי" בהנהלת הרבנית אסתר טולידאנו. סיפרה "חכמים בלילה" נבחר על ידי צוות שופטים של "בנק הפועלים" והוצאה לאור "אור החיים" במבצע חנוכה והודפס ב-5000 עותקים. סיפרה "שני ילדים ואבא מתקשרים" נבחר על ידי משרד התרבות מתוך מאות ספרים וזכה במענק תמיכה מהמדינה. בשנת 2017 הקימה חברה בשם "פוטש הפקות", במסגרתה היא מספקת מגוון שירותים ספרותיים לציבור החרדי. בין השאר היא מפיקה תוכניות למסיבות סידור ובת מצווה. ב-2018 השיקה את המיזם "שנת סיפור", קו תוכן שבו היא מעבירה תכנים חינוכיים ותרגילי הרפיה לקראת שינה שעברו ביקורת על ידי אנשי חינוך בציבור החרדי. במסגרת המיזם הוציאה לאור את הדיסק "זאבי מרגיש" ביידיש ובעברית. בשנת 2020 בעוד תקופת הקורונה בעיצומה, הקימה בית ספר וירטואלי ללמידה מרחוק, קו תוכן בשם "טלמידים" בו העבירה תכנים מובחרים ומעצימים לאור התמודדויות התקופה. בשל חיוניתו הקו נבחר על ידי חברת התקשורת סלקום להקצאת מספרו חינם בתקופת הקורונה. בשנת 2020 הקימה בית ספר לכתיבה יוצרת "פוטש סקול", ללימודי כתיבה יוצרת, דרכו היא חושפת את סודותיה לבנות במגזר החרדי. וכן היא מפרסמת יצירות מובחרות פרי עטם של תלמידותיה במגזין "השראה". בנוסף לעבודתה הספרותית, היא מעבירה קורסים לכתיבה יוצרת לבנות בבתי הספר "בית יעקב", "חסדי אבות" ו"בית ברכה", וכן מעבירה חוגי דרמה לילדות בבתי הספר. לילדים קופסת הקסם חכמים בלילה שני ילדים ואבא מתקשרים מרק סוכריות צוללים אנשים קטנים גדולים אורחים על הגג יידיש שלי למבוגרים כך נפתחה הדלת שיישאר בינינו שישים שניות בדקה ניגודים משלימים המדריך למדריכה שבילי השלום בואי כלה רשימת הפרסומים של לאה פוטש, בקטלוג הספרייה הלאומית ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לאה פוטש".
קיד רוק

רוברט ג'יימס ריצ'י (באנגלית: Robert James Ritchie; נולד ב-17 בינואר 1971 באריזונה, ארצות הברית) הוא זמר רוק וקאנטרי אמריקאי, המוכר בשם הבמה קיד רוק. ריצ'י ידוע גם בשם הבמה בובי שאזאם. הוא מרבה לבטא את עמדותיו הפוליטיות, והוא אחד מעשרה ידוענים שאינם מתאבקים שזכו להכרה ב"היכל התהילה של WWE". בין השנים 2006–2007, היה נשוי לדוגמנית פמלה אנדרסון. מדיה וקבצים בנושא קיד רוק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קיד רוק (באנגלית) קיד רוק, ברשת החברתית פייסבוק קיד רוק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קיד רוק, סרטונים בערוץ היוטיוב קיד רוק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קיד רוק, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) קיד רוק, באתר ספוטיפיי קיד רוק, באתר AllMusic (באנגלית) קיד רוק, באתר MusicBrainz (באנגלית) קיד רוק, באתר דיזר קיד רוק, באתר Yandex.Music (ברוסית) קיד רוק, באתר Discogs (באנגלית) קיד רוק, באתר Songkick (באנגלית) קיד רוק, באתר Genius קיד רוק, באתר בילבורד (באנגלית) קיד רוק, באתר טיידל (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארוונייש

ארוונייש (בהונגרית: Örvényes) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בארוונייש מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 185 תושבים, ובשנת 2020 132 תושבים. בארוונייש חיו יהודים בתקופות זמן שונות. מדיה וקבצים בנושא ארוונייש בוויקישיתוף נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספינת המתים

ספינת המתים (באנגלית: The Ship of the Dead) הוא הספר השלישי והאחרון בסדרת מגנס צ'ייס והאלים של אוסגרד, הבא בתור אחרי פטיש הרעם. הספר נכתב על ידי ריק ריירדן ויצא לאור באנגלית ב-3 באוקטובר 2017 ובעברית ב-1 ינואר 2018. הסיפור מתרחש בימינו ומבוסס על המיתולוגיה הנורדית. מגנס צ'ייס וחבריו נאלצים לעצור את לוקי אל הרמאויות, הלשון החלקה והשקרים בעודו מכין את נגלפאר, ספינה העשויה ציפורני המתים (המכונה גם ספינת המתים). במהלך הספר פוגשים מגנס וחבריו עוד מפלצות, ידידים ואלים ומשלימים דברים לא סגורים. חצי נולד גונדרסון נאלץ לחזור לעיר הולדתו ולעיר פטירתו. טי.ג'יי פוגש את אביו טיר. מלורי קיין מוצאת את אימה (שמתגלה כפריג). הארת' מתמודד פעם אחרונה עם אביו (שנהפך לדרקון בגלל טבעת), ומגנס היה צריך לאכול את הלב של אבא של הארת' כדי לזכות בכל הזכרונות שלו וחוכמת החיים שלו. מגנס וחבריו נקלעים לסופת שלג וקופאים מקור. אלכס פיירו מנשקת את מגנס. לבסוף, מגנס נלחם נגד לוקי בתחרות עלבונות. בתחילה לוקי הוביל כי מגנס לא יודע כיצד להעליבו אך בסוף, בשביל לנצח, הוא החמיא ושיבח את כל חבריו ואת כל מי שחשוב לו, ולאט לאט לוקי הוקטן, עד שהיה בגודל מתאים להיכנס לתוך קליפת אגוז, ושם מגנס כלא את לוקי. אחרי שהכל נגמר מגנס ואלכס פיירו משתמשים באחוזה של הדוד רנדולף של מגנס ופותחים בית מחסה לנוער חסר בית. אתר האינטרנט הרשמי של ספינת המתים (באנגלית) הספר "ספינת המתים", באתר "סימניה" ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.