laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלמה שין

אלמה שין, שם העט של לריסה ברני-שכטמן, מתרגמת ספרות ישראלית, ובתו של הסופר האידי עלי שכטמן. אלמה שין נולדה ב-1939 בקייב, בירת אוקראינה. את השכלתה הגבוהה רכשה בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של המכון הפדגוגי בעיר ז'יטומיר שבאוקראינה, וגם במכון לפיזיקה תאורטית וניסיונית במוסקבה. א. שין התחילה לעסוק בתרגום ספרותי מיידיש לרוסית בשנת 1996, לאחר פטירת אביה עלי שכטמן - הסופר הקלאסי היידישאי האחרון של המאה ה-20. אלמה שין היא אמה של פרופסור איוה גלבוע-שכטמן, חוקרת באוניברסיטת בר-אילן ופסיכולוגית קלינית מומחית. סונטות - קומץ סיפורים של עלי שכטמן, 2000, 197 עמודים. טבעות בנשמה רומן אוטוביוגרפי של עלי שכטמן (ספרים 1&2), 2001, 440 עמודים. ערב רומן אפי של עלי שכטמן (בשני כרכים), 2005, 1182 עמודים. שקיעה אחרונה רומן של עלי שכטמן, 2008, 401 עמודים. טבעות בנשמה רומן אוטוביוגרפי של עלי שכטמן (ספרים 3&4), 2012, 332 עמודים. שם הספר: ערב מחבר: עלי שכטמן שנה: 2005 מתרגם: אלמה שין ISBN 965-90910-0-1 שם הספר: טבעות בנשמה מחב: עלי שכטמן שנה: 2001,2008 מתרגם: אלמה שין ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארווין סאנצ'ס

ארווין סאנצ'ס (נולד ב-19 באוקטובר 1969 בסנטה קרוס דה לה סיירה שבבוליביה) הוא כדורגלן עבר בוליביאני ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל אשר מאמן את קבוצת אוריינטה פטרולרו. סאנצ'ס ידוע כאחד הכדורגלנים הבוליביאנים הגדולים בכל הזמנים. הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1994. סאנצ'ס כונה פלאטיני, על שמו של מישל פלאטיני, שיחק את רוב הקריירה בליגת העל הפורטוגלית, שבה הבקיע 59 שערים ב-288 הופעות וב-13 עונות, שבהן שיחק בבנפיקה ליסבון ובבואבישטה. סאנצ'ס החל את הקריירה במועדון דסטרוירס מעירו סנטה קרוס, ובהמשך עבר לבוליבר. בשנת 1990 עבר לבנפיקה ליסבון, אך ללא הצלחה רבה, ושיחק בהמשך כמושאל באשטוריל. בשנת 1992 שוחרר מבנפיקה, וחתם בבואבישטה, שם הפך לשחקן חשוב ומוערך. לאחר חמש עונות בבואבישטה, בהן הבקיע 25 שערים, חזר סאנצ'ס לבנפיקה ליסבון, ושוב לא התאקלם. הוא חזר לבואבישטה כעבור שנה בהשאלה, ולאחר מכן נרכש סופית על ידי הקבוצה. בשנת 2001 היה סאנצ'ס חלק חשוב מהזכייה ההיסטורית של בואבישטה באליפות. בשנת 2004, לאחר שקרע את הרצועה הצולבת, איבד סאנצ'ס מחשיבותו בבואבישטה, וחתם בליגה הבוליביאנית באוריינטה פטרולרו, שם שיחק עד לגיל 36. במשחקו האחרון, עלב סאנצ'ס בשופט במשחק מול בלומינג, והושעה לשנה וחצי. נוסף על הקריירה העשירה של סאנצ'ס בפורטוגל, הוא ערך 57 הופעות בנבחרת בוליביה בכדורגל. סאנצ'ס הבקיע את שערה היחיד של בוליביה במונדיאל 1994 בהפסד 1–3 לנבחרת ספרד בכדורגל. זהו השער היחיד של בוליביה אי פעם במונדיאל. בנוסף, סאנצ'ס השתתף עם בוליביה בשישה טורנירים של קופה אמריקה ובגביע הקונפדרציות 1999, אליו הגיעה בוליביה לאחר שסיימה במקום השני בקופה אמריקה 1997. לאחר פרישתו מכדורגל החל לאמן, תחילה בבואבישטה ולאחר מכן, בין השנים 2006 ו-2009 אימן את נבחרת בוליביה בכדורגל. הוא פוטר בעקבות הכישלון במוקדמות מונדיאל 2010. בהמשך אימן את אוריינטה פטרולרו ואת בלומינג הבוליביאניות. בשנת 2015 חזר סאנצ'ס לאמן את בואבישטה. ארווין סאנצ'ס, באתר Transfermarkt ארווין סאנצ'ס, באתר National Football Teams ארווין סאנצ'ס, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עאדל וסמירה

עאדל וסמירה הייתה סדרת טלוויזיה (הסיטקום הישראלי הראשון), בשפה הערבית, ששודרה בין השנים 1971- 1972, בטלוויזיה הישראלית. הסדרה בכיכובם של ז'אק כהן ולילית נגר, עסקה בחייהם של בני זוג ערבי ישראלי. הסדרה הופקה על ידי שולמית בן-שלום והבמאים היו ויקטור קמר ונחמד בן ישי, בחלק מן הפרקים הייתה המפיקה רבקה פרידמן. לשני כוכבי הסדרה נגר וכהן, עבר מצרי. בעוד שכהן נולד במצרים, ועלה לישראל בגיל 5, נגר נולדה בתל אביב, אך בעודה תינוקת עברה עם משפחתה להתגורר במצרים, ושבה לישראל בהיותה בת 15. עבר זה מסביר את הערבית העסיסית שבפיהם של הצמד, אשר היטיבו להציג את חייהם של זוג ערבי ישראלי. הסדרה הציגה אירועים שונים, בחיי הזוג, מתוך זווית ראייה הומוריסטית. מתוך הפרקים: עבודות בית, סמירה חושדת בבעלה, אורחים מאמריקה, עאדל מתקין מדף, עאדל חולה, סיגריות של אבא, עאדל חושד בסמירה, ועוד. הצלחת הסדרה, הביאה את השניים, בשיתוף פעולה עם עוד גורמי תיאטרון נוספים, להפיק הצגה בשם "תפוס כפי יכולתך", בה ירדו עאדל וסמירה (ז'אק ולילית) מן המסכים אל בימת התיאטרון. "עאדל וסמירה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
ניימן (נהר)

נְיֶימֶן (בבלארוסית: Нёман‏ (נְיוֹמַן); בליטאית: ‏Nemunas‏Ⓘ‏; בלטבית: Nemuna; בפולנית: Niemen; בפרוסית: Mīmeli; ברוסית: Неман,‏ (נֶמֶן); בגרמנית: Memel (מֶמֶל); בז'מאיצ'ו: Nemons) הוא הנהר הגדול ביותר בליטא, והשלישי בגודלו בבלארוס. הנהר זורם לאורך 937 ק"מ, בספיקה של 616 מ"ק לשנייה. הוא יוצא מנקודת מפגש של שני יובלים קטנים כ-15 קילומטרים דרומית מערבית לעיירה אוזדה במרכז בלארוס וזורם דרך שטחי ליטא לפני שהוא מתנקז דרך הלגונה הקורונית (אנ') אל הים הבלטי סמוך לקלייפדה (ממל). בחלקו האחרון הוא מהווה את הגבול בין ליטא למובלעת קלינינגרד השייכת לרוסיה, הנמצאת מעברו הדרומי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ב-1807 נחתם על אסדה בנהר הניימן חוזה טילזיט בין נפוליאון בונפרטה לצאר אלכסנדר הראשון, שצבאו הובס בידי צבא צרפת. נפוליאון בחר לנהל את המשא ומתן בלב הנהר, כשטח נייטרלי שחצץ בין הצבאות, ולא בשטח שבשליטת צבאו, כדי להעביר מסר של ידידות לצאר המנוצח שהוא התעתד להפוך לבעל-ברית. כעבור חמש שנים, ב-1812, החלה הפלישה הצרפתית לרוסיה בחציית נהר הניימן. מדיה וקבצים בנושא ניימן בוויקישיתוף ניימן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של אירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לונדון (אונטריו)

לונדון היא עיר הנמצאת בדרום מערב אונטריו בקנדה וקרויה על שמה של לונדון, בירת בריטניה. אוכלוסייתה מנתה בשנת 2011 כ-366,000 תושבים. העיר נוסדה על ידי מתיישבים בריטים שהחליטו לכנות מקומות בעירם על שם מקומות דומים בלונדון הבריטית. לפיכך, הנהר שזורם בעיר נקרא "תמזה", וניתן למצוא בה רחובות רבים הקרויים בשמות רחובות מלונדון הבריטית. בעיר יש מספר גדול של מפעלי תעשייה. בלונדון שני מוסדות להשכלה גבוהה, אוניברסיטת ווסטרן אונטריו אשר נוסדה בשנת 1878 ומונה כ-30,000 סטודנטים לתואר ראשון ולתארים מתקדמים ומכללת פאנשהאו אשר נוסדה בשנת 1967 ומונה כ 15,000 סטודנטים. לונדון מצויה בצומת כביש 401 אשר מחבר את טורונטו לדטרויט שבארצות הברית וכביש 402 אשר מוביל לסרניה. כביש 403 שמתחבר לכביש 401 בעיר וודסטוק שבקרבת לונדון מוביל למפלי הניאגרה. לונדון נמצאת על קווי רכבת ראשיים אשר מחברים את טורונטו עם שיקגו ודטרויט. נמל התעופה הבינלאומי של לונדון מחבר את העיר לערים מרכזיות ברחבי קנדה ולמספר יעדים בינלאומיים. שירות אוטובוסים קבוע מחבר את לונדון לטורונטו ולשאר רחבי דרום מערב אונטריו. בלונדון יש קהילה יהודית גדולה יחסית, בית ספר יהודי ומוסדות יהודיים האחראים על פעילות חברתית בחגים ומועדים (JCC). טסה וירטואה tessa virtue ג'סטין ביבר ראיין גוסלינג רייצ'ל מקאדמס ברט דייר בין השנים 1959–1984 הייתה העיר בעלת הריכוז הגבוה בעולם של רוצחים סדרתיים. בעיר אירעו באותה תקופה 29 מקרי רצח. שלושה רוצחים נתפסו והורשעו: ג'רלד תומאס ארצ'ר, שכונה "רוצח החדרניות", כריסטיאן מקג'י שכונה "הרוצח המשוגע" וראסל ג'ונסון שכונה "רוצח המרפסת", לרוצחים אלה יוחסו 13 ממקרי הרצח. 16 מקרי הרצח הנוספים לא פוענחו. ארצות הברית טולידו, אוהיו, ארצות הברית הרפובליקה העממית של סין נאנג'ינג, ג'יאנגסו, הרפובליקה העממית של סין אתר האינטרנט הרשמי של לונדון (באנגלית) אוניברסיטת ווסטרן אונטריו אתר נמל התעופה הבינלאומי של לונדון ג'ארד לינדזון, גרדיאן, החידה של בירת הרוצחים הסדרתיים בקנדה, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2015 לונדון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לונדון (אונטריו), דף שער בספרייה הלאומית
אדווין טנוריו

אדווין רולנדו טנוריו מונטניו (בספרדית: Edwin Rolando Tenorio Montaño; נולד ב-16 ביוני 1976) הוא כדורגלן עבר אקוודורי ששיחק בעמדת הקשר. טנוריו שיחק בין היתר בסוסיאדד דפורטיבה אאוקס, ברצלונה ספורטינג קלוב וליגה דה קיטו, עמה זכה באליפות אקוודור. בהמשך שיחק גם בדפורטיבו פריירה הקולומביאנית. בין השנים 1998–2007 ערך טנוריו 78 הופעות במדי נבחרת אקוודור. טנוריו השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2002 ובמונדיאל 2006, בשניהם היה חלק מההרכב הפותח של הנבחרת. במונדיאל 2006 טנוריו הופיע כקשר אחורי, ביחד עם סגונדו קסטייו, ועזר לאקוודור להגיע לשמינית הגמר. בנוסף, השתתף טנוריו גם בשלושה טורנירים של קופה אמריקה ופעם אחת בגביע הזהב של CONCACAF. ליגה דה קיטו אליפות אקוודור: 2007 דפורטיבו קיטו אליפות אקוודור: 2008 אדווין טנוריו, באתר Transfermarkt אדווין טנוריו, באתר Soccerway אדווין טנוריו, באתר National Football Teams אדווין טנוריו, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בלטויי ווקה

בלטויי ווקה (בליטאית: Baltoji Vokė; בפולנית: Biała Waka, ביאווה ואקה) היא עיר ברשות מקומית שלצ'ינינקאי במחוז וילנה שבדרום-מזרח ליטא. גודל האוכלוסייה בעיר יציב מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ועומד על כ-1,000 בני אדם. מדיה וקבצים בנושא בלטויי ווקה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בליטא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוראה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מוראה – השם שבו נתכנה חצי האי פלופונסוס בתקופת ימי הביניים על ידי שליטיו הפרנקים. נסיכות מוראה – נסיכות שהשתרעה בשיאה על-פני כל שטחו של חצי האי פלופונסוס בדרומה של יוון. דספוטט מוראה – יחידה אוטונומית באימפריה הביזנטית, אשר השתרעה בשיאה בראשית המאה ה-15 על כל חצי האי פלופונסוס זפק – בלשון המקרא "מוראה"
קמפולונג

קמפולונג (ברומנית: Câmpulung) היא עיר במחוז ארג'ש, בחבל מונטניה שברומניה. זוהי העיר הקדומה ביותר בחבל. פירוש השם קמפולונג ברומנית – "השדה הארוך". העיר שוכנת בגובה של כ-600 מטר מעל פני הים, במרחק 52 קילומטרים מפיטשט, 66 קילומטרים מטרגובישטה ו-84 קילומטרים מברשוב. נכון ל-2011 התגוררו בה 31,767 תושבים, ירידה משמעותית לעומת 44,125 תושבים בשנת 1992. מעל 90% מהתושבים הם רומנים, ומעל 90% הם נוצרים אורתודוקסים. העיר מוזכרת במסמכים היסטוריים מסוף המאה ה-13. השליט הראשון של ולאכיה, בסאראב הראשון, קבע את מושבו בקמפולונג ב-1310, והמקום הפך למרכז אדמיניסטרטיבי ומסחרי. מדיה וקבצים בנושא קמפולונג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קמפולונג קמפולונג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברומניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דאוגאי

דאוגאי (בליטאית: Daugai; ביידיש: דאוג) היא עיר במחוז המשנה אליטא במחוז אליטא שבדרום ליטא. דאוגאי עומדת במקום אסטרטגי חשוב, בתקופת מסעי הצלב במאות ה-13 וה-14 עברו דרכה הצלבנים בדרכם לבירה וילנה, וגם במלחמת העולם הראשונה הייתה העיר צומת דרכים חשובה. בראשית המאה ה-20 היוותה הקהילה היהודית בעיר 60% מן האוכלוסייה הכללית, חלקה היחסי של הקהילה באוכלוסייה המקומית פחת והלך, וב-1936 עמד על כ-30% בלבד. מילידיה המפורסמים של העיר: הסופר בן-ציון כ"ץ. דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), דאוג (דאוגאי), מחוז אליטא בתוך: יהדות ליטא: כרך ג, ספר ב: "ישובים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 297. (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1509) שם, על חיסול היישוב היהודי בדאוג: כרך ד עמ' 260–261. (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1962) מדיה וקבצים בנושא דאוגאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דאוגאי
יארן

יָארֵן (Yaren; נקראה בעבר מאקווה (Makwa)) היא מחוז ומקום מושב הממשלה בדרום מדינת האי נאורו. מוסדות הממשלה הממוקמים במחוז הם בית הפרלמנט, תחנת המשטרה, שדה התעופה הלאומי של נאורו ומשרדי הממשלה. בנוסף לכך נשארו ביארן שרידים של הכיבוש היפני (1942–1945) במלחמת העולם השנייה, כמו אקדחים ובונקרים. פעמים רבות מתייחסים ליארן בתור בירתה של נאורו אך קביעה זו אינה נכונה. ברפובליקת נאורו אין ערים או בירה רשמית. ארגון האומות המאוחדות מתייחס ליארן בתור "המחוז המרכזי של נאורו". המחוז שולח שני נציגים לפרלמנט. מדיה וקבצים בנושא יארן בוויקישיתוף יארן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Yaren|district, Nauru, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
הוברט לאנץ

הוברט לאנץ (בגרמנית: Hubert Lanz;‏ 22 במאי 1896 – 15 באוגוסט 1982) היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה. לאנץ נולד ב-22 במאי 1896 באנטרינגן, לאביו אוטו לאנץ שהיה היערן המלכותי ואשתו ברטה. בשנת 1914 התגייס לאנץ לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-125 (וירטמברג ה-7 - פרידריך השני, מלך פרוסיה), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה אף נפצע קשה באחד בקרבות. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף לאנץ לרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1934 הועלה לאנץ לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בקורפוס ה-9. ב-1 במרץ 1937 הועלה לאנץ לדרגת אוברסט לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הרגימנט ההררי ה-100. ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לאנץ לדרגת אוברסט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-5 בשטוטגרט. ב-15 בפברואר 1940 מונה לאנץ לראש מטה הקורפוס ה-18, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת, כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ועל כך קיבל ב-1 באוקטובר 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-26 באוקטובר 1940 מונה לאנץ למפקד הדיוויזיה ההררית ה-1, וב-1 בנובמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. בינואר 1941 הייתה אמורה הדיוויזיה להשתתף במבצע פליקס - כיבוש גיברלטר, אולם לבסוף בוטל המבצע. באפריל 1941 לחם לאנץ עם הדיוויזיה שבפיקודו במהלך המערכה בבלקן, כחלק מהקורפוס ההררי ה-49, במסגרת הארמייה השנייה. במהלך מבצע ברברוסה לחם לאנץ עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ההררי ה-49, במסגרת הארמייה ה-17, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-23 בדצמבר 1942 קיבל לאנץ על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-28 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, ומונה למפקד פלגת הארמייה לאנץ, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות B, ולחמה בקרב חרקוב השלישי, אולם הודח מתפקידו ב-20 בפברואר לאחר שהורה לכוחות בפיקודו לסגת ללא אישורו של היטלר, והוחלף על ידי ורנר קמפף. ב-25 ביוני 1943 מונה לאנץ למפקד הקורפוס ההררי ה-49, וב-12 באוגוסט 1943 מונה למפקד בשם הקורפוס ההררי ה-22 ביוון. הקורפוס שבפיקודו פעל ברחבי יוון, ולאחר מכן ברחבי יוגוסלביה נגד הפרטיזנים, כחלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F. באביב של שנת 1945, בעת נסיגתם של כוחות הורמאכט מהבלקן, נסוג הקורפוס שבפיקודו להונגריה, ולאחר מכן לאוסטריה, שם לחם עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה נשפט לאנץ במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוון וביוגוסלביה, ובשנת 1947 נדון ל-12 שנות מאסר, אך לבסוף שוחרר בשנת 1951. לאחר שחרורו התגורר לאנץ במינכן עד למותו ב-15 באוגוסט 1982. רשימת תוכניות התנקשות באדולף היטלר מדיה וקבצים בנושא הוברט לאנץ בוויקישיתוף הוברט לאנץ באתר Lexikon der Wehrmacht (בגרמנית)
משה מנחם יעקבזון

הרב משה מנחם יעקבזון (ו' בתמוז ה'תרפ"ז, 6 ביולי 1927 - כ"ט באב ה'תש"ס, 30 באוגוסט 2000) היה רבה של באר יעקב. נולד בסטוקהולם שבשוודיה לבילא ולרב בנימין זאב יעקבזון, רבן של סטוקהולם וקופנהגן. בצעירותו למד בישיבה באנגליה ולאחר מכן נכנס ללמוד בישיבת חברון כנסת ישראל. לאחר נישואיו התגורר בירושלים. בעת הקמת ישיבת באר יעקב נקרא על ידי מייסד הישיבה הרב שלמה וולבה שהיה ידידו של אביו משוודיה לכהן כר"מ בישיבה. בראשות הישיבה עמד הרב משה שמואל שפירא שכיהן במקביל כרב המושבה. בשנת ה'תשי"ט התפטר הרב שפירא מכהונת הרבנות בהוראת הרב מבריסק, ומינה את הרב יעקבזון לכהן כרב המקום, לצד הרב הספרדי יאיר חפוטא. לאחר מינויו הקים הרב יעקבזון יחד עם רעייתו סמינר בית יעקב לבנות שיועד בעיקר להכשיר בנות מעדות המזרח לכהן כמורות בבית יעקב, בהקמת המוסד סייע לו אביו הרב בנימין זאב יעקבזון שנסע לארצות הברית לאיסוף כספים עבור הסמינר. בשנת 1963 נקלע הסמינר לסערה בעקבות טביעת תשע תלמידות מהסמינר בחוף שרתון. מדריכות הסמינר נעצרו ושוחררו רק לאחר התערבותו של הרב יעקבזון. הרב יעקבזון נפטר בשנת תש"ס ובמקומו מונה לרבה של באר יעקב בנו הבכור הרב אברהם יעקבזון. הרב יעקבזון היה נשוי לגיצה טובה לבית פולק (נפטרה בב' בסיוון תשע"ד) והיה אב לתשעה. בנו הרב אברהם יעקבזון רבה של באר יעקב. בנו הרב יעקב יעקבזון ר"מ בישיבת דברי אמת במודיעין עילית. בנו הנוסף הרב זאב מראשי ישיבת עטרת שלמה במודיעין עילית. בנו צבי יעקבזון - עיתונאי ומזכיר סיעת ש"ס בכנסת. בנו הרב אהרן יעקבזון - חתנו של ירחמיאל בויאר מנהל הסמינר בבאר יעקב יחד עם חמיו ומשיב בישיבת בית מתתיהו. בנו שלמה יעקבזון - מנהל עמותת מת"ן מפעל תורני לנוער לסיוע לילדים במימון פנימייה. אחיינו (בן אחות אשתו) הוא יחיאל יעקבסון. ראו: ישיבות ומוסדות תורה, באתר ארכיון המדינה, עמ' 280 הרב אשר סג"ל - מאמר על הרב שפירא, קובץ ישורון י"ח, כסליו תשס"ז, באתר היברובוקס שמחה עלבערג, קובץ הפרדס, יוני 1961, באתר היברובוקס
פוקטלו

פוקטלו (באנגלית: ‏Pocatello‏Ⓘ‏) היא בירת מחוז בנוק שבמדינת איידהו שבארצות הברית והעיר הגדולה ביותר בו. חלק קטן משטח העיר נמצא בשטח שמורת האינדיאנים פורט הול שבמחוז פאוור השכן. פוקטלו היא העיר החמישית בגודלה באיידהו. ב-2007 היא דורגה במקום ה-20 ברשימת היישובים הקטנים הטובים ביותר לעסקים ולקריירה של מגזין פורבס. העיר משמשת כמשכנם של "אוניברסיטת מדינת איידהו" (Idaho State University) ושל מפעל הייצור של חברת ON Semiconductor. את העיר משרת נמל התעופה האזורי הפועל בה. פוקטלו נוסדה כנקודת עצירה חשובה על מסילת הברזל הראשונה באיידהו בעת הבהלה לזהב ומאוחר יותר היא הפכה להיות מרכז חקלאי חשוב. העיר שוכנת על גדת נהר פורטנף, במקום בו הוא משתפך מההרים אל מישור סנייק, לאורך התוואי של שביל אורגון. העיר קרויה על שמו של צ'יף פוקטלו משבט השושון, שהעניק את זכות המעבר למסילת הברזל שחצתה את שמורת האינדיאנים פורט הול. באופן אירוני, הצ'יף לא השתמש בשם פוקטלו, אלא העדיף להיקרא טונדזאושה (Tondzaosha), מילה בשפת שבטו שמשמעותה "גלימת הבפלו". בתו של הצ'יף, ג'נט לואיס, סברה שלשם פוקטלו אין כל משמעות. חלקה של העיר המשתרע על גדת פורטנף היה מיושב על ידי בני שבט השושון ושבטי הבנוק מאות שנים לפני הגעת האירופאים לאזור בראשית המאה ה-19. ב-1834 הקים נתניאל ג'רביס ווית', סוחר פרוות אמריקאי, את פורט הול (Fort Hall) כנקודת סחר מצפון למיקומה הנוכחי של פוקטלו. תחנת הסחר נרכשה מאוחר יותר על ידי חברת מפרץ הדסון והייתה לנקודת עצירה חשובה על שביל אורגון. כיום העתק של תחנת הסחר פורט הול משמשת כמוזיאון בדרום פוקטלו. גילוי הזהב באידהו ב-1860 הביא את גל המתיישבים הגדול הראשון לאזור. עמק הפורטנף היה לנתיב חשוב להובלת סחורות ומטענים. ב-1877 רכש והרחיב הברון השודד, ג'יי גולד, מטעם חברת יוניון פסיפיק, את "מסילת הברזל של יוטה והצפון" (Utah and Northern Railway), שעד אז הגיעה עד לגבול יוטה-איידהו ועברה בתוואי נהר הפורטנף. "צומת פוקטלו" כפי שהיא נקראה בתחילה, הוקמה כנקודת עצירה לאורך נתיב זה במהלך הבהלה לזהב. לאחר ששככה הבהלה לזהב, החל האזור למשוך אליו חוואים ומגדלי בקר. ב-1882 התיישבו במקום התושבים הראשונים והחלה התפתחותה הכלכלית של העיר. ב-1948 פרסם ראש עיריית פוקטלו, ג'ורג' פיליפס, צו הקובע שהימנעות מחיוך בפוקטלו היא בלתי חוקית. "צו החיוך" הוצא באופן אירוני כתוצאה מחורף קשה באופן יוצא מן הכלל, שגרם לדכדוך לכל תושבי העיר. שלא בכוונה, הצו לא בוטל מעולם. ב-10 בדצמבר 1987, הוכרזה פוקטלו על ידי ראש העירייה כ"בירת החיוך של ארצות הברית" (U.S. Smile Capital). אירוע הקרוי "ימי החיוך" מתקיים מדי שנה בעיר, כולל תחרות חיוכים ו"מעצר" של אנשים שלא מחייכים. מדיה וקבצים בנושא פוקטלו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוקטלו (באנגלית) פוקטלו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פוקטלו, ברשת החברתית פייסבוק "American FactFinder". United States Census Bureau. Retrieved December 18, 2012. "Best Small Places For Business And Careers". Forbes. April 5, 2007. Information provided by Sven Liljeblad (1984). "Pocatello's (Shoshoni) Band" (PDF). Idaho State Historical Society Reference Series. Boise, Idaho: Idaho State Historical Society (818). Retrieved November 10, 2013. "The Name Pocatello" (PDF). Idaho State Historical Society Reference Series. Boise, Idaho: Idaho State Historical Society (37). May 1966. Retrieved November 10, 2013. "The U.S. Smile Capital". City of Pocatello. Retrieved August 9, 2014.
ארנסט פון לייזר

ארנסט פון לייזר (בגרמנית: Ernst von Leyser;‏ 18 בנובמבר 1889 – 23 בספטמבר 1962), היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה. היה בין המורשעים במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה שביצע במהלך המלחמה נגד הפרטיזנים ביוגוסלביה. פון לייזר נולד ב-18 בנובמבר 1889 בשטגליץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית (כיום חלק מברלין). בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט המשמר ה-5, ולאחר מכן הועבר לרגימנט המילואים של המשמר ה-1, עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה. בהמשך מילא פון לייזר תפקידים שונים בחטיבת המילואים של המשמר ה-1, וב-15 ביולי 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף פון לייזר לרייכסווהר, ובשנת 1921 פרש מהצבא, התגייס למשטרה, ומילא בה תפקידים שונים, ובשנת 1922 הועלה לדרגת מיור. באביב 1935 הצטרף פון לייזר לורמאכט, והועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-77. ב-6 באוקטובר 1936 מונה פון לייזר למפקד גדוד הנ"ט ה-2, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט. בפרוץ המלחמה מונה פון לייזר למפקד רגימנט התחלופה ה-6, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-6 בעתודת הארמייה הראשונה, וב-25 באוקטובר 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-169. במהלך המערכה על צרפת לחם פון לייזר עם הרגימנט שבפיקודו, כחלק מהדיוויזיה ה-68 במסגרת הקורפוס ה-7, וב-1 בפברואר 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באפריל 1941 מונה פון לייזר למפקד הדיוויזיה ה-269, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-18 בספטמבר 1941 קיבל פון לייזר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה ה-11, ולאחר מכן חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-1 בדצמבר 1942 הועלה פון לייזר לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-14 באפריל 1943 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 בנובמבר 1943 מונה פון לייזר למפקד הקורפוס ההררי ה-15, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F, ונלחם נגד הפרטיזנים ביוגוסלביה. ב-20 ביולי 1944 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-21. ב-29 באפריל 1945 פרש פון לייזר מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני. לאחר המלחמה נשפט פון לייזר במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוגוסלביה: רצח שבויי מלחמה ואזרחים. ב-1947 נדון ל-10 שנות מאסר, אך לבסוף שוחרר בשנת 1951. לאחר שחרורו התגורר פון לייזר בגארשטדט עד למותו ב-23 בספטמבר 1962. מדיה וקבצים בנושא ארנסט פון לייזר בוויקישיתוף ארנסט פון לייזר באתר Lexikon der Wehrmacht בגרמנית
פרידריך-וילהלם פון שאפי

פרידריך-וילהלם פון שאפי (בגרמנית: Friedrich-Wilhelm von Chappuis;‏ 13 בספטמבר 1886 – 27 באוגוסט 1942), היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה. פון שאפי נולד ב-13 בספטמבר 1886 בשובין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1906 התגייס פון שאפי לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-5, ולחם עמו בתחילת מלחמת העולם הראשונה. ב-24 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה במפקדת הדיוויזיה ה-206. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף פון שאפי לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1928 הועלה פון שאפי לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. באמצע ספטמבר 1934 מונה פון שאפי למפקד רגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באפריל 1938 הועלה פון שאפי לדרגת גנרל מיור, ומונה לראש מטה הקורפוס הממונע ה-14. עם פרוץ המלחמה היה פון שאפי ראש מטה הקורפוס הממונע ה-14, ולחם עמו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-6 באוקטובר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-15. ב-1 בינואר 1940 הועלה פון שאפי לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה ה-16. ב-12 באוגוסט 1940 מונה פון שאפי למפקד הדיוויזיה ה-16, וב-15 באוגוסט 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-15 במרץ 1941 מונה פון שאפי למפקד הקורפוס ה-38, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון שאפי עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-23 באפריל 1942 פרש מתפקידו. ב-27 באוגוסט 1942 התאבד פון שאפי במגדבורג, והוא בן 55 שנים. מדיה וקבצים בנושא פרידריך-וילהלם פון שאפי בוויקישיתוף פרידריך-וילהלם פון שאפי באתר Lexikon der Wehrmacht (בגרמנית)