laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פלויד

האם התכוונתם ל... קרלייל פלויד – מלחין אופרה אמריקאי סליפי פלויד – כדורסלן אמריקאי קית' פלויד – שף ואישיות טלוויזיונית בריטי רולה פלויד – חבר המושבה האמריקנית ביפו רצח ג'ורג' פלויד – אירוע שבו נרצח ג'ורג' פלויד, אזרח אפרו-אמריקאי שתועד נעצר ולאחר מכן נפטר בידי שוטר לבן, דבר שהוביל למחאות חריפות רבות פלויד – דמות בחבובות פינק פלויד – להקת רוק בריטית אישים ששמם הפרטי הוא פלויד
פפואה גינאה החדשה במשחקים הפאראלימפיים

פפואה גינאה החדשה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בניו יורק וסטוק מנדוויל (1984). במשחקי החורף לא נטלה פפואה גינאה החדשה חלק מעולם. אל המשחקים הפאראלימפים של שנת 1984 שלחה פפואה גינאה החדשה משלחת של ארבעה ספורטאים, גברים בלבד, שהתחרו במקצועות האתלטיקה. פפואה גינאה החדשה נעדרה לאחר מכן משלושה טורנירים פאראלימפיים, וחיכתה עד המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) בטרם שלחה משלחת נוספת. אל סידני שלחה המדינה משלחת של שלושה ספורטאים, שלושתם גברים, שהתחרו באתלטיקה והרמת כוח. לאחר שנעדרו גם מהמשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004), שבה פפואה גינאה החדשה ושלחה משלחת של שני ספורטאים, בהם לראשונה גם ספורטאית אחת. הספורטאית, ג'וילין ג'פרי, התחרתה במרוץ ל-100 מטר (קטגוריה T12) ולא העפילה אל תחרות הגמר. האצן פרנסיס קומפאון זכה במדליית הכסף הפאראלימפית במירוץ ל-100 מטר עם תוצאה של 11.10 שניות, ובמירוץ ל-200 מטר לא הצליח להעפיל אל מקצה הגמר. פפואה גינאה החדשה במשחקים האולימפיים פפואה גינאה החדשה במשחקים האולימפיים לנוער רשימת המשתתפים באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי ספורטאי פפואה גינאה החדשה באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי רשימת המשתתפים בסידני 2000 רשימת המשתתפים בביג'ינג 2008 Beijing 2008 Paralympic Games Men's 100 m T46
רטיאריוס

הרטיאריוס (בלטינית: Retiarius, ברבים: Retiarii, - "איש רשת" או "לוחם רשת") היה גלדיאטור רומי שלחם עם ציוד המבוסס על זה של הדייג: רשת (Rete, ומכאן שמו), טריידנט (Fuscina או Tridens), ופגיון (Pugio). הרטיאריוס היה ממוגן קלות, ולבש כיסוי חלציים (Subligaculum) שהוחזק במקומו באמצעות חגורה רחבה, או טוניקה קצרה עם ריפוד קל. הוא לבש מגן זרוע גדול מהרגיל (Manica) שהתארך עד הכתף ואל הצד השמאלי של החזה. הוא נלחם ללא הגנה של קסדה וללא נעליים, אך לעיתים לבש מגן מתכת לכתף (Galerus) כדי להגן על הצוואר. הרטיאריוס נלחם באופן שגרתי נגד הסקיוטור החמוש בכבדות. לוחם-הרשת פיצה על היעדר ציוד המגן במהירות ובזריזות, בעודו מתחמק מהתקפות יריבו, ומחכה להזדמנות לתקוף. תחילה הוא ניסה להשליך את הרשת שלו מעל יריבו, במידה והצליח, היה דוקר אותו עם הטריידנט שלו בעודו סבוך. טקטיקה נוספת בה השתמש הייתה ללכוד את הנשק של יריבו ברשת, ולמשוך אותו מאחיזתו, כך נותר ללא יכולת התקפה. במידה והרשת כשלה, הרטיאריוס חדל משימוש בה, אם כי לעיתים אסף אותה עבור ניסיון השלכה שני. לרוב, הרטיאריוס נאלץ להסתמך על הטריידנט או הפגיון שלו כדי לסיים את הקרב. הטריידנט שגובהו כשל אדם, איפשר לרטיאריוס לתקוף את יריבו במהירות ולשמור מרחק. זה היה נשק חזק, המסוגל לגרום לפצעים נוקבים על האיברים הלא ממוגנים. הפגיון היה הגיבוי האחרון של הרטיאריוס במידה ואיבד את הטריידנט. הפגיון נשמר למצבים בהם קרב בטווח קצר היה דרוש כדי לסיים את הקרב. בקרבות מסוימים, נאלץ להילחם כנגד שני סקיוטורים בו זמנית. בקרבות אלו הגלדיאטור הושם על במה מוגבהת וקיבל אספקה של אבנים שבהם יכל להשתמש להדוף את רודפיו. הרטיאריי הופיעו לראשונה בזירה במהלך המאה הראשונה לספירה, והפכו לאטרקציה סטנדרטית עד המאה השנייה או השלישית. היעדר השריון של הגלדיאטור מתוך הסתמכותו על טקטיקות התחמקות, גרם לכך שרבים ראו ברטיאריוס כנחות ביותר (וגם הנשי ביותר) מכל מעמד הגלדיאטורים. קטעים מתוך יצירותיו של יובנליס, סנקה, וסווטוניוס, מראים כי ייתכן והרטיאריי שנלחמו בטוניקות היוו תת-קבוצה אף נחותה יותר (Retiarii Tunicati) והם לא נחשבו ללוחמי רשת לגיטימיים, אלא לליצני זירה. עם זאת, יצירות עתיקות כוללות דוגמאות ספציפיות של לוחמי רשת שהיו בעלי מוניטין רב כלוחמים מיומנים וכמאהבים. מורמילו
פרנקו-פרובנסאלית

פרנקו-פרובנסאלית או ארפיטנית (Francoprovençâl, Arpetan) היא שפה רומאנית המדוברת בצפון-מערב איטליה ובנפת פוג'ה, במרכז חלקה המזרחי של צרפת ובמערב שווייץ. האזור בו נמצאים דוברי השפה מכונה ארפיטניה. מספר דובריה הלך ופחת משמעותית עם הזמן. לפי אונסק"ו, זוהי שפה בסכנת הכחדה בצרפת ובשווייץ, ובעלת סיכון להיות כזו באיטליה. אתר האינטרנט הרשמי של פרנקו-פרובנסאלית ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות ובנושא אירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'רש (מחוז)

מחוז ג'רש (ערבית: محافظة جرش) הוא אחד משנים עשר המחוזות של ירדן. הוא ממוקם בצפון-מערב המדינה ובירתו היא העיר ג'רש. שטחו 409.8 קמ"ר, והוא המחוז הקטן ביותר בממלכה. אוכלוסייתו מונה 183,400 נפש והוא בעל צפיפות האוכלוסין השנייה בגובהה במדינה. המחוז מורכב מנפה אחת בלבד - נפת ג'רש. מלבד הבירה, במחוז 22 כפרים ושני מחנות פליטים פלסטינים. ג'רש, בירת המחוז ובה שרידי עיר הלניסטית-רומית המהווים את אתר התיירות השני בחשיבותו בירדן (אחרי פטרה) תולול אל-ד'הב, שני תלים קדומים המזוהים עם הערים המקראיות מחניים ופנואל מדיה וקבצים בנושא ג'רש בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ירדן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טפילה (מחוז)

מחוז טפילה (ערבית: محافظة الطفيلة) הוא אחד משנים עשר המחוזות של ירדן. הוא ממוקם במערב המדינה ובירתו היא העיר טפילה. בחלקו המערבי המחוז גובל בישראל. המחוז מחולק לשלוש נפות ובו 32 ערים וכפרים. שטחו 2,114 קמ"ר, והוא המחוז הכי פחות מאוכלס במדינה עם אוכלוסייה המונה 82,000 נפש. בשטח המחוז שוכן האתר של העיר העתיקה בצרה, ששימשה בעת העתיקה עיר חשוב וכנראה בירת ממלכת אדום. המחוז מורכב משלוש נפות: נפת טפילה נפת בוסיירא נפת אל-חסא חוות הרוח טפילה מדיה וקבצים בנושא טפילה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ירדן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טרנבה (מחוז)

מחוז טרנבה (בסלובקית: Trnavský kraj; בהונגרית: Nagyszombati kerület) הוא אחד משמונת המחוזות בסלובקיה. בירת המחוז היא טרנבה. המחוז ממוקם בחלק המערבי של סלובקיה והוא הקטן ביותר מבחינת אוכלוסייה. עם זאת, צפיפות האוכלוסייה בו עומדת על 133 תושבים לקילומטר רבוע, נתון הגבוה מהממוצע הכלל-ארצי של 110 תושבים לקילומטר רבוע. מדיה וקבצים בנושא טרנבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טרנבה ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיג'י במשחקים הפאראלימפיים

פיג'י השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בטוקיו (1964), אך משתתפת בקביעות במשחקים רק מאז המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996). במשחקי החורף לא נטלה פיג'י חלק מעולם. אל המשחקים שנערכו בטוקיו בשנת 1964 שלחה פיג'י משלחת של ספורטאי בודד, שהתחרה בהרמת משקולות. פיג'י נעדרה משני הטורנירים העוקבים, וחזרה להתחרות במסגרת המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) כששלחה משלחת של שמונה ספורטאים שהתחרו באתלטיקה ושחייה, אך כספורטאי המשלחת הקודמת, לא זכו במדליה. פיג'י חזרה להתחרות במסגרת המשחקים הפאראלימפיים החל מהמשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) ומאז שולחת משלחות פאראלימפיות למשחקים דרך קבע. במדליה הפאראלימפית הראשונה של המדינה זכה הקופץ לגובה לייסה לדנה שקטף את מדליית הזהב במסגרת המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) (קטגוריה F42) עם תוצאה של 1.74 מטרים. פיג'י במשחקים האולימפיים פיג'י במשחקים האולימפיים לנוער המתחרים בטוקיו 1946 באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי Men's High Jump - F42
סנטה קלאוס

סנטה קלאוס הוא דמות בדיונית המקושרת לחג המולד, המבוססת על מסורת שהביאו לארצות הברית מתיישבים מהולנד. לפי המסורת, מדובר בזקן חביב וטוב לב, המגיע בלבוש סגלגל (כחול לפי האגדה הסקנדינבית וירוק לפי האמריקאית) מחבל לפלנד שבצפון פנוסקנדיה, ומסתובב ברחבי העולם על גבי מזחלת רתומה לאיילים מעופפים. תפקידו של סנטה קלאוס לפקוד את בתי הילדים הטובים, להביא להם מתנות ולהגשים משאלות. הדימוי המודרני של סנטה קלאוס הוא של אדם גדול ועליז בחליפה אדומה-לבנה. קיימת אגדה אורבנית שחברת קוקה-קולה המציאה את העיצוב הזה, אך הוא היה הסטנדרט הרבה לפני שהחברה השתמשה בו בפרסומות שלה. הדמות במשמעותה הנוכחית קיימת מסוף המאה ה-19. סנטה קלאוס התגלגל לאמריקה דרך דמותו האגדית של סינטרקלאס (Sinterklaas), שהובאה על ידי המתיישבים הראשונים מהולנד לניו אמסטרדם, שהיא ניו יורק של היום. בהמשך היא הופצה ברחבי ארצות הברית של אמריקה, ובהמשך בעולם כולו. משמעות השם "סינטרקלאס" בהולנדית היא "ניקולאס הקדוש" (סיינט ניקולאס), שהיה בישוף באסיה הקטנה, הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הנוצרית וכפטרונם של הילדים, וב-1087 הועברו שרידיו לעיר בארי. קיימת מסורת בה מבוגרים מתחפשים לסנטה קלאוס לקראת החג לצורך שעשוע ילדים. בובות של סנטה קלאוס מקשטות את הבית בחג. בארצות שונות מכונה סנטה קלאוס בשמות שונים, כגון "אבא חג המולד" (קוויבק ואירלנד), איש חג המולד (גרמניה) בארצות הלטיניות ואצל הערבים הנוצרים מכונה "פפה נואל". במדינות ברית המועצות לשעבר קיימת דמות בעלת מאפיינים דומים, המכונה "סבא כפור" המלווה ב"סנגורוצ'קה", דמות זו היא חדשה, והיא מקושרת עם חג הנובי גוד יותר מאשר עם חג המולד. בתרבות קיימים ייצוגים שונים לסנטה קלאוס. נעשו סרטים, לרוב לילדים ונוער, על מאורעות מיוחדים שהתרחשו בחג המולד ובהם הוצגה דמותו של סנטה קלאוס. סרטים לדוגמה הם רכבת לקוטב, הסיוט שלפני חג המולד, עידן הקרח: חוגגים בגדול ועוד. רודולף אדום האף שדון חג המולד הכפר של סנטה קלאוס הדה רכניץ, גלגוליו של חג המולד: מחג פגאני עד סנטה קלאוס הקפיטאליסטי בארצות-הברית בתוך: ד"ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך בלדד השוחי, מי אתה, סנטה קלאוס?, באתר ערוץ עשר מיכאל הנדלזלץ, כן, וירג'יניה, הוא אכן קיים, סנטה קלאוס, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2005 מאמר על מקורו של סנטה, מתוך האתר snopes.com, בתשובה לשאלה "האם דמותו האדומה לבנה של סנטה קשורה לחברת קוקה קולה". (אנגלית) רון בן יעקב, "הדלק הרוחני של הרווחה הגשמית" - על סנטה קלאוס ועל אחרים , באתר "האייל הקורא" תומר פרסיקו, סנטה קלאוס - המרענן הרשמי של הנצרות, בלוג באתר "רשימות", 24.12.2006 סנטה קלאוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) FACT CHECK: Did Coca-Cola Invent the Modern Image of Santa Claus?, Snopes.com (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמיר קטר

אמיר קטר (בערבית: أمیر دولة قطر) הוא האמיר העומד בראש אמירות קטר. אמירי קטר משתייכים לבית ת'אני, צאצאיו של מוחמד בן ת'אני שהקים את מדינת קטר בשנת 1868. הבית משתייך לשבט בנו תמים, מהשבטים הגדולים בחצי האי ערב. אתר האינטרנט הרשמי של אמיר קטר (בערבית ובאנגלית)
יצחק יבנה

יצחק (צחיק) יבנה (24 בנובמבר 1923 – 20 בינואר 2022) היה מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי ומפקד בית הספר לטיסה של חיל האוויר. שימש גם כמדריך טיס אזרחי ובכך תרם גם לתעופה האזרחית הפרטית. יצחק יבנה נולד בתל אביב ליעקב ויונה, אשר עלו מאוקראינה. כשהיה בן שש, עברו לקיבוץ דגניה א', שם גדל עד שבגר. יבנה למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, וב-1943 התגייס לפלמ"ח. בהמשך עבר קורס חבלה וקורס מפקדי מחלקות, וקיבל פיקוד על מחלקה. ב-1946 פיקד על מחלקת החבלה והיה סגן מפקד הפעולה בגשר הזיו, במבצע מרכולת הידוע כ-ליל הגשרים. כמו כן, היה מפקד החבלנים בפיצוץ משטרת שפרעם. ב-1947 למד לטוס והתמנה להיות מפקד מחלקת הטיס של הפלמ"ח, ובמלחמת העצמאות פיקד על טייסת הנגב. בהמשך נשלח לקורס טיס באקדמיה של חיל האוויר הצ'כוסלובקי, וב-1949 קיבל כנפיים באופן רשמי במסגרת מה שנקרא קורס 1-. ב-1953 מונה יבנה למפקדה הראשון של טייסת 107, וב-1954 קיבל פיקוד על טייסת הקרב הראשונה – טייסת 101. במבצע קדש ב-1956 פיקד על טייסת 116, טייסת מטוסי המוסטנג, והוביל את המבצע הנועז לניתוק קווי הטלפון בסיני. הניתוק בוצע באמצעות המדחפים והכנפיים של המטוסים, לאחר שהאמצעים שהותקנו לשם כך כשלו. מינואר 1956 עד נובמבר 1957 פיקד יבנה על בית הספר לטיסה של חיל האוויר. בתקופתו בתפקיד הונהג קורס צניחה לחניכים, ומוסדו הצבות חרום. ב-1964 עמד יבנה בראש משלחת צבאית לטנגניקה ולאוגנדה, שמשימתה הייתה להדריך טייסים אפריקאים בהטסת מטוסי סילון. מ-1961 למד יבנה פסיכולוגיה וסוציולוגיה, וסיים תואר ראשון. במלחמת ששת הימים היה נציג חיל האוויר באוגדת הפלדה בפיקודו של האלוף ישראל טל. בנובמבר 1967 השתחרר בדרגת סגן-אלוף. לאחר שחרורו מצה"ל, נסע יבנה לניו יורק ללימודים לקראת תואר דוקטור בסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק. לאחר שובו לישראל, עסק בהדרכת טיסה אזרחית, וב-1974 הקים (ביחד עם עודד ויגודה) את אגודת התעופה הכללית בישראל, שמטרתה לעמוד על זכויות הטייסים האזרחיים ובתי הספר לטיסה. יבנה עמד בראש האגודה עד 1984. גם בתקופה זו של חייו תרם יבנה תרומה חשובה ומשמעותית לצה"ל. החל מהיום השני של מלחמת יום הכיפורים ועד אפריל, 1974, התנדב להטיס ציוד וכוחות באמצעות מטוס "איילנדר" אזרחי של החברה בה עבד. בהמשך ייסד את יחידת איתור נעדרים (אית"ן) של צה"ל, ופיקד עליה משנת 1974 ועד 1987, כולל תקופת מלחמת שלום הגליל. במהלך שירות זה קודם לדרגת אלוף-משנה. יצחק יבנה היה נשוי לאביבה במשך 48 שנים עד לפטירתה ב-1996. הם היו הורים לבת ושני בנים, ליאת ריפ, עירד יבנה (פרופסור למדעי המחשב בטכניון), ויואב יבנה (אלוף-משנה מיל., טייס קרב לשעבר). יצחק יבנה, באתר הפלמ"ח ניתוק קווי הטלפון בסיני מתוך האתר מרחב אווירי סיפורו של מערך איתור נעדרים בצה"ל באתר אגף כוח אדם אתר אגודת התעופה הכללית בישראל צבי גוטמן, ‏פינוי פצועי ביר-עסלוג', בטאון חיל האוויר 113, אוקטובר 1979, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר ראיון טלוויזיוני עם צחיק יבנה יצחק רבי, האוניברסיטאות הפתוחות גורמות לירידה חמורה ברמת הלימודים, מעריב, 2 בנובמבר 1970
בני החירות

בני החירות (באנגלית: Sons of Liberty) היו קבוצה פטריוטית בשלוש עשרה המושבות האמריקניות בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות של ארצות הברית. בעיני השלטון הבריטי, הייתה הקבוצה ארגון טרור מהפכני ורדיקלי. מטרת הקבוצה, שהייתה מורכבת בעיקר מצעירים נלהבים, הייתה לעצור את אכיפת חוק הבולים של 1765 בכל האמצעים האפשריים ("אין מיסוי ללא ייצוג"). משמעות הדבר למעשה הייתה נקיטת אלימות ואיומים לעיתים קרובות כנגד גורמים שונים בשלטון הבריטי ובתומכיו. אף ראשי המהפכה רבי ההשפעה, דוגמת בני הדודים השניים סמואל וג'ון אדמס, תמכו בפעילות הארגון. הארגון נוסד בבוסטון (כיום במדינת מסצ'וסטס) ב-1765, ועד מהרה התפשט לרחבי כל המושבות האמריקניות. בחירת שם הקבוצה בא כתגובה לדבריו של צ'ארלס טאונסנד, שהגדיר את בני המושבות כ"ילדים שהושתלו בטיפולנו, הוזנו בפייסנותנו... והוגנו בזרועותנו" ולתגובתו של אייזיק בר, תומך עצמאות אמריקנית, שתיאר את האמריקאים כ"בני החירות הללו". בני החירות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ישראל פיינמסר

ישראל פיינמסר (19 בפברואר 1901 – 7 באוגוסט 1990) היה מייסד המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי ומהמתכננים הבכירים בתנועה הקיבוצית. פיינמסר נולד בוורשה שבפולין בשנת 1901. ב-1920, לאחר שהות קצרה בווינה, עלה לארץ ישראל ללא אישור משלטונות המנדט הבריטי. בספינה הכיר קבוצת עולים שמאוחר יותר הקימה את קיבוץ מזרע, שבו היה חבר עד יום מותו. בין העולים הכיר גם את חיה, שלה נישא ב-1922. בימיו הראשונים בארץ עבד כפועל בניין; בין השאר השתתף בהקמת המרכז המסחרי ברחוב הרצל פינת דרך יפו בתל אביב ולאחר מכן את בתי מושב בלפוריה שבעמק יזרעאל. במקביל החלה הקבוצה בהקמת קיבוץ מזרע על גבעה סמוכה ליישוב. באותם ימים הפך למנהל עבודה בחברת סולל בונה. במסגרת זו ניהל פרויקטים מרכזיים כמו קו המים ירקון–ירושלים, בית החולים רמב"ם בחיפה ובית חרושת נעמן. ב-1943 ייסד פיינמסר את המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, שהייתה הגוף המתכנן והמבצע של כל ההיבטים הפיזיים בתנועת הקיבוץ הארצי. פיינמסר עמד בראש המחלקה במשך למעלה מ-30 שנה. במסגרת זו תוכננו תחת השגחתו אלפי יחידות דיור, תוכניות מתאר, מבני ציבור ומשק, גני ילדים, חדרי אוכל, מפעלי תעשייה ומבני תרבות. פיינמסר אמנם לא היה אדריכל או מהנדס בהכשרתו המקצועית, אך ניסיונו ועמדת הכוח שתפס תוך תקופה קצרה יחסית, הביאו אותו לתפקיד המשפיע ביותר בתחום התכנון הקיבוצי, ובכך הפך לאחד ממעצבי הרוח הקיבוצית בהיבט הפיסי והחברתי. בגיל 75 פרש מניהול המחלקה ופנה לכתיבת הספר "הקיבוץ בתכנונו", שסיכם את הידע של תכנון הקיבוצים בישראל. בשנת 1990 נפטר ונטמן בקיבוצו. קיבוץ בתכנונו, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ד 1983. פרדי כהנא, לא עיר לא כפר: האדריכלות של הקיבוץ 1910–1990; עריכה: יעקב סתר, מוקי צור; עריכה מדעית: דיאנה דולב, רמת אפעל: יד טבנקין; בצלאל; מועצת הפיס לתרבות ולאמנות; המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ספריית יהודה דקל, תשע"א 2011. אתר קיבוץ מזרע
ראובן ישעיהו

ראובן ישעיהו (גם באיוך איסאייס; 1910 - 22 בדצמבר 1984) כונה "גראזמץ' באיוך" ו"אלקה באיוך" היה אחד מתלמידי יעקב פייטלוביץ, מנהיג קהילת ביתא ישראל בתקופת הכיבוש האיטלקי ואיש חינוך. נולד לאיסאייס איתמר וששטו אינברם, בילדותו עברה המשפחה להתגורר בכפר אמבה גולית. מצד אביו, היה בן דודו של ליקה כהנת ברהן ברוך.ישעיהו רצה ללמוד, אך משפחתו סרבה משום שהיה צורך בידיים עובדות. בסביבות גיל 18 ברח עם מספר נערים לבית הספר של גטה ירמיהו בעיר אסמרה. ירמיהו דחה את בקשתו של ישעיהו ללמוד בבית הספר וזה החל ללמוד באופן עצמי תגרית, ערבית ואיטלקית וכן לפרנס את עצמו. ירמיהו התרשם מכך וקיבל אותו לבית הספר ששם החל ללמוד עברית, לאחר מכאן נשלח לפלשתינה ללמוד בבית הספר תחכמוני בירושלים תחת השגחתו של אברהם צבי גולדשמידט ובכפר הנוער בן שמן. ב-1929 הגיע ישעיהו יחד עם עוד שלושה תלמידים לצרפת, מבלי שקיבלו אישור ועבד שם בעבודות מזדמנות. בעקבות השפל הכלכלי במדינה חזר ב-1935 וירמיהו סירב לקבלו בחזרה לבית הספר משום שעזב את פלשתינה ללא אישור. ישעיהו עשה דרכו לעיר גונדר, שם שימש כפקידו של ראש העיר. עם הכיבוש האיטלקי מונה כמנהיג וכנציג ביתא ישראל בשלטון ולשם כך קיבל את התואר גראזמץ'. דבר אשר עזר לו לעבוד יחד עם פרופ' תאמרת עמנואל בכפרי היהודים באמבה גולית וגורבה ולהקים את הכפרים אמבובר ווזבה. בשנות ה-40, בעקבות הידיעות על מצב היהודים באירופה המליץ ישעיהו ליהודים לא להתקרב לעיר גונדר. האיטלקים החלו לשתף פעולה עם האמהרים המקומיים והחלו להפיץ עלונים שבהם הוזכרו כל הדעות הקדומות המיוחסות ליהודים בעיני החברה הנוצרית. בעקבות זאת ברח ישעיהו מחוץ לגונדר ושכן בכפרי הקהילה עד למלחמת השחרור האתיופית ב-1941. בשנות ה-50 החל לשמש כמורה בכפר אמבובר ושעיקר תקציב בית הספר הגיע מתוך תרומות של ארגונים יהודים לרבות מארגון ברית עברית עולמית. ישעיהו לימד בעיקר קרוא וכתוב באמהרית, שיעורים בעברית העביר בזמנו הפנוי. במחזור הראשון למדו אצלו כ-80 תלמידים בגילאי 8-20. לאחר מכאן הועבר מטעם משרד החינוך האתיופי לשמש כמורה בבתי ספר ממשלתיים בוגרה ואז לאדיס עלם. בעקבות הפגנות הקהילה הוחזר ישעיהו לאמבובר ובית ספרו הוכר כבית ספר ממשלתי וקיבל חצי-תקציב לבית ספר מתוך ההקצאה לאוכלוסייה המוסלמית. בערוב ימיו פרש לכפר סרמלה והעביר בו שיעורים לילדי הכפר. ישעיהו נפטר ב-22 בדצמבר 1984 ונקבר בכפר סרמלה. בנו, תדסה באיוך (נח ראובן), היה אחד מנערי ביתא ישראל שנשלחו לכפר בתיה. שמואל ילמה ואחרים, על כנפי היונה - 100 שנה להולדתו של יונה בוגלה: 100 שנות פעילות ציונית באתיופיה, 2008 תשס"ח, גפן בית הוצאות לאור בע"מ. Simon D. Messing, The story of the Falashas, "Black Jews" of Ethiopia, Balshon, 1982 שמואל ילמה ואחרים, על כנפי היונה - 100 שנה להולדתו של יונה בוגלה: 100 שנות פעילות ציונית באתיופיה, 2008 תשס"ח, גפן בית הוצאות לאור בע"מ, עמ' 70 ילמה, עמ' 68 Simon D. Messing, The story of the Falashas, "Black Jews" of Ethiopia, Balshon, 1982, p. 71 יעל כהנא, אחים שחורים, עם עובד, 1977, עמ' 23 Messing, p. 72 Messing, p. 73 יונה בוגלה, בתי הספר של בית ישראל באתיופיה, פעמים 22, תשמ"ה, עמ' 92
בונגו (מחוז)

בּוּנְגוֹ (ביפנית: 豊後国 – "בּוּנְגוֹ נוֹ קוּני) הוא מחוז לשעבר בצפון מזרח קיושו שביפן החופף ברובו למחוז אויטה של ימינו. יחד עם מחוז בוזן כונה המחוז לעיתים הוֹשוּ (豊州). מחוז בונגו גבל במחוזות בוזן (豊前国), היוגה (日向国), היגו (肥後国), צ'יקוגו (筑後国) וצ'יקוזן (筑前国). בסוף המאה השביעית פוצל מחוז טויו (豊国 – "ארץ עשירה") למחוזות "בּוּזֶן" (מילולית "החלק הקדמי של טוֹיוּ") ו"בונגו" ("החלק האחורי של טויו"). עד תקופת הייאן נהגו לקרוא לבונגו "טוֹיוֹקוּני נוֹ מיצ'י נוֹ שירי". מקובל להניח כי בירת המחוז (国府 – "קוֹקוּפוּ" מילולית "הבירה הישנה"), שכנה בפוּרוּגוֹ (古国府), כיום אזור בעיר אויטה, אך שרידיה לא אותרו. באמצע המאה ה-16, במהלך תקופת סנגוקו, שלטה בבונגו משפחת אוטומו. בירתם הייתה בעיר פונאי (府内, כיום אויטה). בתקופתם הגיעו האירופאים הראשונים ליפן. היו אלו סוחרים פורטוגזים שנחתו באי טנגשימה. לאחר שהידיעה על בואם הגיעה לדאימיו ממשפחת אוטומו הוא הזמין אותם לבונגו. הקשר עם הפורטוגזים התחזק בתקופת שלטונו של הדאימיו אוטומו סורין שאף התנצר. מעמדה של משפחת אוטומו נחלש לאחר שטויוטומי הידיושי השתלט על קיושו, והמחוז חולק בין כמה משפחות. ב-1871 שולב מחוז בונגו במחוז אויטה (大分県) כחלק מרסטורציית מייג'י. על שם המחוז קרוי המצר המפריד בין קיושו לשיקוקו תעלת בונגו. נפת היטה (日高郡) נפת קוּסוּ (球珠郡) נפת נאוֹאירי (直入郡) נפת אוֹנוּ (大野郡) נפת אמאבה (海部郡) נפת אוֹיטה (大分郡) נפת הייאמי (速見郡) נפת קוּניסאקי (国埼郡) מדיה וקבצים בנושא בונגו בוויקישיתוף טירות במחוז בונגו מחוז בונגו (אורכב 10.09.2012 בארכיון Wayback Machine) אתר ויקיסמוראי Louis-Frédéric Nussbaum, Japan Encyclopedia הערך בונגו בעמוד 90 רשימה של משפחות (Clans) אלו ניתן לראות באתר על הטירות המופיע בקישורים החיצונים
בארות

בְּאֵרוֹת הייתה עיר גבעונית בתקופת המקרא. בניגוד לעמי הארץ השונים, בחרו הגבעונים להימנע מלהילחם בשבטי ישראל. הם התחזו לשבט נודדים וכרתו בערמה ברית שלום עם שבטי ישראל בראשות יהושע בן נון. ומכוחה של הברית לא נלחמו בהם השבטים והם נשארו לשבת בארץ, כמסופר בספר יהושע: ”וַיְהִי כִשְׁמֹעַ כָּל הַמְּלָכִים אֲשֶׁר בְּעֵבֶר הַיַּרְדֵּן בָּהָר וּבַשְּׁפֵלָה וּבְכֹל חוֹף הַיָּם הַגָּדוֹל אֶל מוּל הַלְּבָנוֹן הַחִתִּי וְהָאֱמֹרִי הַכְּנַעֲנִי הַפְּרִזִּי הַחִוִּי וְהַיְבוּסִי: וַיִּתְקַבְּצוּ יַחְדָּו לְהִלָּחֵם עִם יְהוֹשֻׁעַ וְעִם יִשְׂרָאֵל פֶּה אֶחָד: וְיֹשְׁבֵי גִבְעוֹן שָׁמְעוּ אֵת אֲשֶׁר עָשָׂה יְהוֹשֻׁעַ לִירִיחוֹ וְלָעָי: וַיַּעֲשׂוּ גַם הֵמָּה בְּעָרְמָה וַיֵּלְכוּ וַיִּצְטַיָּרוּ וַיִּקְחוּ שַׂקִּים בָּלִים לַחֲמוֹרֵיהֶם וְנֹאדוֹת יַיִן בָּלִים וּמְבֻקָּעִים וּמְצֹרָרִים: וּנְעָלוֹת בָּלוֹת וּמְטֻלָּאוֹת בְּרַגְלֵיהֶם וּשְׂלָמוֹת בָּלוֹת עֲלֵיהֶם וְכֹל לֶחֶם צֵידָם יָבֵשׁ הָיָה נִקֻּדִים: וַיֵּלְכוּ אֶל יְהוֹשֻׁעַ אֶל הַמַּחֲנֶה הַגִּלְגָּל וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו וְאֶל אִישׁ יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ רְחוֹקָה בָּאנוּ וְעַתָּה כִּרְתוּ לָנוּ בְרִית: ... וַיַּעַשׂ לָהֶם יְהוֹשֻׁעַ שָׁלוֹם וַיִּכְרֹת לָהֶם בְּרִית לְחַיּוֹתָם וַיִּשָּׁבְעוּ לָהֶם נְשִׂיאֵי הָעֵדָה: וַיְהִי מִקְצֵה שְׁלֹשֶׁת יָמִים אַחֲרֵי אֲשֶׁר כָּרְתוּ לָהֶם בְּרִית וַיִּשְׁמְעוּ כִּי קְרֹבִים הֵם אֵלָיו וּבְקִרְבּוֹ הֵם יֹשְׁבִים: וַיִּסְעוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל וַיָּבֹאוּ אֶל עָרֵיהֶם בַּיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי וְעָרֵיהֶם גִּבְעוֹן וְהַכְּפִירָה וּבְאֵרוֹת וְקִרְיַת יְעָרִים:” בתקופת ההתנחלות שויכה בארות לנחלת שבט בנימין, על פי המסופר בספר יהושע: ”וַיַּעַל גּוֹרַל מַטֵּה בְנֵי בִנְיָמִן לְמִשְׁפְּחֹתָם וַיֵּצֵא גְּבוּל גּוֹרָלָם בֵּין בְּנֵי יְהוּדָה וּבֵין בְּנֵי יוֹסֵף: ... וְהָיוּ הֶעָרִים לְמַטֵּה בְּנֵי בִנְיָמִן לְמִשְׁפְּחוֹתֵיהֶם יְרִיחוֹ וּבֵית חָגְלָה וְעֵמֶק קְצִיץ: ... גִּבְעוֹן וְהָרָמָה וּבְאֵרוֹת:” ילידי בארות ידועים הם רכב ובענה אשר הרגו את איש בשת: ” וּשְׁנֵי אֲנָשִׁים שָׂרֵי גְדוּדִים הָיוּ בֶן שָׁאוּל שֵׁם הָאֶחָד בַּעֲנָה וְשֵׁם הַשֵּׁנִי רֵכָב בְּנֵי רִמּוֹן הַבְּאֶרֹתִי מִבְּנֵי בִנְיָמִן כִּי גַּם בְּאֵרוֹת תֵּחָשֵׁב עַל בִּנְיָמִן:” וכן, "נַחְרַי הַבֵּרֹתִי נֹשֵׂא כְּלֵי יוֹאָב בֶּן צְרוּיָה". בתקופת שיבת ציון שהחלה בעקבות הכרזת כורש בשנת 538 לפנה"ס, נמנו כשבע מאות וארבעים ושלושה שבי ציון שחזרו לארץ ישראל אל קריית יערים, כפירה ובארות, בספר עזרא, ובספר נחמיה. במאה ה-20 הוצע לזהותה בחִרבת אל ברג' (שבשכונת רמות אלון שבצפון-מערב ירושלים), או באל בירה ליד רמאללה. הערך: בארות, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 134 יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974, עמ' 56, 130, 171 מדיה וקבצים בנושא בארות בוויקישיתוף ספר יהושע, פרק ט', פסוקים א'–י"ז ספר יהושע, פרק י"ח, פסוקים י"א–כ"ה ספר שמואל ב', פרק ד', פסוקים ב'–ח' ספר דברי הימים א', פרק י"א, פסוק ל"ט, ראו בדומה: ספר שמואל ב', פרק כ"ג, פסוק ל"ז ספר עזרא, פרק ב', פסוק כ"ה. ספר נחמיה, פרק ז', פסוק כ"ט ביישוב פסגות הסמוך לאל-בירה, נקראת שכונה הצופה על אל-בירה בשם "בארות"
נעם פרל

הרב נעם פרל (נולד בתל אביב בט"ז בשבט ה'תש"ל, 23 בינואר 1970) הוא מייסד וראש הישיבה התיכונית הסביבתית בסוסיא שבדרום הר חברון. שימש כמזכ"ל תנועת בני עקיבא העולמית בשנים 2011–2015. באלול ה'תש"פ ייסד גם ישיבה גבוהה בסוסיא אשר נסגרה שנתיים לאחר מכן, עקב חוסר בתלמידים. פרל נולד בשכונת יד אליהו שבתל אביב בן זקונים ליונה וישראל פרל, גננת וסוחר בבורסת היהלומים הישראלית. בהמשך עבר עם הוריו לגבעתיים. למד בבית הספר חורב ברמת גן, ואחר כך במכינה לישיבות בני עקיבא בגבעת-שמואל. למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים וסיים בישיבה התיכונית "כפר הרואה". למד בישיבת ההסדר "אור עציון" ושירת בחטיבת הצנחנים. הדריך בבית ספר שדה סוסיא, לימד תנ"ך באולפנת נווה חנה ובשנת תשנ"ח הקים את הישיבה התיכונית סביבתית בסוסיא ועמד בראשה. בעל תואר ראשון בחינוך ותואר שני בתלמוד מאוניברסיטת בר-אילן. היה "רב מחנה" במחנות קיץ של בני עקיבא העולמית באירופה ובשנת תשע"ב מונה לשמש כמזכ"ל התנועה העולמית. שימש בתפקיד ארבע שנים ולאחריהן חזר לתפקידו הקודם כראש ישיבת סוסיא. לאחר היוודע דבר רצח שלושת הנערים ב-2014 פרסם סטטוס בפייסבוק בו קרא לממשלת ישראל להפוך "את צבא המחפשים לחיל נוקמים, חיל שלא ייעצר בקו 300 ערלות פלשתים. בדם האויב יכופר הביזיון ולא בדמעותינו." בעקבות ביקורת ציבורית הוסר הסטטוס. פרל נשוי לאורית ולהם 8 ילדים. מרבית ספרים נוגעים לענייני מדרשים, אגדות חז"ל, ארץ ישראל ותנ"ך בששת הספרים הראשונים תלמידי ישיבת סוסיא לקחו חלק בכתיבתם, עריכתם וצילום תמונות עבורם. מדרשטח (הלחם מילים של מדרש ושטח) – בנושא החי הצומח והדומם של ארץ ישראל במקרא ובמדרש. לכל ערך נלווים מקורות מקראיים ותלמודיים. את הערכים כתבו תלמידי ישיבת סוסיא להנצחת זכרו של חברם נפתלי בן-ציון לנצקרון, שנרצח בפיגוע. אבני דרך – על מספר רב של אתרים חשובים בארץ ישראל. הספר גם הוא בעיקר בדגש על מקורות מקראיים ותלמודיים. נקיי הדעת – סיפורים על מגוון מחכמי ירושלים במאות האחרונות בעיקר הזמנה לתפילה – מדרשים בנושא התפילה. כל קטע מלווה בתמונה שצולמה בידי תלמידי ישיבת סוסיא. הזמנה לפרשה – מדרשים בנושא פרשת השבוע. כל קטע מלווה בתמונה שצולמה בידי תלמידיו. הזמנה לחגים – מדרשים בנושא חגי ישראל. כל קטע מלווה בתמונה שצולמה בידי תלמידיו. אגדה ופרשה – אגדות חז"ל על סדר פרשת השבוע. אגדה וטבע – אגדות חז"ל על מגוון מושגים מהחי ומהצומח. אגדות ומידות – אגדות חז"ל על מידות שונות. על הראשונים – טרילוגיה על ספרי נביאים ראשונים. כרך ראשון על ספר יהושע וספר שופטים, הכרך השני הוא על ספר שמואל, והשלישי הוא על ספר מלכים. אבות – על מסכת אבות, העוסקת בענייני מוסר ומידות. אדמו"רים ועגלונים – על סיפורי חסידים. למנצח – על ספר תהלים כל הספרים יצאו לאור בהוצאת הספרים ספריית בית אל. עפרה לקס, עניין אישי - בגליון השבוע, באתר ערוץ 7, 12 ביולי 2012 נעם בן ישראל פרל, דף שער בספרייה הלאומית יקי אדמקר‏, מזכ"ל בני עקיבא העולמית שתבע נקמה עורר סערה: "הסר החולצה ולך", באתר וואלה, 3 ביולי 2014