laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דאגרוטיפ של שדרות דו-טמפל

דאגרוטיפ של שדרות דו טמפל הוא תצלום של שדרות דו-טמפל (אנ') (Boulevard du Temple) שצילם לואי ז'אק מנדה דאגר, אחד מממציאי הצילום וממציא שיטת הדאגרוטיפ, מחלון הסטודיו שלו שבבניין הדיורמה בפריז בסביבות שנת 1838 (בניין הדיורמה נשרף זמן קצר לאחר מכן, ולאחר הבנייה מחדש של העיר על ידי הברון אוסמן, ניצבת שם כיום כיכר הרפובליקה). תצלום זה הוא הראשון בהיסטוריה שבו מופיעה דמות אדם - מצחצח נעליים והאדם שנעליו מצוחצחות. דאגר, שבשלהי שנות ה-30 של המאה ה-19 עדיין שמר בסוד את שיטת הצילום שפיתח, עסק בניסויים במדיום החדש, ונהג לצלם סדרות של תמונות מאותו מקום בשעות שונות של היום, כנראה כדי לבחון את האופנים דרכם מוסר הצילום את שינויי הזמן. דאגרוטיפ זה צולם בצהרי-היום, כשלפניו צולמה קומפוזיציה זהה בשעות הבוקר, ועוד אחת בשעות אחר-הצהריים. לשם השגת חשיפה נכונה של דאגרוטיפ נדרשו לפחות מספר דקות, משום שהחומר הצילומי לא היה רגיש דיו לאור. כתוצאה מכך, כל אובייקט שזז בעת החשיפה נעלם מהתצלום, משום שלא הותיר את רישומו על לוח הצילום. כפי שהעיר על דימוי זה המדען והאמן סמואל מורס, שהתוודע לדאגר ולהמצאתו בעת ביקורו בפריז: אובייקטים נעים אינם נרשמים [בדאגרוטיפ]. השדרה, המלאה כל הזמן בהמון של הולכי-רגל ועגלות בתנועה, נראית ריקה לחלוטין, למעט אדם אחד שאת נעליו מצחצחים. רגליו היו חייבות, כמובן, להיות נייחות במשך זמן מה, כשהאחת מונחת על תיבת מצחצח הנעליים, והשנייה נעוצה בקרקע. כתוצאה מכך, נעליו ורגליו מוגדרות בבירור, אך הוא עצמו חסר גוף או ראש, משום שאלו היו בתנועה — שני אנשים אנונימיים אלו - אדם שבמקרה עצר לצחצח את נעליו מול חלון חדרו של דאגר באחד מימי 1838, ולא נע בעת שהממציא חשף את לוח הצילום שלו, ומצחצח הנעליים - הם שני האנשים הראשונים שצולמו בהיסטוריה. תמונה זו, יחד עם מקבילתה שצולמה בבוקר, נשלחו מאוחר יותר למלך לודוויג מבוואריה, בתוספת כיתוב שנתן להם דאגר: "ניסוי ששימש כאישוש לגילוי הדאגרוטיפ, מוענק להוד מלכותו מלך בוואריה מעבדו העניו מאוד והצייתן מאוד, דאגר". מדיה וקבצים בנושא דאגרוטיפ של שדרות דו-טמפל בוויקישיתוף Samuel Morse, in a letter dated March 9, 1839, as quoted in Geoffrey Batchen, Burning With Desire: The Conception of Photography, p. 89
כרכום חורפי

כַּרְכֹּם חורפי (שם מדעי: Crocus hyemalis) הוא גאופיט בעל פקעת ממשפחת האירוסיים. עלי הכותרת לבנים ובמרכז צהובים, עם פסים דקים סגולים מצדם החיצוני. האבקנים בצבע ארגמן עד שחור. אונות הצלקת מפוצלות לזרועות דקיקות. עלי הצמח ירוקים וישנו פס בהיר במרכז העלה. לכרכום פקעת המתחדשת מדי שנה. ההאבקה נעשית על ידי חרקים. הפרי מתבקע מעצמו והוא בעל זרעים רבים. הצמח נפוץ באזור הים-תיכוני של ישראל ופורח בחודשים אוקטובר עד פברואר. המילה "כרכום" מקורה בפרסית ופירושה "צהוב". שם זה ניתן לסוג כי ממנו מופק תבלין הזעפרן שצבעו צהוב. שם המין מתאר את עונת הפריחה שהיא תחילת החורף אחרי הגשמים הראשונים. בשפות שמיות אחרות, השורש קיים גם כן: באכדית: kurkanu; בארמית: כֻּרְכְּמָא ובערבית: כֻּרְכֻּמ. שם הסוג המדעי הוא הצורה הלטינית של השם הפרסי העתיק של הצמח המתאר צבע צהוב. שם המין פירושו "חורפי". הכרכום נזכר בתנ"ך כצמח בושם. מופיע במשנה ובתלמוד כצמח תבלין ורפואה. הכרכום שימש להפקת חומר צבע למזון, אריגים ולצביעת גוף האישה. המלה כרכום הפכה סמל לצבע צהוב. הביטוי נתכרכמו פניו משמעותו שפניו צהובות ומביעות כעס. הרמב"ם מציין את קרן (צלקות) הכרכום כאחד מגווני הצבע האדום שמטמא טומאת נידה: כקרן כרכום כיצד (בודק): יביא כרכום לח בגוש האדמה שעליו, ולוקח מן הברור שבו הקנה האמצעי שלו, שכולו כמו קנה הוא, ובכל אחד ואחד שלושה קנים, ובכל קנה שלושה עלים; ומקיף הדם לעלה האמצעי שבקנה האמצעי, ורואה בו. — ספר קדושה: הלכות איסורי ביאה. פרק ה' הלכה ט' הכרכום הוא צמח מוגן שאסור לקטוף אותו. ערביי ישראל מוציאים את הפקעות הקטנות של הכרכום החורפי מהאדמה וקולים אותן ברמץ של מדורה. הפקעות נאכלות צלויות באש או מבושלות. התבלין המופק מצלקות פרחים של סוג אחר של כרכום נקרא בשם זעפרן. כרכום חורפי בפארק קנדה כרכום חורפי בהר הגלבוע כרכום חורפי ביער ירושלים פריחת כרכומים חורפיים בקדומים כרכום חורפי בחורבת דור נסים קריספיל, המדריך השלם לצמחי מרפא בארץ ובעולם, הוצאת מעריב - הד ארצי עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 11, עמוד 250, הוצאת החברה להגנת הטבע ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990 כרכום חורפי, באתר NCBI (באנגלית) כרכום חורפי, באתר צמח השדה כרכום חורפי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה כרכום חורפי, באתר Tropicos (באנגלית) כרכום חורפי, באתר GBIF (באנגלית) כרכום חורפי, באתר The Plant List (באנגלית) כרכום חורפי, באתר IPNI (באנגלית) כרכום חורפי, באתר למטייל כרכום חורפי, מרכז הרופאים המומחים פרופ' אבי שמידע, כרכום חורפי, באתר המשרד להגנת הסביבה כרכום חורפי, באתר "לומדע" כרכום חורפי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מקלע RPD

מקלע RPD (מרוסית: Ручной пулемёт Дегтярева, מבוטא כ"Ruchnoy Pulemyot Degtyaryova", בתרגום חופשי לעברית: מקלע קל של דגטיאריוב) הוא מקלע קל שפותח בברית המועצות. המקלע פותח בשנת 1944 על ידי וסילי דגטיאריוב. המקלע נועד להחליף את מקלע DP (שגם אותו תכנן וסילי), אשר היה עד אז מקלע כיתתי תקני ביחידות חיל הרגלים של הצבא האדום. המקלע עבר סדרת ניסויים בשדה הקרב בשלהי מלחמת העולם השנייה והחל משנת 1949 הוכנס לשירות בצבא ברית המועצות. המקלע סופק גם למדינות ברית ורשה ולסין (שם גם יוצר תחת השם "דגם 56"). במשך שנות ה-60 הוצא מקלע RPD מהשירות בצבא הסובייטי והוחלף במקלע RPK. מקלעי RPD סופקו לווייטנאם, למדינות ערב (מצרים, סוריה, עיראק), למדינות אפריקה, בהן שלטו משטרים קומוניסטיים ולארגוני מחבלים, דוגמת אש"ף. במקלעי RPD (תוצרת סין) השתמשו המורדים במלחמת אפגניסטן. במדינות רבות באפריקה ובאסיה מקלע זה נמצא בשימוש עד היום. מקלעי RPD רבים נתפסו על ידי צה"ל במהלך מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה. המקלע היה בשימוש של יחידות מיוחדות בצה"ל עד השנים האחרונות - כך למשל יחידת אגוז השתמשה במקלעים אלו בכל תקופת פעילות ברצועת הביטחון בדרום לבנון. ה-RPD הוא מקלע אוטומטי הניזון בשרשיר תחמושת ממתכת שלא ניזוק גם בתנאים קשים. שרשיר התחמושת למקלע מכיל 50 כדורים. ניתן לחבר מספר שרשירים זה לזה בעזרת כדור, שמוכנס לתוך הקצוות של השרשירים. השרשירים מוכנסים לתוך תוף מתכת, אשר יכול להכיל עד שני שרשירים (100 כדורים). תוף התחמושת מולבש על המקלע ומזין את הכדורים מצידו השמאלי של המקלע. קת המקלע עשויה עץ, ישנה ידית אחיזה בדומה לזו של אקדח והדק מכני אשר מתפעל את המקלע. חצובה מתקפלת בעלת 2 רגליים מורכבת קרוב לקצה הקנה. כוונות מובנות מורכבות על המקלע, אחת מלפנים ואחת מאחור. קליבר: 7.62x39 מ"מ משקל: 7.4 ק"ג (ריק), עם תוף מלא - 8.9 ק"ג אורך כללי: 1037 מ"מ אורך קנה: 520 מ"מ הזנה: חגורת תחמושת 100 כדורים קצב אש: כ-650 כדורים לדקה מהירות לוע: 735 מטר לשנייה טווח יעיל: 800 מטר מדיה וקבצים בנושא מקלע RPD בוויקישיתוף - מקלע RPD באתר world.guns
כורוס

כורוס (chorus) הוא מונח לטיני שמקורו ביוונית (χορός), מתחום האומנות ובייחוד המוזיקה, ויכול להתפרש במספר אופנים: האם התכוונתם ל... מקהלה – הרכב זמרים השרים מוזיקה ווקאלית רפרן או חיזורת - שורה או שורות שחוזרות על עצמן במוזיקה או בשירה מבנה סטרופי – שיר שבו כל הבתים או החרוזים מושרים לצלילי מוזיקה דומה Glee (מקהלה) - סדרת טלוויזיה אמריקאית. כשהנערים שרים – שמו העברי של סרט דרמה מוזיקלי צרפתי - בצרפתית: Les Choristes (המקהלות), ובאנגלית: The Chorus (המקהלה). שורת המקהלה (סרט) – שמו העברי של סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי - באנגלית:A .Chorus Line קורוס – פסלי גברים יוונים מן התקופה הארכאית. מקהלה (תיאטרון יווני) – קבוצת מדקלמים, שהשתתפה במחזות יוון הקלאסית בתפקיד מרכזי, והגיבה על מאורעות בהצגה. בית המקהלה – אזור בכנסייה או בקתדרלה, שבו מקומות ישיבה לאנשי הכמורה ולמקהלה
מבנה סטרופי

מבנה סטרופי הוא דרך לפיתוח שיר העשוי מחרוזות מחרוזות. על מנת להבין את המבנה הסטרופי יש להסביר קודם את המונח כורוס. כורוס (chorus) הוא יחידה אחת שלמה של מבנה כל הקטע או היצירה. על אף שהתרגום הנפוץ לכורוס בעברית הוא פזמון, הפירוש המקובל בקרב מוזיקאים של המילה כורוס דורש אבחנה דקה יותר מההגדרה הרווחת למילה פזמון בעברית. מבנה סטרופי בכל מקרה, הוא מבנה המחלק את הקטע לסקציות, וכאשר עוברים על כל הסקציות על פי סדר שנקבע (או, כאשר נגמר כורוס), חוזרים אל ההתחלה ומנגנים כורוס חדש (לעיתים קרובות עושים וריאציות או מאלתרים, כך שלא כל כורוס זהה לקודמו). אין הגבלה לכמות הכורוסים שאפשר לנגן במבנה סטרופי, ובקטעי ג'אז רבים מנגנים מבנים סטרופיים המכילים 20 כורוסים ואף יותר (ביצירות אלתוריות של ג'אז, כאשר משתמשים במושג "כורוס" - הכוונה למעגל אחד שלם של מהלכים הרמוניים, או לקטע שמכיל מספר תיבות קבוע שחוזר על עצמו). באריה הבארוקית שימוש דומה במבנים "צורת שיר" (Ternary form), דה קאפו וריטורנלו.
Circa

Circa, או בקיצור .Ca או .Cca או .C, היא מילה בלטינית שמשמעותה בקירוב. השימוש העיקרי במילה זו הוא במתן תאריכים. שימוש ב-Circa נפוץ בגנאלוגיה וכתיבה היסטורית כאשר התאריכים המדויקים אינם ידועים. כאשר משתמשים בטווח תאריכים, המונח Circa יבוא לפני כל תאריך מקורב ותאריך הבא אחריו ללא Circa יחשב תאריך ידוע. דוגמאות: 1701–1758: שני התאריכים ידועים במדויק 1701 – 1758 .c: רק שנת 1758 ידועה במדויק. שנת 1701 היא בקירוב 1701 .c – ‏ 1758: רק שנת 1701 ידועה במדויק. שנת 1758 היא בקירוב 1701 .c – ‏ 1758 .c: שני התאריכים אינם ידועים במדויק יום לא מדויק בשנה: c. 13 Sep 2014 – באזור ה-13 לחודש ספטמבר בשנת 2014 Circa, dictionary.com ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל נפאל

סמל נפאל הנוכחי הפך לסמלה הרשמי של המדינה ב-15 בדצמבר 2006. במרכז הסמל מופיע הר האוורסט ומעליו דגלי המדינה. את ההרים והגבעות מחזיקים שנים מתושבי המדינה. הסמל עוצב על ידי נרנדרה ראג' ראג'בהאנדארי (Narendra Raj Rajbhandari). סמל נפאל הקודם כלל במרכזו פרה לבנה, שליו (מסוג מונאל הימלאי) ירוק. בשני צידי הסמלים חילי גורקה, האחד מחזיק בידו חוקרי וקשת והשני רובה. ברקע הסמל ניתן לראות את הרי ההימליה, מעליהם שני דגלי נפאל מצולבים, שתי כפות רגלים של גוראקנאת' - האל השומר על הגורקה וכתר בית המלוכה של נפאל המסמל את בית המלוכה. בתחתית הסמל הקודם היה קלף אדום ועליו מוטו המדינה בסנסקריט: जननी जन्मभूिमश्च स्वर्गादिप गरीयसी ("העם והמולדת יקרים יותר מהשמיים"). מדיה וקבצים בנושא סמל נפאל בוויקישיתוף
סמל לאוס

סמל לאוס הנוכחי החליף את סמל לאוס שקדם לו בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. הסמל הנוכחי כולל את המקדש הלאומי פא תאט לואנג, משמאלו סכר המסמל את יכולת ייצור האנרגיה של המדינה ואת הסכר בנאם נגון. במרכז הסמל כביש אספלט המוביל אל המקדש, ובימין הסמל שדה אורז המסמל את החקלאות במדינה. בתחתית הסמל גלגל שיניים המסמל את התעשייה. בתחתית הסמל שתי כתובות: השמאלית "שלום, עצמאות, דמוקרטיה" והימנית: "אחדות ורווחה". סמל זה החליף את הסמל של המדינה שכלל סמלים קומוניסטיים: הכוכב האדום והפטיש והמגל. במקום סמלים אלה הוסף לסמל המקדש המסמל את הדת במדינה. מדיה וקבצים בנושא סמל לאוס בוויקישיתוף
רוטב אלף האיים

רוטב אלף האיים הוא רוטב שבסיסו תערובת של מיונז, רסק עגבניות (או קטשופ), חומץ או מיץ לימון, ולרוב גם שמן זית וחרדל; בנוסף מכיל מגוון של ירקות חתוכים כגון בצלים, מלפפונים חמוצים, פלפלים, זיתים ירוקים, כמו כן לעיתים מכיל הרוטב ביצה קשה. השימושים ברוטב מגוונים: ניתן להשתמש בו כרוטב לסלט ובכריכים. הרוטב פופולרי במטבח של רשתות המזון המהיר. לפי The Oxford Companion to American Food and Drink, שם הרוטב מגיע מאזור אלף האיים, הממוקם לאורך נהר סנט לורנס העליון בין ארצות הברית לקנדה. באזור זה, גרסה נפוצה אחת למקור הרוטב אומרת שאשתו של מדריך דיג, סופיה לונד, הכינה את התבלין כחלק מארוחת הערב של בעלה ג'ורג'. לעיתים קרובות בגרסה זו, השחקנית מאי ארווין ביקשה את המתכון לאחר שנהנתה ממנו. ארווין, נתנה את המתכון לאחרים. בגרסה שנייה נוספת של הסיפור, תושב עונת הקיץ של אלף האיים, ג'ורג' בולדט, שבנה את טירת בולדט בין השנים 1900 ו-1904 ומי שהיה הבעלים של "מלון וולדורף-אסטוריה", הורה למנהל הטבחים, אוסקר צ'ירקי, לשים את הרוטב בתפריט בשנת 1894 לאחר ששכח לשים רטבים על סלטים ואילתר עם אילו מרכיבים שהיו בהישג ידו באותה תקופה. מאמר של נשיונל ג'יאוגרפיק משנת 1959 קובע, "לפי הדיווחים, רוטב אלף האיים פותח על ידי השף של בולדט." למרות הטענות שהוא היה מעורב בהכנסת הרוטב לסלט בוולדורף, השף צ'ירקי לא הזכיר את הרוטב לסלט בספר הבישול שלו. שפורסם במהלך פרק הזמן הזה. כאשר הסוציולוג של אוניברסיטת ויסקונסין מייקל בל ותלמידיו לתואר שני ניסו לקבוע את מקור רוטב אלף האיים ב-2010, הם גילו שהסיפור שונה בין כפרים ואיים באזור אלף האיים. הם גילו את קיומו של סיפור מקור שלישי שבו המתכון המקורי התבסס על רוטב צרפתי, אשר נתמך על ידי מתכון שפורסם במהדורה ה-11 של ספר הבישול של פאני פארמר שיצא לאור בשנת 1965. נראה כי כל הטענות מבוססות על מסורות בעל פה ללא מסמכים כתובים תומכים. הוא נמצא בשימוש נרחב במסעדות מזון מהיר ובסועדים בארצות הברית, שם הוא מכונה לעיתים קרובות "רוטב מיוחד" או "רוטב סודי". דוגמה לכך היא ה"ממרח" של In-N-Out Burger, המוגש על המבורגרים וכמה פריטי "תפריט סודי"; למרות שמו, הוא וריאציה של רוטב אלף האיים. רוטב אלף האיים משמש לעיתים קרובות ב"כריך רובן" במקום "רוטב רוסי". רוטב ה"ביג מק" של מקדונלד'ס הוא וריאציה על רוטב אלף האיים. מדיה וקבצים בנושא רוטב אלף האיים בוויקישיתוף אלף האיים, ברי פופיק ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פא תאט לואנג

פא תהאד לואנג (בלאית: ທາດຫຼວງ, "הסטופה הגדולה") הוא מקדש בודהיסטי בוויינטיאן שבלאוס. המקדש נבנה במאה ה-16 על שרידים של מקדש קמר שהיה במקום מהמאה ה-13. מקדש הקמר נבנה על שרידים של מקדש הודי מהמאה השלישית שנבנה על ידי מיסיונרים בודהיסטים שהגיעו מהאימפריה המאורית, וככל הנראה נשלחו על ידי הקיסר אשוקה. המקדש ניזוק במהלך הפלישה התאילנדית במאה ה-19, אולם שוקם מאוחר יותר. המקדש הפך לסמל הלאומנית הלאית, ומופיע על סמל לאוס. מדיה וקבצים בנושא פא תאט לואנג בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מבני דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדמון דה גונקור

אדמון לואי אנטואן דה גונקור (בצרפתית: Edmond de Goncourt;‏ 26 במאי 1822 – 16 ביולי 1896) היה סופר צרפתי, מבקר ספרות, מבקר אמנות, מוציא לאור ומייסד אקדמיית גונקור, המעניקה את פרס גונקור צרפתי. נולד בעיר נאנסי שבחבל לורן בצרפת. למד בבית הספר התיכון קונדרסה בפריז. הוא ואחיו, ז'ול דה גונקור, החליטו לחיות מן הירושה שאימם השאירה להם. הם היו ציירים חובבים וערכו סיור באלג'ריה ובשווייץ שבו התנסו בציור בצבעי שמן. ב- 1850 שבו לפריז והחליטו להיכנס לעולם הספרות. בשנת 1854 אדמון דה גונקור כתב בשיתוף עם אחיו, את "תולדות החברה הצרפתית בתקופת המהפכה". לאחר זאת המשיכו בכתיבה משותפת ויצרו רומנים ריאליסטיים, המכילים חומר תיעודי רב. בין ספריהם הידועים יותר "ז'רמיני לסרטה" משנת 1864 ו"מנט סלומון" משנת 1867. גיבורת הספר הזה היא יהודיה, המשפיעה על אמן לוותר על שאיפותיו. האחים גונקור היו מחלוצי הנטורליזם הצרפתי, וריכזו סביבם רבים מסופרי צרפת של אותה תקופה, ביניהם אמיל זולא, גי דה מופסן ואחרים. האחים גונקור התחילו לכתוב את "יומני האחים גונקור" בשנת 1850. בשנת 1870 מת ז'ול, ואחיו המשיך לכתוב את היומן לבדו עד שבועות ספורים לפני מותו ב-1896. ביומנים מופיע תיאור מלא חיים וכנה של עולמם, עולם האמנות והספרות בפריז, "עולם של יריבויות מרות וחברויות מרות, שבו כל ישיבה סביב שולחן קפה באחד הבולוורים הגדולים של פריז הייתה הזדמנות לשיפור המעמד בהיררכיה הספרותית הביזנטינית". לאחר מותו של אדמון דה גונקור נוסדה מעזבונו אקדמיית גונקור, המעניקה בכל שנה את פרס גונקור לסופרים צעירים. אדמון דה גונקור מת בפריז ב-1896 ונקבר בבית הקברות מונמארטר שבעיר. האנציקלופדיה הישראלית הכללית, הוצאת כתר מיומני האחים גונקור, מבחר בתרגום אברהם שלונסקי, הוצאת דורון 1945 כתבי אדמון דה גונקור בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אדמון דה גונקור, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אדמון דה גונקור (1822-1896), דף שער בספרייה הלאומית G. C. Burton, "What's the Use?", Science and Technology Review January/February 2015, 2015-01-16
אד ביירד

אד ביירד (Ed Baird) (נולד ב-17 במאי 1958) הוא סקיפר אמריקני מבכירי משיטי היאכטות מאז ומעולם. נולד בסנט פטרסבורג שבפלורידה. החל את דרכו בשיט תחרותי על אופטימיסטים ועבר ללייזר, 470 ו-J24. ביירד זכה שמונה פעמים בתואר אלוף העולם. הוא ההגאי הבכיר ביותר של קבוצת אלינגהי. ב-1995 זכה כהגאי ביחד עם קבוצת ניו זילנד בגביע אמריקה. הוא יאכטונר השנה של רולקס לשנת 1995. בשנת 2000 היה סקיפר בקבוצת אמריקה הצעירה שזכתה בגביע לואי ויטון. בשנת 2003 זכה עם קבוצת אלינגהי בגביע אמריקה. הוא זכה ב-2007 בתואר איש השנה של ISAF. ביירד הוא בעל תואר במנהל עסקים ומשמש גם כפרשן טלוויזיה הסוקר את ענף השיט. מדיה וקבצים בנושא אד ביירד בוויקישיתוף אד ביירד, באתר Sailing.org אד ביירד באתר התחרויות ריאיון עם אד ביירד ביירד עם אלינגהי
נמרוד הראל

נמרוד הראל (נולד ב-9 בפברואר 1976) הוא אמן חושים וסופר פנטזיה ישראלי, המתמחה במנטליזם. הראל שירת בצה"ל כקצין נ"מ. הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תוכנה מאוניברסיטת בן-גוריון ובעשור השני של המאה ה-21, למד לתואר שני בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב. ב-2009 החל הראל להעביר סדנאות בשם "כוח ההשפעה" למגזר העסקי ובהן הוא מלמד טכניקות של השפעה בסביבה עסקית. ב-2018, בעקבות האשמות חוזרות בחשד להיפנוזה ללא רישיון, סייע לחבר הכנסת מהליכוד אורן חזן בהכנת הצעת חוק לביטול חוק ההיפנוזה. הראל מדגיש כי אינו עושה שימוש בכוחות על-טבעיים, ובהתבטאויות שונות טוען כי מי שמצהיר על כוחות כאלה, בפרט אורי גלר, מוליך את הציבור שולל. לדבריו, תופעות כאלו לא קיימות. הראל מגדיר עצמו "מנטליסט" וככזה, הוא עוסק בתחום בקסמים המדמה תופעות על-חושיות, טלפתיות ופאראפסיכולוגיות. לרוב הוא משתמש בהופעותיו בסוגסטיה ובדמיון מודרך. הראל הגיש בערוץ 10 מספר סדרות של תוכניות קסמים ומנטליזם: "מחשבות נסתרות", "בלתי נתפס" ובנוסף "בלתי נראה" בה שיתף פעולה עם אמיר לוסטיג, ו"המופע הבלתי נתפס" בה שיתף פעולה עם אמן החושים שימי אטיאס. בנובמבר 2008 עלתה סדרה בהנחייתו בשם "העוקץ", המתבססת על התוכנית הבריטית "The Real Hustle", ובה מבוצעים תרגילי עוקץ על אזרחים תמימים, ומוצגות דרכי התגוננות מפני הונאות אלו. ב-2009 זומן לחקירה במשטרה עקב חשד לשימוש בהיפנוזה ללא רישיון בתוכנית. באוגוסט 2012 עלתה בזכיינית רשת בערוץ 2 הסדרה "פסיכו" בהנחייתו ובהשתתפות אמיר לוסטיג, העוסקת בתרגילי טלפתיה לאנשים ברחוב. הפעם הגישה הוועדה הארצית להיפנוזה תלונה למשרד הבריאות על חשד להיפנוזה ללא רישיון. ב-2016 עלתה בזכיינית רשת בערוץ 2 סדרה נוספת בהנחייתו, "בלתי נראה", העוסקת בתרגילי טלפתיה לאנשים ברחוב, כאשר הצופים בבית רואים את המתרחש מנקודת מבטו של הראל על ידי מצלמת משקפיים. בסדרה זו, בניגוד לסדרות קודמות, לא השתתפו אמני חושים נוספים, פרט לפרק ספיישל בו אירח שישה מנטליסטים ובהם אמיר לוסטיג ושימי אטיאס שהשתתפו בתוכניות הקודמות שלו. ב-2017, 2018 עלו לשידור העונה השנייה והשלישית של התוכנית. הראל מתגורר ברמת השרון. הוא נשוי למעצבת שמלות הכלות דנה הראל ולזוג שלושה ילדים. הראל חיבר ספר פנטזיה בשם "כפירה" (אסטרולוג הוצאה לאור, 2012) ושני ספרים העוסקים במנטליזם: "שלוש" ו"שלוש – עבודת במה". ב-2023 יצא לאור בהוצאת "כתר" ספר נוסף שכתב, רומן מתח ששמו "המאמין". מדיה וקבצים בנושא נמרוד הראל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמרוד הראל נמרוד הראל, ברשת החברתית פייסבוק נמרוד הראל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית נמרוד הראל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מירב קריסטל, איפה פה העוקץ?, באתר ynet, 18 בנובמבר 2008 פוריה גל, מכופף כפיות ומיתוסים, באתר nrg מעריב, 10 ביוני 2010 איילת רוזן, ‏"ראיתי את אורי גלר ותהיתי אם הוא משקר", באתר ‏מאקו‏, 5 בדצמבר 2013 אטילה שומפלבי ואלכסנדרה לוקש, עם מי הייתה הנשיקה הראשונה? נמרוד הראל מנחש, באתר ynet, 20 ביוני 2017 דליה בן ארי, נמרוד הראל: "התאמנתי כל יום עד שירד לי דם מהידיים", באתר "את", 25 באוגוסט 2022 עמיחי אתאלי, חוק ההיפנוזה של אורן חזן, באתר "ידיעות אחרונות", 5 ביולי 2018 הצעת חוק השימוש בהיפנוזה (תיקון - ביטול החוק), התשע"ח-2018 , במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת ערן סויסה, נמרוד הראל מסעיר את קהילת הקוסמים, באתר ישראל היום, 19 באפריל 2013
ארנסט וולוובר

ארנסט וולוובר (בגרמנית: Ernst Wollweber;‏ 29 באוקטובר 1898 – 3 במאי 1967), מדינאי מזרח גרמני ויו"ר השטאזי בין השנים 1953–1957. ארנסט וולוובר נולד בהאן-מינדן בשם פריץ קארל וולוובר. הוא התגייס לחיל הים ובמלחמת העולם הראשונה שירת ביחידת הצוללות. ב-1918 השתתף במרד מלחים בקיל בזמן המהפכה הגרמנית. בשנת 1919 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. הוא התקדם במהירות בשורותיה של המפלגה וב-1921 כבר היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה והמזכיר הפוליטי שלה בהסה-ולדק. שנתיים לאחר מכן התמנה למפקד הזרוע הצבאית של המפלגה בהסה-ולדק, תורינגיה ושלזיה. פעילותיו הובילו למעצרו ב-1924 ולהאשמתו בבגידה. הוא שוחרר בשנת 1926 וב-1928 נבחר כציר בפרלמנט של מדינת פרוסיה, תפקיד בו החזיק עד 1932; ב-1929 הוא גם נבחר כציר בפרלמנט של שלזיה התחתונה. בשנת 1931 נבחר למנהיגות האיחוד הבינלאומי של אנשי הים ועובדי הנמלים (ISH) ובין 1932–1933 היה חבר ברייכסטאג, הפרלמנט הגרמני. לאחר שריפת הרייכסטאג בפברואר 1933, והתגברות התנכלות השלטונות הנאציים למפלגה הקומוניסטית של גרמניה נאלץ וולוובר לברוח לקופנהגן ולאחר מכן ללנינגרד. בשנת 1936 התמנה לעמוד בראש "הארגון נגד הפשיזם ובעד ברית המועצות", שנודע בשם "ליגת וולוובר". ארגון קומוניסטי זה ביצע חבלות בספינות של מדינות פשיסטיות. ככל הידוע ביצעה "ליגת וולוובר" לפחות 21 פעולות חבלה בספינות פשיסטיות (בעיקר בנמלים בצפון אירופה). וולובר שימש גם כספק נשק לצד הרפובליקאי במלחמת האזרחים הספרדית. וולוובר, שברח ממקומות שונים בעולם, נתפס לבסוף בשוודיה ב-1940 שם הוא כמעט גורש לגרמניה הנאצית. במקום זאת הוא נשלח למאסר בכלא למשך שלוש שנים. היות שהחזיק באזרחות סובייטית נכנעו השלטונות השוודיים ללחץ הסובייטי ושחררוהו לברית המועצות בשנת 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ארנסט וולוובר לסקטור הסובייטי של גרמניה שהיה לגרמניה המזרחית והצטרף למפלגה הקומוניסטית השלטת, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, בשנת 1946. שנה לאחר מכן מונה למנהיג ההנהלה המרכזית לספנות וב-1950 מונה לסגן שר התחבורה של גרמניה המזרחית. באותה תקופה הייתה שמועה בעולם שהוא הקים ארגון חדש בדומה ל"ליגת וולוובר" שהיה אמור לאמן קומוניסטים באומנות החבלה. ואולם, אין כל ראיה לנכונות השמועות האלה. ביולי 1953 מונה ארנסט וולוובר ליו"ר השטאזי - שירות הביטחון והמשטרה החשאית של גרמניה המזרחית, לאחר הדחתו של וילהלם צייסר. הוא ניסה לחזק את השטאזי בין השאר בעזרת חיפוש של מה שראה כהסתננות של ארגוני מודיעין מערביים לגרמניה המזרחית. גישה זו הביאה למתיחות בינו לבין בכירים במפלגת האיחוד הסוציאליסטי ובראשם המזכיר הכללי של המפלגה ולטר אולבריכט וסגנו אריך הונקר. ב-1954 נבחר לחבר בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח-גרמני, וקיבל מקום בוועד המרכזי של המפלגה, אך ב-1956 החלה להיחלש השפעתו כאשר הוא התווכח עם אולבריכט והונקר על נושאים כמו מדיניות החוץ של גרמניה המזרחית כלפי פולין והערכות של היקף הפעילות האנטי-קומוניסטית בגרמניה המזרחית. ב-1957 הוכרח להתפטר מתפקיד רב עוצמה זה, וסגנו אריך מילקה ירש אותו. ב-1958 הואשם וולוובר בפעילות נגד מפלגת האיחוד הסוציאליסטי והודח מהוועד המרכזי ומהפרלמנט. הוא חי באלמוניות עד מותו בברלין המזרחית בשנת 1967. מדיה וקבצים בנושא ארנסט וולוובר בוויקישיתוף ארנסט וולוובר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
זיגפריד גומבל

זיגפריד גומבל (בגרמנית: Siegfried Gumbel ‏; 22 בספטמבר 1874 - 27 בינואר 1942) היה עורך דין ונשיאה של המועצה המרכזית של יהודי וירטמברג. גומבל נולד ב-22 בספטמבר 1874 בהיילברון אשר בפרנקוניה, גרמניה, למשפחה של בנקאים. גומבל היה יושב-ראש חברת עורכי הדין ויושב-ראש "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" ברפובליקת ויימאר, היה חבר מועצת העיר של היילברון. בשנת 1933 בוצעה בעירייה פעולת "אריזציה" (בגרמנית Arisierung) שבה סילקו את זיגפריד גומבל ממועצת העיר. ובנוסף לכך עיריית היילברון אסרה עליו גם לעסוק בעריכת דין וכן להיכנס לישיבת מועצת העיר. בתגובה לכך אמר גומבל :" זה קשה - קשה להיות שעיר לעזאזל בשל טעויות של אחרים, בשל רעיונות גזעניים, בשל התנהגות גזענית של אחרים, בשל אנטישמיות וגזענות". גומבל היה נשיא של המועצה המרכזית של יהודי וירטמברג בין שנת 1933 ועד להירצחו במחנה הריכוז דכאו בשנת 1942. ראובן הכט יהדות גרמניה מדיה וקבצים בנושא זיגפריד גומבל בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האמת שמתחת לפני השטח

האמת שמתחת לפני השטח (באנגלית: What Lies Beneath) הוא סרט קולנוע בבימויו של רוברט זמקיס ובכיכובם של האריסון פורד ומישל פייפר. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2000. קלייר ספנסר (פייפר) נכנסת לשלב חדש בחייה כשבתה עוזבת את הבית לטובת לימודים בקולג'. קלייר נשואה לנורמן ספנסר, מדען העוסק בגנטיקה המכור לעבודתו, ולכן הוא לא נמצא בבית כפי שקלייר הייתה רוצה. היא חיה בביתה בוורמונט, שעבר שיפוצים מאסיבים לאחר שהיה ביתו של אביו של ספנסר. היא מתיידדת עם שכנתה החדשה, מרי, אשר מבחינה במצבה הנפשי המעורער. לאחר מספר תקריות עמה ועם בעלה, מרי נעלמת לפתע וקלייר חושדת כי בעלה רצח אותה. בו בזמן היא מבחינה בדברים מוזרים שקורים בבית: דלתות נפתחות ללא מגע אדם, הפסקות חשמל פתאומיות וחפצים הנופלים ללא סיבה. היא שומעת לחישות ורואה דמות שדומה לה באמבטיה ובחשיכה. קלייר חושדת כי רוחה של מרי נמצאת בבית וגורמת לאותם אירועים, בעוד שספנסר טוען שזו רוחו של אביו, הכועס על כך ששיפצו את ביתו. לאחר מכן קלייר מוצאת את עצמה לבד במערכה, כשגם בעלה משנה לפתע את עורו והופך לאויב. "האמת שמתחת לפני השטח", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "האמת שמתחת לפני השטח", באתר נטפליקס "האמת שמתחת לפני השטח", באתר AllMovie (באנגלית) "האמת שמתחת לפני השטח", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "האמת שמתחת לפני השטח", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "האמת שמתחת לפני השטח", באתר Metacritic (באנגלית) "האמת שמתחת לפני השטח", באתר אידיבי "האמת שמתחת לפני השטח", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "האמת שמתחת לפני השטח", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "האמת שמתחת לפני השטח", ביקורת על הסרט באתר "עין הדג" שמוליק דובדבני, "האמת שמתחת לפני השטח" - היצ'קוק לעניים, באתר ynet, 26 בספטמבר 2000 הביקורת של רוג'ר איברט - "שיקגו סאן-טיימס