פרובינציית קרוליינה הצפונית

פרובינציית קרוליינה הצפונית הייתה במקור חלק מפרובינציית קרוליינה באמריקה הבריטית, שהוענקה לשמונה אצילים שכונו הבעלים-הלורדים בשנת 1663. הפרובינציה הפכה מאוחר יותר למדינת קרוליינה הצפונית. הקרוליינות נקראו על שם צ'ארלס השני, מלך אנגליה. נגזר מהמילה הלטינית קרולוס, שם המושבה היה במקור "Carolana", בסופו של דבר האיות שונה ל"קרוליינה". צ'ארלס טאון היה היישוב הראשון, שהוקם בשנת 1670. צ'ארלס השני נתן את האדמה לקבוצה של שמונה אצילים שנקראו הבעלים-הלורדים על אדמות מדרום למושבת וירג'יניה ומצפון לפלורידה הספרדית; הוא העניק להם את האדמה בתמורה לסיוע הכספי והפוליטי שלהם בהשבתו לכס המלוכה בשנת 1660. המחצית הצפונית של המושבה נבדלה באופן משמעותי מהמחצית הדרומית, והתחבורה והתקשורת היו קשים בין שני האזורים ולכן נקבע סגן מושל נפרד לניהול המחצית הצפונית של המושבה החל משנת 1691. חילוקי הדעות על ממשל הפרובינציה הובילו למינוי סגן מושל לניהול המחצית הצפונית של המושבה קרולינה בשנת 1691. חלוקת פרובינציית קרוליינה לקרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית הושלמה בשנת 1712. חלוקת המושבה לצפון ולדרום הושלמה בפגישת בעלי הלורדים שהתקיימה בבית קרייבן בלונדון ב-7 בדצמבר 1710, אם כי אותם בעלים המשיכו לשלוט בשתי המושבות. המושל הראשון של מחוז צפון קרוליינה הנפרד היה אדוארד הייד. תסיסה נגד הבעלים בדרום קרוליינה בשנת 1719 הביאה את המלך ג'ורג' הראשון למנות מושל מלכותי באותה מושבה, ואילו הבעלים הלורדים המשיכו למנות את מושל צפון קרוליינה. שתי הקרוליינות הפכו למושבות מלכותיות בשנת 1729, לאחר שממשלת בריטניה ניסתה במשך כמעט עשר שנים לאתר ולקנות את חלקם של שבעה מתוך שמונה בעלי הלורדים. ג'ון קרטרט, רוזן גרנוויל השני, הבעלים של חלקה השמיני הנותר של הפרובינציה, לא הסכים למכור את חלקו, והוא נשמר על ידי בני משפחת קרטרט (אנ') עד 1776, חלק מצפון קרוליינה המכונה נפת גרנוויל (אנ'). בסוף המאה ה-18 החלה גאות ההגירה לקרוליינה הצפונית מווירג'יניה ופנסילבניה לצמוח. הסקוטים-אירים מצפון אירלנד של ימינו היו קבוצת המהגרים הגדולה ביותר מהאיים הבריטיים למושבות לפני המהפכה. בסך הכל, מהגרים אנגלים מהשכבות הנמוכות, שהגיעו בעיקר במאה השבע עשרה והשמונה עשרה, היוו את רוב המתיישבים האנגלים לפני המהפכה. ערב המהפכה האמריקאית, צפון קרוליינה הייתה המושבה הבריטית הפורחת ביותר בצפון אמריקה. החוות המשפחתיות הקטנות של פיימונטה עמדו בניגוד חד לכלכלת המטעים של אזור החוף, שבו בעלי אדמות עשירים הקימו חברת עבדים, גידלו טבק וארזו אותו בעזרת עבודת פרך. הבדלים בדפוסי ההתיישבות של מזרח ומערב קרוליינה הצפונית, השפיעו על החיים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים של המדינה מהמאה ה-18 ועד המאה ה-20. טיידווטר במזרח צפון קרוליינה יושבה בעיקר על ידי מהגרים מאנגליה הכפרית וסקוטלנד ההררית, בעוד שבאזור ההררי של מערב צפון קרוליינה יושב בעיקר על ידי הסקוטים והאירים, אנגלים וגרמנים פרוטסטנטים. במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, הסקוטים האנגלים וההיילנדיים במזרח צפון קרוליינה נטו להישאר נאמנים לכתר הבריטי, בגלל קשרים עסקיים ואישיים ארוכי שנים עם בריטניה. המתיישבים האנגלים, הוולשים, הסקוטים-אירים והגרמנים במערב צפון קרוליינה נטו להעדיף את עצמאות אמריקה מבריטניה. ללא ערים ומעט מאוד עיירות או כפרים, המושבה הייתה כפרית ומאוכלסת מאוד בדלילות. טברנות מקומיות סיפקו שירותים מרובים החל ממשקה חזק, מיטות למטיילים וחדרי ישיבות לפוליטיקאים ואנשי עסקים. בית המשפט היה בדרך כלל הבניין המרשים ביותר במחוז. בתי כלא היו לעיתים קרובות חלק חשוב מבית המשפט, אך נבנו לעיתים בנפרד. כמה ממשלות מחוזיות בנו מחסני טבק כדי לספק שירות משותף לגידול היבוא החשוב ביותר שלהם. ההתרחבות מערבה התרחשה החל מתחילת המאה ה-18 מהיישובים בחוף, במיוחד לאחר סיום מלחמות Tuscarora ו-Yamasee, שבהן המכשול הגדול להתיישבות קולוניאלית הוסר. התיישבות במספרים גדולים הפכה יותר ריאלית מעבר להרי האפלצ'ים לאחר מלחמת הצרפתים והאינדיאנים והמלחמה האנגלו-צ'ירוקי, שבה שבטי צ'ירוקי ו-Catawba נוטרלו ביעילות. המלך ג'ורג' השלישי הוציא את הכרזת 1763 במטרה להחניק סכסוך פוטנציאלי עם האינדיאנים באזור זה, כולל צ'ירוקי. ההצהרה חסמה כל יישוב ליד מקורות נהרות או נחלים שזרמו מערבה לכיוון נהר המיסיסיפי. היא כללה כמה נהרות בצפון קרוליינה, כגון הנהר הרחב הצרפתי ונהר Watauga. הכרזה זו לא נאכפה בקפדנות בצפון קרוליינה, אך היא עיכבה מעט את ההגירה מערבה עד לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית. המתנחלים המשיכו לזרום מערבה בכמויות קטנות יותר, למרות האיסור, וכמה יישובים חוצי אפלצ'ים הוקמו. הבולטת ביותר הייתה אגודת וואטוגה, שהוקמה בשנת 1772 כשטח עצמאי בגבולות צפון קרוליינה שאימצה חוקה כתובה משלה. מדיה וקבצים בנושא פרובינציית קרוליינה הצפונית בוויקישיתוף D.J. McCord (1839). The Statutes at Large of South Carolina. Vol. 6. A.S. Johnston. p. 616. ISBN 978-5-87571-708-6.