laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נחל חווארים

נחל חווארים הוא נחל אכזב בנגב המרכזי, דרומית למדרשת בן-גוריון. הוא מתחיל מכביש 40 ליד צומת ציפורים ונגמר למרגלות מעלה הגר שם הוא מתחבר לנחל צין. ישנו חיבור בין נחל קרקש לנחל חווארים בערך באמצעו. נחל חווארים נכנס אל בקעת צין הנמצאת בין רמת עבדת לבין רמת הנגב. נחל חווארים מתחתר בתחילתו בסלעי צור וקירטון, ובהמשך בסלעי חוואר שנתנו לנחל את שמו. יחסית לגודלו יש בו מגוון רחב של סוגי מסלע שנותנים לו מראה מיוחד. בתחילתו בתוך סלעי הקירטון ניתן למצוא שיני כריש קדומות[דרוש מקור]. באמצע הנחל נמצא גב מים המתמלא במים בעונת הגשמים. ניתן להתרחץ בו כאשר הוא מלא. בור מים נבטי החצוב בסלע. הבור הוא שריד לשבט הנבטים הנודדים שחיו באזור הנגב מעל 1,000 שנים, הם חצבו בורות מים שאספו את מי גשמי החורף ובזכותם שלטו על דרך הבשמים. הבור חצוב בסלע קירטון מה שמקנה לו יכולת אגירת מים לזמן ממושך. ניתן לרדת אל תוך בור המים דרך מדרגות החצובות בסלע. זהו שמה המקומי של גבעת חוואר שחור הנמצאת בשולי הנחל לקראת חיבורו עם נחל צין. בתוך נחל חווארים עובר מסלול הליכה באורך של כ–4.5 קילומטרים. ניתן לטייל במסלול זה בכל ימות השנה והוא פתוח לקהל הרחב ללא תשלום. האזור מאופיין בצמחים סהרו ערביים כגון: מלוח, רותם המדבר, זוגן השיח ועוד. באזור ישנם הרבה יעלים המאפיינים את כל אזור מדרשת בן-גוריון. ישנם גם על יד הנחל באזור עין עבדת קינוני נשרים. גב חווארים בור חווארים "הסכין השחורה" תצפית על בקעת נחל חווארים ובקעת צין זריחה מעל בקעת נחל חווארים נקיק מתחתר בחלקו העליון של נחל חווארים "שער הצור" - מעבר במסלול הטיול של נחל חווארים דרך שכבת צור "שער הצור" במבט על תחילת המסלול בנחל חווארים מהחניון, דרך בור המים הנבטי ו"שער הצור" מבט מהצד על "שער הצור", שבו ניתן לראות היטב את הסטרוקטורות הדפורמטיביות האינטראפורמציונריות של הצור הברקציוזי המשאשי המלצה למסלול בנחל חווארים, באתר בית ספר שדה שדה בוקר תיאור מסלול - החברה להגנת הטבע מסלול נחל חווארים על מפה - אתר מפה גדעון שטייניץ, הסטרוקטורות הדפורמטיביות בשכבות הצור הסנוני של ארץ ישראל - עבודת דוקטורט, באתר HUfind - מאגר מידע האוניברסיטה העברית בירושלים, ‏1974
שעון בן 12 שעות

שעון בן 12 שעות הוא מוסכמת זמן שבה 24 שעות היממה נחלקות לשתי יחידות זמן: AM (קיצור של הביטוי הלטיני Ante meridiem – "לפני חצות היום"), במילים אחרות, לפני 12 בצהריים (התחלת יחידת זמן זו היא בחצות הלילה). PM (‏Post meridiem – לאחר חצות היום), במילים אחרות, אחרי 12 בצהריים. כל יחידה מורכבת מ־12 שעות שמספרם הוא 12 (המשמש גם כ־0), 1, 2, 3, 4, 5, 6 ,7 ,8, 9, 10, ו־11. מחזור השעון בן 24 השעות, מתחיל ב־12 בלילה (לפעמים נכתב כ־12 a.m), ממשיך ל־12 בצהרים (לפעמים נכתב כ־12 p.m), ומסתיים עד 12 בלילה בסוף היום. שעון 12 השעות פותח מאמצע האלף השני לפנה"ס, עד המאה ה־16 לספירה. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גביע המדינה בכדורגל 1954/1955

גביע המדינה 1954/1955 הייתה התחרות ה-20 מאז היווסדה וה-4 לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו ב-22 במרץ 1955 והסתיימו ב-19 בנובמבר 1955. בתחרות השתתפו 73 קבוצות. מכבי תל אביב זכתה בפעם השמינית שלה ובפעם השנייה מאז הקמת מדינת ישראל, לאחר שניצחה את הפועל פתח תקווה בתוצאה 1:3 בגמר הטורניר. בגלל דחיית המשחקים טורניר הגביע הבא הועבר לשנת 1956 ולמעשה דילגו על טורניר 1955/1956. בשלב הראשון השתתפו 32 קבוצות של ליגה ג', שאז הייתה הליגה השלישית. המשחקים נערכו רק ב-22 בינואר לאור אי-ההסכמות בין מכבי לבין הפועל. קבוצות מכבי אף החרימו את המשחקים ומשחקים בהשתתפותן התקיימו ב-19 בפברואר. בשלב השני, ל-16 קבוצות ליגה ג' הצטרפו 23 קבוצות של ליגה ב' שהייתה הליגה השנייה בחשיבותה. המשחקים נערכו ב-26 בפברואר 1955. בסיבוב השלישי, ל-20 קבוצות שנותרו הצטרפו 14 קבוצות של ליגה א' שהייתה הליגה העליונה. רוב המשחקים נערכו ב-26 במרץ 1955. המשחקים שהיו צריכים להתקיים בירושלים נדחו בעקבות מזג האוויר הסוער ונערכו ב-7 במאי 1955. תוצאות: בשלב שמינית גמר נכללו 17 קבוצות. הפועל פתח תקווה הייתה צריכה לשחק גם נגד הפועל בלפוריה, אך המשחק לא התקיים והיא זכתה בניצחון טכני. בהארכה הערות: הקבוצה שאירחה את המשחק במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג. צבע ורוד מסמן קבוצות ששיחקו בליגות המשנה. תיאור משחק הגמר, באתר הפועל פתח תקווה
צבי צלמן

צבי צלמן (יידיש: צבֿי הערשל צעלמאַן; 1912 קפרשטי - 5 באוקטובר 1972 אופה; בתקופת מגוריו בבשקיריה שמו היה גרגורי מואיסייביץ' צלמן (רוסית: Григорий Моисеевич Цельман)) היה משורר עברי ויידי. הוא נולד בבסרביה בשטעטל קפרשטי הנמצא לגדות הנחל ראוט (יידיש: רעוועט), להוריו קראו משה וזלאטע צלמן. את חינוכו קיבל בתלמוד תורה. בשנת 1931 הוא החל ללמוד בבית ספר להכנת מורים בצ'רנוביץ, יחד איתו בבית הספר למדו גם יחיאל שרייבמן, אליעזר פודריאצ'יק, מאיר חרץ וברל רויזן. הוא החל לפרסם שירים בעברית עוד בתקופת לימודיו. לאחר סיום לימודיו הוא עבר להתגורר בבוקרשט שם התיידד עם שרול ברונשטיין ופרסם שירים ביידיש. בסוף שנות ה-30 הוא פרסם 3 קובצי שירים ביידיש בבוקרשט, כמו כן הוא פרסם שירים בעברית בעיתון העולם בברלין. לאחר הסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית הוא חזר לקפרשטי ואז הפסיק לפרסם. עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוא גויס לגדוד הנדסה של הצבא האדום, לקראת סוף המלחמה הוא, יחד עם גדודו הועבר לבשקיריה, שם הם עסקו בעבודות שיפוץ. לאחר המלחמה הוא עבד במפעל ובתחנת דלק באופה. הוא יצא לפנסיה ב-6 ביוני 1972, הוא נפטר ב-5 באוקטובר אותה שנה. הוא אף פעם לא פרסם בתקופת מגוריו בברית המועצות. מאַסקן-קאַראַכאָד, בוקרשט, 1937. בלוט, בוקרשט, 1939. ציגײַנער-מאָטיװן, בוקרשט, 1940.
וייקם

וייקם (במלאיאלם: വൈക്കം; באנגלית: Vaikom או Vaikam) היא העיר הראשית של נפת וייקם בצפון המערב של מחוז קוטיים במדינת קרלה בהודו. הגבול המערבי של העיר הוא אגם ומבנד, וחוצים אותה יובלים של נהר מובטופולה. בלב העיר נמצא פסל לאל שיווה, שמדי חודש נובמבר נערכות בו חגיגות מיוחדות. העיר ידועה בשל אירועי וייקם סאטיאגרהא, מחאה למען זכויות בני הקאסטות הנמוכות ללכת בשבילים ליד המקדש. וייקם הייתה חלק מהממלכה העתיקה ונמלה נדו. בשנת 1742 היא צורפה למדינתו של המהרג'ה של טרוונקור. וייקם היא האתר של "וייקם סטיאגרהא", מחאה למען שווין בין בני כל הקאסטות בהודו. המחאה, שגם מוהנדס גנדי היה מעורב בה, זכתה להצלחה חלקית, ובני הקאסטות הנמוכות קיבלו גישה לחלק מהדרכים שלפני־כן היה אסור להם ללכת בהם. הכלכלה המסורתית של וייקם מבוססת על גידול קוקוס ואורז וכן על דיג. בעת החדש הוקמו באזור גם תעשיות אגוז מוסקט, פלפל שחור, לטקס, תיירות ותכנה. לפי המרשם של שנת 2011, בווייקם גרו 23,234 אנשים, מהם 11,304 גברים ו־11,930 נשים. רמת האוריינות היא 96.84%; 98.3% מהגברים ו־95.47% מהנשים יודעים קרוא וכתוב. וייקם היא מקום הולדתם של הסופרים וייקם מוחמד בשיר ונ' מונהן, ושל המוזיקאית וייקם ויג'יאלקשמי. מדיה וקבצים בנושא וייקם בוויקישיתוף "Vaikom, General Information". Kerala. Government of Kerala. נבדק ב-2013-06-16.
הוקו מדולדל-חזה

הוקו מדולדל-חזה (שם מדעי: Aburria aburri) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת ההוקיים שקרובים לתרנגולים. נקרא כך על שם הדלדל שמתחת למקורו. אורכו של ההוקו עד 75 ס"מ ומשקלו 1.2 - 1.5 ק"ג והוא בעל נוצות שחורות עם ציצה שחורה על ראשו ועור פנים לבן. הרגליים כתומות והזנב ארוך מעט. הזכרים גדולים יותר מהנקבות. המקור כחול ותחתיו דלדל בצבע אדום וצהוב. ההוקו מצוי בטבע במרגלות הרים במערב אמריקה הדרומית מגובה 500 עד 1,550 מ'. הוא חי ביערות הרריים ויערות טרופיים בקולומביה, ונצואלה, פרו ואקוודור. מצב השימור שלו הוא קרוב לסיכון עקב פגיעה באזור חיותו וכן מציד. ההוקו מבלה רוב הזמן על הענפים ואף מגיע לצמרת היער. הוא מחפש שם פירות, חרקים ויצורים קטנים נוספים למאכל. מדיה וקבצים בנושא הוקו מדולדל-חזה בוויקישיתוף הוקו מדולדל-חזה, באתר ITIS (באנגלית) הוקו מדולדל-חזה, באתר NCBI (באנגלית) הוקו מדולדל-חזה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) הוקו מדולדל-חזה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) הוקו מדולדל-חזה, באתר GBIF (באנגלית) הוקו מדולדל-חזה באתר הרשימה האדומה של IUCN
אילן ברוך (שגריר)

אילן ברוך הוא דיפלומט ישראלי בדימוס ופעיל שמאל. כיהן כשגריר ישראל בדרום אפריקה. ברוך שירת בצה"ל בחיל השריון, במלחמת ההתשה שימש מפקד מחלקה בגדוד 52 של חטיבה 14, הוא נפצע ואיבד את עינו הימנית. לאחר מלחמת יום הכיפורים הצטרף למשרד החוץ. הוא שירת בסינגפור, קופנהגן ובלונדון. בתקופת הסכמי אוסלו הקים את הדסק הפלסטיני במשרד החוץ, היה חבר במשלחת הישראלית לחתימת על הסדרי הביניים ב-1993. כיהן כשגריר ישראל בפיליפינים. ב-2001 מונה לראש הדסק ליחסים כלכליים עם מדינות ערב. ב-2005 מונה לשגריר ישראל בדרום אפריקה ושגריר לא תושב לבוטסואנה, נמיביה, זמביה וזימבבואה וסווזילנד. וכיהן בתפקיד עד דצמבר 2008. במרץ 2011 הודיע על פרישתה מוקדמת מהמשרד, לטענתו במחאה על מדיניות הממשלה בראשותו של בנימין נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן. לאחר פרישתו משמש ברוך יועץ מדיני למפלגת מרצ ופעיל בארגוני שמאל שונים בהם חבר המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, חבר המועצה הציבורית של תנועת "עתיד כחול לבן" וחבר פורום ארגוני השלום. הוא היה מהפונים למדינות אירופה השונות להכיר במדינה פלסטינית, היה בפונים לממשלת ברזיל לא לאשר את מינויו של דני דיין לשגריר ישראל במדינה, ושותף לפנייה לאיחוד האירופי להחריף את צעדיה נגד ישראל. אריאל כהנא, השגריר ש"התקשה לייצג את הממשלה" - לא היה פעיל בתקופת נתניהו, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 במרץ 2011 אלדד בק, אירלנד: אושר חוק החרם על ההתנחלויות, באתר ישראל היום, 11 ביולי 2018 מינויים לשירות החוץ | מספר החלטה 3638, באתר GOV.IL ברק רביד, השגריר אילן ברוך נגד נתניהו וליברמן: המסרים שלהם אינם נותנים מנוח, באתר הארץ, 1 במרץ 2011 אריק בנדר, ‏אנשי שמאל בעצומה לפרלמנט הספרדי: "הכירו במדינה פלסטינית", באתר מעריב השבוע, 26 באוקטובר 2014 מערכת וואלה! חדשות‏, שגריר ישראל לשעבר: "מעבר לקו הירוק ישראל היא מדינת אפרטהייד", באתר וואלה, 21 בספטמבר 2015 אריאל כהנא, קבוצת אלון ליאל קוראת לאירופה להחריף את הצעדים נגד ישראל, באתר nrg
אילן ברוך

האם התכוונתם ל... אילן ברוך (צייר) – צייר ישראלי אילן ברוך (שגריר) – דיפלומט ואיש שמאל ישראלי
בית ספר בורוכוב

בית הספר בורוכוב (שמו הרשמי: בית הלומד בורוכוב) הוא בית ספר יסודי שמונה שנתי בעיר גבעתיים. בית הספר נוסד ב-1923 (שנת הלימודים תרפ"ד) כבית הספר של שכונת בורוכוב והוא בית הספר הראשון בעיר גבעתיים, והראשון ברשת החינוך "זרם העובדים" של ההסתדרות. בבית הספר לומדים כ-870 תלמידים מכיתה א' עד כיתה ח'. מנהלת בית הספר הנוכחית (2024) היא אורית כוכבי, סגניות המנהלת הנוכחיות הן סופי עציוני, טלי בן שאול והילה אברהם. בחצר בית הספר ישנה אנדרטה לזכר הנרצחים בפוגרום בעיירה גרוסולובה באוקראינה ב-1919, מעשה ידיה של הפסלת בתיה לישנסקי. בשנת 2018 שופצה החצר בה מצויה האנדרטה, בסיוע המועצה לשימור אתרים והוכרזה כ"חצר מורשת". שכונת בורוכוב הוקמה כשכונת פועלים ותושביה רצו שילדי השכונה ילמדו בבית ספר שיעניק להם חינוך ב"רוח העבודה". לכן החליטו להקים בית ספר לילדי השכונה ולא לשלוח אותם ללימוד בערים השכנות. בראשית דרכו היה בית הספר בצריף ב"גן העיגול" - בהצטלבות הרחובות קק"ל ובורוכוב בגבעתיים, "כיכר אלדמע". עם הגידול במספר התלמידים התפזרו כיתות הלימוד ברחבי השכונה. מבנה הקבע הראשון של בית הספר נבנה בשנת 1932 (שנת העשור לשכונת בורוכוב). בית הספר ממוקם במעלה הגבעה החולשת על שכונת בורוכוב בצמוד לחורשה שניטעה לזכר נרצחי הפוגרום בגורסולובה. הבניין נבנה בסגנון בינלאומי[דרוש מקור], ומיקומו מאפשר תצפית נרחבת על כל מרחב שכונת בורוכוב. המבנה הראשון אשר נבנה במתחם בית הספר שימש בעבר את הפלמ"ח. בשל מיקומו שימש מרכז קשר של ההגנה ועל גגו הוקמה תחנת איתות מרכזית של האזור וכן עמדת תצפית. המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, בשיתוף עיריית גבעתיים, פועלות למען שימור של מבנה בית הספר והשמשתו מחדש[דרוש מקור]. המבנה ההיסטורי של בית הספר אינו מאכלס יותר כיתות לימוד, וחדריו משמשים למעבדות, ולפעילויות נוספות של בית הספר. במשך השנים, עם צמיחת בית הספר ניבנו בשטח בית הספר מבנים נוספים המשמשים לכיתות לימוד, אולם ספורט וספריה. האחרון שבהם נחנך בראשית שנת הלימודים ה'תש"פ. בנוסף לאנדרטה לזכר נרצחי גרוסולובה הוקמה בחצר בית הספר אנדרטה לבוגרי בית הספר שנפלו במערכות ישראל. רשימת בוגרי בתי הספר מדיה וקבצים בנושא בית ספר בורוכוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית ספר בורוכוב בית ספר בורוכוב, ברשת החברתית פייסבוק על שימור מבנה בית הספר (אורכב 19.01.2016 בארכיון Wayback Machine), באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל יונתן ממלוק, בית ספר הראשון בגבעתיים "בית ספר בורוכוב", זיכרונות מבית הספר, באתר בית הלומד בורוכוב שכונת ברוכוב, דבר, 17 בפברואר 1936 מידעון בית הספר לשנת תש"פ, דף 2 מידעון בית הספר לשנת תש"פ, דף 4 נדב מן, שכונת בורוכוב: יש בה ילדים כמוך וכמוני, באתר ynet, 20 בינואר 2012 הזמנה לחנוכת חצר מורשת בביה"ס בורוכוב, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת, ‏28 ביוני 2018 "בית–הספר שבעיר אינו מספק את צרכיו של העובד הדורש חינוך לילדיו ברוח העבודה..." מתוך מכתב של תושבי השכונה להסתדרות הציונית. ראה הספר מהשכונה אל השיכון, איריס גרייצר, הוצאת פרדס במסגרת שיפוץ והרחבת חצר המשחקים בבית הספר נעקרו רוב עצי החורשה.
Focus

Focus (בעברית: תתמקד) הוא שיר של הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה. השיר יצא לאור כסינגל ב-30 באוקטובר ותוכנן להיות הסינגל המוביל מהאלבום השלישי של גרנדה, Dangerous Woman. לבסוף לא הופיע באלבום (למעט בגרסה המיוחדת של האלבום שיצאה ביפן), משום שהסגנון המוזיקלי שלו שונה מהסגנון המוזיקלי של שאר השירים באלבום: גרנדה פרסמה שהאלבום יהיה אלבום R&B בדומה לאלבום הראשון שלה, ולא אלבום פופ בדומה לאלבום השני שלה. השיר זכה להצלחה במצעדים, הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד האמריקאי (גרנדה הפכה לזמר או זמרת הראשונה והיחידה בהיסטוריה ששלושת הסינגלים הראשונים משלושת אלבומיה הראשונים הגיעו לעשרת הגדולים של מצעד הבילבורד בשבוע הראשון ליציאתם) והפך לוויראלי בזכות הקליפ שיצא לו. השיר זכה לביקורות שליליות בעיקר, וחלק מהמבקרים השוו אותו לסינגלים מהאלבום הקודם של גרנדה, My Everything, וחלק טענו שהוא חיקוי של השיר "Problem". הקליפ של שיר בוים על ידי האנה לוקס דייוויס. השיר זכה להצלחה רבה במצעדים, ונכנס לעשירייה הפותחת ביותר מ-15 מצעדים ברחבי העולם, ביניהם גם המצעד האמריקאי והמצעד הבריטי והיה לאחד השירים הבולטים באותה שנה, השיר גם זכה להצלחה גדולה בישראל לאחר שנכנס לפלייליסט הבינלאומי של גלגלצ, הגיע למקום רביעי במצעד ההשמעות השבועי של מדיה פורסט ומקום ראשון במצעד הקליפים. מידע על היצירה "Focus" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Focus" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "Focus" באתר Discogs סרטון השיר "Focus" באתר יוטיוב מידע על Focus, באתר המצעד האוסטרי, ארכיון מידע על Focus, באתר המצעד האיטלקי, ארכיון מידע על Focus, באתר המצעד הגרמני מידע על Focus, באתר מצעד דנמרק מידע על Focus, באתר המצעד הנורווגי מידע על Focus, באתר המצעד של ניו זילנד מידע על Focus, באתר המצעד הספרדי מידע על Focus, באתר המצעד הצרפתי, ארכיון מידע על Focus, באתר המצעד השוודי
פנחסי

האם התכוונתם ל... בובי פנחסי – מוזיקאי ישראלי יוסף פנחסי – פרופסור ישראלי להנדסת אלקטרוניקה רפאל פנחסי – ממייסדי ש"ס אישים ששמם הפרטי הוא פנחסי פינחס
ידיד (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ידידות – קשר בין אישי ידיד (עמותה) – עמותה חברתית ישראלית למען אוכלוסיות מוחלשות ידיד לחינוך – עמותה ישראלית למען שילוב גמלאים כמתנדבים במסגרת מערכת החינוך אישים ששם משפחתם ידיד ברוך ידיד – פרשן לענייני ערבים דורון ידיד – קצין משטרה ישראלי יצחק ידיד – מלחין ופסנתרן ישראלי מנחם ידיד – חבר הכנסת מטעם הליכוד וגח"ל אישים המכונים ידיד אברהם שלמה המלך הידיד
צ'רנווצ'יצה

צ'רנווצ'יצה (בבלארוסית: Чарнаўчыцы, צ'רנאוצ'יצי; בפולנית: Czarnawczyce) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, כ-14 ק"מ צפונית לברסט, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. צ'רנווצ'יצה נזכרת לראשונה במאה ה-15 ככפר בבעלות פרטית, ובמשך השנים הייתה למרכז מסחר אזורי. בשנת 1718 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובהמשך אותה מאה היה היישוב בבעלות משפחת רדזיוויל. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. קהילה יהודית התקיימה בעיירה מראשית המאה ה-17, וזו הייתה כפופה תחילה לקהילת בריסק. מראשית המאה ה-19 היו היהודים לרוב גדול בקרב תושבי העיירה, ובין מלחמות העולם נמנו ביישוב 428 יהודים. במהלך הכיבוש הגרמני בזמן מלחמת העולם השנייה גורשו יהודי העיירה לגטו בריסק, ושם חלקו את גורל יתר יהודי המקום, אשר נרצחו ברובם בברונה גורה. מדיה וקבצים בנושא צ'רנווצ'יצה בוויקישיתוף צרנווצ'יצה(הקישור אינו פעיל) באתר מרכז מורשת יהדות פולין "צ'רנווצ'יצה", באתר השטעטל הווירטואלי "צ'רנווצ'יצה", באתר JewishGen (באנגלית)
אוסטין מילר

אוסטין (סקוט) מילר (באנגלית: Austin "Scott" Miller) הוא גנרל בצבא ארצות הברית, פיקד על כוחות ארצות הברית ונאט"ו באפגניסטן. מילר החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית וסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1983, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן. מילר שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיה המוטסת ה-82 ולאחר מכן במספר תפקידי מטה ופיקוד ברגימנט הריינג'רס ה-75, בדיוויזיית החי"ר ה-2 ובפיקוד המבצעים המיוחדים. כמפקד פלוגה בכוח דלתא לחם בקרב מוגדישו, ועוטר על אומץ ליבו בכוכב הארד. בהמשך פיקד על כוח דלתא במלחמת עיראק ושימש כאחראי על המבצעים המיוחדים באפגניסטן. ביולי 2014 למפקד המרכז למצוינות בתמרוּן בפורט בנינג. במרץ 2016 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. בספטמבר 2018 מונה למפקד על כוחות ארצות הברית ונאט"ו באפגניסטן. שימש בתפקיד עד נסיגת ארצות הברית ביולי 2021. מדיה וקבצים בנושא אוסטין מילר בוויקישיתוף גל פרל פינקל, "אין ספק שננצח בקרב, אבל אנחנו עלולים להפסיד במלחמה", באתר זמן ישראל, 5 בפברואר 2020 גל פרל פינקל, ‏לצבא האמריקני יש פתרון לכל בעיה, גם לאלו שהוא לא פותר, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 3 בפברואר 2017 אביתר בן-צדף, מפקד חדש לפיקוד הסודי למבצעים מיוחדים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 14 בינואר 2016. מרק באודן, "התרסקות במוגדישו",הוצאת משרד הביטחון, 2002, עמודים 207-228. Thomas Gibbons-Neff, This Army general is likely to lead the shadowy Joint Special Operations Command, וושינגטון פוסט, 11.01.2016. אביתר בן-צדף, גנרל מילר יפקד על כוחות נאטו באפגניסטן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 במאי 2018.
לנצ'נה

לנצ'נה (בפולנית: Łęczna; ביידיש: לענטשנע) היא עיר מחוז קטנה בפרובינציית לובלין שבפולין, במפגש הנהרות וייפז' ושווינקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. לנצ'נה נזכרת לראשונה בשנת 1252, ועד סוף המאה ה-14 סבלו תושביה מפשיטות המונגולים, הטטרים, הליטאים והיוטבינגיים. בשנת 1462 הועבר היישוב לבעלות משפחת האצולה טנצ'ינסקי, ובשנת 1467 הוענקו לו זכויות עיר. הודות לזכויות ולהיתרים שונים שהוענקו לעיר, היא הפכה למרכז סחר מרכזי בבקר ובסוסים. באמצע המאה ה-17 הסתיימה תקופת השגשוג של העיר, לאחר שהוחרבה בידי חיילי האימפריה השוודית. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. מבחינה מנהלית העיר מהווה מרכז נפה שכוללת 6 מועצות אזוריות: לצ'נה, מילאיוב-אוסדה, ציצוב, ספיצין, לודווין ופוקצוב. יהודים החלו לשבת בעיר בסוף המאה ה-15, ובשנת 1803 כבר היוו כ-38% מתושביה. בשנת 1840 היוו היהודים כ-64% מתושבי העיר. במהלך המאה ה-19 פעלו בעיר שניים מתלמידי החוזה מלובלין, רבי שלמה לייב מלנטשנה ורבי יצחק אייזיק מלנטשנה. בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיר 2,446 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית. עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה הוטלו גזירות שונות על יהודיה, וכעבור זמן מה רוכזו כולם בגטו שהוקם ביישוב. בינואר 1940 מונה בעיר יודנרט בראשות יצחק חיים פרוכטמן. במהלך שנת 1942 הובאו לגטו שבעיר מאות רבות של יהודים שגורשו מצ'כוסלובקיה ומבוהמיה. במאי 1942 שילחו הגרמנים כ-200 יהודים מהגטו שבעיר למחנה ההשמדה סוביבור. בסוף אוקטובר 1942 ערכו הגרמנים אקציה נוספת וגדולה בגטו, בה שילחו כ-3,000 יהודים, בעיקר נשים וילדים, לסוביבור. בסוף אפריל 1943 ערכו הגרמנים אקציה שלישית בגטו, בה שילחו כ-300 יהודים נוספים לסוביבור. בתחילת ספטמבר 1943 רצחו הגרמנים 73 יהודים ברחובות הגטו, וביום כיפור הסמוך רצחו את כ-970 היהודים שנותרו בגטו באמצעות מכונות ירייה. לאחר מכן ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים בשטח הגטו, ורצחו במקום את מי שנמצאו על ידם. מדיה וקבצים בנושא לנצ'נה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לנצ'נה "לנצ'נה", באתר השטעטל הווירטואלי "לנצ'נה", באתר JewishGen (באנגלית) לאורה קרגו, לנצ'נה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 667–670), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הסרת בדי ארון הברית

איסור הסרת בדי ארון הברית הוא איסור (מצוות לא תעשה) להוציא את הבדים (מוטות) המיועדים לנשיאת ארון הברית מהטבעות המחזיקות אותם. איסור זה חל אף לאחר בניין בית המקדש, כאשר לא משתמשים בבדים אלו לנשיאת הארון. האיסור נמנה במניין תרי"ג מצוות. לאו זה המופיע בפרשת תרומה, הוא אחד משלשה לאווים העוסקים בכלי המקדש ובגדי כהונה ומופיעים בפרשות תרומה ותצוה. שני האיסורים הנוספים הם איסור על ניתוק החושן מהאפוד, ואיסור לקרוע את המעיל. כתוב בתורה, שיש ליצור לארון טבעות זהב בארבע הפינות, ולהשחיל בתוכם ארבעה מוטות ("בדים") מעצי שיטים ולצפותם בזהב. לאחר מכן מופיע הפסוק: ”בְּטַבְּעֹת הָאָרֹן יִהְיוּ הַבַּדִּים, לֹא יָסֻרוּ מִמֶּנּוּ.” (ספר שמות, פרק כ"ה, פסוק ט"ו) לא מוכח מהפסוק שזהו איסור ממש, וניתן לומר שזוהי הוראה שיש לבנות את הארון כך שהבדים לא יצאו מהמוטות. אך הגמרא דייקה מכך שלא כתוב "שלא יסורו", שמדובר באיסור של ממש. המשך חכמה מדייק איסור זה מכך שבמוטות השולחן והמזבח מודגש שמטרתם היא לנשיאת הכלים, ואילו בארון לא מופיע עניין זה. חיוב המלקות הוא על כל אחד מהבדים בנפרד, ואם הוציא את שני הבדים, לוקה 78 מלקות. לפי דעת ר' משה מקוצי (הסמ"ג), האיסור חל רק אם הבדים יצאו תוך כדי מסע, כאשר הארון נישא על הכתף. דין נוסף המופיע בגמרא הקשור למצווה זאת, הוא בנייתם של הבדים כך שבאמצעם הם דקים יותר מאשר בצדדיהם, כך שהבדים יוכלו לזוז בטבעות אך לא לצאת ממנו. תוספות מקשים מהפסוק ”וּבָא אַהֲרֹן וּבָנָיו בִּנְסֹעַ הַמַּחֲנֶה וְהוֹרִדוּ אֵת פָּרֹכֶת הַמָּסָךְ וְכִסּוּ בָהּ אֵת אֲרֹן הָעֵדֻת... וְשָׂמוּ בַּדָּיו.” (במדבר, ד', ה'–ו'), המוכיח שבטרם המסע היו מכניסים את בדי הארון לטבעות, ועל כן מציע שם מהר"ם מרוטנבורג (באחד ההסברים) שהיו לארון שמונה טבעות ובהן ארבעה בדים. שני בדים היו קבועים ועליהם נאמר איסור זה, ושני בדים נוספים היו מיועדים לנשיאה והונחו בטבעות רק בשעת המסע. הצעה נוספת המובאת בדבריהם היא שכאמור לעיל הבדים היו יכולים לזוז מעט בתוך הטבעות, וקודם המשא היה צורך לסדרם במקומם, אך הם לא יצאו באופן מוחלט. נאמרו לאיסור זה מספר טעמים. בעל ספר החינוך מביא שני טעמים למצווה: האחד, כדי שאם נזדקק להוציא את הארון בדחיפות נוכל לעשות זאת מבלי לחשוש שהבדים אינם במקומם, והשני, מפני שלצורת כלי המקדש יש משמעויות נסתרות שאסור לפגום בהן. החזקוני ומפרשים נוספים כותבים כי בשל קדושת הארון התורה לא מעוניינת שיצטרכו לגעת בו, ולו בזמן הכנסת הבדים לנשיאה. בעל המשך חכמה מסביר על פי המדרש ש"הארון נושא את נושאיו" - הארון אינו זקוק לאנשים שיישאו אותו אלא הוא נושא אותם - שכדי להדגיש עניין זה נאמר האיסור להוציא את הבדים, כדי להראות שכשם שבזמן שהארון מונח בקדש הקדשים הוא אינו זקוק לבדים, כך גם בזמן המסעות. נאמרו למצווה זו הסברים רבים על דרך הדרוש, שבהם הארון הוא סמל לתורה, וקביעות הבדים היא לקח כלשהו ללומדי התורה. שערי היכל על מסכת יומא (ירושלים: מכון המקדש, תשע"ד), מערכה קפב. תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ע"ב, עמוד א' משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק ב', הלכה י"ג תוספות, מסכת יומא, דף ע"ב, עמוד א', ד"ה כתיב.
חמישים גוונים של שחור (סרט)

חמישים גוונים של שחור (באנגלית: Fifty Shades of Black) הוא סרט קומדיה אמריקאי שבוים על ידי מייקל טידס ומככב בו מרלון ויינס, שהוא גם התסריטאי והמפיק של הסרט. הסרט הוא פרודיה של הסרט הארוטי חמישים גוונים של אפור שיצא ב-2015. יצא לאקרנים בצפון אמריקה ב-29 בינואר 2016, דרך חברת ההפקה Open Road Films. מרלון ויינס בתור כריסטיאן בלאק קאלי הוק בתור האנה ג'יין סימור פלורנס הנדרסון פרד וילארד מייק אפס אנדרו בצ'לור אפיון קרוקט קייט מינר בתור אשלי ב-3 ביוני 2015, הוכרז כי חברת ההפקה Open Road Films רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית ב-5 מיליון דולר. שלב הצילומים לסרט החל ב-11 באוגוסט 2015 בלוס אנג'לס. אתר האינטרנט הרשמי של חמישים גוונים של שחור "חמישים גוונים של שחור", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חמישים גוונים של שחור", באתר נטפליקס "חמישים גוונים של שחור", באתר AllMovie (באנגלית) "חמישים גוונים של שחור", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "חמישים גוונים של שחור", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "חמישים גוונים של שחור", באתר Metacritic (באנגלית) "חמישים גוונים של שחור", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ציצוב

ציצוב (בפולנית: Cyców) הוא כפר במחוז לנצ'נה שבפרובינציית לובלין בפולין, כ-19 ק"מ מזרחית ללנצ'נה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. הכפר ציצוב, השוכן בסמוך לאחד מיובליו של נהר וייפז', נזכר מהמאה ה-15, עת הייתה בנויה בו כנסייה אורתודוקסית. במשך השנים היה הכפר בבעלות משפחות אצולה פולניות. בשנת 1921 נמנו בכפר 181 יהודים, קרוב לרבע מתושביו, ואלו השתייכו בחלקם לאגודת ישראל ובחלקם לתנועת המזרחי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים מיישובי הסביבה, ומספר היהודים במקום הגיע ל-465. עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים גייסו אלו את יהודיו לעבודות כפייה. ביוני 1942 שילחו הגרמנים את כל יהודי היישוב למחנה ההשמדה סוביבור, תוך רצח המסתתרים במקום. איכר פולני מהכפר הסמוך פלוצ'ין, אשר התגלה מסתיר יהודים בביתו, הוצא להורג בידי הגרמנים. מדיה וקבצים בנושא ציצוב בוויקישיתוף ציצוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין "ציצוב", באתר השטעטל הווירטואלי
צ'מיירניקי

צ'מיירניקי (בפולנית: Czemierniki) הוא כפר במחוז רדזין פודלסקי שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. צ'מיירניקי נזכר מאמצע המאה ה-13, ובשנת 1509 הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1622 נבנו ביישוב ארמון, כנסייה וגני נוי. במהלך המאה ה-19 הוקמו ביישוב מספר בתי חרושת, אך במחצית השנייה של אותה מאה נשלל מהיישוב מעמדו העירוני. בשנת 1622 הוצא איסור על ישיבת יהודים בצ'מיירניקי, והגם שאיסור זה בוטל רשמית רק בשנת 1862, יהודים התיישבו בצ'מיירניקי עוד במאה ה-18, וניהלו במקום קהילה עצמאית. בשנת 1897 נמנו ביישוב 969 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-700 יהודים, קרוב למחצית מתושביו, ואלו סבלו מהתנכלויות אנטישמיות וממצב כלכלי קשה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו חלק מיהודי היישוב מזרחה, ובמרץ 1940 נמנו ביישוב כ-700 יהודים, אליהם צורפו בהמשך עוד כמה מאות יהודים שגורשו מלבוב ומלובלין. באוגוסט 1942 בוצעה אקציה ביישוב, בה שולחו חלק מיהודיו לפרצ'ב, ומשם לטרבלינקה. ב-1 באוקטובר 1942 גורשו אחרוני היהודים מהיישוב ללוברטוב, ומשם לטרבלינקה. לאחר השואה רצחו פולנים לאומנים מספר ניצולים יהודים ששבו לכפר. מדיה וקבצים בנושא צ'מיירניקי בוויקישיתוף צ'מיירניקי באתר מרכז מורשת יהדות פולין "צ'מיירניקי", באתר השטעטל הווירטואלי "צ'מיירניקי", באתר JewishGen (באנגלית)