מגילת איכה

מְגִלַּת אֵיכָה היא קובץ של חמישה פרקי קינות, שחוברו ככל הנראה לאחר חורבן ירושלים, בית המקדש הראשון והגליית תושביה. ונכנסו בהמשך לתנ"ך. שאלת זהות המחבר או שמא המחברים של הקינות שבספר לא נפתרה: המסורת היהודית, ובעקבותיה הנוצרית, מייחסות את כתיבת המגילה לנביא ירמיהו, אך ייחוס זה איננו מקובל במחקר. בתנ"ך כלול הספר בחלק ה"כתובים", כאחת מחמש המגילות, ובקאנון הנוצרי הוא כלול בספרות "הנביאים הגדולים" שבברית הישנה כנספח לספר ירמיה. שמו הנוכחי של הספר בתנ"ך הוא "מגילת איכה", זאת משום היותו חלק מחמש המגילות, ועל שם התיבה הפותחת את החיבור "איכה ישבה בדד...". אולם שמו הקדום של הספר היה "קינות" או "קינות ירמיהו", והוא ניתן לו על שום תוכנו – כך כינויו בתרגום השבעים היווני: Θρήνοι Ιερεμίου (תְרֵנוֹי יֶרֶמִיוּ, קינות ירמיהו), כך כינויו גם בתרגום הוולגטה הלטיני: Lamentationes (לָמֶנְטָטִיוֹנֵס, קינות), וכך כינויו גם בספרות חז"ל: "קינות", "ספר קינות" או "מגילת קינות". הספר מכיל שירות קינה ועוסק בחורבן ירושלים והגליית יושביה. הכותב מקונן על מצבה הנורא של ירושלים בשעת המצור ערב החורבן, על מצבה העגום והקשה של ירושלים ושל יושביה לאחר החורבן, ועל הסתר הפנים האלוהי בעקבותיו. הוא אף מצדיק את גזר הדין הקשה שנגזר על יושביה בשל חטאיהם ופשעיהם הרבים. ביהדות התקבע מנהג לקרוא את מגילת איכה בציבור בליל תשעה באב. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. קטעים ממגילת איכה נמצאו כבר במגילות קומראן, וניתן להעריך שבאותה תקופה כבר הייתה המגילה חלק מהקאנון המקראי, אולם אין יודעים מתי הוכנסה. בכתבי מחברים מהמאות הראשונות לספירה מוצאים שנמנו 22 ספרים למקרא, כמניין אותיות האלפבית, כאשר ספר איכה נחשב יחד עם ספר ירמיה (ומגילת רות עם שופטים). בתרגום השבעים ובתרגום הפשיטתא הסורי הספר נכלל עם ספרות הנביאים הגדולים יחד עם ספר ירמיהו, ככל הנראה משום שהמסורות הקדומות ייחסו את חיבור המגילה לירמיהו. לעומת זאת, בכתבי יד ובקודקסים של נוסח המסורה העברי מופיע החיבור בנפרד מספר ירמיהו, והוא מופיע בין חמש המגילות שבחלק הכתובים. כך גם חז"ל מונים אותו בין ספרי ה"כתובים". מקומו בתוך סדר הכתובים בחלוקת הספרים היהודית הוא שונה במספר מקורות. בסדר הספרים שהיה לחז"ל כפי שהוא מתואר בברייתא במסכת בבא בתרא שנעשה ככל הנראה לפי זמן חיבורם לפי דעתם אז, מופיעה מגילת איכה (שחוברה לדעתם על ידי ירמיהו בתקופת חורבן בית ראשון) אחרי הספרים שיר השירים וקהלת (שחוברו לדעתם על ידי שלמה, בתקופת ראשית בית ראשון), ולפני הספרים דניאל ואסתר (תקופת גלות בבל). בכתבי יד ובקודקסים מימי הביניים, ובהשראתם גם בחלוקה המקובלת כדפוסי התנ"ך כיום, מופיעה מגילת איכה בקבוצת "חמש מגילות" שנקראו בציבור בחגים, כאשר הסדר הפנימי הוא ככל הנראה לפי מועד קריאתם הכרונולוגי בחגי ישראל במעגל השנה. ובהתאם לכך מופיעה מגילת איכה (הנקראת בתשעה באב) לאחר הספרים שיר השירים (נקרא בפסח, חודש ניסן) ורות (נקרא בשבועות, חודש סיון), ולפני הספרים קהלת (נקרא בסוכות, חודש תשרי) ואסתר (נקרא בפורים, חודש אדר). בכתבי יד ספרדיים מופיע סידור שונה. גם בהם יש הקבוצה הפנימית "חמש מגילות" בתוך קבוצת ה"כתובים". אולם הסדר הפנימי שלהם שונה, והוא סודר ככל הנראה לפי מועד חיבורם (המשוער לפי המסורת). כך איכה מופיעה לאחר הספרים רות (המיוחסת לשמואל הנביא) שיר השירים וקהלת (המיוחסים לשלמה, תקופת ראשית בית ראשון) ולפני מגילת אסתר (המיוחסת לאסתר, תקופת גלות בבל). לחיבורים המקראיים שני סוגי כינויים עבריים, האחד לפי המילה או המילים הפותחות את החיבור (כמו "בראשית", "ויקרא"), והאחר לפי עניין הספר (כמו "שופטים", "תהלים"). בתרגום השבעים לעומת זאת (ובעקבותיו גם בשאר התרגומים לשפות האירופאיות), נפוץ כינוי לפי סוג הספר, ולא לפי המילה הפותחת. ("גנסיס", תולדות, במקום 'בראשית'). לחלק מהספרים היו בעבר שני כינויים, הן כינוי לפי המילה הפותחת והן כינוי לפי העניין (כמו "ויקרא" ו"תורת כהנים", השוו עם השם היווני: לוויטיקון). בנוגע למגילת איכה, הכינוי לפי המילה הפותחת "איכה" הוא הכינוי העברי-יהודי הנוכחי ("מגילת איכה" או "איכה") והוא מופיע במקורות יהודיים רק מתקופה מאוחרת, החל מימי הביניים. עם זאת, במסכת סופרים (חיבורה משוער לתקופת הגאונים, מאות 7–8 לספירה, או מאוחר יותר, סוף האלף הראשון לספירה) מופיע כבר הכינוי "איכה", לצד הכינוי "ספר קינות". לעומת זאת, הכינוי שהיה נפוץ בעת העתיקה הוא הכינוי לפי תוכן החיבור, "קינות". הירונימוס, בהקדמתו למלכויות, נוקב בשם זה (cinoth) כינוי זה מופיע הן במקורות חז"ל והן בכתבי יד קדומים של המקרא מסוף האלף הראשון. ואף קודם לכן הוא משמש כשם החיבור בכל התרגומים. כך בתרגום השבעים היווני מכונה הספר Θρήνοι Ιερεμίου (תְרֶנוֹי יֶרֶמִיוּ, קינות לירמיהו), וכשתרגם הירונימוס את הספר ללטינית (הוולגטה), תרגם אף את שמו היווני, Lamentationes (לַמֶנְטַטִיוֹנֶס, קינות). כמו כן כך שמו בתרגום ה"פשיטתא" הסורי - ܐܘܠܝܬܐ ܕܐܪܡܝܐ (אוליתא דארמיא, קינת ירמיהו). גם במקורות חז"ל מכונה הספר בשם קינות (ספר קינות או מגילת קינות או בצורה המקוצרת: "קינות'"). בנוסחים המתורגמים של איכה נשתמר פתיח (פרולוג) לספר המוסר מידע על מחבר הקינות, ירמיהו - בהתאם לאותו הפתיח. פתיח זה אינו קיים בנוסח המסורה, וייתכן שיש בכך כדי להצביע כי פתיח זה לא היה קיים בנוסח העברי במקור, וכי הוא נוסף רק בתקופה מאוחרת יותר (בין המאות אחרונות לפנה"ס למאות ראשונות לספירה). נוסח הפתיח מופיע לראשונה בתרגום השבעים היווני, והוא מוסר בתרגום חופשי: "ויהי אחרי גלות ישראל וחורבן ירושלים, וישב ירמיהו לבכות, ויקונן את הקינה הזו על ירושלים, ויאמר: איכה". נוסח דומה מופיע גם בתרגום הוולגטה הלטיני ובתרגום הארמי (שחובר ככל הנראה במאות ה-7–8 לספירה). פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לשכתב אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא דיון סרק אפולוגטי בסברה שאין לה שום יסוד במחקר, תוך ציטוט סלקטיבי של מקורות מיושנים וזניחים. חשד למחקר מקורי. בנוסח המקרא של מגילת איכה, בהתאם לנהוג בעת העתיקה, אין כלל התייחסות לשמו של המחבר, וגם בגופה של המגילה אין כל רמז לכך. בתרגום השבעים נאמר (בתרגום חופשי) "ויהי אחרי גלות ישראל וחורבן ירושלים, וישב ירמיהו לבכות, ויקונן את הקינה הזו על ירושלים, ויאמר: איכה". בעקבות פתיח זה הלכו המסורות הנוצריות כמו אלו של אוריגנס, אפיפניוס, והירונימוס (prologus galeatus ובפרולוג לאיכה, ראו) וייחסו את הספר לירמיהו. המסורת היהודית אף היא ייחסה את הספר לירמיהו הנביא. כך בתרגום הארמי לאיכה ישנה תוספת דומה לתוספת היוונית. גם בתלמוד הבבלי מיוחס חיבור המגילה לירמיהו, ומסורת זו התקבלה בקרב שאר הפרשנים וההוגים היהודיים בימי הביניים. גם חלק מפרשני המקרא מהעת החדשה מקבלים את ירמיהו כמחבר איכה. רוב חוקרי המקרא שוללים את זיהויו של ירמיהו כמחבר מגילת איכה. חוקרים אלה מזהים במגילה טקסטים של מחברים שונים ורואים בה יצירה המאוחרת לתקופת ירמיהו. לשיטתם, המסורת המייחסת את המגילה לירמיהו נבעה ממגמת הקדמונים ליחס ספר ששמו לא ידוע לדמות היסטורית ידועה ובעלת סמכות. בחז"ל ובקרב פרשני וחוקרי המקרא הובאו נימוקים ואסמכתאות לקביעה שירמיהו הוא מחבר המגילה. מנגד, הובאו טענות שונות אצל חוקרי המקרא מדוע זיהוי ירמיהו כמחבר איכה אינו סביר. כך מסכם זאת חוקר המקרא, פרופסור יעקב קליין: מסורת זו, שהיא נחלת כל התרגומים העתיקים, הייתה מקובלת על רוב מפרשי המקרא עד לעת האחרונה, אך בימינו נוטים רוב החוקרים לדחותה משני נימוקים עיקריים [...] הראיות שהובאו לעיל נגד המסורת המייחסת את חיבור המגילה לירמיהו, אינן מכריעות אמנם, ואפשר להשיב עליהן. ואף על פי כן מקרבות הן את הסברה, כי מסורת זו מאוחרת היא. [...] — פרופסור יעקב קליין, "מחבר המגילה וזמנו", בתוך ה"הקדמה למגילת איכה" במהדורת "עולם התנ"ך", כרך "מגילות", עמוד 116. וכך מסוכמים הדברים בערך "איכה" באנציקלופדיה המקראית: עדיין נשאלת שאלת המחבר, אם אחד הוא. הראיות שהובאו לחיוב ולשלילה קלושות הן, ואין בהם הכרע. [...] אף הראיות שהובאו להוכיח שירמיהו הוא מחבר הספר או חלקו או הראיות לסתור הנחה זו אין בהם הכרע. [...] אין לקבוע אם כולם פרי עבודתו של מחבר אחד הן. וכן אי אפשר לקבוע מי הוא המחבר או מי הם המחברים. — הערך "איכה" באנציקלופדיה המקראית, עורך: אש"ה (כרך 1, עמ' 261-262) קבוצה ראשונה של טענות נסמכת על זיהוי ירמיהו בחלקים אחרים של התנ"ך כמחבר מגילות או קינות. קינת ירמיהו על יאשיהו על פי המקרא, בספר דברי הימים ב', חיבר ירמיהו קינות על מות יאשיהו (משוער לשנת 609 לפנה"ס). ”וַיְקוֹנֵן יִרְמְיָהוּ עַל יֹאשִׁיָּהוּ, וַיֹּאמְרוּ כָל הַשָּׁרִים וְהַשָּׁרוֹת בְּקִינוֹתֵיהֶם עַל יֹאשִׁיָּהוּ עַד הַיּוֹם, וַיִּתְּנוּם לְחֹק עַל יִשְׂרָאֵל, וְהִנָּם כְּתוּבִים עַל הַקִּינוֹת”. יוסף בן מתתיהו, בן המאה הראשונה לספירה, אף מעיד לגביה כי בימיו היא הייתה עדיין קיימת: ”ירמיהו כתב עליו (=על יאשיהו) קינה, הקיימת בידינו כיום” (יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, כרך עשירי, ה,1.) ייתכן שפרט זה גרם לכך שחיבור הקינות (איכה) יוחס ברבות הימים אף הוא לירמיהו. בספרות חז"ל (בתלמוד הבבלי ובמדרשי האגדה למקרא) אף נטען שהקינות שחיבר ירמיהו על יאשיהו נמצאות במגילת איכה עצמה, וישנם מספר פסוקים אשר פורשו כרומזים על יאשיהו, שהמרכזי שבהם הוא: ”רוּחַ אַפֵּינוּ מְשִׁיחַ ה' נִלְכַּד בִּשְׁחִיתוֹתָם אֲשֶׁר אָמַרְנוּ בְּצִלּוֹ נִחְיֶה בַגּוֹיִם.” פירוש זה אינו מוכרח, ולמעשה ניתן לפרש את הפסוק בדרכים אחרות. למשל, חלק מפרשני המקרא מייחסים פסוקים אלו לצדקיהו שבימיו חרבה ירושלים, או לגדליה בן אחיקם שנהרג לאחר החורבן. חוקר המקרא שמעון ברנפלד (1924) מצדד בזיהוי החז"לי של מגילת איכה עם אותו ספר קינות המוזכר בדברי הימים, והוא מציע שמגילת איכה הכילה בתחילה פרקים נוספים שאבדו במרוצת הדורות, לעומתו סבורים אחרים כי "הקינות" בדברי הימים אינן מכוונות לאיכה, והם מציעים כי ייתכן והן מכוונות לקינות אחרות אפשריות מתוך ספר ירמיהו כמו ירמיהו, כ"ב, י', או לירמיהו, ל', י"ח–כ"א, או שמא הקינות הללו פשוט אבדו. ירמיהו כמחבר קינות מלבד האזכור שהובא לעיל על ירמיהו כמקונן על יאשיהו, הוא מתואר במקומות נוספים במקרא כנושא קינות. למשל: ”עַל הֶהָרִים אֶשָּׂא בְכִי וָנֶהִי וְעַל נְאוֹת מִדְבָּר קִינָה”, ומקצתן אף משוקעות בספר ירמיהו (למשל ירמיהו, ד', י"ט–כ"א), והיו שהציעו לראות בזה חיזוק לטענה שהוא כתב גם את הקינות שבאיכה. המגילה ששרף יהויקים מקור אפשרי נוסף מן המקרא כסמך לכך שירמיהו חיבר מגילה זו מובא בתלמוד הבבלי, המדובר ב"מגילה" ששרף המלך יהויקים (605 לפנה"ס) המתוארת בפרק ל"ו בספר ירמיהו עצמו, ”וַיְהִי בַּשָּׁנָה הָרְבִיעִת לִיהוֹיָקִים [=משוער, 605 לפנה"ס] [...] הָיָה הַדָּבָר הַזֶּה אֶל יִרְמְיָהוּ מֵאֵת ה' לֵאמֹר. קַח לְךָ מְגִלַּת סֵפֶר וְכָתַבְתָּ אֵלֶיהָ אֵת כָּל הַדְּבָרִים אֲשֶׁר דִּבַּרְתִּי אֵלֶיךָ עַל יִשְׂרָאֵל וְעַל יְהוּדָה וְעַל כָּל הַגּוֹיִם [...]”, אותה מזהה התלמוד הבבלי עם מגילת איכה. אולם כבר האבן עזרא דוחה סברה זו ממספר נימוקים, וכך גם חוקרי המקרא מהעת החדשה, המפרשים שמגילה זו מכוונת לאוסף נבואות חורבן של ירמיהו, ששימשו כבסיס לספר ירמיהו. קבוצה שנייה של ראיות נסמכת על התאמות לשוניות ותוכניות בין ספרי ירמיהו ואיכה. דמיון לשוני בין ספר ירמיהו לאיכה קיים דמיון לשוני רב בין ספר ירמיהו למגילת איכה. לדוגמה: באיכה נאמר ”פַּלְגֵי מַיִם תֵּרַד עֵינִי עַל שֶׁבֶר בַּת עַמִּי.”, ובירמיהו נאמר ”עַל שֶׁבֶר בַּת עַמִּי הָשְׁבָּרְתִּי... מִי יִתֵּן רֹאשִׁי מַיִם וְעֵינִי מְקוֹר דִּמְעָה...”, ועוד רבים. דמיון בין התפיסות שבספר ירמיהו לתפיסות שבאיכה התפיסות הבאות באיכה מתאימות לנאמר בספר ירמיהו: החורבן בא על העם כעונש מה', נביאי השקר שלא הוכיחו את העם – אשמים בחורבן, הצדקת הדין, בקשת הסליחה והנקמה בגויים - ועוד. אולם מנגד ישנם תפיסות באיכה הסותרות לתפיסות המובאות בספר ירמיהו. באיכה נאמר ”עוֹדֵינוּ תִּכְלֶינָה עֵינֵינוּ אֶל עֶזְרָתֵנוּ הָבֶל בְּצִפִּיָּתֵנוּ צִפִּינוּ אֶל גּוֹי לֹא יוֹשִׁעַ.”, ולפיה מתואר המקונן כאחד שציפה בטרם החורבן לסיוע מהממלכות השכנות. דבר זה אינו מתיישב עם ירמיהו שהתנגד קשות לברית עם מצרים. כך למשל באיכה מתואר ככל הנראה צדקיהו כ”מְשִׁיחַ ה'” (שמו של המתואר אינו מוזכר, חוקרי המקרא משערים שהכוונה לצדקיהו, אחרון מלכי יהודה), בעוד שבספר ירמיהו הוא מנבא לו נבואות קשות. כמו כן, באיכה נאמר ”אֲבֹתֵינוּ חָטְאוּ וְאֵינָם, וַאֲנַחְנוּ עֲו‍ֹנֹתֵיהֶם סָבָלְנוּ.”, בעוד שירמיהו בספרו אומר ש"אִישׁ בַּעֲו‍ֹנוֹ יָמוּת" באיכה נאמר ”גַּם נְבִיאֶיהָ לֹא מָצְאוּ חָזוֹן מה'.”, בעוד שירמיהו זכה לנבואה גם בשעת החורבן. זיקה בין אירועי ירמיהו לאירועים המתוארים בקינת היחיד שבאיכה (פרק ג') חלק מהתיאורים בפרק ג' מתאימים לידוע על ירמיה מספר ירמיהו – לפי ספר ירמיהו, ירמיהו נרדף על ידי אויבים רבים שלעגו לו והכו אותו ואף ישב בבית האסורים זמן רב, וכך גם עולה מהקינה השלישית באיכה. אולם מנגד ישנם אירועים המוזכרים באיכה המעוררים קשיים בייחוסם לירמיהו עצמו. כך כמה מהתיאורים האישיים בפרק ג', כמו "גדר דרכי בגזית" ועוד, לכאורה אינם מתאימים לירמיהו. כמו כן מחבר המגילה כתב ”לֹא הֶאֱמִינוּ מַלְכֵי אֶרֶץ כֹּל יֹשְׁבֵי תֵבֵל כִּי יָבֹא צַר וְאוֹיֵב בְּשַׁעֲרֵי יְרוּשָׁלָ‍ִם.” בזמן שהוא עצמו הזהיר כל העת מפני כך בנבואותיו בספרו. פרספקטיבת זמן המתוארת באיכה ארבע הקינות העוסקות בחורבן יהודה וירושלים (למעט הקינה השלישית) נראה שחוברו בסמוך לחורבן. אולם כמה מהתיאורים בספר נראה כי חוברו בתקופה מאוחרת יותר. כך למשל בסיום המגילה נאמר: ”לָמָּה לָנֶצַח תִּשְׁכָּחֵנוּ תַּעַזְבֵנוּ לְאֹרֶךְ יָמִים.”, ומשמע שהדברים נכתבו זמן רב לאחר החורבן. עובדה זו גם מעלה קושי על ייחוס המגילה לירמיהו, משום שירמיהו הורד מן הארץ, על פי המתואר בספרו, זמן קצר לאחר החורבן, לאחר הריגת גדליה בן אחיקם (ראה ירמיהו, מ"ג, ו')[דרושה הבהרה] לגבי הקינה השלישית, עמימותה מקשה על קביעת תקופת חיבורה. האקרוסטיכון כסימן לאיחור המגילה בין חוקרי המקרא היו שטענו שהאקרוסטיכון הוא תופעה סגנונית מאוחרת שפותחה בתקופת בית שני, ומשום כך הקינות שבמגילה חוברו או לפחות התגבשו סופית בתקופה מאוחרת. סידור האקרוסטיכון האלפביתי בפרק א' שונה מיתר הפרקים; בפרק א' האלפבית מסודר בסדר המקובל כיום, ואילו בפרקים האחרים הפ' קודמת לע'. עובדה זו הביאה מספר מלומדים לטעון כי פרק א' חובר על ידי מחבר שונה משאר הפרקים. אם כי יצוין כי בעד נוסח שבמגילות קומראן מופיע סידור הפסוקים בפרק א כבשאר הפרקים, כאשר האות פ' קודמת לאות ע' (ראו על כך בפסקה #הקדמת האות פ' לאות ע'). בנוסח המסורה, אין אזכור מפורש לזהות המחבר, להבדיל מספרי קהלת ושיר השירים למשל, המייחסים עצמם בפירוש למחבר. דבר זה יש בו כדי להצביע על כך שבתקופה הקדומה לא יוחס החיבור לירמיהו. כמו כן, העובדה שבסדר הספרים בתנ"ך מקובל לסדר את הספר בחלק הכתובים שבו, ובנפרד מירמיהו המשויך לחלק ה"נביאים", מצביע, לדעתם, על כך שמסדרי התנ"ך לא ראו בו חיבור של ירמיהו עצמו. המגילה מחולקת לחמש קינות; הקינה הראשונה, השנייה והרביעית דומות זו לזו באופיין ובמבניהן. כולן פותחות במילת הקינה "איכה", וכולן מונות 22 פסוקים, כאשר הם מסודרים באקרוסטיכון אלפביתי. הקינה השלישית מונה גם היא פסוקים בסדר אלפביתי, אולם היא שונה מיתר הקינות בכך שהיא מונה 66 פסוקים, שלושה פסוקים לכל אות, ובנוסף בקינה זו אין מוזכר מפורשות חורבן יהודה או ירושלים. הקינה החמישית מכילה גם היא 22 פסוקים, אולם ללא כל סידור אלפביתי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ראו: מהדורת "עולם התנ"ך", כרך: מגילות, "מבוא למגילת איכה" (פרופסור יעקב קליין), עמ' 110. הקינות שבמגילה (למעט הקינה השלישית, ראו להלן) עוסקות בקינה על חורבן העיר ירושלים, הרעב שפקד את יושביה בטרם החורבן, והגורל הקשה של יושביה עם חורבנם. הקינות מתארות רעב קשה, ואף מתארות אירועי קניבליזם שנגרמו עקב הרעב (”אִם תֹּאכַלְנָה נָשִׁים פִּרְיָם עֹלֲלֵי טִפֻּחִים”; ”יְדֵי נָשִׁים רַחֲמָנִיּוֹת בִּשְּׁלוּ יַלְדֵיהֶן”). בולטת בניגודה היא הקינה השלישית, שאינה עוסקת כלל בחורבן העיר ירושלים או בגלות יושביה. זוהי למעשה קינת יחיד על צרותיו, כאשר לא מפורש מי הוא היחיד ומהם הצרות שפקדו אותו, ולא ברור מה הקשר של קינה זו לחורבן ירושלים ולשאר הקינות. הוגים וחוקרים שונים עסקו בשאלה האם האירועים המתוארים בקינה זו יכולים לרמוז על כך שזו קינה שחיבר ירמיהו על צרותיו. בפרקי המגילה הראשונים אין אזכור חד-משמעי של חורבן בית המקדש, אלא באופן שניתן לפרשנות אחרת. עובדה זו מסייעת לטענה כי ייתכן שהקינות חוברו זמן מועט לפני חורבן בית המקדש. רק בפרק ה' של המגילה מוזכר חורבן בית המקדש במפורש: ”עַל זֶה הָיָה דָוֶה לִבֵּנוּ עַל אֵלֶּה חָשְׁכוּ עֵינֵינוּ. עַל הַר צִיּוֹן שֶׁשָּׁמֵם שׁוּעָלִים הִלְּכוּ בוֹ”. בקינות שבמגילה ניתן לקבל תיאור על אופיו הקשה של הרעב שחוו יושבי ירושלים טרם החורבן, על העינויים והמוות שפקדו את יושביה, ועל ההשפלה הנוראה שבחורבן העיר. אולם בולט בהיעדרו בקינות הוא אזכור של התייחסות אנקדוטית, כמו אזכור של דמויות שבה (נביאים או מלכים), או אזכור של אירועים ספציפיים. הבבלים מחריבי ירושלים אינם מוזכרים במגילה כלל, אך יש התייחסויות בודדות לעמים אחרים: במספר פסוקים מייחל המקונן לחורבן "אדום", שכנת ממלכת יהודה - על אף שהבבלים הם אלו שהחריבו את ירושלים, ייתכן שאדום השכנה ליהודה סייעה בידם והשתתפה בחורבנה, ובשל כך הם היוו מושא לקללה בקינת החורבן. אמנם רש"י פירש שם שירמיהו התנבא ברוח הקודש על הבית השני שנחרב על ידי הרומאים שהם אדום - ובקינה החמישית מאשים המקונן את מצרים ואשור בלקיחת חלק בחורבן יהודה. אירוע נוסף הנרמז במגילה הוא מותו של "מְשִׁיחַ ה'", שרש"י מפרש "שמשיח ה' זה יאשיהו" בהקשר זה בולט התרגום הארמי לאיכה (שזמן חיבורו משוער לתקופת הגאונים, מאות 7–8 לספירה), המשלב בתרגום הפסוקים משמעויות היסטוריות על פי אגדות ודרשות חז"ל. כך הוא נוקב לאורך כל התרגום בשמו של "נבוכדנצר רשיעא" (נבוכדנצר הרשע) כמחריב ירושלים, שם שהמגילה המקראית עצמה נמנעה מלאזכר. וראו עוד על כך להלן. בחמש הקינות שבמגילה רעיונות רבים משותפים, אך יש ביניהן גם הבדלים ניכרים. הקינה הראשונה המחצית הראשונה של הקינה (א'-י"א) היא קינה בגוף נסתר, ואילו המחצית השנייה (י"ב-כ"ב) עוברת לקינה בגוף נוכח, למעט פסוק י"ז: ”פֵּרְשָׂה צִיּוֹן בְּיָדֶיהָ אֵין מְנַחֵם לָהּ צִוָּה ה' לְיַעֲקֹב סְבִיבָיו צָרָיו, הָיְתָה יְרוּשָׁלִַם לְנִדָּה בֵּינֵיהֶם.” הקינה הראשונה פותחת בתיאור בדידותה של ירושלים כתוצאה מגלות בניה. ירושלים, שעריה והדרכים המוליכות אליה שוממים. שממה זו באה בניגוד למצבה של ירושלים ערב החורבן, אז הייתה "העיר רבתי עם". בדידות זו נובעת גם מבגידת בני הברית המדיניים של ממלכת יהודה (”כָּל רֵעֶיהָ בָּגְדוּ בָהּ, הָיוּ לָהּ לְאֹיְבִים”). המקונן מתאר את ההליכה בגלות ואת קלונה ובושתה של ירושלים בעיני אלה שכיבדו אותה בעבר, ומבכה על כך שגויים שאינם ראויים, על פי מצוות התורה, לבוא בקהל (כמו בני מואב, עמון ואדום) - נכנסו לבית המקדש. בחציו השני של הפרק (פסוקים י"א-כ"ב; מלבד פסוק י"ז) עובר המקונן לדבר בשמה של ירושלים. ירושלים פונה ל"עוברי דרך" ומצפה שישתתפו בצערה ויראו שאין "מכאוב כמכאובה". מתוך קבלת דין מכירה ירושלים בכך שמצבה בא לה מאת ה', והוא זה שעולל לה את אשר אירע. הוא שלח ממרום אש בעצמותיה, פרש רשת לרגליה ונתנה בידי אויב מר. עם זאת, ירושלים מצדיקה עליה את הדין: "צַדִּיק הוּא ה' כִּי פִיהוּ מָרִיתִי" (פסוק י"ח), ומכירה בחטא שחטאה לפני ה'. ירושלים מקוננת על הרעב ערב החורבן (”כֹּהֲנַי וּזְקֵנַי בָּעִיר גָּוָעוּ”), על המוות בחרב האויב (”מִחוּץ שִׁכְּלָה חֶרֶב”), על בדידותה, על גלות בניה ועל הסבל שהיא סובלת כתוצאה משכניה הרעים. בסיום הקינה פונה ירושלים בתפילה שה' יכיר ברעת אויביה ויעשה להם כפי שעשה לה. הקינה השנייה הקינה השנייה חוזרת על חלק מהרעיונות המרכיבים את הקינה הראשונה. גם כאן מקונן המחבר על הרעב ערב החורבן ואף מתאר את הזוועה של נשים שאוכלות את בניהן. גם כאן מתואר המוות בידי האויב ("בתולותי ובחורי נפלו בחרב"). בפתיחת הקינה החורבן מיוחס לה': ה' הוא זה שנוהג עם ירושלים כצר וכאויב, והוא זה ש"בלע ולא חמל את כל נאות יעקב". מאידך הקינה אינה מדגישה את בדידותה של ירושלים, אלא את אובדן כבודה: תפארת ישראל הושלכה לארץ וקרן ישראל נגדעה. הקינה כוללת גם רעיונות שלא הופיעו בפרק א: המחבר מאשים את נביאי השקר שלא הוכיחו את בני ירושלים על עוונותיהם, דבר שהיה יכול לגרום להם לשוב בתשובה. מצבה העגום של ירושלים מתבטא גם במצב הרוחני של העם - החכמים מתו או גלו ולכן "אין תורה", והנביאים אינם יכולים להתנבא. הקינה השלישית חריגה באופייה ביחס לשאר הקינות שבמגילה. בקינה זו כמעט ואין דברי קינה על ירושלים, אין תיאור של נוראות החורבן והמצור שקדם לו, והמחבר מקונן בעיקר על צרותיו הפרטיות. גם פסוקי הקינה קצרים ביותר - בני כחמש-שש מילים. המחבר פותח בתיאור הרעות שעשה לו ה' (א-יז). בעקבות צרות אלה הוא הגיע כמעט לידי יאוש, אך חיזק את עצמו בביטחון בה' ובתפילה אליו (יח-כד). המחבר אומר שטוב וראוי לצפות לישועת ה' ולקבל את הייסורים באהבה, משום שה' אינו מעוות את הדין ואינו מטה משפט, והוא לא יזנח לנצח את המקווים לו; לפיכך אין לחוטא על מי להתלונן, אלא על עצמו ועל חטאיו (כה-לט). מכאן פונה המקונן בקריאה לבני עמו להתבונן במעשיהם ולשוב אל ה' (מ-מב). בהמשך מתאר המקונן את אסון החורבן - את הסתר הפנים, את חרפת ישראל בין העמים ואת בכייתו שלו על "שבר בת עמי" (מג-נא). המחבר מסיים בכך שה' רואה את סבלו ומושיע אותו (נה-נח), ובפסוקי הסיום הוא מבקש מה' שיעניש את אויביו קשות, כראוי להם (נט-סו). הקינה הרביעית מתמקדת בתיאור המצור והחורבן. בחלקה הראשון של הקינה (פסוקים א-י) מתואר המצור הנורא ובפרט הרעב והצמא של הנצורים. התיאור הוא מוחשי ביותר ומעורר תחושת זוועה: "דבק לשון יונק אל חכו בצמא, עוללים שאלו לחם - פורש אין להם... צפד עורם על עצמם, יבש היה כעץ... ידי נשים רחמניות בישלו ילדיהן". בחלקה השני של הקינה (יא-כ) מתוארת נפילת ירושלים וגורל תושביה. המחבר מאשים בחורבן את הנביאים והכוהנים שחטאו, והוא מתאר את אכזריות הכובשים. אפילו "רוח אפינו משיח ה'" - שהוא יאשיהו (ולפי חלק מהדעות המלך צדקיהו) - נלכד בידי האויב. הקינה מסיימת בתפילה שה' לא יוסיף להגלות את ישראל, ומאידך - יעניש קשות את אדום (כא-כב). הקינה החמישית היא, לדעת רבים, קינתם של בני שארית הפליטה, שנותרו בארץ לאחר החורבן. הם מתאוננים על גזלת רכושם (נחלתנו נהפכה לזרים, בתינו לנכרים") על תנאי המחיה הקשים, על השעבוד לעמים נחותים ועל עינויי הגוף והנפש שהם סובלים, והם חשים שסבל זה נובע מחטאי אבותיהם (א-יד). הקינה ממשיכה בתיאור נפילת "עטרת ראשנו" - בית המקדש: "עַל זֶה הָיָה דָוֶה לִבֵּנוּ, עַל אֵלֶּה חָשְׁכוּ עֵינֵינוּ. עַל הַר צִיּוֹן שֶׁשָּׁמֵם שׁוּעָלִים הִלְּכוּ בוֹ" (טו-יח). הקינה, והמגילה כולה, מסיימות בתפילה לה' שלא ישכח לנצח את עמו ישראל ויחדש ימיו כקדם (יט-כב). ארבע הקינות הראשונות במגילה מסודרות באקרוסטיכון אלפביתי, כך שכל פסוק פותח באות אחת של אלפבית בסדר עולה מא' לת'. מבנה אקרוסטיכון זה אף קיבל הדגשה מיוחדת בכתב יד קודקס סינאיטיקוס של תרגום השבעים למשל, שם מעל כל פסוק מופיעה כותרת הנושאת את שם האות העברית באותיות יווניות (αλφ‏, βηθ...), כך גם בתרגום הוולגטה הלטיני מופיע שם האות העברית באותיות לטיניות בתחילת כל פסוק. בחקר הספרותי-סגנוני של המקרא, חוקרי המקרא סבורים כי הסידור האקרוסטיכוני הוא תופעה סגנונית מאוחרת שפותחה בתקופת בית שני. בעקבות זאת, יש הנוטים לומר שהקינות שבמגילה לא התגבשו בסמוך לחורבן אלא רק בשלבים מאוחרים יותר, אף על פי שהן משמרות זיכרונות ומסורות אותנטיים מזמן החורבן. יש להעיר ששימוש באקרוסטיכון כאמצעי ספרותי מופיע במסופוטמיה כבר באלף הראשון לפני הספירה (בין השנים 1000 ל-750 לפני הספירה) בחיבור הפילוסופי 'התיאודציה הבבלית'. בחיבור 27 בתים, בכל בית 11 טורים, הטורים בכל בית פותחים באותה הברה, וההברות מכל הבתים מצטרפות יחד לאקרוסטיכון שנותן את שמו ותוארו של המחבר. בסדר האלפבית שבפרקים ב', ג' וד', מקדימה האות פ' את האות ע'. חז"ל הציעו לכך הסבר על דרך הדרש. במחקר המודרני יש משערים כי סדר זה מבטא מסורת נוספת קדומה, שהתקיימה לצד הסידור הנוכחי, לסדר אותיות האלפבית. סידור זה נמצא גם בממצאים אפיגרפיים ארכאולוגים; אבן תל זית, אוסטרקון מעזבת צרטה וכתובות מחורבת תימן שעליהן מופיע האלפבית (אנ'), כאשר האות פ' קודמת לאות ע', ובמקום אחד גם בתרגום השבעים. מבנה שירת הקינה באיכה מאופיין במשקל ייחודי בארבעת הפרקים הראשונים, המכונה בשל כך "משקל קינה". במשקל זה בכל זוג צלעות, לאחר צלע ארוכה באה צלע קצרה, כשלרוב הצלע הראשונה מורכבת משלוש מילים והשנייה משתיים. לדוגמה: "גָּלְתָה יְהוּדָה מֵעֹנִי, וּמֵרֹב עֲבֹדָה. [...] כָּל-רֹדְפֶיהָ הִשִּׂיגוּהָ, בֵּין הַמְּצָרִים" (א,3). הפרק החמישי לעומת זאת שונה מיתר הפרקים במשקלו, וכל חרוז מחולק לשתי צלעות שוות באורכם. כמו כן מאופיינת השירה בסגנון כיאסטי, כאשר בפסוק המסיים את הפרק מופיעה תיבה מהפסוק הפותח, ובפסוק שלפני האחרון מופיעה תיבה מהפסוק השני וכן הלאה. לדוגמה: "אֵין-לָהּ מְנַחֵם [..] כָּל-רֵעֶיהָ בָּגְדוּ בָהּ" (א,2) מול "אֵין מְנַחֵם לִי [..] כָּל-אֹיְבַי שָׁמְעוּ רָעָתִי שָׂשׂוּ" (א,21), " עוֹלָלֶיהָ הָלְכוּ שְׁבִי" (א,5) מול "בְּתוּלֹתַי וּבַחוּרַי, הָלְכוּ בַשֶּׁבִי" (א,18), " וְלֹא-זָכַר הֲדֹם-רַגְלָיו, בְּיוֹם אַפּוֹ" (ב,1) מול "וְלֹא הָיָה בְּיוֹם אַף-ה' פָּלִיט וְשָׂרִיד" (ב,22). גם במגילת איכה, כבשאר ספרי המקרא, ישנם מספר מילים יחידאיות. היינו, מילים שמופיעות רק במקומות יחידאיים במקרא, ומשום כך הוראתן ומשמעותן אינה ברורה לנו. להלן חלק מהמילים היחידאיות שבאיכה: "חֵטְא חָטְאָה יְרוּשָׁלִַם עַל-כֵּן לְנִידָה הָיָתָה" (איכה א,ח). הוראת המילה "נידה" במקרא אינה ברורה, היא יכולה להתפרש כ"נדידה" (בהוראת נדודים) וכרומזת לגלות שפקדה את יושביה, והיא יכולה לבוא גם בהוראה של "קלון", מלשון "מנוד ראש". אפשרות זו גם מסתייעת מהמשך הכתוב: "כָּל-מְכַבְּדֶיהָ הִזִּילוּהָ, כִּי-רָאוּ עֶרְוָתָהּ". אפשרות שלישית היא שמילה זו היא צורה תניינית של המילה "נִדָּה" (ללא י') הנפוצה במקרא בהוראה של טומאה, והיא יכולה לשמש כאן כמטפורה על אשה שנטמאה, ולרמוז על כך שירושלים נטמאה בעבודת האלילים ובתועבות הכנענים. יצוין כי בקטע איכה שנמצא במגילות קומראן נכתב "על [כן] לנוד היתה" (4Q211 2:6) (מלשון מנודה, דחויה). "נִשְׂקַד עֹל פְּשָׁעַי בְּיָדוֹ יִשְׂתָּרְגוּ עָלוּ עַל-צַוָּארִי " (איכה א,יד). "נִשְׂקַד" היא מילה יחידאית שהוראתה לא ברורה, יש המציעים על פי ההקשר לפרשה במשמעות "נקשר", והפסוק מתפרש לפיהם כך: "נקשר על פשעי בידו, ישתרגו ...". התרגום הארמי תרגם זאת מלשון כובד, ונראה שהוא צירף את התיבה 'בידו' לצלע הבאה וקרא זאת כך: "הכביד על פשעי, בידו ישתרגו, עלו על צווארי". רש"י, פרשן המקרא, הציע לפרשה במשמעות של "סימון", "נקודים מנומרים ומסומנים היו פשעי בידו של הקדוש ברוך הוא לזיכרון, לא נשכח מניינם ותשלומיהם". רבי יוסף קרא דימה למצוא בה גיזרון של מילה ארמית, "מסקד" שהוראתה "ניבט" (על פי הביטוי "קם מסקד בההוא חיוויא" בבראשית רבא). "אֵיכָה יָעִיב בְּאַפּוֹ אֲדֹנָי אֶת-בַּת-צִיּוֹן" (איכה ב,א). ניתן לפרש את המילה "יעיב" כבאה משורש "עב", ענן, ומשמעותה "החשיך", "הקדיר". ניתן גם לפרשה בהוראה של "האשים" או "ביזה", וזאת על פי המילה הערבית "עיב" שמשמעותה "להאשים". מילים יחידאיות נוספות: נחשתי (ג,ז), שתם (ג,ח), ויפשחני (ג,יא), הכפשני (ג,טז) סחי (ג,מה) מגנת לב ("מגנה", ג,סה), טחון (ה,יג). על בחינת הקבלות לשוניות והקבלות תוכן בין ספר איכה לספר ירמיהו ראו בפסקה #מחבר הספר וזמנו. יש המצביעים גם על דמיון לשוני בין ספר איכה לספר יחזקאל, לספר ישעיהו השני ולמספר מזמורי תהילים. על פי חוקר התנ"ך, פרופ' ישראל רוזנסון, לעומת קינות אחרות בתנ"ך שהן פשוטות מאוד וראשוניות, באשר הן מבטאות מטען רגשי של דממת הכאב, באיכה מדובר בקינה מתוחכמת מאוד. כך רואים את הפשטות, בקינת יעקב על יוסף: "וַיַּכִּירָהּ וַיֹּאמֶר: 'כְּתֹנֶת בְּנִי, חַיָּה רָעָה אֲכָלָתְהוּ, טָרֹף טֹרַף יוֹסף'" (בראשית, ל"ז, ל"ג), ובקינת דוד על אבשלום: "וַיִּרְגַּז הַמֶּלֶךְ וַיַּעַל עַל עֲלִיַּת הַשַּׁעַר וַיֵּבְךְּ וְכֹה אָמַר בְּלֶכְתּוֹ: 'בְּנִי אַבְשָׁלוֹם, בְּנִי, בְנִי אַבְשָׁלוֹם מִי יִתֵּן מוּתִי, אֲנִי תַחְתֶּיךָ, אַבְשָׁלוֹם בְּנִי בְנִי'" (ספר שמואל ב', פרק י"ט). עוד לפי רוזנסון, בולטים במגילה המוטיבים של ההחשכה ושל האשה הגלמודה באשר היא אלמנה או נידה. מגילת איכה, על פי פירושו, נמצאת בניגוד בולט למגילת שיר השירים. לעומת שיר השירים שמתאר יחסי אהבה, קרבה והשתוקקות, בין הגבר לאשה ובין העם לאלוהיו, באיכה מדובר על אבלות, ריחוק, בכי והחשכה ועל ריחוק בין העם לארץ, כאשר אלוהים מתגלה כבעל אכזרי, שמכה והורג ולא מרחם על אהובתו. 4 מקטעים חלקיים של ספר איכה נמצאו במערות שעל יד קומראן. (3Q3, 4Q111, 5Q6, 5Q7). כמו כן מגילה 4Q241 מצטטת את איכה, ו-4Q179 ו-4Q501 הן מגילות חיצוניות לאיכה. מגילה 4Q111 כתובה בכתב חשמונאי מאוחר, והיא מתוארכת לטווח שבין שלהי המאה הראשונה לפני הספירה ועד למאה הראשונה לספירה. בגניזת קהיר נמצא, בין היתר, כתב יד המכיל את חציו האחרון של פרק ה' בספר איכה עם ניקוד טברייני ועם טעמי המקרא, ובסופה מופיעה רשומה של מנין הפסוקים בספר. מגילת איכה חסרה ממה שמצוי בידינו מכתר ארם צובא (יחד עם 36 דפים מחלק הכתובים), אולם היא קיימת בשלמותה בכתב יד לנינגרד אשר נכתב בתחילת המאה ה-11 לספירה. מתרגום השבעים היווני שרד בידנו חלקו הראשון של הספר (עד ב,20) בכתב יד קודקס סינאיטיקוס המתוארך לאמצע המאה הרביעית לספירה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. לספר איכה, כמו לשאר ספרי הכתובים, ישנו תרגום ארמי מאוחר, ככל הנראה מזמן הגאונים (מאות 7–8 לספירה). לשון התרגום היא ארמית-ירושלמית, והיא נושאת אופי מדרשי ולא מילולי. עם זאת, התרגום לפרק ג (קינת היחיד) הוא מילולי יותר וכמעט שאינו נוקט בדרשות. בניגוד למגילה שאינה מסגירה כמעט פרטים על אירועים היסטוריים שהתרחשו בחורבן (ראו בפסקה #פרטים מוכמנים), התרגום הארמי לאיכה, המשלב בתרגום הפסוקים משמעויות היסטוריות על פי אגדות ודרשות חז"ל. כך הוא נוקב לאורך כל התרגום בשמו של "נבוכדנצר רשיעא" (נבוכדנצר הרשע) כמחריב ירושלים, שם שהמגילה המקראית עצמה נמנעה מלאזכר. התרגום הארמי מפרש את הפסוקים בהתאם לדרשות חז"ל. את הקינות הוא מייחס לירמיהו הנביא. וכך את איכה א', י"ח ”צַדִּיק הוּא ה' כִּי פִיהוּ מָרִיתִי” ואת איכה ד', כ' ”רוּחַ אַפֵּינוּ מְשִׁיחַ ה' נִלְכַּד בִּשְׁחִיתוֹתָם אֲשֶׁר אָמַרְנוּ בְּצִלּוֹ נִחְיֶה בַגּוֹיִם” הוא מפרש בהתאם כמכוון ליאשיהו כמו כן את איכה ב,כ הוא מפרש כרומז להריגת זכריה. וכך בעוד מספר מקומות. התרגום הארמי לא מהסס מלפרש מספר פסוקים על אירועים שהתרחשו בחורבן הבית השני. את הפסוק באיכה ה', י"א ”נָשִׁים בְּצִיּוֹן עִנּוּ, בְּתֻלֹת בְּעָרֵי יְהוּדָה” הוא מפרש כמרמז הן על אירועי חורבן בית ראשון והן על אירועי חורבן בית שני. כך גם את איכה א', י"ט "קָרָאתִי לַמְאַהֲבַי הֵמָּה רִמּוּנִי" הוא מפרש כרומז על חורבן בית ראשון בידי נבוכדנצר וחורבן בית שני בידי טיטוס ואספסיאנוס כחדא מחתא, ואת איכה ד,טז "עוֹדֵינוּ תִּכְלֶינָה עֵינֵינוּ אֶל עֶזְרָתֵנוּ הָבֶל בְּצִפִּיָּתֵנוּ צִפִּינוּ אֶל גּוֹי לֹא יוֹשִׁעַ" הוא דורש על אלו שציפו כי העם הרומאי יביא להם את השלום. כך גם את "אדום" המוזכרת במגילה (איכה ד,כא-כב) "שִׂישִׂי וְשִׂמְחִי בַּת אֱדוֹם יוֹשֶׁבֶת בְּאֶרֶץ עוּץ [...] פָּקַד עֲו‍ֹנֵךְ בַּת אֱדוֹם" הוא מפרש ככינוי ל"רומא". בפירושו לפסוקים אלו, הוא מסגיר אגב תקופת חיבור ביזנטית. על מגילת איכה נכתבו מדרשים רבים. הקדום מבין קובצי המדרשים האלו הוא מדרש איכה רבה שנכתב בארץ ישראל. חיבור מדרשי נוסף שחובר בימי הגאונים מכונה איכה זוטרתי. כמו כן ישנם מספר קטעי פסיקתא על איכה; פסיקתא טו שבפסיקתא דרב כהנא, ופסיקתא כט-ל שבפסיקתא רבתי. מספר פירושים חוברו למגילת איכה. בימי הביניים חובר פירוש על ידי רבי סעדיה גאון, הכולל תרגום וכן ביאור נרחב, והוא כונה על ידו "ספר המידות". שני פירושים קראיים חוברו אף הם באותה תקופה לספר, האחד מהקראי שלמה בן רותם, והשני ממחבר לא ידוע (אולי דוד בן בועז)[דרוש מקור]. רש"י, ראב"ע, רבי יוסף קרא, רלב"ג, יואל בן שועיב, יוסף כספי, אליעזר בן יהודה מוורמס, ישעיה בן אליהו מטראנו ועמנואל הרומי חיברו אף הם פירוש לספר. פירוש בערבית מאותה תקופה חובר על ידי תנחום הירושלמי. מראשית העת החדשה חוברו פירושים על ידי רבי משה אלשיך (פירושו נקרא "דברים נחומים") ורבי יוסף טיטצאק. מתקופת ההשכלה חוברו פירושים על ידי לייב לבנשטיין, יואל בריל, הרש"ר הירש (בגרמנית), הרב יצחק אשכנזי, ארליך ופרלס. מהדורות מודרניות של פרשנות לאיכה הם "תנ"ך דעת מקרא" בעל גישה מסורתית, ו"עולם התנך" בעל גישה מחקרית עדכנית. מבין הפירושים המדעיים, רבים נכתבו החל משנות ה-90 של המאה ה-20, וביניהם אלה של פרובאן (1991); ווסטרמן (1994); האנטר (1996); רנקמה (1998); לינאפלט (2000); גרטנסברגר (2001); ברלין (2002); דובס-אלסופ (2002); גארו והאוס (2004); סולטרס (2010); ורבים אחרים. קריאה באיכה במסורת היהודית פשט המנהג לקרוא את המגילה בציבור בליל תשעה באב, היום שנקבע לתענית על חורבן שני המקדשים, ויש הנוהגים אף לקוראה בבוקר למחרת, יום תשעה באב. מנהג זה הוא מאוחר, ואינו מופיע במשנה או בתלמודים, (להבדיל מקריאת מגילת אסתר בפורים למשל), ומקורו הראשון הוא במסכת סופרים (יד, ג; יח, ד). משום כך אין הלכות מיוחדות על קריאת המגילה. בתלמוד ירושלמי אמנם מתואר קריאה באיכה בתשעה באב, אולם לא כמנהג הלכתי. ברוב הקהילות נוהגים לקרוא את המגילה מתוך ספר מודפס וללא ברכה, בניגוד לקריאת מגילת אסתר שמקורה הוא קדום כבר בהלכה המשנאית. עם זאת, ישנן קהילות הנוהגות על פי דעת הגר"א לקרוא ממגילה הכתובה בדיו על קלף, ו (בלילה) לברך לפני כן: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על מקרא מגילה". הם לא מברכים ברכת שהחיינו כנהוג בקהילות אלו בקריאת שאר המגילות, משום שאין שמחה בקריאת איכה, ובמועד בו היא נקראת. נגינה מסורתית לטעמי המקרא של איכה טעמי המקרא של איכה נקראים במנגינה מלנכולית, השונה מטעמי המקרא של שאר ספרי המקרא. מנגינה זו משמשת בחלק מהקהילות גם לקריאת פסוקים עם משמעות של עצב במקומות אחרים במקרא (כמו ההפטרה של שבת חזון ומספר פסוקים במגילת אסתר). בקהילות החסידיות והתימניות ישנו ניגון מיוחד (בשינויים קלים בין קהילה לקהילה) לפרק השלישי "אני הגבר" בעל האקרוסטיכון המשולש, המותאם לשלישיית פסוקים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. לתקן ליקויי "תרגמת", ראו W:Tenebrae, ו כאן. בכנסיות הנוצריות המערביות נהוג לקרוא ולשיר את פרקי איכה במהלך טקס ה-Tenebrae הנערך בשלושת הימים האחרונים של "השבוע הקדוש". ובהקשר זה אף נוצרו לחנים רבים לשם שירת האיכה בטקס ה-Tenebrae (ראו #במוזיקה) בכנסייה האנגליקנית קוראים את איכה בתפילת הבוקר והערב בימי שני ושלישי של השבוע הקדוש ובתפילת הערב של "יום שישי הטוב". בכנסייה הקופטית האורתודוקסית מזמרים את קינת היחיד, פרק ג' שבאיכה, בשעה השתים עשרה של "יום שישי הטוב", יום צליבת ישו, לזיכרון קבורתו של ישו. מלחינים רבים כתבו מוזיקה לפסוקי מגילת איכה המושרים במהלך טקס ה-Tenebrae (אנ') הנערך בשבוע הקדוש (ראו על כך בפסקה מנהגי איכה בנצרות). להלן רשימה של חלק מהמלחינים שכתבו מוזיקה לאיכה, מסודרת לפי תקופות. תומאס טאליס כתב מוזיקה לשתי קינות. המוזיקה כתובה לחמישה קולות, אם לקולות סולו ואם למקהלה, עושה שימוש מתוחכם בטכניקת החיקוי ומרשימה בכוח הביטוי שבה. נוסף לכך כתב טאליס, כמו מלחינים רבים אחרים, מוזיקה לטקסטים הבאים: Incipit Lamentatio Ieremiae Prophetae ("פתיחת הקינה של ירמיהו הנביא") ו-De Lamentatione Ieremiae Prophetae. הפסוק המסיים ""השיבנו ה' אליך ונשובה חדש ימינו כקדם", בנוסח הלטיני:Ierusalem Ierusalem, convertere ad Dominum Deum tuum ("ירושלים, ירושלים, שובי אל אדוני אלוהייך") מדגיש את רישומה הקודר והמלנכולי של המוזיקה. טאליס השתמש בשני פסוקים עוקבים, אבל יצירותיו עצמאיות, למעשה, אם כי מקובל לשיר את שתיהן בזו אחר זו. הואיל ותפקידם הליטורגי של הפסוקים היה חופשי למדי, יכלו המלחינים לבחור כרצונם באילו פסוקים להשתמש, ומכאן המגוון הרחב של הטקסטים המופיעים ביצירות אלה. אורלנדו לאסוס, מנציגיה הגדולים של המוזיקה הדתית במחצית השנייה של המאה ה-16. הצטיין הן בתפוקתו האדירה והן באיכות יוצאת הדופן של כתיבתו, ששילבה סגנונות רבים ושונים. תומאס לואיס דה ויקטוריה היה גדול המלחינים הספרדים במאה ה-16, קתולי אדוק, שכל יצירותיו היו כנסייתיות. ויליאם בירד נודע כ"אבי המוזיקה האנגלית", אחרון המלחינים האנגלים הגדולים שכתבו מוזיקה כנסייתית קתולית וראשון המלחינים של התקופה האליזבתנית, שהייתה תור הזהב למוזיקה החילונית. את המוזיקה הנשגבת ביותר שלו כתב לטקסטים לטיניים. המוזיקה של מלחין זה למגילת איכה כמעט אינה מבוצעת כיום, הן משום שכתב אותה בראשית הקריירה שלו (בגיל 20 בלבד), והן משום שאחד הקולות חסר בכתב היד שנותר, וביצוע היצירה מחייב עריכה ושחזור. ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה היה מלחין איטלקי, מגדולי המלחינים בתקופת הרנסאנס. פלסטרינה הרבה לכתוב מוזיקה דתית, ופסגת יצירותיו היו המיסות שלו, בהן "מיסה פפה מרצ'לי" הידועה, שהוקדשה לאפיפיור מרקלוס השני ובכתיבתה סתר פלסטרינה את טענת הקונטר-רפורמציה, כי הפוליפוניה מבליעה את הטקסט הדתי. בזכות יצירה זו יש הרואים בפלסטרינה את "מושיע המוזיקה הכנסייתית". סבסטיאן ראוואל - מלחין ספרדי שהיה פעיל רוב חייו באיטליה, כתב מוזיקה דתית וחילונית, ווקאלית ואינסטרומנטלית. בין השאר כתב את "קינות ירמיהו", ברומא בשנת 1594. מלחינים נוספים מתקופת הרנסאנס שכתבו מוזיקה לפסוקי איכה הם רוברט וייט, Alfonso Ferrabosco the elder (אנ'), קרלו ג'זואלדו, אמיליו דה קאוואליירי ועוד. פרנסואה קופרן, מלחין צרפתי, מנציגיה המובהקים של תקופת הבארוק בשיאה, בן למשפחת מוזיקאים ותיקה. בחצר לואי החמישה-עשר חיבר בין השאר את יצירתו החשובה, Leçons de ténèbres ("דרשות הצללים"), הכוללת טקסטים שונים, בהם פסוקים ממגילת איכה. מארק-אנטואן שרפנטייה, מלחין צרפתי, שהושפע בראשית דרכו, עקב לימודיו אצל ג'אקומו קריסימי, מן המוזיקה האיטלקית, נטייה שהשפיעה על קבלת המוזיקה שלו בחברה הצרפתית. בהמשך הרבה לכתוב מוזיקה כנסייתית קתולית, בין השאר "דרשות הצללים" (Leçons de ténèbres) שהטקסט שלה כולל פסוקים ממגילת איכה. יאן דיסמאס זלנקה, מלחין בארוק צ'כי, כתב גם הוא מוזיקה ל"דרשות הצללים". איגור סטרווינסקי, מלחין רוסי, כתב כמה יצירות בעלות אופי דתי, שסגנונן מושפע הן מן המוזיקה של וברן והן בטכניקות של שנברג. בהן "מזמור קודש" (Canticum Sanctum) ו"קינות" ("Threni"(אנ')), השימוש בטקסטים עבריים למוזיקה שיש בה הדים לטקסי הכנסייה האורתודוקסית ניכר כבר בסימפוניית תהילים שלו משנת 1930. ליאונרד ברנשטיין, מלחין יהודי אמריקאי, כתב בסגנונות שונים ומגוונים. הסימפוניה מס' 1, "ירמיהו" משנת 1944 כונתה "היצירה האמריקנית החדשה הטובה ביותר לתזמורת" בפי חוג מבקרי המוזיקה של ניו יורק. בפרק האחרון שיבץ ברנשטיין פסוקים ממגילת איכה. אלברטו חינסטרה, מלחין ארגנטינאי, כתב מוזיקה למגילת איכה. ארנסט קרנק, מלחין האוסטרי ממוצא צ'כי, ניסה את כוחו ברוב הטכניקות המוזיקליות במהלך חייו הארוכים. בשלב מוקדם אימץ לעצמו את הטכניקה של ארנולד שנברג ודבק בה עד סוף חייו. בשנת 1958 כתב את "קינות הנביא ירמיהו" למקהלה מעורבת. מלחינים מודרניים נוספים שכתבו מוזיקה לאיכה הם: המלחין האנגלי אדוארד ביירסטו (אנ'), המלחין הקנדי פיטר טוגני (אנ') ואחרים. קינה תשעה באב חורבן בית ראשון חמש מגילות תהילים קל"ז - "על נהרות בבל", מזמור קינה של בני ממלכת יהודה שהוגלו לבבל עם חורבנם של ציון, בית המקדש הראשון וממלכתם. קינת ניפור ערכים אנציקלופדיים עורך: אש"ה, הערך "איכה", אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, כרך 1, הדפסה שלישית, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשכ"ה. עמ' 259–262. עורך: אש"ף, הערך "איכה", לכסיקון מקראי, כרך 1, הוצאת דביר, תל אביב תשכ"ה. עמ' 40–41. הערך "איכה", האנציקלופדיה העברית, (כרך ב', עמודות 812–813), חברה להוצאת אנציקלופדיות, ירושלים - תל אביב. מתיה קם, טריה פיליפ, חמש מגילות: מגילת איכה, באתר "תרבות•il" איכה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח מבואות לספר איכה (גישה מחקרית) פרופסור יעקב קליין, מבוא ופירוש לאיכה, בכרך כ"ב: "מגילות", מהדורת עולם התנ"ך, הוצאת דודזון־עתי, ירושלים - רמת גן 1987. (עמודים 108–116) (גישה מסורתית) יחיאל צבי מושקוביץ, מבוא ופירוש לאיכה, בתוך כרך י"ז - "חמש מגילות", בסדרת תורה נביאים וכתובים עם פירוש דעת מקרא, יצא לאור על ידי "האגודה להוצאת תנ"ך עם פירוש מסורתי" מיסודם של משרד הדתות ומוסד הרב קוק, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"ל, 1970. מהדורות מפורשות למקרא (גישה מחקרית) פרופסור יעקב קליין, כרך כ"ב: "מגילות", מהדורת עולם התנ"ך, הוצאת דודזון־עתי, ירושלים - רמת גן 1987. (גישה מסורתית) יחיאל צבי מושקוביץ, כרך י"ז - "חמש מגילות", בסדרת תורה נביאים וכתובים עם פירוש דעת מקרא, יצא לאור על ידי "האגודה להוצאת תנ"ך עם פירוש מסורתי" מיסודם של משרד הדתות ומוסד הרב קוק, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"ל, 1970. מהדורת הרטום ("קאסוטו"), כרך 13: "חמש מגלות", תשי"ז. מהדורת שמואל לייב גורדון, כרך 17: "חמש מגלות", מהדורה מחודשת ומתוקנת, תל אביב, 1992. (מהדורה ראשונה: וורשה, תרע"ד 1914) (גישה מחקרית) יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, מגילת איכה - פירוש ישראלי חדש, ידיעות ספרים, 2017. ספרי מבואות למקרא (ארכאיים) יהודה לייב בן זאב, מבוא אל מקראי קודש, וינה 1810. עמ' צב-צג. שמעון ברנפלד, מבוא לכתבי הקודש - מבוא ספרותי היסטורי לכתבי הקודש, כרך ג', הוצאת דביר, ברלין תרפ"ד 1924, עמ' קלה - קמא. פרופ' משה צבי סגל, מבוא המקרא, הוצאת "קרית-ספר", מהדורה רביעית, ירושלים תשט"ו 1955, עמ' 694–702. שמואל שרירא, מבוא לכתבי הקודש, הוצאת "מבואות", מהדורה שמינית, תשכ"ז 1967. עמ' 197–200. ספרות אחרת (גישה מסורתית) ישראל רוזנסון, מסכת מגילות, הוצאת בית עלים. מאמרים שמחה קוגוט, לשונה של מגילת איכה, לשוננו לעם כב/ח, תשל"א, עמ' 213–219 נילי סמט, קינות הערים השומריות ומגילת איכה: לקראת מחקר תאולוגי משווה, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום כ"א, תשע"ב, עמ' 95-110 Claus Westermann, Lamentations - issues and interpretation, (translated from German), Fortress Press ,July 1994, ISBN 800627431 F. W. Dobbs-Allsopp, Linguistic Evidence for the Date of Lamentations, Journal of the Ancient Near Eastern Society, 1998 Samuel Tobias Lachs, "The Date of Lamentations V", Jewish Quarterly Review, Vol. 57, No. 1 (Jul., 1966), pp. 46–56 F. M. Cross, Studies in the Structure of Hebrew Verse: The Prosody of Lamentations 1.1-22, in: The Word of the Lord Shall Go Forth: Essays in Honor, EISENBRAUNS, 1983. ISBN 9780931464195 C. W. Miller, "The Book of Lamentations in Recent Research", Currents in Biblical Research 2002 (1), 9-29 רשימת מאמרים על מגילת איכה באתר רמב"י מגילת איכה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מגילת איכה ברשת עברית: מגילת איכה, באתר אוצר הספרים היהודי השיתופי מגילת איכה, באתר ויקיטקסט מגילת איכה, באתר מקראות גדולות הכתר מגילת איכה, באתר "תורת אמת" מגילת איכה, באתר מכון ממרא יוונית: תרגום השבעים לאיכה בקודקס סינאיטיקוס (יוונית) לטינית: תרגום הוולגטה באתר הוותיקן (מהדורת Nova Vulgata) הקלטות וטקסט של מגילת איכה באתר הפיוט והתפילה פרשנות לאיכה ברשת עשר עובדות על מגילת איכה, אתר הידברות. "מדרש רבה" על מגילת איכה, אתר דעת. "מדרש זוטא" על מגילת איכה, אתר דעת. ביבליוגרפיה של מפרשים שונים על מגילת איכה הזמינים ברשת מאמרים ופרשנים נוספים על איכה, מתוך מדור "עיונים ופרשנות לתנ"ך" מאת מכללת הרצוג, אתר דעת אחר חגי משגב, "איכה", בתוך הבלוג "על מה שהיה ועל מה שקורה", 28 ביולי 2012. מגילת איכה מלווה בתמונות מהשואה, אתר דרכי נועם מילים ממגילת איכה לתשעה באב, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏21 ביולי 2013 בתלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ט"ו, עמוד א' מובא "ירמיה כתב ספרו וספר מלכים וקינות (איכה)" ראו בהרחבה בפסקה #שם החיבור. יוסף בן מתתיהו, אוסביוס מקיסריה והירונימוס מונים כולם כ"ב ספרים למקרא, "כנגד כ"ב אותיות האלפא ביתא". הירונימוס מציג אף את שמות הספרים הנמנים, כאשר הוא מחבר את איכה לירמיהו ואת רות לשופטים. "סידרן של כתובים: רות וספר תהלים ואיוב ומשלי, קהלת שיר השירים וקינות, דניאל ומגילת אסתר, עזרא ודברי הימים". (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף י"ד, עמוד ב'). בגמרא בבא בתרא י"ד, ב בקודקסים מהמאה ה-10–11 לספירה הוא מכונה עדיין "קינות", כך גם בספרות חז"ל והגאונים. אף הרמב"ם (1138–1204) מכנה זאת עדיין "קינות" ("ועליו הוא אומר בקינות (איכה ב,ח) 'ויאבל חיל וחומה'", משנה תורה, ספר עבודה, הלכות בית הבחירה, ה,ב(ג)). לא ידוע בבירור באיזו תקופה חוברה, החוקרים משערים שהיא חיבור ירושלמי שחובר לאחר התלמודים, ולאחר חיבור מסכת ספר תורה וחיבור בבלי הקרוי "מסכת סופרים ב". היא מצוטטת בבירור לראשונה בדברי ר' אליהו מכיר (ראו מהדורת הייגער, 1937) מסכת סופרים, הלכה יד, א (מהדורת היגער, 1937, עמ' 251). עם זאת, יצוין כי באחד מכתבי היד (כתב יד אדלר 3861) נכתב "קינות" ולא "איכה". מסכת סופרים, הלכה יח,ה (מהדורת היגער, 1937, עמ' 315). הירונימוס, בהקדמה למלכויות. הוא מוסר כי בכתב העברי ישנן חמש אותיות כפולות - (מנצפך), וכנגדם חמישה ספרים כפולים בקאנון היהודי (שני ספרים לפי תפיסתו, בקאנון היווני, המוחזקים כספר אחד בידי העבריים: שמואל א-ב, מלכים א-ב, דברי הימים א-ב, עזרא ונחמיה, ירמיהו ואיכה ("cinoth"). ובנוסח המקור בלטינית: samuhel, malachim, dabreiamin, ezras, hieremias cum cinoth. כך למשל מצוין שמה בקודקס סינאיטיקוס (330-350 לספירה): "θρηνοι ιερεμιου". (מקור: folio: xlii v) "אמרו ליה ליהויקים, כתב ירמיה ספר קינות" (תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף כ"ו, עמוד א'). רבי הוה נקיט ספר קינות וקא קרי בגויה (תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף ה', עמוד ב'.). "רבי ורבי חייא רבא ור' ישמעאל בי רבי יוסה היו יושבין ופושטין במגילת קינות ערב תשעה באב [...]" (תלמוד ירושלמי, מסכת שבת, פרק ט"ז, הלכה א'). "הרואה [...] קינות [=בחלום] ידאג מן הפורענות [...]" (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ"ז, עמוד ב'), "וקורא בקינות באיוב ובדברים הרעים שבירמיה" (תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ל', עמוד א'), "סידרן של כתובים: רות וספר תהלים ואיוב ומשלי קהלת שיר השירים וקינות דניאל ומגילת אסתר עזרא ודברי הימים" (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף י"ד, עמוד ב'), "[...] ירמיה כתב ספרו וספר מלכים וקינות [...]" (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ט"ו, עמוד א'). נוסח המקור היווני: ΚΑΙ ἐγένετο μετὰ τὸ αἰχμαλωσθῆναι τὸν ᾿Ισραήλ, καὶ ῾Ιερουσαλὴμ ἐρημωθῆναι, ἐκάθισεν ῾Ιερεμίας κλαίων, καὶ ἐθρήνησε τὸν θρῆνον τοῦτον ἐπὶ ῾Ιερουσαλὴμ καὶ εἶπε· (ΘΡΗΝΟΙ ΙΕΡΕΜΙΟΥ)‎ נוסח המקור הלטיני: Et factum est, postquam in captivitatem redactus est Israel, et Ierusalem deserta est, sedit Ieremias propheta flens, et planxit lamentatione hac in Ierusalem, et amaro animo suspirans, et eiulans dixit. (Lamentationes Prologus) נוסח המקור הארמי: "אמר ירמיהו נביא וכהנא רבא: איכדין יתגזר על ירושלם ועל עמהא לאתדנא בתירוכין, ולמספד עלויהון 'איכה'" (תרגום חופשי: "אמר ירמיהו הנביא והכהן הגדול: איכה נגזר על ירושלים ועל עמה לדון בגירושין ולהספיד עליהם 'איכה' "). (תרגום איכה, א,א). מצוטט אצל אוסביוס מקיסריה, Historia Ecclesiastica (ההיסטוריה הכנסייתית) ו:25, פירוש על תהילים א. adversus haereses, ה,6. "ירמיה כתב ספרו (=ספר ירמיהו) וספר מלכים וקינות" (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ט"ו, עמוד א'), "ועליה קונן ירמיה (איכה ב,כ) 'אם תאכלנה נשים פרים עללי טפוחים'" (תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ל"ח, עמוד ב'), "ועליהן קונן ירמיה (איכה, א', ט"ז) 'על אלה אני בוכיה עיני עיני יורדה מים'" (תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ח, עמוד א'). כך למשל הרמב"ם (1138–1204): "הוא שירמיהו אומר (איכה ג,לח) 'מפי עליון לא תצא, הרעות והטוב'" (משנה תורה, ספר המדע, הלכות תשובה, ה,ג). למשל: יהודה לייב בן זאב (1764-1811), מבוא אל מקראי קודש, וינה 1810. עמ' צב-צג. אהרן בן וואלף, "מגילת איכה עם תרגום אשכנזי וביאור", בתוך: נתיבות השלום - באור ר' משה מנדלסון על התורה, ירושלים תשלד 1974. עמ' קפט-רו. פרופסור יעקב קליין, "מחבר המגילה וזמנו", בתוך ה"הקדמה למגילת איכה" במהדורת "עולם התנ"ך", כרך "מגילות", עמוד 116. דברי הימים ב', ל"ה, כ"ה הנוסח במקור (ביוונית): ”Ἱερεμίας δὲ ὁ προφήτης ἐπικήδειον αὐτοῦ συνέταξε μέλος [θρηνητικόν], ὃ καὶ μέχρι νῦν διαμένει” (Flavius Josephus, Antiquitates Judaicae, *ta/de e)/nestin e)n th=| deka/th| bi/blw| tw=n *)iwsh/pou i(storiw=n th=s *)ioudai+kh=s a)rxaiologi/as., Whiston chapter 5, Whiston section 1, www.perseus.tufts.edu) משה צבי סגל, מבוא המקרא, (עמ' 698)."מסורת זו [...] וכנראה היא נרמזת כבר בספר דברי הימים ב', פרק ל"ה, פסוק כ"ה [...] הרמז בפסוק זה הוא לאיכה, ד', כ' שכל הקדמונים פירשו על מותו של יאשיהו במגידו". שמעון ברנפלד, מבוא לכתבי הקודש, כרך ג, (עמוד קל"ה). "סעד למסורת זו הוא בזה שנמצא בספר דברי הימים ב [...]". איכה, ד', כ' ”'ויקונן ירמיהו על יאשיהו' היכן פירושו של דבר? 'רוח אפינו משיח ה' [...]' (איכה ד', כ')” (תוספתא, מסכת תענית, ב,י) וברוח זו נדרש בתלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כ"ב, עמוד ב': ”כי הוה ניחא נפשיה חזא ירמיהו שפוותיה דקא מרחשן אמר שמא ח"ו מילתא דלא מהגנא אמר אגב צעריה. גחין, ושמעיה דקא מצדיק עליה דינא אנפשיה, אמר (איכה א') 'צדיק הוא ה' כי פיהו מריתי'. פתח עליה ההיא שעתא: 'רוח אפינו משיח ה (איכה ד', כ')”) ומדרש איכה רבתי א', נ"ג ברנפלד, סגל ואחרים שמעון ברנפלד, מבוא לכתבי הקודש – מבוא ספרותי היסטורי לכתבי הקודש, כרך ג', הוצאת "דביר", ברלין תרפ"ד 1924, עמ' קלו אַל תִּבְכּוּ לְמֵת וְאַל תָּנֻדוּ לוֹ, בְּכוּ בָכוֹ לַהֹלֵךְ כִּי לֹא יָשׁוּב עוֹד וְרָאָה אֶת אֶרֶץ מוֹלַדְתּוֹ. Flavius Josephus, Antiquitates Judaicae, *ta/de e)/nestin e)n th=| deka/th| bi/blw| tw=n *)iwsh/pou i(storiw=n th=s *)ioudai+kh=s a)rxaiologi/as., Whiston chapter 5, Whiston section 1, www.perseus.tufts.edu, Zalman Shazar, זר לגבורות: קובץ מחקרים במקרא, בידיעת הארץ, בלשון ובספרות תלמודית: מוגש לר׳ זלמן שזר נשיא המדינה ביום הולדתו הפ״ג, קרית ספר, 1973. (בiw) ירמיהו, ט', ט' ראו גם ספר ירמיהו, פרק ז', פסוק כ"ט; ספר ירמיהו, פרק ט', פסוק י"ט אישים נוספים, מלבד ירמיהו, המתוארים במקרא כמחברי קינות הם הנביאים יחזקאל (יחזקאל, י"ט, א'; י"ד; יחזקאל, כ"ו, י"ז; יחזקאל, כ"ז, ב'; ל"ב; יחזקאל, כ"ח, י"ב; יחזקאל, ל"ב, ב'; ט"ז) ועמוס (עמוס, ה', א'). וכך דורשים חז"ל בתלמוד הבבלי: "'וַיְהִי כִּקְרוֹא יְהוּדִי שָׁלֹשׁ דְּלָתוֹת וְאַרְבָּעָה, יִקְרָעֶהָ בְּתַעַר הַסֹּפֵר וְהַשְׁלֵךְ אֶל הָאֵשׁ אֲשֶׁר אֶל הָאָח [...]' (ירמיהו, ל"ו, כ"ג). מאי "שלש דלתות וארבעה"? אמרו ליה ליהויקים: כתב ירמיה ספר קינות. אמר להו: מה כתיב ביה? [...] אמר להו: מאן אמרה? (ענו לו) 'כִּי ה' הוֹגָהּ עַל רֹב פְּשָׁעֶיהָ'. מיד קדר כל אזכרות שבה ושרפן באש" (תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף כ"ו, עמוד א'). בנוסף, מדרש איכה רבתי ג,א דורש את הנאמר בהמשך הפרק (ירמיהו, ל"ו, ל"ב) "וְעוֹד נוֹסַף עֲלֵיהֶם דְּבָרִים רַבִּים כָּהֵמָּה.", כרומזים לקינה השלישית המכילה את מניין הפסוקים של שלוש הקינות האלפביתיות האחרות (א,ב,ד) (66 פסוקים בסך הכל, כנגד שלושה פרקים המכילים כל אחת 22 פסוקים). ”ואיננה המגלה הנשרפת על יד יהויקים, כי לא נמצא שני דברי השם אשר הם בספר ירמיה חקוקים. וכן כתוב: "קח לך מגלת ספר, וכתבת אליה את כל הדברים אשר דברתי אליך, על ישראל ועל יהודה ועל כל הגוים". ועוד כתוב: "מדוע כתבת עליה לאמר: בא יבא מלך בבל ותשחית את הארץ הזאת". ואין במגילת ספר איכה זכר בבל ולא מלכה.” (האבן עזרא בהקדמתו לספר איכה) יהודה לייב בן זאב, מבוא אל מקראי קודש, וינה 1810, עמ' צ"ב-צ"ג. ואחרים ”מכל מקום, לפי השערת חוקרים שונים, מדובר כאן בקובץ, שהיה הבסיס הקדום הראשון של אוסף נבואות ירמיהו, והוא התפתח והיה לספר ירמיה שלפנינו.” (פרופסור יאיר הופמן, "פרשת המגילה ושאלת התגבשותו של ספר ירמיה", בתוך: מהדורת "עולם התנ"ך", כרך: ירמיהו, פרק ל"ו, עמוד 168.) איכה, ג', מ"ח ירמיהו, ח', כ"א–כ"ג איכה, ד', י"ז ירמיהו, ב', י"ח; ירמיהו, ל"ז, ה'–י' ירמיהו, כ"ד, ח'; ל"ד, ג'; ל"ח, כ"ג אך לדעת אלו אשר סוברים ש"משיח ה'" הוא יאשיהו אין קושיה מגילת איכה#קינת ירמיהו על יאשיהו איכה, ה', ז' ירמיהו, ל"א, כ"ט איכה, ב', ט' שרירא, עמ' 200. איכה, ד', י"ב איכה, ה', כ' משה צבי סגל, מבוא המקרא חלק ד' עמודים 698-701. ”הרושם המתקבל מצרוף החומר המקראי והבתר מקראי הוא שהאקרוסטיכון האלפביתי הוא פיתוח פיוטי מאוחר בימי בית-שני. ואף על פי כן ייתכן שהתמונה הזאת מעוותת משום מיעוט ידיעותינו” (אלכסנדר רופא, מבוא לספרות המקרא, הוצאת כרמל, 2006. (עמ' 318)) שרירא, עמ' 199, ואחרים. ברנפלד, עמ' קנה. איכה, ב', כ' איכה, ד', י' ראו איכה רבה (פתיחתא כ"ח) שירמיה כתב את מגילת איכה בשנת ארבע ליהויקים. איכה, ד', כ"א–כ"ב איכה, ה', ו' פסוק זה בנוסח המסורה אף חריג לסדר אקרוסטיכון האלפבית העברי שבמגילה, ס־פ־ע־צ. אולי יש בכל אלו כדי להעיד על עריכה מאוחרת או חריגה. וראו בפסקה #הקדמת האות פ' לאות ע' איכה, א', א' איכה, א', ב' חז"ל כינו זאת "אלף בית (של איכה)". ("אמר רבי יוחנן מפני מה לקו באל"ף בי"ת מפני שעברו על התורה שניתנה באל"ף בי"ת", תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ק"ד, עמוד ב', "רבי ורבי חייא רבא ור' ישמעאל בי רבי יוסה היו יושבין ופושטין במגילת קינות ערב תשעה באב שחל להיות בשבת מן המנחה ולמעלה. ושיירו בה אל"ף בי"ת אחד [...]" תלמוד ירושלמי, מסכת שבת, עט,א (פרק טז הלכה א)) זמין לצפייה באתר codex sinaiticus. ראו את נוסח הוולגטה הלטיני לאיכה ב אתר הוותיקן R. B. Salters, Lamentations: A Critical and Exegetical Commentary (International Critical Commentary), New York: T&T Clark, 2011, p. 11 ש. שפרה ויעקב קליין, בימים הרחוקים ההם,1996, 565 בקינה הראשונה בנוסח המסורה שבידינו מופיעה האות פ' לאחר האות ע', ויש שתלו בשל כך שפרק א' חובר על ידי מחבר אחר (שרירא, עמ' 199, ואחרים) אולם ביריעה המכילה את פרק א' שנמצאה בקומראן (4Q111), המתוארכת למאה הראשונה לספירה, מופיעה האות פ' (עמודה 3 שורות 7–8) לפני האות ע' (עמודה 3 שורות 9–10) (ראו: Cross, Frank Moore, Studies in the structure of Hebrew verse : the prosody of Lamentations 1:1-22, The Word of the Lord Shall Go Forth, 1983, עמ' 148). יצוין גם, כי בנוסח כתב יד קודקס סינאיטיקוס היווני (זמין לצפייה כאן) מופיע בפרקים א-ב המופיעים בקודקס הסדר הרגיל, ע' קודמת לפ'. (שאר הפרקים לא שרדו בקודקס זה, וסביר להניח שגם שם נשמר הסדר הרגיל). * ”פָּצוּ עָלַיִךְ פִּיהֶם (איכה, ב', ט"ז): אמר רבא (רבה), אמר ר' יוחנן: בשביל מה הקדים פ"א לעי"ן? בשביל מרגלים, שאמרו בפיהם מה שלא ראו בעיניהם” (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ק"ד, עמוד ב') ”פָּצוּ עָלַיִךְ פִּיהֶם כָּל-אֹיְבַיִךְ (איכה, ב', ט"ז): מפני מה הקדים פ"ה לעי"ן? לפי שהן אומרים בפה מה שלא ראו בעין, לפיכך הקדים פ"ה לעי"ן” (מדרש איכה רבה, מהדורת ש' בובר, וילנה תרנ"ט, ב טז, עמ' 119) ”פַּלְגֵי-מַיִם תֵּרַד עֵינִי (איכה, ג', מ"ח): למה הקדים פ"א לעי"ן, שהיו אומרים בפיהם מה שלא ראו בעיניהם” (מדרש איכה רבה, מהדורת ש' בובר, וילנה תרנ"ט, ג מח, עמ' 138) ”בשלוש הקינות האמצעיות באה האות פ"א לפני העי"ן, ולא נתפרשה סיבת הדבר. יש אומרים שהיתה שיטה כזאת בסדר א"ב, שהקדימו פ"א לעי"ן (עי' ז' יעבץ, סדור 'עבודת הלבבות', בפרושו לתה' פרק לד וב'צפונות המקרא' לא' וקסלר).[...]” (איכה עם פירוש דעת מקרא, מאת: י"צ מושקוביץ, ירושלים תשל"ג, מבוא, עמ' 5, הערה 11) שמואל אחיטוב, הכתב והמכתב, מוסד ביאליק, 2012, עמ' 245–248 בפרק ל"א של משלי, באקרוסטיכון "אֵשֶׁת חַיִל מִי יִמְצָא", פסוק כ"ו (פִּיהָ פָּתְחָה בְחָכְמָה וְתוֹרַת חֶסֶד עַל לְשׁוֹנָהּ) מופיע בתרגום השבעים לפני פסוק כ"ה (עֹז וְהָדָר לְבוּשָׁהּ וַתִּשְׂחַק לְיוֹם אַחֲרוֹן). קליין, עולם התנ"ך, חמש מגילות, עמ' 122 קליין, עולם התנ"ך, חמש מגילות, עמ' 124 קליין, עולם התנ"ך, חמש מגילות, עמ' 139 קליין, עולם התנ"ך, חמש מגילות, עמ' 140 קליין, עולם התנ"ך, חמש מגילות, עמ' 146 קליין, עולם התנ"ך, חמש מגילות, עמ' 148 קליין, עולם התנ"ך, חמש מגילות, עמ' 158 The Dead Sea scrolls II p 1130 The Dead Sea scrolls I p 486 Tal Ilan, Gender and Lamentations: 4Q179 and the Canonization of the Book of Lamentations, lectio difficilior 2008:2, 2008 The Dead Sea scrolls II p 992 לבחינת ההשוואות בין מגילה זו לנוסח המסורה ראו Cross, Frank Moore, Studies in the structure of Hebrew verse : the prosody of Lamentations 1:1, The Word of the Lord Shall Go Forth, 1983, עמ' 130-155 ראו כאן לקטעי כתבי יד ממגילת איכה באוסף קיימברידג', למשל. החלקים ששרדו מהספר באתר "כתר ארם צובא" למעט בפסוקים כח, לג, לז, לח, מט, נא אמר ה'במימר לעמא בית ישׂראל דלא יעבר קטלין בחרבא בארעהון אזל יאשׁיה מלכא שׁלף חרבא על פרעה חגירא בבקעת מגדו דלא אתפקד ולא תבע אולפן מן־קדם ה' בכין רגמו רגומיא גירין למלכא יאשׁיה ומית ועד־לא נפקת נשׁמתיה הוה רחישׁ בשׂפותיה וכן אמר זכאה הוא ה' ארום עברית על מימריה שׁמעו כען כל עממיא הספידו דאספיד ירמיה על יאשׁיה וחמו כאבי דבתר מותיה בתולתי ועולמי אזלו בשׁביא. [...] מלכא יאשיה דהוה חביב לנא כנשמת רוח חיין דבאפנא דהוה משיח ה' איתפס במצד בחיבוליהון דמצראי דהוינא אמרין עלוהי בטלל זכותיה ניחי ביני עממיא. אמרת ירושׁלם כד אתמסרת ביד נבוכדנצר קריתי למרחמי בני עממיא דגזרית קיים להון די יסייעוני ואינון חכימין מנאי ואתהפיכו לחבלא יתי הינון רומאי דעלו עם טיטוס ואספסינוס רשׁיעא ובנו כרכומין על ירושׁלם כהניא וסביא בגו קרתא אתנגידו מן כפנא ארום תבעו סעיד לחמא למיכלהון ויקיימון ית נפשׁתהון למשל איכה א', ב'-ה'; ה', ה' נשיא דמתנסבן לגבר בציון אתעניו מן רומאי בתולתא בקרוי יהודה מאומא כסדאי. "אמרת ירושׁלם כד אתמסרת ביד נבוכדנצר קריתי למרחמי בני עממיא דגזרית קיים להון די יסייעוני ואינון חכימין מנאי ואתהפיכו לחבלא יתי הינון רומאי דעלו עם טיטוס ואספסינוס רשׁיעא ובנו כרכומין על ירושׁלם כהניא וסביא בגו קרתא אתנגידו מן כפנא ארום תבעו סעיד לחמא למיכלהון ויקיימון ית נפשׁתהון", תרגום ארמי לאיכה א,יט. עוד ספאן עיננא לאסתכלא לסייענא דהוינא מתינן לרומאי ואתהפיך לנא להבלו בסכותנא דאסתכינא לרומאי דאינון עמא דלא יפרוק", תרגום ארמי לאיכה ד,טז. חדיאן ובועי קושטנטינא קרתא דאדום ועמא דביסרין דיתבא בארעא ארמוניא [...] אסער עויתיך קרתא דרומי קושטנטינא, ביסרין, ארמוניא. ;תרגום איכה ברשת* ראו באתר The Comprehensive Aramaic Lexicon Project (CAL)* מהדורה חלקית מופיעה באתר ויקיטקסט. ראו על המדרש כאן יצא לאור, בין היתר, על ידי בובר בשנת תרנ"ד על פי כתב יד די רוסי 261. הפירוש פורסם על פי קטעי גניזה, בהוצאת "האוצר", ירושלים, תשע"ח. ג'ון סטנלי, מוזיקה קלאסית, עמ' 58 ג'ון סטנלי, מוזיקה קלאסית, עמ' 59 ג'ון סטנלי, מוזיקה קלאסית, עמ' 60 ג'ון סטנלי, מוזיקה קלאסית, עמ' 57 סטיבן לדבטר, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין ג'ון סטנלי, מוזיקה קלאסית, עמ' 227 נורמן לברכט, "אנציקלופדיה למוזיקה של המאה עשרים", עמ' 710