laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרס קפלון

פרס קפלון מוענק על ידי קרן מוריס ובטי קפלון מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים לפרסומים או מחקרים במדעי הרוח, החברה או הטבע ולקידום השלום. הפרס חולק לראשונה בשנת 1969 וכל זוכה קיבל 5,000 דולר. בשנת 1969 זכו בפרס: אריה דבורצקי, יצחק טברסקי, אפרים אלימלך אורבך, שמואל נח אייזנשטדט ויעקב מגר. בשנת 1973 זכו בפרס: אהרן ברק וצבי ליפקין. בשנת 1977 זכו בפרס: הלל פרדקין בפילוסופיה, סטנלי קון בפיזיקה, נעמי לוקנר בכימיה וסטנלי מסר בפסיכולוגיה. בשנת 1979 זכו בפרס: ישעיה תשבי ויעקב כ"ץ. כן זכו בפרס פרופ' בנימין מזר וארנאלדו מומיליאנו. פרסי קפלון של האוניברסיטה העברית - לחמישה פרופסורים, דבר, 30 באוקטובר 1969 Hebrew University Gets $30,000 Annual Grant, JTA, April 10, 1972 4 Receive Kaplun Prizes, March 4, 1977, JTA ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כפר סירקין

כְּפַר סִירְקִין הוא מושב באזור השרון ליד פתח תקווה השייך למועצה אזורית דרום השרון. אדמותיו נקנו באוגוסט של שנת 1934 מבעלי הקרקע הערבים - עומר אל ביתר. בעלי קרקעות סמוכות בקשו לבטל את המכירה ולרכוש בעצמם את הקרקעות בהתאם לדין זכות קדימה, אולם תביעתם נדחתה לאחר שלא הצליחו להפקיד בקופת בית המשפט את הסכום הנדרש לרכישת הקרקע ולא הביאו הוכחות שביכולתם לרוכשו. תושבי הכפר הראשונים עלו לקרקע בשנת 1936. בשנים 1936–1939 הכפר שימש כמאחז יהודי במשך המרד הערבי הגדול, והוא סבל מהתקפות מערביי הסביבה. ההגנה השתמשה בו במאבקה בערבים בסביבתו, ולהסלקת כלי נשק בלתי חוקיים. בשנים הראשונות טרם נסלל כביש גישה לכפר במלואו. היישוב נקרא על שמו של נחמן סירקין שהיה מראשי תנועת העבודה הציונית. ילדי המושב לומדים בבית הספר היסודי בו, ובחטיבת הביניים והתיכון בבית חינוך ירקון. סמוך למושב שכן מחנה סירקין של צה"ל, שכיום הרוס ועל חורבותיו צפויה לקום שכונה חדש השייכת לפתח תקווה. הסליק אנדרטה לנופלים במערכות ישראל בית הוותיק מדיה וקבצים בנושא כפר סירקין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כפר סירקין(הקישור אינו פעיל, 25.4.2020) כפר סירקין, ברשת החברתית פייסבוק כפר סירקין (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית כפר סירקין באתר של עירית פתח תקווה ד. זסלבסקי, כפר סירקין, דבר, 1 באוגוסט 1937 ישעיהו אביעם, הדגל מונף על בית המפקדה, מעריב, 6 ביוני 1961 דוד פיינשטיין, כפר סירקין נתבע לשלם דמי חכירה עירוניים, דבר, 14 באוגוסט 1968 אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 בית הדין ביטל את תביעת הערבים לקרקע כפר סירקין, דבר, 19 ביוני 1938 התנקשויות בסביבת פתח תקווה, דבר, 19 בספטמבר 1936 לא היתה התקפה על כפר סירקין, דבר, 30 בספטמבר 1936 אחרי התפוצצות המוקש בדרך כפר סירקין, דבר, 7 באוקטובר 1938
פרישי מדברא

פרישי מדברא (בעברית: פרושי המדבר) הוא מושג המופיע לראשונה בספר הזוהר, ומתאר קבוצת יהודים שנהגו להתבודד במדבריות ארץ ישראל ובעיקר במדבר יהודה[דרוש מקור]. במדרש הנעלם, חלק מספר הזוהר, נאמר על אנשי הקבוצה שחיים במערות במהלך השבוע ומגיעים מדי שבת לבתיהם. על כך סיפר רבי חזקיה, כי הוא היה במדבר ב"אתריהון דערביא" (מקומם של דרי המדבר) וראה שם אנשים שגרו במקומות נסתרים, במערות שבין ההרים, ובאו לביתם רק בערב שבת, ומיד אחרי השבת חזרו למקומם במדבר. כאשר הוא שאל אותם לפשר הדבר הם אמרו לו כי הם פרושים מהעולם, "פרישי עלמא", והם עוסקים בתורה מדי יום במשך כל היום, הם אוכלים עשבי המדבר לא מבושלים. במקום אחר מוזכר כי רבי שמעון הלך בדרך עם בנו רבי אלעזר ברבי שמעון ועם תלמידיו רבי אבא ורבי יוסי ופגשו את רבי נהוראי סבא שנמנה עם חברי הקבוצה ובא ליישוב לקראת ראש השנה כדי לא לשהות במדבר ביום הדין, מכיוון ששם מתגבר הדין, והוא סיפר לו גם על מעשי חברי הקבוצה ואמר לו דברי תורה משמם. הזוהר שם מאריך במעלת העוסק בתורה מחוץ ליישוב. רבי חיים ויטאל כותב כי קבוצה זו נקראת בתואר "פרושים", ומטרתם הייתה לעסוק בתורה יומם ולילה ללא מפריע, ולזמר להקב״ה את שירי ספר התהילים בהתלהבות ובשמחה עד שהדביקו מחשבותיהם בעולמות העליונים, עד שהגיעו על ידי מעשים אלו לרוח הקודש ולמדרגת הנבואה. לפי פירוש אחד של הרב יעקב אטלינגר, גם בזמן האמוראים המשיכו מעשיהם של קבוצה זו. בתלמוד הבבלי סיפר רב יוסף, שרב הונא בר ביזנא וכל גדולי הדור לא בירכו לישב בסוכה מכיוון שהיו במרעה עם בהמותיהם במשך כל ימי חג הסוכות. הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק תמה על העולה מהגמרא שגדולי הדור לא קיימו את מצוות סוכה ולכן פירש שאכן ישבו בסוכה אבל לא ביום טוב שני של גלויות כי ידעו את זמן קידוש החודש הנכון. הרב יעקב אטלינגר תירץ שישבו במדבר בכוונה תחילה ונהגו כקבוצת ה"פרושי מדברא", וחזרו למקום יישוב לשמיני עצרת כדי להזכיר משיב הרוח ומוריד הגשם בתפילה. גם בספרי החסידות מוזכרים ה"פרישי עלמא" ולומדים מהם הנהגות טובות. בספר שם משמואל מביא את מה שכתוב בזוהר שהם למדו במדבר כדי להכניע את כוחות החיצונים, והוא למד מכך שאדם העוסק בתורה אינו מצריך שמירה כל כך מכוחות השדים וסטרא אחרא (וגם מיתר המזיקים שחיים במדברות) כי התורה נקראת אש כמו שכתוב "הלא כה דברי כאש נאום ה'", והיא כעין חומת אש המבריחה את כוחות מסביבותיהם. נזיר (יהדות) ספר הזוהר, חלק ב', דף קפ"ג, עמוד ב'. מדרש הנעלם, זהר חדש דף יג. זוהר פרשת תצווה הקדמה לספר שערי קדושה תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף מ"ז, עמוד א'. אור שמח, הלכות סוכה, פרק ו', הלכה י"ג. ביכורי יעקב, סימן תר"מ, סעיף קטן כ"ד. שם משמואל על ראש השנה עמ' ס"ט.
אורי אלפרט

אורי אלפרט (10 במאי 1909 - 23 באפריל 1990) היה מפקד פלוגה בארגון "ההגנה", חבר בהנהלת מפלגת מפא"י ההיסטורית, מילא תפקידי מפתח בהסתדרות ובאיגוד המקצועי. אורי (אוריה, לייבל מהבית) אלפרט נולד בעיר קובל שבחבל ווהלין בשנת 1909 להוריו מאיר, מצאצאי הרב מפרוז'נה, ולאמו ציפורה בת ירוחם כהן מבריסק. קיבל חינוך מסורתי ב"חדר", למד בישיבת הרב סולובייצ'יק בבריסק והמשיך לימודיו בגימנסיה העברית "תרבות" שבקובל. את פעילותו הציונית החל כמזכיר "החלוץ הצעיר" וכראש מועדון הספורט העברי "קדימה" בקובל. עבר הכשרה חקלאית ועלה ארצה ב-10 בינואר 1925. תחילה שהה בהכשרת גבעת השלושה שליד פתח תקווה ומשם הצטרף לקבוצה ביבנאל שם עבד בסלילת כבישים ובמחצבה ואחר כך בגדוד העבודה. לאחר כשנה (1927), התחילה בגדוד העבודה ירידה מאורגנת לרוסיה של קבוצת אלקינד. אלפרט עם עוד חברים ממפלגת "אחדות העבודה" עברו לעבוד בתל אביב, שם חלה בקדחת. הרופאים יעצו לו לחזור לפולין, אך הוא עלה לירושלים והצטרף לקואופרטיב שרברבים. כחבר ב"הגנה" עבר קורס מפקדי פלוגות והוצב כמפקד בעיר העתיקה. במאורעות 1929 מונה על ידי רחל ינאית למפקד ה"הגנה" בסנהדריה. בשנת 1933 נשא לאשה את מיקה (מרים) בת ליבוש גולדשמידט, בת עירו, חניכה בקן "השומר הצעיר" בקובל וחברה בגרעין עין-הקורא (לימים קיבוץ שער הגולן). לבני הזוג שהתיישבו בת"א לא נולדו ילדים. בת"א הקים קבוצה חדשה של שרברבים שהתמחו בהתקנת צנרת מודרנית בפרדסי הארץ. עם סיום העבודה ב-1936 הוא נקרא ל"בית ברנר" לשמש מזכיר אגודת עובדי המתכת. אלפרט (שכונה "עמיקם" כמפקד ב"הגנה") שימש כמפקד שכונת ברנר ואחר כך מפקד "הנודדת" שפעלה בנוה שאנן, רח' המלך ג'ורג' ועוד. בעימות עם הערבים שהתקדמו בשוק הכרמל עד רחוב השומר הצליחה החוליה של אלפרט להודפם. ב-1942 התגייס לצבא הבריטי, שירת במצרים, בלוב ועד טוברוק. ממצרים נשלח לאיטליה עם "פלוגת סולל בונה" שהתקדמו עם הצבא עד מילאנו. עם סיום המלחמה עסק בהצלה, בהקמת הכשרות ובהעברת הניצולים לארץ במסגרת עליה ב'. בשובו ארצה עסק בשיקום החולים, חזר למועצת פועלי תל אביב כחבר מפא"י במזכירות המועצה. כתב מאמרים מפעם לפעם בנושאים מקצועיים. השתתף בעריכת ספר ההתנדבות. תפקידים שמילא אחרי קום המדינה: חבר מועצת התעשייה של משרד המסחר והתעשייה ומועצת שירות התעסוקה של משרד העבודה. חבר בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית, המחלקה לאיגוד מקצועי. השתתף בוועדה הכלכלית של מפא"י. הנהלת שיכון עובדים. הנהלת התזמורת הפילהרמונית. הנהלת האופרה הישראלית. מרכז החיילים המשוחררים. הנהלת בנק אוצר החייל. בשנת 1960 נבחר כמזכיר מועצת מחוז תל אביב-יפו, בה כיהן עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1976. המשיך בפעילות ענפה בהתנדבות בהנהלת הסתדרות הגמלאים. זכה בתואר "יקיר העיר תל אביב" בשנת ה'תשל"ט- 1979. אורי אלפרט נפטר בכ"ח בניסן ה'תש"ן. בני הזוג ציוו את רכושם להסתדרות. על שמו ושם אשתו הוקמה קרן מלגות לתלמידי רשת "עמל". מסמכים ומכתבים של בני הזוג מתועדים בארכיון מכון לבון - המכון לחקר תנועת העבודה. דוד תדהר (עורך), "אורי אלפרט", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4433
דארל סטינגלי

דאריל פלויד סטינגלי (Darryl Floyd Stingley; ‏18 בספטמבר 1951 - 5 באפריל 2007) היה שחקן פוטבול אמריקאי אשר הקריירה המקצועית שלו נקטעה באיבה בעקבות פציעה במהלך משחק. סטינגלי שיחק בקבוצת הניו אינגלנד פטריוטס בליגת ה-NFL לאורך כל הקריירה שלו. סטינגלי נולד בשיקגו. הוא למד בתיכון ג'ון מארשל בו שיחק בקבוצת הפוטבול של בית הספר בתפקיד רץ אחורי. עם סיום לימודיו קיבל סטינגלי מלגת ספורט מאוניברסיטת פרדו היוקרתית והצטרף לקבוצת הפוטבול של האוניברסיטה, שם הוסב לתפקיד תופס. בשנת 1973 נבחר בסיבוב הראשון של הדראפט על ידי קבוצת ניו אינגלנד פטריוטס. במהלך הקריירה הקצרה שלו השיג סטינגלי את הנתונים הבאים: שיחק ב-60 משחקים. תפס 110 זריקות ל-1883 יארדים. תפס 14 טאצדואנים. ביצע 28 ריצות ל-244 יארדים. רץ ל-2 טאצדאונים. החזיר 19 כדורים מבעיטות ל-187 יארדים. במהלך משחק טרום עונה של קבוצתו שהתקיים ב-12 באוגוסט 1978 באוקלנד, קליפורניה נגד האוקלנד ריידרס נחבט סטיגלי תוך כדי ניסיון תפיסת כדור על ידי ג'ק טייטום מהגנת הריידרס. חבטה זו שברה את חוליות 4 ו-5 בעמוד השידרה של סטינגלי והותירה אותו משותק לכל חייו עם יכולת להזיז בצורה מוגבלת את יד ימין בלבד. הפציעה של סטינגלי התרחשה מעט לאחר שסיים משא ומתן עם קבוצתו על חוזה חדש. ההכרזה על ההסכם אמורה הייתה להתרחש עם חזרת הקבוצה לבוסטון לאחר המשחק והייתה הופכת את סטינגלי לאחד השחקנים בעלי השכר הגבוה ביותר בליגה. החוזה לא נחתם מעולם. הפציעה הפכה לסמל לאגרסיביות של המשחק ולאור היותו של סטינגלי שחקן מצטיין וידוע משכה תשומת לב ציבורית גבוהה. בעקבות הפציעה שונו מספר חוקים במשחק על מנת להגן על בריאותם של השחקנים. מאמן הקבוצה היריבה, ג'ון מאדן כמו גם שחקנים רבים הביעו צער עמוק על המקרה. מאדן עצמו הגיע במהירות לביה"ח מייד לאחר המשחק ולימים התפתחה ידידות עמוקה בינו לבין סטינגלי. בשנת 1979 מונה סטינגלי למנהל סגל השחקנים בקבוצת ניו אינגלנד פטריוטס והחזיק בתפקיד זה מספר שנים. כמו כן הושג הסכם בינו לבין ה- NFL על פיו ישלמו הפטריוטס את כל הוצאותיו הרפואיות של סטינגלי במשך כל ימי חייו וגם יממנו את חינוך ילדיו של סטינגלי. סטינגלי וטייטום מעולם לא התפייסו. לאחר שנים רבות יצר טייטום קשר עם סטינגלי לקראת צאת ספרו של טייטום, כמו כן רשת HBO הזמינה את שני השחקנים להתארח ביחד לקראת תוכנית לציון 25 שנה לפציעה. בתחילה הסכים סטינגלי למפגש אולם לאחר מכן סירב כשגילה כי שם ספרו של טייטום הוא "וידוי מאת ה'רוצח' ג'ק טייטום מה-NFL". סטינגלי טען כי למרות השנים הארוכות שעברו טייטום לא ניסה לפני כן לפנות אליו ועשה זאת כעת רק על מנת לקדם את ספרו. ב-5 באפריל 2007 נפטר סטינגלי בבית החולים נוסטווסטרן בשיקגו לאחר שנמצא ללא הכרה בביתו. סיבת המוות יוחסה למחלת לב וסיבוכים מדלקת ריאות שנגרמו בשל העובדה כי היה משותק. מדיה וקבצים בנושא דארל סטינגלי בוויקישיתוף דארל סטינגלי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
גיבסון (קוקטייל)

גיבסון (באנגלית: Gibson) הוא קוקטייל המורכב מ-60 מ"ל ג'ין ו-10 מ"ל ורמוט יבש. את כל המרכיבים יש למזוג לשייקר, לערבל קלות, למזוג לכוס מרטיני ולקשט בבצלצל פנינה. המשקה זהה למרטיני, עם הבדל בקישוט (מרטיני מקושט בזית). בסרט מזימות בינלאומיות, קרי גרנט מזמין גיבסון במהלך ארוחת ערב כשהוא משוחח עם אווה מארי סיינט ברכבת. בסרט הרשת, מזמין ג'רמי נורת'ם גיבסון לפני ארוחת צהריים תוך כדי שיחה עם סנדרה בולוק במהלך חופשה בקוזומל. בסדרת הטלוויזיה מד מן, גיבסון הוא המשקה המועדף על רוג'ר סטרלינג. ערך זה הוא קצרמר בנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מישל דושוסואה

מישל דושוסואה (בצרפתית: Michel Duchaussoy;‏ 29 בנובמבר 1938 – 13 במרץ 2012) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה צרפתי. במשך הקריירה שלו, שנפרשה על כ-50 שנה, מתחילת שנות ה-60 ועד מותו ב-2012, שיחק דושוסאה בכ-130 סרטי קולנוע וטלוויזיה. נולד בוולנסיין שבצפון צרפת, בסמוך לגבול עם בלגיה. למד תחילה ספרות בעיר ליל הסמוכה ולאחר מכן משחק בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה בפריז. ב-1964 החל לשחק בתיאטרון הקומדי פראנסז ושיחק בה עד 1984. את הקריירה הקולנועית שלו החל בתחילת שנות ה-60 כניצב בסרטים כגון "היום הארוך ביותר" (1962). ב-1967 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי במותחן "משחקי רצח" (Jeu de massacre); סרטו של הבמאי הצרפתי אלן ז'סואה. ב-1969 החל לשחק בסרטיו של קלוד שברול ואלו הביאו לו פרסום; תחילה היה זה בתפקיד משנה כמפקח המשטרה בסרט "האישה הבוגדנית" בשנת 1969 ובאותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט "שהחיה תמות", בו גילם את האב השכול המחפש את האיש שהרג את בנו. הוא זכה לביקורות חיוביות על משחקו זה ונאמר עליו כי הוא מיטיב לבטא מכלול של רגשות תחת מסכה של איפוק. ב-1970 שיחק בסרט נוסף של שברול, "הקרע"; הפעם בתפקיד משנה כפרקליטה של הגיבורה (בגילומה של סטפאן אודראן) והדמות היחידה העומדת לצידה מול כל מבקשי רעתה. ב-1973 שיחק שוב בסרט של ז'סואה, "Traitement de choc", לצידם של אלן דלון ואני ז'ירארדו. בשנים שבאו לאחר מכן הוסיף דושוסואה לשחק בסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, אולם רק לעיתים רחוקות בתפקידים ראשיים. ב-1984 השתתף בסרט ההיסטורי עתיר התקציב של הבמאי אלן קורנו, "Fort Saganne", לצידם של ז'ראר דפארדייה, פיליפ נוארה, סופי מרסו וקתרין דנב. ב-1990 שיחק בתפקיד משנה בסרטו של הבמאי לואי מאל, "חגיגה במאי" (Milou en mai) והיה מועמד לפרס הסזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר. הוא המשיך לשחק בקולנוע ובטלוויזיה בתפקידי משנה, בדרך כלל. ב-2000 שיחק בתפקיד משנה בסרטו של פטריס לקונט, "האלמנה מסנט פייר" (La veuve de Saint-Pierre), בכיכובם של ז'ולייט בינוש ודניאל אוטיי. ב-2002 השתתף בסרטו של קוסטה גברס, "אמן" שעסק בסיפורו של הקצין הנאצי קורט גרשטיין שניסה להביא לידיעת הכנסייה הקתולית את השואה המתחוללת באירופה. ב-2004 שיחק בתפקיד משנה בסרטו של פטריס לקונט, "זרים אינטימיים" (Confidences trop intimes) בכיכובם של פבריס לוקיני וסנדרין בונאר. באותה שנה שב ושיתף פעולה עם קלוד שברול כששיחק בתפקיד משנה בסרטו, "השושבינה" (La demoiselle d'honneur). ב-2008 נטל חלק בתפקיד משנה בדרמת הפשע הביוגרפית המורכבת משני חלקים "אויב הציבור מספר 1" שעסקה בחייו של הפושע המפורסם ז'אק מזרין. בשנת 2009 השתתף בתור קלוד דלגדו בסדרת הפשע "בראקו" של רשת Canal+. הסרטים העלילתיים האחרונים בהם השתתף יצאו לאור ב-2010. תחילה היה זה היה בסרטו של יאן סמואל, "ממני באהבה" (Lage de Raison), בכיכובה של סופי מרסו ולאחר מכן, בסרטו של ז'יל פאקה ברנר, "המפתח של שרה" שעסק ביהודי צרפת בזמן השואה. דושוסואה נפטר בפריז במרץ 2012, בן 73, כתוצאה מהתקף לב. מדיה וקבצים בנושא מישל דושוסואה בוויקישיתוף מישל דושוסואה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מישל דושוסואה, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מישל דושוסואה, באתר AllMovie (באנגלית) מישל דושוסואה, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מישל דושוסואה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מישל דושוסואה, באתר AllMusic (באנגלית) מישל דושוסואה, באתר MusicBrainz (באנגלית) מישל דושוסואה, באתר Discogs (באנגלית) Que la Bête Meure - Review, אתר allmovie
גן גורים

גן גוּרים הוא ספר מחורז לילדים מאת רפאל ספורטה. הספר ראה אור בשנת 1954 בתל אביב בסדרת "לטף: ספריה חינוכית" של הוצאת תפוח. מהדורה מחודשת של הספר יצאה לאור בהוצאת כנרת זמורה ביתן בשנת 2016. שתי המהדורות מאוירות על ידי איזה הרשקוביץ. הספר מתאר את התנהלותו היומיומית של "גן ילדים" המאכלס גורי חיות. הגם שכל הדמויות הן של בעלי חיים, הן עוטות מלבושים או חלקי מלבושים. הגננת היא דובה לבושת שמלה, שמטפחת ענודה לצווארה. באיור הראשון ובכריכת הספר, השמלה משובצת כחול לבן וצהוב ובאיור נוסף השמלה אדומה ומנוקדת לבן, וסינר למותניה. עוזרתה הבובה לבושה בשמלה כגננת, ואוחזת מטאטא בידה. מגוון בעלי החיים הצעירים יוצר אווירה עליזה ושוחרת שלום, שבה יש מקום לכל בעלי החיים החיים ביחד בגן. הספר פותח במילים: ”כאן – גן. גן-גורים. גן-גורים. גן-גורים. הגננת היא דֻבָּה. מי עוזרת לה? – הבֻּבָּה. יש פה עבודה? – יש!!! עבודה רבה!” בעמוד הבא מתוארת הגעת הגורים לגן בבוקר; הגורים מגיעים אל הגן יישובים על גבו של אבא פיל גדול הממדים, שעליו מסופר כי "אלף לחם הוא אוכל". בשער הגן מחכה השומר, דוֹד גירף -גמל נמר: "הוא מסביר להם פנים, מברך אותם יום יום: בֹּקר טוב! שלום! שלום!". הגורים בגן הם בעלי חיים צעירים: ”תינוקות של קנגורים, / גור אריה בן-לביאה, / במבי-עפר בן-צביה, / גור-נמר, בו-דובון, / זאבון, / כלבלבון / יפה, נבון, / קוף שובב, / גור ארנב / קטוף זנב, / גור גירף / גור קרנף, / גמלמלון / קטין פילון, / - באפו מתיז סילון,- / גור צבוע. גור דרבן, / שפנפנון לבן לבן, / עכברון חכם קטן, / עיר פרא בן-אתון, / שעלול תעלול, / חתלתול מיאו-מיול, / גור היפופותם, / גור תן - / וקִפּוֹד זהב קטן.” ועם היותם בעלי חיים, הם מנהלים בגן, כמקובל ב"גן ילדים", פינת חי בשם: "משק גן גורים", הכוללת עגורים, דגים, פסיונים, תוכיים, יונים וטווס. ובציור המצורף למלל נמצאים, בין השאר, דימויי החתלתולה עטויה שמלה צהובה מחלקת מזון לדגים מפנכה ירוקה שתחת בית-שחיה ועכברון מגיש מזון לתוכי צבעוני הניצב על נדנדתו. משחקיהם ושעשועיהם של הגורים כוללים עלייה וירידה בסולם, בלונים, קוביות, כדור, בובות, מגלשה ומכוניות צעצוע, ובין לבין גם מתרחשים מפגשים בין הגורים הכוללים: ריקודים, שירה, מכות, צרחות, בכי, חיוכים והנאה. הגורים עוסקים במגוון מלאכות ועיסוקים: ציור, תפירה ושתייה, וזלילת ממתקים. בנוסף, יש להם תזמורת הכוללת על פי המלל של ספורטה והציורים של איזה הרשקוביץ: פסנתר עם מחברת תווים, חליל גדול, חצוצרה, כינור, צ'לו, משולש ותוף ושני מקשים, ולנגינתם הם יוצאים במחול. באמצע היום לאחר פעילותם העשירה, אוספת הגננת את הגורים יישובים סביבה בשלווה ומשליטה בהם שקט על מנת להקריא להם סיפור מספר גדול שכריכתו ירוקה: "הס! עכשו היא מדברת! / הגננת - / הגננת, / היא אומרת: / הס גורים! פיות סגורים / יד לפה! שבו יפה! ... הס!... הגננת לגורים / מספרת ספורים. / הגורים - גור וגור - / מקשיבים בפה פעור...". לאחר מכן, כבר שעת צהריים ותושבי הגן נחים וישנים, מלבד הקוף, בסלים ובערסלים כאשר מעליהם, על פי ציורה של איזה הרשקוביץ, מרחפות יונים לבנות ו"הדֻבה עבת הכרס / משגיחה על גור וגור", אך לבסוף גם היא נרדמת לשעה קלה, ישובה על כיסא עץ גדול מרופד בכרית. בסוף היום בא אבא-פיל לקחת את הגורים בחזרה אל בתי הוריהם - בעלי החיים הבוגרים - הממתינים להם בשערי ביתם. ב-2014 נחנך בחולון גן סיפור "גן גורים" בהשראת ספרו של ספורטה. הספר גן גורים באתר פרויקט בן יהודה.
מזנגיום

המזנגיום (באנגלית: mesangium) הוא רכיב של פקעית הכליה, העוטף את נימי הפקעית כמו רשת, ומתרחב או מתכווץ, ובהתאמה מגדיל או מקטין את שטח הפנים של הנימים, בהתאם לרמת הסינון הנדרשת. המזנגיום מורכב מתאים מזנגיאליים וממטריצה מזנגיאלית, המחברת את התאים המזנגיאליים לבססי הפקעית. בסוכרת כלייתית החלבון אלבומין שוקע במזנגיום וסותם אותו. Jurgen Floege, Richard J. Johnson, John Feehally, Comprehensive Clinical Nephrology E-Book, Elsevier Health Sciences, 2010, page 72
רות וילסון

רות' וילסון (באנגלית: Ruth Wilson; נולדה ב-13 בינואר 1982) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה. היא גילמה את התפקיד הראשי של ג'יין אייר (אנ') בסדרה "ג'יין אייר" (2006), את אליס מורגן בדרמת הפשע הפסיכולוגית של ה-BBC, "לות'ר" (2010–2013, 2019), את אליסון לוקהארט בדרמה של שואוטיים "הרומן" (2014–2018), ואת אליסון וילסון במיני-סדרה "גברת וילסון" (2018). מ-2019 עד 2022, היא גילמה את מריסה קולטר (אנ') בסדרת הפנטזיה של ה-BBC/HBO, "חומריו האפלים". בין היתר סרטיה כוללים "הפרש הבודד" (2013), "להציל את מיסטר בנקס" (2013), "אני הדבר היפה שחי בבית" (אנ') (2016) ו"תראו אותם רצים" (2022). וילסון זכתה פעמיים בפרס אוליבייה. הייתה גם מועמדת פעמיים לפרס טוני על הופעותיה במחזות "משהו קוסמי" (אנ') (2015) ו"המלך ליר" (2019) בתיאטרון ברודוויי. היא זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה "הרומן" וקיבלה מועמדויות לפרס באפט"א ולפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה במיני-סדרה "ג'יין אייר". וילסון נולדה בעיירה אשפורד (אנ'), סארי בדרום-מזרח אנגליה, בתם של נייג'ל וילסון (יליד 1944), בנקאי השקעות, ואשתו מרי מטסון, קצינת מבחן. יש לה שלושה אחים גדולים: טוביאס "טובי" וילסון, סמואל "סם" וילסון (עיתונאי ב-BBC), ומת'יו וילסון. אח של אביה, הוא המשורר דניס וילסון (אנ') (25 ביוני 1921 – 28 ביוני 2022) היא נכדתו של הסופר וקצין ה-MI6 אלכסנדר וילסון (אנ') (24 באוקטובר 1893 – 4 באפריל 1963) ואשתו השלישית, אליסון וילסון (לבית מקלווי; 1920 – 2005). סבתו של אביה הייתה אירית במקור ממחוז קרלו. וילסון גדלה בעיירה הכפרית הסמוכה שיפרטון (אנ'), סארי, וחונכה כקתולית. היא למדה בבית ספר נוטרדאם (אנ'), בית ספר קתולי עצמאי לבנות הממוקם בכפר קובהאם (אנ'), לפני שלמדה באשר קולג'. כנערה היא עבדה כדוגמנית. לאחר מכן, היא למדה לתואר ראשון בחוג להיסטוריה באוניברסיטת נוטינגהאם, ובאותו זמן הייתה מעורבת גם בחוג לדרמה של האוניברסיטה. היא סיימה את לימודיה בשנת 2003 ובהמשך סיימה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA) ביולי 2005. לאחר מכן, היא הייתה שותפה להקמת Hush Productions. היא החלה דרכה בתעשיית הבידור הבריטית בשנת 2006 בסדרה הקומית "סקס, רובים ופרברים" (אנ'). באותה שנה שיחקה בתפקיד ג'יין אייר בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לרומן המפורסם "ג'יין אייר". בזכות הופעתה בסדרה זכתה במועמדות לפרס גלובוס הזהב, לפרס באפט"א ולפרס סטלייט. בשנת 2007 שיחקה לצדה של מגי סמית' בסרט הטלוויזיה "לתפוס את מרי". בשנת 2009 השתתפה בגרסה המחודשת לסדרת הטלוויזיה "האסיר" בתפקיד הדוקטור 313. בשנת 2010 שיחקה בסדרת המשטרה "לותר" בתפקיד המדענית אליס מורגן. באותה שנה, וילסון זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" ובשנת 2012 זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במחזה "אנה כריסטי". בין 2014 ל-2018 כיכבה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית של רשת שואוטיים, "הרומן". על תפקידה בסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה. מדיה וקבצים בנושא רות וילסון בוויקישיתוף רות וילסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רות וילסון, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי רות וילסון, באתר AllMovie (באנגלית) רות וילסון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "סביבת עבודה עוינת ורעילה": למה כוכבת "הרומן" עזבה את הסדרה?, באתר ynet, 18 בדצמבר 2019 "The Environment Was Very Toxic": Nudity, a Graphic Photo and the Untold Story of Why Ruth Wilson Left 'The Affair', The Hollywood Reporter (באנגלית)
ג'ון אוגוסטוס רובלינג

ג'ון אוגוסטוס רובלינג (12 ביוני 1806 בגרמניה – 22 ביולי 1869 בארצות הברית) היה מהנדס גשרים תלויים ומתכננו של גשר ברוקלין בניו יורק. רובלינג שנולד במילהאוזן שבגרמניה היה בן זקונים. לאביו הייתה חנות טבק קטנה ואימו שגידלה ארבעה ילדים זיהתה את כשרונותיו הייחודיים וטיפחה את צעיר בניה. למרות מצבה הכלכלי הרעוע של המשפחה, היא דאגה לו למורה פרטי למתמטיקה ובגיל צעיר שלחה את רובלינג ללמוד ארכיטקטורה והנדסת גשרים בברלין. ב-22 במאי 1831 היגר רובלינג לארצות הברית ורכש חלקת אדמה בסקסונבורג שבמדינת פנסילבניה. הגשר התלוי המפורסם ביותר שתכנן רובלינג הוא גשר ברוקלין, המחבר בין מנהטן וברוקלין, מעל האיסט ריבר. במהלך עבודות ההכנה לבניית הגשר נפצע רובלינג ברגלו. הרופאים, שנאלצו לכרות את בהונותיו, לא הצליחו להצילו כשלקה במחלת הטטנוס. זמן קצר לפני מותו מינה רובלינג את בנו, וושינגטון רובלינג, בן ה-33, לאחראי על הפרויקט. אלא שגם הבן נפגע קשה תוך כדי העבודה על הגשר, שהחלה ב-3 בינואר 1870. רובלינג הבן הפקיד את ביצוע הפרויקט בידי אשתו, אמילי וורן רובלינג. מדיה וקבצים בנושא ג'ון אוגוסטוס רובלינג בוויקישיתוף John Augustus Roebling במסד הנתונים Structurae ג'ון אוגוסטוס רובלינג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ון אוגוסטוס רובלינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ון אוגוסטוס רובלינג באתר אנציקלופדיית בריטניקה.
האצטדיון האולימפי (אנטוורפן)

האצטדיון האולימפי באנטוורפן בבלגיה שמכונה גם Kielstadion (קילסטדיון) נפתח ב-1920 לרגל אולימפיאדת אנטוורפן שהתקיימה בעיר באותה שנה. באותה אולימפיאדה אירח האצטדיון את טקס הפתיחה ואת תחרויות האתלטיקה, הוקי שדה, קרב שש, רכיבה, כדורגל, התעמלות, קרב חמש מודרני, רוגבי, משיכת חבל והרמת משקולות. מאז הקמתו מהווה האצטדיון אטרקציה תיירותית מרכזית באנטוורפן. קיימת סברה כי ארצ'יבלד ליטך, אדריכל סקוטי אשר מפורסם בעיקר בזכות עבודתו בתכנון אצטדיוני כדורגל לאורכה ולרוחבה של בריטניה וכן ברפובליקה של אירלנד, היה מעורב בתכנון האצטדיון. זאת מפני שהוא ביצע מספר ביקורים באצטדיון טרם המשחקים האולימפיים. בעת האולימפיאדה הכיל האצטדיון 35,000 מקומות. היום האצטדיון מכיל 12,771 מקומות ישיבה לאחר שנבנו בו היציעים מחדש ללא שימור מסלולי האתלטיקה, ומשמש את קבוצת הכדורגל בירסחוט שמשחקת בליגה הבלגית. הקהל הגדול ביותר שבא למשחק ביתי של הקבוצה היה ב-11 בנובמבר ב-2007, אז נכחו במשחק בין בירסחוט לאנדרלכט 13,769 צופים. מדיה וקבצים בנושא האצטדיון האולימפי בוויקישיתוף 1920 Antwerpen Summer Games
ווקלניט

ווקלניט (Vauquelinite) הוא מינרל מורכב: כרומט ופוספט של נחושת ועופרת. נוסחתו היא CuPb2CrO4PO4OH . הווקליניט נתגלה לראשונה בהרי אורל ונקרא על שמו של הכימאי הצרפתי לואי-ניקולה ווקלן. מדיה וקבצים בנושא ווקלניט בוויקישיתוף ווקלניט בקטלוג המינרלים המקוון webmineral ווקלניט בקטלוג המינרלים המקוון mindat.org ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.