laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לוקיוס אנאוס פלורוס

לוּקיוּס אַנֶאוּס פלוֹרוּס (בלטינית: Lucius Annaeus Florus;‏ 74 לספירה לערך – 130 לספירה לערך) היה היסטוריון רומאי יליד אפריקה שחי בתקופת שלטונם של טראיאנוס ואדריאנוס. פלורוס חיבר תקציר של תולדות רומא מהיווסדה ועד סגירת שערי מקדש יאנוס על ידי אוגוסטוס ב-25 לספירה, כשהוא מסתמך בעיקר על "תולדות רומא" של ליוויוס. החיבור נושא את השם הארוך: Epitomae de Tito Livio Bellorum Omnium Annorum DCC Libri II (אפיטומות של טיטוס ליוויוס, כל המלחמות במשך 700 שנה, בשני ספרים). הוא כתוב בסגנון מנופח ונמלץ כשיר הלל לגדולתה של רומא, שימי חייה נחלקים בו לשלוש תקופות: ילדות, נעורים ובגרות. פלורוס טועה לעיתים קרובות בפרטים כרונולוגיים וגאוגרפיים, אך למרות מגרעותיו היה הספר נפוץ מאוד בימי הביניים כתקציר נוח ושימושי של תולדות רומא, והוא הוסיף לשמש כספר ללימוד עד המאה ה-19. בכתבי היד של הספר שנשתמרו לימינו מופיע המחבר בשמות יוליוס פלורוס, לוקיוס אנאוס פלורוס או סתם אנאוס פלורוס. ישנם חוקרים הסבורים כי בשל מאפייני סגנון דומים יש לזהותו עם פובליוס אניוס פלורוס (Publius Annius Florus), המשורר, הרטוריקן וידידו של הקיסר אדריאנוס, מי שחיבר את הדיאלוג העוסק בשאלה האם היה ורגיליוס נואם או משורר, שההקדמה לו נשתמרה לימינו. בתיאורו את כיבושי פומפיוס, פלורוס מזכיר את כיבוש ירושלים (63 לפנה"ס) ומספר שפומפיוס עבר בדרכו אליה "דרך המטעים והעצים הריחניים המפורסמים של לבונה וצורי" (באזור יריחו). הוא מספר שהיהודים ניסו להגן עליה, אולם פומפיוס "נכנס וראה את סודה הגדול של אומה כופרת זו פתוח לראווה, השמיים תחת גפן מזהב". הכינוי "אומה כופרת" (בלטינית: inpia gens) ליהודים הפך לנפוץ במיוחד כתוצאה ממרד התפוצות בזמן טראיאנוס. השמיים היו מתוארים ברקמת אריג שהיה תלוי בבית המקדש. גפני הזהב השתרגו מעל שער המקדש. את הדגש שפלורוס שם על תמונת השמיים יש להסביר בהשקפה שהייתה נפוצה ברומא על היהודים כסוגדים לשמיים. פלורוס מספר גם שפומפיוס מונה לבורר בין האחים הורקנוס ואריסטובולוס (שנאבקו על כתר המלוכה של יהודה), ושהוא החליט לטובת הורקנוס וזרק את אריסטובולוס לכלא. א"ד קולמן. עולמה של הספרות הרומית – סקירה ביקורתית על מהותה, התפתחותה ומעצביה. רמת גן, מסדה, 1983. עמ' 191 ואילך. Publius Annius Florus in: Livius.org Alonso Núñez, José Miguel, "'Floro y los historiadores contemporáneos"'. ACD 2006 42, pp. 117-126. W. den Boer, Some Minor Roman Historians. Leiden, Brill, 1972. מדיה וקבצים בנושא לוקיוס אנאוס פלורוס בוויקישיתוף לוקיוס אנאוס פלורוס (74-130 לערך), דף שער בספרייה הלאומית Florus. Epitome of Roman History. Translated by E.S. Forster. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1929. Digitized copy in: LacusCurtius. טקסטים המיוחסים לפלורוס ב-Wikisource. כמתואר אצל יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ה, פרק ה, פסקה ד, סעיפים 210–214. מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1980, Vol. II, XCV. Florus, pp. 132-133 Florus, The Epitome of Roman History, Book I, 40:29-30 ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, הנמצאת כיום בנחלת הכלל
מייק ג'גו

מיכאל (מייקל) ויליאם ג'גו (Michael William Jago ‏; 1938–2006) היה קריקטוריסט ישראלי יליד בריטניה. מייק ג'גו נולד בשנת 1938 בקורנוול שבאנגליה. אביו, ג'ו ג'גו, היה צלם קולנוע, ואמו הלן הייתה עקרת בית. בילדותו עברה המשפחה למחוז סארי. בהיותו בן 18 התגייס לצבא הבריטי ושירת בקפריסין. לאחר שחרורו למד אמנות בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון. בתקופת מלחמת ששת הימים הגיע לישראל כמתנדב. לאחר תקופה זו החליט לעלות לישראל. בשנת 1970 התגייס לשירות בצה"ל. בשנת 1980 עבר להתגורר בקיבוץ מבוא חמה. ג'גו עבד כקריקטוריסט בעיתונים "על המשמר" "דבר" "מעריב" ו-"ארץ הגולן" וכן כתפאורן ומאייר בטלוויזיה הישראלית בתחילת דרכה. הוא היה שותף בהקמת "תא הקריקטוריסטים הישראלים" והציג בתערוכות בהולנד, בלגיה, צרפת, יוגוסלביה, יפן, קובה ועוד. בשנת 2006 השתתף בתערוכה "הקומונה מחייכת" במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן. ג'גו נפטר בשנת 2006 ונקבר בקיבוצו מבוא חמה. ג'גו, מיכאל ויליאם, הסתכל על החיים : עם ג'גו, רמת גן: נינוה, 1969 ג'גו, מיכאל ויליאם, איבן בוא להתפלל, רמת גן: נינוה, 1970 גדול, אסתר; ג'גו, מייק (עורכים), תל נוף במלחמה, תל נוף: חמו"ל, תשל"ד לוי, קובי, הירח הוא סבא זקן, תל אביב: תגא, 1978 סמדר, וקשרתי לו חוט זהב : שירים, תל אביב: תגא, 1984 ניר, דליה, קטעים, תל אביב: רשפים, תשל"ה 1985
סנט פול שורדת

סנט פול שורדת (באנגלית: St Paul's Survives) היא תמונה, שצולמה בעיר לונדון שבבריטניה במהלך הפצצה גרמנית בליל 29-‏30 בדצמבר 1940. נראית בה כיפת קתדרלת סנט פול כשהיא מוקפת עשן ובניינים בוערים, אך שלמה. היא צולמה על ידי צלם העיתון דיילי מייל הרברט מייסון. התמונה היא מהידועות ביותר שצולמו במהלך התקפות האוויר הגרמניות המסיביות על בריטניה (הבליץ) במלחמת העולם השנייה. היא הפכה לסמל של עמידת הגבורה של לונדון ובריטניה בהפצצות אלו. התקפת האוויר שבמהלכה צולמה התמונה נערכה במהלך הלילה ה-114 של הבליץ. בהתקפה נהרגו 160 איש, נפצעו למעלה מ-500 ומאות בניינים נהרסו במהלך מה שכונה לאחר מכן השרפה הגדולה השנייה של לונדון. כמעט כל בניין שסביב קתדרלת סנט פול, ברובע הסיטי של לונדון, חרב או ניזוק בהתקפה. הקתדרלה עצמה לא חרבה בזכות מאמצים עילאיים: מכבי האש של לונדון לחמו להרחיק את הלהבות ממנה, וקבוצה מסורה של כבאים וצופי אש, שגויסו למטרה זו בהמרצתו של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל, פעלו בחירוף נפש לכבות כל פצצת תבערה שנחתה על גג המבנה או בסביבתו. בסך הכול נפלו על הקתדרלה או בסביבתה 29 פצצות תבערה, שאחת מהן כמעט והציתה את גג המבנה. הרברט מייסון, הצלם הראשי של הדיילי מייל, התמקם באותו לילה על גג בניין העיתון ברחוב טיודור, כ-700 מטרים מהקתדרלה. הוא המתין במשך שעות להזדמנות לצלם אותה בעת שמטוסים גרמנים המטירו פצצות סביב וענני עשן כבדים כיסו את שמי העיר. הדיילי מייל פרסם לאחר מכן יחד עם התמונה את עדותו של מייסון בנוגע לרגע בו היא צולמה: התמקדתי מדי פעם על הכיפה הגדולה, שהייתה מוארת מבעד לעשן. זוהרן של שרפות רבות וענני עשן חולפים הסתירו את צורתה. אז קמה רוח. לפתע, הצלב הנוצץ, הכיפה והמגדלים הזדקרו כמו סמל בתופת. המראה היה לא ייאמן. באותם רגע או שניים פתחתי את הצמצם שלי. התמונה צולמה בשעת בוקר מוקדמת ב-30 בדצמבר. היא אושרה לפרסום על ידי הצנזורה והופיעה בעמודו הראשי של הדיילי מייל ביום המחרת, 31 בדצמבר. העיתון הכתיר אותה בכותרת "התמונה הגדולה ביותר של המלחמה". אנדרטת הכבאים הלאומית כתבה לרגל מלאת שבעים שנה לצילום התמונה, באתר הדיילי מייל
ממן אוויאיישן

ממן אוויאיישן היא חברה בת של קבוצת ממ"ן אשר הוקמה בשנת 2003. היא מייצגת יותר מ-20 חברות תעופה בתחום הנוסעים והמטען בישראל, בהן: תחום הנוסעים קובאנה ווייטנאם איירליינס (בעבר גם ג'ט איירווייז) תחום המטען אייר פראנס-KLM וקניה קרגו (בעבר גם ג'ט איירווייז קרגו) בנוסף ממן אוויאיישן מייצגת בישראל את חברות הרכבת האירופאיות Renfe הספרדית ו-Trenitalia האיטלקית. ממן אוויאיישן מעניקה שירותי קרקע מלאים במרכז ודרום אמריקה, הודו, סין, ודרום-מזרח אסיה. קבוצת ממ"ן ממן אוויאיישן ערך זה הוא קצרמר בנושא תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמיתי יונה

אמיתי יונה (נולד ב-1994) הוא טריאתלט ישראלי. הוא פעמיים ברציפות אלוף ישראל (2013 ו-2014) ושביעי באליפות העולם לנוער (2013). יונה נולד בהרצליה והחל להתאמן בגיל 12. באליפות ישראל לנוער בשנת 2010 סיים יונה במקום החמישי, ושלישי בין הישראלים אחרי יונתן אולשינסקי ושחר שגיב. באליפות אירופה לנוער בשנת 2011 שנערכה בספרד סיים במקום 33. באליפות ישראל לנוער שנערכה בשנת 2011 זכה יונה במדליית זהב בתוצאה של 1:03:58 לפני שחר שגיב ואסף פריד. באליפות אירופה לנוער שהתקיימה באילת בשנת 2012 סיים יונה במקום השביעי בתוצאה של 56:40 דקות, 34 שניות בלבד אחרי המנצח. ב-ספטמבר אותה שנה הוא ניצח בתחרות הסבב האירופאי לנוער שהתקיימה בספרד. באליפות ישראל לנוער באותה שנה סיים במקום שלישי אחרי שחר שגיב ורון לוינסון. באליפות ישראל בשנת 2013 זכה יונה במדליית זהב במקצה האולימפי לבוגרים בתוצאה של 2:03:28 שעות, לפני שחר שגיב ורון דרמון. באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ברוסיה בשנת 2014 סיים יונה במקום תשיעי, ושני עד גיל 20, בתוצאה של 1:52:22 שעות. באליפות ישראל שנערכה באותה שנה, הוא הגן על תוארו וניצח לפני רון לוינסון ושחר שגיב. יונה פרש מטריאתלון מקצועי במהלך שנת 2019, כיום הוא מתמקד בריצה למרחקים בינוניים וארוכים. ב-2022 זכה באליפות ישראל בחצי מרתון בתוצאה 1:09:55. חיים אישיים: יונה נשוי ומתגורר בעיר באר שבע. אלוף ישראל לנוער 2011 מקום 12 באליפות אירופה עד גיל 23 - 2013 מקום 9 באליפות אירופה עד גיל 23 - 2013 אלוף ישראל לבוגרים 2013, 2014 אלוף ישראל בחצי מרתון 2022 אמיתי יונה באתר התאחדות הטריאתלון העולמית אורן אהרוני, טריאתלון: אמיתי יונה ופאני בייסרון ניצחו, באתר ynet, 8 בנובמבר 2013
ג'ו ואן פליט

ג'ו ואן פליט (באנגלית: Jo Van Fleet; ‏30 בדצמבר 1915 – 10 ביוני 1996) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקאית זוכת פרס טוני ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1955 על הופעתה בסרט "קדמת עדן". ואן פליט נולדה בעיר אוקלנד, קליפורניה. למדה השכלה כללית ב"אוניברסיטת הפסיפיק" (אנ') שבעיר סטוקטון, קליפורניה ומשחק ב"סטודיו הרברט ברגהוף" שבגריניץ' וילג', מנהטן. ואן פליט החלה את דרכה כשחקנית דרמטית בבמות ברודוויי בהצגות "אגדת חורף" ו"המלך ליר". היא זכתה בשנת 1954 בפרס טוני על הופעתה בתפקיד ג'סי מיי ווטס במחזה של הורטון פוט "המסע אל האושר". הבמאי איליה קזאן שעבד עם ואן פליט בברודוויי במחזות "הטיסה למצרים" ו"קמינו ריאל" בחר בה בשנת 1955 לתפקיד קייט אמו של קאל טראסק (ג'יימס דין) בסרט קדמת עדן שהוא עיבוד קולנועי לרומן "קדמת עדן" של ג'ון סטיינבק. עבור ואן פליט הופעה קולנועית זו הייתה הראשונה שלה בהוליווד, היא זכתה בעבורה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בשנה זו שיחקה ואן פליט גם בסרטיו של דניאל מאן: השושנה המקועקעת, העיבוד הקולנועי המוצלח למחזה "השושנה המקועקעת", בו שיחקה בתפקיד בסי והדרמה המוזיקלית הביוגרפית "מחר אזיל דמעה" בה הופיעה בתור קייטי אמה של הזמרת- שחקנית הצעירה ליליאן רות (סוזן הייוורד). בהמשך דרכה הופיעה ואן פליט במערבונים "דו-קרב באו. קיי. קוראל" של ג'ון סטורג'ס בתפקיד קייט פישר אשתו של האקדוחן דוק הולידיי (קירק דאגלס), "המלך וארבע המלכות" של ראול וולש, בדרמות "המורד" בתפקיד ארלטה אמו של האסיר לוק (פול ניומן), "נהר פראי" של איליה קזאן ובקומדיה "אני אוהב אותך, אליס ב. טוקאלס" בתור אמו של הארולד פיין (פיטר סלרס). את תפקידה הזכור האחרון בקולנוע עשתה ואן פליט בשנת 1976 מותחן הפסיכולוגי של רומן פולנסקי "הדייר" בתור מאדאם דיוז. היא המשיכה לשחק בתיאטרון עד לפרישתה בשנת 1986. לואן פליט היה ילד אחד מנישואיה לוויליאם ביילס. ואן פליט נפטרה בשכונת ג'מייקה, ניו יורק ב-10 ביוני 1996 כשהיא בת 81. היא נקברה ב"בית הקברות פלושינג" שבשכונת פלושינג, קווינס. על שמה של ואן פליט מונצח כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד. קדמת עדן (1955) השושנה המקועקעת (1955) מחר אזיל דמעה (1955) המלך וארבע המלכות (1956) הקרב באו. קיי קוראל (1957) נהר פראי (1960) המורד (1967) אני אוהב אותך, אליס ב. טוקאלס (1968) הדייר (1976) מדיה וקבצים בנושא ג'ו ואן פליט בוויקישיתוף ג'ו ואן פליט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ו ואן פליט, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ו ואן פליט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ו ואן פליט, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ו ואן פליט, באתר Discogs (באנגלית) ג'ו ואן פליט, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פרנץ וילהלם זייוורט

פרנץ וילהלם זייוורט (בגרמנית: Franz Wilhelm Seiwert; 9 במרץ 1894 – 3 ביולי 1933) היה צייר ופסל גרמני שהשתייך לזרם הקונסטרוקטיביסטי. זייוורט נולד בקלן. נכווה קשה ב-1901, בהיותו בן שבע, במהלך טיפול רנטגן ניסיוני. כתוצאה מכך חי בפחד מתמיד שחייו יהיו קצרים. למד מ-1910 עד 1914 בבית הספר לאמנויות ולאומנויות של קלן. ב-1919 הוא פגש במקס ארנסט ונטל חלק בפעילויות דאדאיסטיות. הוא הוזמן להציג בתערוכת דאדא גדולה בקלן אבל חזר בו ברגע האחרון. תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלו הייתה בקלן ב-Kunstverein (אגודת האמנים) ב- 1923 ובאמצע שנות ה-20 הוא היה מנהיגה של "קבוצת אמנים פרוגרסיביים" שביקשו ליישב קונסטרוקטיביזם עם ריאליזם בזמן שהם מביעים דעות פוליטיות רדיקליות. ב-1929 יסד את כתב העת "a-z", כתב עת לאמנות פרוגרסיבית. כשהיטלר עלה לשלטון ב-1933 נמלט זייוורט, באופן זמני, לאזור שבע הגבעות (Siebengebirge); אך בריאותו הידרדרה במהירות וחבריו יעצו לו לחזור לקלן, שם נפטר ב-3 ביולי 1933. Michalski, Sergiusz (1994). New Objectivity. Cologne: Benedikt Taschen. ISBN 3-8228-9650-0 Spies, Werner and John William Gabriel (1991). Max Ernst collages: the invention of the surrealist universe. New York: Abrams. ISBN 0-8109-3251-2 מדיה וקבצים בנושא פרנץ וילהלם זייוורט בוויקישיתוף Michalski 1994, p. 218 ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
התכתבות וילי וניקי

טלגרמות וילי-ניקי היו סדרת מסרים שהועברו בין וילהלם השני, קיסר גרמניה לניקולאי השני, צאר רוסיה, ערב מלחמת העולם הראשונה. הקיסר וילהלם והצאר ניקולאי היו בני דודים שלישיים (שניהם היו בני ניניו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה), והקיסר היה בן דודה הראשון של אשתו של ניקולאי, אליס, נסיכת הסה. השליטים התכתבו באנגלית, וכינו זה את זה "וילי" ו"ניקי". מקור הטלגרמות הוא הספר הלבן הגרמני (אנ'), מקבץ מסמכים רשמיים שפורסמו כדי להצדיק את עמדת ממשלת גרמניה לאחר התפרצות המלחמה. המונח "טלגרמות וילי-ניקי" נובע מכותרת ספרו של הרמן ברנסטיין, "התכתבות וילי-ניקי", שפורסם ב-1918 וחשף את התכתבות הטלגרף בין שני השליטים במהלך התקופה שבין יוני 1904 לאוגוסט 1907. הטלגרמות נפתחו בבקשתו של הצאר מהקיסר לעצור את ההתפתחויות החמורות שהביאו לפריצת המלחמה: ”אני חוזה שבקרוב מאוד יכריע אותי הלחץ המוטל עליי ואאלץ לנקוט אמצעים קיצוניים שיובילו למלחמה. כדי לנסות להימנע מפורענות כמלחמה אירופית, אני מבקש ממך בשם ידידותנו הישנה לעשות ככל יכולתך כדי לעצור את בני בריתך מלהגזים. ניקי”. בסופו של דבר השתנה טון ההתכתבות, ושני המנהיגים הזהירו זה את זה מגיוס ממשמש ובא עקב גורמים שמחוץ לשליטתם, תוך הבהרה שהגיוס, אין פירושו מלחמה. מתוך הטלגרמה האחרונה של וילהלם לניקולאי: ”הבהרה מיידית ותשובה שאינה מוטלת בספק מממשלתך היא הדרך היחידה למנוע סבל ללא קץ. עד שאקבל את התשובה, אבוי, אינני יכול לדון בנושא של הטלגרמה שלך. למעשה, אני מוכרח לבקש ממך להורות מיד לכוחותיך שלא לבצע בשום אופן ולו את הפלישה הזעירה ביותר מעבר לגבולותינו. וילי”. נציגי המדינות הלוחמות דנו בטלגרמות במהלך המלחמה, במהלך הדיונים בועידת השלום בפריז (1919), בשנים שבין שתי המלחמות ועד היום. בשנים האחרונות העריכו החוקרים מחדש את חילופי הדברים, והקדישו תשומת לב יתרה לטלגרמה של ניקולאי השני שמתוארכת ל-29 ביולי 1914, יומיים לפני המלחמה: ”תודה על הטלגרמה הפייסנית והידידותית שלך. אך מסרים רשמיים שהוצגו היום בידי השגריר שלך לשר שלי העבירו טון שונה מאוד. אנא הסבר את ההבדל! יהיה זה נכון להעביר את הבעיה האוסטרו-סרבית אל ועידת האג. בוטח בחוכמתך ובידידותך. אוהבך, ניקי”. כפי שנראה מנוסח הטלגרמה, ב-29 ביולי 1914, הציע הצאר ניקולאי להעביר את הדיון בבעיה האוסטרו-סרבית לוועידת האג (בבית הדין בהאג (אנ')). הקיסר וילהלם לא הגיב להצעה בתשובתו. לפי הפוליטיקאי האמריקני ג'יימס בק, שכתב רבות על המלחמה ותקף את ממשלת גרמניה לפני שפרצה, משרד החוץ הגרמני השמיט את הטלגרמה כשפרסם את ההתכתבות בין הקיסר ובין הצאר. לאחר פרסום הטלגרמה בידי משרד החוץ הרוסי ב-31 בינואר 1915, הסבירו אנשי משרד החוץ הגרמני כי החשיבו את הטלגרמה כ"לא חשובה". מנגד, שר החוץ הרוסי סרגיי סאזונוב ושגריר צרפת ברוסיה מוריס פלאולוג האמינו כי הטלגרמה דווקא חשובה. פלאולוג, בק ואחרים האשימו את וילהלם שבכך שלא תמך בהצעת ניקולאי, נטש למעשה את הסיכוי לשלום ולפתרון הבעיה. The Willy-Nicky correspondence : being the secret and intimate telegrams exchanged between the Kaiser and the Tsar / by Herman Bernstein, with a foreword by Theodore Roosevelt., HathiTrust השקר מסרב למות / הדסה בן-עתו, באתר סקירות ספרים, ‏4 באוגוסט 2017 בראשית 1920, הצליח העיתון "מורנינג פוסט" לרכוש את המכתבים תמורת 1,500 לירות שטרלינג, והפרסום הסדרתי שלהם הגדיל את תפוצתו (שצנחה ל-10,000 עותקים בסוף המלחמה) בעוד 7,000 עותקים. בחוגי העיתונאים נחשב הפרסום ל"סקופ המאה" (הדסה בן-עתו, "השקר מסרב למות" עמ' 142)
סטארודוב

סטארודוב (ברוסית: Староду́б) היא עיר במחוז בריאנסק שברוסיה, לחופי נהר בבינץ שבאגן הדנייפר, 169 ק"מ מדרום מערב לבריאנסק. משמעות השם ברוסית היא "אלון עתיק". תיעוד אודות העיר קיים מאז המאה ה-11 בתקופה זו הייתה העיר ככל הנראה חלק מסבריה (אנ'). העיר נשרפה לחלוטין במאה ה-13, עם פלישת המונגולים. במאה ה-14 הפכה העיר לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, ולאחר מכן - לחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. במאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 הייתה סטארודוב חלק מנסיכות מוסקבה. בתקופת מרד חמלניצקי הייתה העיר אחד ממרכזי ההתקוממות, ובמחצית השנייה של המאה ה-17, לאחר המרד, נהנתה העיר ממידה מסוימת של אוטונומיה. עד 1781 הייתה העיר חלק מהמחוז הקוזאקי האוטונומי באוקראינה, ולאחר מכן השתייכה לאוקראינה. בשנת 1918, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, כבשו הגרמנים את סטארודוב, ובנובמבר 1918 כבשו הסובייטים את העיר. ב-18 באוגוסט 1941 כבשו הגרמנים שוב את העיר, במהלך מבצע ברברוסה. ב-22 בספטמבר 1943 שחרר הצבא האדום את העיר. סטארודוב הייתה מרכז חשוב של הממלכה הקוזאקית, ולכן היא המקום היחיד ברוסיה בו קיימות דוגמאות אותנטיות של בנייה בסגנון הבארוק האוקראיני. כנסיית הלידה בעיר נבנתה ב-1617 ושופצה בשנת 1677 לאחר שפרצה בה שרפה. כנסייה זו היא דוגמה טיפוסית של סגנון הבארוק הקוזאקי. מבנים ייחודיים נוספים הם כנסיית ההתגלות שנבנתה ב-1789 וכנסיית ניקולאוס הקדוש שנבנתה בסגנון נאו-קלאסי ב-1802. בשנות העשרים חיו בסטארודוב כ-4,100 יהודים, אך רובם היגרו מהעיר, חלקם לארצות הברית, בעשור שלאחר מכן. ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיר כ-1,630 יהודים. העיר נכבשה בידי הגרמנים באוגוסט 1941 ובספטמבר רוכזו רוב היהודים שבעיר בגטו. כמה מאות מהם נרצחו בירי מחוץ לגטו או מתו ממחלות בגטו. במרס 1942 נרצחו כ-800 היהודים שנותרו בגטו על ידי יחידות גרמניות ויחידות משטרה אוקראיניות. מדיה וקבצים בנושא סטארודוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטארודוב "סטארודוב", באתר JewishGen (באנגלית) סטרודוב (Starodub), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם סטארודוב במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו'), סטארודוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1826–1827), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
טולנה

טולנה (בהונגרית: Tolna) היא עיירה במחוז טולנה בחלקה הדרום-מערבי של הונגריה, כ-10 ק"מ מצפון מזרח לסקסארד. האזור היה מיושב ככל הנראה עוד בתקופת האימפריה הרומית. במאה התשיעית נכלל האזור בתחומי ההתיישבות הראשונה של המדיארים במרכז אירופה ומאוחר יותר נכלל בתחום שלטונו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה ובתחום שלטונם של צאצאיו. בתקופת שלטונו של אישטוון נבנתה ככל הידוע טירת טולנה. במאה ה-11 נוסד במקום מנזר בנדיקטיני וכתב הזכות של הנזירים (אנ') הוא המסמך העתיק ביותר הידוע בו רשומות מילים בשפה ההונגרית. במאה ה-15 הייתה טולנה עיירת שוק, מרכז שלטוני הונגרי ואחד מבסיסי המערכה נגד האימפריה העות'מאנית. בקרב מוהאץ' ב-1526 נכבשה העיר על ידי הטורקים ורבים מתושביה עזבוה. בסוף המאה ה-17 נותרו בעיר ככל הנראה עשרות משפחות בלבד, אך בהדרגה החלו להגיע אל העיר משפחות שהיגרו מגרמניה. משפחות אלה רכשו אדמות וקיבלו זכויות להקמת שווקים. בתחילת המאה ה-18 שבה והשתלטה האימפריה הרומית הקדושה על העיר. ב-1745 נפגעה העיר קשות בשרפה, אך שיקומה היה מהיר והתפתחותה הואטה רק במעט. בעיר התפתחו תעשיית הדיג והמטוויות, שנעזרו בטחנות המים שנבנו בעיר. יהודים ראשונים התיישבו באזור במאה ה-16 לפי יוסף שפיצר יהודים אלו עזבו עם הצבא הטורקי, והקהילה התחדשה שוב בשנת 1735 אז התיישבה באזור משפחה אחת והקהילה החלה להתפתח עד לשנת 1861 אז הוקמה רשמית ובשנת 1864 היו במקום כבר בית כנסת וחברה קדישא. בשנת 1939 גויסו גברים יהודים מהעיר לשירות העבודה של הצבא ההונגרי. בתקופה זו היו בעיר כ-200 יהודים שהשתייכו לקהילה הנאולוגית. בשנת 1942 גויסו גברים יהודים נוספים מהעיר לפלוגות העבודה, ורבים מהם נספו בחזית אוקראינה. במרס 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה, ובמאי 1944 הוקם גטו בטולנה. בגטו רוכזו יהודי טולנה ומאות יהודים נוספים, פליטים. ביוני או יולי 1944 הועברו תושבי הגטו לפקש וביולי גורשו משם לאושוויץ. מור גרינוולד (1851 – 1912) היה רופא מיילד-גינקולוג, בלנאולוג, "יועץ מלכותי", בעל בית הבראה. שטפניה הלאס, (במקור שטרן 1914 – 1978) הייתה דוקטור לרפואה (MD) יהודייה-הונגרייה. מדיה וקבצים בנושא טולנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טולנה טולנה (Tolna), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "קהילות הונגריה" עמוד 170
יהודה כהן (קצין)

יהודה כהן (1938 - אפריל 2019) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף. כיהן כקצין הנדסה ראשי ולאחר שחרורו שימש כמנכ"ל מע"צ ומנכ"ל חברת כביש חוצה ישראל. כהן נולד באיזמיר שבטורקיה ועלה לישראל ב-1949 במסגרת עליית הנוער, גדל ברמת הדסה ובמושב נהלל. ב-1957 התגייס לצה"ל ושירת בחיל ההנדסה הקרבית, לאחר קורס קצינים שירת בגדוד 601. במלחמת ששת הימים לחם בחזית המצרית, במסגרת גדוד הנדסה במילואים. לאחר המלחמה יצא ללימודים בממלכה המאוחדת ובשובו מונה למפקד גדוד הנדסה, עמו לחם במלחמת ההתשה בבנייה ותחזוק קו בר-לב. הוא יצא ללימודי הנדסה אזרחית בטכניון ובמקביל מונה להקים גדוד מילואים, גדוד הנדסת שדה משוריין 923 במסגרת אוגדה 210. הוא פיקד על הגדוד במלחמת יום הכיפורים בלחימה בחזית הסורית. לאחר המלחמה מונה לראש ענף מבצעים במפקדת קצין הנדסה ראשי והשלים את לימודי ההנדסה. לאחר מכן פיקד על בית הספר להנדסה צבאית ולמד במכללה לביטחון לאומי. באפריל 1983 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין הנדסה ראשי, הוא שירת בתפקיד עד אוקטובר 1985. בתקופתו צורף החיל אל מפקדת חילות השדה והחל בתכנונו של קליטת רק"ם ייעודי לחיל ההנדסה, נגמ"ש הפומ"ה. כמו כן הושקעו מאמצים וכספים רבים בבניית ביצורים בדרום לבנון ובגבול הצפון. לאחר שחרורו מונה בינואר 1986 למנכ"ל מע"צ, הוא כיהן בתפקיד עד 1993, במהלך כהונתו גדלו באופן משמעותי תקציבי החברה, נבנו ותוכננו מחלפים רבים ברחבי הארץ, כמו כן בוצעה בדיקת הכדאיות הכלכלית של כביש 6, ובעקבות כך מונה כהן למנכ"ל הראשון של חברת כביש חוצה ישראל, חברה ממשלתית שתפקידה לקדם ולתכנן את הפרויקט. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 2010, במהלכן נסלל מרביתו של הכביש, לאחר קידום של הצעות חוק ייעודיות בכנסת בנוגע להפקעת קרקעות ותשלום הפיצויים עבורן וחוק כביש אגרה. מדיה וקבצים בנושא יהודה כהן בוויקישיתוף תא"ל יהודה כהן 1985-1983, באתר חיל ההנדסה הקרבית אפי לנדאו, ‏יהודה כהן, מנכ"ל חוצה ישראל: "חברות תשתית גדולות צפויות השנה לקשיים", באתר גלובס, 5 בינואר 1998 עמירם ברקת, ‏מנכ"ל חברת כביש חוצה ישראל פורש מתפקידו לאחר 17 שנה, באתר גלובס, 16 במרץ 2010
פאני בייסרון

פאני בייסרון (נולדה ב-9 במרץ 1992) היא טריאתלטית ישראלית. הייתה אלופת ישראל בטריאתלון בין השנים 2010-2013. בייסרון נולדה בנהריה ולאחר מכן עברה לכרמיאל. החלה להתאמן כילדה בכרמיאל, מאוחר יותר ברוסיה. בגיל 18 זכתה לראשונה באליפות ישראל בטריאתלון, ואחר כך זכתה עוד שלוש פעמים ברציפות. בתחילת 2012 התגייסה לצה"ל וקיבלה מעמד של ספורטאי מצטיין. באוגוסט 2014 זכתה במקום הרביעי בתחרות סבב גביע אירופה בטריאתלון שנערכה בריגה, והבטיחה את מקומה בהמשחקים האירופיים בבאקו 2015. בשנים האחרונות התאמנה באוסטרליה, יחד עם רון דרמון וכן עם חלק מהנבחרת הרוסית. כיום היא מאמנת. אלופת הארץ בנערות לשנים 2008-2009 מקום ראשון בטריאתלון נשים הרצליה ע"ש תמר וסוזי דבוסקין 2010 אלופת הארץ בנשים מ-2010 ועד 2013 מקום שישי באולימפיאדת נוער סינגפור 2010 אלופת אולימפית במסגרת האירופאית בתחרות שליחים באולימפיאדת הנוער סינגפור 2010 מקום 24 בגביע עולם אדמונטון קנדה 2011 מקום 4 בגביע אירופה אילת 2011 מקום 8 בגביע אוקאניה מולולובה אוסטרליה 2011 מקום 23 באליפות אירופה עילית נשים אילת 2012 פאני בייסרון, באתר olympedia.org עמוד אישי באיגוד הטריאתלון העולמי עמוד אישי באיגוד הטריאתלון הישראלי אורן אהרוני, טריאתלון: אלתרמן ובייסרון זכו באליפות ישראל, באתר ynet, 30 באוקטובר 2011 טל בן עזרא, הטריאתלון באילת: "העיר נסגרת לסוף שבוע שלם", באתר הארץ, 20 באפריל 2012 לייב בלוג ספורט הארץ, בתוך 48 שעות יוכרע היכן תארח ישראל את בלגיה, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2014 אורי טלשיר, אלי שווידלר, כדורעף נשים: הנבחרת מחפשת הצלבה, באתר הארץ, 30 במאי 2010
הסתדרות

הסתדרות היא מושג היסטורי בתולדות הציונות, המתאר ארגון גדול, בעל זיקה פוליטית כלשהי, בעל צביון ציוני. הסתדרות שואפת להכיל מטרות פעולה מתחומי חיים שונים, ובעיקרם בתחום הכלכלה. לרוב, הסתדרויות הן מפעלים כלכליים ניכרים, הרותמים את התחום הכלכלי למטרותיהם. למרות שהמחזור הכספי ועתודותיה הכספיות של ההסתדרות עשויים להיות משמעותיים, הסתדרות אינה פועלת למטרות רווח. מלבד המישור הכלכלי, קיימת נטייה של ההסתדרויות ליצירת מאפיינים תרבותיים במכוון במסגרתה. מלבד זאת, רבות מההסתדרויות מכוננות דפוסי פעולה בעלי מאפיינים דמוקרטיים, כגון בחירות והצבעות. ההסתדרויות המפורסמות הן ההסתדרות הציונית וההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל (כיום ההסתדרות החדשה). ערך זה הוא קצרמר בנושא ציונות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוגן

קוגן הוא שם משפחה יהודי מזרח אירופאי, וריאציה של שם המשפחה "כהן". האם התכוונתם ל... ארתור קוגן – במאי ומורה תיאטרון ישראלי גאלה קוגן – שחקנית ודוגמנית ישראלית ג'קי קוגן – שחקן אמריקאי לאוניד קוגן – כנר רוסי-יהודי לב קוגן – מלחין יהודי כוגן קגן
ראש ממשלת צפון אירלנד (1921–1972)

ראש ממשלת צפון אירלנד היה ראש הרשות המבצעת של צפון אירלנד מכינון התפקיד ב-1921 ועד ביטולו ב-1972. למרות שהחוק מ-1920 שמתקפו קמה צפון אירלנד לא כלל משרת ראש ממשלה, החליט הלורד לוטננט (המושל הכללי של צפון אירלנד), מתוקף סמכותו כנציג הכתר הבריטי לכונן את משרת ראש הרשות המבצעת. בעל התפקיד היה ראש המפלגה הגדולה ביותר בבחירות בצפון אירלנד, הוא הרכיב את ממשלת הטריטוריה ונשא בתואר ובסמכויות מקבילות לראש ממשלת בריטניה, בתחום צפון אירלנד. עקב אירועי הדמים שאיימו לגרור את צפון אירלנד לאנרכיה (וחודשיים בדיוק לאחר יום ראשון העקוב מדם), החליטה ממשלת בריטניה לבטל את השלטון העצמי ולהעביר את צפון אירלנד למשטר של שלטון ישיר (Direct Rule) באמצעות השר לענייני צפון אירלנד בממשלת בריטניה. בכל השנים בהן התקיימת המשרה היה ראש הממשלה יו"ר מפלגת האיחוד של אלסטר (UUP). מעונו הרשמי של ראש הממשלה היה בטירת סטורמונט, למרות שאחדים העדיפו את בית סטורמונט. בשנת 1998, לאחר הסכם יום שישי הטוב, חודש הממשל העצמי, כאשר בראשות הרשות המבצעת ניצבים השר הראשון של צפון אירלנד וסגנו. ממשלות צפון אירלנד (אורכב 25.09.2018 בארכיון Wayback Machine)