laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שרגא פייש פישמן

הרב שרגא פייש פישמן (כ"ח בניסן ה'תקפ"ה, 5 במאי 1826 - כ"ט באייר ה'תרמ"א, 28 במאי 1881) היה רב ודרשן הונגרי יליד בוהמיה. רב אב"ד סיקסו וקלויזנבורג, ובאחרית ימיו מגיד מישרים (פרעדיגר) בקהילת פרשבורג. נולד במיסקביץ שבבוהמיה לחנה ולרב יחזקאל משה פישמן שכיהן אז כרבה של העיירה. התחנך אצל אביו ואצל סבו הרב אברהם ליפשיץ שהתגורר באותה תקופה בבית בנו. עם מינויו של אביו, בסוף שנת ה'תקצ"ה (1835) לכהן כרבה של העיר מישקולץ, משרה שחלשה גם על הקהילות היהודיות ברוזנות בורשוד כולה, עברה משפחתו להתגורר בהונגריה. בהיותו בן 12 נסע ללמוד בטרביץ' בישיבתו של הרב חיים יוסף פולק מחבר "מקור חיים", ובה חגג את בר המצווה שלו. בשנת ה'תר"א (1841) נסע ללמוד בוואגניישטטל ושהה בה שש שנים. עם שובו לעיר מגורי הוריו, נישא באלול ה'תר"ח (1848) למרים אלמנה צעירה ומבוססת שניהלה יחד עם אביה (בן למשפחת נטר, עלה בסוף ימיו לארץ ישראל) בית מסחר לעורות, אביה התחייב לפרנס את בני הזוג בביתו שבעיר דיונדיוש, והחתן היה נוסע מעת לעת לרכוש סחורה עבור בית העסק המשפחתי בבירה בודפשט. במשך תשע שנות חייו בדיונדיוש סירב להצעות רבנות מזדמנות, אך לבסוף הכריע אותו מצבו הכלכלי שהורע והוא קיבל את משרת רבנות העיר סיקסו (Szikszó) בצפון-מזרח הונגריה, ממנה התפרסם כדרשן בשל דרשותיו שנישאו בימי השוק שהתקיימו בסיקסו ומשכו אליה סוחרים יהודים מכל האזור. בתרכ"א (1861) עזב את סיקסו ותחתיו התמנה הרב הלל ליכטנשטיין, הוא עבר לכהן בקלויזנבורג בה כיהן כמה שנים קודם לכן, מחליפו הרב ליכטנשטיין. כבר בתקופת כהונתו בסיקסו קיבל הזמנה מאב"ד פרשבורג, הכתב סופר, לעבור אליה על מנת לשמש בה במשרת ה"מגיד מישרים" (מטיף, או Prediger). משרה זו תאמה לאופיו ולרצונו, ובשנת ה'תרכ"ד 1864 השתקע בעיר. תפקידו היה לשאת דרשות סדירות בגרמנית תקנית, במקום הפלפול המקובל ביידיש. התביעה לכך עלתה מהקהל הנאור והמשכיל בפרשבורג, שקץ בסדרים הישנים. דור קודם לכן היה סגנון זה בגדר רפורמה מרחיקת לכת, והחת"ם סופר ניסה לבלום זאת בכל מקום שהדבר עדיין היה חידוש; הוא שמר על יחסים תקינים עם יצחק נח מנהיימר שהנהיג זאת בווינה, שקהילתה הייתה רחוקה ממסורת, אך נלחם ברבנים כליב שוואב שחידשו דרשה כזו לראשונה במעהרין האדוקה. הוא כתב ש"הלועז כמעמיד אשרה" ובצוואתו אסר על כך במפורש בפרשבורג: ”לא ידרוש בלשון לאומים כי לא יאריך ימים.” חריגת בנו מהציווי הרתיחה את הקנאים בראשות ליכטנשטיין. הם שטמו את פישמן, כמו את עזריאל הילדסהיימר, דווקא בגלל שנחשב לקפדן מהסוג הישן והקשה על הוקעת הרפורמות המתפשטות. ב-1865 היה איסור על הדרשה בלשון נכרי הסעיף הראשון בתקנות מיכאלוביץ, עליהן סמכו ידם, שנועדו לבלום כל שינוי בארחות בית-הכנסת והיו התייחסות ברורה למתרחש בפרשבורג. בחורף תרל"ב לאחר הכתב סופר, היה מועמד מוביל להחליפו ברבנות, אך הוא סירב. במעמד הקהילה פתח את ארון הקודש והצהיר, לגרסה אחת בשבועה, כי לא יעלה על דעתו לחרוג ממנהגי הירושה המקובלים ביהדות, וכי אין למנות רב אחר מבנו של הרב המנוח, הרב שמחה בונם סופר. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרל"ד (1874) סירב להצעת רבנות העיר מישקולץ. הוא כיהן במשרת הדרשן במשך שבע עשרה שנים. מת בחצות ליל שבת כ"ט באייר ה'תרמ"א, 28 במאי 1881, בגיל חמישים וחמש בלבד. אור שרגא, תל אביב תשי"ט, באתר אוצר החכמה Michael Miller, Rabbis and Revolution: The Jews of Moravia in the Age of Emancipation, Stanford University Press, 2010. עמ' 106. לפי הקדמת נכדו לספרו, נוסח הסיפור אושר בידי רבה האחרון של פרשבורג לבית משפחת סופר, רבי עקיבא סופר.
ברזינו

ברזינו (בבלארוסית: Беразіно או Бярэзань (ביארזאן); ברוסית: Березино́; בפולנית: Berezyna) היא עיירה במחוז מינסק שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. התיעוד הראשון לברזינו הוא משנת 1501, עת הייתה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. בשנת 1641 הוקמה ביישוב כנסייה מעץ, ובשנת 1668 הוענקה ליישוב זכות לקיים ירידים שנתיים. במהלך המלחמה הצפונית הגדולה עבר במקום קרל השנים עשר, מלך שוודיה. לאחר חלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בשטח האימפריה הרוסית. בתחילת המאה ה-20 חיו בברזינו כ-3,400 יהודים, כ-70% מתושביה, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה פחת מספר היהודים במקום לכדי כ-1,500. בשנים אלה פעל בעיירה בית ספר יידי. ב-31 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ותוך מספר ימים רצחו הגרמנים כ-250 גברים יהודים מהעיירה בסמוך אליה. בהמשך רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה בגטו שהוקם בעיירה. גטו ברזינו חוסל ב-31 בינואר וב-1 בפברואר 1942, כאשר שוטרים ליטאים ובלארוסים רצחו את 962 יושביו. מדיה וקבצים בנושא ברזינו בוויקישיתוף "ברזינו", באתר השטעטל הווירטואלי ברזינו, ביברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית) ברזינו (Berezino), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), ברזינו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1646–1647), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
Food, Glorious Food

Food, Glorious Food הוא שיר הפתיחה של המחזמר "אוליבר!" משנת 1960 מאת ליונל בארט, שהועלה הן בווסט אנד והן בברודוויי, ואף זכה לעיבוד קולנועי באותו השם. את השיר שרים הילדים היתומים שבבית-המחסה שמנהל מר באמבל, כשהם חולמים ומפנטזים על ארוחות מלכים, בזמן שהם עומדים בתור לקבל את הדייסה היומית שלהם מצוות בית המחסה. גרסאות שונות של השיר ניתן למצוא ב: טריילר לתוכנית בישול אוסטרלית. טריילר לסרט הקולנוע גשם של פלאפל, בו השיר נשמע כאשר מתחיל להופיע אוכל מן השמיים. תוכנית בישול בריטית. סדרת משחקי הווידאו Borderlands, בהם אחת הדמויות שרה את השיר. סדרת הטלוויזיה אבא אמריקאי. סדרת הטלוויזיה דילברט, בה וואלי שר את השיר בדרכו לישיבה. סרט הקולנוע חוות הקסמים (1973). סרט הקולנוע עידן הקרח 2: נמסים מצחוק (2006). פרסומות שונות. פרודיות על השיר ניתן למצוא ב: פרסומת בריטית לחטיף תפוחי אדמה (2006–2010), בה מבוצע השיר "Chips, Glorious Chips". פרסומת אמריקאית לגבינה, בה מבוצע השיר "Cheese, Glorious Cheese". באחד מפרקי הסדרה בובספוג מכנסמרובע, בו מבוצע בקצרה השיר "Toys, Glorious Toys". Food, Glorious Food, בביצוע ילדים, שחקני הסרט "אוליבר!", וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב Food, Glorious Food, בביצוע דמויות מתוך הסרט "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק", וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב
ברניבקה

ברניבקה (באוקראינית: Баранíвка; בפולנית: Baranówka; ביידיש: באראניווקע) היא עיר במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. האזכור הראשון לברניבקה הוא משנת 1565. בסוף המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 נהרס היישוב מפשיטות הטטרים. בשנת 2001 הוענק ליישוב מעמד של עיר. בין מלחמות העולם נמנו בברניבקה כ-1,500 יהודים, כרבע מתושביה. תחת השלטון הסובייטי פעלה בעיר מועצה יהודית, והתקיים בה בית ספר יידי. ב-10 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה בגטו, והטילו עליהם גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע עם מגן דוד, איסור יצירת קשר עם לא יהודים וחובת ביצוע עבודות כפייה. בגטו התפתחו תנאי רעב, ורכוש היהודים בו נשדד. ב-19 ביולי 1941 נרצחו במרכז ברניבקה 74 גברים יהודים, ובתחילת אוגוסט שולחו כמה מאות יהודים מהגטו במשאיות אל מחוץ לעיר, ונרצחו. ב-19 באוגוסט 1941 נרצחו כ-180 יהודים נוספים מהעיר, וב-28 באוגוסט נרצחו גברים יהודים נוספים מהגטו. באוקטובר 1941 בוצעה בגטו אקציה המונית, ובנובמבר שולחו חלק מיהודי הגטו למחנה עבודה בנובוהרד-וולינסקי. ב-6 בינואר 1942 נרצחו כ-600 היהודים האחרונים מהגטו ומכפרי הסביבה. מדיה וקבצים בנושא ברניבקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברניבקה ברנובקה (Baranovka), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), ברנובקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1515–1516), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
סן-בריו

סן-בריו (בצרפתית: Saint-Brieuc, בברטונית: Sant-Brieg) היא קומונה בחבל ברטאן שבצפון-מערב צרפת. סן-בריו היא בירת מחוז קוט-ד'ארמור ונכון לשנת 2012 מתגוררים בקומונה 45,936 תושבים, זוהי הקומונה המאוכלסת ביותר במחוז. סן-בריו נקראת על שם הנזיר הולשי בריו אשר נחשב לאיש שהביא את הנצרות לחבל ברטאן במאה השישית לספירה. הנזיר בריו הוא אחד משבעת המייסדים הקדושים של חבל ברטאן. בשנת 1790, במהלך המהפכה הצרפתית, לאחר הקמת מחוזות צרפת, סן-בריו הפכה לבירת מחוז קוט-דו-נור (ב-8 במרץ שונה שם המחוז ל"קוט-ד'ארמור") בין הדמויות הפוליטיות באזור מאותה תקופה ניתן לציין את פלאן דה שמפו ופולאן דה קורביון שנבחרו לנציגי המעמד השלישי. בשנת 1793, התחוללה מלחמת האזרחים בין ה'שואנים ל'צבא המהפכה הצרפתי'. בליל ה-25 באוקטובר 1799, קבוצת שואנים שחררה מבית הכלא בעיירה אסירים שנידונו למוות. התובע, פולאן דה קורביון (שגם היה ראש העיר בשנים 1779-1789), נהרג במהלך ליל הקרב בסן-בריו. בשנת 1863 נחנך קו הרכבת החדש מפריז לברסט, המסלול עובר גם בסן-בריו. בשנת 1870, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, נהרגו 25 חיילים מסן-בריו. במלחמת העולם השנייה, נהרגו 247 תושבי סן-בריו. מבין החיילים תושבי העיירה שנהרגו במהלך המלחמה, ניתן למנות את הקפטן פרדריק אובר ואת רוברט לפבר שנהרג במאי 1940 בהולנד. בנוסף, בסן-בריו הוקם מחנה שבויי המלחמה Frontstalag 134, אחד מבין מערכת גדולה של מחנות שבויים גרמנית. המחנה אוכלס בעיקר בשבויי מלחמה צרפתיים מהקולוניות, בעיקרם שחורים ומגרבים. חלק מהאסירים שברחו חברו לכוחות צרפת החופשיים וחזרו לשחרר את המחנה מאוחר יותר במלחמה. כל מערך המחנות של ה-Frontstalag כלל בשנת 1943 כ-10,500 שבויי מלחמה. עם שחרור צרפת החופשית בידי הכוחות האמריקאים, שוחררה סן-בריו ב-6 באוגוסט 1944 בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פטון. שטחה הכולל של הקומונה הוא 21.88 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2012, מתגוררים בקומונה 45,936 תושבים. העיירה נמצאת על יד תעלת למאנש. בעיירה זורמים שני נחלים, נחל גואט ונחל גואדיץ'. בשנת 2009, כמויות גדולות של חסת-ים, סוג של אצות, נסחפו אל רבים מחופי ברטאן. כאשר הן נרקבו, פלטו האצות רמות מסוכנות של מימן גופרתי. כתוצאה מכך, סוס ומספר כלבים מתו, עובד מועצה שהסיע משאית מלאה באצות אלו איבד הכרה, נפל על ההגה ומת. חוף הים בסן-ביירו סבל מנזק רב ונסגר. בניין העירייה נמל התעופה בסן-בריו תחנת הרכבת מפרץ סן-בריו סן-בריו בחורף אוגוסטה וילייה דה ל'איל-אדם (1838-1889) - סופר פטריק דוור (1947-1982) - שחקן קולנוע לואי גיליו (1899-1980) - סופר לסן-בריו ההסכם ערים תאומות עם: הממלכה המאוחדת אברסטווית', ויילס, הממלכה המאוחדת יוון אגיה פראסקבי, יוון גרמניה אלסדורף, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה בוסניה והרצגובינה גורז'דה, בוסניה והרצגובינה מדיה וקבצים בנושא סן-בריו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סן-בריו (בצרפתית) סן-בריו, ברשת החברתית פייסבוק סן-בריו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סן-בריו, ברשת החברתית אינסטגרם סן-בריו, ברשת החברתית LinkedIn סן-בריו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סן-בריו, תיירות (באנגלית)
ברשד

ברשד (באוקראינית: Бершадь; בפולנית: Berszad) היא עיר קטנה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. האזכור הראשון לברשד הוא משנת 1459, ובשנת 1795 נכלל היישוב בשטחי האימפריה הרוסית בנפת פודוליה. במהלך מלחמת העולם השנייה סופח אזור העיר לרומניה. בראשית המאה ה-20 חיו בברשד כ-7,000 יהודים, רוב תושביה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה נערך בעיר פוגרום, בו נרצחו כ-150 יהודים. בתקופה הסובייטית פעלה בעיר מועצה יהודית, והתקיים בה בית ספר יידי. בשנות השלושים נסגרו רוב בתי הכנסת בעיר, ומספר התושבים היהודים בה הצטמצם לכדי כ-4,300 איש. ב-29 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים והרומנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי, חובת מסירת דברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה. עם סיפוח העיר לטרנסניסטריה הרומנית בספטמבר 1941, הוקם בה גטו, אשר יציאת היהודים ממנו נאסרה. לגטו זה העבירו הרומנים כ-20,000 יהודים שגורשו מבוקובינה, מבסרביה ומאודסה, והוא הפך לגטו הגדול ביותר בטרנסניסטריה. בגטו שררו תנאי מחיה קשים ביותר, בעיקר בחורף, ומתוך כ-25,000 יושביו, נותרו בו עד אוגוסט 1942 כ-10,000 יהודים בלבד. בתקופה זו פעלה בגטו מחתרת קטנה, אשר קיימה קשרים עם יחידות פרטיזנים בסביבת העיר. אחדים מחבריה נתפסו מאוחר יותר, והוצאו להורג. באביב 1943 הוקם סניף של הגסטפו בעיר, ו-1,203 מיהודי הגטו שולחו לעבודות כפייה במיקולייב, בהן מעטים שרדו. ב-2 פברואר 1944 הוצאו להורג 148 מיהודי העיר, לאחר שהתקבל מידע כי הם או בני משפחותיהם קשורים ליחידות פרטיזנים. 80 יהודים נוספים מהגטו הוצאו להורג כעבור מספר ימים. לפני שחרור העיר בידי הצבא האדום רצחו הרומנים בה עוד כמה עשרות יהודים. בין יהודי העיר מפורסם רבי רפאל מברשד, תלמידו של רבי פנחס מקוריץ. גטו ברשד מדיה וקבצים בנושא ברשד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברשד ספר יזכור לקהילת ברשד, בספריית העיר ניו יורק ברשד (Bershad), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
ג'ו נוביק

יוסף ג'ו נוביק (8 באוגוסט 1900 – 13 בפברואר 1996) היה ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי. נמנה עם מקימי חיל הים הישראלי, מייסד מספנת חיל הים ומקים מחלקת ההנדסה. נוביק הוא יליד ליטא, ממשפחה של שנים-עשר אחים. אחד מהם, שהיה רופא, עלה לארץ לפני שאר המשפחה. אחת האחיות עלתה גם היא, לבדה, לפני שאר המשפחה, בשנת 1922 והייתה חלוצה. משפחתו הייתה אמידה, והיו להם מפעלים, כגון טחנות קמח ובית חרושת שבו היו נגריה, מרכז עיבוד לכל מיני חלקי מכונות. לפי עדותו של נוביק, בית החרושת עדיין קיים ונמצא בבעלות ליטאים. נוביק התחיל ללמוד בעיר ריגה, בשפה הרוסית ולאחר מכן עבר לגימנסיה עברית. משם המשיך ללמד בבית ספר מקצועי בגרמניה, ללימודים עבור תעודת הנדסאי מכונות. תוכנית הלימודים שם הכילה ארבע שעות לימודי תאוריה וארבע שעות עבודה מעשית ביום. לאחר סיום לימודיו עבד בחוזה תעסוקתי בדרום אפריקה והשיג אזרחות דרום אפריקאית. בעידודו של אברהם הרצפלד, שפגש אותו בדרום אפריקה, עלה ארצה בהתיישבות האלף, בשנת 1933, ולאחר שלושה ימים בארץ הצטרף לארגון ההגנה. הוא שירת במשטרת היישובים העבריים, כגפיר וכמתורגמן לרוסית עבור הבריטים. בהמשך הוא היה מנהל בבית החרושת "קדמה" למכונות חקלאיות ועסק בעוד מספר עבודות כבבתי אריזה. הוא עבר ל"סולל בונה" ושם עבד בבניית נמל תל אביב כמפעיל מחפר ואחר כך ניהל שם בית מלאכה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוא נשלח בברכת "ההגנה" לסארפנד (צריפין), לקורס רס"רים בצבא הבריטי. מאחר שלאנגלים היה חסר כוח אדם טכני, הוא היה ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי ושירת בצי הבריטי כמכונאי בדרגת Petty Officer (נגד) בבסיס חיפה, שם שירת עם מתנדבי הצי הבריטי הישראלים, שגויסו מבית הספר בסמ"ת. משם עבר לבסיס פניקס במצרים. לקראת תום המלחמה, הבריטים רצו להחתימו לקבע בצי המלכותי ולהעניק לו דרגת קצונה, אך הוא נמנע מכך. נוביק התגייס לחיל הים בהקמתו. בשנת 1948 הוא הקים את מספנות חיל הים, עם חבריו לשירות בצי הבריטי ומיסד את הענף הטכני בחיל הים, שהפך למחצ"ד. בראשית ימיו בחיל הים הוא עסק עם שאר אנשי המספנה בשיקום אניות צי הצללים לאניות הראשונות של החיל. אף על פי שלא היה מהנדס או קצין מוסמך מן הצי הבריטי ולא בעל תואר הנדסה, הוא היה בעל יוזמה וחזון. חלומו היה להקים בית ספר טכני לנושאי עבודה ימית לנוער. הוא גייס כ-500 נערים לעבודה במספנות חיל הים, בתוכנית נוער עובד, ואלו התפתחו להיות מנהלי עבודה. לאחר שחרורו מצה"ל הוא עבד בנמל חיפה כעשר שנים ופרש בשל בעיית בריאות. בשנת 1949 התמנה על ידי דוד בן-גוריון כחבר המשלחת שהעלתה ארצה את עצמות חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל. לאחר עלייתו ארצה נשא לאשה את אסתר לבית פרץ (בת למשה פרץ, מראשוני היישוב ובוניו ומוכתר מושבות הדרום). בנם היחיד הוא הפיזיקאי והיזם עפר נוביק. נכדיו -יעל, נמרוד נעמי ואיתי. לאחר גירושיו מאסתר נשא לאשה את לילי (ליזלוטה) לבית פרוסקאואר (פרוש אור). מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי מספנת חיל הים מספן הציוד דף זיכרון עמותת חיל הים שמואל טנקוס על הפלוגה הימית חנה ינאי, מספנת חיל הים לדורותיה, הוצאה לאור חיל הים, 1998.
המוזיאון הארכאולוגי של האטיי

המוזיאון הארכאולוגי של האטיי (בטורקית: Hatay Arkeoloji Müzesi) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר אנטקיה, עיר הבירה של חבל האטיי שבטורקיה. המוזיאון ידוע באוסף הפסיפס הגדול של ממצאים מהתקופות הרומית והביזנטית. בניית המוזיאון החלה בשנת 1934 בהמלצתו של הארכאולוג הצרפתי קלוד פרוסט (Claude Prost), שהיה מפקח מחלקת העתיקות במחוז אלכסנדרטה מטעם שלטונות המנדט הצרפתי בסוריה. בניית המבנה הסתיימה בשנת 1938, והמוזיאון עבר לידי הטורקים בשנת 1939 עם סיפוח החבל האוטונומי (מדינת האטיי). המוזיאון נפתח לציבור ב-1948 ובהמשך עבר שיפוצים והרחבה ונפתח מחדש ב-1975. בשנת 1999 קיבלה הארכאולוגית הגרמניה יוטה מיישנר (Jutta Meischner) היתר לחקור ולפרסם את הפסלים היוונים הרומים מאוספי המוזיאון. בשנת 2012 חלק מאוסף המוזיאון עבר דיגיטציה במסגרת המאמץ להגביר את הביקורים במוזיאון. בשנת 2011 החלה בנייתו של בניין חדש למוזיאון שיוחד לאוסף פסיפסים. הבניין נפתח לציבור בשנת 2014. באפריל 2015 פורסם שהרשויות בטורקיה פתחו בחקירה כשהתגלה שלפחות 10 פסיפסים מהמאה ה-2, חלקם מהידועים, עברו תהליך של שיקום שפגע בהם ועיוות אותם. הפסיפסים שניזוקו כללו סצנות כמו עקדת יצחק, נרקיסוס ועוד. לטענת המשקמים חלק מהשחזורים נעשו עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי משקמים צרפתיים בשיטות שאינן נהוגות עוד. אוסף המוזיאון כולל מעל 35,000 פריטים. הוא כולל אוסף גדול של פסיפסים מהתקופה הרומית מהמאות ה-1 ועד ה-5 לספירה. מקור הפסיפסים באתרים של דפני (אנ') בעמק האורונטס, סלאוקיה פייריה, אנטיוכיה וטרסוס. שלוש הערים הראשונות הן ערים עתיקות בחבל האטיי. הפסיפסים כוללים דמויות מהמיתולוגיה היוונית והרומית, המפורסמות שבהן הן: אל היין דיוניסוס, אורפאוס ואריאדנה. רוב השילוט באגף הוא בטורקית וגם באנגלית. חלק האגף שנפתח במבנה גודלו 400 מטר מרובע, כשכל תצוגת הפסיפסים תושלם, גודלו יהיה 3,400 מטר מרובע של תצוגה שתהיה הגדולה בעולם. בנוסף כולל המוזיאון אוסף של כותרות עמודים, מזבחות, תמונות פולחן, תבליטים, פרסקאות ופסלים מהתקופה החתית ועד התקופה הרומית. מקורם בחפירות ארכאולוגיות באתרים ארכאולוגים ותלים בעמק אמוק שבו שוכנת העיר. התצוגה במוזיאון מסודרת לפי מקור הממצאים באתרים  צ'טלהויוק, תל טאיינאט, אללח', דפני שבעמק האורונטס, אל-מינה (Al-Mina) שבשפך האורונטס ואתרים נוספים. כמו כן כולל האוסף ממצאים מהאזור המקיף את העיר אנטקיה. חלק מהממצאים מקורם בחפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שחפרו באזור בין השנים 1938-1933, וחלק אחר מקורו בחפירות של ליאונרד וולי שחפר באללח' ובאל-מינה. אוסף המוזיאון כולל גם פריטים המשקפים את התרבות והאמנות של האזור, מהתקופה הפלאוליתית ועד היום.  האוסף הזה מוצג בגומחות בקיר. בצידו השני של הקירתיבות בהם מוצגים מטבעות לפי סדר כרונולוגי. בגן המוזיאון מוצגים סרקופגים מהתקופה הרומית, אבני בניין וקנקנים. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הארכאולוגי של האטיי בוויקישיתוף Antakya Archeology Museum באתר Turkey Travel Planner Hatay museum set to take title of world's largest mosaic collection באתר דיילי ניוז, 21 בינואר 2015. סרטון על התצוגה במוזיאון ביו טיוב Antakya Archaeological Museum באתר TransAnatolie Tour Antakya’s mosaics join the virtual world New Hatay museum unveils original mosaics Antakya Archeology Museum באתר Turkey Travel Planner Roman mosaics damaged during botched restoration, Turkish officials say באתר הגארדיאן, 25 באפריל 2015 Hatay Archaeology Museum בפורטל התיירות של טורקיה Hatay museum set to take title of world's largest mosaic collection
קוט-ד'ארמור

קוט-ד'ארמור (בצרפתית: Côtes-d'Armor) הוא מחוז בחבל ברטאן שבצפון-מערב צרפת. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010, מתגוררים במחוז 591,641 תושבים. בעבר נקרא מחוז זה קוט-דו-נור. קוט-דו-נור הייתה אחת מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו ב-4 במרץ 1790 במהלך המהפכה הצרפתית. מחוז זה נוצר מתוך חלק מפרובינציית ברטאן. בשנת 1990 שונה שמו של המחוז לקוט-ד'ארמור (Côtes בצרפתית משמעותו 'חוף' ו-Ar mor בברטונית משמעותו 'הים'). מיקומו של המחוז הנוכחי תואם את מיקומו של המחוז ההיסטורי בשם טריגור ממחוזות צרפת של לפני המהפכה. שטחו של המחוז הוא 6,878 קמ"ר. מחוז קוט-ד'ארמור הוא אחד מארבעה המחוזות בחבל ברטאן והוא מוקף במחוזות פיניסטר ממערב, מורביאן מדרום ואיל ווילן ממזרח. מצפון למחוז נמצאת תעלת למאנש. הקומונה המאוכלסת ביותר במחוז היא סן-בריו. חצי האי קאפ פריאל מפרץ סן-בריו העיירה פמפול טירת ללאט טירת דינאן פסל של ברטרנד דו גקלאן בקומונה דינאן חבל ברטאן מחוז פיניסטר מחוז איל ווילן מדיה וקבצים בנושא קוט-ד'ארמור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קוט-ד'ארמור (בצרפתית) קוט-ד'ארמור, ברשת החברתית פייסבוק קוט-ד'ארמור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קוט-ד'ארמור, ברשת החברתית אינסטגרם קוט-ד'ארמור, ברשת החברתית LinkedIn קוט-ד'ארמור, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר המחוז (בצרפתית) תיירות בקוט-ד'ארמור (בצרפתית)
נערה אחרונה

הנערה האחרונה הוא דימוי בסרטי מותחן ואימה (במיוחד סרטי רצח), המתייחס לאישה האחרונה שנותרת בחיים ומתעמתת עם הרוצח, כביכול זו שנשארת לספר את הסיפור. מבין סרטים רבים בהם מופיעה דמות של "נערה אחרונה", ניתן למנות את הסרטים הנוסע השמיני, ליל המסכות, יום שישי ה-13 וסיוט ברחוב אלם. המונח הוטבע על ידי קרול ג'יי קלובר בספרה גברים, נשים ומסורים חשמליים (אנ'). קלובר מציינת שבסרטים אלו הצופה מתחיל בשיתוף נקודת המבט של הרוצח, אבל חווה שינוי באופן חלקי בלהזדהות עם הנערה האחרונה במשך הסרט.[דרושה הבהרה] ״סאלי הארדסטי״ היא הנערה הראשונה ששרדה את הרוצח בסרטי אימה בשנת 1974, בגלל זה היא ״הנערה האחרונה״ הראשונה בהיסטוריה. Totaro, Donato (January 31, 2002). "The Final Girl: A Few Thoughts on Feminism and Horror". OffScreen. Final Girl Friday: Sally Hardesty from 'Texas Chainsaw Massacre', IMDb (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פמיניזם ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דני פינטאורו

דני פינטאורו (באנגלית: Danny Pintauro; נולד דניאל ג'ון פינטאורו ב-6 בינואר 1976 במילטאון, ניו ג'רזי) הוא שחקן אמריקאי שנודע בעיקר בזכות תפקידו כג'ונתן באוור בסיטקום האמריקאי הפופולרי "מי הבוס?" והשתתפותו בסרט הקולנוע "קוג'ו" משנת 1983 (המבוסס על ספרו של סטיבן קינג "קוג'ו"). הופעותיו הראשונות של פינטאורו היו באופרת הסבון "As the World Turns", בתפקיד פול ריאן המקורי, ובסרט הקולנוע "קוג'ו", המבוסס על ספרו של סטיבן קינג "קוג'ו". הוא התפרסם לראשונה בעקבות השתתפותו בסדרת הטלוויזיה "מי הבוס?". לאחר סיום הסדרה, הופעותיו הלכו והתמעטו. הוא המשיך והופיע בהפקות תיאטרון, כגון "The Velocity of Gary"‏ ו-"Mommie Queerest".‏ כמו כן, הוא עבד כנציג מכירות של חברת טאפרוור, ונכון לשנת 2013, הוא מנהל מסעדה בלאס וגאס. פינטאורו נולד במילטאון, ניו ג'רזי, בנם של מרגרט ל' סילקוקס וג'ון ג'יי פינטאורו, מנהל. בשנת 1994 הוא לקח פסק זמן מקריירת המשחק שלו, ולמד בקולג' מחוז מידלסקס שבאדיסון, ניו ג'רזי, ולאחר המשיך ללמוד אנגלית ותיאטרון באוניברסיטת סטנפורד. הוא סיים את לימודיו בשנת 2001. בשנת 1997 פינטאורו יצא מהארון, בריאיון עבור הצהובון "נשיונל אינקוויירר". באפריל 2013 התארס לבן-זוגו, ויל טאבארז, והשניים נישאו באפריל 2014.‏ בשנת 2015, פינטאורו חשף בריאיון עם אופרה וינפרי שהוא נשא HIV מאז 2003.‏ דני פינטאורו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דני פינטאורו, באתר AllMovie (באנגלית) דני פינטאורו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Wiegand, David (5 בספטמבר 2000). "For Actor Danny Pintauro, There's Life Beyond TV". San Francisco Chronicle. Hearst Corporation. נבדק ב-2012-02-12. {{cite news}}: (עזרה) Jones, Kenneth (1999-07-30). "Last Chance: Danny Pintauro in Velocity of Gary Closes July 30". Playbill. נבדק ב-2013-04-07. Brunyanszki, Raymond (2012-10-17). "Camden Harbour Inn announces Internationally acclaimed actor for leading role Mommie Queerest". Bangor Daily News. נבדק ב-2013-04-07. Blair, Tom (26 בינואר 2011). "There's no business like show business". U-T San Diego. נבדק ב-2012-02-12. {{cite news}}: (עזרה) Ravitz, Justin (2013-04-05). "Danny Pintauro Engaged to Wil Tabares: Who's the Boss Star to Marry Boyfriend". Us Weekly. נבדק ב-2013-04-07. "Danny Pintauro Biography (1976-)". Film Reference. Advameg Inc. נבדק ב-2012-02-12. Hadleigh, Boze (2000). In or out?: gay and straight celebrities talk about themselves and each other. Barricade Books. p. 56. ISBN 9781569801567. Webber, Stephanie (2014-04-03). "Danny Pintauro Marries Wil Tabares: Details on Who's the Boss Star's Wedding". Us Weekly. Wenner Media LLC. נבדק ב-2014-04-04. http://www.huffingtonpost.com/entry/danny-pintauro-hiv-positive_5602ffb9e4b08820d91b635a?ncid=txtlnkusaolp00000592
בונאוונטורה קאוואליירי

בונאוונטורה פרנצ'סקו קאוואליירי (באיטלקית: Bonaventura Francesco Cavalieri;‏ 1598 – 30 בנובמבר 1647) היה מתמטיקאי איטלקי, הידוע כיום כמנסח עקרון קאוואליירי, הקובע ששני חפצים שווים בנפחם אם חתכי הרוחב שלהם שווים בשטחם בכל מקום. במציאת עיקרון זה הוא בישר, במובן מסוים, את מושג האינטגרל. כמו כן פיתח את נוסחת לוטשי העדשות. קאוואליירי נולד במילאנו, והתחנך מגיל צעיר במנזרים ישועיים, תחילה בסאן גרלאמו במילאנו ואחר כך בפיזה. הוא למד גאומטריה באוניברסיטת פיזה. החל משנת 1632 הוא פרסם 11 ספרים. הוא היה בקשר עם גלילאו גליליי שתמך בו במחקרים המתמטיים. הוא בנה משאבה הידראולית במנזר שלו. כמו כן, פרסם טבלאות לוגריתמיות והדגיש את החשיבות של שימוש בהם לצורכי אסטרונומיה וגאוגרפיה. נפטר בבולוניה. על שמו נקרא המכתש הירחי, קאוואלייריוס (אנ'). הבעיה השלישית של הילברט מדיה וקבצים בנושא בונאוונטורה קאוואליירי בוויקישיתוף בונאוונטורה קאוואליירי, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה בונאוונטורה קאוואליירי, באתר MacTutor (באנגלית) בונאוונטורה קאוואליירי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מצפור אוכברג

מִצְפּוֹר אוֹכְבֶּרְג נמצא ברמות מנשה בין עין השופט ורמת השופט, צמוד לבית הספר היסודי - אזורי "עומרים". מהמצפור יש תצפית על שטח נרחב ברמות מנשה וקיבוץ דליה ודרומה עד ארובות תחנת הכוח אורות רבין בחדרה. יִצְחָק אוֹכְבֶּרְג (1878–1937) נולד באומן שבאוקראינה. בגיל 17 היגר לדרום אפריקה שם התעשר מהשקעות בנדל"ן ובעסקים אחרים. ב-1926 ביקר בארץ ישראל וב-1929 היה ציר בקונגרס הציוני בציריך. הרבה לתרום לארגונים יהודיים. בתרומתו הוקמה הקתדרה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות. נפטר בגיל צעיר ובצוואתו הוריש 250,000 ליש"ט לקרן הקיימת לישראל. בכסף זה נקנו אדמות הקיבוצים דליה וגלעד. קיבוץ גלעד נקרא בראשיתו על שמו: "אבן יצחק". ב-1921 יצא למזרח אירופה והביא משם לדרום אפריקה 187 ילדים יהודים יתומים, פליטי פוגרומים שפקדו את הקהילות היהודיות לאחר מלחמת העולם הראשונה, שם דאג לחינוכם ולמחסורם בשני בתי יתומים שהקים בקייפטאון וביוהנסבורג. הילדים כינו אותו "אבא אוכברג" ("Daddy Ochberg"). המצפור נחנך ב-20 ביולי 2011 בנוכחות נציג שגרירות דרום אפריקה ונציג "ילדי אוכברג". על גבי סלעים ואבנים פוזרו 187 לוחות מתכת הנושאים את שמותיהם של הילדים שאותם הציל אוכברג. סיפור חייו של אוכברג והצלת הילדים מונצח על שני לוחות מתכת, בעברית ואנגלית. מדיה וקבצים בנושא מצפור אוכברג בוויקישיתוף מצפור אוכברג, באתר המועצה האזורית מגידו מצפור אוכברג, סרטון באתר יוטיוב
מוקדי

האם התכוונתם ל... אודי מוקדי – יזם היי-טק ישראלי, ממייסדי "סייברארק" משה מוקדי – צייר ישראלי עמוס מוקדי – יוצר ופעיל חברתי ישראלי רפאל מוקדי – אגרונום ישראלי מוקד