נושאות המטוסים מסדרת קורייג'וס

נושאות המטוסים מסדרת קורייג'וס, שנקראה לפעמים סדרת גלוריוס, הייתה הסדרה הראשונה של נושאות מטוסים ששירתה בשורות הצי המלכותי. שלוש האוניות - פיוריוס, קורייג'וס וגלוריוס - הונחו במקור כסיירות המערכה מסדרת קורייג'וס כחלק מהפרויקט הבלטי במהלך מלחמת העולם הראשונה. למרות שהן היו מהירות מאוד, השריון המינימלי והתותחים המעטים שלהם הגבילו את התועלת ארוכת הטווח שלהם בצי המלכותי שלאחר המלחמה, והם הושבתו לאחר המלחמה. הן נחשבו לאוניות ראשה לפי תנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 ונכללו בכמות הטונאז' הכוללת המותרת לצי המלכותי. במקום לבטל אותם, הצי החליט להמיר אותם לנושאות מטוסים כפי שמותר על פי האמנה. פיוריוס, שכבר הוסבה חלקית במהלך המלחמה, החלה בשיפוץ שלה ב-1921, לפני כניסת האמנה לתוקף. בניסיון למזער את מערבולות האוויר, היא לא קיבלה מבנה עילי או אי. זה לא היה מספק לחלוטין, ואי קטן נוסף ב-1939. בעיה נוספת הייתה שחסרה לה ארובה סטנדרטית; במקום זאת, קולטי הדוודים שלה התפרסו לאורך דפנות האונייה ופלטו מתוך רשתות בחלק האחורי של סיפון הטיסה, או בצידי האונייה אם פעולות נחיתה היו בעיצומן. התעלות הארוכות הפחיתו את קיבולת המטוסים שלה, וגזי הפליטה היו בעיה עבור נחיתת מטוסים כמו המערבולות. אחיותיה למחצה, קורייג'וס וגלוריוס, החלו את הסבתן לנושאות מטוסים כאשר פיוריוס התקרבה לסיום. הם הסתמכו על הניסיון שצבר הצי המלכותי מאז שפיוריוס תוכננה ושילבו אי עם ארובה, מה שהגדיל את קיבולת המטוסים שלהם בשליש והפך אותן לבטוחות יותר לנחיתה. בתור נושאת המטוסים הגדולה הראשונה שהושלמה על ידי הצי המלכותי, פיוריוס שימשה רבות להערכת נוהלי הטיפול והנחיתה של מטוסים, כולל נחיתת הלילה הראשונה אי פעם על נושאת מטוסים ב-1926. קורייג'וס הפכה לספינת המלחמה הראשונה שאבדה לצי המלכותי במלחמת העולם השנייה כאשר טורפדה בספטמבר 1939 על ידי הצוללת הגרמנית U-29. גלוריוס השתתפה במערכה מערכה בנורווגיה ב-1940, אך היא הוטבעה על ידי שתי אוניות מערכה גרמניות ביוני כשהפליגה הביתה בליווי מינימלי. פיוריוס השתתפה במבצעים גדולים רבים במהלך המלחמה, כולל המערכה בנורווגיה ב-1940, השיירות למלטה ומבצע לפיד ב-1942, ותקיפות אוויריות על אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ ומטרות אחרות בנורווגיה ב-1944. האונייה התיישנה עד 1944 והושמה במילואים בספטמבר 1944 לפני שהוצאה משירות ב-1945 ונמכרה לגרוטאות ב-1948. שתי האוניות הראשונות של הסדרה, קורייג'וס וגלוריוס, בילו את מלחמת העולם הראשונה בסיורים בים הצפוני, שהגיעו לשיא בקרב מפרץ הלגולנד השני בנובמבר 1917. אחותם למחצה פיוריוס עוצבה עם זוג תותחי 18 אינץ' (457 מילימטרים) - בניגוד לארבעה תותחי 15 אינץ' (381 מילימטרים) - אך שונתה בזמן שנבנתה כדי להחזיק סיפון טיסה והאנגר במקום הצריח הקדמי והברבטה שלה. לאחר שביצעה כמה סיורים בים הצפוני הוסר הצריח האחורי שלה ונוסף סיפון טיסה נוסף. המטוס שלה תקף את סככות הצפלין במהלך הפשיטה בטונדרן ביולי 1918. כל שלוש האוניות צומצמו למילואים לאחר המלחמה. הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 הגביל את המדינות החתומות לכמות מוגדרת של אוניות ראשה; כל האוניות החורגות מהנתון הזה היו צריכים להתבטל. עד 66,000 טונות ארוכות (67,000 טונות) של אוניות קיימות יכלו להפוך לנושאות מטוסים, והצי המלכותי החליט להשתמש באוניות מסדרת קורייג'וס בשל מהירותן הגבוהה. כל אונייה נבנתה מחדש עם סיפון טיסה במהלך שנות ה-20. לפיוריוס הותקן במהלך מלחמת העולם הראשונה סיפון המראה ונחיתה, אך האחרון התברר כבלתי שמיש ברובו בגלל זרמי האוויר החזקים מסביב למבנה העילי וגזי הפליטה מהארובה. היא הושבתה לאחר המלחמה, אך הוסבה לנושאת מטוסים בין יוני 1921 לספטמבר 1925. עיצובה התבסס על הניסיון המצומצם מאוד שנצבר עם שתי נושאות המטוסים הבריטיות הראשונות: ארגוס, בת פחות משלוש, ואיגל, שביצעה רק 143 נחיתות סיפון במהלך ניסויים ראשוניים ימיים ב-1920. המבנה העילי, התרנים, הארובה וסיפון הנחיתה של פיוריוס הוסרו והיא קיבלה סיפון טיסה 576–92 רגל (175.6–28.0 מטרים) המשתרע על פני שלושה רבעים מאורכה. סיפון הטיסה הזה לא היה ישר; הוא השתפל כלפי מעלה כשלושה רבעים מהדרך מהירכתיים כדי לעזור להאט את המטוסים הנוחתים, שלא היו להם בלמים בזמן שתוכננה. כבל העצירה של התקופה ההיא מקדימה ואחורה, שהיה בהתחלה באורך 320 רגל (97.5 מטרים) על פיוריוס, לא נועד לעצור את הנחיתה של מטוסים - מהירויות הנחיתה באותה תקופה היו נמוכות מספיק כדי שזה היה מיותר בהתחשב ברוח קדמית טובה - אלא כדי למנוע ממטוסים לסטות לצד אחד וליפול מהסיפון. עיצובים שונים לסיפון הטיסה נבדקו במנהרת רוח על ידי המעבדה הפיזית הלאומית, אשר הראתה כי הצורה האליפטית הייחודית והקצוות המעוגלים מזערו את המערבולת. כדי למזער כל מערבולות מעל סיפון הטיסה, פיוריוס הייתה שטוחה וחסרת אי, כמו ארגוס; במקום זאת היא סופקה עם תא שליטה נשלף בקצה הקדמי של סיפון הטיסה. האנגר בן שתי קומות נבנה מתחת לסיפון הטיסה, כל מפלס היה בגובה 15 רגל (4.6 מטרים). ההאנגר התחתון היה באורך 550 רגל (167.6 מטרים) על 35–50 רגל (10.7–15.2 מטרים) רוחב והעליון היה 520–50 רגל (158.5–15.2 מטרים) . כל האנגר יכול להיות מנותק על ידי תריסי פלדה המופעלים חשמלית על גלילים. הדוודים שלה הועברו לאורך דופן האונייה כדי לצאת מהרשתות בחלק האחורי של סיפון הטיסה, או, כאשר פעולות הנחיתה היו בעיצומן, מהצד של ההאנגר התחתון בחלק האחורי של הספינה. פתרון זה הוכיח את עצמו כלא משביע רצון מכיוון שהוא צרך שטח יקר, הפך חלקים מההאנגר התחתון לבלתי נסבלים והפריע לפעולות הנחיתה במידה רבה או פחותה. סיפון הטיסה המקורי שלה נשאר במקום לשימוש על ידי מטוסים קטנים כמו מטוסי קרב, כך שהספינה תוכל להנחית בו זמנית מטוסים על סיפון הטיסה הראשי בזמן שמטוסי הקרב המריאו על הסיפון התחתון ויכלה לשגר במהירות את המטוסים שלה משני הסיפונים. דלתות בקצה הקדמי של ההאנגר העליון נפתחו אל סיפון הטיסה התחתון. שתי מעליות 47–46 רגל (14.3–14.0 מטרים) הותקנו להעברת מטוסים בין סיפון הטיסה להאנגרים. שני 600 גלונים (2,700 ליטר; 720 גלון) סופקו מכלי בנזין מוכנים למטוסים ולסירות הספינה על הסיפון העליון. 20,000 גלונים (91,000 ליטר; 24,000 גלון) של בנזין היו באחסון בתפזורת. ציוד העצירה הארוך התברר כבלתי פופולרי בשירות והוא הוסר בשנת 1927 לאחר שניסויים על סיפון פיוריוס בשנת 1926 הראו שפליסדות בקצוות הסיפון יעילות בהפחתת משבים חוצי-סיפון שעלולים לפוצץ מטוסים מהצד. צינור הפליטה הארוך של פיוריוס הפריע לפעולות הנחיתה, והגביל את גודל ההאנגרים ובכך את מספר המטוסים שהיא יכולה לשאת. גלוריוס וקורייג'וס הוסבו לנושאות מטוסים לאחר שפיוריוס החלה בהסבה שלה, קורייג'וס בדבונפורט החלה ב-29 ביוני 1924, וגלוריוס ברוזית' ב-14 בפברואר 1924. האחרונה הועברה לדבונפורט כדי להשלים את ההסבה לאחר שפיוריוס הושלמה. העיצוב שלהם התבסס על פיוריוס עם כמה שיפורים על סמך הניסיון שנצבר מאז שתוכננה. כל המבנה העילי, התותחים והאביזרים עד לסיפון הראשי הוסרו. האנגר בן שתי קומות, כל קומה בגובה 16 רגל (4.9 מטרים) ובאורך 550 רגל (167.6 מטרים), נבנה על גבי האונייה שנותרה; מפלס ההאנגר העליון נפתח אל סיפון טיסה קצר, מתחת ולפני סיפון הטיסה הראשי. שתי מעליות מעט גדולות יותר 46–48 רגל (14.0–14.6 מטרים) הותקנו מלפנים ומאחור בסיפון הטיסה. אי נוסף בצד הימני עם הגשר, תחנת הבקרה והארובה, שכן אי לא יצר מערבולות כמו שחששו קודם לכן. עד 1939 יכלו שתי האוניות לשאת 34,500 גלונים (157,000 ליטר; 41,400 גלון) של בנזין. אוניות הסדרה היו באורך כולל של 786 רגל 9 אינץ' (239.8 מטרים), רוחב של 90 רגל 6 אינץ' (27.6 מטרים), ושוקע של 28 רגל (8.5 מטרים) במעמס מלא. אלו היו עליות של 9 רגל 6 אינץ' (2.9 מטרים) ברוחב האונייה ומעל 2 רגל (0.6 מטרים) בשוקע בהשוואה לגלגול שלהם המוקדם יותר כסיירות מערכה. הדחק האוניות היה 24,210 טונות ארוכות (24,600 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-26,990 טונות ארוכות (27,420 טונות) במעמס מלא, עליות של למעלה מ-3,000 טונות ארוכות (3,000 טונות). גובהם המטאצנטרי ירד מ-6 רגל (1.8 מטרים) במעמס מלא עד 4.4 רגל (1.3 מטרים) ולאוניות הייתה תחתית כפולה שלמה. בשנת 1939, לקורייג'וס היו 807 קצינים ומלחים, בתוספת 403 אנשי צוות בקבוצת האוויר שלה. אחותם למחצה פיוריוס הייתה באותו אורך, אך הייתה בעלת רוחב של 89 רגל 0.75 אינץ' (27.1 מטרים), ושוקע ממוצע של 27 רגל 3 אינץ' (8.3 מטרים) במעמס מלא, 2 רגל יותר מלפני ההסבה. ההדחק שלה היה 22,500 טונות ארוכות (22,900 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-26,500 טונות ארוכות (26,900 טונות) במעמס מלא, למעלה מ-3,000 טון ארוך יותר מההדחק הקודם שלה של 19,513 טונות ארוכות (19,826 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,890 טונות ארוכות (23,260 טונות) במעמס מלא. הגובה המטאצנטרי של פיוריוס היה 3.6 רגל (1.1 מטרים) במעמס מלא הפחתה של 1.48 רגל (0.5 מטרים) לעומת קודם ההסבה. ב-1932, לפיוריוס היו 738 קצינים ומלחים, בתוספת 468 אנשי צוות בקבוצת האוויר שלה. אוניות הסדרה היו ספינות המלחמה הגדולות הראשונות בצי המלכותי שהיו להן טורבינות קיטור. מסודרות בשני חדרי מכונות, כל אחת מהטורבינות הניעה את אחד מארבעת צירי המדחף. המדחפים של פיוריוס היו בקוטר 11 רגל 6 אינץ' (3.5 מטרים). הטורבינות הונעו על ידי 18 דוודי צינורות קטנים של Yarrow שחולקו באופן שווה בין שלושה חדרי דוודים. הטורבינות תוכננו להפיק סך של 90,000 כוחות סוס (67,000 קילוואט) בלחץ עבודה של 235 PSI ‏(1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). לא בוצעו שינויים משמעותיים במכונות במהלך תהליך ההסבה לאף אחת משלוש האוניות, אך ההדחק המוגבר שלהן הפחית את מהירותן לכ-30 קשרים (56 קמ"ש). קיבולת הדלק של פיוריוס הוגדלה ב-700 טונות ארוכות (710 טונות) במהלך השיפוץ שלה, שהגדיל את הטווח שלה ל-7,480 מיילים ימיים (13,850 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). קיבולת הדלק המקסימלית של קורייג'וס וגלוריוס הוגדלה במהלך ההמרה ל-3,800 טונות ארוכות (3,900 טונות) של מזוט, העניק להם טווח של 6,630 מיילים ימיים (12,280 ק"מ) במהירות של 10 קשרים. פיוריוס שמרה על עשרה מתוך 11 תותחי BL 5.5 אינץ' Mk I המקוריים שלה, חמישה מכל צד, להגנה עצמית מפני ספינות מלחמה של האויב. הם ירו פגזים במשקל של 82 ליברות (37 קילוגרם) במהירות לוע של 2,790 רגל לשנייה (850 מטר לשנייה). הטווח המרבי שלהם היה 16,000 יארד (15,000 מטרים) בהגבהה המרבית של 25°, וקצב האש היה 12 פגזים לדקה. 6 תותחי QF 4 אינץ' Mark V החליפו את תותחי הנ"מ המקוריים שלה. ארבעה הורכבו על צידי סיפון הטיסה ושניים על הסיפון. היה להם הנמכה מקסימלית של -5° והגבהה מקסימלית של 80°. התותחים ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל של 31 ליברות (14 קילוגרם) במהירות לוע של 2,387 רגל לשנייה (728 מטר לשנייה) בקצב של 10 עד 15 פגזים לדקה. לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של 31,000 רגל (9,400 מטרים), אבל טווח יעיל הרבה פחות. ארבעת התותחים על סיפון הטיסה הוסרו במהלך ניסויים של סיפון הטיסה התחתון בשנים 1926–1927, אך רק שניים הוחלפו כאשר הניסויים הסתיימו. ארבעה תותחי QF 2 פאונד "פום-פום" יחידים הותקנו עד 1927. במהלך השיפוץ של פיוריוס מספטמבר 1930 – פברואר 1932, חליפת הנ"מ שלה השתנתה על ידי החלפת שני צריחי תותחי "פום-פום" 2 פאונד 8 קנים במקום תותחי ה-4 אינץ' הקדמיים על סיפון הטיסה שהוסרו קודם לכן. צריח ה-Mark V יכל להנמיך ל-10° ולהגביה למקסימום של 80°. התותח Mark VIII 2 פאונד ירה פגזים 40 מילימטרים (1.6 אינץ') במשקל 0.91 ליברות (0.41 קילוגרם) במהירות לוע של 1,920 רגל לשנייה (590 מטר לשנייה) למרחק של 3,800 יארד (3,500 מטרים). קצב האש של התותח היה כ-96–98 פגזים לדקה. תותחי ה-5.5 אינץ' (140 מילימטרים) וה-4 אינץ' (102 מילימטרים) הוחלפו במהלך השיפוץ של פיוריוס בתחילת 1939 בתריסר תותחי QF 4 אינץ' Mk XVI בצריחים תאומים דו-תכליתיים Mark XIX. שני צריחים בודדים היו על סיפון הטיסה לשעבר ועל הסיפון הרביעי, בעוד ארבעת האחרים היו מורכבים בשני צריחים בכל צד. צריח Mark XIX יכול היה להנמיך ל-10° ולהגביה למקסימום של 80°. התותח Mark XVI ירה חמישה עשר עד עשרים פגזים סופר-נפיצים במשקל 35 ליברות (16 קילוגרם) לדקה במהירות לוע של 2,660 רגל לשנייה (810 מטר לשנייה). מול מטרות פני השטח היה לו טווח של 19,850 יארד (18,150 מטרים) ותקרה מקסימלית של 31,000 רגל (9,400 מטרים), אבל טווח אפקטיבי נגד מטוסים הרבה פחות. שני צריחים נוספים Mark V של תותחי 2 פאונד נוספו לפני ומאחורי האי החדש שנוסף בו זמנית. במהלך מלחמת העולם השנייה, פיוריוס, האונייה היחידה ששרדה מבין השלוש, קיבלה בסופו של דבר 22 תותחי אורליקון 20 מ"מ אוטומטים המופעלים ידנית, שהחליפו את הצריח המרובע קנים של מקלעי ויקרס 0.50 קליבר. האורליקון ירה פגזים סופר-נפיצים במשקל 0.272 ליברות (0.123 קילוגרם) במהירות לוע של 2,750 רגל לשנייה (840 מטר לשנייה). התקרה המקסימלית הייתה 10,000 רגל והטווח המרבי היה 4,800 יארד (4,400 מטרים) למרות שהטווח האפקטיבי היה מתחת ל-1,000 יארד (910 מטרים). קצב האש המחזורי היה 450 פגזים לדקה, אך הקצב המעשי היה בין 250 ל-320 פגזים לדקה עקב הצורך לטעון מחדש מחסניות. שילוב של תותחים נגד מטרות שטח ונ"מ חד-תכליתיים בקטרים שונים תוכנן לקורייג'וס וגלוריוס על ידי האדמירליות, אך נדחה בסופו של דבר עבור חימוש דו-תכליתי של 16 תותחי QF 4.7 אינץ' Mark VIII בצריחים בזווית גבוהה. צריח אחד היה בכל צד של סיפון הטיסה התחתון וזוג צריחים היו על הסיפון. 12 הצריחים הנותרים חולקו לאורך דפנות כל אונייה. צריחים אלו יכלו להנמיך ל-5° ולהגביה למקסימום של 90°. התותחים ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל 50 ליברות (23 קילוגרם) במהירות לוע של 2,457 רגל לשנייה (749 מטר לשנייה) בקצב של 8–12 פגזים לדקה. לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של 32,000 רגל (9,800 מטרים), אבל טווח יעיל הרבה פחות. היה להם טווח מקסימלי של 16,160 יארד (14,780 מטרים) כנגד מטרות פני השטח. במהלך חידושים באמצע שנות ה-30, שתי האוניות קיבלו צריחים רב-קניים של תותחי 2 פאונד "פום-פום". קורייג'וס קיבלה שלושה צריחים מרובעים Mark VII, אחד בכל צד של סיפון הטיסה, לפני תותחי ה-4.7 אינץ', ואחד מאחורי האי בסיפון הטיסה (שניים מהם הועברו מאוניית המערכה רויאל סובריין). גלוריוס קיבלה שלושה צריחים Mark VI באותם מקומות. שתי האוניות קיבלו ארבעה מקלעי Mark III מקוררי מים בקוטר 0.50 בצריח מרובע אחד. הצריח יכל להנמיך ל-10° ולהגביה למקסימום של 70°. המקלעים ירו קליעים במשקל 1.326 ounce (37.6 גרם) במהירות לוע של 2,520 רגל לשנייה (770 מטר לשנייה). זה העניק למקלעים טווח מרבי של כ-5,000 יארד (4,600 מטרים), למרות שהטווח האפקטיבי שלהם היה רק 800 יארד (730 מטרים). לאוניות לא נוספו תותחים נוספים לפני שהוטבעו בתחילת המלחמה, ב-1939 וב-1940, בהתאמה. כדי לסייע למערכות הנשק שלה לפגוע במטרה שלהם, פיוריוס הושלמה עם מערכת בקרת אש אחת לכל צד, עם מנהלים נפרדים לתותחים בזווית נמוכה וזווית גבוהה. תותחי ה-5.5 אינץ' נשלטו באופן מרכזי על ידי שולחן בקרת אש של דרייר בסיפון התחתון, בעוד שלתותחי ה-4 אינץ' היו המחשבים המכניים שלהם ליד המנהלים. מנהלי בקרת האש הקיימים הוסרו כאשר פיוריוס קיבלה את התותחי 4 אינץ' הדו-תכליתיים החדשים שלה ב-1939. מנהלי בקרת אש זווית גבוהה חדשים, כולל שניים עבור תותחי הפום-פום, הותקנו על גבי האי החדש ועל סיפון הטיסה התחתון לשעבר. במהלך המלחמה הוצבו מכ"מי ירי מסוג 285 על גבי מנהלי בקרת האש בעלי הזווית הגבוהה. היא גם קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי מסוג 290. לקורייג'וס הותקנו בתחילה רק מנהלי בקרת אש זווית נמוכה עבור התותחים שלה, אך אלה הוחלפו במנהלי בקרת אש דו-תכליתיים כשהיא שופצה ב-1930 (לגלוריוס, שהושלמה מאוחר יותר, קיבלה אותם מההתחלה). אף אחת מהאוניות לא צוידה במכ"ם לפני שאבדה. שריון קטן מלבד זה של הברבטות הוסר במהלך הסבתם לנושאות מטוסים. המחיצות הרוחביות נישאו דרך מיקומי הברבטות לשעבר. סיפון הטיסה היה משוריין בעובי 0.625 אינץ' (15.9 מילימטרים). בניגוד לסיירות מערכה בריטיות אחרות, עיקר השריון של סיירות המערכה מסדרת קורייג'וס היה עשוי מפלדה בעלת מתיחה גבוהה (HTS), סוג של פלדה המשמשת מבחינה מבנית באוניות אחרות. חגורת השריון בקו המים שלהם הייתה מורכבת מפלדת HTS בעובי 2 אינץ' (51 מילימטרים) מכוסה על ידי פלדה עדינה בעובי 1 אינץ (25 מילימטרים). הוא הגן בערך על שני השלישים האמצעיים של האונייה עם הרחבה של אינץ' אחד קדימה אל המחיצה הרוחבית הקדמית שהייתה שני אינצ'ים קצרה מהחרטום. גובה החגורה היה 23 רגל (7 מטרים), מתוכם 18 אינץ' (0.5 מטרים) היה מתחת לקו המים המתוכנן. מהברבטה הקדמית לשעבר, מחיצה בגודל 3 אינץ' נמשכה החוצה לצד האונייה בין הסיפון העליון והתחתון, ומחיצה דומה הייתה גם במיקום הקודם של הברבטה האחורי. ארבעה סיפונים משוריינים בעוביים שנעו בין 0.75–3 אינץ' (19–76 מילימטרים), העבה ביותר מעל מחסני התחמושת וגלגל ההיגוי. לאחר קרב יוטלנד, 110 טונות ארוכות (110 טונות) של הגנה נוספת נוספה לסיפון מסביב למחסני התחמושת. המחיצות נגד טורפדו הוגדלו במהלך הבנייה מ-0.75–1.5 אינץ' (19–38 מילימטרים). לכל שלוש האוניות הותקנה בליטה רדודה נגד טורפדו המשולבת בגוף האונייה, שנועדה לפוצץ את הטורפדו לפני שיפגע בגוף האונייה ולהסיט את הפיצוץ התת-מימי אל פני השטח, הרחק מהאונייה. בדיקות מאוחרות יותר הוכיחו כי הוא אינו עמוק מספיק כדי לבצע את משימתו וכי חסרו לו שכבות של תאים ריקים ומלאים שהיו נחוצים לקליטת עוצמת הפיצוץ. בדרך כלל, פיוריוס יכלה לשאת רק כ-36 מטוסים. בשנות ה-20 פירוש הדבר היה בדרך כלל טייסת אחת של מטוסי קרב (פיירי פלייקאצ'ר), שתי טייסות של מטוסי תצפית (בלקברן בלקברן או אברו ביזון), טייסת אחת של מטוסי סיור (פיירי III D) ושתי טייסות של מפציצי טורפדו (בלקברן דארט). ב-1935 הייתה טייסת אחת של מטוסי קרב עם הוקר נמרודס והוקר אוספריי, טייסת אחת של מפציצי טורפדו בלקברן באפין וטייסת אחת של מטוסי תצפית פיירי IIIF. במהלך מלחמת העולם השנייה, נושאת המטוסים נשאה בדרך כלל טייסת קרב בודדת ושתי טייסות של מטוסי תקיפה מסוגים שונים, אם כי התמהיל הותאם לעיתים קרובות למשימות ספציפיות. קורייג'וס וגלוריוס היו דומות בדרך כלל, אלא שהם נשאו בסך הכל 48 מטוסים. בדרך כלל הם הטיסו את אותם סוגי מטוסים כמו פיוריוס, אם כי ידוע שהם גם הטיסו את פיירי סיל, בלקברן שארק, ובלקברן ריפון. פיוריוס שובצה לצי האטלנטי לאחר הפעלתה ב-1925, אם כי היא בילתה חלק ניכר מהשנים הבאות בניסויים עבור כמעט כל מטוס במלאי הצי האווירי (FAA). אלה כללו בדיקות נחיתה וטיסה של מטוסים ימיים פיירי IIID ופיירי פלייקאצ'ר, עם ובלי גלגלים, כדי להשוות בין עיצובים שונים של מצופים מעץ ומתכת. סיפון הטיסה התחתון היה משומן כדי לאפשר להם להמריא במינימום קושי. פלייקאצ'ר מצויד במגלשי עץ נבדק גם הוא והתנהג בצורה משביעת רצון. ציוד העצירה כמעט ולא היה בשימוש במהלך הניסויים הללו והוא הוסר זמן קצר לאחר מכן. ב-1927 הותקנו פליסדות בקצה הסיפון (שוברי רוח) כדי למנוע ממטוסים להתעופף מהצד במזג אוויר קשה. נחיתת הלילה הראשונה של נושאת מטוסים בוצעה על ידי מטוס בלקברן דרט ב-6 במאי 1926 על סיפון פיוריוס. האונייה הופחתה למעמד מילואים ב-1 ביולי 1930 כהכנה לשיפוץ ממושך בדבונפורט מספטמבר 1930 עד פברואר 1932, התמקדה בהרכבת המכונות שלה ובחידוש צינורות הדוודים שלה. בנוסף, סיפון הרבע שלה הוגבה בסיפון אחד, חימוש הנ"מ תוקן ומתקני ריסוס מים הותקנו בהאנגרים. בסיום היא ערכה ניסוי בעוצמה מלאה ב-16 בפברואר 1932 שבו המהירות המרבית שלה הייתה 28.8 קשרים (53.3 קמ"ש) מתוך סך של 89,754 כוחות סוס (66,930 קילוואט). פיוריוס הופעלה מחדש במאי 1932 כחלק מצי הבית עם צוות מצומצם לפני שהופעלה עם צוות מלא בנובמבר. ציוד עצירה רוחבי הותקן מתישהו במהלך אמצע שנות ה-30. היא נותקה לצי הים התיכון ממאי עד אוקטובר 1934. פיוריוס נכחה בסקירת צי ההכתרה בספיטהד ב-20 במאי 1937 עבור המלך ג'ורג' השישי. היא הפכה לאוניית הדרכה לנחיתה על נושאת מטוסים ב-1937, למרות ששובצה מחדש בין דצמבר 1937 למאי 1938 בדבונפורט, שם הקצה הקדמי של סיפון הטיסה התחתון שלה הורם כדי להפוך אותה לפחות רטובה מקדימה. במהלך משבר מינכן בספטמבר 1938, היא קיבלה את טייסות מס' 801, 821 ו-822 והצטרפה לצי בסקפה פלו, לפני שחידשה את חובות האימונים שלה לאחר סיום הפרשה בדרכי שלום. היא זכתה לשיפוץ נרחב יותר מינואר עד מאי 1939 שבו הוסרו תותחי ה-5.5 אינץ' והפליסאדים שלה, והורכבו תותחי נ"מ על סיפון הטיסה שלה, מצופה בדלתות בקצה הקדמי של ההאנגר העליון, וניתן לה אי קטן בצד הימני. פיוריוס חידשה את תפקידי הכשרתה לאחר השלמת השיפוץ והמשיכה בהם עד אוקטובר 1939. קורייג'וס הופעלה מחדש ב-21 בפברואר 1928 והוצבה בצי הים התיכון ממאי 1928 עד יוני 1930. היא הוחלפה על ידי גלוריוס וטופלה מחדש מיוני עד אוגוסט 1930. האונייה הוקצתה לצי האטלנטי וצי הבית מ-12 באוגוסט 1930 עד דצמבר 1938 מלבד התקשרות זמנית לצי הים התיכון ב-1936. בתחילת שנות ה-30 הותקן עליה ציוד עצירה רוחבי והיא קיבלה שני מעוטים הידראולים על סיפון הטיסה העליון לפני מרץ 1934. קורייג'וס שופצה שוב בין אוקטובר 1935 ליוני 1936 וקיבלה את צריחי תותחי הפום-פום שלה. היא גם נכחה בסקירת צי ההכתרה של 1937. היא הפכה לאוניית הדרכה לנושאת מטוסים בדצמבר 1938 כאשר ארק רויאל הצטרפה לצי הבית והמשיכה בתפקיד זה עד תחילת מלחמת העולם השנייה. גלוריוס הוכנסה לשירות מחדש ב-24 בפברואר 1930 בצי הים התיכון, אך צורפה לצי הבית ממרץ עד יוני 1930. היא החליפה את קורייג'וס בצי הים התיכון ביוני 1930 ונשארה שם עד אוקטובר 1939. בערפל ב-1 באפריל 1931 נגחה גלוריוס את SS פלורידה באמצע האונייה תוך כדי הפלגה במהירות של 16 קשרים (30 קמ"ש). ההשפעה קימטה 60 רגל (18.3 מטרים) של סיפון הטיסה ואילצה את גלוריוס להיכנס לגיברלטר לצורך תיקונים זמניים. היא נאלצה להפליג למלטה לצורך תיקונים קבועים שנמשכו עד ספטמבר 1931. מתישהו בתחילת שנות ה-30 הותקן עליה ציוד עצירה רוחבי. היא שופצה בדבונפורט מיולי 1934 עד יולי 1935, שם קיבלה שני מעוטים, סיפון הטיסה שלה הורחב לאחור, סיפון הרבע שלה הוגבה סיפון אחד והיא קיבלה את צריחי תותחי הפום-פום מרובי הקנים שלה. גלוריוס השתתפה גם בסקירת צי ההכתרה של 1937 לפני שחזרה לים התיכון. בימים הראשונים של המלחמה הוקמו קבוצות רוצחי ציידים סביב צי נושאות המטוסים כדי למצוא ולהשמיד צוללות. ב-17 בספטמבר 1939, הצוללת U-29 פגעה באונייה עם שתי טורפדות, וקורייג'וס הפכה לאוניית המלחמה הבריטית הראשונה שהוטבעה במלחמת העולם השנייה. מכיוון שארק רויאל הופתעה בהחטאה קרובה שבעה ימים קודם לכן, נושאות המטוסים הוצאו מהמשימה הזו. כוח J, כולל גלוריוס, התארגן לצוד את אוניית מערכה של כיס אדמירל גראף שפה באוקיינוס ההודי. הם לא הצליחו, וגלוריוס נשארה באוקיינוס ההודי עד דצמבר, אז הועברה לים התיכון. גלוריוס הוחזרה לצי הבית באפריל 1940 כדי לספק חיפוי אווירי לכוחות הבריטיים שנחתו בנורווגיה. מטוסי גלוסטר גלדיאטור מטייסת 263 RAF הוטסו על הסיפון כדי להיות מועברים לבסיסי אוויר נורווגיים. גלוריוס וארק רויאל הגיעו למרכז נורווגיה ב-24 באפריל, שם הוטסה טייסת 263 והמטוסים האורגניים שלהם תקפו מטרות באזור טרונדהיים לפני שגלוריוס נאלצה לחזור לסקפה פלו ב-27 באפריל כדי לתדלק ולהעלות מטוסים חדשים. היא חזרה ב-1 במאי, לאחר שלא הצליחה להעמיס מטוסים חדשים בגלל מזג אוויר גרוע. כוח המשימה היה נתון למתקפה אווירית כבדה של הלופטוואפה כל היום והושבת באותו ערב. גלוריוס חזרה ב-18 במאי עם שש סירות מעופפות אמפיביות של סופרמרין וולרוס של טייסת 701 ו-18 הוקר הוריקן של טייסת מס' 46 RAF. מטוסי הוולרוס הוטסו להארסטאד, אך שדה התעופה בסקונלנד עדיין לא היה מוכן להוריקנים והם עדיין היו על הסיפון כאשר גלוריוס חזרה לסקפה פלו ב-21 במאי. גלוריוס חזרה לאזור נרוויק ב-26 במאי וההוריקנים שוגרו לאוויר. הכוחות הבריטיים קיבלו הוראה לסגת כמה ימים לאחר מכן. הפינוי (מבצע אלפבית) החל בצפון בליל 3–4 ביוני, וגלוריוס הגיעה לחוף ב-2 ביוני כדי לספק תמיכה. היא נשאה רק תשעה מטוסי גלדיאטור ימיים של טייסת 802 ושישה מפציצי טורפדו של פיירי סורדפיש של טייסת 823 להגנה עצמית, שכן קיוותה לפנות את מטוסי ה-RAF במידת האפשר. עשרה גלדיאטורים של טייסת 263 הוטסו על הסיפון במהלך אחר הצהריים של 7 ביוני וגם מטוסי הוריקן של טייסת 46 הוטסו על הסיפון ללא בעיות משמעותיות בשעות הערב המוקדמות למרות שמהירות הנחיתה הייתה גבוהה בהרבה מזו של הדו-כנפיים. זו הייתה הפעם הראשונה שמטוסים חד-כנפיים בעלי ביצועים גבוהים ללא ווי עצירה נחתו על נושאת מטוסים. קפטן גאי ד'אולי-יוז ביקש וקיבל רשות להמשיך באופן עצמאי לסקפה פלו בשעות המוקדמות של 8 ביוני. בדרך חזרה מעבר לים הצפוני, גלוריוס ושתי המשחתות המלוות שלה, אקסטה וארדנט, התגלו על ידי שתי סיירות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו. לא הוטס סיור אוויר קרבי, לא זוהו מטוסים על הסיפון להמראה מהיר ולא הייתה תצפית בקן העורב. האוניות הכבדות הגרמניות הטביעו את כל שלושת כלי השיט הבריטיים עם רוב אנשי הצוות שלהן, אם כי אקסטה הצליחה לטרפד את שרנהורסט לפני שהיא הוטבעה. רק 43 אנשי צוות מגלוריוס שרדו. עד 2 באוקטובר 1939, פיוריוס נשארה בתפקידי אימון, בשילוב עם סריקות נגד צוללות מול החוף המזרחי של סקוטלנד. לאחר מכן היא שובצה לצי הבית כדי להחליף את קורייג'וס הטבועה ויצאה לפעולה ב-8 באוקטובר עם הצי כדי לצוד ללא הצלחה את סיירת המערכה הגרמנית גנייזנאו והאוניות המלוות שלה שזוהו ליד דרום נורווגיה. פיוריוס עזבה את מעגנה בסמוך לאוניית המערכה רויאל אוק בסקפה פלו לחיפושים חסרי תוחלת אחר אוניות גרמניות ב-13 באוקטובר, יום לפני שרויאל אוק הוטבעה על ידי U-47 בסקפה פלו. פיוריוס שימשה כאוניית הדגל של השיירה שהביאה את רוב דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה לבריטניה באמצע דצמבר 1939. פיוריוס הצטרפה לצי הבית מול חופי נורווגיה ב-10 באפריל 1940 ומטוסי הסורדפיש שלה ביצעו מספר התקפות על ספינות גרמניות בנרוויק בימים הבאים. היא תדלקה בטרומסו ב-14 ונשארה מאחור לאחר שחלק הארי של צי הבית יצא ב-15 באפריל, המטוסים שלה טסו במשימות סיור עד שהצטוותה לחזור הביתה ב-25 באפריל. הטורבינה הפנימית השמאלית שלה נפגעה מגל ההלם כתוצאה מכמעט פגיעה ב-18 באפריל, והנזק היה חמור יותר ממה שחשבו בתחילה. לאחר תיקונים מהירים, פיוריוס חזרה ב-18 במאי כשהיא נושאת את מטוסי הגלדיאטור של טייסת 263 שהוקמה מחדש; הם הוטסו ב-21 במאי לאחר שהבסיס שלהם בברדופוס היה מוכן. היא הפליגה לסקפה פלו לאחר שכל מטוסי הגלדיאטור שוגרו. ב-14 ביוני, כשהיא נושאת רק מחצית מטייסת 816 להגנתה, הפליגה פיוריוס ללא ליווי להליפקס, נובה סקוטיה כשהיא נושאת מטילי זהב בשווי של 18,000,000 ליש"ט. ב-1 ביולי היא ליוותה שיירה של חיילים קנדיים שנסעו לאיסלנד מהליפקס והעבירה כמעט מעל 50 מטוסים, חלקי חילוף ותחמושת. מיוזמתו, קפטן טרוברידג' הורה להשתמש בכל השטח הפנוי לסוכר שנועד לבריטניה. היא העמיסה מחדש את מטוסיה עם הגעתה וביצעה מספר תקיפות אוויריות על ספנות במימי נורווגיה ועל בסיס המטוס הימי בטרומסה עד אוקטובר 1940. פיוריוס העמיסה 55 מטוסים בליברפול ב-7 בנובמבר והפליגה לטקורדי, חוף הזהב, ב-15 בנובמבר, שם הוטסו המטוסים ב-27 בנובמבר כדי לתגבר יחידות קרב המגנות על מצרים. עד 15 בדצמבר, פיוריוס חזרה לליברפול, שם נשאה 40 מטוסי הוריקן לטקורדי. היא הפליגה ב-21 בדצמבר והצטרפה לשיירת WS 5A שנתקלה בסיירת הגרמנית אדמירל היפר ב-25 בדצמבר. האונייה הגרמנית גורשה על ידי המלוות, ופיוריוס הגיעה לטקורדי ב-10 בינואר 1941. היא הגיעה לבריטניה ב-5 בפברואר, שם היא קיבלה שיפוץ קצר. היא ערכה גיחה נוספת לטקורדי בין 4 ל-22 במרץ. כעת עם יעד חדש לגיחות המעבורת שלה, פיוריוס העבירה שני תריסר הוריקנים לגיברלטר ב-25 באפריל, שם הם הועברו לארק רויאל כדי להטיס אותם למלטה. היא חזרה להעמיס עוד הוריקנים והגיעה חזרה לגיברלטר ב-18 במאי. חלק ממטוסי הקרב הללו הועברו לארק רויאל דרך קרשים בין סיפוני הטיסה של נושאות המטוסים שעוגנו ירכתיים לירכתיים. הפעם היא ליוותה את ארק רויאל ושתי נושאות המטוסים הטיסו את מטוסי הקרב שלהם מעמדה דרומית לסרדיניה. היא חזרה על משימת המעבורת הזו שלוש פעמים נוספות מיוני עד ספטמבר 1941. ביולי ואוגוסט, פיוריוס וויקטוריוס תקפו מתקנים גרמניים באזורים הארקטיים של נורווגיה ופינלנד בהצלחה מוגבלת ובאבידות כבדות. בעקבות משימת המעבורת האחרונה שלה היא נשלחה לפילדלפיה, פנסילבניה, כדי לעבור שיפוץ. פיוריוס הגיעה חזרה לבריטניה באפריל 1942 ובילתה את שלושת החודשים הבאים בשיפוצים. באוגוסט היא נותקה ללוות את השיירה לכיוון מלטה במבצע פדסטל, אבל היא הייתה אמורה להפליג איתם רק רחוק מספיק כדי לאפשר ל-38 מטוסי הסופרמרין ספיטפייר שלה להגיע למלטה. את זה היא עשתה, בדיוק בזמן שאיגל טורפדה, אבל פיוריוס הסתובבה לאחר ששיגרה את מטוסי הקרב שלה והגיעה לגיברלטר בהצלחה. היא העמיסה כוח נוסף של 32 ספיטפיירים ב-16 באוגוסט והם הוטסו למחרת מדרום-מזרח לאיים הבלאריים. לאחר משימה זו נשלחה פיוריוס בחזרה לצי הבית לאימון. משימה אחרונה הייתה הכרחית לחיזוק ההגנות של מלטה לפני מבצע לפיד, והיא הגיעה ב-27 באוקטובר. היא העמיסה 32 ספיטפיירים ושיגרה אותם ב-29 לפני שחזרה לגיברלטר כדי להשתתף במבצע לפיד. המטוסים של פיוריוס סיפקו חיפוי לכוח המשימה המרכזי, וניטרלו את שדות התעופה בלה סניה וטפראוי, שניהם ליד אוראן, אלג'יריה. היא נשארה בכוח H עד פברואר 1943 לפני שעברה לצי הבית שם נשארה לשארית המלחמה. ביולי צי הבית הפגין מול חופי נורווגיה בעוצמה כדי להסיח את תשומת הלב מפלישת בעלות הברית לסיציליה; תפקידה של פיוריוס היה לאפשר למטוס סיור גרמני לזהות את הספינות הבריטיות ולפרסם דיווח ואז להפיל אותו. היא עברה שיפוץ מחדש באוגוסט ובילתה את שארית השנה באימונים. ב-3 באפריל 1944, פיירי ברקודה מפיוריוס וויקטוריוס תקפו את אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ באלטפיורד, נורווגיה, כחלק ממבצע טונגסטן. טירפיץ נפגעה 14 פעמים ונזקקה לשלושה חודשים כדי להשלים את תיקוניה, למרות שארבעה מטוסים אבדו בהתקפה. צי הבית ניסה להתקפה נוספת על טירפיץ בהמשך החודש, אך מזג אוויר גרוע מנע כל התקפה. במקום זאת ניסו המטוסים לתקוף מתקנים בבודו, אך במקום זאת מצאו שיירה גרמנית והטביעו שלוש ספינות. שלושה מבצעים נגד מטרות בצפון נורווגיה, כולל שניים נגד טירפיץ, נאלצו להינטש או להפנות ליעדים אחרים במאי, אך שלוש ספינות גרמניות הוטבעו ושתיים נוספות הוצתו. פיוריוס ונושאות מטוסים אחרות עשו ניסיון נוסף להטביע את הטירפיץ ב-17 ביולי, אך לא הצליחו מול ההגנות הגרמניות שהיו דרוכים לחלוטין. ארבע התקפות נוספות על טירפיץ בוצעו באוגוסט, אך רק התקיפה ב-24 הצליחה אפילו חלקית שכן הושגו שתי פגיעות קלות. ככל שהמלחמה התקדמה, גילה ומגבלותיה של האונייה התבררו יותר ויותר, ופיוריוס הוכנסה למילואים ב-15 בספטמבר 1944. היא הוצאה משירות באפריל 1945 ושימשה להעריך את ההשפעות של חומרי נפץ של מטוסים על מבנה האונייה. היא נמכרה בשנת 1948 לגרוטאות, וגריטתה הושלמה בשנת 1954 בטרון. מדיה וקבצים בנושא נושאות המטוסים מסדרת קורייג'וס בוויקישיתוף