laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלקטרום

אלקטרום (ידוע יותר בשם "זהב לבן", לפי האקדמיה ללשון העברית: כסף פז) הוא שמה היווני של סגסוגת טבעית של כסף וזהב המוכרת באנגלית בשם "זהב ירוק", לעיתים עם שרידי נחושת ומתכות אחרות. האלקטרום נוצר גם באופן מלאכותי. היוונים הקדמונים כינו את האלקטרום "זהב" או "זהב לבן", זאת בניגוד ל"זהב טהור". גוון האלקטרום נע בין כסוף חיוור לזהוב בוהק - זאת בהתאם ליחס בין כמות הזהב לכמות הכסף אשר מרכיבים אותו. באזור שנמצא כיום במערב טורקיה, בשנת 687 לפני הספירה, בני לידיה השתמשו בו לשם יצור המטבעות הגסים הראשונים. בימי הביניים נהוג היה לנשוך מטבעות בצבע זהב, כדי לבדוק אם זהו זהב או שהמתכת היא מטבע בצבע הזהב. לכן, בשימוש באלקטרום היו כמה בעיות: לא היו ידועות כמויות הכסף והזהב באלקטרום, מפני שזוהי סגסוגת טבעית. ניתן היה להתבלבל בקלות בין אלקטרום לזהב, מפני ששיטת זיהוי הזהב בתקופה זו הייתה נשיכת המטבע. מפני שזהב הוא מתכת רכה, נשיכת מטבע זהב הייתה משאירה סימן שיניים, אך אותה בדיקה יכולה לפעול גם על אלקטרום שרובו זהב, ולפיכך יכול היה להיווצר בלבול בין האלקטרום לזהב, אף על פי שערכו נמוך משל זהב. בשל כך, האלקטרום יצא משימוש בהכנת המטבעות והחליף אותו הזהב. המונח אלקטרום - Electrum, שמשמעותו היא גם ענבר, שימש ביוונית לתיאור תופעות שונות בהן חשמל סטטי, קרינת (או צבע) השמש וייתכן אף מטאורים, נבחרה על ידי מתרגמי ספר יחזקאל לתרגום המילה חשמל, תרגום זה, "אלאקטרי" נבחר גם על ידי הירונימוס בוולגטה. מכיוון שהמילה "חשמל" מופיעה אך ורק בספר יחזקאל, שלש פעמים בתחילת פרק א', לא ידוע אם התרגום אכן משקף את משמעות המילה כפי שהובנה בעברית המקראית. מדיה וקבצים בנושא אלקטרום בוויקישיתוף אלקטרום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) המונח במילוני האקדמיה | מונחי האקדמיה, באתר terms.hebrew-academy.org.il Green gold יחזקאל, 1, 4: "καὶ ἐν τῷ μέσῳ αὐτοῦ ὡς ὅρασις ἠλέκτρου ἐν μέσῳ τοῦ πυρὸς καὶ φέγγος ἐν αὐτῷ" יחזקאל, 1, 4: "et de medio ejus, quasi species electri, id est, de medio ignis"
מברישן ירוק

מברישנית או מברישן ירוק (שם מדעי: Micrommata virescens) הוא מין של עכביש ממשפחת המברישניים. עכביש זה אינו טווה קורים אלא צד חרקים על העלים והגבעולים של הצמחים בהם יש לו הסוואה מלאה. למברישן ארס חלש המשמש כנגד חרקים קטנים ובצד התחתון של רגליו נמצאות מברשות שיער קצרות וכהות. בעזרת מברשות אלו העכביש אורג שק שינה המשמש את הנקבות גם להטלת ביצים. בקיץ מטילה הנקבה כ-60 ביצים ירקרקות בשקים אלו, ושומרת עליהם במחבוא קבוע בין שיחים. הוא חי באירופה. גודלה של הנקבה הוא בין 12–15 מילימטר ושל הזכר 8–10 מילימטר. צבע הראשחזה של הנקבה הוא ירוק בהיר ובטנה ירקרק-צהבהב ומסביב לעיניה יש לה שיער לבן. צבע הראשחזה של הזכר הוא ירוק כהה ובטנו חום עם שני פסי אורך צהובים. עכביש זה, נמצא בצמחייה נמוכה, במקומות לחים ואף על צמרות העצים. מדיה וקבצים בנושא מברישן ירוק בוויקישיתוף מברישן ירוק, באתר ITIS (באנגלית) מברישן ירוק, באתר NCBI (באנגלית) מברישן ירוק, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) מברישן ירוק, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מברישן ירוק, באתר GBIF (באנגלית) אתר עם תמונות מברישן ירוק בגרמנית ערך זה הוא קצרמר בנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלעזר גרנות

אלעזר גרנות (12 במרץ 1927 – 19 בספטמבר 2013) היה פוליטיקאי, משורר, עיתונאי וסופר ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך. אלעזר גרנות נולד בירושלים, בנו של משה גרינהוט ונכדו של הרב ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט. אמו, חיה, הייתה בתו של אברהם בלומנפלד, מראשוני השומרים העבריים בארץ (חתנו של הרב נחום מגיד ונכדו של ישראל ב"ק). הוא למד ברחובות ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. בשנים 1944–1946 התנדב לבריגדה היהודית והשתתף בקרבות באיטליה ובפעולות החטיבה בארצות אירופה. עם שחרורו חזר לירושלים ולמד פילוסופיה, סוציולוגיה, ספרות עברית ותנ"ך באוניברסיטה העברית. במלחמת העצמאות (1947–1949) שירת בפלוגת הסטודנטים ובגדוד "בית חורון" (גדוד 62 בחטיבת עציוני), במסגרתו נלחם בקרב ארמון הנציב (18-17 באוגוסט 1948). אחר כך עבר לחטיבה 8 שבפיקודו של יצחק שדה, והשתתף בקרבות לשחרור הנגב. בימי המצור על ירושלים, נישא למלכה (לבית מוסאיוף, נכדת שלמה מוסיוף) ונולדו להם שני ילדים (דן ורות). ב-1951 עברו לקיבוץ סאסא. ב-22 בספטמבר 1955 נרצחה מלכה בידי מסתננים שתקפו את האוטובוס בו נסעה. אלעזר נישא בשנית לאילנה ונולד להם בן (רועי). ב-1958 עברו אלעזר, אשתו וילדיו לקיבוץ שובל שבנגב. לימים נשא לאשה את יעלה, בתו של ח"כ לשעבר חנן רובין, מראשי מפ"ם. בשנים 1962–1964 היה גרנות רכז הדור הצעיר של מפ"ם ולאחר מכן מזכירה הארגוני (1975–1979), מזכירה המדיני של הסיעה (1979–1981) וב-1985 מזכירה הכללי של המפלגה. בשנת 1981 נבחר גרנות לכנסת העשירית מטעם המערך. כהונתו נמשכה גם לאורך הכנסת ה-11, והיה חבר בוועדות הכנסת השונות. בשנים 1994–1996 כיהן כשגריר ישראל בדרום אפריקה. שירים פרי עטו נתפרסמו בכתבי עת ספרותיים ובעיתונים. כמו כן כתב פרקי רומן בשם "שתי שקיעות באפולוניה" על רקע רצח ארלוזורוב. מאמריו בענייני חברה, מדינה ופוליטיקה נתפרסמו בעיתונות המפלגתית, בעיקר ב"על המשמר" ומוספו השבועי "חותם", וב"דבר". בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-115 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת. גרנות נפטר ב-19 בספטמבר 2013 בגיל 86. נקבר בבית הקברות של קיבוץ שובל. ב־2016 נטען בכתבה בעיתון "ידיעות אחרונות", על בסיס מסמכים מארכיון מיטרוחין, כי גרנות קיים קשר עם הק.ג.ב. בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים, ולאחר המלחמה נותק הקשר עקב ניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין ישראל לברית המועצות. בכתבה הכחיש בנו את הטענות. להולכים בלילה: שירים (ספרית פועלים, 1956) בפעמון הזה: שירים (ספריית פועלים, תש"ל - 1969) שקיעה רכה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013) לאט לך, לאט, רשימת בקורת, עמיר עקיבא סגל, עיתון 77, גיליון 378 ספטמבר-אוקטובר 2014. אלעזר גרנות, באתר הכנסת אלעזר גרנות, באתר כנסת פתוחה אלעזר גרנות, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" עופר אדרת, מת אלעזר גרנות, לשעבר ח"כ ומזכ"ל מפ”ם, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2013 אלעזר גרנות באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית באתר של נילי דגן רונן ברגמן, מרגלים בצמרת הישראלית: ח"כים ואלוף בשירות הקג"ב, באתר ynet, 26 באוקטובר 2016
אשבול

האם התכוונתם ל... אשבול – Spadix, סוג של תפרחת בצמחים אשבול (מושב) – מושב בצפון הנגב אשבול (מפעל) – מפעל ישראלי המייצר את החטיף "שלווה" אשבל
הקאובוי העירום

רוברט ג'ון בורק (באנגלית: Robert John Burck; נולד ב-23 בדצמבר 1970) הידוע בכינויו הקאובוי העירום, הוא נגן רחוב מניו יורק. בורק נולד בסינסינטי, אוהיו. במשך שנים ניסה לזכות בפרסום ותהילה, בשל כך השתתף במספר תוכניות טלוויזיה אמריקניות, כשהבולטת שבהן היא "אמריקן איידול", בה השתתף במבחני הבמה של העונה הראשונה, אולם לא עבר לשלב הבא. הוא עבר לניו יורק בשל אוכלוסייתה הרבה, הכוללת קהל פוטנציאלי לשיריו. בורק קנה את פרסומו בזכות היותו נגן רחוב בסמוך ל"טיימס סקוור", הלבוש באופן קבוע בתחתונים, בכובע ובמגפי בוקרים בלבד (גם בימי החורף הקרים של ניו-יורק), ובידיו גיטרה. לדבריו הוא חי מהנדבות אותן הוא מקבץ מהעוברים והשבים. בשנים האחרונות הפך "הקאובוי העירום" לאחד מסמליה של כיכר טיימס. ההערכה היא, כי הוא משתכר כאלף דולר מדי יום, בעיקר מתיירים שנהנים לצפות בו ומבקשים להצטלם עמו. עם זאת, סירב בורק בעבר לחשוף את חשבונות הבנק ומקורות ההכנסה שלו, ואף ויתר בשל כך על כוונות לרוץ למשרות פוליטיות. בנוסף לפעילותו בניו יורק, הוא מופיע גם בקרנבל ברובע הצרפתי בניו אורלינס ובאוסטין, טקסס כאשר מתקיימים שם פסטיבלים. בורק משווק אלבומים של שיריו, חולצות הנושאות את תמונתו ורינגטונים באמצעות מספר אתרי אינטרנט ייעודיים לכך. בורק רשם סימן מסחרי על דמותו. דמותו מופיעה בפרסומת לחברת המכוניות שברולט ובפרסומת למותג M&M's של החברה מרס. מדיה וקבצים בנושא הקאובוי העירום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הקאובוי העירום הקאובוי העירום, ברשת החברתית פייסבוק הקאובוי העירום, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) The Tao Of The Naked Cowboy - כתבה נרחבת על "הקאובוי העירום" באתר האינטרנט - www.orato.com ארצות הברית: "הקאובוי העירום" חוזר, יתמודד לנשיאות, באתר ynet, 5 באוקטובר 2010 הקאובוי העירום לא יתמודד על ראשות העיר ניו יורק, באתר ynet, 6 בספטמבר 2009
הסכם דייטון

הסכם המסגרת הכללי לשלום בבוסניה והרצגובינה, הידוע גם כהסכם דייטון, הסכמי דייטון, פרוטוקול פריז והסכם דייטון–פריז, הוא הסכם מסגרת כללי לכינון שלום בבוסניה והרצגובינה, אשר שם קץ למלחמת בוסניה (אחת ממלחמות יוגוסלביה), שלוש שנים וחצי לאחר שפרצה. ההסכם נוסח בחודש נובמבר 1995 בבסיס חיל האוויר האמריקאי רייט-פטרסון ליד העיר דייטון, אוהיו, ונחתם באופן רשמי ביום 14 בדצמבר 1995 בפריז. המשא ומתן לקראת ההסכם החל לאחר ניסיונות כושלים קודמים להשכנת שלום באזור, ולאחר מבצע סופה (אנ') (בקרואטית: Operacija Oluja) של הצבא הקרואטי באוגוסט 1995, במהלכו הדף הצבא הקרואטי את צבא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ממרבית שטחה של קרואטיה. ברקע למגעים לקראת ההסכם עמדו גם הפצצות נאט"ו כנגד הכוחות הסרביים של בוסניה במסגרת מבצע כוח מכוון (אנ'), הפעולות כנגד צבא רפובליקה סרפסקה, טבח סרברניצה וניסוח כתבי האישום כנגד מנהיגי הסרבים בבוסניה בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר. בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1995, הפעילה הקהיליה הבינלאומית, ובעיקר ארצות הברית ורוסיה, לחץ גובר על מנהיגי שלושת הצדדים המעורבים בסכסוך – הקרואטים, הסרבים והבוסניאקים – לקחת חלק בדיונים בדייטון. הדיונים התקיימו בין 1 בנובמבר ל-21 בנובמבר 1995 בהשתתפות סלובודן מילושביץ' מטעם הסרבים, פרניו טוג'מן בשם הקרואטים, ונשיא בוסניה אלייה איזטבגוביץ' בלווית שר החוץ שלו מוחמד סצירביי (Muhamed Sacirbey) בשמם של הבוסניאקים. הישיבות נוהלו על ידי ריצ'רד הולברוק האמריקאי יחד עם קארל בילדט מטעם האיחוד האירופי והמשנה לשר החוץ הרוסי איגור איוונוב (Игорь Иванов). עוד נכחו בדיונים גנרל וסלי קלארק (Wesley Clark) האמריקאי וקולונל ארונדל ליקי (Arundell Leakey) הבריטי. ההסכם הסופי נחתם כאמור בפריז ב-14 בדצמבר 1995 גם על ידי נשיא צרפת ז'אק שיראק, נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת בריטניה ג'ון מייג'ור, קנצלר גרמניה הלמוט קוהל וראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין. ההסכם ניסח את חלוקתה המדינית של בוסניה והרצגובינה לשתי ישויות נפרדות – רפובליקה סרפסקה והפדרציה של בוסניה והרצגובינה, לאורך קו הפרדת הישויות (IEBL, Inter-Entity Boundary Line) שאורכו 1,080 ק"מ. בנוסף קבע ההסכם את הרכב ממשלתה של בוסניה והרצגובינה והעניק מנדט למספר ארגונים בינלאומיים לפקח על ההסכמות שהושגו במסגרתו, ובין היתר לכוח היישום של נאט"ו (IFOR, Implementation Force) שהתפרס בשטח המדינה ב-20 בדצמבר 1995 והחליף את כוחות האומות המאוחדות. קורט באוסנר, מומחה אמריקני לבוסניה, הגדיר את תוצאת ההסכם: "מערכת להכלת שרי צבא מקומיים, שהיא גם מערכת לסיפוק משאלותיהם". בהסכם דייטון נעשה לראשונה שימוש בתצלומי לוויין תלת-ממדיים ובטכנולוגית מיפוי ממוחשב לשם קביעת קו גבול בהסכם רשמי. מלחמת בוסניה הסכם וושינגטון מדיה וקבצים בנושא הסכם דייטון בוויקישיתוף הסכם דייטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ישי פלג על בסיס ספרו של ג'ורג' פאקר, ‏"מורשת הולברוק: בלקן בלי דם ובלי אדם", השילוח, גיליון 15, יוני 2019 ^ Richard G. Johnson (25 February 1999). Negotiating the Dayton Peace Accords through Digital Maps. U.S. Institute of Peace. Retrieved on 23 January 2007. "Digital technology had matured enough by late 1995 that Dayton marked the first significant appearance of "digital maps" in diplomatic negotiations."
אפקט ביפלד-בראון

אפקט ביפלד-בראון הוא אפקט שנתגלה סביב שנת 1920 על ידי ד"ר פאול אלפרד ביפלד משווייץ, ועוזר המחקר שלו, תומאס טאונסנד בראון מארצות הברית. כאשר מחברים מקור מתח ישר (DC) בעל מתח גבוה (20KV ומעלה) לקבל, שהלוחות שלו הם בעלי צורה שונה אחד מהשני (א-סימטרי), מופעל כח וקטורי כלפי הלוח הקטן יותר. האפקט מתגלה גם בעוצמות זרם נמוכות במיוחד (0.5ma). במשך עשרות שנים הדעה המקובלת הייתה שמדובר בתופעה שולית וחסרת תועלת. בעשורים האחרונים נחשף כי מספר חברות נחשבות, וביניהן בואינג ונאס"א קיימו מחקרים בנושא, שתוצאותיהם לא פורסמו - אם בשל תוצאות דלות ואם בשל סודות תעשייה. אם נכונות טענות חלק מהחוקרים בתחום מדובר בשיטת הינע שיש לה פוטנציאל עצום, ועשויה להחליף את מנגנוני העילוי המקובלים ואת ההינע הרקטי בתוכניות החלל. במשך עשרות שנים מקובל היה שהאפקט מקורו בתנועת יונים. בשנים האחרונות נסיינים רבים קוראים תיגר על הסבר זה, ולעת עתה אין הכרעה סופית בשאלת מקור התופעה, או אפילו בשאלה באילו תנאים היא מתקיימת. לטענת חוקרים צרפתיים ניסויים בני כמה ימים רצופים שעשו השניים באותן שנים במכון מחקר בצרפת גילו כי קיים יחס ישר בין עוצמת המתח לבין עוצמת הכח. כמו כן, גילו החוקרים כי קיימים הבדלים בעוצמת הכח בין יום ללילה ואפילו בין זמני גאות לשפל. כמו כן נטען כי הניסוי נעשה בתנאים מבוקרים ברמה גבוהה, כולל ואקום גבוה מאוד, שעצם קיום התופעה בו שולל את ההסבר המסורתי. מודלים קטנים שמשקלם גרמים בודדים עד עשרות גרמים כבר "הורמו" בהצלחה באמצעות שימוש באפקט הזה, על ידי עשרות אנשים ברחבי העולם. מודלים כאלו נקראים לרוב "Lifters". קיימות הדרכות רבות ברשת האינטרנט כיצד לשחזר את התופעה בבנייה ביתית. מספר פטנטים נרשמו על האפקט הזה על ידי ממציאיו. מדיה וקבצים בנושא אפקט ביפלד-בראון בוויקישיתוף ניסוי המדגים את אפקט ביפלד-בראון, בביצוע משה עינת, סרטון באתר יוטיוב The Biefeld-Brown Effect, באתר Montalk דגמי LIFTER שנבנו, באתר The Quest For Overunity אייל בירנברג, "התפוח לא נופל. נקודה", בטאון חיל האוויר 147(248), אוקטובר 2002 Thomas B. Bahder and Chris Fazi, Force on an Asymmetric Capacitor, Army Research Laboratory, 2003.
פייטה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פייטה (יצירת אמנות) – שם כללי ליצירת אמנות, המציגה את מריה מערסלת את ישו המת. פייטה (מיכלאנג'לו) – פסל הפייטה מאת הפסל מיכלאנג'לו בואונרוטי, המוצב בקריית הוותיקן, שבעיר רומא. הפייטה הפלורנטינית – פסל הפייטה מאת מיכלאנג'לו המוצב בעיר פירנצה. הפייטה של רונדניני (אנ') – יצירה שהותיר מיכלאנג'לו בלתי גמורה במותו, שבה מתמזגת דמותה של מרים אם ישו וגוויית ישו שהורדה מן הצלב לסמל כמעט מופשט, הנחווה כאומנות מודרנית. פייטה (טיציאן) (אנ') – ציור שמן מאת האמן האיטלקי טיציאן פייטה או התגלות בלילה (אנ') – ציור מאת האמן הסוריאליסטי מקס ארנסט פייטה (ונציה) – כנסייה ברובע קסטלו בוונציה. פייטה (מלטה) – עיר במדינה מלטה.
קארל בלגן

קארל ויליאם בלֵייגֶן (אנגלית: Carl William Blegen; ‏27 בינואר 1887 - 24 באוגוסט 1971) היה ארכאולוג אמריקאי, שחפר אתרים רבים וידועים ביוון, וזכה לשם עולמי ולתוארי כבוד רבים. בלגן, יליד מיניאפוליס, מינסוטה, החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת מינסוטה (1904), והשלים את הדוקטורט באוניברסיטת סינסינטי, שבאוהיו. את תואר הפרופסור קיבל מאוחר יותר, ב-1920, מאוניברסיטת ייל. בלגן התמחה בענייני יוון, והחל לחפור שם אתרים רבים. הוא חפר בפילוס, שם הצליח למצוא את ארמונו של נסטור. הוא ניהל את משלחת החפירות לטרויה, והיה המבקר שם, בין השנים 1932–1938. הוא חפר עוד אתרים רבים ביוון, כקורינתוס ועוד. מאוחר יותר קיבל בלגן תוארי כבוד והוקרה מאוניברסיטאות רבות, כאוניברסיטת אוסלו, ההיברו יוניון קולג', אוניברסיטת אתונה, ועוד. ב-1963 עמד בראש האגודה לארכאולוגיה בארצות הברית. בלגן הלך לעולמו ב-1971 באתונה, יוון. נחשב עד היום לאחד הארכאולוגים החשובים ביותר, ולאחד ממניחי הייסוד לארכאולוגיה המודרנית. מדיה וקבצים בנושא קארל בלגן בוויקישיתוף קארל בלגן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קארל בלגן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פרלין

פְּרָלִין (מצרפתית: Praline) הוא שקד המצופה בקרמל. משמעות המילה עברה מספר שינויים מאז המצאתה במאה ה-18, ובשפה העברית היא משמשת כיום ככינוי כולל לממתקי שוקולד ממולאים (ידועים בשפות אחרות גם כפרלינים בלגיים: pralines belges). המושג פרלין שימש במקור לתיאור שקדים מצופים בקרמל, נפרדים אחד מן השני (להבדיל מהנוגט, שהוא שכבה של שקדים לכודים בתוך לוח קרמל שלם). יש הגורסים [דרוש מקור] כי הפרלין נקרא על שם מרשל דו פלסי-פרלין (Maréchal du Plessis-Praslin;‏ 1598–1675), והומצא על ידי הטבח שלו, קלמנט לסניה. השם קיים בוודאות מאז המאה ה-18, אולם הקשר למרשל או לטבח שלו אינו ודאי. עם הזמן החלו קונדיטורים לטחון את הפרלין לאבקה, ומאוחר יותר למחית; מחית הפרלין הפכה לנפוצה ופופולרית יותר מהפרלין המקורי. המחית, לעיתים בתוספת שמנת, משמשת כקרם או מילוי בקינוחים ובעוגות. המחית הנמכרת כחומר גלם מכונה במקומות שונים "פרלינה" או "נוגט". באזורים שונים מייצרים את המחית לא רק משקדים אלא גם מאגוזי לוז (באירופה), או מפקאן (בארצות הברית). מחית הפרלין התחבבה מאוד על השוקולטיירים באירופה, והפכה למילוי פופולרי לשוקולדים שבתורם אימצו את השם פרלין. עם הזמן התרחב המושג, וכיום כאמור הוא משמש שם כולל לשוקולדים ממולאים. פררו רושה אייסקונפקט פרלינים תוצרת בית, באתר "אוכל ורק אוכל" פרלין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יעל גרטי, מתוק ומושחת: נוּגָט או פְּרָאלינֶה, באתר ynet, 30 ביוני 2008
הצי העות'מאני

הצי העות'מאני (בטורקית עות'מאנית: دوننماى همايون) היה אחד מציי המלחמה הגדולים בים התיכון, הים השחור, הים האדום, המפרץ הפרסי והאוקיינוס ההודי. הצי הראשון של האימפריה העות'מאנית מנה בשנת 1081 33 אוניות מפרשים ו-17 ספינות משוט. הסלג'וקים מאנטוליה (מסולטנות רום) כבשו את אלניה ויסדו צי אוניות טורקי, ואלניה הפכה לנמל הבית של צי המלחמה הים תיכוני של טורקיה. מאוחר יותר יסד אלדין קיקובד הראשון את נמל הבית של צי המלחמה הטורקי בסינופ. הצי העות'מאני התפתח בתחילת המאה ה-14, וכבש בתחילה את האי אירמלי בים מרמרה בשנת 1308, שסימן את הניצחון העות'מאני הראשון. בשנת 1321 ביצע צי המלחמה העות'מאני את הנחיתה הראשונה שלו בתראקיה בדרום-מזרח אירופה. בשנת 1351 בנה הצי העות'מאני את המצודות העות'מאניות הראשונות, ובשנת 1352 בנו את המצודה האסטרטגית על חופי מיצרי הבוספורוס ליד קונסטנטינופול ושני המעברים הבוספורוס והדרדנלים היו תחת השליטה העות'מאנית. וכך המשיך הצי העות'מאני בכיבושיו עד שבשנת 1453 הוא כבש את קונסטנטינופול והמשיך וכבש את דוכסות אתונה במוראה, האימפריה של טרפזונטס, ולבסוף האימפריה הביזנטית בשנת 1461. בשנים 1499–1503 ערכו העות'מאנים סדרה של קרבות ימיים כנגד הרפובליקה של ונציה. כאשר האימפריה העות'מאנית ניצחה בקרב זונקיו (1499), ובקרב מודון (1500), ועד לשנת 1503 השלימו העות'מאנים את כיבוש הים האדריאטי והים היוני. בשנת 1516 החלו בכיבוש סוריה ופנו לכיוון צפון אפריקה, כבשו את אלג'יריה ולאחר מכן את מצרים מידי הממלוכים. עד לשנת 1529 כבשו את תוניסיה. ניצחון הצי העות'מאני בקרב פרווזה (1538) וקרב ג'רבה (1560) שהיה כנגד הספרדים, הרפובליקה של ונציה, מדינת האפיפיור, הרפובליקה של גנואה, דוכסות סבוי וההוספיטלרים, אישר את העליונות העות'מאנית בים התיכון למשך מספר עשורים. אחרי המפלה הראשונה של הצי העות'מאני בקרב לפנטו (1571) בנו העות'מאנים צי גדול בהרבה מהצי הקודם ולמעשה מכל הציים דאז, והם המשיכו בכיבוש לוב (1551) והמשיכה למרוקו ומצר גיברלטר ב-1553. החל מהמאה ה-17 הסתכן צי המלחמה העות'מאני בכניסה לאוקיינוס האטלנטי. (האדמירל כמאל ראיס הגיע לאיים הקנריים עוד ב-1501, והאי לנסרוטה נכבש ב-1585). בשנת 1627 כבש הצי העות'מאני את האי לונדי שבתעלת בריסטול ופנו לאחור כדי להתכונן למתקפה מקיפה כנגד בריטניה, אירלנד, איי שטלנד, איי פארו, דנמרק, נורווגיה, איסלנד וניופאונדלנד, שנכבשו בין השנים 1627–1631. ביתר הזמן שבין המאות ה-17 וה-18 התמקד הצי העות'מאני בים התיכון, הים השחור, הים האדום, המפרץ הפרסי והים הערבי. המלחמה העות'מאנית-ונציאנית הארוכה שהתקיימה בין השנים 1648–1669, הסתיימה בניצחון העות'מאנים, והשלמת כיבוש כרתים. בשנת 1708 הושלם כיבוש המחוז הספרדי האחרון, העיר אוראן שבאלג'יריה. תקופה המאה ה-18 הייתה תקופה של קיפאון לצי העות'מאני והתאפיין במספר כישלונות, והיא נאלצה לכבוש מחדש את מולדובה ואזוב מידי האימפריה הרוסית בשנת 1711 וערים נוספות מידי רפובליקת ונציה. עד שבשנת 1770 הפסיד הצי העות'מאני בקרב צ'סמה שהסתיים בהשמדת הצי העות'מאני. במאה ה-19 חלה ירידה נוספת בכוחו של הצי העות'מאני. במהלך מלחמת העצמאות היוונית הובס הצי העות'מאני בידי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, צרפת ורוסיה, בקרב נאווארינו (1827). במלחמת העולם הראשונה הובסה האימפריה העות'מאנית יחד עם האימפריה הגרמנית. מדיה וקבצים בנושא הצי העות'מאני בוויקישיתוף ידיעות עיתונאיות היסטוריות על הצי העות'מאני באתר: שפת הים - ים וספנות בעיתוני ההשכלה, התחייה והיישוב, 1948-1856.
אגריפינה

אגריפינה הזקנה (14 לפנה"ס - 18 באוקטובר 33) הייתה אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית. אגריפינה נולדה בשנת 14 לפנה"ס, אמה הייתה יוליה, בתו של אוגוסטוס ואביה היה מרקוס ויפסניוס אגריפה, מצביאו הבכיר ביותר של אוגוסטוס. בנוסף לכך, היא הייתה אמו של הקיסר קליגולה, גיסתו של הקיסר קלאודיוס וסבתו של הקיסר נירון מצד אמו. בשנת 4 נישאה אגריפינה למצביא גרמניקוס, בנו של דרוסוס ונכדה של ליוויה. את הנישואים ארגן סבה אוגוסטוס, כחלק מהסדרי הירושה. במקביל אימץ אוגוסטוס את טיבריוס והכריז עליו כיורשו, בעוד שטיבריוס עצמו אימץ את גרמניקוס כאדם שעתיד לרשת את כס הקיסרות אחריו. לזוג נולדו תשעה ילדים. שישה מתוכם שרדו והגיעו לגיל בגרות: נירון (אין לבלבל בינו לבין אחיינו הקיסר באותו שם), דרוסוס, קליגולה, אגריפינה הצעירה, ליווילה הצעירה ודרוסילה. כשגרמניקוס עזב את רומא בשנת 14 לטפל בהתקוממות הלגיונות בגרמניה, הצטרפו אליו אגריפינה וילדיהם. כשחזר גרמניקוס לרומא בתום המערכה, הם השתתפו בטריומף שהוענק לו. אגריפינה שוב הצטרפה אל בעלה גרמניקוס כשלאחרון הוענקה השליטה בפרובינקיות המזרחיות של האימפריה בשנת 18, אולם כעבור שנה מת גרמניקוס מהרעלה. מילותיו האחרונות היו עצה לאגריפינה לשמור על פרופיל נמוך ולא להתעמת עם מוקדי הכוח ברומא. אולם אגריפינה לא שעתה לאזהרותיו של בעלה המנוח והחלה מקדמת את מעמדם של בניה הבכורים, דרוסוס ונירון, כיורשי טיבריוס. דבר זה הביא אותה לעימות עם טיבריוס, שרצה להוריש את הקיסרות לבנו הטבעי דרוסוס יוליוס קיסר. בקשתה להינשא מחדש נענתה בשלילה על ידי טיבריוס, שחשש שבעלה החדש יהפוך למגנם של בניה ויחד הם יפעלו לחתור תחתיו. המצב החמיר כתוצאה מהסתתו של סיאנוס, מפקד המשמר הפרטוריאני, שהודיע לאגריפינה שטיבריוס מתכנן להרעיל אותה. כתוצאה מכך היא סירבה לאכול משולחנו. אגריפינה ובנה הבכור נירון נעצרו בפקודת טיבריוס בשנת 27. כעבור שנתיים הם הוגלו לאיים הפונטיים. אגריפינה מתה מרעב בשנת 33, לא ידוע אם כתוצאה מהרעבה מכוונת או מהחלטה שלה. רוברט גרייבס, אני, קלאודיוס (1934); תרגומים לעברית: נפתלי גולן, הוצאת מסדה, 1950; אביעד שטיר, ספרי עליית הגג, 2010. מדיה וקבצים בנושא אגריפינה בוויקישיתוף אגריפינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דרגון

דְּרָגוּן הוא סוג של לוחם בחיל הפרשים שהיה נפוץ בצבאות העולם מהמאה ה-17 עד המאה ה-20. בהתחלה היו אלו חיילי חי"ר רכובים היודעים להילחם בעודם רכובים על סוסים. בהגיעם למחוז חפצם בשדה הקרב היו יורדים מהסוסים ונערכים כמו חי"ר רגיל. הדרגונים היו נחותים יחסית לסוגי הפרשים האחרים ועיקר כוחם היה בהיותם חי"ר רכוב. בסוף המאה ה-18 עברו רוב גדודי הדרגונים הסבה והפכו לפרשים במלוא מובן המילה ואילו תפקידם כחי"ר רכוב הלך והצטמצם. החל מהופעת השריון בשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה, תפקיד חיל הפרשים כחיל רכוב על סוסים בשדה הקרב הלך והצטמצם. חילות הפרשים הפכו בעצם לחילות משוריינים והתחלקו בין שריון קל וסיור ליחידות שריון סדירות. למרות מעבר זה שימרו רוב יחידות הפרשים בחלק מצבאות אירופה את שמן המקורי ולעיתים גם שימרו תפקיד סמלי כפרשים (בעיקר בצבא הבריטי והצרפתי). כיום יש עדיין יחידות המשמרות את השם "דרגונים" או "דרגונים קלים" ופועלות כיחידות שריון. קרבינייר מדיה וקבצים בנושא דרגון בוויקישיתוף דרגון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Dragoon | Napoleonic Wars, Cavalry, Mounted Infantry | Britannica, www.britannica.com, ‏2024-01-12 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יושיטומו נארה

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא נארה. יושיטומו נארה (בקאנג'י: 奈良美智, בהירגנה: ならよしとも, נולד ב-12 במאי 1959 בהירוסאקי, יפן) הוא אמן פופ ארט מודרני. נארה עובד וחי בטוקיו, אך התגורר תקופה ארוכה בקלן שבגרמניה, ועבודותיו זכו לפרסום בינלאומי. הוא למד באוניברסיטת אאיצ'י (אנ'), וקיבל את התואר הראשון ב-1985, ואת התואר השני ב-1987. בין השנים 1988 ל-1993 הוא למד ב"קונסטקדמי דיסלדורף" בדיסלדורף, גרמניה. הוא הציג קרוב ל-40 תערוכות עצמאיות מאז 1984. נארה התפרסם במהלך זרם הפופ ארט היפני של שנות התשעים. הנושא של הפסלים והציורים שלו פשוטים באופן מטעה: רוב העבודות מתארות אובייקט בלתי מזיק למראית עין (בדרך כלל ילדים וחיות מצוירים בצבעי פסטל ובסגנון של סרט מצויר) עם מעט או ללא רקע. הילדים הללו, שנראים בתחילה חמודים ואפילו פגיעים, מנופפים לפעמים בנשק כמו סכינים ומסורים. נארה נחשב לאחד הידועים מבין האמנים היפנים כיום, ולמייצג נאמן של האמנות היפנית העכשווית. כך, למשל, בתערוכה שכונתה "שמש עולה, ירח נמס", שהוצגה במוזיאון ישראל בשנת 2006, והוקדשה לאמנות היפנית בת דורנו, קידם את פני הבאים פסל של נארה בשם "עולי הרגל הקטנים (טיול לילי)", שהיה אחד המוצגים העיקריים בתערוכה. בשנת 2011 עבודתיו של נארה הוצגה בתערוכה שנקראה "BYE BYE KITTY! ! ! בין גן עדן לגיהנום באמנות יפנית עכשווית " שאצר דייוויד אליוט (אנ') בבניין אגודת החברה היפנית במנהטן, בניו יורק, יחד עם חמישה עשר אמנים יפנים עכשוויים אחרים. יחד עם נארה השתתפה והציגה בתערוכה עם קבוצת האמנים האמנית דוקטור לאמנות טומוקו קאשיקי. ספרי הקומיקס היפני, המאנגה והאנימה, מהווים השפעה ברורה על סגנונו של נארה ועל דמויותיו בעלות העיניים הגדולות. עם זאת, נארה חותר תחת הדמויות החמודות בהחדרה של דימויי אימה לעבודותיו. עבודתו מושפעת מאוד מילדותו כ"ילד מפתח" בחברה התעשייתית היפנית, שהוריו העובדים הותירו לרוב בחברת חיות המחמד והטלוויזיה. נארה שואף לחתור תחת הדימוי המושלם שיש לילדות בחברה היפנית המתבטא במילה "קאוואיי" (かわいい, חמוד). השפעות נוספות שמונה נארה על עבודתו הן ציורי הרנסאנס, מוזיקת פאנק ומינימליזם, כמו גם הסופרת בננה יושימוטו התנועה האמנותית "סופר פלאט", שיצר האמן טקאשי מורקמי, ומושג ה"אוטאקו", המתייחס למעריצי אנימה אובססיביים היוצרים תת-תרבות משלהם. מדיה וקבצים בנושא יושיטומו נארה בוויקישיתוף יושיטומו נארה, ברשת החברתית פייסבוק יושיטומו נארה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) יושיטומו נארה, ברשת החברתית אינסטגרם על התערוכה "שמש עולה ירח נמס" ויצירת נארה "עולי הרגל הקטנים" אתר אימגו גלריה של נארה באתר ארטנט מידע וגלריות של נארה (אורכב 10.05.2007 בארכיון Wayback Machine) סקירה מקיפה על עבודתו של נארה, אתר "מטרו אקטיב" סקירה של עבודתו של נארה אתר מטרו-אקטיב אתר המוקדש ליושיטומו נארה