laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יוסטוס ליפסיוס

יוסטוס ליפסיוס (בהולנדית: Justus Lipsius;‏ 18 באוקטובר 1547 – 23 במרץ 1606) היה פילולוג, פילוסוף והומניסט פלמי. נולד בבראבנט (כיום מחוז ברבאנט הפלמית שבבלגיה), נשלח על ידי הוריו לקולג' של מסדר הישועים בעיר קלן שבגרמניה, ואחר כך למד באוניברסיטת לוון. הוא שימש כמזכירו של הקרדינל דה גראנוול ברומא ושהה שם שנתיים שבמרוצתן הקדיש את זמנו הפנוי ללימוד ספרות לטינית, ובחן כתבי יד עתיקים בותיקן. ב-1570 ביקר בארצות השפלה, בגרמניה, באוסטריה ובבוהמיה, וחזר לעיר לוון. אך בעקבות מלחמת שמונים השנים בין המורדים ההולנדים לבין הספרדים, נאלץ לעבור להולנד וב-1579 התמנה לפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ליידן, שם נחשב לתומך הקלוויניזם. הוא נשאר בליידן אחת עשרה שנה - תקופה שבה כתב את החשובות שביצירותיו. בין היתר, הכין לפרסום את ספרו "סנקה" וערך ופרסם את ספרו "טקיטוס" שיצא לאור במספר מהדורות. בחלקן היו אלה עבודות מחקר ובחלקן היוו אוסף של כתבי המחברים הקלאסיים של העת העתיקה. ב- 1589 פרסם את מחקרו "על הפוליטיקה", שבו הטיף לאיחודן של הדתות הקתולית והפרוטסטנטית. הוא הוסיף וטען שאם כי לימד במדינה המטיפה לסובלנות דתית, אין מקום ליותר מאשר דת אחת שהיא דת המדינה, וכי על הממשלה לאכוף דת זו באמצעות "האש והחרב". דבריו אלה עוררו את חמתם של הפרוטסטנטים, והוא ניצל בזכות הרשויות של ליידן שגרסו כי הביטוי "האש והחרב" אינו אלא דימוי לפעילות נמרצת. באביב 1590 עזב את ליידן באמתלה שהוא נוסע למעיינות הרפואיים של העיר ספא (כיום במחוז ולוניה בבלגיה), אך נסע למיינץ שבגרמניה, שם שב לזרועותיה של הכנסייה הקתולית. מאורע זה עורר עניין רב בעולם הקתולי, והוא הוזמן לחצרות נסיכים ולאוניברסיטאות באיטליה, באוסטריה ובספרד. הוא העדיף להישאר בארצו והתמנה לפרופסור ללטינית באוניברסיטת לוון. אך במהרה התמנה ליועצו של פליפה השני, מלך ספרד, עסק בהיסטוריוגרפיה ושימש כיועץ גם לאלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה. ב- 1605 פרסם ספר שהיה בבחינת מבוא להיסטוריה של ברבאנט. יוסטוס ליפסיוס נפטר בלוון כתוצאה ממחלת כבד. רחוב בבריסל נקרא על שמו, וב-1990 הבניין שהוקם במקום שבו היה רחוב זה כדי לשמש כמטה האיחוד האירופי נקרא בניין יוסטוס ליפסיוס. פסלו ניצב בחזיתו של בניין זה. רעיונותיו בדבר האזרח האידיאלי - אדם הפועל מתוך היגיון השולט בעצמו וברגשותיו והמוכן להיאבק למען דעותיו, מצאו הסכמה בקרב המלומדים של תקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית. השקפתו זו, שבאה על ביטויה בפוליטיקה, גורסת גישה רציונלית מצד המדינה והמנגנון הממשלתי כלפי הנתינים. הוא הטיף גם למען הגנה צבאית חזקה. עקרונות אלה מונחים ביסודה של המדינה המודרנית. יוסטוס ליפסיוס פרסם יצירות רבות בנושאים רבים ושונים ובהם דת, פוליטיקה, פילוסופיה והעת העתיקה, וניהל התכתבות ענפה עם מלומדים אחרים. הוא כתב מספר יצירות שמטרתן הייתה להחיות את האסכולה הסטואית ברוח הנצרות, שהמפורסמת שבהן היא "על ההתמדה". גרסתו הסטואית של ליפסיוס השפיעה על מספר הוגי דעות בני זמננו ויצרה את התנועה האינטלקטואלית של הנאו-סטואיציזם. אומרים כי ליפסיוס היה אדם בעל מזג נעים אם כי עבר תקופות של מלנכוליה. הוא לא אהב מוזיקה אך העריץ כלבים ופרחים, ובייחוד את פרחי הצבעוני. הצייר פטר פאול רובנס, שהיה ידידו ותלמידו של ליפסיוס, צייר את עצמו עומד לצדו כאשר הוא מלמד שניים מתלמידיו, ובהם פיליפ רובנס, שהיה אחיו של צייר מפורסם זה. תמונה זו שצוירה ב-1615 מוצגת בפאלאצו פיטי בפירנצה. מידות טובות מדיה וקבצים בנושא יוסטוס ליפסיוס בוויקישיתוף יוסטוס ליפסיוס, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה יוסטוס ליפסיוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קורות חיים ותאור עבודות
דוד רשף

דוד רשף (רבסקי) (1905 – אוגוסט‏ 1986) היה איש ההגנה, מפקד הג"א וראש המועצה השלישי של רמת השרון (1959–1962). דוד רשף (במקור: רבסקי) נולד בשנת 1905 בעיירה שפולה שבאימפריה הרוסית (בשנות האלפיים, באוקראינה). בגיל 20 נאסר, ועם שחרורו, ב-1930, עלה לארץ ישראל והתגורר בחיפה. הוא היה פעיל בהגנה, קצין מטה במחוז חיפה ומפקד נפת עמק הירדן. ב-1944 התמנה לקצין הנוער הארצי של הארגון, תפקיד אותו מילא עד קום מדינת ישראל ב-1948. לאחר הקמת מדינת ישראל, המשיך לשירות בצה"ל. החל מיולי 1948 עסק רבסקי-רשף בגיוס חוץ לארץ. בשנת 1949 היה מפקד בסיס ההדרכה הטכני של חיל האוויר בחיפה. בשנת 1951 עבר לשמש ראש ענף התיישבות ביטחונית במטה הכללי, ובאוגוסט אותה שנה מונה למפקד הג"א. סיים את שירותו ב-1956, בדרגת אלוף-משנה, ועסק בחקלאות. בדצמבר 1959 נבחר רשף מטעם מפא"י לראשות המועצה המקומית רמת השרון. במהלך תקופת כהונתו פעל לשינוי אופייה ממושבה חקלאית ליישוב בעל אופי עירוני, או בלשונו "יישוב תת-עירוני עם כיוון בניה לגובה ושילוב אלמנטים אורבניסטיים ותנאי מגורים נוחים ומרווחים, הנותנים טעם ונועם מיוחדים לתנאי החיים בו ועשויים להיות גורם מושך להשתקעות תושבים חדשים". כן שאף להעביר את מרכז העסקים הראשי מרחוב סוקולוב לאזור הרחובות אוסישקין והראשונים, תוכנית שהתגשמה באופן חלקי בלבד. במרץ 1962, שנתיים וחצי בלבד לאחר שנבחר, פרש מתפקידו על רקע סכסוך בסיעת מפא"י, והוחלף בשמואל חכם. עסק בקרמיקה והוציא ספר בנושא ביחד עם אשתו. רשף נפטר ב-1986, בגיל 81. הותיר את אשתו, פועה. פועה ודוד רשף, קראמיקה לכול: למתחיל ולמתקדם: בניית הכלי, עיצוב העיטור, זיגוג, הכרת החומרים, תל אביב: ספרית פועלים: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תשל"ו. (מהדורה ראשונה הופיעה בהוצאה עצמית ב-1969) מדיה וקבצים בנושא דוד רשף בוויקישיתוף דוד רשף, מעריב, מודעת אבל, 22 בספטמבר 1986 נתמנה ראש הג"א, חרות, 17 באוגוסט 1951 אתר הראשונים של רמת השרון
מזנכימה

מזנכימה, או רקמת חיבור עוּבָּרִית, היא דוגמה לרקמת חיבור רטיקולרית - סוג של רקמת חיבור רפה שמקורה בעיקר בשכבת הנבט מזודרם בעובר. חלק מהתאים המזנכמליים מקורם בניורל קרסט, שמקורו בשכבת הנבט אקטודרם. המזנכימה מתאפיינת בריכוז רב של חומר בין-תאי, הכולל סיבים רטיקולריים שונים ותאים חסרי-התמחות. תאים מזנכמליים בעובר מסוגלים להגר ממקורם למקום אחר, שכן לא מתקיימים בהם חיבורים בין תאיים. תאי אפיתל יכולים להפוך לתאים מזנכמליים בתהליך שנקרא EMT - Epithelial-mesenchymal transition. המזנכימה היא למעשה רקמת החיבור העוברית, ותאיה מסוגלים להתפתח ולהתמיין לרקמות שונות, ביניהן רקמות חיבור, עצם, סחוס שהם בעצמם תאים מזנכימאליים, מערכת הלימפה ומערכת הדם. שכבת נבט מדיה וקבצים בנושא מזנכימה בוויקישיתוף פרופסור עמוס פיין, התפתחות רקמת עצם, באתר "שער ברשת" רקמת חיבור עֻבָּרִית במילון ביולוגיה כללית (תשס"ט), 2009, באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שיטת האב

במדעי המחשב, שיטת האב (Master Theorem) משמשת לפתרון נוסחאות נסיגה של זמן ריצה/זיכרון של אלגוריתמים. כלומר, בהינתן נוסחת נסיגה לזמן ריצתו של אלגוריתם, ניתן להשתמש במקרים מסוימים בשיטה כדי למצוא חסם אסימפטוטי הדוק לזמן הריצה של האלגוריתם כולו. יתרון השיטה בכך שהיא ניתנת ליישום במגוון רחב של מקרים ומספקת פתרון מיידי, כמעט ללא חישוב. בהינתן נוסחת נסיגה מהצורה: T ( n ) = a T ( n b ) + f ( n ) w h e r e a ≥ 1 , b > 1 {\displaystyle T(n)=aT\left({\frac {n}{b}}\right)+f(n)\;\;\;\;where\;\;a\geq 1,b>1} ניתן למצוא חסם הדוק אסימפטוטית באחד משלושת המקרים הבאים: מקרה א': f ( n ) = O ( n log b ⁡ ( a ) − ε ) → T ( n ) = Θ ( n log b ⁡ a ) w h e r e ε > 0 {\displaystyle f(n)=O\left(n^{\log _{b}(a)-\varepsilon }\right)\rightarrow T(n)=\Theta \left(n^{\log _{b}a}\right)\;\;\;\;where\;\;\varepsilon >0} מקרה ב': f ( n ) = Θ ( n log b ⁡ a ) → T ( n ) = Θ ( n log b ⁡ a log ⁡ ( n ) ) {\displaystyle f(n)=\Theta \left(n^{\log _{b}a}\right)\rightarrow T(n)=\Theta \left(n^{\log _{b}a}\log(n)\right)} מקרה ב'- מורחב: f ( n ) = Θ ( n log b ⁡ a ⋅ log k ⁡ n ) → T ( n ) = Θ ( n log b ⁡ a ⋅ log k + 1 ⁡ n ) w h e r e k ≥ 0 {\displaystyle f(n)=\Theta \left(n^{\log _{b}a}\cdot \log ^{k}n\right)\rightarrow T(n)=\Theta \left(n^{\log _{b}a}\cdot \log ^{k+1}n\right)\;\;\;where\;\;k\geq 0} מקרה ג': f ( n ) = Ω ( n log b ⁡ ( a ) + ε ) , a f ( n b ) ≤ c f ( n ) → T ( n ) = Θ ( f ( n ) ) w h e r e ε > 0 , c < 1 {\displaystyle f(n)=\Omega \left(n^{\log _{b}(a)+\varepsilon }\right),af\left({\frac {n}{b}}\right)\leq cf(n)\rightarrow T(n)=\Theta (f(n))\;\;\;\;where\;\;\varepsilon >0,c<1} השיטה פועלת גם עבור ⌊ n b ⌋ {\displaystyle \left\lfloor {\frac {n}{b}}\right\rfloor \,} ו- ⌈ n b ⌉ {\displaystyle \left\lceil {\frac {n}{b}}\right\rceil \,} . לדוגמה, בהינתן נוסחת הנסיגה T ( n ) = 4 T ( n 2 ) + n 2 {\displaystyle T\left(n\right)=4T\left({\frac {n}{2}}\right)+n^{2}} , ניתן להשתמש בשיטת האב באופן הבא: מציבים a = 4 , b = 2 , f ( n ) = n 2 {\displaystyle a=4,b=2,f(n)=n^{2}} , ומקבלים: n l o g b a = n l o g 2 4 = n 2 = f ( n ) {\displaystyle n^{log_{b}a}=n^{log_{2}4}=n^{2}=f(n)} . זהו מקרה ב' בשיטת האב, ולכן: T ( n ) = Θ ( n 2 l o g ( n ) ) {\displaystyle T(n)=\Theta (n^{2}log(n))} . שיטת אכרה-באזזי ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי המחשב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנחם נתן נטע אוירבך

הרב מנחם נתן נטע אוירבך (תרי"ח, 1858 – ה' באלול ה'תר"ץ, 1930) היה רב שכונה בירושלים, ממייסדי הרבנות הראשית ומחבר ספרים תורניים. נולד בעיר לונטשיץ, לרבי שלמה אוירבך, רב העיר. סבו היה רבי מאיר אוירבך, ששימש כאב בית דין בקהילה האשכנזית בירושלים. עלה בצעירותו לארץ ישראל בשנת תרל"ב (1872). נשא לאשה את צירל יאכט, שהייתה קרובת משפחתו. נסמך להוראה מהרב ישראל יהושע מקוטנא, ומחתנו הרב חיים אלעזר וקס. שימש כרבה של שכונת רוחמה בירושלים, והיה מקובל על הציבורים השונים, גם החילונים. היה מרבה לערוך חופה וקידושין לחלוצים בוני הארץ, והיה מקרבם זה לזה.[דרושה הבהרה] הרב אוירבך היה ממקימי הרבנות הראשית בתרפ"א. בנוסף לכך כיהן כדובר אגודת הרבנים ומורי הצדק בירושלים, בין השנים תרפ"א - תר"צ (1921-1930). היה מידידיו הקרובים ומבאי ביתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי הראשון. בהשקפתו היה משויך לתנועת המזרחי, ואף הצטרף לשורותיה והשתתף באסיפות המזרחי ובמועצותיה, אך היה מקובל גם בקרב החרדים באגודת ישראל, והיה אף מחותנו של הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה של העדה החרדית בירושלים. הרב אוירבך נפטר בבית החולים שערי צדק ביום שישי ה' אלול ה'תר"צ ונקבר במוצאי השבת בהלוויה בהשתתפות אלפים. בנו הוא הרב יצחק אוירבך, שמילא את מקומו כרב ומו"ץ של שכונת רוחמה ועסק בהדפסת ספריו. בתו שפרה הייתה אשת אברהם ברנט, בנו של זרח ברנט. בתו הנדל הייתה אשת מרדכי זוננפלד, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד. נכדו הקרוי על שמו הוא פרופ' מנחם ברינקר חיבר כחמישים וארבעה חיבורים, אשר מרביתם עדיין בכתב יד. מתוך הספרים שיצאו לאור, ניתן למנות את: זכות אבות וענף אבות על מסכת אבות, ירושלים, ה'תרנ"ד - כולל הספד על הראשון לציון רפאל מאיר פאניז'יל. אורח נאמן על השולחן ערוך חלק אורח חיים. בתוך ספר זה נדפס חיבורו של הרב קוק "מצות ראיה". הספר מכיל ארבעה חלקים והוא נדפס בירושלים בשנים ה'תרפ"ד עד ה'תרצ"א: אורח נאמן חלק ראשון אורח נאמן חלק שני אורח נאמן חלק שלישי אורח נאמן חלק רביעי דוד תדהר (עורך), "הרב מנחם נתן (נטע) אויערבאך", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3277 שרשור אודות הרב אויערבאך בפורום ספרים וסופרים באתר בחדרי חרדים. על הרב אויערבאך - חלק ראשון, חלק שני, חלק שלישי, מתוך עלון שבת הראיה. הרב שמואל ברוך שולמן, 'הרב מנחם נתן אוירבך איננו', דואר היום, 31 באוגוסט 1930, עמ' 4 חיים באר [http://onegshabbat.blogspot.com/2016/08/blog-post_14.html הספרות והחיים (ספר היובל לכבודו של ברינקר), הוצאת כרמל, תשע"א, עמ' 15–18. בבלוג עונג שבת
הקינה על מות ישו (מאנטנייה)

"הקינה על מות ישו" הוא ציור מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס, אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna). הציור מתאר את האבל של מרים, אם ישו ושל יוחנן בן זבדי על מותו של ישו לאחר צליבתו. תאריך יצירתה של היצירה שנוי במחלוקת, והוא מתוארך לתקופה שבין השנים 1457‏-1501. הציור ידוע בזכות השימוש החדשני, לתקופתו, בפרספקטיבה קיצונית התורם לריאליזם של התיאור. הציור, בגובה של 61 ס"מ וברוחב של 81 ס"מ, מתאר את גופתו של ישו המונחת על מיטה או לוח עבה וראשה שעון על כרית. פלג גופו התחתון עטוף בסדין לבן. לצד הגופה מתוארים ראשיהם של מרים ושל יוחנן בן זבדי, משליחיו של ישו. מאנטניה בחר לתאר את ההתרחשות מנקודת מבט נמוכה במיוחד. הצופה מביט על גופתו של ישו מבעד לכפות הרגלים ולאזור האגן המכוסה בבד. הדבר נוצר בעזרת יצירת נקודת מגוז נמוכה, היוצרת קרבה בין הצופה לדמות. כפות רגליו של ישו וידיו, הקרובות לצופה, מציגות את פצעי הצליבה ופניו של ישו מתוארות בריאליזם בולט. בשונה מתיאורים בעלי נושא דומה מן התקופה ממעיט מאנטנייה בתיאור האבל של הדמויות מן הברית החדשה על ידי דחיקתן לשולי הקומפוזיציה. הציור נמצא בסטודיו של מאנטניה לאחר מותו ונמכר כדי לשלם חובות. הוא מוצג כיום בגלריה בררה לאמנות (Pinacoteca di Brera) במילאנו, איטליה. מדיה וקבצים בנושא הקינה על מות ישו בוויקישיתוף
דוד רוקח

דָּוִד רוֹקֵח (22 ביולי 1916, למברג – 29 במאי 1985, דויסבורג) היה משורר עברי, מתרגם, חוקר ועורך. דוד רוקח נולד בעיר למברג (לביב) שבגליציה ההאוסטרו-הונגרית (כיום בחלק האוקראיני של גליציה) בשנת תרע"ו-1916. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, ובהּ סיים את לימודיו כמהנדס. ספר שיריו הראשון, "בגשר היעוד", יצא לאור בשנת תרצ"ט-1939. ומאז ועד מותו פרסם כעשרה ספרי שירה. שיריו זכו להצלחה והערכה מחוץ לישראל, בעיקר בגרמניה ובשווייץ; בין מתרגמי שירתו היו המחזאי הנודע פרידריך דירנמאט והמשורר פאול צלאן, אם כי זה התייחס אל השירים כ"חומר בינוני". בארץ לא התקבל כמשורר חשוב, וזכה להערכה רק בקרב מעטים. הצייר יוסל ברגנר אייר אחד מספרי השירה שלו. רבים משיריו תורגמו לגרמנית. ספר שיריו "טוחן אבנים", יצא בהוצאת ספרית הפועלים בשנת 1981. רוקח היה פעיל ביצירת תוכניות לימודי הספרות והשירה בבתי הספר הממלכתיים-דתיים. דוד רוקח נפטר בשנת 1985, בזמן ששהה בדיסבורג לרגל הקראת שירה (אנ'). ולא בא יום אחר, הוצאת דגה, 1969. עיניים בסלע, הוצאת דגה, תשכ"ז, (1966). מקיץ אל קיץ, הוצאת ארבה, תשכ"ד, (1965). שחר להלך, הוצאת דגה, תשכ"ה, (1964). קינו של ים, הוצאת דגה, תשכ"ג, (1963). גבולות הערגה, הוצאת כתר, 1988. עיר שזמנה קיץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ו, (1975). מועדי ערגה, הוצאת ספרי תרשיש, תשי"ד, (1954). נושאי האור (תווים), הוצאת י. ניידט, תל אביב, 1954. בגשר היעוד, מו"ל ה. לוונשטיין, תל אביב, תרצ"ט, (1938). ימים עשנים, מו"ל ר' מס, ירושלים, תש"א, (1940), (הוצאה מחודשת : הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו, (1985) ). גדעון קצנלסון, המיטאפורה בשירת דוד רוקח, הארץ, 7 במאי 1965. ד"ר אברהם הגורני-גרין, לנושא השואה בשירתנו, עיון בשירי: אורי צבי גרינברג, נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, דוד פוגל, אבא קובנר, דוד רוקח, איתמר יעוז-קסט, אבנר טריינין, יעקב בסר, רבקה מרים, הוצאת עקד, 1970. אייל ניצן, דוד רוקח - חייו ושיריו, מוציא לאור לא ידוע, 1990. יובל גלעד, על שירת דוד רוקח, 18 במאי 2011, באתר nrg. כתבי דוד רוקח בפרויקט בן-יהודה דוד רוקח, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) דוד רוקח, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" רשימת הפרסומים של דוד רוקח, בקטלוג הספרייה הלאומית דוד רוקח, דף שער בספרייה הלאומית דוד רוקח, בלקסיקון הספרות העברית החדשה במכתבו לאילנה שמואלי מ-23 בפברואר 1970. ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוניטור הולטר

מוניטור הולטר (באנגלית: Holter monitor) המכונה גם הולטר הוא מכשיר נישא שמבצע רישום פעילויות חשמליות שונות דרך מערכת העצבים המרכזית במשך זמן רב - 24 שעות ויותר. לרוב משמש לניטור פעילות חשמלית של הלב (זיהוי קצב לב לא סדיר) כמו ECG אך לעיתים משמש גם כ-EEG (רישום הפעילות החשמלית במוח). משך ההקלטה הארוך מאפשר לחשוף הפרעות קצב קשות לתיעוד כמו: הפרעות קצב שהנבדק אינו חש בהם או הפרעות קצב המתרחשות בזמן שינה או באירועים אפילפטיים המופיעים לפרקי זמן קצרים ביותר המקשים על תיעודם. הבדיקה אינה תלויה בתחושותיו ותגובותיו של הנבדק. המכשיר נקרא הולטר, על שם ביופיזיקאי אמריקאי בשם נורמן הולטר, ממציא המכשיר, שהמציא אותו בשנת 1949. החלו להשתמש בו כמכשיר רפואי רק בשנות ה-60 המוקדמות. המכשיר הישן היה בנוי קלטת שמע סטנדרטית C120 שמקליטה את הנתונים במהירות 2 מ"מ לשנייה. לאחר ההקלטה היא נותחה לאחור במהירות גדולה פי 60 כך ש-24 שעות ההקלטה נותחו ב-24 דקות. עם ההתפתחות הטכנולוגית הוחלפה הקלטת בשבב זיכרון דיגיטלי. הנתונים מועלים למחשב שבאופן אוטומטי מנתח את המידע, בודק את ה-א.ק.ג., מחשב נתונים סטטיסטים כמו: קצב ממוצע, קצב מרבי וקצב מינימלי של הלב; ומוצא חלקים בבדיקה שראויים לעיון נוסף על ידי טכנאי. האלקטרודות ממוקמות על העצמות ככל האפשר על מנת למזער את השפעת פעילות השרירים. את מכשיר ההקלטה ניתן להניח על החגורה או ללבוש אותו בעזרת רצועה. מכשיר מדידה המולבש ברצועה הולטר המולבש על כלב מכשיר המדידה מדיה וקבצים בנושא מוניטור הולטר בוויקישיתוף הולטר לב, מנחם מאיר, יוני 2021, אתר קופת חולים כללית הולטר, מילון מונחים רפואי, אתר קופת חולים מכבי מכשיר האק"ג: 112 שנה של הצלת חיים, באתר ynet, 2 באוגוסט 2007 At the Heart of the Invention: The development of the Holter Monitor, נובמבר 2011, אתר המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
למברט סימנל

למברט סימנל (באנגלית: Lambert Simnel;‏ סביב 1477 – לאחר 1534), טוען לכתר האנגלי שהוכתר באירלנד ופלש לאנגליה ב-1487. למברט סימנל היה ילד אנגלי, סטודנט מאוניברסיטת אוקספורד, שטען להיותו אדוארד, בן אחיו של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה, המלך האחרון מבית יורק. אדוארד האמיתי היה כלוא באותה תקופה בכלא לונדון. מתנגדי הנרי השביעי, מלך אנגליה באירלנד הכתירו ב-1487 את סימנל בשם אדוארד השישי ופלשו איתו לאנגליה. המלך הנרי ניצח את הפולשים, שבה את למברט סימנל, אך חס עליו וחנן אותו. סימנל הפך למשרת במטבח המלך. פרקין וורבק מדיה וקבצים בנושא למברט סימנל בוויקישיתוף מרים אליאב-פלדון: בן-מלך או עני? מתחזים ופתאים בראשית העת החדשה (2003) מלחמת השושנים - למברט סימנל והמלך מדבלין (באנגלית) למברט סימנל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא אנגליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רישאר גליאנו

רישאר גליאנו (Richard Galliano; נולד ב-12 בדצמבר 1950) הוא נגן אקורדיון צרפתי. גליאנו נולד בקאן. אביו שהיה נגן אקורדיון ממוצא איטלקי לימד את גליאנו הצעיר לנגן באקורדיון ובפסנתר בגיל 4. בנעוריו למד גליאנו בקונסרבטוריון של ניס, לימודים שכללו נגינה בטרומבון, שיעורי הרמוניה וקונטרפונקט אותם סיים בהצטיינות בשנת 1969. הוא ניגן יצירות של באך, צ'יקובסקי, ראוול וגרשווין בתחרויות שונות, וזכה במקום הראשון בתחרות "הגביע העולמי" לאקורדיון שנתיים ברציפות (1966 בספרד, 1967 בצרפת). בתחרות בספרד, היצירה שנבחרה כמבחן למשתתפים הייתה "שקון" פרי עטו של אמן האקורדיון הישראלי יהודה אופנהיימר. שני האמנים שמרו מאז על קשר הדוק. בשנת 1973 עזב את דרום צרפת לפריז, שם נהיה למלחין, מנצח ומעבד בתזמורת של קלוד נוגארו. בחיפושיו להרחבת אופקי נגינתו באקורדיון הוא החל להקשיב לג'אז. בין השפעותיו הוא מציין את החצוצרן קליפורד בראון ומספר שחיפש לחכות את הדחף שלו ואת אופן יצירת המשפטים המוזיקליים שלו (Phrasing) על האקורדיון. בהתלהבותו הרבה מהעולם החדש שנפתח בפניו, הופתע גליאנו לגלות שהאקורדיון לא היה שותף בעולם הג'אז. במהלך הקריירה שלו ניגן עם נגני ג'אז מן השורה הראשונה, בהם רון קרטר, צ'ט בייקר, אל פוסטר, ז'ולייט גרקו, שארל אזנבור, טרילוק גורטו, יאן גרברק, מירוסלב ויטוס, מישל פטרוצ'יאני, טוטס טילמנס, בובי מקפרין, רישאר בונה, מרק פלדמן ובירלי לאגרן. Flyin' the Coop (1991) Viaggio (1993) Laurita (1995) New York Tango (1996) Panmanhattan (1996) Blow Up (1997) French Touch (1998) Spleen (1999) Passatori (1999) Gallianissimo! — The best of Richard Galliano (2001) Face to Face (2001) Piazzolla Forever (2003) Concerts (2004) Ruby, My Dear (2005) Luz Negra (2006) Mare Nostrum (2007) L'Hymne a l'amour (2007) Love Day (2008) מדיה וקבצים בנושא רישאר גליאנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רישאר גליאנו רישאר גליאנו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רישאר גליאנו, באתר ספוטיפיי רישאר גליאנו, באתר Last.fm (באנגלית) רישאר גליאנו, באתר AllMusic (באנגלית) רישאר גליאנו, באתר MusicBrainz (באנגלית) רישאר גליאנו, באתר Discogs (באנגלית) רישאר גליאנו, באתר Songkick (באנגלית) רישאר גליאנו, באתר בילבורד (באנגלית) מרב יודילוביץ', "הצעירים מגלים מחדש את האקורדיון", באתר ynet, 8 בפברואר 2011 אתר הבמה
לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום

לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום (בצרפתית: Louis Joseph de Bourbon, duc de Vendôme‏; 1 ביולי 1654, פריז – 11 ביוני 1712, וינארוס) היה מפקד בצבא צרפת במלחמת תשע השנים ובמלחמת הירושה הספרדית, מרשל צרפת והדוכס השלישי מוונדום. לואי ז'וזף נולד ב-1 ביולי 1654 בפריז, ללואי, דוכס ונדום, נכדו של המלך אנרי הרביעי ופילגשו גבריאל ד'אסטרה, וללורה מנצ'יני, אחותה הבכורה של אולימפיה מנצ'יני, שאחד מבניה היה הנסיך אויגן מסבויה, יריבו של ונדום. הוא התגייס לצבא בגיל 18, ותוך זמן קצר התבלט בהפגנת עוצמה ואומץ אישי במלחמות שנערכו בארצות השפלה, וב-1688 הגיע להישג של דרגת לוטננט גנרל. במלחמת תשע השנים הוא שירת בהצטיינות תחת הדוכס מלוקסמבורג בקרב סטיינקירק ותחת ניקולא קאטינא במרסאליה, וב-1695 קיבל את הפיקוד על הצבא שפעל בקטלוניה וכבש את ברצלונה כעבור שנתיים. זמן קצר לאחר מכן הוא הועלה לדרגת מרשל של צרפת. ב-1702, לאחר הניסיון הראשון הלא מוצלח של קאטינא ודוכס וילרואה, קיבל ונדום את הפיקוד על הצבא הפרנקו-ספרדי באיטליה. בשלושה קרבות באיטליה הוא הוכיח את עצמו כיריב שקול לנסיך אויגן מסבויה, אותו הביס ב-1705 בקרב קאסאנו לאחר שאויגן כמעט והביס את אחיו הצעיר פיליפ. בשנה שלאחר מכן הוא המשיך לפקד בזכות עצמו ואף זכה בניצחון נוסף בקאלצ'ינאטו. ונדום נשלח לפלנדריה על מנת לנסות לשקם את המצב לאחר התבוסה בראמיאי שבו הובסו לחלוטין יורשיו פרדיננד דה מרסין ופיליפ השני, דוכס אורליאן. לאחר הגעתו הוא היה לא יותר ממדריכו של דוכס בורגונדי חסר היוזמה, ולא הצליח למנוע את התבוסה בקרב אאודנארדה. לאחר מכן פרש ונדום לאחוזותיו, אך תוך זמן קצר זומן לקבל את הפיקוד על צבאו של פיליפ בספרד, וזכה בניצחונותיו האחרונים בקרבות בריאואגה (Brihuega) ווילוויסיוסה (Villaviciosa). הוא מת ב-11 ביוני 1712 בפתאומיות בעיירה וינארוס שבמחוז קאסטיון, זמן קצר לפני תום המלחמה, ונקבר באל אסקוריאל שבספרד. ונדום היה אחד מהחיילים הבולטים בהיסטוריה של צבא צרפת. בנוסף להיותו בעל כישרון ודמיון פורה שהיו דרושים למנהיג צבאי מצליח, הוא ניחן גם באומץ רב. הצלחתו הרבה נבעה גם מיכולתו להשפיע על חייליו. ונדום היה בקשר קרוב ביותר עם גיסו, בעלה של אחותו הבכורה, מארי ת'רזה דה בורבון, שלפי עמדת ההיסטוריונים היה מאהבו. באופן פורמלי הוא נישא למארי אן דה בורבון (1678–1718), בתו של הנסיך אנרי ז'ול מקונדה ונכדתו של "לה גראנד קונדה". יש טענה כי לא קיימו יחסי מין. בפועל, מתה מארי אן בשנת 1718 ללא ילדים. מדיה וקבצים בנושא לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום בוויקישיתוף לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום במהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה biography/Louis-Joseph-Duke-of-Vendome לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ,ldrich, Robert (2003)."Who's Who in Gay and Lesbian History" Psychology Press. p. 542.
מרחב משתמש

מרחב משתמש (באנגלית: user space) הוא חלק בזיכרון המחשב המוקצה על ידי מערכות הפעלה עבור תוכנות בשימוש המשתמשים, וזאת להבדיל ממרחב הליבה (באנגלית: kernel space) המשמש רק את ליבת מערכת ההפעלה ומנהלי התקנים. ברוב מערכות ההפעלה זיכרון זה עשוי להיות מועבר לזיכרון משני כאשר תם הזיכרון הפיזי הפנוי. בדרך כלל כל תוכנית שרצה מקבלת מרחב זיכרון וירטואלי משלה בתוך מרחב המשתמש ואין לה גישה לזיכרון של תוכניות אחרות, מסיבות של יציבות ואבטחה. מערכת הפעלה ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל לבנון

דגל לבנון הוא דגלה הלאומי של לבנון. הוא אומץ ב-7 בדצמבר 1943 וצויר לראשונה בביתו של חבר הפרלמנט הלבנוני סאיב סלאם על ידי כמה חברי פרלמנט. במהלך המאות ה-17 וה-18 השתמשו המרונים בדגל לבן עם ארז במרכז. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם לגיון מרוני (אנ') תחת דגל צרפת, והוא השתמש לדגלו בדגל לבן שעליו סאלטייר אדום וארז שחור. לאחר המלחמה, הניפו המרונים את הדגל בהר הלבנון, בו שלטו. לאחר הקמת לבנון הגדולה במסגרת המנדט הצרפתי על לבנון ב-1920, הדגל ששימש את לבנון היה דגל צרפת, עם תוספת של ארז הלבנון באמצע הדגל. הדגל עוצב על ידי נשיא תנועת ההתנגדות לשלטון העות'מאני, נאום מוקרזל. לדגל היו גרסאות בהן הארז הופיע בשחור או עם גזע חום. לאחר עצמאות לבנון מצרפת הסכימו המיעוטים הלבנונים במסגרת האמנה הלאומית על חלוקת הכוח הפוליטית בלבנון, וכחלק מההסכמות אישרו את הדגל הלבנוני. הדגל הנוכחי עוצב בביתו של חבר הפרלמנט סאיב סלאם. ב-12 באוקטובר 1943 התקיימה ישיבת פרלמנט בה נכחו 7 צירים בלבד, תחת מצור של חיילים סנגלים מצבא צרפת. לפני שפרצו החיילים אל הבניין, הספיקו חברי הפרלמנט להחליט על שינוי הדגל. הדגל אומץ על ידי לבנון באופן רשמי ב־7 בדצמבר 1943 על ידי הפרלמנט. מאחר שהארז היה סמל הבדלנות הלבנונית בשנת 1919–1920, עלה נושא הדגל לדיון בתקופות של משבר במחצית השנייה של המאה ה-20, וסונים, שיעים ודרוזים מיעטו להניף אותו, משום שהוא סימל בעיניהם את ההגמוניה המרונית. אולם בראשית המאה ה-21 השלימו רוב בני העדות המוסלמיות עם הדגל. הדגל מורכב משני פסים אדומים, אחד למעלה ואחד למטה, שמופרדים על ידי פס לבן שגודלו פי שניים מהפס האדום (יחס של 1:2:1 - פס ספרדי) ובמרכז עץ ארז ירוק שנוגע בשני הפסים האדום ורוחבו הוא שליש מרוחב הדגל. במלחמת העולם הראשונה, הצבעים אדום ולבן היו צבעי הלגיון הלבנוני. האדום מסמל את ההקרבה והלבן את הטוהר. עץ הארז הירוק במרכז הדגל מסמל שמחה ושגשוג. הוא גם סמלה העתיק של לבנון מאז ימי התנ"ך. דגל מדינת לבנון החופשית דגל צבא דרום לבנון דגל הלגיון המרוני הצרפתי במלחמת העולם הראשונה סמל לבנון המנון לבנון מדיה וקבצים בנושא דגל לבנון בוויקישיתוף דגל לבנון, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל לבנון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Cedar Flag 1918 (Historical Flags, Lebanon), www.crwflags.com (באנגלית) קייס פירו, לבנון – אתגר השונות (ספר 5 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ג–2013, עמ' 52.