laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אברהם שלמה בידרמן

רבי אברהם שלמה בידרמן (א' באדר ב' ה'תרפ"ז, 5 במרץ 1927 – ט"ז בשבט ה'תש"ס, 23 בינואר 2000) היה האדמו"ר מחסידות לעלוב בירושלים. נולד בקרקוב שבפולין לרבי משה מרדכי בידרמן, האדמו"ר השישי מלעלוב. בגיל שלוש עלה עם אביו לישראל והתגורר בשכונת בתי ורשה בירושלים. בשנת ה'ת"ש נכנס ללמוד בישיבת קמניץ אצל הרב משה ברנשטיין בחברותא עם ישראל גרוסמן, בשנת ה'ת"ש עבר אביו לתל אביב והחל ללמוד בישיבת בית יוסף בבני ברק, והיה חביב לפני ראש הישיבה הרב יעקב ישראל קניבסקי שקבע איתו לימוד שבועי ביום שישי בשולחן ערוך יורה דעה. בט"ו בשבט תש"ז נישא לרבנית חיה ברכה עלקה (כ"ט באב ה'תרפ"ט-י"ג בטבת ה'תשפ"ג), בתו של רבי יהודה זונדל הגר אדמו"ר מסאווראן, חתנו של רבי שמואל אהרון שזורי. מסדר הקידושין בחתונתם היה הרב הראשי לישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. בסביבות שנת תש"ח פתח אביו את בית המדרש "בית דוד" ומינה את בנו לרב המקום והיה מוסר שם שיעורים ביורה דעה לבחורים. בשנת ה'תש"י (1950) הקים את ארגון "חבר פעילי המחנה התורתי" (לימים נקרא יד לאחים) ביחד עם מספר אברכים ובחורים בהם הרב שלום דובער ליפשיץ. בגיל 24 קיבל סמיכה מהרב יוסף צבי קאליש ועוד כמה מרבני תל אביב. בשנת תשט"ו הקים אביו ישיבת קטנה "תורת משה" בירושלים ומינה את בנו לעמוד בראשות הישיבה. בתחילת שנת תשכ"ט בברכת אביו נסע למגדל העמק ופתח כולל אברכים ומינה את הרב אשר סופר לראש הכולל, בחודש אייר אותה שנה, מסר את ניהול הכולל לרב יצחק דוד גרוסמן. בראשית תשל"א הקים כולל אברכים בעפולה, בראשה מעמיד את חתנו הרב שלמה ווסרמן, ותלמוד תורה "מדרש פנחס" על שם "בעל הפלאה", במשך עשור שהיה קיים, עברו שם עשרות ילדים. לאחר פטירת אביו הוכתר, לאדמו"ר בירושלים, לצד אחיו, רבי שמעון נתן נטע בבני ברק. נפטר כשעה לאחר צאת השבת אור לט"ז בשבט ה'תש"ס לאחר מחלה קצרה. בהלווייתו, שיצאה מבית מדרשו, השתתפו רבבות. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בסמוך לקבר אביו. על פי צוואתו, שני בניו, רבי שמעון נתן נטע ורבי יצחק מאיר אייזיק, הכתרו כאדמו"רי החסידות אחריו. בנו רבי שמעון נתן נטע בידרמן (נפטר כ"ו אייר תשס"ח), שימש כאדמו"ר בעיר ביתר עד לפטירתו, בנו רבי יהודה זונדל הוכתר למלא את מקומו כאדמו"ר מלעלוב ביתר. בנו רבי יצחק מאיר אייזיק בידרמן, ממלא את מקום אביו בבית מדרשו בירושלים. הוא הקים גם מרכזים בעיר ביתר עילית, (שם גם קיימת ישיבת חסידי לעלוב על שם אביו) בטבריה, בארצות הברית, בלונדון שבאנגליה ובאנטוורפן שבבלגיה. בתו מאטיל, מנהלת תיכון "בית מלכה" של חסידות בעלז רעיית הרב שלמה ווסרמן, רב חסידי לעלוב. בתו רבקה, רעייתו של הרב ישראל שלמה שיינפלד, רב קהילת קאסאן בקריית הרצוג (נפטר בא' טבת תשס"ד). בתו חנה רייצה (נפטרה בכ"ג אב תשס"ה), הייתה רעייתו של הרב אהרן צבי בעק. בתו לאה (נפטרה בי"ד סיוון תשע"ב), רעייתו של הרב אברהם ירחמיאל רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא - אוסטרובא (גבעת שאול). אמרי קודש, בסופו: "אל מול פני המנורה", לזכרו של רבי אברהם שלמה, ירושלים : מכון לבת־אש – לעלוב, תשס"א, באתר אוצר החכמה 187 עמודים, יצא במהדורה מורחבת בשם "אמרי אש" אשל אברהם, יו"ל על ידי חבורת האברכים דחסידי לעלוב בעיה"ק טבריא, תשע"ח אבל בלעלוב, נפטרה אשת האדמו"ר באתר בחדרי חרדים ראו: ישיבות ומוסדות תורה, באתר ארכיון המדינה, עמ' 242 3 שנים מפטירת האדמו"ר - בנו בן ה-14 נכנס לנעליו באתר בחדרי חרדים.
אמיל פון ציגלר

אמיל גוסטב ריטר פון ציגלר (בגרמנית: Emil Gustav Ritter von Ziegler;‏ 14 באפריל 1861 – 1 באוגוסט 1915) היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה. ציגלר נולד ב-14 באפריל 1861 בעיר קרונשטאט שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. כיום שם העיר בראשוב והיא נמצאת בתחומי רומניה המודרנית. הוא למד בבית הספר לקצינים בווינה ואז באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, ובאוגוסט 1880 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי והוצב ברגימנט האולאנים השני. בנובמבר 1885 הועלה לדרגת לוטננט, בינואר 1889 לדרגת האופטמן, וב-1893 הועבר לרגימנט הדרגונים השלישי. במאי 1895 הועלה לדרגת אובר-לויטננט ובנובמבר 1897 לדרגת אוברסט-לויטננט. באותה שנה הועבר לשרת במטה הדיוויזיה ה-36, וב-1898 מונה למפקד רגימנט הדרגונים השלישי. במאי 1901 הועלה לדרגת אוברסט. באותה שנה מונה למפקד רגימנט הדרגונים ה-15. בנובמבר 1907 הועלה לדרגת גנרל מיור ובאותה שנה מונה למפקד בריגדת הפרשים הראשונה. ארבע שנים מאוחר יותר הוא הועלה לדרגת לוטננט פלדמרשל ומונה למפקד דיוויזיית הפרשים השנייה. ערך מורחב – מלחמת העולם הראשונה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, נכללה הדיוויזיה של ציגלר במסגרת הקורפוס ה-14 אשר היה חלק מהארמייה השלישית בפיקוד רודולף פון ברודרמן. הדיוויזיה לחמה בקרב גליציה ובסתיו הועברה אל הארמייה הראשונה. במרץ 1915 הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-18 במקום היינריך צ'ורצ'נטאלר פון הלמהיים שנשלח לטירול כדי להכין הגנות במקרה של התקפה אפשרית מצד ממלכת איטליה. ב-1 במאי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. הוא מת במפתיע מכולרה ב-1 באוגוסט 1915 בגיל 54. הוא היה אחד הקצינים האוסטרו-הונגרים הבכירים ביותר שנהרגו בעת פיקודם על יחידה בחזית. ב-8 במאי 1899 נישא ציגלר למריה מיטלאכר אשר ילדה לו חמישה ילדים: גרטרוד, הלן, סוזאן, פרידריך גוסטב וגוסטב אלפרד. לאחר מותו עברה משפחתו לגור אצל אחיו אלפרד אשר היה אף הוא קצין בכיר בצבא. גם בנו, פרידריך גוסטב היה חייל בצבא ולחם בחזית האיטלקית. אמיל פון ציגלר (באנגלית) אמיל פון ציגלר (בגרמנית) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אמיל פון ציגלר".
ורד ליבנה

ורד ליבנה (נולדה ב-23 ביולי 1961) היא מנהלת ישראלית במגזר השלישי. בין העמותות שניהלה: האגודה לזכויות האזרח, מרכז אג'נדה ועמותת הכל חינוך. ליבנה סיימה את לימודיה לתואר שני, באוניברסיטת תל אביב ב-1992, בוגרת מחזור ו' משנת 1999 בבית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל. שימשה כיועצת בכירה לנציב שירות המדינה. בשנים 1999–2003 כיהנה כמנכ"ל האגודה לזכויות האזרח בישראל. הייתה המייסדת של אג'נדה - מרכז ישראלי לאסטרטגיה תקשורתית וכיהנה כמנכ"ל בשנים 2003–2008. בין השנים 2008-2011 כיהנה כמנכ"לית של קרן קאהן, קרן פילנתרופה פרטית ובשנים 2013–2014 ניהלה את עמותת הכל חינוך, עד לסגירתה בעקבות פטירת מייסדה דב לאוטמן. החל משנת 2014, היא פועלת כיועצת ומלווה למנהלים, וכמנחה ומנטורית בתהלכי פיתוח מנהיגות. ליבנה מתגוררת בכפר סבא. הדף של ליבנה באתר קפה דה מרקר ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ולריאן פרולוב

ולריאן אלכסנדרוביץ' פרולוב (ברוסית: Валериан Александрович Фролов; 5 בנובמבר 1892 - 6 בינואר 1961) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה. פרולוב נולד ב-5 בנובמבר 1892 בסנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית. הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ב-1915, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה לחם כמש"ק ומפקד מחלקה בחזית המזרחית, ואף נפצע. ב-1918 התגייס לצבא האדום, וב-1919 הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה לחם כמפקד גדוד. ב-1924 סיים קורס קצינים, וב-1932 סיים את האקדמיה הצבאית פרונזה. במאי של אותה שנה מונה למפקד הרגימנט ה-46. הוא לחם במלחמת האזרחים בספרד כמתנדב בבריגדות הבינלאומיות. בנובמבר 1936 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-54, וביוני 1937 מונה למפקד הדיוויזיה ה-16. בינואר 1937, ובינואר 1939 הועבר לפקד על הקורפוס הראשון. ב-21 באוקטובר של אותה שנה מונה למפקד הארמייה ה-14 ולחם עמה במלחמת החורף כנגד פינלנד. ב-4 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת לייטננט גנרל ערך מורחב – מלחמת העולם השנייה פרולוב המשיך לפקד על הארמייה גם בתחילת המתקפה הגרמנית כחלק מהחזית הצפונית של מרקיאן פופוב. ב-23 באוגוסט 1941, בעקבות פיצולה של החזית הצפונית, הופרשו חלק מכוחות החזית ליצירת חזית חדשה שנודעה בשם "חזית קרליה" ופרולוב מונה למפקדה. פרולוב המשיך לפקד על החזית לאורך רוב המלחמה. החזית שלו הגנה על הגזרה בין ימת לדוגה והנהר סוויר עד לאוקיינוס הקרח הצפוני באזור מורמנסק. החזית השתתפה במלחמת ההמשך והשתתפה בקרבות כנגד צבא פינלנד והוורמאכט. ב-28 באפריל 1943 הועלה לדרגת גנרל פולקובניק. ב-1944 השתתפה החזית שלו יחד עם חזית לנינגרד בהתקפה הסופית על פינלנד, שהובילה לכיבוש שטח גדול יחסית של 100 ק"מ. המתקפה נבלמה בסופו של דבר מבלי שהסובייטים הצליחו לכבוש את פינלנד עצמה, ובפברואר של אותה שנה מונה קיריל מרצקוב למפקד החזית. פרולוב המשיך לשמש כסגן מפקד החזית עד דצמבר, עת מונה למפקד המחוז הצבאי הים הלבן. פרולוב המשיך להחזיק בתפקיד מפקד המחוז הצבאי הים הלבן עד אפריל 1948. ב-28 במאי 1949 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי ארכנגלסק, וביולי 1951 הוא הוחזר לפקד על המחוז הצבאי הים הלבן. הוא פרש מהצבא ב-1956. הוא נפטר בלנינגרד ב-6 בינואר 1961 בגיל 65. מדיה וקבצים בנושא ולריאן פרולוב בוויקישיתוף ולריאן פרולוב באתר הגנרלים של מלחמת העולם השנייה (באנגלית) ולריאן פרולוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ליביקו מרג'ה

ליביקוֹ מָרָגָ'ה (באיטלקית: Libico Maraja; 15 באפריל 1912 – 30 בדצמבר 1983) היה צייר ומאייר איטלקי, שנודע במיוחד באיור ספרי ילדים ובמנהגו לחתום בשם משפחתו בלבד. נולד בבלינצונה ולאחר לידתו עברה משפחתו ללוגאנו. בין השנים 1926–1929 למד בבית ספר לאמנות. ב-1932 פתח סטודיו בו עיצב, צייר ואייר כרזות, פרסומות, קלפי משחק וכן עסק בעיצוב חלונות ראווה. ב-1936 עבר עם משפחתו לקומו. ב-1940 החל לעבוד כצייר ומעצב גרפי עבור חברת התקליטים IMA Pubblicità ואייר עטיפות לתקליטים ודפי תווים. כמו כן החל לעסוק באיור ספרי ילדים ומעשיות, שהתאימו מאוד לסגנונו התמים. ב-1949 נטל חלק בהפקת סרט האנימציה האיטלקי הראשון, La Rosa di Bagdad, שהופק בחברת IMA film (חברה בת של IMA Pubblicità), כמעצב הרקע. החל מ-1947 עבד מרג'ה בעיקר כמאייר. הוא היה למאייר בחברת מחברות PIGNA. ב-1950 יצר את החוברת המאוירת הצבעונית הראשונה ששימשה את תלמידי בית הספר בכיתות הנמוכות, Il mio mondo ("העולם שלי"). מאז החלה שותפותו רבת השנים עם בית ההוצאה לאור Fabbri Editori, שנמשך עד מותו. במסגרת זו אייר ספרי ילדים רבים בהם ידועים בפרט איוריו לעליזה בארץ הפלאות ועליזה בארץ המראה, פינוקיו, עלילות סינבד המלח, סיפורי אנדרסן, מסעות גוליבר וסדרת Fiabe sonore ("גליונות סיפור") של ההוצאה, בה ראו אור 60 סיפורים (רובם מעשיות מאת האחים גרים ושארל פרו). מאז שנות ה-60 הפכו איוריו של מרג'ה לידועים ברחבי העולם ומהדורות מאוירות פרי עטו תורגמו וראו אור בארצות הברית, בריטניה, רוסיה, צרפת, גרמניה, ישראל ועוד. בפרט אומץ מרג'ה ביפן, תחת השם לימה-סן. הסופרת מרית בן ישראל ניסתה להעריך את סוד הצלחתם של איוריו של מרג'ה וכתבה: לפני כך וכך שנים (כלומר אחרי הילדות ולפני שהפסקתי לחשוב באו-או) הייתי פוסלת אותם מראש כקיטש. אבל מאז הצטיידתי במשהו כמו "משקפי לילה" נגד החושך של תיוגים אוטומטיים. אם הילדה התרגשה, שווה לבדוק ממה. מהמתיקות? הדקורטיביות? ודאי, אבל לא רק, ואפילו לא העיקר. חושניות? כן, קצת — אתר האינטרנט הרשמי של ליביקו מרג'ה מרית בן ישראל, האדם הוא שילוב בין צמח לציפור – על ברבורי הבר של אנדרסן ועל האיורים של מרג'ה, 27 במרץ 2011 מרית בן ישראל, גנבה, פליטת קולמוס, או פרשנות נועזת? ברבורי הבר של אנדרסן והאיורים של מרג'ה, רשימה שנייה, 28 במרץ 2011 בהוצאת מסדה: פינוקיו (מספר על ידי שירלי גולדן; 1958), אגדות אנדרסן (מספרות על ידי שירלי גולדן; 1958), "אגדות מארץ סין" (מספרות על ידי ש. גולדן; 1962), "אגדות אפריקה": סופרו מחדש על ידי שירלי גולדן, עברית : יפה קרינקין (1965), "סיפורי בלט" (שירלי גולדן; 1966), עליזה בארץ הפלאות (לואיס קרול ; ציורים - מרג'ה ; מאנגלית - בלה ברעם; 1960) מרית בן ישראל, האדם הוא שילוב בין צמח לציפור – על ברבורי הבר של אנדרסן ועל האיורים של מרג'ה, 27 במרץ, 2011
מרג'ה

האם התכוונתם ל... מרג'ה - المرجة (או مرجة) – כפר שאוחד והפך להיות חלק מהיישוב זמר ליביקו מרג'ה – מאייר ספרי ילדים שחתם בשם מרג'ה מרג'ה – בירת מחוז הלמנד בדרום אפגניסטן כיכר מרג'ה – כיכר במרכז דמשק (כיכר השהידים) פלורין מרג'ה – טניסאי רומני
הלן שרמן

ד"ר הלן פטריסיה שרמן (באנגלית: Helen Patricia Sharman; נולדה ב-30 במאי 1963 בשפילד, אנגליה) היא טייסת חלל בריטית שנשלחה כמדענית לתחנת החלל הסובייטית מיר. שרמן הייתה אזרח הממלכה המאוחדת הראשון בחלל. שרמן נולדה וגדלה בשפילד, אנגליה. למדה כימיה לתואר ראשון באוניברסיטת שפילד (1984), הדוקטורט שלה הוא מבירקבק, אוניברסיטת לונדון. היא עבדה במחקר ופיתוח בחברת ג'נרל אלקטריק האנגלית, ולאחר מכן בחברת מרס בפיתוח טעמים לשוקולד. תוכנית ג'ונו הייתה יוזמה של קונסורציום בריטי פרטי לשלוח אסטרונאוט בריטי אל תחנת החלל הסובייטית מיר. זאת במסגרת שבה תוכנית החלל הסובייטית "מכרה מקומות" בתחנת החלל. הכסף נאסף באמצעות תוכנית הגרלות מיוחדת, מכירת זכויות לשידורי טלוויזיה ומכירת חסויות לחברות בריטיות. בסופו של דבר הבריטים לא הצליחו לאסוף את כל הסכום הנדרש, אולם שליט ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הורה להמשיך את היוזמה במימון סובייטי. הקונסורציום פרסם קריאה למועמדים: "דרוש אסטרונאוט, לא נדרש ניסיון קודם". 13000 איש נענו לקריאה מתוכם נבחרו 4 מועמדים: הלן שרמן, עוד מדען ושני טייסי קרב. בסופו של דבר שרמן והטייס טימותי מייס נבחרו להיות האסטרונאוטים ויצאו לרוסיה לאימונים שכללו גם לימוד רוסית. שרמן שוגרה אל תחנת החלל בחללית סויוז TM-12, יחד עם 2 קוסמונאוטים סובייטיים (אנטולי ארצברסקי היה מפקד צוות), ב-18 במאי 1991. היא הוחזרה בחללית סויוז סויוז TM-11 ב-26 במאי. משימותיה של שרמן במהלך שהותה בתחנת החלל היו: ביצוע ניסויים בתחומי הרפואה ומדעי החקלאות, צילום מהחלל של האיים הבריטיים ותקשורת רדיו עם תלמידי בתי ספר בבריטניה. בין הניסויים שביצעה הייתה בחינה של מוליכות-על בטמפרטורות גבוהות באמצעות אלקטרוגרף ומספר ניסויים על התנהגות צמחים בתנאים של חוסר משקל: על הקרקע הם צומחים כלפי מעלה ובתנאים של חוסר משקל הם צומחים לכל הכיוונים. שרמן עסקה בפופולריזציה של המדע בדגש על החלל. הנחתה תוכניות בטלוויזיה החינוכית של ה־BBC וברדיו, פרסמה אטוביוגרפיה בשנת 1993, וספר ילדים בנושא החלל (1997). בהמשך עבדה במעבדת המטרולוגיה הלאומית הבריטית. ב-2015 מונתה למנהלת התפעול של מחלקת הכימיה באימפריאל קולג'. ב-1992 הוענק לשרמן, על ידי המלכה אליזבת, תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE). ב-1993 הוכרזה כעמיתת החברה המלכותית לכימיה (FRSC). ב-2015 הוכרזה כעמיתת כבוד של איגוד המדע הבריטי (British Science Association). 7 אוניברסיטאות בריטיות, ביניהן אוניברסיטת אקסטר העניקו לה תואר דוקטור לשם כבוד. במסגרת חגיגות תחילת 2018 הוענק לה תואר עמית של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש על פעילותה בהנגשת המדע והטכנולוגיה לציבור. מדיה וקבצים בנושא הלן שרמן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הלן שרמן (באנגלית) כתבה על הלן שרמן באתר אוניברסיטת בירקבק, בעמוד 16 (באנגלית) הלן שרמן מרצה לילדים על חייה ועל טיסות החלל (באנגלית) הלן שרמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ריאיון עם הלן שרמן באתר האימפריאל קולג'. המינויים החדשים, The London Gazette, מספר 62150 עמוד N4 מתאריך 30 בדצמבר 2017
סטיקס (להקה)

סטיקס (באנגלית: Styx) היא להקת רוק אמריקאית משיקגו שהוקמה ב-1972 והתפרסמה בזכות אלבומים שהוציאה בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80. הלהקה ידועה בעיקר בזכות הלהיטים "Lady", "Come Sail Away", "Babe", "The Best of Times" ,"Too Much Time on My Hands" ו-"Mr. Roboto". להיטים אחרים הם השירים "Show Me the Way", "Don't Let It End", "Renegade" ו-"Boat on the River", שהיה להיט באירופה וביפן. ללהקה יש חמישה אלבומים במעמד מולטי-פלטינה על ידי RIAA. מדיה וקבצים בנושא סטיקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטיקס (באנגלית) סטיקס, ברשת החברתית פייסבוק סטיקס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סטיקס, ברשת החברתית אינסטגרם סטיקס, סרטונים בערוץ היוטיוב סטיקס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סטיקס, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) סטיקס, באתר ספוטיפיי סטיקס, באתר Last.fm (באנגלית) סטיקס, באתר AllMusic (באנגלית) סטיקס, באתר MusicBrainz (באנגלית) סטיקס, באתר דיזר סטיקס, באתר Yandex.Music (ברוסית) סטיקס, באתר Discogs (באנגלית) סטיקס, באתר Songkick (באנגלית) סטיקס, באתר Genius סטיקס, באתר SecondHandSongs סטיקס, באתר בילבורד (באנגלית) סטיקס, באתר טיידל (באנגלית) "Gold & Platinum - RIAA". RIAA (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-03-30. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שדה של חולמים

שדה של חולמים הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2017 אותו ביים, הפיק וערך נועם סטולרמן. הסרט עוקב אחר שלושה קיבוצניקים צעירים שמאסו בחיי הקיבוץ המשעממים ויצאו להגשים את חלומם להיות להקת רוק מצליחה בלונדון. צילומי הסרט ארכו כשלוש שנים ונערכו בישראל ובאנגליה במקביל. ב-15 במרץ 2017 הסרט הוקרן בבכורה עולמית בסינמטק ת"א. באפריל 2017 הסרט יצא לסיבוב הקרנות בסינמטקים ת"א, הרצליה, חולון וחיפה. אביב, אביתר ויוגב הם שלושה קיבוצניקים צעירים ומנוכרים שמעולם לא היו שבעי רצון מחייהם בקיבוץ העוגן, אז הם פנו אל המוזיקה והקימו הרכב רוק בשם "אנשי השדה". מתוסכלים מהזלזול של חבריהם לקיבוץ, הם אורזים את הכלים ויוצאים להגשים את חלומם בלונדון הקרה. המחסור בקהל, הדיסוננס התרבותי והכסף ההולך ואוזל במטרופולין הזרה להם יאלצו את השלישייה לעשות חשבון נפש לגבי מקומם בעולם כחולמים. הפקת הסרט החלה בשנת 2010 במסגרת לימודי הקולנוע של נועם סטולרמן ב"מנשר לאמנות", ובהמשך הפכה להפקה עצמאית לחלוטין שצילומיה נמשכו כשלוש שנים, הרבה אחרי שסטולרמן סיים את לימודיו. את רוב הצילומים ביצע סטולרמן בעצמו, ללא תמיכת קרנות קולנוע או גופי שידור, כשהוא נעזר בציוד שנתרם להפקה ובעזרתם של מתנדבים. עריכת הסרט ארכה גם היא כשלוש שנים. חלק מתקציב העריכה של הסרט גויס על ידי מימון המונים באתר הדסטארט. "שדה של חולמים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שדה של חולמים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "שדה של חולמים", קדימון הסרט, באתר YouTube "שדה של חולמים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שדה של חולמים", עמוד הפייסבוק של הסרט אינה טוקר, לפעמים חלומות מתנפצים: הקיבוצניקים שניסו לכבוש את וומבלי, באתר ynet, 19 בפברואר 2017 בן שלו, לא משנה כמה רע וחסר תוחלת בלונדון, בשביל הלהקה הזאת זה עדיף על החיים בקיבוץ, באתר הארץ, 12 במרץ 2017 איתן לשם, האם לאמנים אין מקום בקיבוץ?, באתר הארץ, 14 במרץ 2017 שדה של חולמים - הפרויקט של נועם סטולרמן באתר הדסטארט ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שדה של חולמים".
ספר הנייר

ספר הנייר הוא ספר הלכה של אחד מבעלי התוספות בצרפת בשלהי המאה ה-13. מחברו אינו ידוע וכך גם שמו המקורי של הספר. הספר כולל ארבעים וארבעה פרקים ("סימנים") ועוסק בהלכות שבת ומועד, כשרות, טהרת המשפחה, אישות, ועוד. ייחודו של הספר בהיותו ספר הלכה מבית מדרשם של בעלי התוספות, שעסקו בעיקר בפרשנות התלמוד ובדרך כלל לא כתבו ספרי הלכה. בפסקיו הרבה להסתמך על הרי"ף, הרמב"ם והסמ"ג. מבין בעלי התוספות הרבה לצטט את רבי שמשון משאנץ. הוא מזכיר גם מספר פעמים חכם בשם רבי ברוך חיים בן ר' מנחם, תלמידו של רבי שמשון, שאינו ידוע ממקור אחר. הספר מוזכר פעמים מועטות בספרות התורנית (כגון על ידי המהרי"ק) והשפעתו הייתה מצומצמת, כנראה בגלל הרדיפות כנגד יהודי צרפת בזמנו. כפי הנראה, השם "ספר הנייר" אינו שמו המקורי, המעתיק בכת"י בודליאן כתב: כתבתי ספר זה ולא ידעתי שמו, אכן שמעתי מאחורי הפרגוד שקורין אותו ספר פאפייר (=נייר, בצרפתית) וכן בכת"י גינצבורג: ”אין אנו יודעין את שמו, אבל נמצא כתוב בנייר והעתיקו אותו הרבה במדינת צרפת ובעבור שלא ידעו שמו קראו שמו ספר פאפייר”. ייתכן שהשם נובע מכך שבאותה תקופה לערך התחילו בצרפת לכתוב ספרים על נייר (במקום קלף או פפירוס), ולכן עובדת היותו של ספר זה כתוב על נייר הייתה דבר מיוחד שבגינו ידעו האנשים באיזה ספר מדובר. מתאריכי שטרות שנרשמו בספר עולה כי נכתב לכל המאוחר בשנת ה'ס"ז (1307). לספר נוספו במהלך המאה ה-14 "הגהות" שהן הערות השלמה לספר, מאת מחבר שאף הוא בלתי ידוע. בחלק מכתבי היד ה"הגהות" נערכו והתמזגו בגוף הספר. הספר כולל נוסחאות של שטרות שונים, ובכתבי היד יש הבדלים בין המקומות והתאריכים בשטרות אלו, שהותאמו כנראה לזמנו ומקומו של המעתיק. מן ההבדלים הללו ניתן ללמוד על תפוצת הספר בערים שונות בצרפת. במשך שש מאות שנה היה הספר בכתבי יד. חלק מן הספר יצא לאור בהוצאת מכון סורא והישיבה-אוניברסיטה (ניו יורק, תשכ"א). הרב ד"ר גרשון אפפל ההדיר את הספר בשלמותו בהוצאת מכון ירושלים (תשנ"ד ומהדורה מתוקנת בתשס"א). נכלל גם בפרויקט השו"ת. ספר הנייר, במבוא, עמ' 13 - 38, באתר אוצר החכמה גרשון אפפעל (עורך), ספר הנייר, ניו יורק: סורא, תשכ"א, באתר היברובוקס אפפעל, גרשון - עורך, ספר הנייר, ירושלים תשנ"ד, באתר אוצר החכמה
גנרל ארמייה

גנרל ארמייה או גנרל של ארמייה היא דרגה צבאית גבוהה במדינות רבות. באותן מדינות זוהי בדרך כלל הדרגה הגבוהה ביותר הנמצאת בשימוש בימות שלום, ונמצאת דרגה אחת מתחת לדרגת פילדמרשל, מרשל ומקבילותיהן המוענקות בעיתות מלחמה. דרגה זו מקבילה בערך לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים) בצבא ארצות הברית ובצבאות חבר העמים הבריטי. דרגת גנרל ארמייה (ברוסית: генерал армии, general armii) הייתה הדרגה הבכירה ביותר בצבא האדום, אולם היא הוענקה למפקדי חי"ר בלבד. חיילי זרועות אחרות קיבלו דרגות מקבילות אשר נקראו "מרשל של חיל" (ברוסית: Главный маршал рода войск). לדוגמה: "מרשל שריון", "מרשל תותחנים" וכו' (אין לבלבל עם מרשל ברית המועצות). הדרגה אומצה לראשונה בצבא האדום ביוני 1940, ושלושת הראשונים שעוטרו בה הם: גאורגי ז'וקוב, קיריל מרצקוב ואיוואן טיולנב. בעקבות הסובייטים אומצה הדרגה גם אצל המדינות חברות ברית ורשה: בולגריה (Армейски генерал), הונגריה (Hadseregtábornok), צ'כוסלובקיה (Armádní generál), פולין (Generał armii) ורומניה (General de armată). בצבא גרמניה המזרחית הייתה דרגת גנרל ארמייה (Armeegeneral) הדרגה הגבוהה ביותר למעט דרגת מרשל גרמניה המזרחית אשר לא הוענקה מעולם. רק חמישה אנשים בגרמניה המזרחית עוטרו בדרגה זו. בין 1943–1974 סימול הדרגה היה רצף של ארבעה כוכבים. ב-1974 הוחלפו הכוכבים הקטנים בשני כוכבים גדולים יותר. צורה זו נשמרה בצבא רוסיה גם לאחר התפרקות ברית המועצות. ב-1993 בוטלו דרגות המרשלים השונות ודרגת גנרל ארמייה הפכה לדרגה הגבוהה ביותר בכל זרועות הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית: בחיל האוויר הרוסי, בכוחות הארטילריה, בחיל החלל הרוסי ובחילות השריון וההנדסה. בשונה ממה שהיה נהוג בצבא ברית המועצות, הדרגה בזרועות השונים אינה נקראת "מרשל" אלא נשארת "גנרל ארמייה". הדרגה המקבילה לגנרל ארמייה בצי הרוסי היא אדמירל. ב-1997 הוחלט לחזור לרצף ארבעת הכוכבים מ-1943, עד שב-2013 הוחזר שוב הסימול מ-1974. כיום דרגה זו היא הגבוהה ביותר בצבא רוסיה, למעט דרגת מרשל הפדרציה הרוסית שהוענקה עד כה רק פעם אחת. דרגה זו היא גם הדרגה הגבוהה ביותר בצבא צרפת, למעט דרגת מרשל צרפת. עם זאת, מבחינת ההיררכיה בצבא, למרשל צרפת אין סמכות גבוהה יותר מגנרל ארמייה. בצבא צרפת ישנן ארבע דרגות גנרלים: גנרל בריגדה, גנרל דיוויזיה, גנרל קורפוס וגנרל ארמייה, אולם שם זה אינו מעיד על היחידה שעליה מפקיד המחזיק בדרגה זו. רבים ממפקדי הארמיות של צבא צרפת במהלך מלחמות העולם החזיקו בדרגת גנרל דיוויזיה. דרגת גנרל ארמייה בצבא צרפת כוללת חמישה כוכבים. לצבא המלכותי האיטלקי הוכנסה דרגה זו ב-1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, אולם בוטלה ב-1918 עם סיום המלחמה. היא הוחזרה ב-1940 עם כניסתה של ממלכת איטליה למלחמת העולם השנייה. היא בוטלה סופית ב-1947 עם פירוק הצבא המלכותי והקמת צבא איטליה. מדיה וקבצים בנושא גנרל ארמייה בוויקישיתוף
נפאלית

נפאלית (नेपाली) היא שפה מקבוצת השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות. נפאלית היא השפה הרשמית והלינגואה פרנקה של נפאל, וכן בעלת מעמד רשמי בשני אזורים בהודו – במדינת סיקים ובמחוז דרג'ילינג שבמערב בנגל. מלבד נפאל והודו, השפה מדוברת גם בבהוטן ובחלקים מסוימים של מיאנמר. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2011, 44.6 אחוזים מאוכלוסיית נפאל מדברים נפאלית כשפה ראשונה, ובסך הכול כ-12,300,000 דוברים את השפה בתוך נפאל. מספר הדוברים מחוץ לנפאל הוא כ-3,000,000. נפאלית התפתחה בסמיכות למספר שפות הודו-אריות, ובראשן שפות הפאהארי והמגהי; היא מראה השפעות סנסקריטיות, והיא בעלת כ-40% דמיון לקסיקלי עם השפה הבנגלית. השפה הנפאלית מדוברת באופן מסורתי באזור ההררי של נפאל, במיוחד בחלקה המערבי של המדינה. אמנם בעבר נפאל בהאסה הייתה השפה השלטת בעמק קטמנדו, אך כיום נפאלית היא השפה הדומיננטית ביותר. נפאלית משמשת את משרדי הממשלה וכמו כן כשפה היום-יומית של חלק גדל והולך של האוכלוסייה המקומית. עם זאת, ישנם חלקים בציבור הקוראים תיגר על השימוש הבלעדי של נפאלית בבתי המשפט ובממשלת נפאל. הכרה בשפות אתניות אחרות בנפאל הייתה אחת ממטרותיה של המפלגה הקומוניסטית בנפאל כשארגנה את המרד שהוביל למלחמת האזרחים הנפאלית. נפאלית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) על-פי מפקד האוכלוסין בנפאל בשנת 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות ובנושא נפאל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.