פסטיבל סן רמו

פסטיבל השירים האיטלקי או פסטיבל סן רמו (באיטלקית: Festival della canzone italiana di Sanremo או Festival di Sanremo) הוא תחרות פופולרית הנערכת מדי שנה מאז שנת 1951 בחודש פברואר באיטליה, בעיר סן רמו. משנת 1951 ועד שנת 1976 נערך הפסטיבל באולם של "קזינו סן רמו", ומשנת 1977 ועד היום נערך הפסטיבל באולם של "תיאטרון אריסטון". יוצא דופן הוא פסטיבל סן רמו של שנת 1990, שנערך באולם "Nuovo Mercato dei Fiori" ("שוק הפרחים החדש"). פסטיבל סן רמו שימש כמקור השראה לתחרות הבינלאומית אירוויזיון, הנערכת החל משנת 1956. בשנים 1956–1966, 1972, 1997, 2011-2013 ו-2015–2019 שימש הפסטיבל גם כתחרות הלאומית לבחירת השיר והנציג של איטליה לתחרות האירוויזיון, ובשנים 1967–1969 נשלח הזמר שזכה בפסטיבל לייצג את איטליה באירוויזיון, אך עם שיר אחר מזה שביצע בפסטיבל. בשנת 2011 נשלח לאירוויזיון השיר שזכה בקטגוריית הזמר החדש הטוב ביותר, ובשנת 2012 נבחר כנציג אחד הזמרים שהשתתף בפסטיבל. עד שנת 1955 שודר הפסטיבל ברדיו, והחל משנת 1955 הוא משודר בטלוויזיה בערוץ הממלכתי האיטלקי, Rai Uno, בעזרת רשת האירוויזיון "Eurovision Network". לפסטיבל סן רמו נוספו במשך השנים מספר קטגוריות לזכייה, מלבד הזכייה הרשמית של שיר אחד ומבצעיו בפסטיבל: בשנת 1982 נוספה קטגוריה בשם "פרס המבקרים - מיה מרטיני", על שמה של הזמרת מיה מרטיני שזכתה באותה שנה ראשונה בדעת צוות מומחים במוזיקה ששירה הוא הטוב ביותר, בשנת 1984 נוספה קטגוריה בשם: "הזמרים החדשים הטובים ביותר" ובשנת 2009 נוספה קטגוריה בשם "הזוכה באגף האינטרנט", עם זאת, הקטגוריה בוטלה בשנה שלאחר מכן. אמנים איטלקים ידועים רבים ביותר השתתפו בפסטיבל סן רמו: זמרת השאנסונים והבלדות המצרית ממוצא איטלקי, דלידה, הזמרים דומניקו מודוניו, ג'יליולה צ'ינקווטי, בובי סולו, טוני הקטן, קלאודיו וילה, אדריאנו צ'לנטנו, ג'יאני מורנדי, נדה, ניקולה די ברי, כולם השתתפו בתחרות, כל אחד מספר פעמים במהלך שנות השישים והשבעים. זמרי הפופ טוטו קוטוניו, אל באנו, רומינה פאוור ולהקת הפופ "ריקי ופוברי", השתתפו בתחרות במהלך שנות השבעים והשמונים. זמרי הפופ העכשוויים טיציאנו פרו ולאורה פאוזיני, השתתפו בתחרות במהלך שנות התשעים והאלפיים. זמר הפופ ארוס רמאצוטי השתתף בתחרות במהלך שנות השמונים וזמר האופרה אנדראה בוצ'לי, השתתף בתחרות בשנות התשעים. בשנים האחרונות השתתפו זמרים כמו ביאנקה אטציי, להקת מודה, להקת איל וולו, מחמוד ואחרים. כמו כן, אמנים רבים ממדינות נוספות כגון ארצות הברית, ברזיל, קנדה וישראל, השתתפו בתחרות, ביניהם גם אמנים ידועים: צמד הזמרים האמריקאי, סוני ושר, השתתפו בחצי הגמר של הפסטיבל בשנת 1967 אך לא זכו להגיע לתחרות הגמר. הזמר הברזילאי רוברטו קרלוס זכה במקום הראשון בפסטיבל בשנת 1968. הזמר הקנדי פול אנקה והזמר ג'ים פיטני השתתפו בתחרות בשנת 1964. הזמרת הישראלית אחינועם ניני השתתפה בתחרות בשנת 2006 בדואט עם הזמר האיטלקי קארלו פאבה ובליווי רביעיית נגני כלי המיתר "סוליס", ושירם זכה במקום הראשון בקטגוריית "פרס המבקרים - מיה מרטיני" לשנת 2006. עפרה חזה הופיעה פעמיים בפסטיבל - בשנת 1989 ושנת 1991. הפסטיבל נמשך בדרך כלל חמישה לילות, כאשר תוצאות ההצבעה הסופיות הן בערב האחרון. במהלך חמישה ערבים אלו ישנם מופעים אומנותיים של הפסטיבל שמופיעים לפני ואחרי הצגת השירים. הפסטיבל מארח את מיטב האמנים המצליחים בעולם בכל שנה ושנה, כך שאמנים מפורסמים רבים הופיעו במסגרתו. כך, בשנות החמישים והשישים הופיעו כמופע האומנותי בפסטיבל זמרי הג'אז ומוזיקת הנשמה האמריקאיים שהיו בין הזמרים המצליחים ביותר בארצות הברית וכמו כן שהשירים שלהם הגיעו לראש מצעדי הפזמונים גם ברחבי מדינות אירופה, ובאיטליה בפרט, כגון לואי ארמסטרונג, דאסטי ספרינגפילד וסטיבי וונדר. כך גם במהלך שנות השמונים והתשעים, כאשר הפופ הפך להיות סגנון המוזיקה הפופולרי ביותר, אירח הפסטיבל את מיטב זמרי ולהקות הפופ, כגון מדונה, אנני לנוקס, בריטני ספירס ולהקת "בויזון". בנוסף לאמנים, גם אנשים מפורסמים מהעולם הם אורחים קבועים בכל פסטיבל, למשל כוכבי ספורט מאוד מפורסמים, למשל האסרונאוט שנחת על הירח נייל ארמסטרונג, וגם דוגמניות בצמרת העולמית וביניהן גם הדוגמנית הישראלית בר רפאלי. בפסטיבל שנערך בשנת 2020 נוספה קטגוריה של להיטי העבר של הפסטיבל, אשר מבוצעים על ידי הזמרים המתחרים של הפסטיבל באותה שנה. במקום הראשון הגיע שיר של לוצ'ו דאלה ובמקום השני זכה השיר "הלב המטורף" של טוני הקטן (Little Tony), בביצוע של פיירו פלו. הפסטיבל משודר באופן קבוע גם בארצות הברית, גם באוסטרליה דרך רשות השידור האוסטרלית, SBS One. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אחת ההצעות שהוצעו כדי להחיות את המוניטין והכלכלה של העיר סן רמו, הייתה ליצור פסטיבל מוזיקה שנתי שיתקיים בעיר. במהלך קיץ 1950, מנהל "קזינו סן רמו", פיירו בוסטי, והמנצח של תזמורת רשות השידור האיטלקית, RAI, ג'וליו ראזי, דנו ברעיון ליצור תחרות שירים שנתית, והחליטו לאחר דיונים רבים ליצור תחרות שירים שנתית שלא היה כמותה בעבר. פסטיבל סן רמו הראשון נערך ב"קזינו סן רמו" בתאריכים ה-29, 30 ו-31 בינואר 1951, וכותרתו הרשמית הייתה "Festival della Canzone Italiana" ("פסטיבל השירים האיטלקי"). גמר הפסטיבל הראשון שודר ברשות השידור האיטלקית, Rai Radio 1, תחנת הרדיו השנייה בחשיבותה באיטליה. עשרים שירים השתתפו בפסטיבל הראשון, ובוצעו רק על ידי שלושה אמנים: נילה פיצי, דו פסאנו ואצ'יל טוגליאני. החל מפסטיבל סן רמו השלישי שנערך בשנת 1953, כל שיר בוצע על ידי שני אמנים שונים עם תזמורות וסידורים שונים. כעבור שנתיים, בשנת 1955, פסטיבל סן רמו שודר בפעם הראשונה בתולדותיו בערוצי הטלוויזיה, וכן חלק מגמר הפסטיבל שודר ברשות השידור האיטלקית, Rai 1. כמו כן, גמר הפסטיבל שודר באותה שנה גם במספר מדינות ברחבי אירופה כגון צרפת, בלגיה, גרמניה, שווייץ והולנד. בשנת 1964, ג'יאני רברה, שארגן את פסטיבל סן רמו ה-14 במספרו, שינה את חוקי התחרות. חוקי התחרות החדשים דרשו שכל שיר בתחרות יש לבצע פעם אחת על ידי אמן איטלקי ופעם אחת על ידי אמן בינלאומי. כמו כן, חוקי התחרות החדשים אפשרו לכל אמן לבצע את השיר בכל שפה בה ירצה לבצע את השיר. כמו כן, אותם חוקים יושמו גם בשנה שלאחר מכן. בין השנים 1967–1971, שינו שוב את חוקי התחרות, והשירים בפסטיבל לא הצטרכו להתבצע על ידי אמנים בינלאומיים, אך כן הצטרכו להתבצע על ידי שני אמנים שונים. החל משנת 1972, כל שיר בפסטיבל מושר על ידי אמן אחר. בפסטיבל סן רמו בשנת 1974, האמנים המתחרים בתחרות פוצלו לשתי קבוצות שונות; "אמנים מבוגרים" ו"אמנים צעירים", ובתחרות זכה אמן אחד בלבד, בניגוד לתחרויות אחרות בהן זכו שני אמנים. האמנים בקבוצת ה"אמנים צעירים" הצטרכו לעבור דרך סיבוב שני, בעוד שהאמנים בקבוצת ה"אמנים מבוגרים" העפילו ישירות אל גמר התחרות. בשנת 1977, "קזינו סן רמו", שאירח את כל המהדורות הקודמות של התחרות, נאלץ לעבור שיפוצים נרחבים. בעקבות השיפוצים לא ניתן היה להמשיך לארח בו את התחרות, ולכן התחרות עברה ל"תיאטרון אריסטון". מאוחר יותר, "תיאטרון אריסטון" הפך למיקום הקבוע של התחרות, והתחרות נערכת בו באופן קבוע עד היום. "תיאטרון אריסטון" אירח את כל תחרויות פסטיבל סן רמו בכל שנה החל משנת 1977, אך יוצאת דופן הייתה התחרות שנערכה בשנת 1990, כאשר התחרות נערכה באולם "Nuovo Mercato dei Fiori" ("שוק הפרחים החדש"). בשנת 1980 תפסה את מקומה של התזמורת הקלטה שהוכנה מראש, ובשנת 1983 הרשו לאמנים להופיע עם פלייבק. בשנים 1984–1985, כל האמנים בתחרות חויבו להופיע עם פלייבק, אך הרשו לאמנים להופיע שוב עם התזמורת בשנת 1986. באותן שנים, נעשו בתחרות מספר שינויים; בשנת 1982, נוספה קטגוריה חדשה בשם "פרס המבקרים - מיה מרטיני", על שמה של הזמרת האיטלקייה מיה מרטיני שזכתה באותה שנה ראשונה בדעת צוות מומחים במוזיקה שהופעתה היא הטובה ביותר. החל משנת 1983, הפרס מוענק באופן רשמי במהלכה של התחרות. בשנת 1984, נוספה קטגוריה נוספת בשם: "הזמרים החדשים הטובים ביותר". החל משנת 1984, בקטגוריית "פרס המבקרים - מיה מרטיני" ישנה הפרדה מוחלטת בין האמנים הגדולים לבין הזמרים החדשים, כלומר, ישנן שתי תחרויות שונות ושני זוכים נפרדים. כמו כן, רק בשנת 1998 שלושת האמנים המובילים בקטגוריית "הזמרים החדשים הטובים ביותר" הורשו להשתתף בתחרות הראשית, מה שהוביל לניצחונה של הזמרת אנליסה מינטי בתחרות הראשית באותה שנה. ניצחונה של אנליסה מינטי בתחרות הראשית הניב חיכוכים ומחלוקות, והביא לחידושן של התחרויות המופרדות החל מפסטיבל סן רמו בשנת 1999. הפרדתן של שתי התחרויות בקטגוריית "פרס המבקרים - מיה מרטיני" בוטלה שוב בשנת 2004, ובשנה שלאחר מכן התחרות חולקה לחמש קטגוריות; זמרים חדשים, גברים, נשים, קבוצות וקלאסיקות. הזוכה בכל אחת מחמש הקטגוריות התחרה על הניצחון הסופי בתחרות. עם זאת, קטגורית "קלאסיקות" בוטלה בשנת 2006, ואילו החל משנת 2007, הפסטיבל שב לחוקי התחרות מפסטיבל סן רמו בשנת 1990, עם שתי תחרויות נפרדות; תחרות לאמנים הגדולים ותחרות לזמרים החדשים. בשנת 2009, נוספה קטגוריה בשם "הזוכה באגף האינטרנט", שהוצגה על ידי נשיא תחרות פסטיבל סן רמו ה-59 במספרו, פאולו בונוליס. עם זאת, הקטגוריה בוטלה בשנה שלאחר מכן. בפסטיבל סן רמו בשנת 2009, השיר "Luca era gay" (בעברית: לוקה היה הומוסקסואל), שנכתב והושר על ידי הזמר האיטלקי, פוביה, נחשב על ידי מספר ארגוני זכויות להט"בים כשיר אנטי-הומוסקסואלים. מחלוקת נוספת סביב שירו של פוביה, נבעה גם משמה של הדמות בשיר; לטענתו של אורליו מנקוסו, נשיא "Arcigay" (ארגון זכויות להט"ב איטלקי), השיר מתייחס לאדם בשם לוקה טולבי, שטען כי אדם בשם יוסף ניקולוסי נרפא מהיותו הומוסקסואל. פוביה הכחיש ודחה את טענותיהם של ארגוני זכויות להט"בים, וטען כי השיר מתייחס לגבר אותו הכיר בעת נסיעתו ברכבת, ושמו מסימיליאנו. עם זאת, השיר זכה במקום השני בתחרות. מדיה וקבצים בנושא פסטיבל סן רמו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פסטיבל סן רמו (באיטלקית) סביונה מאנה, יש גבול לרומנטיקה, באתר הארץ, 19 במרץ 2007 דורון קופרשטין, סן רמו, סן רמו לא תפסיק לשיר, באתר ynet, 6 במרץ 2009 ירון ליבוביץ', תיבת נח בפסטיבל סן – רמו, בבלוג של אלי אשד באתר "רשימות" ״האח הגדול של האירוויזיון״ - פרק על סיפורו של פסטיבל סנרמו בפודקאסט ״מינהר הזמן״, ״כאן״, תאגיד השידור הישראלי פסטיבל סן רמו, ברשת החברתית אקס (טוויטר)