laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אוניברסיטת המדינה של איווה

אוניברסיטת המדינה של איווה (באנגלית: Iowa State University; בראשי תיבות: ISU; בקיצור: Iowa State) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת במרכז איווה שבארצות הברית. היא האוניברסיטה הגדולה ביותר במדינה. האוניברסיטה בולטת במיוחד בלימודי הקיימות וחקלאות שבה. נכון לשנת 2020, לומדים באוניברסיטה כ-33,000 סטודנטים במתחם שכולל כ-160 בניינים בשטח של כ-8.1 קמ"ר. האוניברסיטה חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר ובאיגוד האוניברסיטאות האמריקניות. ההחלטה להקמת האוניברסיטה התקבלה בשנת 1858 והחלה כקולג'י לחקלאות עם כמה עשרות סטודנטים. בשנת 1879 החלו גם להינתן לימודי וטרינריה. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אוניברסיטת מדינת איווה אחת מ-131 קולג'ים ואוניברסיטאות שהשתתפו בתוכנית ההכשרה של צי ארצות הברית. ביולי 1959 הפך הקולג'י באופן רשמי לאוניברסיטה. הקולג'ים הפועלים באוניברסיטה: הקולג' לחקלאות ומדעי החיים (1858) הקולג' לרפואה וטרינרית (אנ') (1879) הקולג' לאמנויות ליברליות ומדעים (אנ') (1898) הקולג' להנדסה (אנ') (1904) הקולג' ללימודים מתקדמים (1913) הקולג' לעיצוב (1978) הקולג' למנהל עסקים (אנ') (1984) הקולג' למדעי הרוח (אנ') (2005) בית הספר לעיתונאות ותקשורת ע"ש גרינלי (1905) בית הספר לחינוך דירוג שאנגחאי: 301–400 (2020) Times Higher Education: מקומות 401–500 (2021) דירוג QS לאוניברסיטאות: 541–550 (2022) מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת המדינה של איווה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת המדינה של איווה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת המדינה של איווה (באנגלית) אוניברסיטת המדינה של איווה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אוניברסיטת המדינה של איווה, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת המדינה של איווה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת המדינה של איווה, ברשת החברתית אינסטגרם אוניברסיטת המדינה של איווה, סרטונים בערוץ היוטיוב Colleges, departments and schools, אוניברסיטת המדינה של איווה
דודג' סדרה DK

דודג' סדרה DK (באנגלית : Dodge Serie DK) - היא מכונית סלון, מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר אשר יוצרה בארצות הברית במספר תצורות בין השנים 1932–1931 ערך מורחב – דודג' חברת דודג' נוסדה בשנת 1900 על ידי האחים ג'ון פראנסיס דודג' והוראס אלגין דודג' בדטרויט שבמישיגן. בימיה הראשונים יצרה החברה חלקי מנוע ושלדה עבור תעשיית הרכב המתפתחת בעיר, בעיקר עבור החברות אולדסמוביל ופורד. למרות ההצלחה המסחרית שאפו האחים לייצר מכוניות משלהם. שאיפה זו התממשה לראשונה במכונית הראשונה, "דודג' דגם 30" (Dodge Model 30), ששיווקו ב-1915 כמתחרה יוקרתית יותר לדגם פורד מודל T הנפוץ. דגם 30 כלל כמה חידושים לאותה עת - גוף עשוי כולו פלדה, תיבת הילוכים חדשנית, ומערכת חשמל בת 12 וולט. תיבת ההילוכים והמנוע היו טובים מאלה של פורד T (35 כוחות סוס לעומת 20). בזכות איכות החלפים שייצרו ומעלותיה של המכונית היא הגיעה למקום שני במכירות הרכב בארצות הברית ב-1916. באותה שנה השתמש הצבא האמריקני בהצלחה בדגם 30 בפעילותו המבצעית כנגד המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה. בינואר 1920 הלך לעולמו ג'ון דודג' ובדצמבר אותה שנה נפטר גם הוראס דודג'. אלמנות השניים המשיכו בניהול החברה. דגם 30 שונה קלות ושווק כ"סדרת 116" (Series 116) אולם החברה ירדה למקום החמישי מכירות בארצות הברית ב-1925. באותה שנה מכרו אלמנות המייסדים את החברה ל-קבוצת משקיעים, שהחליטה, בעקבות ירידה נוספת במכירות (מקום שביעי ב-1927) למכור את דודג' ליצרן מכוניות אחר. בשנת 1928 רכש קונצרן קרייזלר את חברת דודג' ומבחר הדגמים המיוצר ירד ל-13 בשתי קטגוריות (מ-19 דגמים בשלוש קטגוריות). "דודג' סדרה DK" הצטיידה במנוע שמונה צילינדרים שפיתח 90 כ"ס (אופציונלי 100 כ"ס). תיבת ההילוכים - 3 מהירויות. בלמים הידראוליים בכל ארבעת הגלגלים. המכונית הייתה זמינה גם עם שלדה חשופה, ללא חלקי גוף מורכב, על מנת לתת לקונה את האפשרות להשלים את המכונית. 4 דלתות - סלון 2 דלתות - סלון 2 דלתות - קופה 2 דלתות - קבריולה דודג' דודג' סדרה D5 דודג' סדרה DH דודג' סדרה DP מדיה וקבצים בנושא דודג' סדרה DK בוויקישיתוף Beverly Kimes, Henry Clark, Standard Catalog of American Cars 1805-1942, Iola, Krause Publications Inc, 1996, ISBN 978-08-73414-28-9. דגם האחים דודג' 1920 - ברושור oldcarbrochures.com/static/NA/Dodge/1920_Dodge_Brothers "דודג' סדרה DK" report.oldcarsweekly.com/vehicle/1932-dodge-series-dk-8-cyl
לנגור נפאלי

לנגור נפאלי (שם מדעי: Semnopithecus schistaceus) הוא מין של קוף מהסוג לנגור אפור החי בתת-היבשת ההודית באזור של הרי ההימלאיה. הוא חי במדינות: נפאל, דרום-מערב טיבט (חלק מהרפובליקה העממית של סין), צפון הודו, צפון פקיסטן, בהוטן ואולי בצפון אפגניסטן ומגיע מזרחה עד למערב בנגל בהודו. הוא מצוי באזורי יער בגובה של 1,500 עד 4,000 מטרים מפני הים. קוף זה בעל כסות פרווה אפורה עם פנים כהות וציצת שיער פנים זקורה. זהו מין הלנגור הגדול ביותר שהמתועד, כאשר הפרט הגדול ביותר היה זכר במשקל 26.5 קילוגרם. הוא צמחוני ברובו וניזון בעיקר מעלים, פרחים ופירות. קופים אלה חיים בקבוצות טריטוריאליות ויתקפו זכרים מסיגי גבול. זכרים המשתלטים על להקה יהרגו את הצעירים של זכרי האלפא הקודמים. באזורים מסוימים חלה ירידה באוכלוסייתו אך נכון להיום הלנגור איננו נמצא בסכנה בטבע. מדיה וקבצים בנושא לנגור נפאלי בוויקישיתוף לנגור נפאלי, באתר ITIS (באנגלית) לנגור נפאלי, באתר NCBI (באנגלית) לנגור נפאלי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) לנגור נפאלי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) לנגור נפאלי, באתר GBIF (באנגלית) לנגור נפאלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
אנריקו קארוזו

אנריקו קארוזו (באיטלקית: Enrico Caruso; ‏ 25 בפברואר 1873 - 2 באוגוסט 1921) היה אחד הטנורים המפורסמים ביותר בתולדות האופרה. מחלוצי המוזיקה המוקלטת על תקליטי גרמופון שיוצרו לראשונה בייצור המוני ובהפצה כלל־עולמית. תקליטיו הפופולריים של קארוזו וקולו המיוחד במינו, שנודע במנעד הגדול שלו, בעוצמתו וביופיו, עשו אותו לאחד הכוכבים הנודעים ביותר של זמנו. במהלך הקריירה שלו ביצע קרוב ל-260 הקלטות והרוויח מיליוני דולרים ממכירת תקליטי ה-78 שלו. אף כי שר ברבים מבתי האופרה הגדולים בעולם, ביניהם לה סקאלה במילאנו ובית האופרה המלכותי, קובנט גארדן בלונדון, שמו הלך לפניו בעיקר כזמר המוביל במטרופוליטן אופרה בניו יורק במשך שבע-עשרה שנים. קארוזו, שנולד בנאפולי, איטליה, החל את הקריירה שלו בעיר זו בשנת 1894. התפקיד הראשון החשוב שגילם היה ב"פדורה" של אומברטו ג'ורדאנו (מילאנו, 17 בנובמבר 1898). בשנת 1903, בעזרת סוכנו, הבנקאי פסקואלה סימונלי, נסע קארוזו לניו יורק לשיר במטרופוליטן אופרה. בשנה שלאחריה התחיל קארוזו בקשר שנמשך לכל אורך חייו עם חברות הגרמופון הראשונות (דויטשה גרמופון, ברלינר גרמופון וויקטור טוקינג משין); יחסי הכוכב שלו הן עם המטרופוליטן והן עם חברות הגרמופון נמשכו עד 1920. קארוזו היה אחד הראשונים מבין כוכבי הווקאליות שהוקלט על גבי מספר גדול של תקליטי גרמופון בהפצה כלל-עולמית. הוא והגרמופון עשו רבות לקידומם ההדדי בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20. הקלטתו משנת 1902 ל- Vesti la giubba מתוך "ליצנים" של רוג'רו ליאונקוואלו נתנה לעולם את תקליט הגרמופון הראשון שנמכר במיליון עותקים. בחלק מהקלטותיו עשה קארוזו טרנספוזיציה כלפי מטה לתפקידיו (ב"יהודיה" של הלוי, למשל) כדי להימנע מלשיר דוֹ גבוה, הנמצא בקצה העליון של המנעד של הקול הגברי ומהווה אתגר פיזי קשה גם לזמרי טנור. אנריקו קארוזו מת בשנת 1921, כנראה מסיבוך של דלקת האדר. הוא נקבר בנאפולי. חייו היו נושא לסרט קולנוע הוליוודי, בדיוני ברובו, "קארוזו הגדול", משנת 1951 בכיכובו של מריו לנצה. מאז מותו, נאספה עבודתו באלבומים רבים מספור. מדיה וקבצים בנושא אנריקו קארוזו בוויקישיתוף אנריקו קארוזו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנריקו קארוזו, באתר AllMusic (באנגלית) אנריקו קארוזו, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנריקו קארוזו, באתר Discogs (באנגלית) אנריקו קארוזו, באתר Genius אנריקו קארוזו, באתר DNCI אנריקו קארוזו, באתר בילבורד (באנגלית) אתר באנגלית המקדש לקרוזו בו ניתן להאזין לכל יצירותיו אנריקו קרוזו בביצוע Vesti la giubba מתוך "ליצנים", סרטון באתר יוטיוב אנריקו קארוזו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנריקו קארוזו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אנריקו קארוזו בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אנריקו קרוזו (1873-1921), דף שער בספרייה הלאומית
התגלית של הוגו קברה

התגלית של הוגו קברה (באנגלית: The invention of Hugo Cabret) הוא ספר לילדים ונוער מאת בריאן סלזניק שיצא לאור בשנת 2007. הספר הוא רומן היסטורי שעלילתו ממוקמת בפריז בשנת 1931, על רקע ההיסטוריה המוקדמת של אמנות הקולנוע. הספר כתוב בפורמט ייחודי, המשלב קטעים המסופרים באמצעות תמונות המצוירות בשחור-לבן, כאילו היו צילומים מתוך סרט, וביניהם קטעי טקסט. בריאן סלזניק זכה עם הספר במדליית קולדקוט לשנת 2008. בעברית הספר יצא בתרגומה של מיכל אסייג. בשנת 2011 יצא הסרט הוגו המבוסס על הספר, בבימויו של מרטין סקורסזה. הוגו הוא ילד יתום, המתגורר בתוך תחנת רכבת בפריז בדירת דודו שען התחנה, וממלא את התפקיד של דודו שנעלם ודואג לכיוון ותחזוקת השעונים בתחנה. הוא גונב אוכל למחייתו, וכן צעצועים מכניים שונים מדוכן הצעצועים בתחנה, מתוך רצון לתקן אוטומטון (בובה מכנית) שברשותו. מתברר כי האוטומטון היה שייך למוזיאון בו עבד אביו שניסה לתקנו, אך יום אחד פרצה שרפה במוזיאון ואביו נהרג. לאחר זמן הציל הוגו את האוטומטון מבין ההריסות. יום אחד תופס בעל דוכן הצעצועים את הוגו בגניבה. בעל הדוכן הוא ז'ורז' מלייס, מחלוצי הקולנוע הראשונים, שכוכבו דעך ועברו נשכח, ועתה הוא נאלץ לעבוד למחייתו בדוכן. איזבל, יתומה שחיה עם מלייס, הסנדק שלה, מסייעת להוגו בסדרת הרפתקאות בהם הם מצליחים לתקן את האוטומטון, שמתברר שהוא מעשה ידיו של מלייס, וכן להוביל להכרה מחודשת במלייס ותרומתו לקולנוע. אחת הדמויות המרכזיות בספר היא דמותו של ז'ורז' מלייס, מחלוצי הראינוע, פורץ דרך שפיתח טכניקות קולנועיות ונחשב לבמאי הקולנוע הפנטסטי הראשון. בין השנים 1896 ו-1914, יצר מלייס 531 סרטים (שאורכם משתנה, מדקה אחת ועד כ-40 דקות), שרק כמאתיים מהם שרדו בימינו. במהלך הקריירה שלו זכה מלייס להצלחה רבה, אך בסופו של דבר דעך העניין בו ובסרטיו עד שפשט את הרגל ונטש את הקולנוע. בשנים שלאחר מכן ניהל למחייתו דוכן ממתקים וצעצועים קטן בתחנת הרכבת מונפרנאס, כשהוא נשכח במידה רבה, וזה השלב שאנו פוגשים אותו בספר. בסוף שנות העשרים החל עניין מחודש במלייס, עד שזכה להכרה מחודשת ששיאה קבלת אות לגיון הכבוד, אשר הוגש לו על ידי לואי לומייר. בסיפור יש תפקיד מיוחד למסע אל הירח, סרטו המפורסם של ז'ורז' מלייס מ-1902, שנחשב לסרט המדע הבדיוני הראשון, ולצילום הידוע מתוכו בה נתקעת החללית בעינו של הירח. האוטומטון שהוגו מתקן בספר מבוסס על סיפורו של האוטומטון של אנרי מיילרדה (Henri Maillardet), שען ובונה מכשירים מכנים ממוצא שווייצרי שפעל בלונדון. האוטומטון, שבנוי בדמות אדם היושב ליד שולחן ואוחז בעט, נבנה בערך בשנת 1800, ומוצג היום במכון פרנקלין, מוזיאון למדע בפילדלפיה. המוזיאון קיבל את האוטומטון ב-1928 כשהוא במצב קשה וניזוק משרפה. לאחר מאמצי שיקום הצליחו אנשי המוזיאון לתקן את האוטומטון ולהפעיל אותו, ולראות מה הוא מצייר על הדף. התברר שהאוטומטון המשוכלל יודע לצייר אחת משבע אפשרויות שונות: ארבעה ציורים ושלושה שירים. בתחתית אחד השירים הופיע הכיתוב "נכתב על ידי האוטומטון של מיילרדה" (במקור בצרפתית: Ecrit par L'Automate de Maillardet), וכך גילו אנשי המוזיאון מי בנה את האוטומטון. אתר האינטרנט הרשמי של התגלית של הוגו קברה (באנגלית) רונית רוקאס, התגלית של הוגו קברה: מיצירה ספרותית לסרט בתלת מימד, באתר הארץ, 27 בפברואר 2012 הספר "התגלית של הוגו קברה", באתר "סימניה" התגלית של הוגו קברה, באתר OCLC (באנגלית) ראה הודעת הזכייה באתר של מדליית קולדקוט ראה על האוטומטון של מיילרדה באתר של מכון פרנקלין
דודג' סדרה DP

דודג' סדרה DP (באנגלית : Dodge Serie DP) - היא מכונית סלון, מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר אשר יוצרה בארצות הברית במספר תצורות בשנת 1933 ערך מורחב – דודג' חברת דודג' נוסדה בשנת 1900 על ידי האחים ג'ון פראנסיס דודג' והוראס אלגין דודג' בדטרויט שבמישיגן. בימיה הראשונים יצרה החברה חלקי מנוע ושלדה עבור תעשיית הרכב המתפתחת בעיר, בעיקר עבור החברות אולדסמוביל ופורד. למרות ההצלחה המסחרית שאפו האחים לייצר מכוניות משלהם. שאיפה זו התממשה לראשונה במכונית הראשונה, "דודג' דגם 30" (Dodge Model 30), ששיווקו ב-1915 כמתחרה יוקרתית יותר לדגם פורד מודל T הנפוץ. דגם 30 כלל כמה חידושים לאותה עת - גוף עשוי כולו פלדה, תיבת הילוכים חדשנית, ומערכת חשמל בת 12 וולט. תיבת ההילוכים והמנוע היו טובים מאלה של פורד T (35 כוחות סוס לעומת 20). בזכות איכות החלפים שייצרו ומעלותיה של המכונית היא הגיעה למקום שני במכירות הרכב בארצות הברית ב-1916. באותה שנה השתמש הצבא האמריקני בהצלחה בדגם 30 בפעילותו המבצעית כנגד המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה. בינואר 1920 הלך לעולמו ג'ון דודג' ובדצמבר אותה שנה נפטר גם הוראס דודג'. אלמנות השניים המשיכו בניהול החברה. דגם 30 שונה קלות ושווק כ"סדרת 116" (Series 116) אולם החברה ירדה למקום החמישי מכירות בארצות הברית ב-1925. באותה שנה מכרו אלמנות המייסדים את החברה ל-קבוצת משקיעים, שהחליטה, בעקבות ירידה נוספת במכירות (מקום שביעי ב-1927) למכור את דודג' ליצרן מכוניות אחר. בשנת 1928 רכש קונצרן קרייזלר את חברת דודג' ומבחר הדגמים המיוצר ירד ל-13 בשתי קטגוריות (מ-19 דגמים בשלוש קטגוריות). "דודג' סדרה DK" הצטיידה במנוע 6 צילינדרים בטור, שפיתח 75 כ"ס ו-81 כ"ס. יחידת הכוח הייתה קדמית, ההנעה היה אחורית (4x2). תיבת ההילוכים - 3 מהירויות. מצמד - היה יבש עם צלחת אחת. בסיס הגלגלים היה במקור 2,826 מ"מ ומאפריל 1933 הוגדל ל-2,921 מ"מ. המכונית הייתה זמינה גם עם שלדה חשופה, ללא עבודות גוף, על מנת לתת לקונה את האפשרות להשלים את המכונית. 4 דלתות - סלון 2 דלתות - קופה 2 דלתות - קבריולה "דודג' סדרה DP" "דודג' סדרה DP" "דודג' סדרה DP" דודג' דודג' סדרה D5 דודג' סדרה DH דודג' סדרה DK מדיה וקבצים בנושא דודג' סדרה DP בוויקישיתוף Beverly Kimes, Henry Clark, Standard Catalog of American Cars 1805-1942, Iola, Krause Publications Inc, 1996, ISBN 978-08-73414-28-9. דגם האחים דודג' 1920 - ברושור oldcarbrochures.com/static/NA/Dodge/1920_Dodge_Brothers "דודג' סדרה DP", בתצורה 4 דלתות סלון - תמונה pinterest.com/pin/564287028289150123 "דודג' סדרה DP, קבריולה - תמונה flickr.com/photos/photiste/20705476829
ארמן גטי

ארמן גטי (בצרפתית: Armand Gatti;‏ 26 בינואר 1924, מונטה קרלו – 6 באפריל 2017, סן מדנה ליד פריז) היה במאי, משורר, תסריטאי ועיתונאי צרפתי. ארמן גטי נולד במונטה קרלו למשפחה ממוצא איטלקי. בשנת 1941 הוא עזב את בית הספר בה למד לאחר שכתב סאטירה על המורה. ב-2 במרץ 1942 נפטר אביו אוגוסט כתוצאה ממכות במהלך שביתה של אספני האשפה. בשנת 1943 ארמן גטי נעצר בטרנאק ונידון למוות. לאור גילו הצעיר הוא קיבל חנינה והועבר לבורדו שם היה עובד כפייה בבניית בסיס הצוללות. הוא הועבר להמבורג ונמלט. בשנת 1944 ו-1945, הוא היה צנחן בשירות האווירי המיוחד (SAS) והשתתף בקרב על הולנד. בנובמבר 1945 ארמן גטי השתחרר מהצבא. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ארמן גטי התגורר בקומונה של אמנים צרפתים שכללה בין היתר איוואן אודואר, ג'ורג' ארנו ומישל טורניה. הוא עבד כעיתונאי, כתב את המחזה הראשון שלו ובשנת 1961 ביים את סרטו הראשון L'Enclos. הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן. בשנת 1957 ארמן גטי קיבל פרס על המחזה Le Poisson noir. בשנת 1961 סרטו הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה וזכה לפרס הכסף על הבימוי. בשנת 1963 סרטו היה מועמד לפרס ראשון בפסטיבל הקולנוע בקאן. הוא המשיך לביים עד לשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 1999 הוענק לארמן גטי אות לגיון הכבוד ובשנת 2004 הוא התקבל למסדר האמנויות והספרות. אתר האינטרנט הרשמי של ארמן גטי ארמן גטי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארמן גטי, באתר AllMovie (באנגלית) ארמן גטי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ארמן גטי, באתר Discogs (באנגלית)
אוניברסיטת ניו מקסיקו

אוניברסיטת ניו מקסיקו (באנגלית: University of New Mexico; בראשי תיבות: UNM) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת באלבקרקי, בירת ניו מקסיקו שבארצות הברית אשר הוקמה ב-1889. קמפוסים נוספים פרוסים ברחבי המדינה. האוניברסיטה הוקמה בפברואר 1889. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אוניברסיטת ניו מקסיקו אחת מ-131 מכללות ואוניברסיטאות שהשתתפו בתוכנית ההכשרה של צי ארצות הברית. בשנים שלאחר המלחמה האוניברסיטה צמחה משמעותית, ומספר הסטודנטים שבה צמח מ-5,000 ליותר מ-14,000 בשנות ה-60 והחלו לימודים בתחומים חדשים כגון רפואה, סיעוד, רפואת שיניים ומשפטים. בתחילת שנות ה-70 התקיימו מהומות רבות במוסד כמחאה על מלחמת וייטנאם והטבח בקנט סטייט. התרחשו עימותים רבים עם המשטרה ועשרות סטודנטים נעצרו. נכון ל-2020, אוניברסיטת ניו מקסיקו מציעה יותר מ־215 תארים ותוכניות, כולל 94 תוכניות לתואר ראשון, 71 לתואר שני ו-37 לימודי דוקטורט, באמצעות 13 מכללות ובתי ספר. המכללות הן: בית הספר לניהול המכללה לאמנויות ומדעים המכללה לחינוך המכללה לאמנויות היפות המכללה לסיעוד המכללה לרוקחות המכללה לבריאות האוכלוסייה בית הספר לאדריכלות ותכנון בית ספר להנדסה בית הספר למשפטים בית הספר לרפואה בית הספר למינהל ציבורי המכללה האוניברסיטאית דירוג שאנגחאי: מקום 501–600 (2024) דירוג Times Higher Education: מקום 251–300 (2024) דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 631–640 (2024) מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת ניו מקסיקו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת ניו מקסיקו (באנגלית) אוניברסיטת ניו מקסיקו, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת ניו מקסיקו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת ניו מקסיקו, ברשת החברתית אינסטגרם אוניברסיטת ניו מקסיקו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פצ'אטניקי

פצ'אטניקי (ברוסית: Печатники) הוא נפה של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטחה 20.07 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 86,706 תושבים (2020). האדמות שהיו פעם בפלך מוסקבה, החל משנות החמישים, החלו להיספח לעיר מוסקבה. בשנת 1960, חלק משמעותי מהשטח המודרני של מחוז הדרום, שכלל גם את פצ'טניקי, נכלל בגבולות העיר של הבירה. בשנות השבעים והשמונים החלה בניית בנייני מגורים. אזור התעשייה בפצ'אטניקי מהווה 67% מהשטח ויש בו כ-230 מפעלים וארגונים תעשייתיים. בנפה יש 13 רחובות ו-12 כבישים. נמל הנהר הדרומי, נמל המטען הגדול ביותר במוסקבה (רו') מנזר ניקולו-פררווינסקי (אנ') פארק פצ'אטניקי (פארק טאלינסקי) (רו') מפעל מוסקביץ' (נסגר) מדיה וקבצים בנושא פצ'אטניקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פצ'אטניקי (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חמצן-18

חמצן-18 הוא איזוטופ טבעי ויציב של חמצן, חמצן-18 הוא האיזוטופ השני הנפוץ ביותר לאחר חמצן-16. כמעט כל החמצן בכדור הארץ הוא חמצן-16, שהוא 99.76% מהחמצן, לעומתו חמצן-18 הוא רק 0.2%מהחמצן ביקום. מים שיש בהם אטום חמצן-18 ואטום מימן, יתאדו יותר לאט מאשר מים שיש בהם אטום חמצן-16 ומימן. כאשר חמצן-18 מופצץ בפרוטונים במאיץ חלקיקים מסוג ציקלוטרון או מאיץ קווי נוצר האיזוטופ הרדיו-אקטיבי פלואור-18 (אנ'). איזוטופ זה מוטמע לתרכובת פלואורודיאוקסיגלוקוז (FDG) (אנ') הנספגת על ידי רקמה עצבית או גידולים סרטניים באופן דומה לספיגת גלוקוז. הדעיכה הרדיו-אקטיבית של איזוטופ פלואור-18 לחמצן-18 מלווה ב-97% מהמקרים בפליטת פוזיטרון. הפוזיטרון מתאיין עם אחד האלקטרונים ברקמה, תוך פליטת זוג פוטונים הנעים בכיוונים מנוגדים זה לזה. בטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים, גלאים המקיפים את הנבדק מזהים את מקצת הפוטונים הנפלטים בדרך זו, וכך מדגימים את הרקמה הצורכת גלוקוז. בפברואר 2019 הודיעה איראן כי היא הצליחה לייצר חמצן-18, בשביל לייצר מים וצרכים רפואיים, אך לא ברור האם הודעה זו קשורה לתוכנית הגרעין האירנית. חמצן חמצן-16 מים קלים שכיחות של אזיטופי חמצן סוגי חמצן במים באתר מכון דוידסון המים המועשרים של דימונה, באתר הארץ, 15 בינואר 2002 http://www.presstv.com/Detail/2019/02/04/587696/Iran-produces-nuclear-research-reactor-oxygen-isotope ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אן-בטיסט איזבה

ז'אן-בטיסט איזַבּה (בצרפתית: Jean-Baptiste Isabey;‏ 11 באפריל 1767 – 18 באפריל 1855) היה צייר צרפתי יליד ננסי. בגיל תשע עשרה, לאחר לימודים אצל צייר המיניאטורות פראנסואה דומונט, מי שאייר בין היתר את מארי אנטואנט, נעשה לתלמידו של ז'אק-לואי דויד. בהוראת המלכה הועסק בוורסאי בציורי דיוקנאות של דוכסים, והוא התמיד עד מותו ב-1855 בציור שליטים ונכבדים צרפתים. איזבה עלה לגדולה בחסות ג'וזפין ונפוליאון בונפרטה. הוא צייר את טקסי הכתרתם והכין רישומים שנועדו להנצחתם הרשמית, יצירה שעבורה שילם המלך לואי ה-18, שאת דיוקנו צייר עוד ב-1814. איזבה הוקיר את נפוליאון בשובו מאלבה, ועם זאת מעמדו לא נפגע בתקופה הרסטורציה הצרפתית, והוא השתתף בהסדרים להכתרתו של שארל העשירי. בתקופת המונרכיה של יולי הוקצה לו תפקיד חשוב בניהול האוספים המלכותיים, ונפוליאון השלישי העניק לו פנסיה ועיטור מפקד בלגיון הכבוד. הציור "סקירת הכוחות על ידי הקונסול הראשון" [1] נמנה עם היצירות החשובות ביותר שלו. "הסירה" הוא רישום שלו ושל בני משפחתו בתקופה בה התמקד באומנות הליתוגרפיה, יצירה שזכתה להצלחה גדולה בסלון הפריזאי של 1820. ציורו "נפוליאון במלמיזון" (צר'), נחשב לאחד המשובחים בדיוקנאות נפוליאון. ברישום של קונגרס וינה [2] תיעד את המשתתפים הבכירים. איזבה קבור בבית העלמין פר לשז בפריס, לצד אשתו השנייה יוג'ני רוז מייסטרה, שנפטרה בשנת 1857. ז'אן-בטיסט איזבה היה אביו של אז'ן איזבה, צייר של נופים ימיים ושל אירועים היסטוריים ברוח האסכולה הרומנטית הצרפתית (אנ'), וחותנו של הצייר והמעצב פייר-לוק-שארל סיסרי. נפוליאון בונפרטה, 1810 לואי בונפרטה במדי קולונל של מפקד גדוד הפרשים החמישי הסופרת שרלוט רובספייר לואי השמונה עשר, מלך צרפת הנסיך אוגוסט מפרוסיה מדיה וקבצים בנושא ז'אן-בטיסט איזבה בוויקישיתוף ז'אן-בטיסט איזבה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'אן-בטיסט איזבה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Chisholm, Hugh, ed., Isabey, Jean Baptiste, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 14
יבול

יבול הוא תנובה חקלאית מן הצומח (ובהשאלה גם מהחי) המשמשת באופן נרחב לצורכי רווח או קיום. מרבית הגידולים מיוצרים בחקלאות או בחקלאות ימית. הגדרה רחבה של יבול עשויה לכלול גם פטריות שאינן מיקרוסקופיות ואצות (אלגקולטורה (אנ')). מרבית הגידולים נקצרים כמזון לבני אדם או כמספוא לבעלי חיים. גידולים חשובים שאינם מזון כוללים הורטיקולטורה, גידולי ענף הפרחים (אנ') ויבול תעשייתי (אנ'). הורטיקולטורה כוללת צמחים המשמשים בעיקר לנוי ולתכנון גינון. גידולי ענף הפרחים כוללים עציצים, פרחים לקישוט מיטות וחדרים ועוד. יבול תעשייתי שאינו מזון כולל למשל גידולים שמשמשים את ענף הטקסטיל, דלק ביולוגי, תחום הרפואה ועוד. חשיבות היבול משתנה לפי אזור. באופן גלובלי, הגידולים הבאים הם התורמים ביותר לאספקת המזון האנושי (הנתונים שבסוגריים הוא הערכה ממוצעת של צריכת קלוריות יומית לאדם, נכון לשנת 2013): אורז (541 קלוריות), חיטה (527 קלוריות), קנה סוכר וגידולי סוכר אחרים (200 קלוריות), תירס (147 קלוריות), שמן סויה (82 קלוריות), ירקות אחרים (74 קלוריות), תפוחי אדמה (64 קלוריות), שמן דקלים (52 קלוריות), מניהוט (37 קלוריות), קטניות (37 קלוריות), גרעיני חמניות (35 קלוריות), שמנים מחרדל ולפתית (34 קלוריות), פירות (31 קלוריות), דורה (28 קלוריות), דוחן (27 קלוריות), בוטנים (25 קלוריות), שעועית (23 קלוריות), בטטה (22 קלוריות), בננות (21 קלוריות), אגוזים שונים (16 קלוריות), פולי סויה (14 קלוריות), שמן כותנה (13 קלוריות), שמן בוטנים (13 קלוריות), יאם (13 קלוריות). מבחינת המשקל המיוצר, הגידולים הבאים הם החשובים ביותר (ייצור גלובלי באלף טונות): תבואה אסיף יבול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יבולים, דף שער בספרייה הלאומית Definition of CROP, www.merriam-webster.com (באנגלית) FAOSTAT, www.fao.org
הרוח מטירת קאנטרוויל (סרט, 1944)

הרוח מטירת קאנטרוויל הוא סרט פנטזיה וקומדיה אמריקאי משנת 1944 בבימויו של ז'ול דאסן, עם צ'ארלס לוטון, רוברט יאנג ומרגרט אובראיין בתפקידים הראשיים. התסריט מבוסס באופן קלוש על הסיפור הרוח מטירת קאנטרוויל של אוסקר ויילד (1887). פרט לשם הטירה ושמו של הגיבור/הרוח אין כל קשר למקור. הסרט הופק בעת מלחמת העולם השנייה והעלילה הועברה לימי המלחמה הזאת כשהנושא העיקרי בה הוא שלילת הפחד ועידוד האומץ במלחמה נגד הגרמנים. בשנת (1634) נאלץ סיר סימון מקאנטרוויל (צ'ארלס לוטון) לצאת לקרב אבירים על שמו הטוב של אחיו הצעיר אנטוני (פיטר לופורד). מולו הועמד אביר ענק וסיר סימון נתקף בפחד וברח לטירת קאנטרוויל. אביו, הלורד מקאנטרוויל (רג'ינלד אוונס) כלא אותו בחדר בגלל שבייש את המשפחה. הוא אמר לו כי הוא יוכל לצאת משם ולנוח על משכבו רק אם קרוב משפחה שלו, ענוד בטבעת קאנטרוויל, יבצע מעשה אמיץ במלחמה. מאז עברו 300 שנים והוא עדיין כלוא כרוח בטירות כי כל בני קאנטרוויל הפגינו מורך לב במלחמות השונות. מאז הוא יוצא כל לילה ומפחיד את דרי הטירה. שנת 1943, יורשת הטירה היא ליידי ג'סיקה דה קאנטרוויל, בת שש (מרגרט אובראיין). למקום מגיעה מחלקת חיילים אמריקאיים והם מקבלים בשמחה את היורשת הקטנה. בתחילה הם מתייחסים בספק לסיפור הרוח אבל כשהם נתקלים בה, הם לא מפחדים ומניסים אותה. אחד החיילים הוא קאפי וילאמס (רוברט יאנג). ג'סיקה מבחינה שיש לו כתם לידה של בני קאנטרוויל על העורף וכי לכן הוא צאצא של סיר סימון. קאפי וג'סיקה נפגשים עם סימון (הרוח) והוא מספר להם על מר גורלו ועל תקוותו שאחד מקרובי משפחתו יראה אומץ בקרב ואז הוא ישוחרר מהטירה ויוכל להיקבר עם קרוביו. הוא שם את מבטחו בקאפי ונותן לו את טבעתו. המחלקה יוצאת לפעולה לפיצוץ מכלי דלק בצרפת. קאפי נמצא במארב עם מקלע כדי לחסל את הגרמנים הנסוגים. הפעולה מצליחה, הגרמנים נסוגים ורוחו של סימון מעודדת את קאפי לירות אך לאחר שחייל לידו נפצע, קאפי קופא ולא מסוגל לירות עליהם עד שמישהו אחר מחליף אותו. סיר סימון מאוכזב וקאפי מקבל הוראה לעזוב את המחלקה. קאפי מדוכא וג'סיקה מעודדת אותו. לפתע היא מבחינה בפצצה מוצנחת של הגרמנים. קאפי מתמלא אומץ וביחד עם ג'סיקה וסיר סימון הם מגיעים למקום. הפצצה מתקתקת וקאפי מבחין בחיילי מחלקתו שעסוקים באימונים ומתקרבים למקום. הוא מתמלא אומץ, קושר את הפצצה לג'יפ, קופץ מהג'יפ שממשיך לגרור את הפצצה עד לשקע שם היא מתפוצצת, בכך הציל את חיי אנשי מחלקתו. כעת יכול סר סימון להיפטר מהקללה ולהיטמן בבית הקברות. "הרוח מטירת קאנטרוויל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הרוח מטירת קאנטרוויל", באתר AllMovie (באנגלית) "הרוח מטירת קאנטרוויל", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הרוח מטירת קאנטרוויל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון להרוח מטירת קאנטרוויל, באתר יוטיוב הרוח מטירת קאנטרוויל, באתר TCM הרוח מטירת קאנטרוויל, 1944, באתר יוטיוב