laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שגרירות ישראל בבאקו

שגרירות ישראל באזרבייג'ן היא הנציגות הדיפלומטית הגבוהה ביותר של מדינת ישראל באזרבייג'ן. השגרירות ממוקמת בבאקו ומטרתה לקדם את האינטרסים הישראליים באזרבייג'ן. ב-8 באוקטובר 1991 הכריזה אזרבייג'ן על עצמאותה מברית המועצות. ב-25 בדצמבר 1991, הכירה ישראל בעצמאות אזרבייג'ן, ובאפריל 1992 כוננו אזרבייג'ן וישראל יחסים דיפלומטיים. בספטמבר 2004 נעצר איראני שצילם את שגרירות ישראל בבאקו. בתחילת 2008 נעצרו 12 אזרחי איראן ושני לבנונים באזבייג'ן, שזממו לפוצץ את שגרירות ישראל בבאקו. שני חברי חזבאללה הועמדו לדין על המעשה במאי 2009. הפיגוע תוכנן כתגובה להתנקשות בחייו של עימאד מורנייה. באוגוסט 2010 דווח כי השלטונות באזרבייג'ן שחררו את חברי החוליה, תמורת שחרור שני דיפלומטים ומדען גרעין אזארים שהיו כלואים באיראן. בינואר 2012 נעצרה חוליה פרו-איראנית באזרבייג'ן, שזממה להתנקש בשגריר ישראל באזרבייג'ן ובמנהיגים יהודיים מקומיים. במרץ 2012 נעצרו באזרבייג'ן עשרים ושניים בני אדם שהיו קשורים, לפי החשד, לתוכנית איראנית נגד יעדים באזרבייג'ן, ביניהם השגרירות הישראלית והאמריקאית. אליעזר יטבת, 1994–1997 ארקדי (אלק) מילמן, 1997–1999 איתן נאה, 2001–2005 ארתור לנק, 2005–2009 מיכאל לבון-לוטם, 2009–2012 רפאל הרפז, 2012–2015 דן סתיו, 2015–2019 ג'ורג' דיק, 2019–מכהן יחסי אזרבייג'ן–ישראל אתר האינטרנט הרשמי של שגרירות ישראל בבאקו (באנגלית, באזרית ובעברית) שגרירות ישראל בבאקו, ברשת החברתית פייסבוק שגרירות ישראל בבאקו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "ما هو المقصود بالتمثيل الدبلوماسي؟ – استشارات قانونية مجانية". נבדק ב-2019-08-06. "Israel - Embassies and Consulates". נבדק ב-2019-07-31. "Azerbaijan - Embassies and Consulates". נבדק ב-2019-07-31. אמנון לוי, צבי גילת, לוי: ישראל מכירה בכל מדינות חבר העמים החדש, חדשות, 26 בדצמבר 1991 גליה לינדנשטראוס, ישראל-אזרבייג'ן: יחסים מיוחדים אל מול מגבלות, עדכן אסטרטגי, כרך 17, גיליון 4, המכון למחקרי ביטחון לאומי, ינואר 2015 עמוס הראל ויוסי מלמן, איראני נעצר כשצילם שגרירות ישראל באזרבייג'אן, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2004 יוסי מלמן, דיווח: סוכלה כוונת החיזבאללה לפוצץ את שגרירות ישראל באזרבייג'אן, באתר הארץ, 17 בינואר 2009 ynet, כך סוכל הפיגוע בשגרירות ישראל באזרבייג'ן, באתר ynet, 31 במאי 2009 יוסי מלמן, דיווח: חיזבאללה תיכנן לפוצץ ארבע מכוניות תופת בשגרירות ישראל באזרבייג'אן, באתר הארץ, 31 במאי 2009 ג'קי חורי, שוחררו המחבלים שניסו לפוצץ את שגרירות ישראל באזרבייג'אן ב-2008, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2010 מתקפת טרור של איראן וחזבאללה נגד יעדים ישראליים בחו"ל (עמ' 31-35), באתר המכללה לביטחון לאומי מערכת וואלה! חדשות‏, אזרבייג'ן: "22 תכננו פיגוע נגד שגרירות ישראל", באתר וואלה, 14 במרץ 2012
ארתור פרידנרייך

ארתור פרידנרייך (18 ביולי 1892 - 6 בספטמבר 1969, Arthur Friedenreich), שנודע גם בכינויו "הנמר", היה כדורגלן ברזילאי. פרידנרייך נחשב לכוכב-העל הראשון שהציג הכדורגל הברזילאי.[דרוש מקור] פרידנרייך, שנולד בעיר סאו פאולו, היה בן תערובת לאב מהגר מגרמניה ואם ברזילאית שחומת עור. הוא החל את הקריירה בגיל 17, בקבוצת מ.כ גרמניה, ועבר בין מספר מועדונים במדינת סאו פאולו. הוא זכה בשבע אליפויות של סאו פאולו ועבר ב-1931 לשחק בפלמינגו מריו דה ז'ניירו, שם שיחק עד לפרישתו. פרידנרייך נודע בזכות הטכניקה הגבוהה וחוכמת המשחק שלו, ויש לו חלק בהתפתחות סגנון הכדורגל שברזיל מזוהה עמו.[דרוש מקור] הוא סבל מגילויי גזענות במהלך הקריירה שלו בשל אמו השחורה. במקרים רבים לא שרקו בגין עבירות שנעשו נגדו. כדי להתחמק מעבירות אלו פיתח פרידנרייך הטעיות גוף ייחודיות שבאמצעותן הקשה על יריביו לעצור אותו בעבירות.[דרוש מקור] ב-1914 זומן פרידנרייך לנבחרת הלאומית, ולזכותו 22 הופעות בינלאומיות. אף שהיה שחום עור, יכול היה לשחק בנבחרת משום שאביו היה גרמני לבן; רק משנת 1918 יכלו שחקני כדורגל שחומי עור להצטרף לנבחרת הלאומית. פרידנרייך שותף לזכיות בקופה אמריקה בשנים 1919 ו-1922. הוא כבש בהארכה את השער היחיד בגמר של 1919 נגד נבחרת אורוגוואי, והיה למלך שערי הטורניר עם ארבעה שערים - שם הדביקו לו האורוגוואים את כינויו "הנמר". הוא נטל חלק בסיבוב ההופעות שערכה נבחרת ברזיל באירופה ב-1925 והציג את סגנון משחקו החדשני לאירופאים. בשל סכסוך בין מדינות ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו רק שחקנים מריו נסעו עם נבחרת ברזיל למונדיאל הראשון באורוגוואי ב-1930, ועל כן פרידנרייך לא יכול היה להשתתף בטורניר. פרידנרייך היה לשחקן הראשון שעבר את רף אלף השערים[דרוש מקור]. הוא כבש למעלה מ-1,200 שערים בכל המסגרות השונות במהלך הקריירה, אם כי ההישג לא הוכר באופן רשמי על ידי פיפ"א.[דרוש מקור] פרידנרייך היה מלך שערי הליגה של סאו פאולו בשנים תשעה פעמים ובחלק מן השנים חלק את תואר מלך השערים, עקב פיצול הליגה, שנבע מסכסוך בכדורגל הברזילאי. ארתור פרידנרייך שיחק עד גיל 42 ובשנת 1934 פרש מתחום הכדורגל. הוא נפטר ב-6 בספטמבר 1969. פאוליסטנו אליפות סאו פאולו (6): 1918, 1919, 1921, 1926, 1927, 1929 סאו פאולו אליפות סאו פאולו: 1931 נבחרת ברזיל קופה אמריקה (2): 1919, 1922 גביע רוקה: 1914 אישיים השחקן המצטיין של הקופה אמריקה: 1919 מלך השערים של הקופה אמריקה: 1919 מלך השערים של אליפות סאו פאולו (9): 1912 (12 שערים) 1914 (12 שערים)★ 1917 (15 שערים) 1918 (25 שערים) 1919 (26 שערים) 1921 (33 שערים) 1927 (13 שערים)★ 1928 (29 שערים)★ 1929 (16 שערים)★ IFFHS שחקן הברזילאי של המאה ה-20 (מקום חמישי) IFFHS שחקן דרום-אמריקאי של המאה ה-20 (מקום 13) ★חלק את תואר מלך השערים מדיה וקבצים בנושא ארתור פרידנרייך בוויקישיתוף ארתור פרידנרייך, באתר Transfermarkt ארתור פרידנרייך, באתר WorldFootball.net ארתור פרידנרייך, באתר National Football Teams ארתור פרידנרייך, באתר FootballDatabase.eu רשימת משחקים ושערים של פרידנרייך (בפורטוגזית) ארתור פרידנרייך, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לירז (פירושונים)

האם התכוונתם ל... לירז – אלבום הבכורה של סטטיק לירז (שיר) – שיר מתוך האלבום לירז – הגירושים הכפולים של סטטיק – סרט תיעודי המתעד את יצירת האלבום אישים זכריה לירז – יזם אירועי תרבות ברחבי ישראל אישים ששמם הפרטי הוא לירז
ג'מיני 11

ג'מיני 11 (גם ג'מיני XI), הייתה משימה מאוישת של נאס"א בשנת 1966. היא המשימה התשיעית המאוישת בתוכנית ג'מיני, המשימה ה-17 המאוישת של ארצות הברית עד אותה תקופה והמשימה ה-25 של כל הזמנים. נאס"א התחברו לרכב לא מאויש מסוג "אג'ינה" ששוגר מראש, ובשימוש בדלק שלו, הכניסו את חלליתם למסלול חדש שהאפוגיאה שלו 1368 ק"מ, הגובה הרב ביותר אליו הגיעו אנשים באותה תקופה. גורדון אף ה"אג'ינה" לחלליתם בכבל שאורכו כ-30 מ' בפעילות חוץ רכבית שעייפה אותו כהוגן עקב חוסר המשקל, ולאחר זאת הכניסו את חלליתם לתנועה סיבובית והמיתר המתוח ביניהן יצר מעין "כבידה מלאכותית". חללית זו הייתה הראשונה ששבה לכדור הארץ באמצעות מחשב בלבד. טייס: צ'ארלס קונראד הבן טייס משנה: ריצ'רד גורדון טייס: ניל ארמסטרונג טייס משנה: ויליאם אנדרס תוכנית ג'מיני מדיה וקבצים בנושא ג'מיני 11 בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מולניה (סדרת לוויינים)

מולניה (ברוסית:Молния, ברק) הייתה סדרת לווייני תקשורת שפותחה בברית המועצות. השיגורים בוצעו בשנים 1965–2004 ובתקופה זו שוגרו כ-164 לוויינים. החלליות נוצלו לצרכים אזרחיים וצבאיים. השיגורים בוצעו בעיקר מקוסמודרום פלסצק בעזרת משגר מדגם "מולניה". בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ארצות הברית החלה בשיגור לווייני תקשורת. המסלול הרגיל לא היה מתאים לצרכים סובייטיים כי הוא לא היה נותן כיסוי טוב לאזורים הצפוניים. לכן פותח מסלול מיוחד שקיבל שם "מסלול מולניה". השיגור הראשון בוצע ב-4 ביוני 1964 אך היה כשל טכני במשגר. ב-23 באפריל 1965 בוצע שיגור מוצלח של חללית שקיבל כינוי "מולניה 1-1". הדגם הראשון בסדרה פותח ב-OKB-1 בראשות סרגיי קורוליוב. משקל החללית היה 1600 ק"ג. מסדרה זו שוגרו 7 חלליות. חללית אחרונה מדגם זה שוגרה בשנת 1966. אורך חיים של החללית היה כשנה וחצי. בשנת 1967 החל שיגור של חללית מדגם "מולניה 1+" שתוכנן במערכות המידע הלווייניות רשטניוב בקרסנויארסק. חלליות מסדרה זו היו מיועדות לצורכי תקשורות אזרחית והעברת תוכנית טלוויזיה ממוסקבה לאזורים מרוחקים של ברית המועצות. חלק מלווייני הסדרה היו מרכיב במערכת קשר של חיל הטילים האסטרטגיים. מסדרה זו שוגרו 56 חלליות מהם 53 בהצלחה. חללית אחרונה מדגם זה שוגרה בשנת 1983. אורך חיים של החלליות הסדרה היה 3–4 שנים. בשנת 1983 הסתיים פיתוח חללית מדגם "מולניה 1T". הוא היה מיועד לצרכים צבאיים ומשולב במערכות קשר של תחנת חלל. מסדרה זו שוגרו 37 חלליות. אורך חיים של החלליות היה 7–8 שנים. חללית אחרונה מדגם זה שוגרה בשנת 2004. בשנת 1971 שוגרה חללית ראשונה מדגם "מולניה 2". חלליות הסדרה היו מיועדות להעברת שידורי טלוויזיה. משקל החלליות גדל ל-1700 ק"ג. מסדרה זו שוגרו 19 חלליות. חללית אחרונה מדגם זה שוגרה בשנת 1977. אורך חיים של החלליות היה 3–4 שנים. בשנת 1974 שוגרה חללית ראשונה מדגם "מולניה 3". חלליות הסדרה היו מיועדות לצרכים אזרחיים וצבאיים. משקל החלליות גדל ל-1740 ק"ג. מסדרה זו שוגרו 54 חלליות. חללית אחרונה מדגם זה שוגרה בשנת 2003. אורך חיים של החלליות היה כ-3 שנים. ביחד עם לוויינים מסדרת "רדוגה" לוויינים אלו היו חלק של מערכת תקשורת לוויינים של צבא ברית המועצות שהחלה לפעול בשנת 1979. בשנת 2001 שוגרה חללית ראשונה מדגם "מולניה 3K". חלליות הסדרה היו מיועדות לצרכים אזרחיים וצבאיים. משקל החלליות גדל ל-1780 ק"ג. מסדרה זו שוגרו 2 חלליות. חללית אחרונה מדגם זה שוגרה בשנת 2005. אורך חיים של החלליות היה כ-5 שנים. סדרת לווייני "מרידיאן" החליפה את חלליות הסדרה. השיגור הראשון בוצע בשנת 2006. מדיה וקבצים בנושא מולניה בוויקישיתוף חללית מולניה 1 חללית מולניה 1T חללית מולניה 2 חללית מולניה 3 חללית מולניה 3K
לחיות או למות באנטבה

לחיות או למות באנטבה הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2012 בכתיבה, הפקה ובימוי של אייל בורס. הסרט מתמקד בטרגדיה האישית של משפחות החטופים שנהרגו ושסיפורם לא פורסם עד אותה עת. רבים מכירים את יוני נתניהו, דורה בלוך וסורין הרשקו אבל מעטים שמעו על שלושת החללים מבין בני הערובה - ז'אן ז'אק מימוני, פסקו כהן ואידה בורוכוביץ'. הסרט דובר עברית, אנגלית וצרפתית ובמרכזו יונתן חייט אחיינו של ז'אן ז'אק מימוני, המספר על הסבל שעברו בני משפחתו ובעיקר סבו וסבתו. חייט גם מקריין בסרט. לאב רוברט מימוני נמסר שבנו מת מהתקף אסתמה עד שחזה בגופת בנו מנוקבת הכדורים והתפרץ בזעם במקום. אמיר עופר שפרץ לאולם בני הערובה, הרג מחבל וז'אן ז'אק שלא התכופף בזמן, נהרג מאש כוחותינו. מטרת הסרט היא לא לבקר את המבצע שנחשב להצלחה כבירה אלא להעיר שבצד שמחת הניצחון היו גם משפחות שחוו טרגדיה קשה ובהן משפחות שלושת החללים האלמונים האלה. בסרט קטעי חדשות תיעודיים וצילומים של אנשים פרטיים בעת קבלת הפנים לבני הערובה עם הנחיתה בישראל. הקרנת הבכורה הייתה במסגרת פסטיבל הקולנוע היהודי ירושלים ושידור הבכורה בערוץ 1. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע הישראלי של פריס, פסטיבל הקולנוע היהודי של טורונטו, פסטיבל הקולנוע היהודי של אוסטרליה ועוד. "לחיות או למות באנטבה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קדימון לסרט, באתר יוטיוב לחיות או למות באנטבה, דן מרגלית מראיין את אייל בורס, באתר יוטיוב אייל בורס מתראיין על לחיות או למות באנטבה, באתר יוטיוב אייל בורס מדבר על לחיות או למות באנטבה עם קטעים מהסרט, באתר יוטיוב בן כספית מראיין את אייל בורס ועמוס ערן, באתר יוטיוב החלל האלמוני, באתר "הבמה"
לירז – הגירושים הכפולים של סטטיק

לירז – הגירושים הכפולים של סטטיק הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויו של גל רז ששודר בקשת 12 אודות זמר הפופ והראפר הישראלי סטטיק, לשעבר חבר בצמד סטטיק ובן-אל תבורי, העוקב אחר הפקת אלבום הבכורה של סטטיק "לירז", וכן באירועים שהתרחשו בשנת 2022 בחייו של סטטיק, על רקע פירוק הצמד סטטיק ובן-אל תבורי והגירושים מאשתו שרית פולק ב-2022. באוגוסט 2022 הכריזו סטטיק ובן-אל תבורי על סיום דרכם כצמד ויציאה לדרכים נפרדות. כחודשיים לאחר מכן, בנובמבר 2022, פורסם כי סטטיק ואשתו, מפיקת האירועים שרית פולק, התגרשו. הסרט מתאר, לפי קשת 12, את "השנה הקשה בחייו" של סטטיק, לאחר פירוק הצמד והגירושים מפולק. הוא כולל צילומים שלא נחשפו קודם לכן הכוללים ויכוח בין סטטיק לתבורי לאחר הופעה משנת 2017, וכן את תהליך ההפקה של האלבום "לירז" בווילה בקיסריה וראיון אישי עם סטטיק על הצמד, הזוגיות עם פולק והתגובה הציבורית והשמועות שהופצו בעקבות סיום פועלם של סטטיק ותבורי כצמד והגירושים מפולק. הסרט זכה לנתון רייטינג של 20.4%, עם 546 אלף צופים סך הכל, והיה לנצפה ביותר במהלך שידורי הפריים טיים בישראל באותו היום. עם זאת, נמתחה ביקורת שלילית על הסרט, בטענה שהופק בשביל קידום המכירות ויחסי הציבור לקריירת הסולו של סטטיק ואלבום הבכורה שלו, וכי הוא כולל בתוכו מניפולציות שנועדו לנקות את שמו. ב-ynet תואר הסרט כ"קידום מכירות ציני ולא אמין", ובהארץ, הוא תואר כ"יחצ"ני ונקמני". בוואלה!, ניתנה לסרט ביקורת מתונה יותר, בטענה כי: "הראיון עצמו, בניכוי כל הקישוטים, הוא בסדר. לא סנסציוני במיוחד, לא מאוד חשוף או כנה, אבל מספיק מעניין כדי להצדיק את עצם קיומו בפריים טיים של ערוץ מסחרי". הסרט, באתר 12+ לא זכו לקרדיט רשמי כמשתתפים בסרט. וואלה! סלבס‏, שמועות, משברים והקלטות: כל השערוריות של סטטיק ובן אל, באתר וואלה, 22 בפברואר 2023 סטטיק מתחרט? "היו פיצוצים קשים, לא שופט את בן אל", באתר אייס, 23 בפברואר 2023 מערכת mako סלבס, ‏סטטיק שם סוף לשמועות: "זה לא קרה, אין שום הוכחה. זה לא קרוב למציאות", באתר ‏מאקו‏, 21 בפברואר 2023 רייטינג: סטטיק התרסק ובכה, אך חגג על חשבון רשת 13, באתר אייס, 22 בפברואר 2023 סמדר שילוני, חושף הכול? הסרט של סטטיק הוא לא יותר מקידום מכירות ציני ולא אמין, באתר ynet, 22 בפברואר 2023 יסמין לוי, הסרט היחצ"ני והנקמני של סטטיק סיפק זהב טלוויזיוני, באתר הארץ, 22 בפברואר 2023 נעמה רק‏, תיעוד הפיצוץ הגדול עם בן אל מחדד בדיוק מה חסר בסרט על סטטיק, באתר וואלה, 22 בפברואר 2023 מתן שרון, ‏הסרט של סטטיק ניסה להראות כמה הוא אנושי, ורק הוכיח שהוא מוצר, באתר "Time Out ישראל", 22 בפברואר 2023
מינדן-ראוונסברג

מינדן-ראוונסברג הייתה יחידה מנהלית פרוסית שהורכבה מנסיכות מינדן ורוזנות ראוונסברג בין השנים 1719 – 1807. הבירה הייתה מינדן. ב-1807 הפך האזור לחלק מממלכת וסטפאליה, מדינת חסות של צרפת הנפוליאונית. השטח הוחזר לפרוסיה לאחר מלחמות נפוליאון והפך לחלק מאזור מינדן בתוך המחוז הפרוסי החדש של וסטפאליה ב-1815. הפרובינציה הייתה מורכבת ממה שהיא כיום ארץ רוונסברג, בין יער טויטובורג לגבעות ויהן, וארץ מינדן, מצפון לוויהנגבירגה עד לשפלה הצפונית של גרמניה. מינדן-ראוונסברג תחומה במזרח על ידי הווזר, בעוד נהרות חשובים אחרים היו ה-Westfalian Aa וה-Else. מינדן הייתה הבירה האזורית באותה תקופה, כאשר ערים אחרות כמו בילפלד והרפורד היו בעלות חשיבות נמוכה יותר. במינדן-ראוונסברג התגוררו 160,301 תושבים בשנת 1800 והיא כללה שטח של 2,113 קמ"ר בשנת 1806. הטריטוריה של מינדן-ראוונסברג נמצאת כעת בצפון-מזרח נורדריין-וסטפאליה וחלק מאוסטוסטפאלן-ליפה. היא מקיפה בערך את המחוזות מינדן-ליבקה, הרפורד, צפון גוטרסלו ובילפלד, כעיר הגדולה והמרכז הכלכלי. מכיוון שהשתייכה לברנדנבורג-פרוסיה במשך מאות שנים, מינדן-ראוונסברג נחשבת היום כאזור תרבותי השונה משכניו על ידי הלותרניות שלו והתפתחותו הכלכלית המיוחדת. מדיה וקבצים בנושא מינדן-ראוונסברג בוויקישיתוף Alwin Hanschmidt: Das 18. Jahrhundert (1702–1803). In: Wilhelm Kohl (Hrsg.), Geschichte Westfalens, Bd.1., S. 605–686, Monika Lahrkamp: Die französische Zeit. In: Wilhelm Kohl (ed.), Geschichte Westfalens, Bd.2, S. 1–44.
רוזנות ראוונסברג

רוזנות ראוונסברג (בגרמנית: Grafschaft Ravensberg) הייתה רוזנות היסטורית של האימפריה הרומית הקדושה. שטחה היה במזרח וסטפאליה, גרמניה למרגלות יער אוסנינג או טויטובורג. ראוונסברג הוזכר לראשונה במאה ה-12; מקום מושבו הראשון היה טירת ראוונסברג. רוזני ראוונסברג הקימו מאוחר יותר את טירת ספרנברג בבילפלד בערך 1240–1250, שם קבעו את מושבם. הם החזיקו גם בטירת לימברג ליד Preußisch Oldendorf. הרוזנות עברה בירושה מאוחר יותר לידי דוכסות ברג בשנת 1346, אשר בתורה הפכה לחלק מדוכסות ייליך-ברג בשנת 1423, ובסופו של דבר לדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג בשנת 1521. לאחר מלחמת הירושה של ייליך, בהסכם קסאנטן ב-1614, עברה רוזנות ראוונסברג לנסיכות הבוחר מברנדנבורג, שהפכה לממלכת פרוסיה ב-1701, ונוהלה בתוך מינדן-ראוונסברג בין השנים 1719–1807, עד לפירוק הרוזנות במהלך מלחמות נפוליאון. עד 1144 הרמן הראשון 1140–1170 אוטו הראשון 1160–1180 היינריך 1175–1220 הרמן השני 1220–1244 אוטו השני 1220–1249 לודוויג 1249–1306 אוטו השלישי 1306–1328 אוטו הרביעי 1328–1346 ברנרד 1348–1395 באיחוד אישי עם ברג, מאז 1437 עם ייליך-ברג 1346–1360 גרהרד הראשון 1360–1408 וילהלם הראשון, נתן לשני בניו לשלוט: 1395–1403 אדולף 1403–1428 וילהלם השני 1428–1475 גרהרד השני 1475–1511 וילהלם השלישי משנת 1521 חלק מהדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג 1511–1539 יוהאן 1539–1592 וילהלם החמישי 1592–1609 יוהאן וילהלם הראשון משנת 1614 מרקיזי ברנדנבורג ומלכי פרוסיה 1614–1619 יוהאן זיגיסמונד 1619–1640 גאורג וילהלם, בן 1640–1688 פרידריך וילהלם הראשון 1688–1713 פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה מ-1701 1713–1740 פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה 1740–1786 פרידריך השני, מלך פרוסיה מ-1772 1786–1797 פרידריך וילהלם השני,, מלך פרוסיה 1797–1807 פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לצרפת על ידי הסכם טילזיט משנת 1807, שולבה בממלכת וסטפאליה מדיה וקבצים בנושא רוזנות ראוונסברג בוויקישיתוף
יהודה נדיבי

יהודה נדיבי (פרנקל) (26 ביוני 1899 - 23 בספטמבר 1981) מאנשי העלייה השנייה. יד ימינו של מאיר דיזנגוף בטיפול במגורשי תל אביב בתקופת מלחמת העולם הראשונה. היה מזכיר עיריית תל אביב במשך 40 שנה ויקיר העיר תל אביב-יפו. יהודה נדיבי נולד ב-1899 בהומל, רוסיה בשם יהודה פרנקל לשלמה פרנקל וחנה בת יונה בבובניק. בבית שררה רוח ציונית ואביו, שהיה פעיל בארגון צעירי ציון, שאף שהעברית תהייה השפה המדוברת בבית. ב-1903, במהלך פרעות קישינב גלשו המהומות להומל ואביו של נדיבי השתתף באופן פעיל בהגנה על יהודי העיר ונאלץ בסיומם לעזוב את העיר לאחר שהמשטרה החלה לרדוף אחרי המגינים. האב ברח ללונדון שם הפך למורה ובהמשך הזמין את משפחתו להצטרף אליו. לאחר הגיעו ללונדון החל נדיבי ללמוד בבית ספר יסודי ובהמשך למד בבית ספר תיכון בעיר. אביו היה פעיל ציוני וב-1913 השתתף בקונגרס הציוני העולמי ה-11 שנערך בווינה, אוסטריה. לאחר הקונגרס נפגש עם משפחתו בטריאסטה ועלה ארצה. בהגיעם ארצה התקבל נדיבי לגימנסיה הרצליה. במהלך מלחמת העולם הראשונה סירבה המשפחה להתעת'מן לכן ב-1917, במהלך גירוש תל אביב, נדדה המשפחה ליבנאל ונדיבי השלים ב-1918 את חוק לימודיו בבית ספר בחיפה. בתקופת המלחמה ניצל נדיבי את ידיעת האנגלית ושימש כמקשר בין הפיקוד הבריטי ובין מאיר דיזנגוף שעסק בטיפול במגורשים. לאחר המלחמה החל לעבוד בשירות הממשל הבריטי ובארגונים יהודים כמו ועד הצירים כשבין השאר עסק בשיקום מושבות יהודה וכן בסיוע לעליית יהודים ארצה. ב-1922 ויתר על אזרחותו הבריטית בתמורה לאזרחות ארץ ישראלית כשבנוסף שינה שמו מפרנקל לנדיבי. ביוני 1924 עזב את תפקידו בממשל הבריטי והחל לעבוד כממלא מקום מזכיר מועצת תל אביב כשב-1934, עם הגדרת תל אביב כעירייה, מונה למזכיר העיר. במסגרת תפקידו זה יצא בשליחות מועצת העיר לרחבי העולם ללמוד דרכים לניהול העיר ולשיפור הקשרים עם ערים בחו"ל. בין השאר נשלח, בתמיכתו של פנחס רוטנברג, ללונדון לשכנע את הבריטים להקים את שדה התעופה המתוכנן בקרבת תל אביב. בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת כקצין קישור, בדרגת קפטן, בין המפקדה הבריטית למתנדבים לצבא הבריטי. ב-1946 השתחרר וחזר לתפקידו בעיריית תל אביב. בנוסף לתפקידו בעירייה היה חבר בהנהלת חברת אווירון. ב-1936 יסד את "אגוד מזכירי הרשויות המקומיות העבריות" בארץ ושימש כיושב הראש הראשון של הארגון. ב-1964 פרש מתפקידו כמזכיר עיריית תל אביב. לאחר פרישתו מונה למנהל היכל התרבות אולם פרש לאחר 8 חודשים. בינואר 1922 נישא לרחל בת דוד לבני ממייסדי תל אביב. לזוג נולדו בן ובת (עוזי וכרמלה). נפטר ב-1981 והובא למנוחות בבית הקברות נחלת יצחק. מדיה וקבצים בנושא יהודה נדיבי בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "יהודה נדיבי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1371 יהודה נדיבי, באתר "מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם ה-2" יהודה נדיבי, ב"אלבום משפחות זכרון יעקב" הפרופיל של יהודה נדיבי, באתר ג'ני אכן הוקם בסופו של דבר שדה תעופה לוד י. נדיבי, מזכיר העיר תל-אביב, התגייס, הארץ, 24 ביולי 1942 קצרות מן הארץ, לחייל, 18 בדצמבר 1945 י. נדיבי שוב מזכיר עיריית תל אביב, הארץ, 10 בספטמבר 1945 יהודה נדיבי יוצא לפנסיה, הַבֹּקֶר, 15 בינואר 1964 י. נדיבי פורש מעבודתו כמנהל "היכל התרבות", מעריב, 26 במאי 1965 מת יהודה נדיבי שהיה מזכיר תל אביב, דבר, 23 בספטמבר 1091
חמיד סג'אדי

סעיד חמיד סג'אדי חזאווה (בפרסית: سید حمید سجادی هزاوه; נולד ב-21 במרץ 1969) הוא פוליטיקאי איראני אשר מכהן כשר הספורט והנוער של הרפובליקה האסלאמית של איראן מאוגוסט 2021. הוא היה רץ איראני למרחק ביניים ולמרחקים ארוכים. ייצג את איראן באולימפיאדת הקיץ 1992 ובאולימפיאדת הקיץ 1996. סאג'די רץ במרוץ 5,000 מטרים לגברים באולימפיאדת הקיץ 1992, אף על פי שהוא לא העפיל לשלב המוקדמות הוא רץ גם את 10,000 המטרים לגברים באולימפיאדת הקיץ 1996, וסיים בזמן של 29:22.65. לאורך שנות ה-90, התמחה בריצת מכשולים ל-3000 מטר בהם סיים במקום הראשון באליפות אסיה באתלטיקה ב-1991. לסאג'די יש דוקטורט בפיזיולוגיה והוא גם מרצה באוניברסיטת אזאדי. שימש כמספר שתיים בארגון הספורט הלאומי האיראני, לפני שזה הפך למשרד הממשלתי לספורט ב-2010. בשלב מסוים הוצג כמועמד על ידי נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד למשרת שר הספורט של איראן וכיהן גם כממלא מקום שר הספורט מאוקטובר עד נובמבר 2016. בקיץ 2021 מונה לשמש כשר הספורט והנוער. בפברואר 2023 היה מעורב בהתרסקות מסוק, אך ניצל. מדיה וקבצים בנושא חמיד סג'אדי בוויקישיתוף Asian Championships, www.gbrathletics.com צפו בתיעוד: התרסק מסוק שהטיס את שר הספורט האיראני, באתר וואלה, 23 בפברואר 2023
חואן סיסקומני

חואן גוואדלופה סיסקומני השלישי (באנגלית: Juan Guadalupe Ciscomani III; נולד ב-31 באוגוסט 1982) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת אריזונה. סיסקומני, חבר המפלגה הרפובליקנית, שימש טרם היבחרו לקונגרס יועץ למושל אריזונה דאג דוסי וסגן יושב ראש מועצת מקסיקו-אריזונה. סיסקומני נולד בעיר ארמוסיו שבמדינת סונורה במקסיקו, ובצעירותו היגר לארצות הברית. הוא גדל בטוסון שבאריזונה. תחילה למד במכללה הקהילתית של פימה ולאחר מכן באוניברסיטת אריזונה, והיה לבן משפחתו הראשון שהשלים לימודים גבוהים. בתום לימודיו אלה הוא עבד באוניברסיטת אריזונה כמומחה לפיתוח תוכניות. בשנת 2008 התמודד סיסקומני ללא הצלחה אל בית הנבחרים של אריזונה. לאחר הפסדו בבחירות אלה הצטרף ללשכת המסחר ההיספנית של טוסון ושימש כסגן נשיא לענייני דיפלומטיה ציבורית. הוא גם כיהן במועצה המייעצת לזכויות האזרח של אריזונה ובמועצת מחוז פימה למינויים משפטיים. במהלך בחירות 2022 התמודד סיסקומני לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של אריזונה. באוגוסט אותה שנה נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות מקדימות, בהן גרף 47.1% מכלל הקולות. בבחירות הכלליות גבר על מועמדת המפלגה הדמוקרטית קריסטין אנגל בפער דחוק של 5,232 קולות (1.4%). הוא החל את כהונתו בראשית ינואר 2023, עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא חואן סיסקומני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חואן סיסקומני בבית הנבחרים האמריקאי (באנגלית) חואן סיסקומני, ברשת החברתית פייסבוק חואן סיסקומני, ברשת החברתית אקס (טוויטר) חואן סיסקומני, ברשת החברתית אינסטגרם חואן סיסקומני, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) חואן סיסקומני, ברשת החברתית אקס (טוויטר) חואן סיסקומני, ברשת החברתית פייסבוק חואן סיסקומני, ברשת החברתית אינסטגרם לייסי לאטץ', 1st Republican joins southern Arizona congressional race to succeed Ann Kirkpatrick, באתר Arizona Republic‏, 3 באוגוסט 2021 (באנגלית) בריאן פאוול, Juan Ciscomani carries governor’s message throughout southern Arizona, Mexico, באתר Flinn Foundation‏, 9 במאי 2017 (באנגלית) Arizona Sixth Congressional District Primary Election Results, באתר הניו יורק טיימס, אוגוסט 2022 (באנגלית) בוב כריסטי, Republican Juan Ciscomani wins Arizona U.S. House seat, באתר AP‏, 15 בנובמבר 2022 (באנגלית)
פרס וולף לרפואה

פרס וולף לרפואה הוא פרס ישראלי שמוענק מדי שנה (מאז 1978) במסגרת בחלוקת פרסי וולף הפרס נחשב ליוקרתי ביותר בעולם כולו, ואף לעיתים מנבא את הזכייה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. הפרס בסך 100,000 דולר, מוענק על ידי נשיא מדינת ישראל, בטקס הנערך במשכן הכנסת. חלק מהזוכים נספרים כמה פעמים במקרה של אזרחות כפולה. נכון ל-2023: Gurdon, John (2012). Wolf prize in medicine 1978–2008. Vol. 1. Singapore: World Scientific. ISBN 978-981-4291-73-6. Siegel-Itzkovich, Judy (29 בינואר 2015). "Wolf Prizes in the sciences and arts presented to nine North Americans". The Jerusalem Post. נבדק ב-5 במאי 2016. {{cite news}}: (עזרה) פרס וולף, באתר קרן וולף
ואדים דמידוב

ואדים סרגייביץ' דמידוב (בנורווגית: Vadim Sergeievich Demidov ברוסית: Вадим Серге́евич Демидов; נולד ב-10 באוקטובר 1986) הוא כדורגלן עבר נורווגי ממוצא רוסי ששיחק בעמדת הבלם. דמידוב נולד בריגה למשפחה ממוצא רוסי. אביו היה מאמן כדוריד וכשוואדים היה בן 3 היגר עם משפחתו לנורווגיה לעיר סנדפיורד, בה אימן אביו קבוצת כדוריד מקומית. דמידוב, בדומה לאביו התחיל לשחק כדוריד ובגיל מאוחר יותר התחיל לשחק כדורגל כאשר הצטרף לקבוצת הכדורגל המקומית רונאר. בשנת 2004 דמידוב חתם בסנדפיורד. במשחק הפתיחה של העונה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה נגד הוד. בעונת 2006 הושאל למאנגלורד סטאר עד לסיום העונה. דמידוב הצטרף להונפוס מהליגה הנורווגית השנייה, למרות שעורר עניין גם בסטרומסגודסט מהליגה הבכירה. כעבור עונה אחת חתם ברוזנבורג עמה זכה בשני אליפויות בעונות 2009, 2010. ביולי 2010 חתם לשלוש שנים בריאל סוסיאדד מהלה ליגה והחוזה נכנס לתוקפו בינואר 2011. ב-29 בינואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 0-2 נגד אלמריה. ביולי 2012 דמידוב חתם לשלוש שנים באיינטרכט פרנקפורט. ב-7 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-0 לבורוסיה מנשנגלדבאך. בינואר 2013 חזר לספרד כאשר הושאל לסלטה ויגו. בספטמבר 2013 הצטרף לאנז'י מחצ'קלה מליגת העל הרוסית ובינואר 2014 חתם לשלוש שנים בבראן. ב-10 בינואר 2017 חתם במינסוטה יונייטד מה-MLS, שהתכוננה לעונתה הראשונה בליגה. ב-28 בפברואר מונה לקפטן. בעונת 2018 הצטרף לסטאבק. בסיום העונה הודיע על פרישה וכיום משמש כסוכן שחקנים. ב-28 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה במשחק ידידות נגד אורוגוואי. באוקטובר של אותה שנה קיבל הצעה לייצג את רוסיה אבל לבסוף דחה את ההצעה. ב-3 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד סלובקיה. רוזנבורג ליגת העל הנורווגית: 2009, 2010 מדיה וקבצים בנושא ואדים דמידוב בוויקישיתוף ואדים דמידוב, באתר Transfermarkt ואדים דמידוב, באתר Soccerway ואדים דמידוב, באתר BDFutbol ואדים דמידוב, באתר WorldFootball.net ואדים דמידוב, באתר National Football Teams ואדים דמידוב, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ואדים דמידוב".