laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
A Best

A Best הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת היפנית איומי האמסאקי אשר יצא ב-28 במרץ 2001. הוא יוצא דופן בכך שהוא כולל גם שירים שלא יצאו כסינגל לפי כן, השירים "A Song for XX" ו- "Who". על אף שהיה זה אלבומה המצליח ביותר ואף דורג כשישי ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים ביפן, הביעה הזמרת, בריאיון לעיתונות, מורת רוח מהאלבום וטענה כי יצא לאור בטרם עת. השירים "A Song for XX", "Trust","Depend on you" הוקלטו מחדש לטובת הוצאת האלבום. (A Song for XX" (New Vocal" (הוקלט מחדש). (Trust" (New Vocal " (הוקלט מחדש) (Depend on you"(New Vocal " (הוקלט מחדש) ~LOVE ~Destiny To Be (Boys & Girls (New Vocal (הוקלט מחדש) Trauma End roll (New Vocal) (הוקלט מחדש) appears Fly high vogue Far away SEASONS SURREAL M Who... מידע על האלבום A Best באתר MusicBrainz האלבום A Best באתר Discogs ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ירושלמי

"ירושלמי" היא מילה המבטאת שייכות לעיר ירושלים, וכמטונימיה גם לארץ ישראל (בעיקר לעומת המילה בבלי). האם התכוונתם ל... חיבורים: תלמוד ירושלמי – חיבור המפרש את המשנה ירושלמי על סדר קדשים – פירוש התלמוד הירושלמי על סדר קודשים תרגום ירושלמי – תַרגום ארץ-ישראלי קדום של חמישה חומשי תורה לארמית ספר ירושלמי – טופס ירושלמי עם הוספות חיצוניות שהיה בידי חכמי אשכנז אישים: אהרן ירושלמי – סופר עברי אסתי ירושלמי – שחקנית קולנוע וטלוויזיה אפרת ירושלמי – סופרת ומשוררת ישראלית, ידועה בכינוי שז חנוך ירושלמי – פרופסור לפסיכולוגיה טל ירושלמי – ציירת ישראלית יוסף חיים ירושלמי – פרופסור להיסטוריה יצחק ירושלמי – פרופסור למקרא ולשפות שמיות רנה ירושלמי – במאית תיאטרון ישראלית רועי ירושלמי – עיתונאי ישראלי שלום ירושלמי – עיתונאי ישראלי שמואל ירושלמי – שם עט שבו חתום שמואל קרויזר על סדרת ספריו ילקוט מעם לועז אליעזר ירושלמי – סופר ומורה מרדכי (מוטי) ירושלמי – קרימינולוג לוי יצחק הירושלמי – עיתונאי ישראלי בעבר אחר: ירושלמי (גופן) – גופן עברי מעורב ירושלמי – מאכל העשוי מנתחי בשר מטוגנים מעורב ירושלמי (סדרת טלוויזיה) – סדרת דרמה ישראלית ארטישוק ירושלמי – צמח המשמש כירק שורש בייגל ירושלמי – סוג של בייגלה שמקורו בירושלים אבן ירושלמית – כינוי עממי ל"מיזית יהודית" שהיא אבן גיר קשה ירושלמי (צ'אלמר) – כינוי בעגה החרדית לבני היישוב הישן בירושלים והקהילות הממשיכות אותו
גלדור הגבוה

גלדור הגבוה בן הדור לורינדול הוא דמות בדיונית המופיעה בלגנדריום של ג'.ר.ר. טולקין. מנהיג לבני האדם שחי ופעל בארצות שמצפון לבלריאנד לקראת סוף העידן הראשון. גלדור היה מנהיג אנשי הדור, העם הגדול ביותר משלושת עממי האדין. לקראת סוף העידן הראשון, בצפון מערב הארץ התיכונה, ניטשה מלחמה מרה בין שר האופל מורגות' היושב באנגבנד לבין העלפים והאדין. לעיתים השתתפו בקרבות גם הנאוגרים. מורגות' שאף לשלוט בכל העולם. את האורקים והמפלצות ובני האדם הזדוניים הוא שיסה בעלפים ובאנשי האדין שסירבו להכיר בשלטונו. באותה התקופה היו העלפים רבים וחזקים מאוד ומקומות ישובם ומצודותיהם הקיפו את ארצו של שר האופל ומנעו ממשרתיו את השלטון והמעבר בארצות הרחבות שמעבר להם. מפעם לפעם ניסה מורגות לשלוח צבאות אורקים ומפלצות על הצרים עליו בניסיון לשבור את המצור, אך ללא הועיל. את כוחות העלפים שקיימו את המצור, חיזקו במידה ניכרת בני האדם שחיו איתם. בדורתוניון ישבו אנשי באור והציבו כתף יחד עם בני פינרפין, ובדור לומין חיו אנשי הדור הרבים והחזקים, אשר נלחמו בעוז בשירות בית פינגולפין. גלדור נולד בדור לומין להדור לורינדול שהיה מנהיג בית מרך ושר דור לומין. גלדור נולד בזמן המצור הגדול על אנגבנד. בתקופה בה הנולדור בסיועם של בית באור ובית מרך שמן האדין - החזיקו בכוח רב במעוזים ומצודות סביב סביב לאנגבנד ומנעו ממשרתי מורגות' את היציאה החוצה והמעבר דרומה. גלדור גדל בשנים וקיבל את הכינוי "הגבוה", שכן היה גבוה גם יחסית לאנשי בית מרך רמי הקומה. אז נערכה חגיגה גדולה לאנשי האדין, כי ילדי מנהיג בית מרך וילדי מנהיג ההלדין נכנסו בברית נישואין כפולה. גלדור הגבוה יורש בית הדור, נישא להרת בת הלמיר מנהיג ההלדין. באותו אירוע, נישאה גלורדל אחות גלדור להלדיר בן הלמיר והשמחה הייתה גדולה. בשנים הבאות נולדו לגלדור שני בנים: הורין והואור. בנעוריהם נשלחו על ידי אביהם גלדור לחניכות אצל משפחת בית אמם, בבית הלמיר שר ההלדין. בשנת 455 לעלות השמש, פרץ הקרב הגדול המכונה דגור ברגולך. בקרב ההוא נהרג הדור לורינדול וגלדור הגבוה נעשה מנהיג בית מרך ושר דור לומין. שנה לאחר מכן נספה פינגולפין בדו-קרב עם מורגות', אז היה פינגון למלך העליון על הנולדור ולשליטו העליון של גלדור. כמה שנים לאחר מכן, פלשו אורקים ליער ברתיל, מקום מושבם של ההלדין. בני גלדור יצאו להילחם באורקים עם אנשי ברתיל, אך נפלו למארב אורקים חזק ולא נודע מה עלה בגורלם. גלדור חשב כי נספו והתאבל עליהם, אך לאחר שנה הם שבו ישירות לביתו שבדור לומין בריאים ושלמים, לאחר ששהו בממלכת גונדולין. שבע שנים לאחר דגור ברגולך, שלח מורגות' צבא להתקיף את היתלום. באותו זמן פיקד גלדור על מצודת אתל סיריון שהגנה על המעבר בהרים מאנפאוגלית להיתלום. כוחות מורגות צרו על המצודה ובזמן המצור נהרג גלדור הגבוה מפגיעת חץ. בנו הורין נטל את מקומו, נקם את מותו ושבר את המצור על המצודה. אדין הדור לורינדול היתלום
ארדאן די פיק

שארל ז'אן ז'אק ז'וזף ארדאן די פיק (19 באוקטובר 1821 - 18 באוגוסט 1870) הוא, קצין והוגה צבאי צרפתי בן המאה ה-19, שהתעסק בעיקר בתחום הפסיכולוגיה הצבאית. לכתביו הייתה השפעה על האסטרטגיה של צבא צרפת בתחילת המאה העשרים. ארדאן די פיק נולד בדורדון שבצרפת בשנת 1821. בגיל 21 התגייס לאקדמיה הצבאית סן-סיר, ולאחר סיום לימודיו התקדם בדרגות במהירות. בשנת 1855 במהלך מלחמת קרים נפל בשבי ונשאר בו כמה חודשים, מאוחר יותר, השתתף במסעות המלחמה בסוריה ובאלג'יר. בשנת 1869 נתמנה למפקד בריגדת חיל רגלים העשירית בצבא צרפת, ובהיותו בתפקיד זה פרצה מלחמת פרוסיה צרפת. כמה חודשים לאחר פתיחת המלחמה נפצע די פיק מרסיס פגז ומת מפצעיו כמה חודשים אחר כך. די פיק הפיץ לידידיו בשנת 1868 חוברת שלא פורסמה בציבור בשם "מערכות בעת העתיקה", פרט לחוברת זו לא פרסם די פיק דבר פרי עטו. לאחר מותו נמצאו בעזבונו מספר מאמרים, ומהם, בנוסף למסה על המערכות בעת העתיקה נערך הספר "מחקרים על הקרב" (Etudes sur le Combat) שיצא לאור בשנת 1980 במהדורה חלקית ובשנת 1902 במהדורה מלאה. די פיק שם את הדגש בלחימה על הגורם האנושי, הוא טען כי המלחמה מוכרעת בעיקר על ידי איכות הלוחמים והמוראל שלהם ולאו דווקא על ידי מספרם. על פי עיקרון זה, טען די פיק כי אימון הלוחמים הוא קריטי לניצחון והמעיט בחשיבות היתרון המספרי. הוא טען כי חייל בעל מורל נמוך וחסר אימון לא יסתער בשדה הקרב, אלא ימצא דרך להיעלם. לכן, הוא בעיקר מפריע ללחימה ולא תורם לה. די פיק טען כי הדרך ללחימה יעילה איננה אומץ לב אלא דווקא הפחד, הוא הזדהה עם אלו שטענו שההתקפה היא 'מנוסה קדימה'. הדרך לעורר פחד בחיילים היא המשמעת וההכנעה של החיילים כלפי הפיקוד. בנוסף, חייל הפוחד מתוצאות כישלון הקרב יהיה לוחם טוב יותר. די פיק אמר כי יחידות המילואים אינן חשובות, שכן הם לא מאומנים די הצורך והם משמשים בעיקר כבשר תותחים. טענה זו השפיעה על ראשי הצבא הצרפתי לפני מלחמת העולם הראשונה והם ויתרו על הכללת המילואים בצבא, אף שכוחות אלו יכלו להגדיל משמעותית את מספרו, זאת בניגוד לצבא הגרמני. באופן כללי העדיף די פיק צבא מקצועי ומיומן על 'צבא אספסוף גדול'. על פי תורתו זו, שם די פיק דגש על גורמים כגון הפתעה, שהיא גורם חשוב במלחמה, על אף שהוא הכיר שבמלחמה מודרנית השפעתה קצרת טווח. תורתו של די פיק השפיעה רבות בחוגי האריסטוקרטיה הצבאית הצרפתית לפני מלחמת העולם הראשונה. הוגים כמו פרדיננד פוש שאבו רעיונות מתורתו של די פיק. יהודה ואלך, תורות צבאיות - התפתחותן במאות ה-19 וה-20, משרד הביטחון, ירושלים, תשל"ז, עמ' 131-140. מדיה וקבצים בנושא ארדאן די פיק בוויקישיתוף כתבי ארדאן די פיק בפרויקט גוטנברג (באנגלית) וואלך, תורות צבאיות, עמ' 137.
ורד אבידן

ורד אבידן (נולדה ב-17 באפריל 1983 בשם ורד רגב) היא שחקנית תיאטרון ישראלית, זמרת, קומיקאית, מנחה ויוצרת של טקסים ואירועים ברוח יהודית-ישראלית. אבידן נולדה ב-17 באפריל 1983 וגדלה בנס ציונה, בנעוריה השתתפה בתחרות "קולות וצלילים" בניהולו של דוד קריבושי. שירתה בחיל חינוך בתפקיד מש"קית הוראה בבסיס מחו"ה אלון וכמפקדת ומדריכה בטירונות לעולים חדשים. לאחר שירותה הצבאי למדה תיאטרון בקורס של "מכללת סמינר הקיבוצים" בהנחיית אברהם דנא, נועה לב, ושלומית אורן. כמו כן, הופיעה עם חומרים מקוריים – שירה ומערכונים – בערבי במה פתוחה ברחובות וב"צוותא" בתל אביב. ב-2005 למדה משחק בתיאטרון החדר בהנהלת אמיר אוריין והצטרפה ל"סוף העולם בלוז" – מופע אלתורים קומי בבימוי רן אפלברג במסגרת "הקאמל קומדי קלאב". בשנים 2006–2009 למדה בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. במהלך הלימודים זכתה במלגת הצטיינות בתחרות סצנות של בית הספר. בשנת 2012 למדה קורס חצי שנתי של משחק מול מצלמה אצל ניב רז ואולי שטרנברג בבית הספר למשחק "טכניקה". בשנת 2010 הצטרפה לקבוצת התיאטרון לשינוי חברתי "משו משו" הפועלת בירושלים, ולקחה חלק בהצגותיה עד שנת 2014. בשנת 2014 הצטרפה לארגון בינה - התנועה ליהדות חברתית כמנחה וכזמרת מובילה בקבלות שבת. בשנת 2017 יזמה ופיתחה, יחד עם אילה דקל ועידו אבידן, מגוון תוכניות מוזיקליות לבתי ספר העוסקות במועדי ישראל בראייה פלורליסטית, שוויונית ומודרנית. בשנת 2018 החלה להנחות יחד עם בעלה טקסים ואירועים ברוח יהדות ישראלית, פלורליסטית ושוויונית. בשנת 2019 זכתה בפרס הבמה לילדים ונוער 2018 לשחקנית המשנה, על תפקידה בהצגה "פרצוף חמוץ" בתיאטרון אורנה פורת, בבימויה של שירילי דשא. החל משנת 2022 משחקת בסדרת הילדים "כראמל" בתפקיד סופי. אבידן נשואה לעידו אבידן ואם לשניים, מתגוררת בקריית טבעון. פטר והזאב, תיאטרון אורנה פורת (2008) כיתת יורים, תיאטרון הקאמרי (2009) בגדי המלך החדשים, תיאטרון אורנה פורת (2010) פסטיבל החיות, תיאטרון אורנה פורת (2013) מלך היער, תיאטרון גושן (2013) אמנית הרעב, פסטיבל תיאטרונטו (2013) (אל) תסתכלי עלי, תיאטרון הסימטה (2013) כראמל (2022) הבלון האדום (2011) - זכה במקום השני בפסטיבל בת ים לתיאטרון ברחוב ווקה פיפל (2011) המופע של אניטה (2012 ואילך, בין השאר בפסטיבל עכו, פסטיבל בת ים, ליין אירועי רחוב " לך לעזה" בירושלים ועוד) מסע הדוד מקס - קריאה בתיאטרון הקאמרי (2013) לי לה לו עלינו - צוותא (2013) פרס הבמה לילדים ונוער לשחקנית המשנה (2018), על תפקידה בהצגה "פרצוף חמוץ" בתיאטרון אורנה פורת. מדיה וקבצים בנושא ורד אבידן בוויקישיתוף ורד אבידן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ורד אבידן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרב יודילוביץ', התיאטרונטו: רעב, פוליטיקה ודת, באתר ynet, 29 במרץ 2013 אודות, באתר תיאטרון משו משו. (אל) תסתכלי עלי באתר תיאטרון הסמטה.
לוחמת (סרט)

לוחמת (בגרמנית: Kriegerin) הוא סרט קולנוע גרמני משנת 2011 בבימויו של הבמאי הגרמני דייוויד וונדט (DavidWnendt), העוסק בסיפורה של גלוחת ראש נאו נאצית בגרמניה, בכיכובה של השחקנית הגרמנייה אלינה לבשין. סיפורה של מריסה מתחיל על ידי חינוכה הגזעני שקיבלה מהסבא אשר שירת כחייל במלחמת העולם השנייה בצבא הגרמני, עם השנים החולפות היא מפתחת אידאולוגיה קיצונית ומסתובבת בחברת גלוחי ראש נאו נאצים. בן זוגה בעלילה הוא נאו נאצי קיצוני אלים ביותר הסוחף את מריסה לחוויות אלימות נגד מהגרים ותושבים זרים בגרמניה, דבר הגורם למאסרו לזמן מה. במהלך הסרט נוצר קשר בין מריסה לרסול בחור צעיר ממוצא אפגני לאחר שזו תוקפת אותו ואת חברו בתאונת פגע וברח, מלווה ברגשות אשם עוזרת מריסה לרסול להתמודד עם קשיי היום יום יחד עם עזרה כספית למטרת הסעה לא חוקית דרך הים לשוודיה, שם מחכים קרובי משפחתו של רסול לאמצו אליהם כבן משפחתם. עם הזמן עובר במריסה שינוי בתפישת עולמה הקיצוני, ואט אט היא משנה את דרכיה הקיצוניות, ומתנערת מכל חבריה הקיצוניים. הקרנתו הבכורה של הסרט נעשתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסאו פאולו בשנת 2011, שם זכתה השחקנית אלינה לבשין בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט. אלינה לבשין בתפקיד מריסה ילה האס בתפקיד סווניה סייד אחמד ווזיל מרווט בתפקיד רסול גרדי זינט בתפקיד סנדרו לוקס סטלטנר בתפקיד לוקס קלאוס מנכן בתפקיד הסבא פרנץ "לוחמת", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לוחמת", באתר AllMovie (באנגלית) "לוחמת", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אמנת סבאלברד

אמנת סבאלברד נחתמה ב-9 בפברואר 1920 בפריז, בין נורווגיה, ארצות הברית, דנמרק, צרפת, איטליה, יפן, הולנד, בריטניה ואירלנד. האמנה העניקה לארכיפלג סבאלברד מעמד משפטי בינלאומי, שכן עד אז הוא נחשב לשטח הפקר. על פי האמנה, סבאלברד נמצאת תחת ריבונות נורווגית. אולם ריבונות זו מוגבלת במספר התניות. העיקרית בהן היא הזכות להתיישב במקום ולקיים פעילות כלכלית (בפועל בעיקר כריית פחם) הניתנת לאזרחי כל המדינות החתומות על האמנה. כמו כן סבאלברד הוכרה כאזור מפורז ונורווגיה מחויבת שלא להקים בה בסיסים ימיים וביצורים ולא להשתמש בה למטרות צבאיות. ב-1925 נפתחה האמנה לכלל המדינות החברות בחבר הלאומים. כשהוקם האו"ם הועברה האמנה לפיקוחו ועד היום כל מדינה חברה באו"ם רשאית לחתום על האמנה. ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות והסכמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דייב דבושר

דייוויד אלברט דבושר (נכתב גם: "דה-בושר"; באנגלית: David Albert DeBusschere;‏ 16 באוקטובר 1940 - 14 במאי 2003) היה שחקן ומאמן עבר ב-NBA אשר שיחק בעמדת הפורוורד. הוא חבר ב-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA ובהיכל התהילה של הכדורסל על שם ג'יימס נייסמית'. דבושר נבחר על ידי הדטרויט פיסטונס בשנת 1962 כבחירת דראפט טריטוריאלית. בעונת הרוקי שלו סיים דבושר עם ממוצעים של 12.7 נקודות ו -8.7 ריבאונדים למשחק, ובתום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה. עם זאת, דבושר נפצע במהלך עונתו השנייה ושיחק רק ב-15 משחקים, וכתוצאה מכך הפיסטונס סיימו עם מאזן מאכזב של 23-59. בעונה 1964–1965, בגיל 24, הפך דבושר לשחקן-מאמן בפיסטונס, ובכך הפך למאמן הצעיר ביותר אי פעם בהיסטוריה של הליגה. עם זאת, תקופתו כמאמן לא הייתה מוצלחת, והוא התפטר מתפקידו כמאמן. בעונת 1968–1969, דבושר הועבר בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה לוולט בלאמי והווארד קומיבס. דבושר, ביחד עם שחקני היכל התהילה העתידיים ויליס ריד, ביל בראדלי ווולט פרייזר, ניצחו בגמר ה-NBA ב-1970 את הלוס אנג'לס לייקרס שהובלו בידי וילט צ'מברלין, ג'רי וסט ואלג'ין ביילור. שנתיים מאוחר יותר הלייקרס לקחו אליפות ראשונה מאז שנת 1954 לאחר שהביסו את הניקס בגמר. ביחד עם ארל מונרו בקו האחורי, הניקס לקחו אליפות נוספת בשנת 1973, לאחר שהביסו את הלייקרס 4-1 בגמר. דבושר פרש בשנת 1974. חולצתו עם מספר 22 נתלתה על תקרת המדיסון סקוואר גארדן, אם כי רק שנים רבות לאחר פרישתו של דבושר. מאוחר יותר הוא הפך לקומישינר ה-ABA, כמו גם לעוזר המאמן ומנהל תפעול כדורסל של הניקס במהלך שנות ה-80, כאשר דבושר בחר את אגדת הניקס פטריק יואינג בדראפט 1985. דבושר כתב מאוחר יותר ספר בשם האדם הפתוח, שסיפר של עונת אליפות של הניו יורק ניקס בעונת 1969-70. במאי 2003, דייב דבושר התמוטט ברחוב מנהטן כשהוא סובל מהתקף לב קטלני. הוא היה בן 62 באותו הזמן. פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר היכל התהילה של הכדורסל פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל, באתר ESPN דייב דבושר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דייב דבושר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מועצה אזורית שלחים

מועצה אזורית שלחים הייתה מועצה אזורית שכללה את מושבי השובלים שהוקמו בשנים 1963-1955 באזור נחל שובל בנגב. המועצה הוקמה ביולי 1954 והקיפה 80,000 דונם בהם היו המושבים ניר משה (שובל 1), ניר עקיבא (שובל 2), שדה צבי (שובל 5), פעמי תש"ז (שובל 6) ותלמי ביל"ו (שובל 8). המועצה נקראה "שלחים" על שם ענף החקלאות העיקרי של מושבי שובל. בגלל הקושי למצוא מתיישבים הוקמו רק חלק ממושבי השובלים שתוכננו. סיבה נוספת להיעדר תושבים היה מחסור במים שמנע איוש כל הבתים. עם זאת, בשנת 1954 הוקם קלחים ובשנת 1955 הוקם אשבול (שובל 3) ושניהם צורפו למועצה האזורית. מושבי השובלים חולקו בין התנועות המיישבות. אשבול השתייך לתנועת המושבים, קלחים לעובד הציוני, שדה צבי לציונים הכלליים ותלמי ביל"ו להתאחדות האיכרים. מושב זרועה, שהיה שובל 11, השתייך לפועל המזרחי ועל כן נכלל במועצה אזורית שדות נגב שמאגד את היישובים הדתיים באזור. בסוף שנות ה-50 פעל ראש המועצה לייצר פעילויות תרבות משמעותיות ליישובי המועצה, דבר שהביא את המועצה לגרעונות גדולים. בשנת 1963, לאור גירעונות המועצה, הוביל משרד הפנים מהלך לאיחוד המועצה לתוך מועצה אזורית מרחבים והמועצה בוטלה בדצמבר 1963. במשך שנים לאחר מכן נודעה מועצה אזורית מרחבים גם כמועצה אזורית מרחבים-שלחים. צבי עקירב - (1954-1955) דוד פישמן - (יולי 1955 - 1958) צבי כסה - (1958 - 1961) דוד קליין (ממלא מקום) - נובמבר 1961-דצמבר 1963 ההתיישבות החדשה בנגב, דבר, 7 בפברואר 1954 מועצות אזוריות חדשות, דבר, 24 ביוני 1954 מועצה אזורית חדשה, על המשמר, 19 ביולי 1954 מועצת שלחים התכנסה, חרות, 28 ביולי 1954 שמות חדשים ליישובים בנגב, על המשמר, 16 במאי 1954 ההתיישבות בנגב צומצמה מחמת חוסר מתיישבים, דבר, 17 במאי 1954 עזרא ריבליס, מי הירקון דרושים לנגב, על המשמר, 5 בספטמבר 1954 תחנת מ.ד.א. הוקמה בלב הנגב, דבר, 28 בנובמבר 1955 שמות חדשים ליישובים, חרות, 14 באוגוסט 1955 מושב ציוני כללי עבר לחירות, דבר, 22 ביוני 1954 ה. בן עדי, עם הקוצרים בנגב, מעריב, 22 במאי 1954 יצחק יעקבי, מועדון התיאטרון במבועים, דבר, 28 ביולי 1960 גרעונות ניכרים במועצת שלחים, דבר, 21 בנובמבר 1961 ימוזגו המועצות האזוריות שלחים ומרחבים, דבר, 13 במאי 1963 שלמה גבעון, משרד הפנים יוזם מיזוג מועצות מרחבים ושלחים, מעריב, 12 ביוני 1963 מ. אבידן, לקויים בניהול כספים, פגורים בגביה, חרות, 2 בדצמבר 1964 צו המועצות המקומיות (מועצות אזוריות)(שלחים ביטול), קובץ התקנות, 19 בדצמבר 1963, עמ' 400 משולם עד, מאיימים להשבית בתה"ס באיזור מרחבים-שלחים, דבר, 26 במרץ 1970 הודעה בדבר בחירת ראש המועצה האזורית שלחים, 20 בדצמבר 1955, ילקוט הפרסומים 457, עמ' 418 אהרן דולב, צביקה כסה גמר את שליחותו, מעריב, 26 בנובמבר 1961 חוק עזר לשלחים בדבר צעצועים מסוכנים, 29 באוגוסט 1962, קובץ התקנות 1360, עמ' 2606
אסקווייר

אסקווייר (באנגלית: Esquire) הוא מגזין לגברים המתפרסם בארצות הברית משנת 1933 תחת תאגיד הרסט. הגיליון הראשון של המגזין יצא באוקטובר 1933 והעורכים והמייסדים היו דייוויד סמארט והנרי ג'קסון. מאוחר יותר הפך למגזין מעודן יותר עם דגש על אופנת גברים. בין הכותבים המפורסמים שתרמו לעיתון נמנים ארנסט המינגוויי, פרנסיס סקוט פיצג'רלד, אלברטו מורביה, אנדרה ז'יד וג'וליאן האקסלי. בשנות השישים היה העיתון בין החלוצים אשר קידמו את גל הניו-ג'ורנליזם עם תרומתם של כתבים כמו נורמן מיילר, טים אובריאן וטום וולף. המגזין נמכר על ידי בעליו המקוריים לקליי פלקר בשנת 1977 אשר מכר אותו שנתיים לאחר מכן לחברת "13-30". בשנת 1986 נסגרה החברה והעיתון נמכר ולתאגיד הרסט המנהל אותו עד היום. דייוויד מ. גריינג'ר מונה לעורך העיתון ביוני 1997 ומאז זכה העיתון במספר פרסים. לפני הגעתו למגזין היה גריינג'ר עורך במגזין GQ במשך שש שנים. מדיה וקבצים בנושא אסקווייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אסקווייר (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של אסקווייר (באיטלקית) אסקווייר, ברשת החברתית פייסבוק אסקווייר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אסקווייר, ברשת החברתית אינסטגרם אסקווייר, סרטונים בערוץ היוטיוב אסקווייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי (ארצות הברית) (באנגלית) האתר הרשמי (הממלכה המאוחדת) (באנגלית)
אלינה לבשין

אלינה לבשין (בגרמנית: Alina Levshin; נולדה ב-10 בספטמבר 1984) היא שחקנית קולנוע גרמניה, הידועה בתפקידה הראשי בסרט נערות קרב. לבשין נולדה בעיר אודסה שבאוקראינה, בתקופה שהייתה חלק מברית המועצות. כשהייתה בגיל שש, עברה עם משפחתה מברית המועצות לגרמניה. בין השנים 2006 עד 2010 למדה לבשין משחק, בקולג' לסרטים וטלוויזיה "Konrad Wolf" שבפוטסדאם. לבשין הייתה אחת הדמויות המרכזיות בסדרת הפשע הטלוויזיונית "Im Angesicht des Verbrechens" (לנוכח הפשע), סדרה אשר זכתה בפרס הטלוויזיה הגרמנית "Deutscher Fernsehpreis" בשנת 2010. בשנת 2011, בהקרנת הבכורה של הסרט "נערות קרב", שנעשתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסאו פאולו, זכתה לבשין בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה הראשי בסרט. בשנת 2013 שיחקה לבשין במיני-סדרה מבית ZDF; "דור מלחמה" אודות מלחמת העולם השנייה. לאחר נישואיה, מתגוררת לבשין בברלין עם בעלה ובתה הקטנה שנולדה בדצמבר 2011. מדיה וקבצים בנושא אלינה לבשין בוויקישיתוף אלינה לבשין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלינה לבשין, באתר AllMovie (באנגלית) אלינה לבשין, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אלינה לבשין, באתר Metacritic (באנגלית) אלינה לבשין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אלינה לבשין, באתר אפל מיוזיק (באנגלית)
ברלין, אלכסנדרפלאץ

ברלין, אלכסנדרפלאץ הוא רומן משנת 1929 מאת אלפרד דבלין. הספר נחשב לאחת היצירות החשובות והחדשניות מתקופת רפובליקת ויימר. בסקר שערך "מועדון הספרות הנורווגי" בשנת 2002 בקרב 100 סופרים נבחרים, נבחר הספר לאחד ממאה הספרים הטובים בכל הזמנים. עלילת הספר מתרחשת בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, והשבר הלאומי והכלכלי שחוותה כתוצאה ממנה. הספר מגולל את קורותיו של עבריין קטן בשם פרנץ ביברקופף אשר זה עתה שוחרר ממאסר ואשר למרות רצונו ותקוותו לחזור למוטב, נשאב בחזרה לחיי הפשע. לאחר שמורהו הרוחני לחיי הפשע, רצח את אהובתו הזונה אשר שימשה לו כמשענת וסעד נפשי, עולה בקרבו התובנה כי לעולם לא יוכל להשתחרר מחיי העולם התחתון. ביברקופף נאלץ להתמודד עם הסבל האישי הנובע מחוסר ההזדמנויות להשגת תעסוקה ומגורים הגונים, התמודדות עם סביבה עתירת מעשי פשע ואלימות וכל זאת על רקע עליית התנועה הנאצית ומאבקה בתנועה הקומוניסטית ברחובות ברלין. ברלין, אלכסנדרפלאץ נכתב בסגנון מודרני. הוא חסר דמויות מסורתיות וכרונולוגיה של האירועים. הרומן עשיר באמצעים ספרותיים-אומנותיים חדשניים לתקופתו, המשמשים לצורך יצירת סיפור באמצעות טכניקה של הרכבת תכנים. הספר מכיל תיאורים מדויקים של המטרופוליס-עיר מודרנית המנוכרת לאנשי מעמד הפועלים החיים בה. דבלין משתמש בתיאורי המצב האישיים של הדמויות על מנת ליצור זרם של תודעה, מונולוג פנימי ושיח חופשי גם אם לא ישיר שלהם. באמצעות טכניקות ספרותיות אלה, שובר דבלין את המבנה העלילתי של הסיפור. הרומן מסופר מנקודות מבט מרובות, והוא עשיר בתיאורי קול, מכיל ציטטות מכתבי הקודש, משירים, מכתבות עיתונאיות ותחזיות מזג האוויר אשר באמצעותם מוסטת העלילה לכיוונים השונים שאליהם הסופר מעוניין להוביל אותה. בנוסף לכך נעשה שימוש בסגנונות שונים של השפה המדוברת, לצורך יצירת מציאות, כתיעוד אובייקטיבי לכאורה. האירועים המתוארים בספר מתרחשים באזור שכונות המגורים של מעמד הפועלים ברחובות הסובבים את אלכסנדרפלאץ. למרות טענות כי בסגנונו הנושאי הספר מזכיר את עבודתו של ג'יימס ג'ויס, הרי שמבקרים אחרים כגון ולטר בנימין טוענים כי קיימת הבחנה מובהקת בינו לבין המונולוג הפנימי ב"יוליסס". העיבוד הראשון של הרומן לסרט עלילתי באורך מלא נעשה בשנת 1931 בבימויו של פיל יוצי (Piel Jutzi). אלפרד דבלין עצמו היה שותף לכתיבת התסריט. העיבוד השני נעשה ב-1980 בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר אשר יצר אפוס עלילתי, בתחילה כהפקת טלוויזיה ולאחר מכן גם כהפקת תיאטרון. הפקת גרסה זו נמשכת 15 וחצי שעות, ורוכשי הכרטיסים נדרשו להגיע להקרנה במשך שלושה ערבים רצופים. העיבוד השלישי נעשה ב-2020 בבימויו של בוראהן קורבני (אנ') ברלין, אלכסנדרפלאץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Benjamin, Walter (1999). Michael Jennings, Howard Eiland, and Gary Smith, ed. Selected Writings, vol. 2. Cambridge, MA: Belknap. p. 301.
מאריטימו

מועדון ספורט מאריטימו (בפורטוגזית: Marítimo) הוא מועדון כדורגל מהעיר פונשל שבאי מדיירה. המועדון נוסד בשנת 1910 ונחשב בין המועדונים הוותיקים והידועים ביותר בכדורגל הפורטוגלי, מתחילת הווסדה נחשבה מאריטימו לקבוצה הדומיננטית והפופולרית באי מדיירה לפני יריבתה העירונית דפורטיבו נסיונאל. למועדון אף יש קבוצת מילואים מאריטימו B. בשנת 1926 זכתה הקבוצה באליפות פורטוגל שהייתה עד אז במתכונתה הישנה. לאחר ייסודה של הליגה הפורטוגלית בשנת 1934 נאסר על קבוצות שאינם מחצי האי האיברי להשתתף במסגרת ליגות הכדורגל. לכן רק בשנת 1973 לאחר מאבקים קשים הוחלט לאפשר לקבוצה להשתתף בליגות הכדורגל התחרותיות. מאז רשמה לעצמה הקבוצה 33 עונות בליגה הבכירה. בעונת 2012/13 רשמה הקבוצה את הישגה הטוב ביותר בזירה האירופית כאשר הצליחה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית. את קמפיין זה סיימה הקבוצה במקום השלישי בבית עם 6 נקודות. מעודכן ל-31 בינואר 2023 ונצואלה דני מיגל אלבס פורטוגלפפה סלובניהאנדריי קומאץ אליפות פורטוגל לשעבר: (1) זוכה: 1925/26 מדיה וקבצים בנושא מאריטימו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מאריטימו (בפורטוגזית) מאריטימו, ברשת החברתית פייסבוק מאריטימו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מאריטימו, ברשת החברתית אינסטגרם מאריטימו, ברשת החברתית טיקטוק פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu Club Sport Marítimo :: Estatísticas :: Títulos :: Palmarés :: História :: Golos :: Próximos Jogos :: Resultados :: Notícias :: Videos :: Fotos :: Plantel :: zerozero.pt, www.zerozero.pt (בפורטוגזית)