laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בן אי. קינג

בן אי. קינג (באנגלית: Ben E. King;‏ 28 בספטמבר 1938 - 30 באפריל 2015) הוא שם הבמה של בנג'מין ארל קינג, זמר נשמה ורית'ם אנד בלוז אמריקאי. קינג נולד ב-1938 בעיר הנדרסון שבקרוליינה הצפונית בשם בנג'מין ארל נלסון. במהלך 1947, בעת שהיה בן 9 עבר יחד עם משפחתו לשכונת הארלם שבניו יורק. בילדותו נהג קינג לשיר במקהלה של כנסייה, וכמו כן לקח חלק בלהקת הדו-וופ Four B’s. קינג היה הסולן של להקת הדו-וופ The Drifters במהלך השנים 1959 עד 1960. באותה התקופה היה שותף ביצירת הלהיט הראשון של הלהקה - גרסה חדשה לשיר של להקת ה-The Drifters ‏, "There Goes My Baby". בנוסף לכך נלסון גם היה הזמר הראשי בשירים "Save the Last Dance for Me", "Dance With Me," "This Magic Moment," "I Count the Tears", ו-"Lonely Winds". במהלך 1960 קינג עזב את הלהקה לאחר שלא הצליח להשיג העלאה בשכר. בשלב זה בקריירה הוא החל קריירת סולו כזמר מוזיקת נשמה, כאשר החל לראשונה להופיע תחת שם הבמה בן אי. קינג. שניים מהלהיטים המצליחים ביותר בקריירת הסולו של קינג יצאו במהלך 1961 - השיר "Spanish Harlem" והשיר "Stand by Me". שני השירים הגיעו לרשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון, למקומות 358 ו-122 בהתאמה, ושניהם הגיעו לצמרת מצעד הפזמונים האמריקני במהלך אותה השנה, ולאחר מכן שוב ב-1986 (כאשר נעשה שימוש בשיר כמוזיקת הנושא של סרט הקולנוע אני והחבר'ה). שיריו של קינג המשיכו לככב בצמרת מצעדי הפופ עד 1963, כאשר להקות פופ בריטיות החלו להופיע ולהשפיע על סצנת המוזיקה הפופולרית בארצות הברית. הלהיטים הגדולים ביותר של קינג לאחר 1963 היו "What is Soul?" ‏(1967), "Supernatural Thing, part 1" ‏(1975), וההשקה המחודשת של השיר "Stand by Me" ב-1986 בעקבות השימוש בשיר כמוזיקת הנושא של סרט הקולנוע אני והחבר'ה. בשנותיו האחרונות הקים קינג את ארגון הצדקה Stand by Me Foundation, במטרה לסייע לילדים ובני נוער עם בעיות חברתיות וכלכליות. קינג נפטר ב-30 באפריל 2015 כתוצאה מטרשת עורקים. אתר האינטרנט הרשמי של בן אי. קינג (באנגלית) בן אי. קינג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בן אי. קינג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בן אי. קינג, באתר ספוטיפיי בן אי. קינג, באתר Last.fm (באנגלית) בן אי. קינג, באתר AllMusic (באנגלית) בן אי. קינג, באתר MusicBrainz (באנגלית) בן אי. קינג, באתר דיזר בן אי. קינג, באתר Discogs (באנגלית) בן אי. קינג, באתר Songkick (באנגלית) בן אי. קינג, באתר Genius בן אי. קינג, באתר SecondHandSongs בן אי. קינג, באתר בילבורד (באנגלית) בן אי. קינג, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ירון פורמוזה

ירון פורמוזה (נולד ב-1972) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, שימש נספח היבשה בארצות הברית ומפקד התותחנים של פיקוד הצפון. פורמוזה החל את שירותו הצבאי באגד ארטילרי 215 של חיל התותחנים, שירת כקצין בגדוד 402 והתקדם עד לפיקוד על הגדוד. בהמשך שירת כראש ענף מפקדים בבית הספר לתותחנות שדה ושימש ראש זירת צפון בחטיבת המבצעים. כאלוף-משנה פיקד על עוצבת אדירים ושימש מפקד סיוע האש של עוצבת הגליל. ב-2010 מונה למפקד עוצבת גולן וב-2013 מונה למפקד התותחנים הפיקודי (מת"פ) של פיקוד הצפון. ב-2015 מונה לנספח היבשה בארצות הברית. שימש בתפקיד עד 2019. פורמוזה בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בעל תואר ראשון בניהול ובמשאבי אנוש, תואר שני במנהל עסקים ובכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני נוסף בביטחון לאומי. החל מ-2019 ירון פורמוזה מנהל התפעול בחברת City Transformer. יעקב זיגדון, בדרך למעלה, אתר בית התותחן, 12 במרץ 2013
דגל מדפיסים

דגל מדפיסים (באנגלית: Printer's Mark, סימן המדפיס) הוא סמליל שנועד לתת היכר בולט לספרים שנדפסו בידי מדפיס או בית דפוס מסוים, כדי להבדילם מספרי מדפיסים אחרים. דגלי מדפיסים הופיעו כבר בראשית הדפוס, והם, כמו חתימות בעלי מלאכה על יצירותיהם, חריטות-אמן על כלי מתכת ואבן וסימני מים בנייר, שמהם התפתח בהמשך הסימן המסחרי, היו תולדה של סימני בעלות משפחתיים שהוטבעו על מטלטלין ונחקקו על נכסי דלא ניידי. דגל המדפיסים הראשון נדפס במהדורתו הלטינית של התנ"ך במגנצא 1462 בבית הדפוס של יוהאן פוּסְט ופטר שֶפֶר. הדגלים הראשונים היו פשוטים בעיצובם בדרך כלל, ועם השנים נהיו מורכבים ומרובי פרטים. במאה ה-15 נדפסו דגלי המדפיסים בקולופון שבסוף הספרים, כנהוג אז לגבי כל הפרטים הטכניים של הדפסת הספר, כמו פרטי המביא לבית הדפוס, הסדר והמגיה. במאה ה-16 החלו להדפיס את דגלי המדפיסים גם בשער הספר או בדף שמעבר לו, ולעיתים בסוף ההקדמה או ככותרת בראש העמוד הראשון של טקסט הספר. ברבות השנים, יצרו לעצמם "דגלים" כאלו, גם שאר העוסקים במלאכת הספר כמו מביאים לדפוס ומוכרי ספרים. במאות הראשונות של הדפוס נעשו דגלי המדפיסים באמצעות חיתוך עץ, והחל מהמאה ה-17 גם באמצעות תחריטי נחושת. לקראת סוף המאה ה-19 הלך ותפס את מקומו של דגל המדפיסים, לוגו ההוצאה לאור, והדגל הפסיק להופיע. לדגלי המדפיסים שימוש חשוב במחקר הביבליוגרפי, הוא מעניק מידע על מקום הדפוס ולעיתים גם על תאריך ההדפסה במקרים בהם יצא הספר מסיבות מגוונות בלי ציון פרטים אלו, ובמקרים בהם עותק הספר העומד לפני הביבליוגרף אינו שלם. בקרב המדפיסים העבריים החל השימוש הסדיר בדגלי מדפיסים בשלב מאוחר יותר, ובמאה ה-15 היו דגלי מדפיסים עבריים רק לשני בתי דפוס: זה של אברהם אלאנתאנסי מאיחאר, וזה של האחים נחמיאש (נחמיאס) בקושטא. לדגלי המדפיסים העבריים סממנים ייחודים ולהם מוטיבים בעלי זהות יהודית לצד מוטיבים של משלח-יד ומקום מגורים כשל שאר המדפיסים. אקס ליבריס אברהם יערי, "דגלי המדפיסים העבריים, מראשית הדפוס העברי ועד סוף המאה התשע עשרה", ירושלים: תש"ד. יצחק יודלוב, דגלי מדפיסים: חמישים וארבעה סמלי מדפיסים, מו"לים ומחברים עבריים, ירושלים: הוצאת המחבר, תשס"ב שלום צבר, סקירה על ספרו של יודלוב, ציון סט,ג (תשס"ד-2004), עמ' 367–376. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה) רותי קלמן, דגלי המדפיסים בספר העברי בוונציה במאה ה-16, דיסרטציה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"א 2010 מדיה וקבצים בנושא דגל מדפיסים בוויקישיתוף אברהם יערי, דגלי המדפיסים העבריים: מראשית הדפוס העברי ועד סוף המאה התשע-עשרה, ירושלים תש"ד, 1944, באתר היברובוקס רותי קלמן, מקורות איטלקיים לדגלי מדפיסים, בבלוג איגוד ספרני יהדות אהרן פריימאן וג'וזף ג'ייקובס, ‏"דגל מדפיסים", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) דגלי מדפיסים, דף שער בספרייה הלאומית Printers' Marks, by William Roberts (1893). London: George Bell & Sons, York Street, Covent Garden, & New York. את המונח העברי טבע אברהם יערי בעבודתו החלוצית על דגלי המדפיסים העבריים, ובעקבותיו התקבל השם בקרב חוקרי הדפוס העברי; ראו: צבר, דגלי מדפיסים להלן בפרק "לקריאה נוספת".
שדרה (טקטיקה)

שדרה היא מערך טקטי שבו החיילים מסודרים בטור ארוך וצפוף. חזית הטור צרה בהרבה מאורכו. ההתקדמות בשדרה מאפשרת התקדמות מהירה בשדה הקרב ובדרך אל שדה הקרב. בנוסף, שדרה יוצרת לחץ כבד מאוד על החזית של האויב בנקודת ההסתערות. לכן, שדרות היו נפוצות מאוד לשבירת מבנים טקטיים בעלי עומק קטן. החיסרון הבולט של השדרה הוא הצפיפות הרבה שבה נתונים הלוחמים, שבעטיה גוברת פגיעותם לירי. חיסרון בולט נוסף, הוא חוסר היכולת להשתמש בכלי נשק רבים מול האויב. לכן, שדרות היו נפוצות בשדות הקרב בתקופות שבהן קצב הירי היה נמוך יחסית (עד אמצע המאה ה-19). עם זאת, למרות החסרונות הללו, נעשה לעיתים שימוש בטקטיקה זו גם במאה ה-20. השדרות המשיכו להתקיים כמבנה שבו החיילים צעדו לעבר שדות הקרב עד המיכון המקיף של הצבאות המודרניים במחצית השנייה של המאה ה-20. ריבוע מדיה וקבצים בנושא שדרה בוויקישיתוף
שדרה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... שדרה – סוג של רחוב חוט השדרה – חלק ממערכת העצבים המרכזית עמוד השדרה – מבנה גרמי בגב שדרה (טקטיקה) – סוג של מערך צבאי שדר (פירושונים) סדרה (פירושונים)
שיבון פינרן

שיבון פינרן (באנגלית: Siobhan Finneran; נולדה ב-2 בינואר 1966) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. היא ידועה בזכות תפקידיה בסדרת הדרמה של ה-BBC "לדפוק שעון" (2000–2002), בקומדיה "Benidorm" של ITV, בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" (2010–2013) ובדרמה של ה-BBC "עמק האושר" (2014). עוד כיכבה בתפקיד ריטה בסרט הקולנוע "ריטה, סו ובוב גם הוא" משנת 1986, ובתפקיד גברת סוויפט בסרט "The Selfish Giant" מ-2013. פינרן נולדה בעיר אולדהאם שבמחוז לנקשייר בצפון אנגליה. התפקיד הגדול הראשון שלה היה בשנת 1986 בסרט "ריטה, סו ובוב גם הוא" לצידם של מישל הולמס וג'ורג' קוסטיגן. היא השתתפה באופרות הסבון הבריטיות "Coronation Street"‏ (1989) ו-"Emmerdale"‏ (1998). מ-2007 שיחקה בדרמה הקומית "Benidorm" של ITV והופיעה בשש העונות של הסדרה ובפרקי הספיישל. בין השנים 2010–2013 גילמה את מיס או'בריאן, המשרתת האישית של ליידי גרנתהם, בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון". אחר כך השתתפה בסדרות "The Syndicate" ו"עמק האושר" (2014). על תפקידה בסרט "The Selfish Giant" הייתה פינרן מועמדת לפרס הקולנוע הבריטי העצמאי. באוגוסט 2024, פורסם כי פינרן לוהקה לסדרה חדשה של נטפליקס בשם "Out of the Dust". מדובר במותחן פסיכולוגי המתרחש בתוך כת נוצרית שמרנית. פינרנן תגלם את דמותה של גברת פיליפס. ב-1997 נישאה פינרן לשחקן מארק ג'ורדון שכיכב בסדרה "Heartbeat". לבני הזוג שני ילדים, ג'וזף ופופי. מדיה וקבצים בנושא שיבון פינרן בוויקישיתוף שיבון פינרן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שיבון פינרן, באתר AllMovie (באנגלית) שיבון פינרן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) BBC, Siobhan Finneran – Biography K. J. Yossman, Asa Butterfield, Molly Windsor, Fra Fee, Siobhan Finneran and Christopher Eccleston Set for Netflix Series ‘Out of the Dust’ (EXCLUSIVE), Variety, ‏2024-08-27 (באנגלית אמריקאית) Life after O'Brien: Downton's meanest maid reveals why she's quit the Abbey, dailymail.co.uk BAFTA Television 2024: The Winners and Nominations, www.bafta.org, ‏2024-03-15 (באנגלית)
פיסמייקר (סרט, 1997)

פיסמייקר (באנגלית: The Peacemaker ) הוא סרט פעולה משנת 1997 בבימויה של מימי לדר ובכיכובם של ניקול קידמן, ג'ורג' קלוני וארמין מילר-שטאל. כאשר צוות כוחות מיוחדים בפיקוד הגנרל הרוסי המושחת אלכסנדר קודורוב שודד מספר פצצות גרעין ומביים תאונת רכבות במטרה להסתיר זאת. על ד"ר ג'וליה קלי (קידמן), המנהלת בפועל של הצוות למניעת הפצת נשק גרעיני, מוטלת המשימה לאתרם בטרם יצליחו להגיע ליעדם - איראן. במרדף אחר קודורוב וצוותו נעזרת קלי בקולונל תומאס דבו (קלוני), יוצא רגימנט הריינג'רס ה-75 והכוחות המיוחדים. "פיסמייקר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פיסמייקר", באתר נטפליקס "פיסמייקר", באתר AllMovie (באנגלית) "פיסמייקר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פיסמייקר", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "פיסמייקר", באתר Metacritic (באנגלית) "פיסמייקר", באתר אידיבי "פיסמייקר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דוד שליט, ‏השטיח האדום של קלוני, באתר גלובס, 18 בינואר 2006 סרטי השבוע בטלוויזיה, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2001. סטיבן האנטר, 'The Peacemaker': Right on Target, וושינגטון פוסט, ‏ 26.09.1997. דסון האו, 'Peacemaker': Bombs Away, וושינגטון פוסט, ‏ 26.09.1997. גל פרל פינקל, ביידן רואה באיראן סכנה חמורה ויפעל בהתאם, באתר זמן ישראל, 10 בנובמבר 2020.
גרג אבוט

גרגורי ויין "גרג" אבוט (באנגלית: Gregory Wayne "Greg" Abbott; נולד ב-13 בנובמבר 1957) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, מכהן כמושל טקסס החל מינואר 2015. אבוט נולד בעיר ויצ'יטה פולס בטקסס וגדל בדאנקנויל. ב-1981 סיים תואר ראשון בניהול באוניברסיטת טקסס באוסטין וב-1984 קיבל תואר JD במשפטים מאוניברסיטת ואנדרבילט. זמו קצר לאחר סיום הלימודים נפגע כאשר עץ נפל עליו ומחץ את גבו. הוא נזקק להשתלת מוטות פלדה שייצבו את עמוד השדרה שלו ונותר משותק בפלג גופו התחתון. הוא עבד כעורך דין במשך שמונה שנים בפירמת עורכי הדין Butler and Binion LLP. ב-1993 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי של טקסס. ב-1996 נבחר לכהן כשופט בבית המשפט העליון של טקסס, וב-2001 התפטר במטרה להתמודד על משרת סגן מושל טקסס. אך בעקבות התפטרותו של ג'ון קורנין שכיהן כתובע הכללי של טקסס, החליט אבוט להתמודד על התפקיד שהתפנה ונבחר ב-2002 ברוב גדול. הוא נבחר לכהונות נוספות בתפקיד ב-2006 וב-2010. ב-2014 התמודד בבחירות למשרת מושל טקסס מול ונדי דייוויס וניצח ברוב של 59%, ובכך ירש את המושל הפורש ריק פרי. הוא הושבע לתפקיד בינואר 2015. בנובמבר 2018 נבחר לתקופת כהונה שנייה. ב-2021 נבחר בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית להתמודדות נוספת מטעמה לתפקיד המושל. בבחירות שנערכו ב-8 בנובמבר 2022, התמודד על כהונה נוספת בתפקיד מול חבר בית הנבחרים האמריקאי לשעבר, בטו או'רורק וניצח ברוב של 55% מהקולות. אבוט נשוי למקסיקנית אמריקאית, ואב לבת. הוא המושל הראשון בארצות הברית המשתמש בכיסא גלגלים מאז ג'ורג' וולאס. בשנת 2024 נכלל ברשימת טיים 100. מדיה וקבצים בנושא גרג אבוט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גרג אבוט (באנגלית) גרג אבוט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גרג אבוט, ברשת החברתית פייסבוק גרג אבוט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גרג אבוט, ברשת החברתית אינסטגרם גרג אבוט, סרטונים בערוץ היוטיוב גרג אבוט, ברשת החברתית Goodreads גרגר אבוט, באתר מושל טקסס בועז ביסמוט, יוסטון, יש לנו חבר, באתר ישראל היום, 22 בינואר 2016 מיכאל טוכפלד, מקור ראשון, "לשבור את התלות בנפט זר שמסכן את ישראל וארה"ב", באתר nrg‏, 4 בפברואר 2016 Greg Abbott: The 100 Most Influential People of 2024, TIME, ‏2024-04-17 (באנגלית)
אדוארד פרנקפורט

אדוארד סלומון פרנקפוֹרט (בהולנדית: Eduard Salomon Frankfort; ‏21 ביוני 1864 – 19 באוגוסט 1920) היה צייר יהודי-הולנדי שפעל במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. נולד במפל שבהולנד לדינה (לבית בנדין) ושמעון פרנקפורט, הצעיר מבן שמונת ילדיהם. אביו היה סוחר ודתי אדוק ומסלול ההשכלה של אדוארד כלל בהתאם לכך לימוד תורה אינטנסיבי. בהיותו בן 11 עברה המשפחה לאמסטרדם בה קיווה אביו לבסס את פרנסתו. אדוארד הצעיר גילה עניין בציור, השתלם בסטודיו והיה לאמן חזותי. ב-1887 למד אצל הצייר אוגוסט אלבה (אנ') ברייכסאקדמיה ("Rijksakademie"), האקדמיה הממלכתית לאמנות יפה באמסטרדם (אנ'). לאחר מכן השתלם במשך חודשים ספורים באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן. פרנקפורט נותר באמסטרדם עד שנת 1905, ויצר בה. רבים מציוריו עסקו בנושאים דתיים-יהודיים, הוא זכה להערכה רבה ובשנת 1903 זכה במדליית זהב של החברה המלכותית לאמנות "Arti et Amicitiae" (אנ') (מלטינית: אמנות ורֵעות), בעקבות ההערכה לה זכה, נקרא ללמד בבתי ספר לציור. כמו אמנים אחרים בני התקופה נמשך פרנקפורט לעיירה לארן ועבר להתגורר בה למשך תקופה קצרה. ב-1905 נסע בעקבות אחותו לביקור בדרום אפריקה ובמהלך סיוריו שם המשיך בציור דיוקנאות. מדרום אפריקה חזר לאמסטרדם, שם נישא ב-1911 לקלרה קלוטס. לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים. פרנקפורט המשיך לנהל קריירה מכובדת כצייר עד מותו בגיל 56 ב-19 באוגוסט 1920. המוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם מחזיק באוסף עבודותיו של פרנקפורט שנותרו בידי המשפחה, יתר עבודותיו מבוקשות ברחבי העולם בידי אספנים פרטיים. מדיה וקבצים בנושא אדוארד פרנקפורט בוויקישיתוף
ווריק (רוד איילנד)

ווריק (באנגלית: Warwick) היא עיר במחוז קנט שברוד איילנד, ארצות הברית. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010, אוכלוסיית ווריק מונה 82,672 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במדינה. העיר ממוקמת בערך 19 קילומטרים דרומה מפרובידנס, 101 קילומטרים דרום-מערבה מבוסטון, ו-275 קילומטרים צפון-מערבה מניו יורק. ווריק נחשבת לחלק ממטרופולין פרובידנס. בעיר נמצא נמל התעופה טי. אף. גרין, נמל התעופה המרכזי ברוד איילנד. ווריק היא חלק ממטרופולין פרובידנס המונה 1,600,852 תושבים נכון למפקד התושבים מ-2010. בעיר חיים כ-80,000 תושבים, וצפיפות האוכלוסין בה היא 933.3 תושבים לקמ"ר. 95.21% מאוכלוסיית העיר לבנים, 1.16% אפרו-אמריקאים, 0.25% אינדיאנים ו-1.49% אסיאתיים. מדיה וקבצים בנושא ווריק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ווריק (באנגלית) ווריק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קתדרלת ריו דה ז'ניירו

קתדרלת ריו דה ז'ניירו (שמה הרשמי: הקתדרלה המטרופוליטנית סאו סבסטיאו (Catedral Metropolitana de São Sebastião)) היא מקום מושב הארכיבישוף הרומי-קתולי של העיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל. היא קרויה על שם סבסטיאן הקדוש, הקדוש הפטרון של העיר. הקתדרלה נבנתה במרכז העיר בין השנים 1964–1979. היא תוכננה על ידי האדריכל אדגר דה אוליוירה דה פונסקה (Edgar de Oliveira da Fonseca) בסגנון מודרניסטי, בהשראת פירמידות של תרבות המאיה. הקתדרלה היא הנוכחית בשורה ארוכה של כנסיות ששימשו כמקום מושב הארכיבישוף של העיר. הקודמת לה היא כנסיית גבירתנו מהר הכרמל של הכס העתיק (ידועה יותר כקתדרלה הישנה של ריו דה ז'ניירו). הקתדרלה היא מבנה מעגלי בקוטר של 106 מטרים ובגובה של 75 מטרים. מותקנים בה ארבעה חלונות ויטראז' בגובה של 64 מטרים. היא יכולה להכיל 5,000 איש בישיבה או 20 אלף בעמידה. מדיה וקבצים בנושא קתדרלת ריו דה ז'ניירו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קתדרלת ריו דה ז'ניירו (בפורטוגזית)
האלכימאי (פאולו קואלו)

האלכימאי הוא ספר רב־מכר מאת הסופר הברזילאי פאולו קואלו, שיצא בשנת 1988. הספר מגולל את סיפורו של הנער סנטיאגו, רועה צאן שחולם על אוצר הטמון על יד הפירמידות במצרים. הוא מחליט לעזוב את העדר, שדות המרעה והעולם שהכיר עד כה וללכת בעקבות חלומו. בדרכו הוא פוגש באנשים מגוונים ונקלע למצבים שונים ומשונים שעוזרים לו לבסוף להגיע אל ייעודו. מכל אדם ומכל מצב שהוא נקלע לתוכו, הוא לומד סודות נסתרים לגבי העולם הסובב אותו ודרך התנהלותו, ובסוף המסע מגלה שהאוצר היה כל אותו הזמן בנקודת המוצא שממנה התחיל מסעו. הסיפור הוא משל המבקש לטעון כי כל הכלים לחיפוש ייעודו של האדם בעולם נמצאים בתוכו, ועליו רק להסתכל פנימה ולגלות אותם. יש הטוענים שהסיפור מנסה לומר שאע"פ שאדם חווה בחייו "שגרה" הוא צריך לא לשקוע בה אלא להמשיך בחייו. רבים משווים את האלכימאי לספר הנסיך הקטן, בעיקר מאחר ששניהם מאופיינים בסגנון כתיבה פשוט, קוצר יריעה, דמויות צד שטוחות למדי וניסיון להעביר מסרים על החיים והעולם. דמותו של מלכיצדק המקבל מעשר חקלאי מן הגיבור, מהווה אזכור למלכיצדק מלך שלם, דמות תנ"כית, אשר על פי הסיפור קיבל מעשר מאברם (כך במקור, כפי שאברהם נקרא אז בטרם נשתנה שמו). ייתכן שמבנה הסיפור נלקח מסיפור מפורסם - סיפור של רבי שמחה בונים מפשיסחא, בשם "האוצר מתחת לגשר". בשניהם מסופר על איש שחולם חלום על אוצר הטמון במקום מסוים, ויוצא למסע על מנת למצוא את אוצרו. בשניהם האוצר לא נמצא, ומתברר לבסוף על ידי אדם אחר שהאוצר היה כל הזמן בנקודת המוצא, בביתו של האיש. שני הסיפורים מעבירים מסר דומה - ייעודו של אדם בעולם לא נמצא במקום רחוק וחיצוני לו, אלא בתוכו פנימה. אזכור נוסף למקרא ניתן להבחין כאשר באחד מטיוליו במדבר המקיף את נווה המדבר בו שהה סנטיאגו, הוא מבחין בשני עיטים תוקפים זה את זה בזמן מעופם בשמיים, הוא חווה חיזיון ובו הוא רואה את נווה המדבר מותקף על ידי אחד השבטים המשתתפים במלחמה. הוא מספר זאת למוביל הגמלים, שמייעץ לו לעדכן בחזון את מועצת השבט של נווה המדבר. הוא עושה זאת, וכשאלו מסיימים להתדיין בדבר, מספר לו זקן המועצה שישב במרכזם של זקני השבט, סיפור עתיק שקרה גם הוא במצרים, על עבד שנמצא בתוך בור ונמכר בתור עבד למצרים, וגם הוא היה רואה חזיונות וחלומות ומפרש אותם, ולימים נהיה יועץ למלך בזכות יכולותיו. סיפור זה הוא אזכור לסיפורו של יוסף. בנוסף מתואר בספר כי "אורים ותומים" הן שתי אבנים, שחורה ולבנה, המסמלות 'כן' ו'לא' בהתאמה, ומשמשות לקבלת החלטות וקריאת סימנים (Omens). הספר נכתב בשנת 1988. מהמהדורה הראשונה נמכרו רק 900 עותקים והמוציא לאור החליט אז שלא להדפיס אותו יותר. קואלו מצא אז מוציא לאור גדול יותר שהתעניין ביצירה, ורק אז התפרסם הספר. הספר זכה לעיבודים תיאטרליים מגוונים: מחזות זמר, אופרות, תיאטרוני בובות ואף הצגת תיאטרון בברודוויי. האלכימאי שבר את כל שיאי המכירות של סופרים ברזילאים ושל ספרות שמקורה בשפה הפורטוגזית, ונכנס לספר השיאים של גינס. ב־1993 פרסמה ההוצאה האמריקאית HarperCollins מהדורה ראשונה של הספר באנגלית שכללה 50,000 עותקים, כמות שכבר שברה שיא של מכירת ספר ברזילאי בארצות הברית. עד היום (ינואר 2012) נמכרו ברחבי העולם 65 מיליון עותקים מהספר. אולפנים רבים בהוליווד חפצו בזכויות על הסרט, שעדיין לא ראה אור, וב־1993 רכשה חברת האחים וורנר את הזכויות עליו. האתר של פאולו קואלו (באנגלית) האלכימאי, באתר OCLC (באנגלית)
אריאל קופרוב

אריאל קופרוב (ביידיש: אַריִעל קאָפּראָװ; 1913 קפרשטי בסרביה - 15 ביוני 2007 טורונטו) היה סופר יידי. נולד בעיירה קפרשטי בבסרביה (היום חלק ממולדובה), להוריו קראו מוטל (מרדכי) ופרל. אביו נפטר כשאריאל היה צעיר ומשפחתו עברה לטלנשטי. הוא עבד בתור מורה בכפרים ועיירות סמוכות. למד בקישינב ואוניברסיטת יאשי. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא התנדב והתגייס לצבא האדום, במלחמה הוא נפצע. לאחר המלחמה סיים את לימודי עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה, לאחר מכן גר בקישינב ועבד בתור עיתונאי בעיתונים יהודיים ולאחר סגירתם בעיתונים רוסים ומולדביים. ב-1973 הוא עלה לארץ, בארץ היה אחד מכותביהם של ספרי זיכרון של הקהילות היהודיות בקפרשטי וטלנשטי. ב-1984 הוא ירד מהארץ והשתקע בקנדה, שם פרסם שלושה ספרים ביידיש. כמו כן כתב גם ברוסית. הוא כתב גם בשביל העיתון היידי פארווערטס היוצא לאור בניו יורק. יזכור בוך קאפרעטש, חיפה, 1980. יזכור בוך טעלענעשט, תל אביב, 1982. צװישן צװײ װעלט-מלחמות (בין שתי מלחמות העולם), טורונטו, 1991. מאָראַל, מוט און גלױבן (מוסר, עוז ואמונה), טורונטו, 1993. אַ װעלט מיט חכמות, טורונטו, 1996. אריאל קופרוב (1913-2007), דף שער בספרייה הלאומית
עווית קריקופרינגיאלית

עווית קריקופרינגיאלית היא עווית בלוע, בשריר של הסחוס הטבעתי (Cricopharyngeus muscle). מדובר במצב שגורם אי נוחות ללוקה בו, אולם במרבית המקרים אינו מזיק וחולף עם הזמן. הוושט מורכב משני סוגרים – השריר הסוגר העליון (Oropharyngeal Dysphagia) והשריר הסוגר התחתון. במצב הטבעי, שני שרירים אלו מתכווצים באופן תדיר, למעט בעת בליעת מזון, אז הם נרפים על מנת לאפשר את מעבר המזון אל עבר הקיבה. מיד לאחר מעבר המזון, השרירים מתהדקים בחזרה על מנת למנוע מעבר חומרים מן הקיבה לכיוון הלוע. כאשר ישנה לקות בתפקוד שרירים אלו, עלול האדם ללקות בעווית. תחושת "גוש" בגרון, לרוב בסמוך לסחוס הטבעתי, הגורמת לאי-נוחות. ניתן לדמות את התחושה כאשר לוחצים על סחוס הצוואר מתחת לפיקת הגרגרת. תחושת נפיחות בגרון. קשיים בבליעת רוק, בניגוד לבליעה של מזון (שעשויה אף להיטיב עם אי-הנוחות). התסמינים מחריפים בדרך כלל בשעות הלילה, ועשויים להיות מושפעים גם מלחץ נפשי. תסמינים אלו אינם בהכרח קבועים, ועשויים להמשך זמן ממושך. מדיה וקבצים בנושא עווית קריקופרינגיאלית בוויקישיתוף
צדוק דולגופולסקי

צדוק דולגופולסקי (ביידיש: צדוק דאָלגאָפּאָלסקי; 11 באוגוסט 1879 הרדוק - 16 ביולי 1959 מינסק) היה סופר יידי סובייטי. נולד למשפחה ענייה בעיירה קטנה הרדוק קרוב לעיר ויטבסק (כיום חלק מבלארוס). בהיותו בן 13 הוא החל לעבוד במפעל. הוא היה אוטודידקט, הוא הצליח לעבור מבחנים לקבלת אישור לעסוק בהוראה ופתח בית ספר לילדים יהודים בעירו. בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 הוא החל לכתוב מאמרים קצרים בנושא חייהם של הפועלים בשביל כתבי עת ביידיש. ב-1917, לאחר המהפכה הוא עבר להתגורר במינסק, שם פרסם סיפורים בכתבי עת ועיתונים. ב-7 בנובמבר 1929 בתיאטרון היהודי הממלכתי הועלה מחזה פרי עטו של דולגופולסקי. מדי פעם הוא כתב ביקורת סאטירית תחת שם העיט הורודיקער. ב-1936 הוא נעצר יחד עם מספר סופרי יידיש בלארוסים, אך הוא שוחרר ועבר להתגורר עד ראשית שנות החמישים בוויטבסק. בילדער פון שטעטל (תמונות משטעטל), וילנה, 1914. דעם זיידנס קללה (קללת סבא), 1919. בא געעפענטע טויערן (ליד השער הפתוח), וייסרוסלענדישער מעלוכע-פארלאג, 1928. אויף סאוועטישער ערד (על האדמה הסובייטית), 1931. גנדי אסטרייך, צדוק דולגופולסקי, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) על דולגופולסקי באנציקלופדיה יהודית רוסית (ברוסית) קורות חיים (ברוסית) צדוק דולגופולסקי, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית)
אוחניה

אוחניה (בפולנית: Uchanie) היא עיירה בפרובינציית לובלין שבמזרח פולין, במחוז הרוביישוב, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה. העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1485 כיישוב בבעלות משפחת אצילים. באותה שנה העניק לה קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, זכויות עיר והיתר לקיים יום שוק שבועי וירידים שנתיים. במאה ה-16 גדלה העיירה, והייתה למרכז מסחר ומלאכה לסביבתה החקלאית. ב-1795, בעקבות חלוקתה השלישית של פולין, נכללה העיירה בתחומה של אוסטריה, ובשנת 1807 צורפה לנסיכות ורשה. משנת 1815 ועד מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה במלכות פולין הקונגרסאית. בשנת 1915 נכבשה העיירה בידי צבאות האוסטרים, ששלטו בה עד לנסיגתם ב-1918. יהודים תושבי אוחניה שעסקו בסחר בתבואות נזכרים לראשונה בשנת 1640. במאות ה-19 וה-20 הייתה בעיירה קהילה מאורגנת, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזבוה רבים מיהודיה בשל קרבתה לחזית. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה הרב יהודה זינדל ליפשיץ. לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה למעלה מ-1,000 יהודים. ובהן כמה משפחות מסועפות וגדולות, מהבולטות שבהן – אייזן, בירמן וקוצן. בסוף ספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים. יהודי העיירה נלקחו לעבודות כפייה מזדמנות, רכושם נגזל מהם, הם צוו לענוד סימן היכר על בגדיהם, ונאסר עליהם ללכת על מדרכות העיירה, ולקיים קשרים כלשהם עם לא יהודים. בתקופה זו הובאו לעיירה פליטים יהודים מעיירות ומכפרים באזור, ביניהם 680 יהודים מהורודלו באביב 1942. במאי 1942 הגיע מספר היהודים בעיירה ל-2,025 נפש. ב-10 ביוני 1942 חיסלו הגרמנים את קהילת העיירה. היהודים הובלו לתחנת הרכבת במיונצ'ין, ושולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה סוביבור, שם נרצחו כולם. בית הקברות היהודי באוחניה מדיה וקבצים בנושא אוחניה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוחניה אוחניה במרכז מורשת יהדות פולין "אוחניה", באתר השטעטל הווירטואלי "אוחניה", באתר JewishGen (באנגלית) מרטין דין (אנ'), אוחניה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 722–723), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מידע מהניצולים איטה ושאול בירמן (אשקלון).
בינגהאם

האם התכוונתם ל... היירם בינגהאם השלישי – חוקר ופוליטיקאי אמריקאי היירם בינגהאם הרביעי – דיפלומט אמריקאי הנרייטה בינגהאם – עיתונאית אמריקאית יוג'ין בינגהאם – כימאי אמריקאי סטיוארט בינגהאם – שחקן סנוקר מקצועני אנגלי