תעלומת אדווין דרוד

תעלומת אדווין דרוד (באנגלית: The Mystery of Edwin Drood) הוא הרומן האחרון מאת צ'ארלס דיקנס, שפורסם במקור ב-1870. למרות שהרומן נקרא על שם הדמות אדווין דרוד, הוא מתמקד יותר בדודו של דרוד, ג'ון ג'ספר, מורה, מנהל מקהלה ומכור לאופיום, שחושק בתלמידה שלו, רוזה באד. מיס באד, ארוסתו של אדווין דרוד, תפסה גם את עינו של נוויל לנדלס מלא החיים וחם המזג. לנדלס ואדווין דרוד לא אוהבים זה את זה באופן מיידי. מאוחר יותר נעלם דרוד בנסיבות מסתוריות. הסיפור מתרחש בקלויסטרהם, שדומה לעירייה רוצ'סטר, אנגליה. עם מותו של דיקנס ב-9 ביוני 1870, הרומן נותר בלתי גמור בשולחן הכתיבה שלו, רק שישה מתוך שנים עשר פרקים מתוכננים נכתבו. הוא לא השאיר תוכנית מפורטת לשאר הפרקים או פתרון לתעלומת הרומן, ועיבודים רבים מאוחרים יותר והמשכים של סופרים אחרים ניסו להשלים את הסיפור. הרומן מתחיל כשג'ון ג'ספר עוזב מאורת אופיום בלונדון. למחרת בערב, אדווין דרוד מבקר את ג'ספר, מנהל המקהלה בקתדרלת קלויסטרהם, שהוא גם דודו. אדווין מודה כי יש לו חששות לגבי אירוסיו עם רוזה באד, אירוסים אשר סודרו על ידי אביו ואביה של רוזה. למחרת, אדווין מבקר את רוזה בבית הנזירות, הפנימייה שבה היא גרה. הם רבים, מה שהם כנראה עושים לעיתים קרובות במהלך ביקוריו. בינתיים, ג'ספר, שמתעניין בקריפטת הקתדרלה, מחפש את חברתו של דרדלס, אדם שיודע יותר על הקריפטה מכל אחד אחר. נוויל לנדלס ואחותו התאומה הלנה נשלחים לקלויסטרהם לצורך חינוכם. נוויל ילמד עם הכומר קריספרקל; הלנה תגור בבית הנזירות עם רוזה. נוויל מתוודה בפני הכומר קריספארקל שהוא שנא את אביו החורג האכזר, בעוד רוזה מודה בפני הלנה שהיא מתעבת את המורה למוזיקה שלה, ג'ספר ומפחדת מפניו. נוויל לוקח קשה את היחס כלפי רוזה ומתקומם על כך שאדווין לא לוקח ברצינות את אירוסיו. אדווין מתגרה בו והוא מגיב באלימות, מה שנותן לג'ספר את ההזדמנות להפיץ שמועות על כך שיש לנוויל מזג אלים. הכומר קריספרקל מנסה לפייס בין אדווין ונוויל, שמסכים להתנצל בפני אדווין אם הראשון יסלח לו. נקבע שהם יסעדו יחד למטרה זו בערב חג המולד בביתו של ג'ספר. האפוטרופוס של רוזה, מר גרוגיוס, אומר לה שיש לה ירושה משמעותית מאביה. כשהיא שואלת אם יהיה חילוט אם לא תינשא לאדווין, הוא עונה שלא יהיה כזה משני הצדדים. בחזרה במשרדו בלונדון, מר גרוגיוס נותן לאדווין טבעת שאביה של רוזה נתן לאמה, בתנאי שאדווין חייב לתת את הטבעת לרוזה כאות למחויבותו הבלתי חוזרת כלפיה או להחזיר אותה למר גרוגיוס. מר באזרד, פקידו של מר גרוגיוס, עד לעסקה זו. למחרת, רוזה ואדווין מסכימים בידידות לסיים את אירוסיהם. הם מחליטים לבקש ממר גרוגיוס למסור את החדשות לג'ספר, ואדווין מתכוון להחזיר את הטבעת למר גרוגיוס. בינתיים, דרדלס לוקח את ג'ספר לקריפטת הקתדרלה. בדרך לשם מצביע דרדלס על תלולית של סיד. ג'ספר מספק בקבוק יין לדרדלס. היין חזק בצורה מסתורית ודרדלס מאבד במהרה את ההכרה; בעודו מחוסר הכרה הוא חולם שג'ספר הולך לבדו בקריפטה. כשהם חוזרים מהקריפטה, הם נתקלים בנער שנקרא דפיוטי, וג'ספר, שחושב שהוא מרגל אחריהם, תופס אותו בגרונו – אבל כשהוא רואה שהוא עומד להיחנק עוזב ונותן לו ללכת. בערב חג המולד, נוויל קונה לעצמו מקל הליכה כבד; הוא מתכנן לבלות את חופשת חג המולד שלו בטיולים באזור הכפרי. בינתיים, אדווין מבקר אצל תכשיטן כדי לתקן את שעון הכיס שלו; מוזכר שהתכשיטים היחידים שהוא עונד הם השעון והשרשרת וסיכת חולצה. במקרה הוא פוגש מכורה לאופיום מלונדון. היא שואלת את שמו הנוצרי של דרוד והוא עונה שזה "אדווין"; היא אומרת שיש לו מזל שזה לא "נד", כי "נד" נמצא בסכנה גדולה. הוא לא חושב על זה, כי האדם היחיד שקורא לו "נד" הוא ג'ספר. בינתיים, ג'ספר קונה לעצמו צעיף שחור של משי חזק, שלא נראה שוב במהלך הרומן. ארוחת הפיוס מוצלחת ובחצות, אדווין דרוד ונוויל לנדלס עוזבים יחד כדי לרדת לנהר ולהביט בסערת רוחות המשתוללת באותו לילה. למחרת בבוקר אדווין נעדר וג'ספר מעודד חשד שנוויל הרג אותו. נוויל יוצא מוקדם בבוקר לטיול שלו; תושבי העיר תופסים אותו ומחזירים אותו בכוח לעיר. הכומר קריספרקל מונע מנוויל להיכנס לכלא בכך שהוא לוקח עליו אחריות, ומצהיר שהוא יוודא שנוויל יגיע בכל פעם שתידרש נוכחותו. באותו לילה, ג'ספר מושפע מאוד כאשר מר גרוגיוס מודיע לו שאדווין ורוזה סיימו את אירוסיהם; הוא מגיב חזק יותר לחדשות האלה מאשר לסיכוי שאדווין עלול להיות מת. למחרת בבוקר, הכומר קריספרקל הולך אל תעלת הנהר ומוצא את השעון, את סיכת השרשרת והחולצה של אדווין. חצי שנה לאחר מכן, נוויל מתגורר בלונדון ליד משרדו של מר גרוגיוס. סגן טרטר מציג את עצמו ומציע לחלוק את הגינה שלו עם נוויל; החדרים של סגן טרטר צמודים לנוויל מעל חצר משותפת. זר לבן שיער ועם שפם הקורא לעצמו דיק דאצ'רי מגיע לקלויסטרהם. הוא שוכר חדר מתחת לג'ספר ומתבונן בבאים והולכים באזור. בדרכו למקום הלינה בפעם הראשונה, מר דאצ'רי מבקש הנחיות מדפיוטי. דפיוטי לא יתקרב לשם מחשש שג'ספר יחנוק אותו שוב. ג'ספר מבקר את רוזה בבית הנזירות ומצהיר על אהבתו אליה. היא דוחה אותו אך הוא מתעקש ואומר לה שאם היא לא תיתן לו תקווה הוא ישמיד את נוויל, אחיה של חברתה היקרה הלנה. בפחד מג'ספר, רוזה בורחת למר גרוגיוס בלונדון. למחרת הכומר קריספרקל עוקב אחרי רוזה ללונדון. כשהוא נמצא עם מר גרוגיוס ורוזה, סגן טרטר מתקשר ושואל אם הוא זוכר אותו. הכומר קריספרקל אכן זוכר אותו כמי ששנים לפני כן הציל אותו מטביעה. הם לא מעזים לתת לרוזה ליצור קשר ישיר עם נוויל והלנה, מחשש שג'ספר אולי צופה בנוויל, אבל מר טרטר מאפשר לרוזה לבקר בחדרו כדי ליצור קשר עם הלנה מעל החצר. מר גרוגיוס מארגן לרוזה דירה לשכירות מגברת ביליקין ומיס טווינקלטון תגור איתה שם. ג'ספר מבקר שוב במאורת האופיום הלונדונית בפעם הראשונה מאז היעלמותו של אדווין. כשהוא עוזב עם עלות השחר, האישה שמנהלת את מאורת האופיום הולכת אחריו. היא נשבעת לעצמה שהיא לא תאבד שוב את עקבותיו כפי שעשתה לאחר ביקורו האחרון. הפעם, היא עוקבת אחריו עד לביתו בקלויסטרהם; בחוץ היא פוגשת את דאצ'רי, שמספר לה את שמו של ג'ספר ושהוא ישיר למחרת בבוקר בטקס הקתדרלה. בבירור, דאצ'רי מגלה שהיא נקראת "הנסיכה פאפר". למחרת בבוקר היא משתתפת בשירות ומנענעת באגרופיה לעבר ג'ספר מאחורי עמוד. מותו של דיקנס מותיר את שאר הסיפור עלום. לדברי חברו והביוגרף שלו ג'ון פרסטר, לאחר שדיקנס כתב לו שני מכתבים קצרים המתייחסים לעלילה (אך לא לרצח), הוא סיפק לפורסטר מתווה של העלילה המלאה: המחשבה הראשונה שלו לסיפור התבטאה במכתב באמצע יולי. "מה אתה חושב על הרעיון של סיפור שמתחיל בצורה כזו? – שני אנשים, ילד וילדה, צעירים מאוד, נפרדים זה מזה, הם התחייבו להינשא לאחר שנים רבות – וזה קורה בסוף הספר. העניין בספר הוא להתחקות אחר דרכיהם הנפרדות, וחוסר האפשרות לדעת מה ייעשה עם הגורל הממשמש ובא". המחשבה הזו הונחה בצד; אבל הרעיון הותיר עקבות ניכרת על הסיפור כפי שתוכנן לאחר מכן, בקשר בין אדווין דרוד וארוסתו. שמעתי לראשונה על העיצוב המאוחר יותר במכתב מ"יום שישי 6 באוגוסט 1869", שבו לאחר שדיבר, בשבחים הבלתי פוסקים הרגילים, העניק תמיד למה שריגש אותו אצל אחרים, על סיפור קטן שקיבל עבור העיתון שלו. הוא דיבר על השינוי שחל בו בעקבות הסיפור החדש שקיבל. "הנחתי בצד את הפנטזיה שסיפרתי לך עליה, ויש לי רעיון מסקרן מאד וחדש לסיפור החדש שלי. לא רעיון שניתן להעביר (או שהעניין של הספר ייעלם), אבל רעיון חזק מאוד, אם כי קשה לעבודה". הסיפור, כך נודע לי מיד לאחר מכן, היה אמור להיות סיפור של רצח אחיין בידי דודו; מקוריותו הייתה מורכבת מסקירת הקריירה של הרוצח בעצמו בסיום, כאשר יש להתעכב על הפיתויים שלו כאילו, לא הוא האשם, אלא אדם אחר. הפרקים האחרונים היו אמורים להיכתב בתא הנידון, שאליו הביאה אותו רשעותו, שכולה נלקחה ממנו בהרחבה כאילו מסופר על אחר. בנוסף גילוי של הרוצח שלא היה צורך בכלל ברצח, מה שמגדיל את החומרה עם ביצוע המעשה; אבל כל גילוי של הרוצח היה אמור להיות מבולבל עד לקראת הסוף, כאשר באמצעות טבעת זהב שהתנגדה להשפעות המאכלות של הסיד שלתוכו השליך את הגופה, לא רק את הנרצח היה ניתן לזהות אלא מקום הפשע והאדם שביצע אותו. כל כך הרבה נאמר לי לפני שמשהו מהספר נכתב; ויוזכר שהטבעת, שנלקחה על ידי דרוד כדי לתת לארוסתו רק אם אירוסיהם נמשכו, הובאה איתו מהרעיון האחרון שלהם. רוזה הייתה אמורה להתחתן עם טרטר, וקריספארקל אחותו של לנלדס, שבעצמו, אני חושב, היו אמור למות תוך כדי סיוע לטרטר לחשוף את המסכה ולתפוס את הרוצח. אדווין דרוד: יתום. כשיגיע לבגרות, הוא מתכנן להתחתן עם רוזה באד ולנסוע למצרים, עובד כמהנדס בחברה בה היה שותף אביו. רוזה באד: יתומה וארוסתו של אדווין דרוד. את אירוסיהם סידרו אבותיהם. ג'ון ג'ספר: מנהל המקהלה של קתדרלת קלוסטרהם, דודו ואפוטרופוס של אדווין דרוד (אם כי לא מבוגר בהרבה מדרוד, ולכן הוא מסוגל להביע עניין "באופן מקובל" ברוזה), והמורה המוזיקלי של רוזה באד. הוא אוהב את רוזה בסתר. הוא מבקר לעיתים קרובות במאורת אופיום בלונדון, המנוהלת על ידי הנסיכה פאפר. סביר להניח (ראה ראיות למטה) שדיקנס התכוון להפוך אותו לרוצח המשוער. ג'ספר מנצל לכאורה את היריבות הידועה והחריפה בין דרוד ונוויל לנדלס למען חיבתה של רוזה; ככל הנראה ביצע את הרצח של דרוד מיד לאחר פרק הזמן שבו לנדלס השמיע הערות ממורמרות וכועסות על דרוד, ובכך העביר בנוחות את החשד הציבורי ברצח של דרוד הרחק מג'ספר ואל לנדלס במקום זאת. השלכה נוספת היא שאם לנדלס היה מורשע ברצח של דרוד ומוצא להורג, ג'ספר היה נפטר משני תחומי האהבה של רוזה, ואז הוא יהיה חופשי לבקש את ידה של רוזה בעצמו. נוויל לנדלס: אחיה התאום של הלנה. הם מסרי לנקה, אבל לא ברור באיזו מידה הם ילידי המקום. בילדותם הם סבלו התעללות והזנחה. נוויל הצעיר מתאהב מיד ברוזה באד, והופך במהרה ליריבו השנוא של דרוד לשמחתה של רוזה; יש לו גם מזג הפכפך (שג'ספר מחמיר בכך שהוא מסמם את היין של נוויל) והוא שחצן יותר ממה שצריך. מזגו וגאוותו גורמים לו להפוך לחשוד העיקרי בהיעלמותו של דרוד, החשד הברור הוא שהוא התרגז והרג את דרוד בתקווה שיוכל אז לקבל את רוזה עבור עצמו. היושרה שלו מונעת ממנו להתנצל באופן לא כנה בפני דרוד. הלנה לנדלס: אחותו התאומה של נוויל. הלנה ורוזה הופכות לחברות יקרות. הכומר ספטימוס קריספרקל: קאנון מינור של קתדרלת קלוסטרהם והמנטור של נוויל לנדלס. גברת. קריספרקל: אמו האלמנה של הכומר קריספרקל. מר (היראם) גרוגיוס: עורך דין לונדוני והאפוטרופוס של רוזה באד. הוא היה חבר של הוריה. מר באזרד: הפקיד של מר גרוגיוס. הוא נעדר מהתפקיד הזה כאשר דאצ'רי נמצא בקלויסטרהם. הוא כתב מחזה. (סטוני) דורדלס: סתת והקברן המקומי. הוא יודע יותר מכל אחד אחר על בית הקברות של קתדרלת קלויסרהם; הוא לוקח את ג'ספר לסיור בבית הקברות ומספר לו על תכונות המסת בשר האדם של החומר סיד. דפיוטי: ילד קטן. "סגן" אינו שמו אלא כינוי שהוא משתמש בו לאנונימיות. אם הוא תופס את דרדלס בחוץ אחרי 22:00 בגלל שכרות מופרזת, הוא זורק עליו אבנים עד שהוא הולך הביתה. דרדלס משלם לדפיוטי חצי אגורה ללילה על כך. דיק דאצ'רי: זר חידתי שמתארח בקלויסטרהם למשך חודש או חודשיים. הוא מתעניין בג'ספר ובנסיכה פאפר; המשמעות היא שהוא למעשה בלש סמוי שזומן לעזור לפתור את הרצח של דרוד. הוד מעלתה המלכותית הנסיכה פאפר: אישה מנומסת שמנהלת מאורת אופיום לונדונית שאותה פוקד ג'ספר. היא ללא שם ברוב הספר, ו"הנסיכה פאפר" הוא התואר שמעניק לה דפיוטי. היא נוהגת לטעון שהיא חסרת אונים וחולה כדי לזכות באהדה ותמיכה, אבל היא מגלה בסתר חוכמה וערמומיות ניכרות, הן בהונאת הלקוחות למאורת האופיום שלה והן בליקוט מידע חושפני עליהם בערמומיות. מר (תומאס) ספססי: מנהל מכירות פומביות קומי. עם היעלמותו של דרוד הוא הופך לראש עיריית קלוסטרהם. הדיקן: הדיקן הוא איש הדת הבכיר ביותר בקתדרלת קלוסטרהם, איש בעל דרגת של כבוד שאחרים מתנהגים כלפיו בכבוד הולם. בתמורה הוא יכול להיות די מתנשא. מר טופ: עוזר הטקס של קתדרלת קלויסטרהם. גברת טופ: אשתו. היא מבשלת לג'ספר ומשכירה לינה לדאצ'רי. מיס טווינקלטון: המשרתת של בית הנזירות, הפנימייה שבה מתגוררת רוזה. גברת טישר: העוזרת של מיס טווינקלטון בבית הנזירות. מר (לוק) האניטאנדר: פילנתרופ לונדוני בומבסטי. הוא האפוטרופוס של נוויל והלנה לנדלס. מר טרטר: קצין ימי בדימוס. הוא התפטר מהוועדה שלו בשנות העשרים המאוחרות לחייו כשדוד השאיר לו רכוש כלשהו, אבל הוא גר בלונדון, בהיותו לא רגיל לשטח של אחוזה גדולה. גברת ביליקין: אלמנה. בת דודה רחוקה של מר באזארד. היא שוכרת לינה בלונדון לרוזה ולמיס טווינקלטון. גורלו של אדווין דרוד אינו ברור. הרוצח שלו, אם בכלל, לא נחשף, אבל מקובל לחשוב שג'ון ג'ספר, דודו של אדווין, הוא הרוצח משלוש סיבות: דיקנס תיאר את העלילה לג'ון פרסטר: "הסיפור... היה אמור להיות של רצח אחיין על ידי דודו." לוק פילדס, שאייר את הסיפור, אמר שדיקנס אמר לו, כשדנו באיור, "אני חייב לקבל את העניבה הכפולה! זה הכרחי, כי ג'ספר חונק איתה את אדווין דרוד." בנו של דיקנס צ'ארלס הצהיר שאביו אמר לו באופן חד משמעי שג'ספר הוא הרוצח. הספר נותן רמזים נוספים: הוא מתאר סצנת לילה שבה ג'ספר הולך בחשאי עם דרדלס לבית הקברות. ג'ספר רואה סיד, שבאותה תקופה האמינו שהוא מזרז את פירוק הגופות. יום לפני שהוא נעלם, אדווין מדבר עם הנסיכה פאפר בבית הקברות. היא אומרת לו ש"נד" נמצא בסכנה גדולה. מאוחר יותר מתברר שהיא עקבה אחרי ג'ון ג'ספר מלונדון, והוא אמר לה משהו במצב שכרותו. ג'ספר הוא היחיד שמתייחס לאדווין דרוד כ"נד". ביום שבו מדווחים על אדווין כנעדר, ג'ספר מודיע על ידי מר גרוגיוס, האפוטרופוס של רוזה, שהיא ואדווין ניתקו את אירוסיהם. ג'ספר מתמוטט במצב של הלם; המשמעות היא שייתכן שהוא רצח את אדווין שלא לצורך. רוזה באד תמיד פחדה מג'ון ג'ספר, ובשעות אחר הצהריים של יום חמים, חצי שנה לאחר היעלמותו של אדווין, הוא אומר לה שאהבתו אליה עשויה להספיק אפילו כדי להיפטר מאחיינו האהוב. הנסיכה פאפר מנסה לעקוב אחרי ג'ספר; היא חושדת בו במשהו בגלל מה שהוא אמר במהלך שיכרון האופיום שלו. ג'ספר אומר לה בסוף מה שקיים בספר: "נניח שהיה לך משהו בראש; משהו שהיית רוצה לעשות. . . האם היית צריכה לעשות את זה בהתלהבות שלך, כשאת שוכבת כאן ועושה את זה? . . . עשיתי את זה שוב ושוב. עשיתי את זה מאות אלפי פעמים בחדר הזה". הרמז הראשון (מר ג'ספר מודאג לגבי מה שהוא עלול לומר בעודו נמצא בהלם אופיום) מתרחש בעמודים הראשונים כאשר מר ג'ספר מקשיב למשתמשי אופיום אחרים ואומר "לא מובן!" . במסע האופיום האחרון שלו, הנסיכה פאפר אומרת לו, בעודו ישן: "'לא מובן' שמעתי אותך אומר, על שניים יותר ממני. אבל אל תהיה בטוח מדי תמיד; אל תהיה בטוח מדי, יופי!" ביום היעלמותו של אדווין, ג'ספר היה במצב נפשי סוער כל היום, והופיע במקהלה בשליטה עצמית רבה. רמז אפשרי נוסף חבוי בשמו של אדווין דרוד. על ידי סידור מחדש של שבע מתוך עשר האותיות בשמו, זה הופך את המילה DROWNED. אז ייתכן שאדווין סבל את אותו גורל כמו אמו שטבעה אף היא. דאצ'רי מופיע זמן מה לאחר היעלמותו של אדווין ועוקב מקרוב אחר ג'ספר. יש רמזים לכך שהוא מחופש, והנושא הזה נלקח בחשבון בעיבודים לסיפור שמנסים לפתור את התעלומה: בהפקת הסרט משנת 1935 של הסיפור, בכיכובו של קלוד ריינס בתפקיד ג'ספר, דאצ'רי הוא נוויל לנדלס בתחפושת. במחזמר של רופרט הולמס משנת 1985, דמותו של דאצ'רי מגולמת על ידי השחקנית המגלמת גם את אדווין דרוד, והקהל יכול להצביע שהדמות תהיה: הנסיכה פאפר, רוזה באד, נוויל לנדלס, הלנה לנדלס, באזארד, או הכומר קריספרקל. בהמשך של ליאון גארפילד, שעובד ל- BBC Radio 4 ב-1990 בכיכובם של איאן הולם בתפקיד ג'ספר וג'ון מופט בתפקיד דאצ'רי, דאצ'רי הוא שחקן לשעבר שהפך לחוקר פרטי שנשכר על ידי מר גרוגיוס כדי לחקור את היעלמותו של דרוד. בדרמת הטלוויזיה של BBC משנת 2012, שנכתבה על ידי גווינת' יוז, דאצ'רי הוא מר באזארד. בעיבוד BBC Radio 4 לשנת 2020 (ראה "עיבודי רדיו" למטה), דאצ'רי היא הלנה לנדלס מחופשת. תעלומת אדווין דרוד הייתה אמורה להתפרסם בשנים עשר פרקים (פחות מהעשרים הרגילים של דיקנס) מאפריל 1870 עד פברואר 1871, כל אחד בעלות של שילינג אחד ומאויר על ידי לוק פילדס. רק שישה מהפרקים הושלמו לפני מותו של דיקנס ב-1870. פתרון תעלומת אדווין דרוד העסיקה סופרים מאז מותו של דיקנס ועד היום. שלושת הניסיונות הראשונים להשלים את הסיפור נעשו על ידי אמריקאים. הראשון, מאת רוברט הנרי ניואל, שפורסם תחת שם העט Orpheus C. Kerr ב-1870, היה פרודיה שהעבירה את הסיפור לארצות הברית. זוהי פארסה "בורלסקית" ולא ניסיון רציני להמשיך ברוח הסיפור המקורי. הסוף השני נכתב על ידי הנרי מורפורד, עיתונאי ניו יורקי. הוא נסע לרוצ'סטר עם אשתו ופרסם את הסוף כסדרה במהלך שהותו באנגליה בין השנים 1871–1872. בסוף זה, אדווין דרוד שורד את ניסיון הרצח של ג'ספר. דאצ'רי היא באזארד בתחפושת, אבל הלנה מתחפשת גם כדי לשמוע את מלמולו של ג'ספר בהשפעת האופיום. שכותרתו הסוד של ג'ון ג'ספר: המשך לתעלומת אדווין דרוד של צ'ארלס דיקנס, מאמרים בעיתון משנת 1870 אישרו שהסיפור יושלם ויחובר על ידי צ'ארלס דיקנס ג'וניור ווילקי קולינס, למרות התנערותו של קולינס, הכריכה הירוקה הממחישה לספר. עוצבה על ידי צ'ארלס אולסטון קולינס שהיה גם חתנו של צ'ארלס דיקנס וגם אחיו של ווילקי קולינס. הניסיון השלישי היה בשנת 1873, מדפיס בברטלבורו, ורמונט, תומאס פאוור ג'יימס, פרסם גרסה שלטענתו "נכתבה על ידי רוח רפאים" פשוטו כמשמעו, תוך תיעול רוחו של דיקנס. נוצרה סנסציה, כאשר כמה מבקרים, ביניהם ארתור קונן דויל, ספיריטואליסט בעצמו, שיבחו את הגרסה הזו, וכינו אותה בעלת סגנון דומה לעבודתו של דיקנס; ובמשך כמה עשורים גרסת ג'יימס של אדווין דרוד הייתה נפוצה באמריקה. חוקרי דרוד אחרים אינם מסכימים. ג'ון סי וולטרס דחה אותה בבוז, וקבע כי היצירה "מוגנה מעצמה על ידי חוסר התוחלת, האנאלפביתיות והגינונים האמריקאיים הנוראיים שלה; התעלומה עצמה הופכת לסיוט, והפתרון רק מעמיק את הערפול". ארבעה מתוך שיתופי הפעולה האחרונים שלאחר המוות הם The Mystery of Edwin Drood מאת ליאון גארפילד (1980), The Decoding of Edwin Drood (1980) מאת צ'ארלס פורסייט, The Disappearance of Edwin Drood, פסטיש הולמסי מאת פיטר רולנד (1992), והמסתורין של אדווין דרוד מאת דייוויד מאדן (2011). The D Case (1989) הציע ביקורת ספרותית הומוריסטית של הצמד האיטלקי Fruttero & Lucentini. ב-7 בינואר 1914 ארגנה אגודת דיקנס "משפט" דרמטי באולם המלך, בקובנט גארדן, בו עמד ג'ון ג'ספר למשפט באשמת רצח אדווין דרוד. כעדים ב"בית המשפט" הופיעו חמש דמויות מהרומן של דיקנס, כמו גם חבר מושבעים ופקידי בית המשפט, בעיקר בגילומם של סופרים, שחקנים ואישים מובילים אחרים של התקופה. ג. ק. צ'סטרטון הידוע בעיקר בזכות סיפורי המסתורין על האב בראון, היה השופט. ג'י קאמינג וולטרס מחבר הספר סיפורו השלם של אדוארד דרוד הוביל את התביעה, בעוד וולטר קרוץ' וססיל צ'סטרטון היו מטעם ההגנה, כאשר אליזבת צ'סטרטון הופיעה בתור הנסיכה פאפר. ברנסבי ויליאמס, הידוע במונולוגים הבימתיים שלו כדמויות של דיקנס, היה אנתוני דרדלס. המחברים והחוקרים ארתור ווא, סי שרידן ג'ונס וגברת לורנס קליי, שיחקו את קריספרקל, באזארד והלנה לנדלס בהתאמה, בעוד את תפקידו של ג'ון ג'ספר לקח השחקן החובב פרדריק טי. הארי. ראש חבר המושבעים היה ג'ורג' ברנרד שו. מושבעים אחרים נבחרו מתוך רשימה של תשעה עשר השמות בתוכנית. עותק של המשפט, עם הערות על ידי בעליו המקורי, מצביע על כך שהאחרים על ספסל המושבעים היו ויליאם ווימרק ג'ייקובס, וויליאם פט רידג', טום גאלון, וויליאם דה מורגן, ארתור מוריסון, ריימונד פאטון, פרנצ'סקו ברגר, רידג'וול קאלום, ג'סטין האנטלי מקארתי., אוסקר בראונינג וויליאם ארצ'ר. ההליכים היו מהירים מאוד; שו בפרט עשה צחוק על חשבון אחרים הנוכחים. למשל, שו טען שאם התביעה חושבת שהמצאת ראיות תשפיע על חבר המושבעים אז "הוא לא יודע את תפקידיו". חבר המושבעים החזיר פסק דין של הריגה, שו קבע כי מדובר בפשרה בטענה שאין מספיק ראיות להרשיע את ג'ספר, אך הם לא רצו להסתכן ברצח במיטותיהם. שני הצדדים מחו ודרשו לשחרר את חבר המושבעים. שו טען כי חבר המושבעים ישמח להשתחרר. צ'סטרטון קבע כי המסתורין של אדווין דרוד אינו פתיר וקנס את כולם, מלבד את עצמו, על ביזיון בית המשפט. עד כה, היו ארבעה עיבודים קולנועיים של התעלומה של אדווין דרוד. שני הסרטים הראשוניו היו סרטים אילמים אחד ב-1909 (בריטי) והשני ב-1914 (אמריקאי). אלו אינם זמינים לקהל הרחב ולא נראו כמעט מאז שפורסמו. אחריהם הגיעו: התעלומה של אדווין דרוד (1935) שיצא על ידי סרטי יוניברסל בבימויו של סטיוארט ווקר, בכיכובם של קלוד ריינס בתור ג'ספר, דאגלס מונטגומרי בתור נוויל, הת'ר אנג'ל בתור רוזה, ואלרי הובסון בתור הלנה, ודייוויד מנרס בתור דרוד. התעלומה של אדווין דרוד (1993) בכיכובם של רוברט פאוול בתפקיד ג'ון ג'ספר, אנדרו סאקס בתפקיד דרדלס, פרדי ג'ונס בתפקיד ראש העיר ספסי, גלין יוסטון בתפקיד מר גרוגיוס וג'מה קרייבן בתפקיד מיס טווינקלטון. התעלומה של אדווין דרוד (1960) הייתה מיני סדרת טלוויזיה בריטית שהופקה על ידי ITV ושודרה בשידור חי בשמונה פרקים, בכיכובו של דונלד סינדן בתפקיד ג'ון ג'ספר, ריצ'רד פירסון בתפקיד הכומר. קריספרקל וטים סילי בתור אדווין דרוד. ההערכה היא שסדרה זו הלכה לאיבוד, מכיוון שלא ידוע אם קיימות הקלטות אודיו או וידאו. תצלומים שצולמו מקטעי עיתונים עכשוויים קיימים במכון הסרטים הבריטי. הייתה גרסת טלוויזיה של BBC משנת 2012, שעובדה עם סיום מקורי על ידי גווינת' יוז ובבימויו של דיארמוד לורנס, ששודרה ב-BBC Two ב-10 וב-11 בינואר 2012 ובסדרת PBS ספיישל ב-15 באפריל 2012. בנוסף ישנה סדרה בשם התעלומה של אדווין דרוד שהיא מיני סדרת טלוויזיה שהופקה ברוסיה בשנת 1980, בעיבודם של ג'ורג'י קפרלוב ואלכסנדר אורלוב, בבימויו של אלכסנדר אורלוב. מוזיקה מאת אדוארד ארטמייב. צוות השחקנים כלל את ולנטין גאפט, אוונגרד לאונטייב, אלנה קורנבה ומרגריטה טרחובה. ב-5 וב-12 בינואר 1953, שודרה תוכנית הרדיו Suspense של CBS שהייתה עיבוד בן שני חלקים שהתעלומה של אדווין דרוד. בתוכנית מתואר ג'ון ג'ספר (בגילומו של הרברט מרשל) כרוצח, כשהוא משוכנע להסגיר את עצמו. בשנת 1965, עבור תוכנית "סאטרדיי נייט תיאטרון" הוותיקה של רדיו 4, מולי הארדוויק עיבדה והציעה סוף חדש. צוות השחקנים כלל את פרנסיס דה וולף בתור המספר, ג'ון גבריאל בתור ג'ון ג'ספר, מרי ווימבוש בתור הנסיכה פאפר, פטריק בר בתור קריספרקל, מלקולם טריס בתור אדווין דרוד, רוזלינד שאנקס בתור רוזה, נייג'ל גרהם בתור נוויל חסר קרקע, איזבל רני בתור הלנה חסרת קרקע ו דניס בלייקלוק בתור מר גרוגיוס. זה חזר על עצמו ב-4 באוקטובר 1970. ההצגה מתקיימת בארכיון ה-BBC (T42136, 89'40"), וקיימת הקלטה מחוץ לאוויר. עיבוד בן חמישה חלקים המבוסס על ההשלמה של ליאון גארפילד שנכתב על ידי דייוויד באק וביים גורדון האוס שודר ב-BBC Radio 4 Classic Serial 3 במרץ 1990 עד 30 במרץ 1990. צוות השחקנים כלל את איאן הולם בתור ג'ספר, ג'ון מופט בתור דאצ'רלי, גארת' תומאס בתור קריספרקל, מייקל קוקרן בתור טרטר, טימותי בייטסון בתור ספסי, גורדון גוסטלו בתור דורדלס ואנה קרופר בתור גברת. לְהִשְׁתַכֵּר; מרי ווימבוש שחזרה את תפקידה ב-1965 בתור הנסיכה פאפר וג'ון גבריאל חזר לשחק את התפקיד של מר גרוגיוס. זה חזר לאחרונה ב-BBC Radio 4 Extra מ-27 בספטמבר עד 1 באוקטובר 2021. עיבוד בן 10 חלקים בפרקים יומיים בני 15 דקות, הפעם נכתב על ידי מייק ווקר ובוים על ידי ג'רמי מורטימר, שודר ב-BBC Radio 4 בין 21 בדצמבר 2020 ל-1 בינואר 2021. צוות השחקנים כלל את פיפה ניקסון בתור קייט דיקנס (המשמשת גם כמספרת וגם כפרשנית), ג'ואל מקקורמק בתור ג'ון ג'ספר, איזבלה אינצ'בלד בתור רוזה, דמיאן לינץ' בתפקיד הכומר. קריספרקל, רייצ'ל אטקינס בתור הנסיכה פאפר, מענוב תיארה בתור נוויל חסר קרקע, הלמה חוסיין בתור הלנה חסרת קרקע, פיטר דייוויסון בתור מר גרוגיוס ואיוואן דייוויס בתור אדווין דרוד. חלק מהדמויות, כולל סגן טרטר וראש העיר ספסיאה, נשמטו מגרסה זו, ובאזארד, למרות שהתייחסו אליו על ידי מר גרוגיוס, אינו מופיע. כמעט מיד לאחר מותו של צ'ארלס דיקנס, מחזאים וחברות תיאטרון העלו גרסאות של "תעלומת אדווין דרוד" בדרגות שונות של פופולריות, הצלחה ונאמנות ליצירה המקורית. קומדיה מוזיקלית עם ספר, מוזיקה ומילים מאת רופרט הולמס הוכיחה את עצמה כעיבוד התיאטרון הגדול המודרני הראשון. מכיוון שספרו של דיקנס נותר לא גמור, המחזמר תלוי ברעיון חדשני: הקהל מחליט בהצבעה מי מהדמויות הוא הרוצח. מאגר החשודים של המחזמר כולל את ג'ון ג'ספר, נוויל לנדלס, רוזה באד, הלנה לנדלס, הכומרקריספרקל, הנסיכה פאפר ומר באזארד. כשהם מוסיפים אינטראקטיביות נוספת, הקהל בוחר גם באחת הדמויות לשחק את התפקיד של דיק דאצ'רי, מתוך הנחה שאדווין דרוד באמת נרצח ולא יכול להיות דיק דאצ'רי. יתר על כן שתי דמויות נבחרות לפתח רומן. הולמס כתב סופים חלופיים קצרים לכל תוצאת הצבעה אפשרית, אפילו הבלתי סביר ביותר. הקהל מיואש להצביע עבורו, ובסצנה האחרונה הוא מודה ברצח רק כדי שדורדלס יגלה שג'ספר הוזה את הפיגוע בדרוד לאחר שנקלע למקום הרצח, ונפטר מהגופה במחשבה שביצע את הפשע עצמו. המחזמר המסתורין של אדווי דרוד ידוע גם כדרוד, הופק לראשונה ב-1985 על ידי פסטיבל שייקספיר בניו יורק, ולאחר מכן הועבר לברודוויי, שם הוצג ב-608 הופעות (ו-24 הופעות מקדימות). הוא זכה בחמישה פרסי טוני ב-1986, כולל המחזמר הטוב ביותר, כמו גם פרסי דרמה דסק ופרס אדגר. התוכנית רצה במשך עשרה שבועות בווסט אנד ב-1987 בכיכובו של ארני וייז בתפקיד אדווין קרטרייט. המחזמר רץ מאז בהצלחה במספר רב של הפקות אזוריות וחובבות. בשנת 2012, Aria Entertainment הפיקה שחזור לונדוני של המחזמר בתיאטרון לנדור באפריל/מאי, שעבר לתיאטרון האמנויות, ווסט אנד, לעונה מוגבלת מ-18 במאי עד 17 ביוני. צוות השחקנים כלל את כוכבת קורוניון סטריט לשעבר וונדי פיטרס בתור הנסיכה פאפר, עם נטלי דיי בתור אדווין דרוד, דניאל רובינסון בתור ג'ון ג'ספר וויקטוריה פארלי בתור רוזה באד. את ההפקה ביים מתיו גולד. הספר וכמה מהדמויות מתייחסים בסיפור הרפאים An Episode of Cathedral History מאת MR ג'יימס, מעריץ של דיקנס. תיאורו של דיקנס של הקתדרלה בדרוד זוכה בחיבה ללעג על ידי ג'יימס כאשר אחת מדמויותיו מעירה על המוזרות של כמה משיטותיה. ב"הגירושין הארוכים" מאת אדמונד קריספין, הגיבור מאמץ את השם הבדוי דאצ'רי כאשר הוא מתבקש לחקור פשע. אדווין דרוד הוא שמה של להקה בדיונית מסדרת הטלוויזיה ג'ונתן קריק. אדווין דרוד הוא שמו של הגיבור ברומן האיש עם טורק הזהב, הרומן הראשון בסדרת ההיסטוריה הסודית מאת סיימון ר. גרין. הרומן חרפה מ-1999 מאת ג'ון מקסוול קוטזי מתייחס לאדווין דרוד כאל הרומן שלוסי קוראת לפני הפשע בחווה שלה. פרק משנת 2005 של סדרת הטלוויזיה דוקטור הו, "המתים הלא שקטים", מציג צ'ארלס דיקנס בדיוני במהלך חג המולד שלפני מותו, ב-1869, מתגבר על הספקנות שלו כלפי היצורים העל-טבעיים והנלחמים ביצורים הגזים יחד עם הדוקטור התשיעי ורוז טיילר. הפרק מציע שהרומן האחרון של דיקנס יושלם בתור "תעלומת אדווין דרוד והיסודות הכחולים" כאשר הרוצח של אדווין, לא דודו כפי שהתכוון במקור, אלא יצורים כחולים "לא מהאדמה הזו" בהשראת הגלת'. אולם הרופא מסביר לרוז שדיקנס מת לפני שהוא מסוגל לסיים את הרומן. הרומן מסייה דיק מ-2004 מאת ז'אן-פייר אוהל (תורגם, 2008, מאת כריסטין דונהר) הוא סיפורו של סכסוך בין שני חוקרי דרוד צרפתיים, שנקטע ביומן הבלתי אמין של צעיר צרפתי המבקר את דיקנס זמן קצר לפני מותו. הרומן דרוד משנת 2009 מאת דן סימונס הוא תיאור בדיוני של חמש השנים האחרונות לחייו של דיקנס וכתיבת הרומן וההשראה שלו. הרומן The Last Dickens מ-2009 מאת מת'יו פרל הוא תיאור בדיוני של אירועים לאחר מותו של דיקנס הקשורים לרומן הבלתי גמור שלו. במשחק הווידאו Assassin's Creed: Syndicate, יש קטע שבו לדמות הראשית ג'ייקוב יש מפגש מקרי עם דיקנס, שמאבד כמה עמודים מהרשימות שלו, ואולי גורם לרומן להיות לא גמור. משימה בתוך המשחק לגבי חקירת רצח מספקת לכאורה לדיקנס את ההשראה לרומן. הכומר קריספרקל וגברת טישר מופיעים כדמויות בסדרת הטלוויזיה של BBC One עלילות דיקנס. הרומן Solving Drood משנת 2022 מאת מארק וויטס משתמש בפתרון התעלומה בתור מקגאפין שהדמויות הראשיות מחפשות אחריו. מדיה וקבצים בנושא תעלומת אדווין דרוד בוויקישיתוף topic/Edwin-Drood-work-by-Dickens, topic/Edwin-Drood-fictional-character תעלומת אדווין דרוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מי רצח את אדווין דרוד? חלק א' - התשובה עם דורון פישלר - 12 במרץ 2023 מי רצח את אדווין דרוד? חלק ב' - התשובה עם דורון פישלר - 26 במרץ 2023 Dubberke, Ray. Dickens, Drood, and the Detectives, New York: Vantage Press, 1992. מסת"ב 0-533-09639-1. Kate Dickens Perugini, "Edwin Drood and the Last Days of Charles Dickens", Pall Mall Magazine, Vol. 37 (1906). Dickens, C.; Walters, J. C. (1913). The Complete Mystery of Edwin Drood. Estes. p. 25. ISBN 978-0-343-59769-6. נבדק ב-2020-12-30. Exeter Flying Post - Wednesday 22 June 1870 A Curious Burial (אורכב 20.08.2008 בארכיון Wayback Machine) 11 January 1890 East London Observer—an account of the burial of Ah Sing, said to be the inspiration for the character of the opium seller. Accessed 22 July 2008 John Forster, The Life of Charles Dickens, 1876, vol. 1, pp. 451–452 The Mystery of Edwin Drood, Chiltern Library edition, London, 1950; Introduction. The Murder Book by Tage LaCour and Harald Mogensen, 1973 "Gareth Thomas (Radio Plays – Chronological) – from Horizon magazine". Hermit.org. נבדק ב-22 ביולי 2013. {{cite web}}: (עזרה) Walter Hamilton, ed. Parodies of the works of English & American authors. Reeves & Turner, 1889, Volume 6, p. 226. Dickens, C.; Walters, J. C. (1913). The Complete Mystery of Edwin Drood. Estes. p. 213. ISBN 978-0-343-59769-6. נבדק ב-2020-12-30. Western Mail - Saturday 26 February 1870 "A Haunting Mystery: Brattleboro's T. P. James – Spiritualist, writer ... and conman?". The Brattleboro Reformer (באנגלית). נבדק ב-2017-11-30. "DICKENS in the SPIRIT WORLD | Times Argus". Times Argus. 2017-11-25. נבדק ב-2017-11-30. "Floating Academy: Drood, Ghost-Dickens, and the Fourth Dimension | Victorian Review". victorianreview.org (באנגלית). נבדק ב-2017-11-30. Dickens, C.; Walters, J. C. (1913). The Complete Mystery of Edwin Drood. Estes. p. 217. ISBN 978-0-343-59769-6. נבדק ב-2020-12-30. Dickens, Charles; Madden, David (1 באוקטובר 2011). The Mystery of Edwin Drood. Unthank Books.com. ISBN 978-0956422330. {{cite book}}: (עזרה) Programme, The Trial of John Jasper for the Murder of Edwin Drood, at King's Hall, Covent Garden, January 7th 1914. (A copy in a private collection, annotated by the original owner.) "Chesterton Judge at Dickens Trial" (PDF). New York Times report on the case. 7 בינואר 1914. {{cite web}}: (עזרה) "Front Page 3 -- No Title". The New York Times. 8 בינואר 1914. נבדק ב-2018-08-12. {{cite news}}: (עזרה) "PBS Masterpiece Classic schedule". PBS. נבדק ב-13 בנובמבר 2011. {{cite web}}: (עזרה) "Saturday Night Theatre: The Mystery of Edwin Drood". 20 במרץ 1965 – via BBC Genome. {{cite web}}: (עזרה) "The Sunday Play: The Mystery of Edwin Drood". 4 באוקטובר 1970. p. 25 – via BBC Genome. {{cite web}}: (עזרה) "Gareth Thomas - -". www.hermit.org. "The Mystery of Edwin Drood". BBC. 2020-12-29. נבדק ב-2020-12-30. "IBDB.com". נבדק ב-2 בספטמבר 2007. {{cite web}}: (עזרה) "MorecambeAndWise.com". נבדק ב-10 בפברואר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Edwin Drood | West End". Droodwestend.com. 29 במאי 2013. אורכב מ-המקור ב-3 בדצמבר 2013. נבדק ב-22 ביולי 2013. {{cite web}}: (עזרה) Gatiss, Mark (9 April 2005). "The Unquiet Dead". Doctor Who. Episode 3. BBC. The Independent, 13 March 2009