laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יהודה גרדוס

יהודה גְּרָדוּס (29 במאי 1942 – 8 במאי 2021) היה גאוגרף ישראלי, פרופסור במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. גרדוס היה חבר סגל המחלקה מאז 1971, נמנה עם מקימיה ועמד בראשה בין השנים 1973–1981. כיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון בשנים 1985–1989, וכנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית בשנים 1984–1986. יהודה גרדוס נולד במושבה כרכור לנחמה ודוד גרדוס, שעלו לארץ ישראל מפולין. הוא למד בבית הספר היסודי של כרכור, בתיכון "חדרה" ובפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה. בצה"ל שימש כקצין בחטיבת גולני והשתחרר בדרגת סרן. את לימודי התואר הראשון למד גרדוס באוניברסיטה העברית בירושלים במחלקה לגאוגרפיה ובמחלקה למדעי המדינה, וסיימם בשנת 1966. הוא השלים את לימודי התואר השני ואת לימודי הדוקטורט באוניברסיטת פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית בשנת 1971. עם תום לימודיו בארצות הברית שב לארץ והצטרף ל"אוניברסיטת הנגב" (לימים אוניברסיטת בן-גוריון בנגב) כחבר סגל של המחלקה לגאוגרפיה המתהווה והיה בין מקימיה. הוא היה פרופ' אורח ב-UCLA, קליפורניה, ארצות הברית (1981), באוניברסיטת מקגיל, קנדה (1989), באוניברסיטת קיושו, יפן (1995), באוניברסיטת RMIT, אוסטרליה (2006) ובאוניברסיטאות נוספות. פרופ' יהודה גרדוס ייסד את מרכז הנגב לפיתוח אזורי בשנת 1993 ועמד בראשו בשנים 1993–2014. הוא עמד בראש מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בין השנים 2005–2008. נוסף לכך, על תפקידיו האקדמיים, כיהן כחבר מועצת עיריית באר שבע בין השנים 1998–2002 ושימש יו"ר וועדת השופטים להענקת פרס ישראל בתחום הגאוגרפיה בשנת 1998. מחקריו של גרדוס עסקו בגאוגרפיה פוליטית, בגאוגרפיה עירונית ובפיתוח עיר ואזור מהיבטים שונים, ביניהם: אקולוגיה עירונית גאוגרפיה של התנהגות בוחרים גאוגרפיה של תעשיות מוקדי גידול וצמיחה עירוניים מרכז ופריפריה גרדוס התמקד במחקרו בנגב בכלל ובעיר באר שבע בפרט. יהודה גרדוס פרסם 19 ספרים באנגלית ובעברית, וכמאה מאמרים, 70 מהם בכתבי עת שפיטים בישראל ובעולם. נפטר ב-8 במאי 2021. ארץ הנגב: אדם ומדבר (עורך שותף עם אבשלום שמואלי), שני כרכים, הוצאת משרד הביטחון, 1979 ספר באר שבע (עורך שותף עם אליהו שטרן), הוצאת כתר, 1980 The Industrial Geography of Israel (עורך שותף עם שאול קרקובר), הוצאת Routledge, 1993 Frontiers in Regional Development (עורך שותף עם הרווי ליטוויק), הוצאת Rowman & Littelfield, 1996 Tourism in Frontier Regions (בשיתוף עם שאול קרקובר), הוצאת Lexington Books, 2002 באר שבע: מטרופולין בהתהוות (עורך שותף עם אסתר מאיר-גליצשטיין), הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2008 פרס שיבא על ספרו "ארץ הנגב", 1979 פרס הכנסת על מאמרו " הפער התעשייתי בין מרכז לפריפריה בישראל", (רבעון לכלכלה, 106), 1980 פרס משרד הפנים על ספרו "ספר באר שבע", 1980 פרס Japan Foundation, 1994 פרס Tokyo Foundation, 2000 אות כבוד מנשיאת אוניברסיטת בן-גוריון להוקרה ולציון תרומתו לנגב ולאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2014 יהודה גרדוס, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב יישוב הנגב 1960 - 1900, הפרק: יסודות התכנון העירוני של באר־שבע, 1960-1900, בהוצאת יד יצחק בן-צבי פרופ' יהודה גרדוס: אין מנוס מהקמת שדה תעופה בב"ש(הקישור אינו פעיל), באתר Passportnews,‏ 14 באוגוסט 2011 אוניברסיטת בן-גוריון בנגב נפרדת מפרופ' יהודה גרדוס ז"ל, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 10 במאי 2021 יהודה גרדוס (1942-2021), דף שער בספרייה הלאומית יהודה גרדוס, באתר "בהשקט ובבטחה" ספר באר שבע - יהודה גרדוס ואליהו שטרן, באתר סימניה
ביל קאר

ויליאם "ביל" ארתור קאר (באנגלית: William "Bill" Arthur Carr;‏ 24 באוקטובר 1909 – 14 בינואר 1966) היה אצן אמריקאי. אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932) ושיאן עולם בריצת 400 מטר. קאר נולד בפיין בלאף, ארקנסו, ארצות הברית. הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה קאר בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 46.28 שניות, לפני חברו לנבחרת שיאן העולם היוצא בן איסטמן (46.50 שניות) ואלכס וילסון מקנדה (47.4 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם איוון פוקווה, אדגר אבלוויץ' וקרל וורנר בשיא עולם חדש של 3:08.14 דקות, לפני בריטניה (3:11.2 דקות) וקנדה (3:12.8 דקות). ב-17 במרץ 1933 הקריירה הספורטבית של קאר נקטעה לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים שבה שבר את שני קרסוליו ואגן הירכיים שלו. בשנת 1966 נפטר קאר מהתקף לב במהלך חופשה בטוקיו, יפן. ריצת 400 מטר: 46.28 שניות (1932), שיא עולם התפתחות שיא העולם בריצת 400 מטר (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא ביל קאר בוויקישיתוף ביל קאר, באתר olympedia.org ביל קאר, באתר USA Track and Field (באנגלית)
ינשפין (מחוז)

מחוז יֵנְשֶׁפִּין (בשוודית: Jönköpings län) הוא מחוז בדרומה של שוודיה. המחוז גובל במחוזות קרונוברי בדרום, במחוז ווסטרה ייטלנד במערב, באגם וטרן בצפון ובמחוז אסטרייטלנד במזרח. האזור המנהלי[דרושה הבהרה] בו נמצא ינשפין הוא סמולנד. מדיה וקבצים בנושא ינשפין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ינשפין ינשפין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של שוודיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרנבל

קַרְנָבָל הוא פסטיבל תחפושות וריקודים בהשתתפות הקהל. קרנבלים לרוב מלווים בתהלוכה בעלת אלמנטים קרקסיים. קרנבלים מתרחשים לרוב פעם בשנה בזמן קבוע, דוגמת הקרנבל בוונציה, הקרנבל בברזיל, או ה״עדלאידע״ בתל אביב. אפשר לאתר את שורשי הקרנבל לפני הנצרות, בין השאר בחגיגות היווניות לכבוד דיוניסוס ובחגיגות הרומיות לכבוד סטורנאליה. הקרנבל התפתח בנצרות. המילה "קרנבל" משמעותה "סילוק הבשר" או "פרידה מהבשר" (מלטינית: carni = בשר, vale = פרידה). באירופה נהגו הנוצרים הקתולים להתנזר מבשר ומכל הנאה גופנית אחרת במשך 40 יום או שישה שבועות לפני חג הפסחא, כהזדהות עם סבלו של ישו, תקופה הידועה כ'לנט'. לפני צום הבשר התקיימו חגיגות זלילה וחטאים, שבאיטליה, שווייץ, צרפת, פורטוגל וספרד התלוו למסיבות רחוב של ריקודים, תחפושות ומסכות. הקרנבל הגיע לשיאו בימי הביניים, אז היה נחוג במקומות רבים באירופה. בערים הגדולות התארכו החגיגות עד שלושה חודשים. ניתן למצוא סימנים לדעיכת הקרנבל האירופי, בעיקר במישור הסמלי, החל מתקופת הרנסאנס, מאז נחוג יותר כמסורת ולא כחג דתי. במאמרו "רבלה וזמנו" מנסה הוגה הדעות הרוסי מיכאיל בכטין להצביע על ההשפעה העצומה של הקרנבל על הספרות בכלל ועל זרם המניפאה (Menippea) (אנ') בפרט. בכטין מרחיב את יסוד הקרנבל לרמה הבלשנית. לדידו מהות הקרנבל היא חציית הקווים המוכרים והפיכת הסימנים על פיהם. השולי הופך למרכזי: פעולות הגוף והפרשותיו נהיים מוקד עניין, המעמדות הנמוכים תופסים את מרכז הזירה, העבד מוכתר למלך. הקרנבל מוגדר על ידי המציאות היומיומית המשמימה ומשמש כאנטיתזה מאתגרת עבורה, בכך שהוא פותח לדיון מחודש את סמליה. בכטין טוען שהקרנבל מלא בסמלים אמביוולנטיים. "סמלים שמכילים דואליסטיות ומאחדים שני קטבים מנוגדים של שוני ואסון". הקרנבל אליו התייחס בכטין היה החגיגה שלפני צום ששת השבועות, שמקדים את חג הפסחא הנוצרי. בכטין ייחס לקרנבל משמעות עמוקה על חיי הקהילה בהציבו אלטרנטיבה פרועה, משוחררת ומאתגרת לשגרת היומיום, המאופיינת בהיררכיה ובניכור חברתי. ה"אחר" משתחרר ותופס את מרכז הבמה. הכנסייה ומוקדי הכוח הפיאודליים הופכים ליעד של בוז, לעג ופרודיה. הקרנבל מאופיין על ידי מופעי ראווה חזותיים, קומדיה ופרדוקסים מילוליים. כל המחסומים החברתיים הרגילים נפרצים, הבדלי מין, גזע וגיל נמחקים. נותרת תקשורת חדשה בגובה העיניים שמבוססת על "מגע חופשי ומוכר". הקרנבל בברזיל: חגיגה שנתית בת ארבעה ימים, המתקיימת ארבעים יום לפני חג הפסחא ברחבי ברזיל. קרנבל המסכות בוונציה מרדי גרא עדלאידע: קרנבל פורים שראשיתו בראשית ימי תל אביב, היה לאירוע המוני בתקופת היישוב וחודש בימי המדינה. הקרנבל של טרינידד וטובגו הקרנבל הדומיניקני קרנבל סנטה קרוס דה טנריפה קרנבל נוטינג היל פסטיבל רונית יואלי טללים (עורכת). קרנבלים: איים בים השגרה. 1995, הוצאת מסע אחר דוד גורביץ' ודן ערב, הערך "קרנבל, קרנבלסקיות", באתר אנציקלופדיה של הרעיונות ד"ר גילי חסקין, ‏הקרנבל- תופעה עולמית חוצת גבולות, באתר GoTravel משה גלעד, באיזה קרנבלים הכי כדאי לחגוג, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2012 משה גלעד, מה מסתתר מאחורי מסיכות פורים? לא הרבה, האמת, באתר הארץ, 28 בפברואר 2018 רחל הרט, "מאורעות פורים בראשיתה של תל אביב", עמ' 143–164, "קשר" מספר 56, אביב 2021, אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר העיתונות והתקשורת היהודית קרנבל, דף שער בספרייה הלאומית משה גלעד, אם כבר קר, אז קרנבל, באתר הארץ, 29 בינואר 2004
גוסטב פהן

גנרל גוסטב פהן (בגרמנית: Gustav Fehn;‏ 21 בפברואר 1892 – 5 ביוני 1945) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. פהן נולד ב-21 בפברואר 1892 בנירנברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס פהן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-67 (מגדבורג ה-4). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט המילואים ה-67, ובסתיו 1914 הועבר לרגימנט הרגלים ה-98. ב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה בחטיבת המילואים ה-89. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף פהן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1927 מונה פהן למפקד פלוגה 15 ברגימנט הרגלים ה-12, ובאביב 1929 מונה למפקד פלוגה 6 ברגימנט. ב-1 באוקטובר 1932 מונה לשליש רגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1935 מונה למדריך בבית הספר הצבאי בדרזדן, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-33. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-33. עם פרוץ המלחמה היה פהן מפקד רגימנט הרגלים ה-33, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-13 במסגרת הקורפוס הממונע ה-14. ב-1 באפריל 1940 הפך הרגימנט ה-33 לרגימנט הרובאים ה-33, ובמהלך המערכה על צרפת לחם פהן הרגימנט שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פהן לדרגת גנרל מיור, וב-5 באוגוסט 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-25 בנובמבר 1940 מונה פהן למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. במהלך מבצע ברברוסה הייתה דיוויזיית הפאנצר ה-5 בעתודת הOKH, ולא השתתפה בלחימה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם פהן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. במרץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-5, במאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וביולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית. ב-7 ביולי 1942 קיבל פהן את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באוגוסט 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-30 בספטמבר 1942 מונה פהן למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. ב-16 בנובמבר 1942 מונה פהן למפקד קורפוס אפריקה, וב-26 בנובמבר 1942 מונה למפקד זמני של ארמיית הפאנצר אפריקה. ב-2 בדצמבר 1942 חזר רומל לפקד על הארמייה, ופהן חזר לפקד על קורפוס אפריקה, וב-15 בינואר 1943 נפצע פהן באורח קשה ונלקח לבית חולים. לאחר החלמתו מונה פהן ב-1 ביולי 1943 למפקד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ופיקד עליו עד ה-19 באוגוסט. ב-10 באוקטובר 1943 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-21 שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות E במסגרת קבוצת ארמיות F בבלקן. ב-20 ביולי 1944 מונה פהן למפקד הקורפוס ההררי ה-15, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות E במסגרת קבוצת ארמיות F בקרואטיה, ופיקד עליו עד סוף המלחמה. בסוף המלחמה נפל פהן בשבי הבריטים. ב-4 ביוני 1945 הוסגר פהן ליוגוסלביה, ולמחרת ב-5 ביוני הוצא להורג בליובליאנה על ידי הפרטיזנים. מדיה וקבצים בנושא גוסטב פהן בוויקישיתוף גוסטב פהן באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
עכבר חגבים דרומי

עכבר חגבים דרומי (שם מדעי: Onychomys torridus; קרוי גם עכבר העקרבים או עכבר זאב), הוא מין ייחודי של מכרסם דמוי-עכבר הניזון מטרף חי. עכבר חגבים זה שוכן במדבריות ואזורים צחיחים במקסיקו וארצות הברית (באריזונה, קליפורניה, נבדה, ניו מקסיקו ויוטה). תזונתו מגוונת והיא כוללת חרקים כגון חגבים, חיפושיות, ועקרבים ואף עכברים ממינים שונים. עכבר זה ידוע בזכות עמידותו לארס. לעיתים קרובות הוא קוטל וניזון מעקרב צהוב אריזוני מין של עקרב הנחשב ארסי במיוחד. עכבר חגבים דרומי הוא עכבר קטן וחסון הפעיל בשעות הלילה. הוא ידוע בדרך כלל כמין מונוגמי. לעכבר חגבים דרומי זנב קצר ואורכו הכולל 12-16.3 ס"מ. ראשו גבו וצידי גופו בצבע ורדרד או חום-אפור ובטנו ורגליו לבנים. הזנב קצר ועבה רובו בצבע הגוף וקצהו לבן. לעקרב אריזונה המצוי בשפע באזורים הצחיחים בהם שוכן עכבר חגבים דרומי עקיצה כואבת במיוחד המרתיעה טורפים פוטנציאלים. כאשר עכבר חגבים דרומי מתמודד עם העקרב הוא סופג עקיצות חוזרות ונשנות אך ממשיך בתקיפתו עד שהוא קוטל את העקרב. החוקרים מצאו אצל העכבר מנגנון עצבי החוסם שליחת אותות כאב אל המוח. לאחר שהוא קוטל את העקרב העכבר מזדקף על שתי רגליו האחוריות ומשמיע קולות ציוץ המזכירים יללת זאב. עכבר חגבים דרומי הוא מין של מכרסם טורף ואגרסיבי במיוחד. חוקרים בדקו עכברים במעבדה בהם נבדקה התנהגות טריפה כלפי צרצרים בעכברים מהם נמנע מזון. לאחר 48 שעות בהם נמנע מזון מהעכברים הם העדיפו לטרוף את הצרצרים מאשר לאכול את המזון אשר סופק להם במעבדה. כמו כן נצפתה העדפה בקרב העכברים לעסוק בטריפה של צרצרים חיים מאשר מתים מה שיכול להצביע על תנועת הטרף כטריגר להתנהגות טריפה. כאשר עכברי החגבים היו במגע עם עכברי מעבדה משני המינים הם הפגינו את התנהגות תוקפנית במיוחד כשהם נושכים את הגב והזנב של העכברים האחרים. לאחר יומיים 6 מ-43 הזכרים ו-22 מ-45 הנקבות קטלו ואכלו חלקי גוף מעכברי המעבדה. הבדל זה במידת האגרסיביות בין 2 המינים היה מובהק. החוקרים הסיקו שמניעת מזון וסוג הטרף השפיעו על מידת האגרסיביות והתנהגות הטריפה של העכברים. מדיה וקבצים בנושא עכבר חגבים דרומי בוויקישיתוף עכבר חגבים דרומי, באתר ITIS (באנגלית) עכבר חגבים דרומי, באתר NCBI (באנגלית) עכבר חגבים דרומי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) עכבר חגבים דרומי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עכבר חגבים דרומי, באתר GBIF (באנגלית) עכבר חגבים דרומי, באתר BBC one עכבר חגבים דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN
וולמארי איסו-הולו

וולמארי "וומה" פריטיוף איסו-הולו (בפינית: Volmari "Vomma" Fritijof Iso-Hollo;‏ 1 במאי 1907 – 23 ביוני 1969) היה אתלט פיני למרחקים ארוכים, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932 וברלין 1936) בריצת 3000 מטר מכשולים. בזירה הבינלאומית, איסו הולו וחבריו הפינים, שבלטו בעולם האתלטיקה של אותה תקופה, כונו "הפינים המעופפים". איסו-הולו נולד ביילירבי, פינלנד. כנער עסק במספר ענפי ספורט: סקי, התעמלות ואיגרוף. הוא החל להשתתף בתחרויות ריצה לאחר שהתגייס לצבא. הוא הצליח בריצות מ-400 מטר ועד ריצת מרתון. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה איסו-הולו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 10:33.4 דקות, לפני טום אוונסון מבריטניה (10:46.0 דקות) וג'ו מק'קלאסקי מארצות הברית (10:46.2 דקות). לרוע מזלו השופטים שכחו לספור את מספר ההקפות לא הסתכלו על הריצה ושכחו לצלצל בפעמון להקפה אחרונה ולכן הרצים רצו 3,460 מטר, אילו היה רץ את המרחק הנכון, סביר להניח שהיה זה שיא עולם חדש. מדליית כסף, בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 30:12.6 דקות, אחרי יאנוש קוסוצ'ינסקי מפולין שקבע שיא אולימפי חדש של 30:11.4 דקות ולפני חברו לנבחרת לורי וירטנן (30:35.0 דקות). בתחרות שנערכה בלאהטי פינלנד בשנת 1933 קבע איסו-הולו בריצת 30000 מטר מכשולים שיא עולם חדש של 9:09.4 דקות. באולימפיאדת ברלין (1936) זכה איסו-הולו בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא עולם חדש של 9:03.8 דקות, לפני חברו לנבחרת קרלו טומינן (9:06.8 דקות) ואלפרד דומפרט מגרמניה (9:07.2 דקות) ובכך הגן על תוארו ומדליית ארד בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:20.2 דקות, אחרי חבריו לנבחרת אילמארי סלמינן (30:15.4 דקות) וארבו אסקולה (30:15.6 דקות). ריצת 10000 מטר: 30:12.6 דקות (1932) ריצת 3000 מטר מכשולים: 9:03.8 דקות (1936), שיא עולם מדיה וקבצים בנושא וולמארי איסו-הולו בוויקישיתוף וולמארי איסו-הולו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי וולמארי איסו-הולו, באתר olympedia.org וולמארי איסו-הולו, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית וולמארי איסו-הולו, באתר Track and Field (גברים) וולמארי איסו-הולו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לוסי בריירס

לוסי בריירס (באנגלית: Lucy Briers; נולדה ב-19 באוגוסט 1967) היא שחקנית אנגלייה, שזכתה לשבחי הביקורת על הופעותיה בסרטי קולנוע, בטלוויזיה ועל במת התיאטרון, כולל תפקידה במחזה "Best Friends & Butterflies". בריירס נולדה ברובע האמרסמית' שבלונדון. היא בתם של השחקן ריצ'רד בריירס ושל השחקנית אן דייוויס. מגיל 9 כבר ידעה שהיא רוצה להיות שחקנית. היא למדה בבית הספר לבנות סנט פול בלונדון (מ-1978 ועד 1985), אחר כך למדה תיאטרון ופיסול באוניברסיטת לנקסטר, ואחר כך למדה שלוש שנים משחק בבית הספר "תיאטרון בריסטול אולד ויק" ובתיאטרון הלאומי לנוער (אנ'). בנוסף להיות שחקנית בריירס מנגנת בפסנתר ובחליל. תפקידה המוכר ביותר של בריירס הוא כמרי בנט במיני סדרה "גאווה ודעה קדומה", עיבוד משנת 1995 של ה-BBC לרומן מאת ג'יין אוסטן. במקרה הופיעה בריירס בהפקות אחרות יחד עם שחקנים נוספים שהשתתפו בסדרה. עם קריספין בונהם-קרטר שיחקה בסדרה "Game On", היא שיחקה במחזה "כטוב בעיניכם" לצדה של ויקטוריה המילטון (גברת פורסטר ב"גאווה ודעה קדומה") ועם טום הולנדר (שגילם את מר קולינס בגרסה של 2005) הופיעה במחזה "דון ז'ואן". בטלוויזיה הופיעה בריירס בקריינות לסרט הדוקמנטרי "The Riddle of Pompeii", בסדרת הטלוויזיה "Nurses" משנת 2001, ובתוכנית "Ladette to Lady" (אנ'). ב-2007 שיחקה בריירס במחזה יחיד "Some Kind of Bliss" מאת המחזאי סמואל אדמסון ב"טרפלגר סטודיוס". בשנת 2008 הופיעה באותו תפקיד בברודוויי בעונה שנקראה "Brits off Broadway". ב-2008 השתתפה בריירס בסרט טלוויזיה של ה-BBC "איינשטיין ואדינגטון", ובהפקה מחודשת של המחזה "איבנוב" מאת צ'כוב. ב-2011 שיחקה בסדרה הקומית "Twenty Twelve" בתפקיד אנה מיטשל, מועמדת לתפקיד אוצרת האולימפיאדה התרבותית. לוסי בריירס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לוסי בריירס, באתר AllMovie (באנגלית) לוסי בריירס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Smith, Jenny Back on song – The New Musical Theatre Festival, The Stage (10 August 2005) Maureen Paton, ‏Lucy Briers: 'Emphysema robbed my father of his laughter', The Telegraph, 2 November 2013
סטיב סימור

סטיבן "סטיב" אנדרו סימור-כהן (באנגלית: Stephen "Steve" Andrew Seymour-Cohen; ‏4 באוקטובר 1920 - 18 ביוני 1973) היה אתלט יהודי-אמריקאי, סגן אלוף אולימפי (לונדון 1948) ו-3 פעמים אלוף ארצות הברית (1947, 1948 ו-1950) בהטלת כידון. סימור נולד בניו יורק. בעת שרותו הצבאי במזרח התיכון, בתחרות שנערכה באיסטנבול, טורקיה ב-30 בספטמבר 1945 סיים סימור במקום רביעי בהטלת כידון בשיא ארצות הברית חדש של 71.72 מטר. באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן ב-5 ביולי 1947 זכה סימור במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אמריקאי חדש של 75.84 מטר. שנה לאחר מכן הוא הגן על תוארו בתוצאה של 70.23 מטר. באולימפיאדת לונדון (1948) זכה סימור במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 67.56 מטר, אחרי טפיו ראוטברה מפינלנד (69.77 מטר) ולפני יוז'ף וארסגי מהונגריה (67.03 מטר). באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1950 זכה סימור בפעם השלישית במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 69.76 מטר. במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 זכה סימור במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 67.08 מטר, אחרי ריקרדו הבר (68.08 מטר) ולפני הורסט וולטר (66.33 מטר), שניהם מארגנטינה. במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מלבורן (1956) סיים סימור בהטלת כידון במקום שישי בתוצאה של 65.89 מטר ולא נבחר למשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים. בתחרות שנערכה באל מונטה, קליפורניה ב-1 באוגוסט 1958 קבע סימור בהטלת כידון שיא אישי חדש של 76.53 מטר. הטלת כידון: 76.53 מטר (1958) סטיב סימור, באתר olympedia.org סטיב סימור, באתר Track and Field Statistics (באנגלית)
מגדלי התאומים

מגדלי התאומים (באנגלית: Twin Towers) היו צמד גורדי שחקים בני 110 קומות במרכז הסחר העולמי בעיר ניו יורק, שקרסו כתוצאה מפיגועי 11 בספטמבר 2001. המגדלים התנשאו לגובה של 417 מטר (הצפוני, בעל האנטנה הגדולה בראשו) ו-415 מטר (הדרומי). "מגדל מספר 1", שבנייתו הסתיימה ב-1972, היה בשעתו המגדל הגבוה בעולם, ועבר בכ-30 מטר את בניין אמפייר סטייט, המגדל שהיה הגבוה ביותר עד אז. בשנת 1974 עבר השיא למגדל ויליס בשיקגו שגובהו 442 מטר. כל אחד מצמד הבניינים נבנה על שטח של כ-4,000 מטר רבוע, ובסך הכול היו בכל בניין 350,000 מ"ר בנויים מתוך למעלה ממיליון מ"ר במרכז הסחר העולמי כולו. גגו של המגדל הדרומי שימש עמדת תצפית למבקרים, ובתוך הבניין היו עמדות תצפית בקומה העליונה ובקומה 107. מנקודות תצפית אלו ניתן היה לראות בימים בהירים עד למרחק של 80 קילומטר. בקומות 106–107 במגדל הצפוני הייתה מסעדה שנקראה "חלונות לעולם" ("Windows on the World"), שנפתחה ב-1976. את המגדלים תכנן האדריכל האמריקאי מינורו יאמאסקי (Minoru Yamasaki), שרצה להביע בתכנונם מחווה לגותיקה. התכנון האדריכלי בא להזכיר שני מגדְלי פעמונים של קתדרלה, כמו גם הקווים האנכיים המודגשים וסיומת המבנה המזכירה את הקשתות של סיומת הקתדרלה. מגדלי התאומים היו מסמליה הבולטים של העיר ניו יורק, וככאלה סימלו גם את עוצמתה הכלכלית של ארצות הברית. במגדלים שכנו חברות רב-לאומיות רבות. עקב היותם הסמל הבולט של עוצמתה הכלכלית של ארצות הברית, המגדלים היוו מטרה נוחה לביצוע פעולות טרור על ידי מחבלים שחרתו על דגלם את המלחמה בארצות הברית. ערך מורחב – הפיגוע במגדלי התאומים (1993) המגדלים שימשו מטרה למתקפת טרור לראשונה ב-26 בפברואר 1993. פיגוע זה תוכנן על ידי מחבל מוסלמי בשם רמזי יוסוף מארגון "אל קאעידה", ובוצע על ידי משאית תופת שהוחנתה בחניון התת-קרקעי של הבניין על מנת למוטט אותו. בפיגוע נרצחו שישה אנשים, 1,042 נפצעו ונגרם נזק כבד לחניון, אך המטרה לא הושגה. ערך מורחב – פיגועי 11 בספטמבר ב-11 בספטמבר 2001 קרסו שני המגדלים לאחר שזוג מטוסים רוסקו לתוכם כחלק מפעולת הטרוריסטים האסלאמיסטים מקבוצת אל-קאעידה, בהנהגתו של אוסאמה בן לאדן. המטוסים, שהיו עמוסים בכמות גדולה של דלק, פגעו בכל אחד משני המגדלים וגרמו לדליקה שהחלישה את שלד הפלדה של המבנה - דבר שגרם בסופו של דבר לקריסתו ולכתישתו לאבק מאחר שלא הצליח לעמוד במשקל הבניין. שלד המגדלים אמנם תוכנן לספוג פגיעה של כלי טיס כגון אלה מתוצרת חברת בואינג, אלא שאיש לא הביא בחשבון שמטוסי נוסעים גדולים ועמוסים בכל כך הרבה דלק יפגעו בהם. לאחר קריסת שני המגדלים, העריך המבטח את שווים ב-4.55 מיליארד דולר אמריקני, וסכום זה שולם לסילברסטיין נכסים, שחכרה את הבניין ביולי 2001. מאוחר יותר ויתרה החברה על חלקה בשטח ובניית מרכז הסחר העולמי החדש נעשתה על ידי רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי יחד עם חברות נוספות. ערך מורחב – מגדל החירות "מגדל החירות" הוא בניין שנחנך בשנת 2014 במנהטן תחתית בניו יורק על חורבות מגדלי התאומים. גובהו 1,776 רגל (541.3 מטר), כשנת העצמאות של ארצות הברית. מגדל החירות הוא הבניין הגבוה בניו יורק במקומו של בניין אמפייר סטייט, והגבוה בארצות הברית במקום מגדל ויליס. פיגועי 11 בספטמבר ז'אן בודריאר, רוח הטרור, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2004 עלייה לצורך ירידה: גורדי שחקים שחזו את המשברים הפיננסיים הגרועים בהיסטוריה, באתר כלכליסט, 30 במאי 2013 עודד בן יהודה, "המצבות הגדולות בעולם": 20 שנה לנפילת התאומים, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית ובנושא גורדי שחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלינגו

מלינגו בע"מ היא חברת בת ישראלית של חברת אנציקלופדיה בריטניקה, העוסקת בפיתוח מילונים מקוונים וכלי חיפוש חכמים לרשת האינטרנט, וכן בבלשנות חישובית בשפות שמיות. הטכנולוגיה שפיתחה החברה היא היחידה בעולם שמצליחה לפרק את הטקסט לרכיביו השונים בשפות השמיות – עברית וערבית – שנחשבות לשפות הקשות ביותר לניתוח מבחינה מחשובית. מוצרי החברה מתבססים על טכנולוגיית עיבוד שפה טבעית בשילוב טכנולוגיות למידת מכונה ייחודיות לשפות שמיות. מוצרים מבית מלינגו: המילון החינמי מורפיקס – מילון עברי-אנגלי, אנגלי-עברי. מורפיקסקול – אתר ללימוד אנגלית אונליין באופן עצמאי ובחמש רמות שונות. רב-מילים – מילון עברי-עברי. נקדן מורפיקס – מנתח ומנקד אוטומטית כל מילה וכל צורה בשפה העברית על פי כללי הדקדוק העברי. רמת הדיוק היא הגבוהה ביותר הקיימת בעברית (97%), כמו גם מילונים דו לשוניים בשפות אחרות. בספטמבר 2020 נכללה החברה באיגוד חברות לטכנולוגיות NLP שהקימו רשות החדשנות ומשרד הדיגיטל הלאומי. אתר האינטרנט הרשמי של מלינגו אתר האינטרנט הרשמי של מלינגו (באנגלית) מלינגו, ברשת החברתית פייסבוק מלינגו, ברשת החברתית LinkedIn מטריקס תייצג את חברת ניתוח השפות מלינגו, באתר כלכליסט, 31 במאי 2011 Tsarfaty, Reut et al, What’s Wrong with Hebrew NLP and how to Make it Right, Proceedings of the 2019 EMNLP and the 9th IJCNLP (System Demonstrations), Hong Kong: Association for Computational Linguistics, 2019, עמ' 259–264 (באנגלית) יהודה קונפורטס, אופיסופט הטמיעה מודל NLP של מלינגו בבנק הבינלאומי -, באתר אנשים ומחשבים - פורטל חדשות היי-טק, מיחשוב, טלקום, טכנולוגיות, ‏2022-02-16 רועי ויינברגר, ‏הטכנולוגיה שמרכיבה תיקי השקעות ומזהה הלבנת הון ומימון טרור, באתר גלובס, 6 ביוני 2022 הממשלה מדברת בשפת אנוש: הקימה איגוד חברות לטכנולוגיות NLP, באתר אנשים ומחשבים, 22 בספטמבר 2020 משרד הדיגיטל הלאומי, הקמת איגוד חברות לטכנולוגיות שפת אנוש (NLP) בעברית ובערבית, באתר gov.il, ‏22.09.2020