laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יוסף פעמוני

יוסף פעמוני (אוסיה גלוקמן) (20 ביולי 1902 – 1 בינואר 1966), היה דוקטור לבקטריולוגיה וממקימי מערכת הבריאות בישראל. מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית ובית"ר, מקים מחלקת העזרה הראשונה באצ"ל, ממייסדי "קופת חולים לעובדים לאומיים" (לאומית) ומייסד מכון ז'בוטינסקי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פעמוני נולד בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית בשם יוסף גלוקמן, בנם של פרה (לבית צאלקוביץ) ומנחם גלוקמן. למד בגימנסיה והמשיך ללימודי בקטריולוגיה באוניברסיטה. במהלך לימודיו היה פעיל בתנועה הציונית, באגודת הסטודנטים ובארגונים ביולוגיים. עם המהפכה הבולשביקית ב-1917 נאסר בגין פעילותו הציונית, ולא סיים את לימודיו. בשנת 1925 הומר עונש המאסר בגירוש, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל. עם עלייתו הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית עם היווסדה, והיה ממייסדי בית"ר. לבסוף הגיע לדרגת קצין נציבות בית"ר. בארץ עבד כאסיסטנט במכון פסטר של ד"ר אריה בהם (בעהם) עד שנת 1927, אז נתמנה כמנהל המעבדה המרכזית של קופת חולים של ההסתדרות, ושימש בתפקיד זה עד שפוטר ב-1933, לאחר רצח ארלוזורוב, על רקע השתייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית. בשנת 1934 היה ציר לוועידת היסוד של הסתדרות העובדים הלאומית. שנה לאחר מכן היה ציר בקונגרס היסוד של הצ"ח בווינה. ב-1935 היה, יחד עם יעקב וינשל ואחרים, ממייסדי "קופת חולים לעובדים לאומיים" (לאומית), וכיהן כמנהלה. כיהן כרופא בבית החולים הדסה (תל אביב).[דרוש מקור] בהיותו איש אצ"ל ותומך תנועת בית"ר ארגן את השירות הרפואי של אצ"ל ותמך בו בעזרת מגן דוד אדום ומשאבי בית החולים הדסה. בסוף שנות ה-30 ייסד את מכון ז'בוטינסקי והיה מנהלו הראשון. נפטר בתל אביב ב-1 בינואר 1966 לאחר ניתוח קשה, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. על שמו נקרא רחוב בתל אביב. אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית. פעמוני נשא את אסתר, בתו של אליעזר אליהו פרידמן, מראשוני פעילי הציונות, מייסד היומון העברי "הצופה" שיצא לאור בוורשה ועורכו הראשון, ואחותו של ד"ר יהושע פרידמן, מחנך, עסקן תרבות ומתרגם עברי שתרגם בעיקר מן השירה הרומית הקלאסית. בתו, יעל העליון, ייסדה וניהלה את בית הספר לאמנויות תל אביב. הייתה נשואה ליעקב העליון, עיתונאי "מעריב" לשעבר בטרם התאבדה באוקטובר 2002. יהושע אופיר (עורך), יוסף פעמוני: האיש ופעלו, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, [תשכ"ח]. יוסף כרוסט (עורך), יוסף פעמוני: תרס"ב-תשכ"ו 1902–1966: דיוקן, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, תשמ"ו-1986. יוסף פעמוני, "פרקי זכרונות", האומה, ד [16] (תשכ"ו), עמ' 531–536. יוסף בן-אהרן, "קופת חולים לעובדים לאומיים ומכון ז'בוטיסקי - מסכת חייו של יוסף פעמוני", בארץ ישראל: מדיניות, חברה, כלכלה, ספטמבר-אוקטובר 1987, עמ' 66–67. דוד תדהר (עורך), "יוסף פעמוני (גלוקמן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 601 יוסף בן מנחם פעמוני (1902-1966), דף שער בספרייה הלאומית יוסף פעמוני, דבר, 2 בינואר 1966. מדריך הרחובות באתר עיריית תל אביב-יפו ארכיון אוסף יוסף פעמוני, בספרייה הלאומית התאבדות יעל העליון: המשטרה בודקת מידע חדש, באתר וואלה, 21 באוקטובר 2002
רוברט הארבין

רוברט הארבין (באנגלית: Robert Harbin;‏ 1908–1978) היה קוסם, סופר ואמן אוריגמי בריטי. ביחד עם סמואל רנדלט פיתח שיטת רישום אוריגמי. בגיל 20 החל הארבין לעבוד בחנות קסמים בלונדון. מעט לאחר מכן הוא החל להופיע כקוסם ברחבי לונדון והיה לקוסם הבריטי הראשון שעבר להופיע בטלוויזיה ואף הנחה תוכנית משלו. מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוא החל לעסוק באומנות האוריגמי היפנית וכתב מספר ספרים בנושא זה, אשר תרמו רבות לפריצתו של האוריגמי לתודעת המערב. Paper Magic - הספר הראשון של רוברט הארבין. יצא בשנת 1956. כשנה אחר כך ליליאן הופנהיימר קיבלה עותק של הספר וחצתה את האוקיינוס כדי לפגוש את המחבר. Secrets of Origami - הדפסה ראשונה ב-1963. הוצאות מחודשות היו ב-1971 וב-1997. "אוריגמי 1" - הספר הראשון בסדרה של ארבעת ספרי האוריגמי הראשונים שתורגמו לעברית. הספר יצא לאור ב-1968 בכריכה קשה תחת הכותרת "Teach Yourself Origami, the Art of Paperfolding", ובכריכה רכה בשם קצר יותר "Origami, the Art of Paperfolding". שנה אחר כך שם הספר שונה ל-"Origami 1" ופתח את הסדרה המוכרת. "אוריגמי 2" - יצא לאור באנגלית תחת הכותרת "New Adventures in Origami" "Origami, Step by Step" - יצא לאור ב-1974. "Have Fun with Origami" - הספר מכיל דגמים פשוטים שהארבין לימד בסדרת הטלוויזיה הבריטית "Look-In". מדיה וקבצים בנושא רוברט הארבין בוויקישיתוף דייוויד ליסטר על ספריו של רוברט הארבין(הקישור אינו פעיל) רוברט הארבין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רוברט הארבין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רוברט הארבין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוקוזין

קוקוזין (Kokosin) הוא ממרח דמוי מרגרינה או חמאה, בצבע לבן, העשוי מחלב ומשמן קוקוס. יתרונו של ממרח הקוקוזין על חמאה או מרגרינה הוא העובדה שהוא נשמר ללא צורך בקירור. הממרח, שיוצר במפעלי חברת "שמן" שווק בקופסאות פח, בנפח של ליטר (משקל כ-850 גרם), שהיו צבועות בפסים בצבעי כחול לבן ועליהן הופיעו ציורי עצים ממשפחת הדקליים, שם המוצר והמשפט: "pure refined Coconut oil". קוקוזין שימש בתקופת הצנע בישראל כתחליף לחמאה. הקוקזין יוצר אף בצרפת ויובא לישראל. עם סיום הצנע, כאשר היה ניתן לרכוש מוצרים ללא תלושים, ועקב מחירו הזול (בפיקוח) של הקוקוזין, נוצר לו ביקוש לשם ייצור סבון ביתי. בספרם של אמנון דנקנר ודוד טרטקובר, "איפה היינו ומה עשינו? - אוצר שנות החמישים והשישים", מתואר הקוקוזין כבעל ”טעם של סבון וטקסטורה של קרם לחות”. דיוויד סלע, קוקוזין, באתר ישראל היום, ‏2.12.2022 השבוע לפני 70 שנה: שביתה כללית בחינוך | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אורי קציר

אורי קציר (נולד ב־22 ביולי 1968 בחיפה) הוא מורה דרך, סופר, איש תקשורת ובלוגר ישראלי. בצבא שירת כמש"ק חינוך ביחידות שדה. במהלך לימודיו לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולתואר שני בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית התפרנס מהדרכת קבוצות מטיילים. ב-1994 סיים קורס צוערים בסיסי במשרד החוץ, אך מיד לאחר מכן פרש ועבר לעיתונות. הוא הצטרף לסוכנות הידיעות עתי"ם ומונה לכתב המדיני שלה. במחצית השנייה של שנות התשעים מילא תפקידי דוברות פוליטיים, בתחילה כדוברו וראש לשכתו של אהוד ברק, שהתמודד אז על מנהיגות מפלגת העבודה, ולאחר מכן כדובר מפלגת שינוי. לאחר הבחירות שימש כדובר סיעת שינוי בכנסת, אך בשנת 2000 התפטר ועבר לשמש כדובר הרשות לניירות ערך. את פעילותו כבלוגר החל קציר ב-2003, אז הקים את הבלוג "באופן אישי" שהתארח באתר "רשימות". חלק גדול מפרסומיו היו מאמרים שהתמקדו בפרשיות היסטוריות נשכחות או בלתי ידועות ובתחומים תרבותיים ששיקפו את נטיותיו האישיות. בשנת 2004 סגר את "באופן אישי" והקים את "אפלטון", בלוג עצמאי בעל נופך אינטלקטואלי בולט. כמה מפרסומיו ב"אפלטון" עוררו עניין ציבורי בלתי מבוטל. בעקבות התאבדותה של הבלוגרית מירב קנר, שנודעה בכינוי "רפונזל", הציע לנסח כללי אתיקה לבלוגרים ואף הציג טיוטה משלו. בעקבות פרסום שבו תיאר בקצרה את פרשת התאבדותו של החייל אורי אילן בשבי הסורים ותהה על היעלמותם של הפתקים המפורסמים שנמצאו על גופו (שבמפורסם שבהם חורר אילן את המלים "לא בגדתי"), ולאחר שידורה של תוכנית רדיו שבה ראיין (יחד עם משה טימור) דמויות הקשורות בפרשה, איתר צה"ל את הפתקים האבודים ומסרם לידי משפחת אילן. בינואר 2005 הציע את מועמדותו של הסופר אלי עמיר לנשיאות המדינה – הצעה שעוררה תשומת לב לאחר שנפתחה חקירת משטרה נגד הנשיא המכהן, משה קצב. בשנת 2012 עזב קציר את עבודתו כדובר רשות ניירות ערך ופנה לתחום התיירות. הוא הקים מיזם תיירות בשם "סהר קציר", המתמחה בסיורי תוכן, ונכון ל-2013 הוא עומד בראשו. בנוסף, שימש גם כעורך חדשות החוץ בקואופרטיב החדשות מגפון ניוז. בשנת 2003 פרסם קציר ספר ילדים בשם "אש לי יום הולדת". בשנת 2016 פרסם הגדה לפסח ברוח חילונית מתונה. בהגדה זו חיבר את סיפר השחרור הלאומי, אותו הוא רואה כמרכזי בסיפור יציאת מצרים, עם אירועים כמו שיבת ציון והציונות המודרנית ובכך יצר מארג היסטורי המחבר בין פסח לבין יום העצמאות. בהגדה זו שילב גם ציטוטים מהוגים מודרניים כמו ברל כצנלסון, בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון והסופרת הבריטית ג'ורג' אליוט, פואמות של נתן אלתרמן ונפתלי הרץ אימבר ואף שירים הקשורים לעונת האביב ולכיסופים לציון. בשנת 2021 פרסם את הרומן ההיסטורי הראשון שלו, "כִּלְאָב", העוסק בבנו השני והנשכח של דוד המלך. בת דודתו היא הידוענית שרון איילון. מדיה וקבצים בנושא אורי קציר בוויקישיתוף אפלטון, הבלוג של אורי קציר (אורכב 30.12.2020 בארכיון Wayback Machine) אורי קציר מאמרים באתר אימגו אורי קציר, מאמרים באתר האייל הקורא מאמרי אורי קציר באתר נתן אלתרמן עידו קינן, סמול טוק | מיסה קריטית, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2014 אורי קציר ודוד קסירר, הגדת מודיעין
הוועד הפועל הציוני

הוועד הפועל הציוני הוא המוסד העליון של ההסתדרות הציונית העולמית. הוועד הפועל הוקם בעקבות החלטה על כך בקונגרס הציוני ה-11[דרוש מקור]. הוא מורכב מחברים שנבחרים בקונגרס הציוני ומנציגי הארגונים הציוניים ומונה 30-25 חברים. מטרתו העיקרית הייתה לשמש כגוף האחראי לביצוע החלטות הקונגרס הציוני ולהיות מופקד על ניהול התנועה הציונית. יש לו סמכויות של ענייני התקציב והכספים, בחירת ממלא מקום חבר נשיאות או חבר נשיאות מכל סיבה שהיא בתקופה שבין קונגרס לקונגרס. הוועד הפועל הציוני התחלק בעבר לשני גופים: הוועד הפועל הגדול אשר היה מופקד על בניית החלטות, והוועד הפועל המצומצם אשר הופקד על הוצאתן לפועל. הוועד הפועל הציוני מונה כ-187 חברים, הנבחרים על ידי הקונגרס הציוני העולמי על פי יחסי גודל הסיעה. במושב הראשון של הוועד הפועל הציוני נקבעת הנשיאות. יושב ראש הוועד משמש גם כיו"ר הנשיאות. הנשיאות היא המוסד הגדול ביותר של הוועד והוא מונה כ-30 חברים, ללא היושב ראש. תפקידי הנשיאות הם: לקבוע, תוך התייעצות עם ההנהלה, את מועד מושביו של הוועד הפועל, מקומם, אורך זמנם, ובמשותף עם ההנהלה גם את סדר-יומם לנהל את מושבי הוועד הפועל הציוני לייצג את הוועד הפועל כלפי פנים וחוץ לבצע את הפעולות המוטלות עליה על ידי חוקי ההסתדרות הציונית העולמית לדון ולהחליט בעניינים אשר נמסרו לה על ידי הקונגרס הציוני או הוועד הפועל בתחילת הדרך, ישיבות הוועד הפועל הציוני לא היו קבועות ולא תועדו כמות משתתפים בהן, החלטות ופרוטוקולים בסיסיים. ההוכחה הבולטת לכך הייתה בקיומן במקביל של שתי ישיבות הוועד הן בפריז והן בלונדון. הישיבה הרשמית הראשונה הייתה בלונדון ב-26 בפברואר 1919. ההחלטה המרכזית באותה ישיבה הייתה, כי יש צורך גדול לגייס חברים נוספים על מנת לשמור על נציגות יהודית בארץ ישראל של המפלגות "פועלי ציון" ו"המזרחי". כמו כן, הוחלט על ארגון מחדש של הארגון. הישיבה החשובה הבאה התקיימה ב-1 ביולי 1919. והיא נקראת גם "ישיבת הוועד הפועל הגדול". נכח בה חיים ויצמן, מראשי הקונגרס הציוני. בישיבה זו הובא לדיון הסכם הפסקת האש בין מדינות ההסכמה לטורקיה. בהסכם זה הוזכר הקשר בין ארץ ישראל לעם היהודי ודובר על "זכותו ההיסטורית של העם היהודי על ארץ ישראל". ישיבה חשובה נוספת התקיימה בלונדון שנה לאחר מכן, ביולי 1920. מטרת ישיבה זו היה לאחות ולתקן את כל הפגמים שהתגלו בהסתדרות הציונית, אך בפועל, במקום ליישר את ההדורים, היא רק חידדה את הניגודים בתנועה. סלע המחלוקת היה בין "הציונית האמריקאית" בראשות לואי ברנדייס ובין "הציונות האירופית" בראשות חיים ויצמן. הבדלי מנטליות, לשון ותרבות היו הרקע למחלוקות. בישיבה לא התקבלו החלטות בנושא זה, אך הקו של הוועד הפועל הציוני היה ברור. ויצמן נבחר לנשיאות ההסתדרות הציונית ונחום סוקולוב לנשיא ההנהלה הציונית. מאורעות תרפ"א גרמו לוועד לקבל החלטות חשובות. בישיבה נוספת בפראג ביולי 1921, התקבלו החלטות על הקמת כוח מגן יהודי בארץ ישראל והגדרת חשיבות היחסים עם ערביי ישראל. מושב זה סימל את השינוי שחל בוועד הפועל הציוני, מתנועה אידאולוגית-פוליטית היא נהפכה להיות תנועה חברתית-תרבותית-מדינית. בסופו של דבר, התפקיד המרכזי אותו נטל הוועד היה השגחה והכוונה של היישוב המתפתח בארץ ישראל. תקנון הוועדה המתמדת לעייני תקציב וכספים של הוועד הפועל הציוני, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית, 1984. ג' יוגב ג. וי' פרוינדליך, הפרוטוקולים של הוועד הפועל הציוני, א-ב, תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 1985. ה' כהן, פרקים לתולדות הרעיון הציוני, חלק א, ורשה: הוצאת הוועד הפועל של "ברית הנוער" ומרכז "חלוץ" העולמי, 1929.
מלכי בריטניה

מלכי בריטניה מלכו בממלכת בריטניה הגדולה, שאוחדה מממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד ב-2 במאי 1707, ולאחר מכן ועד היום מלכו בממלכה המאוחדת, שהיוותה את האיחוד בין בריטניה הגדולה לממלכת אירלנד בשנת 1801. בנוסף לבריטניה המונרך הבריטי הוא מלכן של חמש עשרה ממלכות חבר העמים הבריטי שנמצאות באוניה פרסונלית עם בריטניה. בשנת 1707 נכנסו לתוקף חוקי האיחוד שהפכו את ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד לישות אחת בשם ממלכת בריטניה הגדולה. בראשות הממלכה עמדה המלכה אן מבית סטיוארט, אך עם מותה, ובשל העובדה שלא היו למלכה יורשים ישירים, הסתיים שלטון בית סטיוארט על האי הבריטי. בית הנובר עלה לשלטון בבריטניה הגדולה לאחר מותה של המלכה אן. לאן לא היו יורשים ישירים, ויורשיה הלא ישירים היו קתולים. בשל כך חוקק בפרלמנט חוק ההסדר, שייעד את הכתר לסופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון, ולצאצאיה. סופיה מתה לפני המלכה אן, ועל כן עם מותה של אן עלה לשלטון גאורג לודוויג דוכס הנובר. בשל מוצאם הגרמני של מלכיו המוקדמים של בית הנובר, הם לא דיברו אנגלית. לכן בתקופת בית הנובר נוסדה משרת ראש הממשלה הבריטי, שניהל את ענייני היום-יום של הממלכה בשם המלך. המלכה האחרונה מבית הנובר הייתה ויקטוריה, שבשל היותה אישה לא יכלה להוריש את שם משפחתה לבניה, והם ירשו את שם משפחתו של אביהם אלברט סקסה קובורג גותה. בשנת 1801 אוחדה ממלכת אירלנד עם ממלכת בריטניה הגדולה ליצירת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. בשנת 1901 מתה המלכה ויקטוריה לאחר 63 שנות שלטון. היא הייתה נשואה לאלברט נסיך סקסה-קובורג-גותה, והוא הוריש את שמו לבניו שעלו לשלטון תחת בית זה. בשנת 1917, עקב התגברות הרגשות האנטי-גרמניים בבריטניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, החליף המלך ג'ורג' החמישי את שמו של בית המלוכה לבית וינדזור, על שם הטירה המפורסמת ששוכנת מחוץ ללונדון. מדיה וקבצים בנושא מלכי בריטניה בוויקישיתוף
אשור (עץ)

אשור (מכונה גם בוק, שם מדעי: Fagus) הוא סוג עץ ממשפחת האלוניים. עלי האשור משוננים או משוננים חלקית; פרי העץ הוא אגוז קטן הנתון בקליפה קוצנית. ישנם כעשרה מיני עץ אשור, הנפוצים באירופה, אסיה, וצפון אמריקה. באירופה יש כ-100 יערות בשטחן של 18 מדינות באירופה. עצי אשור משמשים בייצור רהיטים. כחומר גלם, עץ אשור מכונה גם עץ בּוּק, על פי שמו בשפות סלביות (רוסית, פולנית) Buk, שהוא קשור גם לשם הגרמני "בוכה" Buche. בתרגומים מסוימים מכונה העץ גלמוש. כ-100 יערות באירופה רשומים כאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו. שמו של חלק צפוני מהארץ ההיסטורית נסיכות מולדובה, אשר הייתה במאות 18–19 בשליטה אוסטרית - בוקובינה - נגזר מעץ הבוק (אשור), וייתכן כי גם שמה של העיר בוצ'אץ'. עץ זה נתן את שמו גם למקומות מסוימים בגרמניה כמו בוכהולץ, בוכנוואלד, בוכום, בוכולט (Bocholt) וכדומה. במחקר שפורסם בתחילת 2022, נמצא כי שינויי האקלים בעשרות השנים שקדמו ל-2022, גרמו לירידה בשיעורי הצמיחה של העצים שעשויים לרדת עוד יותר בשנים הבאות בעיקר בדרום אירופה ובמרכזה. וככל שתמשיך הירידה בצמיחה ביערות אלה, החיוניים לספיגת גז החממה המזיק פחמן דו-חמצני, היא עשויה להשפיע באופן דרמטי על ההתחממות הגלובלית. אשור דרומי פאגוס אשור, באתר ITIS (באנגלית) אשור, באתר NCBI (באנגלית) אשור, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אשור, באתר Tropicos (באנגלית) אשור, באתר GBIF (באנגלית) אשור, באתר IPNI (באנגלית) אשור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ישראלי, יוגב (2022-03-23). "כך משפיעים שינויי האקלים על עצי האשור באירופה". Ynet. נבדק ב-2022-03-23. ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אשור דרומי

אשור דרומי (שם מדעי: Nothofagus) הוא סוג יחיד במשפחה אשורים דרומיים של עץ מסדרת האלונאים. האשור הדרומי מקורב לעץ האשור, אך מדובר בשני סוגים שונים. ישנם כ-35 מינים של אשור דרומי, והם נפוצים בחצי הכדור הדרומי (ומכאן מקור השם): דרום אמריקה (צ'ילה וארגנטינה), אוסטרליה, טסמניה, ניו זילנד, גינאה החדשה, וקלדוניה החדשה. עלי העץ משוננים או משוננים חלקית; חלק ממיני העץ נשירים, ואחרים הם ירוקי-עד. פרי העץ הוא אגוז קטן, שטוח או משולש, הגדל בספלולים המכילים 7-2 אגוזים כל אחד. אשור דרומי, באתר ITIS (באנגלית) אשור דרומי, באתר NCBI (באנגלית) אשור דרומי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אשור דרומי, באתר Tropicos (באנגלית) אשור דרומי, באתר GBIF (באנגלית) אשור דרומי, באתר IPNI (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אביחי קצין

הרב אביחי קצין (נולד ב-7 במאי 1962), הוא ראש בית המדרש "ראשית" ברעננה. מרבני הציונות הדתית. אביחי קצין נולד ברעננה לאחת מן המשפחות המייסדות של העיר. למד בבית הספר היסודי הממלכתי דתי "יבנה" ברעננה, לאחר מכן המשיך לחטיבת הביניים קריית יעקב הרצוג בכפר סבא, והשלים את לימודיו התיכוניים במדרשיית נועם. בהמשך עבר לישיבת ההסדר כרם ביבנה. כשהיה במסלול ישיבות ההסדר, שירת בחיל השריון ולחם במלחמת לבנון הראשונה, כנהג טנק מגח ונפצע במהלך המלחמה פציעה שגרמה לו לאבד את רגלו, כאשר פגז (שלא התפוצץ) פגע ברגלו פגיעה ישירה. לאחר תקופת השיקום שב למסלול לימודיו בישיבה, ובהמשך הוסמך לרבנות וקיבל תעודת כושר לרב עיר מטעם הרבנות הראשית לישראל. למד גם בכולל ארץ חמדה. לאחר שסיים תקופה של ארבע שנות הוראה בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים עבר לשמש כראש ישיבת בני עקיבא רעננה במשך שש שנים. שימש כרב קהילת "לכו נרננה" ברעננה, קהילה פעילה בת כ-150 משפחות. כיום רב הקהילה הוא הרב יעקב מאיר. הקים את בית המדרש הקהילתי "ראשית" המארגן פעילות תורנית ענפה המיועדת לכל סוגי האוכלוסייה הגרה ברעננה, דתיים וחילוניים גם יחד וכן שבתות של תורה. כמו כן הוא עומד בראש בית המדרש במכללת שערי משפט ורב קהילת "עדת בני-ישראל המאוחדת" יחד עם הרב שלמה אישון, וקהילת "עלומים" ברעננה במשרה חלקית. הגיש בעבר תוכנית רדיו יומית ברדיו קול חי, סביב נושאים בפרשת השבוע ובדף יומי. שיעורי הרב אביחי קצין מאתר ישיבת בית אל אתר בית המדרש "ראשית"(הקישור אינו פעיל) רשימת שיעורים ביוטיוב כל הכתבות על הרב קצין, באתר ערוץ 7 אביחי קצין, דף שער בספרייה הלאומית
בוק

האם התכוונתם ל... בּוּק – שמו הנפוץ (במקור סלאבי) של עץ האשור, עץ ממשפחת האלוניים, כאשר משמש לבניית רהיטים 9K37 בוק – משפחה של מערכות נ"מ מתנייעות לטווח בינוני שפותחה על ידי ברית המועצות גלובולת בוק – באסטרונומיה, ערפיליות בליעה קטנות יחסית ומבודדות שם משפחה ממקור גרמני (Bock) ספר בּוּק – אוסף צילומי דוגמנות אישיים, המשמש לשיווקו של אדם המבקש לעסוק בדוגמנות. אי בוק – ספר אלקטרוני נט בוק – מחשב נייד אישים אוטו בוק – חברה גרמנית הקרויה בשם מייסדה, המייצרת כיסאות גלגלים, אביזרי שיקום ותותבות אמיל בוק – פוליטיקאי רומני, ראש ממשלת רומניה אריק בוק – בן למשפחת המלוכה של האימפריה המונגולית גיזלה בוק – היסטוריונית גרמנית פמיניסטית פדור פון בוק – גנרל בכיר של הוורמאכט תומאס בוק – אמן וצלם אנגלי-אוסטרלי ביק
תרי עשר

תְּרֵי עֲשַׂר הוא אחד מעשרים וארבעה ספרי התנ"ך. כפי ששמו מורה (תְּרֵיסָר, שְׁנֵים־עָשָׂר בארמית) הספר כולל שנים־עשר ספרי נבואה קצרים שקובצו לספר אחד כדי שלא יאבדו מפאת קוצרם (בלשון התלמוד הבבלי: "איידי דזוטר מירכס" – מתוך שקצר יאבד). ספר זה מופיע בתנ״ך אחרי ספר יחזקאל (מיקום זה נקבע על ידי בעלי המסוֹרָה, על פי המסרנים המאוחרים) ונכלל בחטיבת הנביאים האחרונים. ספרי הנבואה בתרי עשר אינם מסודרים בסדר כרונולוגי. עם נביאי תקופת בית ראשון מזוהים למשל, עמוס, יונה, הושע וצפניה, אולם מבחינה כרונולוגית עמוס מוקדם יותר מהושע אך מופיע בסדר הספרים אחריו. ספר עובדיה מתקופת הבית השני, אך הוא מופיע לפני ספר צפניה מתקופת הבית הראשון. בנוסף על כך, ישנם ספרים שבהם אין ציוני זמן, ורק על פי לשונם ורקעם ניתן לשער את זמנם, למשל: יואל, עובדיה, נחום, חבקוק ומלאכי. סדר הספרים בנוסח המסורה הוא: הושע, יואל, עמוס, עובדיה, יונה, מיכה, נחום, חבקוק, צפניה, חגי, זכריה ומלאכי. ואילו תרגום השבעים מציע סדר מעט שונה: הושע, עמוס, מיכה, יואל, עובדיה, יונה, נחום, חבקוק, צפניה, חגי, זכריה ומלאכי. חגי, זכריה ומלאכי נחשבים לנביאים האחרונים שאחריהם 'פסקה הנבואה' (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף י"ד, עמוד ב'). הנביאים הללו עוסקים בתקופת הבית השני, בקשיים הכרוכים בבניין המקדש השני ובסדרי הפולחן בו. קיבוצו ועריכתו של ספר זה מיוחסים בתלמוד (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ט"ו, עמוד א') לאנשי הכנסת הגדולה והסיבה העיקרית בקביעת סדר זה היא סמיכות הפרשיות. הושע בן בארי: פעל בתקופת ירבעם בן יואש מלך ישראל. עיקר הספר הוא נבואות תוכחה ופורענות על עם ישראל. יואל בן פתואל: ישנן דעות שונות בחז״ל לגבי מקומו ותקופתו, שלא צוינו בתנ״ך. עוסק בנבואה על ארבה שיגיע לארץ ישראל, ובנבואות על אחרית הימים. עמוס: חי בממלכת ישראל וכמו הושע בתקופת ירבעם בן יואש מלך ישראל. הספר עוסק בתוכחה ובפורענות, בעיקר על ממלכת ישראל, אך בשונה מהושע מזכיר גם ממלכות שונות ובהן ממלכת יהודה. עובדיה: ישנן דעות שונות לגבי תקופתו, ועל פי חז"ל היה גר אדומי. עוסק בנבואת פורענות על אדום לעתיד לבוא. זהו הספר הקצר ביותר מבין תרי־עשר ובתנ"ך בכלל (פרק אחד בלבד). רבים סוברים שחלקו נכתב בתקופה הפרסית (הבית השני), שכן הוא עוסק בנבואת אחרית ימים. יונה בן אמיתי: סיפורו של יונה בן אמיתי, על פי המדרש תלמידו של אלישע. היחיד מספרי תרי עשר המובא כסיפור, ולא כנבואה. מיכה המורשתי: ניבא בימי יותם, אחז וחזקיהו, נבואות על ישראל ויהודה. נחום האלקושי: ניבא כמה עשרות שנים לפני חורבן בית ראשון נבואת פורענות על העיר נינוה. חבקוק: לא צוינה תקופתו. נבואה קצרה על חורבן ממלכת בבל, לאור חוסר הצדק שבהצלחתם נגד ממלכת ישראל או יהודה. ומזמור שבח והלל קצר. הלשון היא עברית קדומה הדומה לזה שבספר איוב ולשפה הכנענית לבנונית. צפניה בן כושי: ניבא בימי יאשיהו. מיוחס לחזקיה המלך. נבואת חורבן ערי פלשת וממלכות מואב ועמון, תקומת ישראל ויהודה בירושלים, ועל אחרית הימים בה יכירו העמים כולם בה׳. חגי: מנבא על שבי ציון ששבו מן הגלות בבבל, ומעודד אותם לבנות את המקדש השני למרות הקשיים הכלכליים שפקדו אותם בארץ. זכריה בן ברכיה: מנבא אף הוא בסמוך לסיום בניית המקדש השני, ומבטיח כי עם סיומו יחזור השפע הכלכלי לארץ, ושבי ציון יזכו בברכת ה׳. מלאכי: ביקורת על הכהנים ופועלם הרע, והבטחת טובה באחרית הימים למעטים משארית ישראל המושארים חיים לשם ההכרה בו. תרי עשר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דניאל שרשבסקי, משפט וחצי על הפרק, מבט קצר על פרקי תרי עשר תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף י"ד, עמוד ב'
מלכי צרפת

צרפת התקיימה כמונרכיה במשך 1,027 שנה, למן הקמתה בשנת 843 כממלכת פרנקיה המערבית בחוזה ורדן, ועד להדחת המונרך הצרפתי האחרון, נפוליאון השלישי בשנת 1870. עד 1790 הייתה צרפת מונרכיה אבסולוטית פיאודלית. בעקבות המהפכה הצרפתית נהפכה צרפת למונרכיה חוקתית, אך זו לא החזיקה זמן רב. ב-1792 ביטלה הוועידה הלאומית את מוסד המלוכה והכריזה על הקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה, שהתקיימה עד לשנת 1804 עת הכתיר עצמו הקונסול הראשון נפוליאון בונפרטה לקיסר. הקיסרות של נפוליאון ניהלה בלא הפסק מלחמות נגד כל מעצמות אירופה, עד שחוסלה בשנת 1814. נפוליאון הוגלה לאי אלבה ובמקומו הוחזרה המלוכה החוקתית הצרפתית הישנה. לאחר כשנה ברח נפוליאון מן הגלות, חזר לצרפת והשתלט על המדינה במה שכונה שלטון מאה הימים, עד שהובס סופית בידי הקואליציה האנטי צרפתית. לאחר תבוסת נפוליאון הוחזרה המלוכה של בית בורבון במה שכונה הרסטורציה השנייה, ששרדה 15 שנה עד שהודחה בידי ההמון הפריזאי, ובמקומה הוקמה המונרכיה של יולי – שלטון מלוכני מרוכך יותר. המונרכיה של יולי תמה במהפכה של שנת 1848, ומאז לא שב בית בורבון אל הכס הצרפתי. במהפכת 1848 הוקמה הרפובליקה הצרפתית השנייה. לנשיאה הראשון נבחר אחיינו של נפוליאון בונפרטה, שהכריז על עצמו בסופו של דבר כקיסר צרפת והקים את הקיסרות הצרפתית השנייה. עם תבוסת צרפת במלחמה מול פרוסיה בוטלה הקיסרות ומאז צרפת היא דמוקרטיה רפובליקנית. בין השנים 1340–1360, 1369–1801 טענו מלכי אנגליה ומאוחר יותר מלכי בריטניה הגדולה לכתר הצרפתי. הם חדלו מלעשות כן עם הקמת הממלכה המאוחדת עם אירלנד. עם מותו של לואי החסיד (בנו של קרל הגדול) התפתח מאבק ירושה בין שלושת בניו, שהסתיים בחתימת חוזה ורדן שחילק את הקיסרות הקרולינגית לשלוש ממלכות: פרנקיה המזרחית (ממנה התפתחה האימפריה הרומית הקדושה), פרנקיה התיכונה (שאוחדה עם פרנקיה המזרחית עם היכחדות השושלת השולטת בה) ופרנקיה המערבית, שממנה התפתחה צרפת המודרנית. ערך מורחב – הרסטורציה הראשונה מלכות צרפת מדיה וקבצים בנושא מלכי צרפת בוויקישיתוף
לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס

לוּקִיוּס טַרקווִינִיוס פְּרִיסקוּס (בלטינית: Lucius Tarquinius Priscus‏ 616 - 579 לפנה"ס) היה מלכה החמישי של רומא. הוא הוצג כבנו של פליט יווני שעבר מאטרקויניי באטרוריה לרומא, בעצת אשתו, הנביאה טַנַקְוִיל. הוא מונה לאפוטרופוס של בני אנקוס מארקיוס, והצליח לתפוס את מקומם כיורשי אביהם. טארקוויניוס היה האחראי לבניית קירקוס מקסימוס, מערכת הביבים הגדולה ויסד את המקדש המשולש בקפיטוליום, פרויקטים שמומנו מהשלל שנלקח מהלאטינים והסאבינים. סמלים רומיים רבים (אזרחים וצבאיים) מזוהים עם תקופת שלטונו; הוא היה הראשון לחגוג ניצחון רומאי בסגנון אטרוסקי, בלובשו גלימה ארגמנית וזהובה תוך כדי רכיבה על מרכבה שבראשה ארבעה סוסים. בשנה השלושים ושמונה למלכותו נרצח בתחבולות על ידי בניו של אנקוס מרקיוס. חרף כך הייתה בידי אשתו השפעה מספקת כדי להבטיח את מקומו של חתנה, סרוויוס טוליוס, כיורש לכס המלוכה הרומאית. מדיה וקבצים בנושא לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס בוויקישיתוף לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)