המהפכה הבלגית

המהפכה הבלגית (בצרפתית: Révolution belge; בהולנדית: Belgische Revolutie) הייתה מאבק שהחל ב-1830 והוביל לפרישתם של המחוזות הדרומיים מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה והקמת ממלכת בלגיה. המאבק הסתיים ב-21 ביולי 1831, תאריך שנקבע מאז כיום העצמאות הבלגי, בו הוכתר הנסיך לאופולד הראשון למלך בלגיה, ובכך החלה שושלת המלוכה הבלגית. הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה הוקמה בעקבות קונגרס וינה (אחרי תבוסת נפוליון), ב-1815. אך 15 שנה מאוחר יותר, מרדו המחוזות הדרומיים של ארצות השפלה בשלטון ההולנדי הפרוטסטנטי. תושבי המחוזות הדרומיים היו ברובם קתולים, ומחציתם דוברי צרפתית. רבים מהם היו ליברליים והתנגדו לשלטונו של וילם הראשון, מלך הולנד, שנתפס כרודני. בנוסף, בקרב מעמד הפועלים היו אחוזי אבטלה גבוהים בתקופה זו. ב-25 באוגוסט 1830, פרצו מהומות בבריסל, וחנויות נבזזו. תושבים רבים שיצאו באותו זמן מהופעת האופרה הפטריוטית "האילמת מפורטיצ'י" (La Muette de Portici), הידועה גם כ ״מסניילו״ מאת דניאל אובר בתיאטרון "לה מונה" בבריסל, הצטרפו למורדים. המהומות פשטו ברחבי המדינה, המורדים השתלטו על מפעלים והרסו מכונות תעשייה. המלך וילם הראשון שלח את צבאו למחוזות הדרומיים והשליט סדר זמנית. אך המהומות המשיכו, וההנהגה נתפסה על ידי המורדים, שהחלו לדון בפרישה מהממלכה המאוחדת. יחידות הצבא ההולנדי נסוגו בהדרגה. ההנהגה החדשה בבריסל הצביעה בעד פרישה מהממלכה המאוחדת, והוכרזה עצמאות המדינה. שם המדינה נלקח משמה של הפרובינקיה הרומית שהאזור נכלל בה, גאליה בלגיקה, שנקראה על-שם שבטי הבלגים. הוקם קונגרס לאומי זמני, שפעל ליצירת חוקה לבלגיה; החוקה אושרה ב-7 בפברואר 1831. הבלגים פנו למלך צרפת לואי פיליפ בבקשה להכתיר את בנו לואי, דוכס נמור למלך בלגיה. משסירב, הוצעה הממלכה לנסיך הגרמני לאופולד לבית סאקסה-קובורג-גותה (דודה של המלכה הבריטית ויקטוריה). הוא הסכים והוכתר למלך הבלגים ב-21 ביולי 1831. בתגובה פלשו ההולנדים לבלגיה ב-2 באוגוסט 1831, ללא התנגדות ממשית, אך נסוגו כעבור עשרה ימים לאחר שהצבא הצרפתי החל לחצות את הגבול לעזרת הבלגים. כוחות הולנדיים נותרו רק במצודה באנטוורפן, עד לכניעתם לכוחות צרפת לאחר מצור ב-1832. ועידת לונדון של 1830, בה התכנסו חמש המדינות החזקות באירופה (בהן בריטניה, צרפת ופרוסיה) הכירו בעצמאותה של בלגיה. הולנד סירבה לקבל את החלטת ועידת לונדון, והכירה דה-פקטו בבלגיה רק ב-1839, אז חתמה על הסכם לונדון. לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו בשנת 1815, קונגרס וינה יצר ממלכה עבור בית אורנז'-נסאו, ובכך שילב את המחוזות המאוחדים של הולנד עם ארצות השפלה האוסטריות לשעבר כדי ליצור מדינת חיץ חזקה מצפון לצרפת; עם הוספת אותם מחוזות הולנד הפכה למעצמה עולה. סימפטומטי לטרנספורמציה של המיקוח הדיפלומטי בווינה הייתה ההצעה המוקדמת לתגמל את פרוסיה על מלחמתה נגד נפוליאון עם השטח ההבסבורגי לשעבר. כאשר הממלכה המאוחדת התעקשה לשמור על ציילון ההולנדית לשעבר ומושבת הכף, שאותם כבשה בזמן שהולנד נשלטה על ידי נפוליאון, פוצתה ממלכת הולנד החדשה עם המחוזות הדרומיים הללו (בלגיה המודרנית). המהפכה נבעה משילוב של גורמים, שהעיקרי שבהם היה הבדל הדת (קתולית בבלגיה של היום, פרוטסטנטית בהולנד של היום) והיעדר האוטונומיה הכללית שניתנה לדרום. גורמים חשובים נוספים היו: תת-ייצוג הבלגים של היום באספה הכללית (62% מהאוכלוסייה עבור 50% מהמושבים) רוב המוסדות היו מבוססים בצפון והנטל הציבורי התחלק בצורה לא שווה. רק שר אחד מתוך ארבעה היה בלגי. בממשל היו פי ארבעה הולנדים מאשר בלגים. הייתה שליטה כללית של ההולנדים על המוסדות הכלכליים, הפוליטיים והחברתיים של הממלכה; החוב הציבורי של הצפון (הגבוה מזה של הדרום) היה צריך להיתמך גם בדרום. החובות המקוריים היו בתחילה של 1.25 מיליארד גילדן עבור המחוזות המאוחדים ורק 100 מיליון עבור הדרום. פעולתו של וילם הראשון בתחום החינוך (בניית בתי ספר, שליטה בכשירות המורים ויצירת מפעלים חדשים, הקמת שלוש אוניברסיטאות ממלכתיות) העמידה אותו בשליטה מוחלטת של המדינה, דבר שלא מצא חן בעיני הדעה הקתולית. המנגנון שהוטל על בלגיה מגיוס אנשי מיליציה היה גבוה באופן יחסי, בעוד ששיעור הבלגים מבין הקצינים היה נמוך, כאשר הסגל הגבוה מורכב בעיקר מקצינים לשעבר של הצבא הצרפתי או של הצבא הבריטי. רק קצין אחד מתוך שישה יהיה מהדרום. לכן פיקדו על רוב החיילים הבלגים קצינים שלא היו במקור מדרום הולנד. יתרה מכך, השפה ההולנדית הפכה לשפה היחידה של צבא הממלכה המאוחדת של הולנד ב-1823/1824, מה שהיווה תלונה נוספת מצד האליטות הפרנקופוניות והעם הוואלוני שדיברו בניבים רומניים. היישום הלא מספק של חופש העיתונות וחופש ההתכנסות נחשב על ידי אינטלקטואלים בלגים כאמצעי לשליטה בדרום על ידי הצפון. סוחרים ותעשיינים בלגים התלוננו על מדיניות הסחר החופשי שננקטה מ-1827 ואילך. הפרדת צרפת גרמה לתעשיית הדרום לאבד חלק גדול מהשוק שלה. מצד שני, המושבה של איי הודו המזרחית חוותה תקופה ארוכה של מרד והתוצרת הבריטית התחרתה עם הייצור הבלגי. עם סיום המצור היבשתי, חדרו ליבשת מוצרים בריטיים זולים, שהיו מוערכים על ידי הצפון, שהיו עדיין חקלאיים בעיקרם, אך לא כללו את הייצור של הדרום. רפורמה לשונית ב-1823 נועדה להפוך את ההולנדית לשפה הרשמית במחוזות הפלמיים. רפורמה זו נתקלה בהתנגדות עזה מצד המעמדות הגבוהים שבאותה תקופה היו בעיקר דוברי צרפתית, בין אם הגיעו מפלנדריה או ואלוניה, אך גם מצד דוברי הפלמית עצמם, שבאותה עת לא דיברו הולנדית תקנית אלא הדיאלקטים שלהם. ב-4 ביוני 1830 בוטלה הרפורמה הזו. השמרנים בצפון הולנד דחפו שרק חסידי הכנסייה הממלכתית לשעבר (הפרוטסטנטית) יתמנו לממשלה, בעוד שהשמרנים הבלגים רצו לבסס מחדש את הקתוליות כדת המדינה בבלגיה. הדו-קיום של שתי דתות מדינה ברחבי הממלכה לא היה מקובל על שני הצדדים. עד 1821 השתמשה הממשלה בהתנגדות הקתולים לחוק היסוד כדי לשמור על אופיו הפרוטסטנטי של מנגנון המדינה באמצעות מינוי עובדי מדינה. וילם הראשון עצמו היה תומך במסורת הלותרנית הגרמנית, לפיה הריבון הוא ראש הכנסייה. הוא רצה להתנגד לסמכותו של האפיפיור על הכנסייה הקתולית. הוא רצה להיות מסוגל להשפיע על מינוי הבישופים. פרטיזנים קתולים צפו בהתרגשות בהתגלגלות מהפכת יולי בצרפת, שפרטים עליה דווחו במהירות בעיתונים. ב-25 באוגוסט 1830, בתיאטרון המלכותי דה לה מונה בבריסל, התקוממה בעקבות הופעה מיוחדת, לכבוד יום הולדתו של וילם הראשון, של "La muette de Portici" של דניאל אובר (הנערה האילמת מפורטיצ'י), רגשנית ופטריוטית. אופרה נגד ההתקוממות של מסניילו נגד המאסטרים הספרדים של נאפולי במאה ה-17. לאחר הדואט, "Amour sacré de la patrie", (אהבת המולדת הקדושה) עם אדולף נוריט בתפקיד הטנור, עזבו רבים מהקהל את התיאטרון והצטרפו למהומות שכבר החלו. ההמון זרם לרחובות בצעקות סיסמאות פטריוטיות. הקטטות והאלימות נמשכו במשך מספר ימים, כאשר מפגינים תפסו נקודות מפתח בעיר כולל פארק דה בריסל ופאלה דה בריסל. המורדים הבלגים החלו להתארגן ולבצר את עמדותיהם לקראת עימותים נוספים עם כוחות הולנדים. בימים הבאים התפוצץ הפרולטריון הנואש והנרגז של בריסל, שהתגודד סביב הדגל החדש שנוצר של תנועת העצמאות של בריסל, שהיה מהודק למוט עם שרוכי נעליים במהלך קרב רחוב ושימש להוביל מתקפת נגד נגד הכוחות של הנסיך וילם. וילם הראשון שלח את שני בניו, נסיך הכתר וילם והנסיך פרדריק כדי לדכא את המהומות. וילם התבקש על ידי הבורגרים של בריסל לבוא לעיר לבדו, ללא חיילים, לפגישה; את זה הוא עשה, למרות הסיכונים. יורש העצר האדיב והמתון וילם, שייצג את המלוכה בבריסל, שוכנע על ידי האספה הכללית ב-1 בספטמבר שההפרדה המנהלית בין צפון לדרום היא הפתרון הקיים היחיד למשבר. אביו דחה את תנאי ההסדר שהציע הנסיך וילם. המלך וילם הראשון ניסה להחזיר את הסדר הקבוע בכוח, אך 8,000 החיילים ההולנדים בפיקודו של הנסיך פרדריק לא הצליחו להשתלט מחדש על בריסל בקרבות רחוב עקובים מדם (23–26 בספטמבר). הצבא נסוג אל מבצרי מאסטריכט, ונלו ואנטוורפן, וכאשר המפקד הצפוני של אנטוורפן הפגיז את העיירה, בטענה להפרה של הפסקת אש, התרעמו כל המחוזות הדרומיים. כל הזדמנות לדכא את ההפרה אבדה ב-26 בספטמבר כאשר זומן קונגרס לאומי לערוך חוקה והממשלה הזמנית הוקמה תחת שארל רוז'ייה. הממשלה הזמנית פרסמה אז הכרזת עצמאות ב-4 באוקטובר 1830. ב-20 בדצמבר 1830 ועידת לונדון של 1830 הפגישה חמש מעצמות אירופאיות גדולות: אוסטריה, בריטניה, צרפת, פרוסיה ורוסיה. בתחילה, המעצמות האירופיות היו חלוקות על הזעקה הבלגית לעצמאות. מלחמות נפוליאון היו עדיין טריות בזיכרונותיהן של המעצמות האירופיות הגדולות, אז ברגע שהצרפתים, תחת המונרכיה של יולי שהוקמה לאחרונה, תמכו בעצמאות בלגיה, המעצמות האירופיות האחרות תמכו באופן לא מפתיע בהמשך האיחוד של מחוזות הולנד. רוסיה, פרוסיה, אוסטריה ובריטניה תמכו כולן בהולנד, מכיוון שחששו שהצרפתים יספחו בסופו של דבר את בלגיה העצמאית. עם זאת, בסופו של דבר, אף אחת מהמעצמות האירופיות לא שלחה חיילים לסייע לממשלת הולנד, בין היתר בגלל מרידות בתוך כמה מגבולותיהן (הרוסים היו עסוקים עם מרד נובמבר בפולין ופרוסיה הייתה שקועה בחובות מלחמה). בריטניה החלה לראות את היתרונות של בידוד צרפת גאוגרפית עם יצירה חדשה של מדינת חיץ בלגית חדשה בין צרפת, הולנד ופרוסיה. מסיבה זו בריטניה תיתן בסופו של דבר חסות להקמת בלגיה. ערך מורחב – לאופולד הראשון, מלך הבלגים ערך מורחב – המלוכה הבלגית בנובמבר 1830 הוקם הקונגרס הלאומי של בלגיה כדי לכונן חוקה למדינה החדשה. הקונגרס החליט שבלגיה תהיה מונרכיה חוקתית עממית. ב-7 בפברואר 1831 הוכרזה החוקה הבלגית. עם זאת, אף מונרך עדיין לא ישב על כס המלכות. הקונגרס סירב לשקול כל מועמד מבית השלטון ההולנדי אורנז'-נסאו. בסופו של דבר הקונגרס הרכיב רשימה קצרה של שלושה מועמדים, כולם צרפתים. זה עצמו הוביל להתנגדות פוליטית, ולאופולד מסקסוניה-קובורג, שנבחן בשלב מוקדם אך ירד עקב התנגדות צרפתית, הוצע שוב. ב-22 באפריל 1831, פנתה ללאופולד משלחת בלגית בבית מרלבורו להציע לו רשמית את כס המלוכה. בתחילה הוא לא רצה לקבל את ההצעה, אולם בסופו של דבר נענה להצעה, ולאחר קבלת פנים עממית נלהבת בדרכו לבריסל, לאופולד הראשון נשבע כמלך ב-21 ביולי 1831. 21 ביולי משמש בדרך כלל לציון סופה של המהפכה ותחילתה של ממלכת בלגיה. הוא נחגג מדי שנה ביום הלאומי הבלגי. המלך וילם לא היה מרוצה מההסדר שגובש בלונדון ולא קיבל את טענת העצמאות של בלגיה: היא חילקה את ממלכתו והשפיעה באופן דרסטי על האוצר שלו. ב-2 באוגוסט 1831 פלש הצבא ההולנדי, בראשות הנסיכים ההולנדים, לבלגיה, במה שנודע כ"מערכת עשרת הימים" ב-4 באוגוסט השתלט הכוח ההולנדי על אנטוורפן וחדר עמוק יותר לתוך בלגיה. הארמייה הבלגית של המז הובסה בקרב על אסלט. ב-8 באוגוסט קרא לאופולד לתמיכת הצרפתים והבריטים. כתוצאה מכך חצה מרשל אטיין מוריס ז'ראר את הגבול עם 70,000 חיילים צרפתים בפיקודו ב-9 באוגוסט. הקרב על לובן (שם הציב המלך לאופולד את מפקדתו) החל ב-12 באוגוסט. על מנת להימנע ממלחמה עם הצרפתים המתקרבים הסכימו ההולנדים על שביתת נשק עם בלגיה ונסוגו לאחר שהשתלטו לזמן קצר על העיר. בעוד שהמערכה הראשונית המנצחת העניקה להולנדים עמדה מועילה במשא ומתן שלאחר מכן, ההולנדים נאלצו להסכים לשביתת נשק בלתי מוגבלת, למרות שהם המשיכו להחזיק במצודת אנטוורפן ומדי פעם הפגיזו את העיר ממנה. ז'ראר חזר לבלגיה בנובמבר 1832 עם ארמיית הצפון וצר על המצודה שאותה כבש ב-23 בדצמבר 1832. וילם הראשון יסרב להכיר במדינה בלגית עד אפריל 1839, אז נאלץ להיכנע תחת לחץ על ידי חוזה לונדון ובחוסר רצון הכיר בגבול שלמעט לימבורג ולוקסמבורג היה בעצם הגבול של 1790. ערך מורחב – הסכם לונדון (1839) ב-19 באפריל 1839 הסכם לונדון שנחתם על ידי המעצמות האירופיות (כולל הולנד) הכיר בבלגיה כמדינה עצמאית ונייטרלית הכוללת את מערב פלנדריה, מזרח פלנדריה, בראבנט, אנטוורפן, אנו, נאמור ולייז', וכן חצי מלוקסמבורג ולימבורג. הצבא ההולנדי, לעומת זאת, החזיק במאסטריכט, וכתוצאה מכך, הולנד שמרה על החצי המזרחי של לימבורג ועל שדות הפחם הגדולים שלה. גרמניה הפרה את האמנה ב-1914 כשפלשה לבלגיה ב-4 באוגוסט ודחתה את האולטימטום הבריטי על "פיסת נייר". בריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה באותו יום. כבר ב-1830 החלה תנועה לאיחוד מחודש של בלגיה והולנד, שנקראה אורנגיזם (על שם הצבע המלכותי ההולנדי הכתום), שפעלה בפלנדריה ובבריסל. אבל גם לערים תעשייתיות, כמו לייז', היה פלג אורנגיסטים חזק. התנועה נתקלה בחוסר הסכמה עזה מצד השלטונות. בין השנים 1831–1834, 32 מקרי אלימות נגד אורנגיסטים הוזכרו בעיתונות ובשנת 1834 שר המשפטים לבאו אסר על ביטויי אורנגיזם במרחב הציבורי, תוך אכיפה בעונשים כבדים. הגורמים לפירוק הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה מדיה וקבצים בנושא המהפכה הבלגית בוויקישיתוף Witte, Els et al. (2009). Political History of Belgium: From 1830 Onwards. Asp / Vubpress / Upa. pp. 21 The 10 Days Campaign 1830-1831 The Belgian Revolution, Rijks museum בלגיה, היסטוריה, מהפכה, 1830-1839, דף שער בספרייה הלאומית