laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הרועה האחרון (סרט)

הרועה האחרון הוא סרט פנטזיה קומי ישראלי באורך מלא. הסרט נכתב על ידי גיא בוסקו ובוים על ידי דניאל דר מקבוצת Evil Sun Productions. הסרט תוקצב על ידי מערכת מימון המונים במהלך שנת 2013 וגייס תקציב של 43,600 שקל. גרסת ראף קאט של הסרט הוקרנה לראשונה במסגרת פסטיבל אייקון 2013. לאחר מכן עבר הסרט עריכה מחודשת ותיקונים והוא יצא לבסוף ב-2015. עמית (ניר קיטרו), גיק ממוצע, עובד בחברת מחשבים ומנהל חיים רגילים לחלוטין, חוץ מהחלומות שרודפים אותו בלילה. בחלומותיו הוא רואה סמל שחוזר על עצמו, סמל שנראה לו מוכר באופן משונה. כדי להסיר קצת דאגות מליבו, הוא משתכנע להבריז מהעבודה ביחד עם חברתו הטובה מאיה (רוני ויסמן), ולנסוע לים. הטיול הקצר הופך להרפתקה כשהם דורסים בטעות תמהוני זקן. התמהוני, שימי (אורי ליפשיץ), לוקח אותם למסע מטורף ברחבי ארץ ישראל בעקבות אוצרות עתיקים ורבי עוצמה. במהלך מסעם הם נאלצים להימלט מסוכנים ממשלתיים קשוחים, מאנשי עסקים מהעולם התחתון, ומכוחות מרושעים שזוממים לשלוט בעולמנו ולשעבד את בני האדם. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. "הרועה האחרון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הרועה האחרון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) עודד ירון, הרועה האחרון: סרט פנטזיה כחול לבן בין ירושלים למערת המכפלה, באתר הארץ, 30 באפריל 2013 טל איתן, שקט מממנים! סיפורו של הרועה האחרון, באתר ynet, 25 באפריל 2013 מערכת מימון ההמונים של הרועה האחרון, אתר מימונה.
הלו, דולי! (סרט)

הלו דולי! (באנגלית: !Hello, Dolly) הוא סרט קומדיה רומנטית מוזיקלי שמבוסס על מחזמר בעל אותו שם. הסרט עוקב אחר מעלליה של דולי לוי, שדכנית יהודייה ידועה, בעיר יונקרס שבניו יורק, בה היא מחפשת שידוך ל"רווק החצי-מיליונר" הידוע והקמצן, הוראס ונדרגלדר. בכך, היא משכנעת את אחייניתו, ארוסה של אחייניתו ושניים מפקידיו של הוראס לנסוע לניו יורק. הסרט בוים על ידי ג'ין קלי ועובד לתסריט על ידי ארנסט לימן, שגם הפיק אותו. צוות השחקנים כולל, בין השאר, את ברברה סטרייסנד, וולטר מתאו (זה היה תפקידו היחיד בסרט מוזיקלי), מייקל קרופורד, דני לוקין, טומי טיון, פריץ פלד, מריאן מקאנדרו, אי. ג'יי. פיקר ולואי ארמסטרונג (שגרסתו לשיר הנושא של הסרט הפכו ללהיט בחודש מאי 1964). הסרט צולם על סרט 65 מ"מ על ידי הארי סטרדלינג הבן. ברברה סטרייסנד - דולי לוי אי. ג'יי. פיקר - מיני פיי וולטר מתאו - הוראס ונדרגלדר מייקל קרופורד - קורנליוס האקל מריאן מקאנדרו - איירין מולוי דני לוקין - ברנאבי טאקר ג'ויס אמס - ארמנגרד ונדרגלדר טומי טיון - אמברוז קמפר ג'ודי קניז - גאסי גריינר/ארנסטינה סמפל דייוויד הרסט - רודולף רייזינוובר פריץ פלד - פריץ, המלצר הגרמני ריצ'רד קולייר - ג'ו, הספר של הוראס ג'יי. פאט אומלי - שוטר לואי ארמסטרונג - לואי, מנצח התזמורת מדיה וקבצים בנושא הלו, דולי! בוויקישיתוף "הלו, דולי!", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הלו, דולי!", באתר נטפליקס "הלו, דולי!", באתר AllMovie (באנגלית) "הלו, דולי!", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הלו, דולי!", באתר אידיבי "הלו, דולי!", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "הלו, דולי!", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הצגות בבתי הקולנוע בארץ בתאריך 7 בינואר 2018, בארכיון האינטרנט, במקור בעיתון "דבר", 20 במרץ 1970
כובע שלוש פינות

כובע שלוש פינות (באנגלית: tricorne או tricorn) הוא סוג של כובע שנפוץ במאה ה-18 באירופה ובאמריקה ויצא מן האופנה בסביבות 1800. בשיא תפוצתו היה הכובע פריט לבוש אזרחי וחלק ממדי צבא וצי גם יחד. לכובע שלוש הפינות היו שוליים רחבים, שקופלו והודקו בסיכה משני צדדיו ובאחוריו, כך שנוצרה צורת משולש. את הכובע חבשו על פי רוב כשקצהו המחודד פונה קדימה. חיילים שנשאו רובה או מוסקט על כתפם הימנית, חבשו אותו לעיתים קרובות כשחודו פונה שמאלה, כדי שלא יתנגש בקנה הרובה. כיפת הכובע (crown) הייתה נמוכה, בשונה מהכובע החרוטי (steeple hat) דמוי הצריח שחבשו הפוריטנים או כובע הצילינדר של המאה ה-19. מגוון כובעי שלוש הפינות היה רחב, מכובעים פשוטים וזולים עד כובעים מהודרים ומצועצעים, אשר עוטרו לעיתים בנוצות או בסרט זהב או כסף שנתפר לשוליהם. לכובעים בגרסאותיהם הצבאיות והימיות הוסיפו מלפנים ציצה (cockade) או סמל לאומי כלשהו. כובע שלוש הפינות התפתח מהכובע העגול ורחב התיתורה של החיילים הספרדיים שהוצבו בפלנדריה במאה ה-17. על ידי קשירת השוליים קיבל הכובע את צורתו המשולשת. הוא נפוץ עד מהרה במתכונתו זו בקרב החיילים, וכשפרצה ב-1667 מלחמה בין צרפת לספרד בארצות השפלה הספרדיות, חיקו החיילים הצרפתיים את יריביהם. עם שובם לצרפת פשט כובע שלוש הפינות לא רק בקרב אזרחי הממלכה, אלא גם בחצרו של המלך של לואי ה-14, ועד מהרה הוא נעשה פריט לבוש אופנתי אזרחי וצבאי בכל רחבי אירופה. כובע שלוש הפינות אפיין את סגנון הלבוש האירופי משך כל המאה ה-18. בארצות הברית חבשו אותו חמשת הנשיאים הראשונים, מג'ורג' וושינגטון עד ג'יימס מונרו. האחרון אף זכה בשל כך לכינוי "The Last Cocked Hat". השימוש בכובע שלוש הפינות פסק בשלהי המאה ה-18. את מקומו תפס הכובע כפול-הפינות (bicorne), שנפוץ מאוד בקרב קציני צבא באירופה מ-1790 לערך עד מלחמת העולם הראשונה ונעלם לגמרי מן האופנה רק במלחמת העולם השנייה. אשר לחיילים הסדירים, את כובע שלוש הפינות החליף מ-1800 ואילך הכובע הנקרא שאקו (shako). השינויים לא פסחו גם על הכובע כפריט לבוש אופנתי לגברים שאינם אנשי צבא, והוא הוחלף על ידי כובע הצילינדר. שחקן בדמותו של פטר הגדול חובש כובע שלוש פינות, סנקט פטרבורג, רוסיה חייל רוסי, 1700 לערך קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, 1733-1737 לערך תומאס גייג', וייקונט גייג' הראשון ב-1743 פרידריך הגדול חובש כובע שלוש פינות, 1750 לערך קתרינה הגדולה, 1760 לערך כניעת לורד קורנוואליס בקרב יורקטאון, 1781. ציור מאת ג'ון טראמבול קרלוס השלישי, מלך ספרד, 1786-1788 לערך גמלאי צ'לסי חובשים כובעי שלוש פינות מדיה וקבצים בנושא כובע שלוש פינות בוויקישיתוף "לכובע שלי שלוש פינות" Gentlemen of Fortune. Castells, Albert. "Los tercios viejos y la presencia española en Flandes". Espasa, Madrid, 1997. James Monroe in: listory.com. Cocked Hat in: infoplease.
הטיהור (מחזה)

הטיהור (באנגלית: The Clearing) הוא מחזה פרי עטה של הלן אדמונדסון. המחזה מתרחש בתקופת הטרנספר שאוליבר קרומוול ביצע באירלנד. הפרלמנט האנגלי הדיח את המלך צ'ארלס הראשון שניסה לכפות על אנגליה שלטון אבסולוטי, מתחוללת מלחמת אזרחים, כוחותיו של המלך מובסים והוא מוצא להורג. באירלנד מתרחשת מרידה כנגד האנגלים מצד האירים הקתולים שתמכו במלך נגד אנגליה הפרוטסטנטית שבשליטת הפרלמנט, אוליבר קרומוול, מנהיג הרפובליקה האנגלית יוצא למגר את המרידה. הוא מנצח את האירים, טובח בהם, אבל משהמרידה ממשיכה, הוא מפקיע את אדמותיהם של האיכרים האיריים ומעניק אותה לחייליו. הוא עורך טיהור אתני (טרנספר) בתושבים המקומיים - את חלקם הוא מגלה לקונוט - חבל ארץ אירי צחיח וחלק אחר הוא שולח למשרתים בשירות המושבות האנגליות בעולם החדש. גיבורת המחזה היא מדלן או'הרט האירית, הנישאת לאציל האנגלי רוברט פרסטון והם חיים באחוזתם עם ילדם ראלף (שנולד סמוך לתחילת המחזה). רוברט מסייע בסתר לשלטונות האנגליים שכבשו את אירלנד והם שבעי רצון ממנו. שכניהם, סולומון וסוזנה וינטר, מקבלים צו גירוש לחבל הארץ הצחיח קונוט, בדומה לרבים מתושבי אירלנד. באחד הימים תופשים חיילים אנגלים את קיליין פרל, משרתתה של מדלן וחברתה מילדות, אוסרים אותה ומגרשים אותה. מדלן מגיעה למשרדו של סר צ'רלז סטרמן הנציב האנגלי, ודורשת ממנו שישחרר את קיליין. הוא מסרב ומוציא צו גירוש לקונוט כנגדה ונגד בעלה וילדם. רוברט מגיע למשרדו של סטרמן ודורש ממנו שיסלח לאשתו, אבל סטרמן מסרב. מדלן יוצאת למסע ארוך, מחפשת אחרי קיליין, מוצאת אותה כאסירה על ספינה שעומדת להפליג, אבל אף על פי שהיא מצליחה לשחד את החייל השומר על האסירות באוניה, היא אינה מצליחה לשכנע את קיליין שתחזור איתה. היא שבה לביתה ובמשך חצי השנה הבאה יחסיה עם בעלה מידרדרים וחל ביניהם נתק. כשמגיע יום הערעור של רוברט על עונשו, הוא מספר שיחסיו עם אשתו התערערו, הוא מעוניין להיפרד ממנה ומבקש מהשופט שישאירו לו את אחוזתו ואת בנו ולא יגרשו אותו. הערעור מתקבל. סוזנה שנכחה בערעור ממהרת לביתה של מדלן, אומרת לה שחייליו של סטרמן באים לאסור אותה ומכינה לה סוסים כדי שתברח. מדלן בורחת, מתחבאת ביער ונסה ביחד עם אירים נוספים מהאנגלים הרודפים אחריהם. רוברט בעלה מחפש אחריה, בשביל להשיב לו את בנו. הוא מוצא אותה והיא מספרת לו שבנו נפטר מקדחת. האנשים החמושים עמם הוא בא יורים בה. הלן אדמונדסן, הטיהור, עברית: אברהם עוז, רמת גן: בית צבי - בית הספר הגבוה לאומנויות הבמה, 2004. תיאטרון חיפה, הוצג בשם "מדלן", הצגת בכורה: 2003 יוצרים: תרגום - אברהם עוז, בימוי - סיני פתר, תפאורה - מושיק יוסיפוב, תלבושות - גילה להט, תאורה - יחיאל אורגל, עריכה מוזיקלית - שוש רייזמן, תנועה - אביבה הבר. המשתתפים: קיליין - נדיה קוצ'ר, פירס - נורמן עיסא, סולומון - רוברטו פולק, סוזנה - אמירה פולן, רוברט - ג'וליאנו מר, מדלן - קרן צור, סטרמן - אלכס פלג, נציב/ מלח/ שופט - גל הויברגר, חיל/ מלח - ולדי שבצ'וק. Lyn Gardner, The Clearing, The Guardian, ‏6 במרץ 2002 הארץ, מחזות, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2004 מיכאל הנדלזלץ, אין הפרדה בין אישי ללאומי, באתר הארץ, 1 במרץ 2003
יעל ארצי

יעל ארצי (נולדה ב-1946) היא פסלת ישראלית. מבין עבודותיה בישראל המפורסמת ביותר היא האנדרטה לזכר יצחק רבין הבנויה מאבני בזלת מסותתות ומוצבת במקום הירצחו בכיכר רבין תל אביב. ארצי נולדה וגדלה במרוקו. כבר בגיל צעיר החלה לצייר. בסוף לימודיה בתיכון זכתה במלגת לימודים בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (Beaux Arts). ב-1966 עלתה לישראל והתיישבה בקיבוץ שדות ים. בגיל 26 החליטה לממש את זכייתה ונסעה עם בעלה ושתי בנותיה ללימודים באקדמיה במשך שלוש שנים. שם הומלץ לה ללמוד במגמת פיסול. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות וחזרה לשדות ים. ארצי מפסלת באבן, בזלת, גרניט, מתכת ועץ. פסליה נמצאים במקומות שונים בעולם: דנמרק, הולנד, שווייץ, ארגנטינה, ספרד, פולין ועוד. בישראל נמצאים פסליה בערים רבות. הסטודיו שלה נמצא בקיבוץ שדות ים ופסליה מוצבים ברחבי הקיבוץ. פסל של יעל ארצי בקיבוץ שדות ים "אם וילד" של יעל ארצי בחזית היכל התרבות בבאר שבע "בראשית" של יעל ארצי בגני תקווה, 2001 "ישראל" של יעל ארצי בגן הפסלים בפארק המרכזי באילת, 1989 מדיה וקבצים בנושא יעל ארצי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יעל ארצי יעל ארצי מויאל, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל תמר אבידר, שדות, ים ופסלים, מעריב, 8 באוקטובר 1982
משמר

משמר הוא קבוצה של שומרים המתפקדים יחדיו לשם שמירה על מקום מסוים, כגון מחנה צבא. אנשי המשמר ממלאים את תפקידם בדרכים שונות, ובהן: שהייה בביתן שמירה, בכניסה לאתר הנשמר. שהייה במגדל שמירה, המאפשר תצפית על אזור נרחב באתר הנשמר ובסביבתו. פטרול המסייר באתר הנשמר. פיקוח באמצעות טלוויזיה במעגל סגור. בצה"ל מתחילה משמרת של משמר בעליית משמר - תהליך שבו מקבל המשמר הנחיות כלליות לפעולתו, כגון הוראות פתיחה באש, והנחיות ספציפיות לאותה משמרת, כגון מידע על התרעות שהתקבלו. כן נערכת בדיקה של כלי הנשק של השומרים. המשמרת מסתיימת בירידת משמר קצרה, שבה בעיקר נבדקים כלי הנשק של השומרים. ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משמר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... משמר – קבוצה של שומרים המתפקדים יחדיו לשם שמירה על מקום מסוים משמר כבוד – קבוצת אנשים, לרוב במסגרת צבאית, המבצעים תרגילי סדר, במטרה לחלוק כבוד לאדם או לציון מאורע משמרות כהונה – קבוצת כהנים שעבדו בבית המקדש בתורנות על המשמר – עיתון שפעל בארץ ישראל. בשנת 1948 שינה שמו ל"על המשמר" משמר לילדים – שבועון לילדים של העיתון "על המשמר" משמר הברזל – תנועה ומפלגה לאומנית קיצונית ואנטישמית מהסוג של פשיזם קלריקלי, שפעלה ברומניה משמר הגבול – בראשי תיבות: מג"ב, זרוע מבצעית של משטרת ישראל משמר הגבול (סוריה) – כוח משמר האמון על גבולות סוריה ונכסי שלטון חשובים משמר הכנסת – הגוף האחראי על האבטחה השוטפת במשכן הכנסת וברחבתו משמר הלינקה – גוף ימני קיצוני אשר פעל בצ'כוסלובקיה נגד יהודים, צ'כים ומתנגדי המשטר האנטישמי משמר המפרץ – סדרת דרמת אקשן אמריקאית על מצילים המסיירים בחופים של מחוז לוס אנג'לס משמר העם – יחידת מתנדבים שנועדה לשמור על הסדר בערים הגדולות בארץ ישראל, בהן חיפה, תל אביב, צפת וירושלים. משמר הקרמלין – רגימנט המהווה חלק משירות האבטחה הפדרלי של רוסיה, ותפקיד לאבטח את מבני הקרמלין ואת ראשי המדינה משמר הרפובליקה (סוריה) – דיוויזיית משמר משוריינת הממוקמת בדמשק ותפקידה להגן על מוסדות ואנשי השלטון של סוריה משמר חופים – יחידות שיטור ימי משמר (לימוד) – כינוי ללימוד תורה במשך לילה שלם יישובים בישראל: משמר איילון – מושב השוכן על הדרך הישנה מתל אביב לירושלים (כביש 424) משמר דוד – יישוב קהילתי בשפלה משמר הירדן (מושבה) – מושבה שהוקמה בגליל העליון בזמן העלייה הראשונה ונחרבה במלחמת העצמאות משמר הירדן (מושב) – מושב בגליל העליון, במדרון הצפוני של רמת כורזים מדרום לעמק החולה משמר הכרמל – נקודת התיישבות זמנית שהוקמה בשנת 1939 בכרמל משמר הנגב – קיבוץ בנגב הצפוני משמר העמק – קיבוץ במערב עמק יזרעאל משמר השבעה – מושב באזור המרכז ליד היישוב בית דגן משמר השלושה – מושב שהיה במזרח הגליל תחתון, כיום חלק מיבנאל משמר השרון – קיבוץ שנמצא בעמק חפר משמעויות נוספות: נחל משמר – מהקטנים בנחלי מדבר יהודה, יורד מהר חולד שברמת מדבר יהודה ונשפך לים המלח חומר משמר – תוסף מזון המאריך את הזמן בו המזון נותר טרי. כוח משמר – במכניקה קלאסית: כוח שניתן להגדיר לו אנרגיה פוטנציאלית משמר הלילה (ציור) – ציור מפורסם של רמברנדט משמר הלילה (ספר) – ספר מדע בדיוני רוסי מאת סרגיי לוקיאננקו משמר הלילה (2004) – סרטו של טימור בקממבטוב המבוסס על ספרו של לוקיאננקו משמר הלילה (2007) – סרטו של פיטר גרינוויי הסובב סביב ציורו של רמברנדט שמר שימורים
גיבור של כולם

גיבור של כולם (באנגלית: Everyone's Hero) הוא סרט אנימציה אמריקאי מ-2006 העוסק בענף הספורט בייסבול. הסרט הוא אחת מההפקות האחרונות של כריסטופר ריב, שמת ב-2004, על הסרט הוא עבד עוד לפני מותו ובהמשך הוחלט להקדיש את הסרט לזכרו. הסרט מתרחש בשנת 1932. יאנקי (ג'ייק ט. אוסטין), הוא אהד בייסבול מושבע של קבוצת היאנקיז ואביו, סטנלי (מנדי פטינקין), עובד כשרת באצטדיון הבייסבול הביתי של קבוצה זו. ליאנקי יש חלום, לשחק באליפות הבייסבול או באליפות השכונתית. במהלך יום אחד, מוצא יאנקי כדור בייסבול ישן מדבר, ששמו הוא סקרואי (רוב ריינר) מתחת לטרקטור ישן. בלילה אחד, יאנקי מביא לאביו אוכל לעבודתו ואביו מציע לו סיבוב במתחם ההלבשה של השחקנים. יאנקי מביט במחבט של כוכב הקבוצה, בייב רות', ולאחר מכן גנב המתחזה לאיש אבטחה מסלק אותו משם על מנת לגנוב את המחבט. אדם זה מצליח לגנוב את המחבט ואביו של יאנקי מואשם בגנבתו. הגנב, לפטי מיגינס (ויליאם מייסי), הוא שחקן עבר כושל בשיקגו קאבס ועובד עבור מנהל השיקגו קאבס, נפוליאון קרוס, שיצרף אותו שנית לקבוצה בתנאי שיביא לו את המחבט של בייב רות'. קרוס רוצה את מחבטו של רות' כיוון שהחושב הוא שאם יהיה בידו, תנצח קבוצתו באליפות העולמית. לאחר גנבת המחבט מפוטר אביו של יאנקי מעבודתו, ויאנקי מחליט לנסוע לשיקגו כדי למצוא את המחבט ולטהר את שמו של אביו. לאחר שיאנקי מוצא את המחבט, הוא שוכח ממה שרצה מלכתחילה ומחליט לנסוע לבייב רות' עצמו ולהחזיר לו את המחבט. יאנקי לוקח איתו למסע את סקרואי, שרב ללא הרף עם דארלין המחבט. בחלק גדול מהמסע לפטי מנסה לגנוב אליו שנית את המחבט. לאחר בעיות רבות וצירופי מקרים מוזרים, יאנקי מגיע עם המחבט לקראת חבטת הסיום במשחק האליפות. בעקבות כך שבייב רות' פסול ולא יכול לחבוט, יאנקי נאלץ לחבוט לחבטת הסיום. בחבטת הסיום לפטי זרק את סקרואי בתור הכדור ויאנקי נעזר בדארלין כמחבט. יאנקי הצליח לחבוט בהצלחה וחושף את קרוס ולפטי שנשלחים למאסר בבית כלא. בסוף הסרט סקרואי מחליט לחזור לאליפויות הבייסבול ונעשה חבר טוב של דארלין, ויאנקי חוזר הביתה לאחר שזיכה את אביו בהצלחה. הדמויות בסרט אינן מבוססות על שחקני בייסבול אמיתיים, מלבד הקבוצות יאנקיז ושיקגו קאבס. מפיקי הסרט אמרו שמסר הסרט הוא לא לוותר ולהאמין בעצמיך תמיד, והוסיפו שניסו להכניס בכל מקום אפשרי הומור. במהלך הסרט מוזכר גיבור העל סופרמן, אבל עלילת הסרט מתרחשת ב-1932 ואילו סופרמן הופיע לראשונה ב-1938. על פי מפתחי הסרט, אזכור סופרמן נועדה להוסיף מחווה לבמאי הסרט כריסטופר ריב ששיחק דמותו בכמה סרטים. בשבוע הבכורה הכניס הסרט 6,061,762 דולרים אמריקאיים ובסה"כ מהקרנותיו בארצות הברית 14,522,427 דולרים אמריקאיים וברחבי העולם 16,627,188 דולרים אמריקאיים. הסרט שודר ב-12 באפריל 2008 בקרטון נטוורק, בגרסה של אמריקה הלטינית של קרטון נטוורק הוא שודר ב-23 בנובמבר 2011. ברחבי אסיה, בערוצי דיסני במגוון השפות, הסרט שודר ב-29 במאי 2012, וכן שודר בערוץ דיסני האמריקאי ב-8 באפריל 2013. מדיה וקבצים בנושא גיבור של כולם בוויקישיתוף "גיבור של כולם", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "גיבור של כולם", באתר נטפליקס "גיבור של כולם", באתר AllMovie (באנגלית) "גיבור של כולם", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "גיבור של כולם", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "גיבור של כולם", באתר Metacritic (באנגלית) "גיבור של כולם", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "גיבור של כולם", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית גיבור של כולם, באתר הביקורות והדרוגים Rotten Tomatoes (באנגלית) גיבור של כולם, באתר הביקורות והדרוגים Box Office Mojo (באנגלית) גיבור של כולם (2006), באתר Box Office Mojo, ב-26 ביולי 2011
קוואסקי נינג'ה ZX-14

קוואסקי נינג'ה ZX-14, או ZZR1400 הוא אופנוע ספורט שהוצג על ידי חברת קוואסקי בשנת 2006 כמחליפו של ה-ZX-12R. האופנוע הוצג כאופנוע הספורט החזק ביותר בעולם עם מנוע בנפח של 1,352 סמ"ק ובשנת הדגם 2012 הוגדל ל-1,441 סמ"ק. עד לשנת 2007 היה זה האופנוע המהיר בעולם בייצור סדרתי. המהירות המרבית של האופנוע מוגבל אלקטרונית ל-300 קמ"ש, בעקבות הסכם בין חברות האופנועים היפניות לאירופאיות שנועד להגביל את המהירות המרבית. בשנת 2012 זכה הדגם לשדרוג משמעותי, שם האופנוע שונה ל-ZX-14R (השם ZZR1400 נשמר באזורים בהם נקרא כך), המנוע עבר שיפור משמעותי והוגדל ב-90 סמ"ק לנפח של 1,441 סמ"ק. שינויים נוספים שהוכנסו לדגם היו הכנסת בוכנות קלות יותר, גופי מצערת גדולים יותר, מעברי פליטה רחבים יותר, הכנסת מערבת ABS ושיפור של 8% בפליטת מזהמים. אתר האינטרנט הרשמי של קוואסקי נינג'ה ZX-14 דף הדגם, באתר היבואן בישראל דף דגם 2006, באתר קוואסקי ארצות הברית דף דגם 2012, באתר קוואסקי ארצות הברית סקירת הדגם החדש(הקישור אינו פעיל), באתר פול גז סקירת הדגם החדש, באתר טופ-ספיד אלי פנגס, קאוואסאקי ZZR1400 - מאד מהיר, באתר ynet, 15 בפברואר 2007 כתבה באתר פול גז
נשרון מלכותי

נשרון מלכותי (שם מדעי: Sarcoramphus papa) הוא מין דורס יחיד בסוגו במשפחת הקונדוריים. הוא חי במרכז ודרום אמריקה ביערות טרופיים, ביצות, ערבות וסוואנות מדרום מקסיקו עד צפון ארגנטינה. הנשרון המלכותי הוא עוף גדול, שצבע רוב נוצותיו לבן, ונוצות הכנף, הזנב והעורף אפורות-שחורות. צבע ראשו וצווארו משתנה ועשוי להיות ערמוני, כתום, כחלחל ואדום. שמו הוקנה לו בגלל מראהו המלכותי. אורך גופו של הנשרון המלכותי 67-81 ס"מ, ומוטת כנפיו 1.2-2 מטר. משקלו נע בין 2.7 ל-4.5 ק"ג. הוא ניזון מנבלות וחיות קטנות וחלשות כמו גוזלים ואפרוחים ואף לא יהסס להרוג עגלים בני יומם. בניגוד לשאר העופות הדורסים הוא מסוגל להבחין בריח הבשר ממרחקים. אורך חייו בשבייה עד 30 שנים. ראשו של הנשרון מדיה וקבצים בנושא נשרון מלכותי בוויקישיתוף נשרון מלכותי, באתר ITIS (באנגלית) נשרון מלכותי, באתר NCBI (באנגלית) נשרון מלכותי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) נשרון מלכותי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נשרון מלכותי, באתר GBIF (באנגלית) איזה עוף דורס הוא הצבעוני ביותר?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה נשרון מלכותי באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות ובנושא אמריקה הלטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גאיוס מאטיוס

גאיוס מאטיוס (בלטינית: Gaius Matius, המאה ה-1 לפנה"ס) היה ידידם של יוליוס קיסר וקיקרו. הוא היה תומך נלהב של קיסר, וסייע לקיקרו בקשריו איתו בשנים 48-49 לפנה"ס. קיקרו מזכיר אותו בכתביו. מאטיוס לא נשא באף משרה פוליטית, אבל היה פעיל במהלך מלחמת האזרחים לצדו של קיסר. ההיסטוריון והפילולוג הגרמני קונרד ציכוריוס סבור כי מכתב שכתב קיסר ב-47 לפנה"ס, בו הוא מספר על ניצחונו על פארנאקס השני שליט ממלכת בוספורוס, היה ממוען אל מאטיוס. במכתב מופיע המשפט המפורסם "Veni Vidi Vici" ("באתי, ראיתי, ניצחתי"). כאשר הגיע אוגוסטוס לרומא, נעשה מאטיוס לאחד ממקורביו. ביולי שנת 44 ניהל את המשחקים לזכרו של קיסר שקבע אוגוסטוס. לאחר מות קיסר שיתף מאטיוס פעולה עם אנטוניוס ואוגוסטוס. גאיוס מאטיוס נזכר אצל פליניוס הזקן כמחברם של שלושה ספרי בישול. ככל הנראה מדובר באיש אחר, אפשר בבנו של מאטיוס. Cichorius, Conrad. Römische Studien. Historisches, Epigraphisches, Literaturgeschichtliches aus vier Jahrhunderten Roms. Leipzig/Berlin 1922, p. 248 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עלי אל-חיארי

עלי אל-חיארי (בערבית: علي الحياري; נולד 1925) היה איש צבא ירדני ששימש למשך תקופה קצרה בשנת 1957 כרמטכ"ל של הלגיון הירדני.[דרושה הבהרה] עלי אל-חיארי נולד בסלט שבצפון עבר הירדן. אל-חיארי התגייס ללגיון הירדני והצטרף לארגון הקצינים החופשיים הירדניים. ארגון זה שאב השראה מארגון הקצינים החופשיים במצרים ובמהפכה שביצעו בשנת 1952. הפיכה זו שהעלתה בסופו של דבר לשלטון את גמאל עבד אל נאצר הוציאה קריאה לאחדות הלאומיות הערבית, שבה תמכו הקצינים הירדניים. ב-13 באפריל 1957 בוצע ניסיון הפיכה כנגד המלך חוסיין על ידי ראש הממשלה הירדני סולימאן א-נאבולסי ביחד עם הרמטכ"ל עלי אבו נוואר ("קשר זרקא") ובתמיכתם של רבים מהקצינים החופשיים הירדניים. בעקבות כישלון ההפיכה הודח אבו נוואר והוגלה יחד עם משפחתו לדמשק. אל-חיארי, אז סגן הרמטכ"ל, מונה במקומו לראש הלגיון. רבים מן הקושרים היו מכריו של אל-חיארי, שבעצמו הזדהה לא מעט עם רעיונותיהם. מספר ימים לאחר שמונה לרמטכ"ל, ב-20 באפריל יצא בשליחות המלך חוסיין לדמשק, שם הודיע על עריקתו. הוא האשים את המלך בקנוניה עם מדינות המערב כנגד עצמאותה של ירדן. החליפו בתפקיד הרמטכ"ל חאבס אל-מג'אלי, בן לשבט אל-מג'אלי שהיה בעל דומיננטיות רבה בפוליטיקה הירדנית. אל-חיארי נותר בדמשק עם עשרות מהקצינים שהשתתפו בקשר נגד חוסיין. בשנת 1965, בזמן כהונתו של וספי א-תל כראש ממשלה, הוכרזה חנינה כללית לגולים פוליטיים ואל-חיארי הורשה לשוב לירדן. לפי אבי שליים, עם שובו נעשה אל-חיארי נאמן למלך ושירת אותו נאמנה. לאחר הקמת אש"ף ניסה ראש הארגון אחמד שוקיירי לגייס את אל-חיארי למפקד הזרוע הצבאית של הארגון. אולם בלחצו של המלך חוסיין אל-חיארי התפטר. אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 127-128 אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 132 יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 83 יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 139 אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 141 יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 131
שני הגרנדירים

שני הגרנדירים (בגרמנית: Die Grenadiere) היא פואמה שחוברה על ידי המשורר והפובליציסט היהודי-גרמני היינריך היינה ופורסמה לראשונה בשנת 1822. הפואמה חוברה על רקע מלחמת רוסיה-צרפת בשנת 1812, בה פלש צבא נפוליאון לרוסיה וכתוצאה מכך נפלו חיילים צרפתים רבים בשבי. ההשראה של היינריך היינה לכתוב את השיר נבעה מעדותם של החיילים הצרפתים אשר נפלו בשבי הרוסי במהלך מסעו של נפוליאון. כמו כן, המלחין המוכר רוברט שומאן הפיק ממילות הפואמה את אחת מנעימותיו המפורסמות ביותר. השיר מתמקד בשני חיילים (גרנדירים) המשרתים בצבא צרפת בתקופת הקיסרות הראשונה של צרפת, אשר הונהג על ידי הקיסר נפוליאון בונפרטה. במהלך אחד מקרבותיה של צרפת למטרת כיבוש, פלש צבאו של נפוליאון (ה"גרנד ארמה") לתוך שטחי האימפריה הרוסית, וכתוצאה מכך נפלו שני החיילים הצרפתים בשבי הרוסי. למעשה, השיר מתחיל מהנקודה בה שני החיילים משתחררים מהשבי ויוצאים לכיוון צרפת. בעודם מתחילים לסגת בחזרה לצרפת דרך שטחי פרוסיה, הם מבינים שקיסרם המהולל והבלתי מנוצח עד כה - נפל בשבי אף הוא. בהמשך, אחד מן החיילים מעיד על רצונו לחזור לביתו אשר נמצא בצרפת על מנת להושיע את משפחתו אשר עלולה לקרוס בלעדיו. לעומת זאת, החייל השני, בעודו גוסס מפצעי המלחמות, מביע את ערגתו להיקבר בצרפת, אך מוכן להמשיך במאבקי המלחמות ולעמוד על רגליו למען הקיסר ולמען צרפת. הפואמה שני הגרנדירים זכתה לתרגומים רבים לעברית, רובם תוך שמירה על חרוז ומשקל. אשר רייך, באסופה של השוואות תרגומים שלו, ריכז ארבעה עשר תרגומים, בהם מפרי עטם של ישראל איש ברלין (תרנ"ו), ש' בן ציון (תרפ"ג), יצחק קצנלסון (תרפ"ד), שאול טשרניחובסקי (ת"ש), חנניה רייכמן (1964), עמינדב דיקמן (1982), שלמה טנאי (1990), ועוד. אשר רייך, הנשיקה מבעד למטפחת, מבחר השוואות תרגומי שירה, עם עובד, תל אביב, 2001, עמ' 49–59. [1] ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גאיוס ליקיניוס קאלבוס

גאיוס ליקיניוס קאלבוס (בלטינית: Gaius Licinius Calvus;‏ 28 במאי 82 - 47 לפנה"ס) היה מדינאי, נואם ומשורר רומאי. הוא השתייך לבית האב הפלבאי של הליקינים (gens Licinia). אביו היה פראיטור ומחבר ספרי השנים גאיוס ליקיניוס מאקר (Gaius Licinius Macer). קאלבוס כתב נאומים אחדים נגד פובליוס ואטיניוס, מתומכיו של יוליוס קיסר, שאחד מהם נזכר בשיר 53 של ידידו המשורר קאטולוס. רוב נאומיו אבדו. כמו כן כתב שירי אהבה, בהם שיר על מותה בטרם עת של אשתו קווינטיליה. אחד מחיבוריו ששרד לימינו הוא אפיליון בשם "אִיוֹ". זוהי פואמה קצרה העוסקת בגיבורה המיתולוגית אִיוֹ, שיופיטר התאהב בה ונרדפה על ידי יונו. גאיוס ליקיניוס קאלבוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Gian Biagio Conte. Latin Literature: A History. Translated by J.B.Soldow. Baltimore and London, 1994. p. .142 s.v. Licinius (RE 113) Calvus, Gaius in: Simon Hornblower and Antony Spawforth (editors), The Oxford Classical Dictionary. Oxford University Press, 2003 (revised third edition). שירי קאטולוס. תרגמו מרומית והוסיפו מבוא, הערות ומפתחות רחל בירנבאום ודוד וייסרט. ירושלים, מוסד ביאליק, תשמ"ט (1989). ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.