הכיבוש הצרפתי של וייטנאם

הכיבוש הצרפתי של וייטנאם (1858–1885) היה סדרה של משלחות צבאיות שהעמידו את האימפריה הצרפתית השנייה, לימים הרפובליקה הצרפתית השלישית, מול האימפריה הווייטנאמית דצ'י נאם באמצע סוף המאה ה-19. סופו ותוצאותיו היו ניצחונות לצרפתים כשהביסו את הווייטנאמים ובני בריתם הסינים ב-1885, שילובם של וייטנאם, לאוס וקמבודיה, ולבסוף קביעת חוקים צרפתיים על השטחים המרכיבים את הודו-סין הצרפתית על פני דרום-מזרח אסיה היבשתית ב-1887. משלחת צרפתית-ספרדית משותפת החלה בשנת 1858 על ידי פלישה לטוראן (היום דה נאנג) בספטמבר 1858 ולסייגון חמישה חודשים לאחר מכן. מסע ארבע שנים זה הביא לחתימת המלך טו דוק על הסכם ביוני 1862, המעניק לצרפת ריבונות על שלושה מחוזות בדרום. הצרפתים סיפחו את שלושת המחוזות הדרום-מערביים ב-1867 כדי להקים את קוצ'ינצ'ינה. לאחר שביססו את כוחם בקוצ'ינצ'ינה, הם כבשו את שאר וייטנאם באמצעות סדרה של מסעות בטונקין בין 1873 ל-1886. לשאיפות הצרפתיות להכניע את טונקין התנגדו מלכי שושלת צ'ינג, האזור היה חלק מתחום ההשפעה הסיני. הצרפתים בסופו של דבר גירשו את רוב החיילים הסיניים מווייטנאם, אך קבוצות שנותרו בכמה מחוזות וייטנאמים המשיכו להתנגד לשליטתה של צרפת על טונקין. ממשלת צרפת שלחה את פורנייה לטיאנג'ין כדי לנהל משא ומתן על הסכם טיאנג'ין, לפיו הכירה סין בסמכות הצרפתית על אנאם וטונקין, תוך שהיא זנחה את טענותיה לריבונות על וייטנאם. ב-6 ביוני 1884 נחתם הסכם חוצ'י, שחילק את וייטנאם לשלושה אזורים: טונקין, אנאם וקוצ'ינצ'ינה, כל אחד תחת שלושה משטרים נפרדים שונים. קוצ'ינצ'ינה הייתה מושבה צרפתית, בעוד טונקין ואנם היו מדינות חסות, ובית המלוכה של נגוין הושם תחת פיקוח צרפתי. צרפת כבר השיגה דריסת רגל דתית ומסחרית סביב החוף הדרום-מזרחי הפורח (המכונה לעיתים קרובות קוצ'ינצ'ינה) של הודו במאות ה-17 וה-18, שבאותה תקופה ערי נמל החוף הללו היו בשליטת שושלת נגוין, שושלת וייטנאמית ששלטה עליה. מקורו בעיר הואה. מבקרים בולטים כוללים את פייר פויברה (1741). צרפת השקיעה ב-Dai Viet על ידי תמיכה בסיעתו של נגוין אן נגד מרד טייסון במהלך מלחמת האזרחים הווייטנאמית (1789–1802). המלך הצרפתי לואי השישה עשר חתם עם נגוין אן על הסכם ורסאי בשנת 1787, שהסכים להעניק לנאמני נגוין ברית עם צרפת. למרות שההסכם מעולם לא אושרר, אלפי שכירי חרב וקצינים צרפתים התגייסו לצדו של נגוין אן ועשו מסע נגד הטאי סון. כאשר אנה הביס את הבן טיי והוכתר כקיסר ג'יה לונג (בשנים 1802–1819) של ממלכת וייטנאם המאוחדת ב-1802, כ-400 צרפתים שירתו את המלוכה החדשה כפקידי חצר ויועצים של ג'יה לונג, שסבלו באופן יחסי את כל הדתות. כולל הקתוליות. יורשו של ג'יה לונג - מין מאנג (1820–1841) היה שליט קונפוציאני שמרן ובודד. הוא ביטל את היחסים הדיפלומטיים עם צרפת ב-1826. החל משנת 1833, לאחר מרד ליי ואן כואי, השליט הווייטנאמי כיוון רדיפות דתיות בעיקר נגד נוצרים קתולים על ידי תיוגם כ-tà đạo (כופרים), והוציא מספר dụ cấm đạo Gia tôm (צווי הגבלה של הדת הקתולית) ואיסור על פעילות מיסיונרים. רדיפה זו של קתולים והוצאות להורג של בישופים צרפתים יצרו תירוץ להתערבות מצד צרפת, אך המלוכה הצרפתית החדשה תחת שלטונו של לואי פיליפ הראשון (שלט 1830–1848) לא התמקדה בהגנה על המיסיונרים שלהם במזרח הרחוק. בסוף שנת 1840 הגיע הקפטן הצרפתי פאווין לווה לדה נאנג וביקש לשחרר חמישה כמרים כלואים. הקיסר החדש ת'ייאו צ'י (שלט 1841–1847) שחרר את המיסיונרים כדי להראות את גישתו הידידותית כלפי צרפת. אבל המצבים החמירו ארבע שנים מאוחר יותר כאשר הבישוף הצרפתי דומיניק לפבר נעצר וגנה גזר דין מוות על ידי הרשות הווייטנאמית ב-1845, גרם לפרנסואה גיזו לשלוח את ז'אן-בטיסט ססיל ולהשיג את שחרורו של לפבר. בשנת 1847, לפבר שוב נעצר, ססיל שלחה את קפטן לפייר ושתי ספינות מלחמה לדנאנג. למרות שלפבר שוחרר לפני כן, לפייר, שלא היה מודע לחדשות, פתח באש והרס חמש ספינות וייטנאמיות במפרץ טוראן. זועם על המתקפה הצרפתית, ת'ייאו צ'י הורה לבטל את כל המסמכים האירופיים, להפסיק את כל הסחר והתנאים עם צרפת, ולהטיל את כל המיסיונרים הזרים לכלא ולהוציא אותם להורג. הוא מת באוגוסט 1847 ובנו, הקיסר טו-דוק (1848–1883) ירש אותו. מודע לעליית ההשפעות המערביות באסיה, טו-דוק הכריז מחדש על מדיניות המדינה הסגורה המבודדת, לא בירך על שגרירויות צרפת, בריטניה, אמריקה או ספרד, הגביר את איסור הסחר וחידש את רדיפת הקתולים. בצרפת, המהפכה החדשה הפילה את לואי פיליפ ב-1848. לואי נפוליאון הפך לנשיא, אז לקיסר צרפת. כדי להתערב בווייטנאם וגם להרחיב את האימפריה הצרפתית, ב-22 באפריל 1857 הקים נפוליאון השלישי את הוועדה דה לה קוצ'ינצ'ין עם הברון ברנייה כיושב ראשו, במטרה לכבוש את וייטנאם ולתפוס את המלך הווייטנאמי, תוך שימוש ברדיפת הקתולים של טו-דוק וביטול הסכם משנת 1787 כתירוץ לכיבוש. פעולה זו הייתה גם חלק מהתוכנית הצרפתית שבוצעה בהתמודדות עם השפעתה הגוברת של בריטניה בדרום-מזרח אסיה. באותה שנה הוציא להורג שני כמרים דומיניקנים ספרדים; צרפת וספרד הכריזו מלחמה ופתחו בפלישה לווייטנאם. ב-1 בספטמבר 1858, צי צרפתי-ספרדי של ארבע עשרה ספינות מלחמה ומשלחת של 3,000 חיילים, בראשות הגנרל שארל ריגו דה ז'נואי, פתחו בהתקפות על עמדות וייטנאמיות בדה נאנג. הוא האמין שהם יתגברו על דה נאנג ואחר כך על הואה, יאלצו את הווייטנאמיים להיכנע במלחמה מהירה ומכריעה. עם זאת, התקדמות צרפתית-ספרדית נעצרה על ידי הטקטיקות ההגנתיות של המפקד הווייטנאמי נגוין טרי פוונג. לאחר חמישה חודשים של קרבות אינטנסיביים, כוחות צרפתים-ספרדים עדיין היו תקועים בחופים הבלתי מיושבים של דה נאנג, ללא יכולת להשיג פריצת דרך. דה ז'נואי החליט לנטוש את דנאנג כדי להפליג דרומה לסייגון ולמחוזות המקונג התחתונים המשגשגים - סל האורז של וייטנאם. הוא אסף 2,000 חיילים ו-14 ספינות מלחמה ויצא לסייגון, הרס כמה מבצרים וייטנאמים ותותחי חוף בוונג טאו, והגיע לעיר ב-17 בפברואר 1859. כוחות צרפת לכדו את מצודת סייגון ושלל המלחמה שלה של תבואה, אספקה ותחמושת בקלות לאחר יומיים של לחימה. סיאם החליטה לא לעזור לווייטנאם. בינתיים, בצפון, בישוף קתולי בשם טא ואן פונג הכריז על עצמו שהוא נסיך ליי, התקומם נגד שלטון נגויין וביקש מהצרפתים לסייע למרד שלו. הצבא הצרפתי הפנה את רוב כוחותיו מווייטנאם עד 1860 לסין נגד צבא צ'ינג האדיר, הותיר רק 800 צרפתים ו-100 ספרדים מול 10,000 וייטנאמים בראשות נגוין טרי פוונג, אולם הווייטנאמים המהססים לא עשו שום צעד נגד הנצורים למרות שעלו על מספר הכוחות הפרנקו-ספרדים. בפברואר 1861, הגיעו תגבורות צרפתיות חדשות של 3,500 חיילים ו-70 ספינות מלחמה בראשות הגנרל דה ואסויין, פרצו את הקו הווייטנאמי וכבשו את מצודת קי הואה, במרחק שישה קילומטרים מסייגון. הכוחות הצרפתיים לכדו אז את ביין הואה, מי ת'ו ודין טוונג. מול הפלישה הצרפתית והמרד הפנימי, בחר טו-דוק לוותר על שלושה מחוזות דרומיים לצרפת על מנת להתמודד עם המרד המקביל. ביוני 1862 נחתם הסכם סייגון, והביא לכך שווייטנאם איבדה שלושה מחוזות עשירים, גיאה זין, מי ת'ו, ביין הואה והאי פולו קונדור, והתיר חופש דת יחד עם תשלום פיצויי מלחמה בסך 4 מיליון פסו מקסיקני לצרפת. נבוך עם האמנה משנת 1862 מכיוון שהציבור הווייטנאמי ראה בה השפלה לאומית, שלח טו-דוק שגרירות בראשות פאן ת'אן ג'ין - המושל של שלושה מחוזות דרום-מערביים - לצרפת ב-1863 כדי לשנות את האמנה. המשימה נכשלה מכיוון שנפוליאון השלישי לא קיבל את דרישות האנאמים. באוגוסט 1863, המלך נורודום מקמבודיה חתם על הסכם חסות עם צרפת, סיים את השלטון הסיאמי-וייטנאמי הכפול על המדינה. בשנת 1866, צרפת שכנעה את טו-דוק למסור את שלושת המחוזות הנותרים בדרום-מערב וון לונג, הא טיאן וצ'או דצ'ק. המושל פאן ת'אן ג'ין התפטר מיד. ללא התנגדות, בשנת 1867 סיפחו חיילים צרפתים בפיקודו של דה לה גרנדייר את המחוזות בקלות, והכפיפו אותם לשליטת קוצ'ינצ'ינה הצרפתית. טונקין, הייעוד המערבי לצפון וייטנאם, היה עשיר במינרלים ובמשאבי אנוש. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19, שודדי ים, שודדים, שרידי מרד טאיפינג בסין, ברחו לטונקין והפכו את צפון וייטנאם למוקד לפעילויות הפשיטות שלהם. בית המלוכה הווייטנאמי היה בדעיכה עמוקה ולא היה מסוגל להילחם נגד הפיראטים. המורדים הסינים הללו הקימו בסופו של דבר צבאות משלהם כמו הדגלים השחורים של ליו יונגפו ושיתפו פעולה עם פקידים וייטנאמים מקומיים, שכעת שכרו אותם כשכירי חרב במקום להילחם בהם בגלל התמוטטות הכוח בבית המלוכה. הפרעות בטונקין משכו תשומת לב צרפתית. אחד מהם, ז'אן דופוי - סוחר וחוקר צרפתי - החליט להתקדם במעלה הנהר האדום עם שכירי חרב משלו ולמסור נשק כדי לסייע למא ג'ו-לונג ביונאן להילחם נגד המורדים הללו, אך פקידים וייטנאמים התנגדו לו. כאשר חזר דופוי להאנוי במאי 1873, כוחותיו נחסמו על ידי הווייטנאמים. לאחר מכן ביקש דופוי ממושל קוצ'ינצ'ינה הצרפתית, מארי ז'ול דיפר, עזרה, בזמן שהווייטנאמים קראו להם להגיע כדי לגרש את דופוי. בנובמבר הגיע להאנוי צבא צרפתי המורכב מ-250 נחתים, מלחים ואנשי עזר של קוצ'ינצ'ינה בראשות פרנסיס גרנייה, עם פקודות נוספות לדרוש לפתוח את הנהר לסחר חוץ. ממשלת האנוי סירבה לדבר עם הצרפתים. גרנייה, שאליו הצטרפו דופוי ונאמני ליי, הפגיז את המצודה והפתיע אותה ב-20 בנובמבר. המפקד הווייטנאמי של האנוי, נגוין צ'י פואנג, מת בעקבות פציעות ושביתת רעב בגיל 77. בתמיכתם של קתולים וייטנאמים מקומיים שראו בצרפתים משחררים, כבשו התוקפים כמה מעוזים של דלתת הנהר האדום בקלות. טו-דוק ביקש מיד לנהל משא ומתן עם הצרפתים, אך גורמים מקומיים בצפון התעלמו ממנו. הנסיך הואנג קא ויים – מושל מחוז סון טאי – קרא לדגלים השחורים של ליו יונגפו להכות. כשההנחיה של ממשלת פריז הגיעה לגרנייה, הוא כבר נהרג ונערף על ידי הדגלים השחורים ב-21 בדצמבר. ב-5 בינואר 1874, קפטן פילסטר ויורש העצר נווין ואן טואנג חתמו ואשררו את הסכם פילסטר, וסיימו רשמית את תקרית טונקין. כל מעשי האיבה בין צרפת לווייטנאם וכל המצבים המטרידים בטונקין יפסיקו; צרפת תסיג את צבאה להייפונג; יש לצמצם את חיל המצב הווייטנאמי בהאנוי לכוח משטרה פשוט. ב-15 במרץ נחתם הסכם שני בין צרפת לווייטנאם על ידי דיפר וטואנג: צרפת הכירה בווייטנאם כמדינה עצמאית, תחת חסותה של צרפת; קיסר וייטנאם, טו-דוק, הכיר בששת המחוזות הדרומיים לשעבר כשטחים צרפתיים; צרפת תשלם על החוב הספרדי של וייטנאם; וייטנאם פתחה את נמל הנהר האדום, נין האי ות'י נאי לעולם, והבטיחה חופש דת ומסחר בכל המדינה. שלוש שנים לאחר שהכירה צרפת בריבונותה של וייטנאם, חידש לפתע טו-דוק את יחסי הריבונות המסורתיים עם סין (משלחת הריבונות האחרונה התרחשה ב-1849). בשנות ה-80 של המאה ה-19 הצרפתים כבשו את כל וייטנאם, מה שבוצע בהנחיית ראש הממשלה הרפובליקני החדש של הרפובליקה הצרפתית ז'ול פרי. האימפריה הסינית שלחה 30,000 חיילים לצפון וייטנאם בתחילת 1882. צרפת שלחה את צבאה בראשות אנרי ריבייר להאנוי במרץ וכבשה אותה ב-25 באפריל. טו-דוק הודיע ללא תקנה לבית המשפט הסיני כי מדינת היובל שלהם מותקפת. בספטמבר, 17 דיוויזיות סיניות (200,000 איש) חצו את גבולות סין-וייטנאם וכבשו מחוזות מצפון לנהר האדום. בפברואר 1883, ג'ורג'יוס ולאוויאנוס, הנתין הבריטי יליד יוון שעבד עבור לה קומטה דה קרגראדק, הקונסול הצרפתי של האנוי, הוביל את הדגלים הצהובים שנכנעו להצטרף לריבייר. ב-25 במרץ 1883 תקף ריבייר את מכרות הפחם של הון גאי וכבש אותו. בגיבוי המדינה הסינית, ליו יונגפו והדגלים השחורים החליטו לתקוף את ריבייר. ב-19 במאי 1883, ריבייר וחייליו הותקפו ממארב על ידי הדגלים השחורים ונהרגו בקרב השני בצ'ו ג'י. הידיעה על מותו של ריבייר עוררה תגובות בינלאומיות, ועוררה כעס בקרב הציבור הצרפתי. הפרלמנט הצרפתי הצביע במהירות בעד כיבוש וייטנאם. ב-27 במאי שלחה ממשלת צרפת למושל קוצ'ינצ'ינה הצרפתית: "צרפת תנקום את מות ילדיה האמיצים". אלפי חיילים צרפתים וסינים זרמו לצפון וייטנאם. כדי להוציא את בית המלוכה של הואה (שמימן בחשאי את הדגלים השחורים) מהמלחמה, על הרפובליקה הצרפתית לאלץ אותם לקבל הסכם חדש. טו-דוק מת ב-17 ביולי בזמן שממלכתו הידרדרה לכאוס מוחלט. האחיין זוק דוק הודח לאחר ששלט במשך שלושה ימים, ואחיו של טו-דוק, הייפ-הואה, הוכתר ב-30 ביולי, בזמן שבית המלוכה נשלט על ידי העוצר של שלושה שרים רבי עוצמה: Nguyễn Văn Tƥỿn Tƥỿn Tƥỿn thến TỺn ThỺn thến. ב-15 באוגוסט, הצי הצרפתי בראשות פרנסואה-ז'ול הרמנד ואמדאה קורבה הגיע ל-Thuận An, השער הימי שמוביל לבירת וייטנאם הואה כדי להכין התקפה ישירה על הבירה הווייטנאמית הבלתי מגוננת. הרמנד דרש משני יורש העצר Nguyễn Văn Tường ו-Tôn Thất Thuyết למסור את צפון וייטנאם, צפון מרכז וייטנאם (Thanh Hoá‏, Nghệ An‏, Hà Tĩnh) ובין Thuận, שיוכלו לקבל את המחוז בצרפת לרשות צרפתית. קהלים מלכותיים. הוא שלח אולטימטום ליורש העצר ש"השם וייטנאם לא יהיה קיים יותר בהיסטוריה" אם יתנגדו. ב-18 באוגוסט החלו ספינות מלחמה צרפתיות להפגיז עמדות וייטנאמיות במצודת Thuận An, והשמידו את כל התותחים הווייטנאמיים. יומיים לאחר מכן, עם עלות השחר, נחתו קורבה והצרפתים על החוף. למחרת בבוקר, כל ההגנות הווייטנאמיות בהואה הוממו על ידי הצרפתים. הייפ הואה שלח את המנדרין Nguyen Thuong Bac לנהל משא ומתן. הרמנד אמר להם: "אתם צריכים לבחור בין מלחמה לשלום. אם תבחרו במלחמה, זה יהיה הרס מוחלט של המדינה שלכם. אם תבחרו בשלום, אנחנו מוכנים להיות נדיבים. אנחנו לא מתכוונים לקחת את המדינה שלכם, אבל אתם חייבים לקבל את ההגנה שלנו זה יביא ביטחון, שלום ושגשוג לעם הווייטנאמי, וזה גם הסיכוי היחיד של המלוכה שלכם לשרוד." ב-25 באוגוסט, שני נציגי בית המלוכה טראן דין טוק ו-Nguyen Trong Hop חתמו על הסכם בן עשרים ושבעה מאמרים הידוע בשם אמנת ארמאן. הצרפתים תפסו את Bình Thuận‏; Da Nang‏, Qui Nhon נפתחו למסחר; תחום השלטון של המונרכיה הווייטנאמית הצטמצם למרכז וייטנאם בעוד שצפון וייטנאם (טונקין) הפכה לפרוטקטורט צרפתי. עם זאת, כוחות וייטנאמים מקומיים בצפון סירבו לצו בית המשפט למסור את נשקם והמשיכו להילחם כפרטיזנים המיושרים עם הדגלים השחורים והכוחות הסיניים. צרפת נאלצה להילחם בטונקין עד 1889 כדי לנטרל את כל ההתנגדות הווייטנאמית. ב-6 ביוני 1884, צרפת חתמה עם בית המלוכה בהואה על אמנת הפטנוטר, והכריזה על וייטנאם כמדינת חסות צרפתית, המאחדת את השליטה הצרפתית על כל מדינת וייטנאם. המלחמה כעת הייתה בין האימפריה הסינית לרפובליקה הצרפתית על העליונות בצפון וייטנאם. ב-14 בדצמבר 1883, 5,500 צרפתים תקפו 9,500 חיילים סיניים ודגלים שחורים ב-Sơn Tây, וכבשו את המצודה ב-17 בדצמבר. הכוחות הצרפתיים כבשו את המצודות של באק ניהן, הונג הואה וטהאי נווין במרץ ובאפריל 1884, והגיעו ל-Lạng Sơn ביוני. בנובמבר הוטל מצור על המצודה הצרפתית של טויין קואנג על ידי 15,000 סינים. המצור הוסר במרץ 1885. Lạng Sơn נלכדה לבסוף בפברואר על ידי 9,000 צרפתים. באביב 1885, הצרפתים גירשו את רוב הצבא הסיני מצפון וייטנאם, אך נסוגו לאחר תבוסה צרפתית בקרב באנג בו. לאחר הנסיגה, איבדו הצרפתים את הישגיהם במסע האביב. בתום המלחמה הוצגו יותר מ-42,000 חיילים צרפתים בצפון וייטנאם. שר החוץ הסיני לי הונג-ג'אנג ופטנוטר חתמו על הסכם השלום של טיאנג'ין בין צרפת לסין ב-9 ביוני 1885, שסיים את מלחמת סין–צרפת, ואישר את השליטה הצרפתית על הודו-סין, את היותה של אנאם מדינת וסאל צרפתית והקמת הודו-סין הצרפתית. תנועת Cần Vương (להציל את הריבון) החלה לאחר הסכם טיאנג'ין ב-1885. היא ריכזה פקידים מלומדים וייטנאמים ומעמד אריסטוקרטיה שהיו נאמנים לכתר ומונעים על ידי האתיקה הקונפוציאנית למרוד בשלטון הקולוניאלי הצרפתי. מנהיגי התנועה, יורש העצר Nguyễn Văn Tường ו-Tôn Thất Thuyết המליצו על מינוי נֵווין פוק אונג לִיץ' כקיסר האם נגי. Tôn Thất Thuyết פתח במרד נגד היועץ הבכיר הצרפתי רוסל דה קורסי ב-4 ביולי 1885. חיילים צרפתים תפסו את המצודה המלכותית ואת אוצרות המלוכה למחרת. Tôn Thất Thuyết אילץ את הקיסר הצעיר, עם 5,000 חיילים לברוח לאזור הכפרי. בספטמבר בהואה, דה קורסי מינה את Đồng Khánh הפרו-צרפתי, אחיו של Hàm Nghi כקיסר הוואסל. מרידות Can Vuong האנטי-צרפתיות והאנטי-קתוליות השתוללו על פני טונקין ואנאם; יותר מ-40,000 קתולים, 18 מיסיונרים צרפתים, ו-40 כמרים וייטנאמים נרצחו; 9,000 כנסיות נהרסו על ידי המון זועם. האם נגי נבגד על ידי ראש השבט מואונג שביקש מכוחות צרפתים ללכוד אותו במחנה פליטים בנובמבר 1888 וגורש לאלג'יריה. לאחר שהקיסר כורש, מנדרינים וחברי תנועת Cần Vương נכנעו בהדרגה לצרפת, אלא שנותרו מעט ראשי חנית להתנגד: Đề Nắm (נהרג ב-1891); Phan Đình Phùng (נהרג ב-1896); Hoàng Hoa Thám (נהרג ב-1913). הודו-סין הצרפתית הוקמה ב-17 באוקטובר 1887 מאנאם, טונקין, קוצ'ינצ'ינה (שיצרו יחד את וייטנאם המודרנית), וממלכת קמבודיה. צרפת ירשה מיד תביעות היסטוריות וייטנאמיות לממלכות לאוס שהיו כעת בשליטה סיאמית. עד 1889–1892, החלה צרפת לטעון את טענותיה על לאוס בהתבסס על היקף טריטוריאלי וייטנאמי לשעבר על לאוס בתקופת שלטונו של מין מאנג, שבו הווייטנאמים מעולם לא ניהלו אותן, אלא הפכו אותן לממלכות חסות, וכעת היו חלקים ממחוז סיאמי. בדו"ח Rapport à Monsieur le Gouverneur Général sur les territories du Laos Annamite occupès par les Siamois כולל מפת לאוס למושל הכללי של הודו-סין הצרפתית Lanessan ב-7 בספטמבר 1892, מיקומים עם שמות וייטנאמיים תוארו בגדה המזרחית של המקונג בצד הלאוסי, כביכול הראו "מרחב וייטנאמי היסטורי" ובסופו של דבר חיזקו את הטענה בעלות צרפתית. צרפת טענה שמכיוון ששטחי לאוס היו שייכים לווייטנאם במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19, נוכחותו של צבא סיאמי באזורים אלה היא "כיבוש לא לגיטימי" ולצרפת יש "זכויות היסטוריות" לתבוע בחזרה, ולהבטיחן בכוח. בשנת 1893 שלחה צרפת את ספינות המלחמה שלה לבנגקוק בדרישה מהמלך הסיאמי ראמה החמישי למסור את השליטה של ממלכות לאוטיות לצרפת. החלקים של לאוס שולבו במדינת החסות הצרפתית של לאוס, טריטוריה חוקתית של הודו-סין הצרפתית. בשנת 1907 ויתרה תאילנד לצרפתים על שלושה מחוזות בצפון קמבודיה. ליטוגרפיה של חגיגה פרנקו-ספרדית בסייגון, 1863. כרומוליטוגרפיה משנת 1885 של הניצחון הצרפתי בהואה חייל צרפתי במערכת טונקין חייל וייטנאמי חיילי דגלים צהובים סינים כוחות סינים הטילו מצור על טויין קואנג ב-1884