laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (או פרידריך החמישי, ארכידוכס אוסטריה) לבית הבסבורג (21 בספטמבר 1415 – 19 באוגוסט 1493) היה הארכידוכס של אוסטריה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, בין השנים 1452–1493. פרידריך השלישי נולד באינסברוק ב-21 בספטמבר 1415, לארנסט, דוכס אוסטריה וצימבורגיס ממזוביה. בשנת 1424 מת אביו ארנסט, דוכס אוסטריה ופרידריך ירש את נחלותיו, אולם עקב היותו קטין, שימש דודו פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה כעוצר. בשנת 1435 הוכרז פרידריך כבוגר, והוא נטל לידיו את השליטה על הנחלות יחד עם אחיו אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה. בשנת 1439 מונה פרידריך כעוצר של בני דודיו זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה ולאדיסלאוס, ארכידוכס אוסטריה, והפך לראש משפחת בית הבסבורג. בעקבות כך פרץ סכסוך בין פרידריך לאחיו אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה, שנמשך עד למותו של הלה בשנת 1463. ב-2 בפברואר 1440 מונה פרידריך ליורשו של אלברכט השני, והוכתר כמלך הרומאים, וב-19 במרץ 1452 נבחר פרידריך, בהתערבות האפיפיור ניקולאוס החמישי שתמך בו, לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. פרידריך מת בלינץ ב-19 באוגוסט 1493, ובנו מקסימיליאן הראשון עלה לשלטון במקומו. ליבו של פרידריך נקבר בכנסייה בלינץ; בעוד שגופתו נקברה בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה. פרידריך השלישי ידוע בהיסטוריה היהודית כבעל יחס סובלני ליהודים ואף כונה "מלך היהודים". במספר מקרים ביטל צווי גירוש או רדיפות אחרות נגד יהודים ברחבי האימפריה. כך גם הדף עלילות דם שהתרחשו ברגנסבורג. רופאו היה יהודי ששמו יעקב לואנש. ב-16 במרץ 1452 התחתן פרידריך עם לאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, בתם של דוארטה, מלך פורטוגל ושל רעייתו לאונור מאראגון, מלכת פורטוגל, ממנה היו לו 5 ילדים: כריסטוף (1455–1456). מקסימיליאן (1459–1519). הלן (1460–1462). קוניגונדה (1465–1520). יוהנס (1466–1467). מדיה וקבצים בנושא פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בוויקישיתוף פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרידריך ה-3, (1415-1493), קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דף שער בספרייה הלאומית על פי הערך "יוהאן רייכלין" באנציקלופדיית דעת
קולונה

האם התכוונתם ל... אתרים קולונה (רובע) – רובע מרובעי העיר רומא; קולונה (איטליה) – עיירה באיטליה, בסמוך לעיר רומא; כף קולונה – חצי אי בקלבריה בדרום מערב איטליה; ארמון קולונה – ארמון ברומא; אישים משפחת קולונה – משפחה עשירה ורבת השפעה ברומא בתקופת ימי הביניים והרנסאנס; דומיניק קולונה – כדורגלן צרפתי; ג'ובאני קולונה – היסטוריון איטלקי, ומומחה לתרבות האטרוסקים; גווידו קולונה די פליאנו – פוליטיקאי איטלקי וחבר בנציבות האירופית; ג'ובאני פאולו קולונה – מלחין איטלקי; מריו קולונה – כדורגלן פורטוגזי יליד מוזמביק; כלים קולונה (כימיה) – מתקן ליצירת מים מזוקקים. קולוניה (פירושונים)
קולונה (רובע)

קולונה (באיטלקית: Colonna) הוא הרובע השלישי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה. משמעות שמו של הרובע הוא "עמוד" - המתייחס לעמוד מרקוס אורליוס הנמצא במרכז הרובע, בכיכר קולונה. בהתאם, סמל הרובע מתאר עמוד (משמעות שם הרובע) כסוף על רקע אדום. השטח בו שוכן כיום הרובע היה בתקופת האימפריה הרומית חלק מאזור שדה מרס של העיר רומא. בשל ריחוקו של הרובע מנהר הטיבר, והקושי להשיג מי שתיים עם סתימת אמות המים הרומיות, לאחר נפילת האימפריה הרומית התדלדלה אוכלוסיית הרובע. בימי הביניים שמו של הרובע היה "רובע קולומן ומריה הקדושה באקווירו" (Regio Columne et Sancte Marie in Aquiro), על שם העמוד האמור, וכנסיית סנטה מריה אין אקווירו שנוסדה בשנת 400 לערך. במהלך תקופה זו היה הרובע מיושב בדלילות רבה. עם שיקום אמות המים לעיר, בתקופת הרנסאנס, החל גידול באוכלוסיית הרובע, ובשלהי המאה ה-16 נבנו ברובע ארמונות עבור כמה מהמשפחות העשירות של רומא, בעיקר לאורכה של הויה לאטינה (כיום הויה דל קורסו). במרכז הרובע נמצא עמוד מרקוס אורליוס בכיכר הנקראת על שם העמוד כיכר קולונה (piazza Colonna), ברובע נשתמרו שרידים מרשימים של מקדש הדריאנוס שנבנה משנת 195. המקדש שולב בבניין משרדי המכס של איטליה. ברובע ממוקם ארמון מונטצ'יטוריו המשמש כמושב הפרלמנט האיטלקי, ולפניו ניצב אובליסק מצרי. בין הכנסיות מצויות ברומא ניתן למנות את סנטה מריה מדלנה, מהמאה ה-14 וסנט אנדראה דלה פראטה מהמאה ה-16 (ששמה "סנט אנדריה בין הגנים" מעיד על דלילות הרובע בתקופה זו). מדיה וקבצים בנושא קולונה בוויקישיתוף תיאור הרובע, ההיסטוריה של הרובע, מפות ותמונות
כביש אגרה

כביש אגרה הוא כביש שהשימוש בו כרוך בתשלום. האגרה הנגבית מכלי הרכב העושים שימוש בכביש, משמשת, לבדה או ביחד עם אמצעי מימון אחרים, לתחזוקתו של הכביש ולפיתוחו, או לשם השבת ההשקעה שהשקיע מפעיל הכביש בהקמתו, במסגרת שיטת בנה-הפעל-העבר. בדומה לכבישי אגרה קיימים גם גשרים ומנהרות שהשימוש בהם כרוך באגרה, וכן אזורים, כמו מרכזי ערים, שהכניסה אליהם בכלי רכב מחייבת תשלום אגרה (לדוגמה בלונדון, סטוקהולם, בולוניה ובברגן). כביש אגרה הוא אחת השיטות למימון הקמתו ו/או הפעלתו של קטע כביש, בדרך כלל בעל איכויות של כביש מהיר, והרעיון העומד בבסיסה, הוא שנטל מימונו של הכביש מוטל באופן ישיר על אלה שעושים בו שימוש בפועל. שיטה אחרת למימון הקמתם ותחזוקתם של כבישים היא האגרה התקופתית הנוהגת במדינות מסוימות באירופה, לדוגמה באוסטריה, שווייץ ובצ'כיה, והמכונה וינייט (מצרפתית Vignette). אגרה זו נגבית מכל כלי הרכב הרשומים במדינה, או מחלקם, בין כחלק מאגרת הרישוי ובין כאגרה נפרדת, וכן מכלי רכב זרים הנכנסים אליה לראשונה דרך כביש מהיר או עושים בו שימוש. במדינות אחרות ממומנת הקמת כבישים מהירים ותחזוקם מהתקציב הכללי, בדומה לכל פעולה ממשלתית אחרת. בישראל מופעלים מספר כבישי אגרה: כביש 6, מנהרות הכרמל והנתיב המהיר בכביש 1. גביית האגרה נעשית באופן אלקטרוני או ידני בנקודות הכניסה והיציאה אל הכביש המהיר ("השיטה הסגורה"), או במחסומים ו/או על ידי חיישנים אלקטרוניים המוקמים לשם כך לרוחבו של הכביש ("השיטה הפתוחה"). האגרה עשויה להיות מחושבת בהתאם למרחק הנסיעה ולסוג הרכב, או להיות מורכבת מתשלום קבוע שאינו מושפע מאחד משני נתונים אלה או משניהם, או מורכבת מסכום משתנה בהתאם לנתונים קבועים שונים - למשל שעות היום, או דינמית בהתאם לעומס בכביש. בכבישי אגרה מסוימים קיימים מסלולי תשלום שונים התלויים ברישום מוקדם, ולעיתים גם בהתחייבות כלשהי של בעל הרכב, כמו הנכונות להתקין ברכבו מכשיר משדר/מקלט אלקטרוני, רכישת כרטיס תשלום מיוחד הפועל ככרטיס אשראי, הסכמה מראש לחיובו באמצעות כרטיס אשראי רגיל או תשלום סכום מסוים מראש ("pre-paid"). בשיטת החיוב האלקטרוני הפועלת בכביש 6 ובמספר כבישים מהירים נוספים בעולם, נשלחת דרישת התשלום עבור השימוש בכביש, או אישור התשלום, אם ניתן מראש, לכתובתו הרשומה של בעל הרכב בשלב מאוחר יותר, דבר החוסך עיכובים בתנועה בכביש. כבישי אגרה זכו גם לביקורת. בין היתר נטען[דרוש מקור], בעיקר כנגד גביית האגרה הידנית המסורתית, כי היא גורמת לבזבוז זמן ולהעלאת הוצאות תפעול כלי הרכב, וכן כי מנגנון הגבייה עצמו יקר ועשוי לכלות עד שליש משיעור האגרה. עוד נטען כי מנגנוני האכיפה אינם יעילים וכי ההשתמטות מתשלום האגרה קלה יחסית. בנוסף נטען כי כבישי אגרה מעודדים את השימוש בכלי רכב פרטיים, וכי הם גורמים לפערים חברתיים בגלל שהאגרה איננה פרוגרסיבית. עם זאת, בישראל קיימת מגמה של עידוד תחבורה ציבורית ולכן בכבישי אגרה חדשים, דוגמת הנתיב המהיר בכביש 1, תחבורה ציבורית פטורה מתשלום אגרה. מדיה וקבצים בנושא כביש אגרה בוויקישיתוף מופעל על ידי שני זכיינים נפרדים: "דרך ארץ" בקטע המרכזי (שורק-יקנעם) ו"כביש 6 חוצה צפון" בקטע הצפוני (מיקנעם צפונה)
סמל כף ורדה

הסמל הלאומי של כף ורדה עשוי כעיגול שבתוכו כתוב שמה הרשמי של כף ורדה בשפתה הרשמית, פורטוגזית (República de Cabo Verde). בתוך העיגול נמצא משולש כחול ובתוכו לפיד המסמל את החופש של האחדות הלאומית. הסמל מוקף בעשרה כוכבים המסמלים את האיים של כף ורדה, והם דומים לכוכבים המצויים על דגל כף ורדה, ומתחתיו יש שני עלי "פלומב בוב" (plumb-bob), המסמלים צדק ויושרה. הסמל אומץ על ידי כף ורדה ב-23 בספטמבר 1992, ביחד עם דגל כף ורדה, עם אימוץ חוקה חדשה לאיים. דגל כף ורדה המנון כף ורדה מדיה וקבצים בנושא סמל כף ורדה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נרסיס לוון

נרסיס לוון (בצרפתית: Narcisse Leven; ‏1833–1915) היה עורך דין ופעיל חברתי יהודי-צרפתי. למד בפקולטה למשפטים בפריז. היה מזכירו של אדולף כרמיה במשך חמש שנים, ואחד הפעילים בקבוצת האופוזיציה נגד נפוליאון השלישי. בתקופת מלחמת צרפת–פרוסיה שימש כמזכיר הכללי של משרד המשפטים הצרפתי אך עזב עם פרישתו של השר אדולף כרמייה ומאז סירב לכל משרה ממשלתית. לוון לקח חלק פעיל בייסוד אליאנס כי"ח, ושימש כמזכיר כללי, סגן נשיא (1883–1898) וכנשיא מ-1898 עד מותו. היה גם נשיא מועצת המנהלים של יק"א. הכפר נרסיס(אנ') שבמניטובה שבקנדה קרוי על שם נרסיס לוון, מכיוון שסמוך לו הייתה נקודת התיישבות יהודית בשם "בנדר המלט"(אנ'), שהוקמה בידי יק"א, כחלק מההתיישבות היהודית בערבות קנדה בשנים 1880–1910. נכדו היה גוסטב לוון, שעמד בראש חברת פרייה והקים את קרן רש"י. מדיה וקבצים בנושא נרסיס לוון בוויקישיתוף אוספו הפרטי של נרסיס לוון, מאוספי הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי. נרסיס לון (1833-1915), דף שער בספרייה הלאומית LEVEN, NARCISSE - JewishEncyclopedia.com, www.jewishencyclopedia.com ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כיכר קים איל סונג

כיכר קים איל-סונג היא כיכר עירונית גדולה במרכז העיר פיונגיאנג, בירת הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, קוריאה הצפונית. הכיכר קרויה על שמו של קים איל-סונג, המנהיג המייסד של המדינה. הכיכר הוקמה ב-1954 כחלק מתוכנית אב לשיקום הבירה, לאחר ההרס הכבד שחוללה מלחמת קוריאה, ונפתחה באותה שנה. הכיכר מתוכננת בדומה לכיכר טיאננמן בבייג'ינג, ומשמשת למטרות דומות: עצרות, מצעדים צבאיים, ריקודים ואירועים ממלכתיים שונים המתקיימים בה לעיתים קרובות. שטחה של הכיכר הוא כ-75,000 מטרים רבועים, והיא הכיכר ה-37 בגודלה בעולם. שטחה הגדול מאפשר להכיל עצרת של 100,000 איש ויותר, והאירועים העצומים המתרחשים בה לעיתים קרובות נותנים לה את חשיבותה התרבותית הרבה. הכיכר ממוקמת לרגלי גבעת נאמאסאן, על הגדה המערבית של נהר טאדונג. למרות שהכיכר תוכננה, כאמור, במתכונתה של כיכר טיין-אן-מן שבסין, מיקומה על גדת הנהר מעדן את עיצובה האדריכלי. הכיכר ממוקמת הישר ממול למגדל ג'וצ'ה המונומנטלי שבצידו השני של הנהר; מרכזה של הכיכר נמוך מעט מגדת הנהר, וכך נוצרת אשליה אופטית אצל העומד בכיכר כאילו המגדל צמוד לכיכר, בעוד שהוא נמצא, כאמור, מצידו השני של הנהר. סביב הכיכר מספר מבני ממשל, שבעבר היו עליהם דיוקנאות של מרקס לנין, עד שהוחלפו באלו של קים איל-סונג ומאוחר יותר גם של קים ג'ונג-איל. ובצידה המזרחי והדומיננטי ביותר, ארמון הלימוד העממי הגדול. מעל מדרגות הכניסה אל מבנה בית הלימוד נמצאת עמדת ישיבה וצפייה של מנהיגי צפון קוריאה בעת קיום מצעדים וחגיגות בכיכר. כיכר קים איל-סונג היא נקודת ה"קילומטר אפס" של קוריאה הצפונית ממנה נמדדים כל מרחקי הכבישים הלאומיים. תמונות של הכיכר
יורם רותם

יורם רותם (ולורט) (נולד ב-30 בספטמבר 1961) הוא עורך מוזיקלי ושדרן רדיו ישראלי. משמש כעורך המוזיקה הראשי של תחנת הרדיו גלי צה"ל. רותם נולד בקיבוץ דגניה א'. הוצב בגלי צה"ל במסגרת שירותו הצבאי ב-1980. שירת בתחנה כעורך מוזיקלי, ומשנת 1999 מנהל את מחלקת המוזיקה של התחנה. בעל תואר ראשון של אוניברסיטת תל אביב בקולנוע וטלוויזיה ולימודים כלליים במדעי הרוח. נשוי ואב לשלושה, מתגורר בראש העין. יורם רותם מזוהה יותר מכל עם התוכנית "ארבע אחרי הצהריים" שאותה הוא עורך החל מ-1980. כמו כן הוא עורך ומגיש את התוכנית "בוא שיר עברי" וערך את התוכניות "בילוי נעים עם מולי שפירא", "עוד לא שבת" עם שלמה ארצי ו"ציפורי לילה" ותוכניות רבות נוספות. שישה אלבומים משולשים של שירים מ"ארבע אחרי הצהריים" יצאו לאור בעריכת יורם רותם ודלית עופר. רותם שותף בכתיבת ערכי הזמר העברי באנציקלופדיית האינטרנט המוזיקלית "MOOMA". הוא ערך את הספרים "שירים+" של שלמה ארצי (הוצאת מודן) ו"עוף גוזל ובכלל" (הוצאת ידיעות אחרונות), וכן תקליטורים ואלבומי אוסף רבים ליוצרים ומבצעים, בהם נעמי שמר, אהוד מנור, מתי כספי, הגבעטרון, בעז שרעבי, יורם טהרלב, יאיר רוזנבלום, חיים חפר, בני אמדורסקי, יעקב רוטבליט, יעקב שבתאי, רחל שפירא, ג'וזי כץ ויהודה עמיחי. רותם ערך עשרות אלבומים ואוספים למיטב היוצרים בארץ שהפכו לרבי-מכר וביניהם "הרעות", "גדלנו יחד", "תחת שמי מוסקבה" ו"החיטה צומחת שוב". הוא עורך ומנחה מופעי זמר, מרצה בתחום הזמר העברי ומשמש כיועץ מוזיקלי לתוכניות טלוויזיה. בשנת 2020 זכה רותם בפרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם על פועלו לקידום ושימור הזמר העברי ויוצריו. אתר האינטרנט הרשמי של יורם רותם יורם רותם, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יעקב בר-און, ‏יורם רותם חוגג 40 ל"ארבע אחרי הצהריים" עם אוסף חדש, באתר מעריב אונליין, 29 באפריל 2021 יורם רותם, באתר MusicBrainz (באנגלית) יורם רותם, דף שער בספרייה הלאומית
קרב דרטוסה

קרב דֶרְטוֹסָה (בלטינית: Dertosa) ניטש באביב 215 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, ליד העיר דרטוסה (טוֹרְטוֹסָה) שבהיספניה (ספרד). היה זה הניסיון הכושל השני של המצביא הקרתגי עזרובעל להדוף את חילות הרומאים מהיספניה, בסיס האספקה והתגבורות של חניבעל, שנלחם אותו זמן באיטליה. לניצחונם המצביאים הרומים פובליוס קורנליוס סקיפיו ואחיו גנאיוס סקיפיו הייתה השפעה חשובה על המשך המלחמה, משום שבעקבות אובדן הצבא בקרב נמנע מהקרתגים לסייע לחניבעל מהיספניה, והם אף נאלצו לשלוח להיספניה תגבורות גדולות שנועדו במקורן להישלח לצבאו באיטליה. המלחמה הפונית השנייה פרצה בשנת 218 לפנה"ס בספרד, כאשר חניבעל ברקה, המפקד הראשי של צבא קרתגו, תקף את העיר סגונטו, שהייתה בעלת בריתה של רומא, והביא להכרזת מלחמה. חניבעל מיהר להעביר את המלחמה לאיטליה במסע הנועז שלו דרך הרי האלפים, אך בכל זאת נפתחה זירה בחצי האי הספרדי. בתחילת המלחמה נשלח הקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו עם שני לגיונות לספרד כדי לחסל את המושבות הקרתגיות שם. אומנם סקיפיו עצמו חזר לאיטליה עוד לפני שהגיע לספרד כדי להתמודד עם חניבעל, אך הלגיונות הגיעו לספרד בפיקודו של אחיו, גנאיוס סקיפיו. גנאיוס הביס את הקרתגים בקרב קיסה ובקרב טראקו ופלש אל תוך חצי האי. בסתיו 217 לפנה"ס, לאחר שהובס בידי חניבעל בקרבות טיקינוס וטרביה, הגיע פובליוס סקיפיו לעזרת אחיו לספרד ועימו תגבורת של 8,000 חיילים, וביחד הם פלשו שוב דרומה והגיעו עד סגונטו. באותו זמן מרדו השבטים הטורדאנים בספרד ועזרובעל, אחיו של חניבעל והמפקד הקרתגי של ספרד, נאלץ לעסוק בדיכוי המרידה ולא נתפנה להגיב תגובה ראויה לפלישה הרומאית. בשנת 215 לפנה"ס קיבל עזרובעל תגבורת מקרתגו והחליט לצאת לקרב מכריע כנגד האחים הסקיפיונים. עזרובעל נפגש עם המצביאים הרומים סמוך לעיר דרטוסה, על הגדה הצפונית של נהר האברו. הוא ניסה להשתמש בטקטיקה אותה נקט חניבעל בקרב קאנאי, החלשת מרכז המערך של צבאו לטובת האגפים, כדי למשוך את הלגיונות הרומיים לעומק המערך הקרתגי, וניצול היתרון של פרשיו על יריביהם הרומיים כדי להביס את כנפות הפרשים של הצבא הרומאי, לתקוף אותו מעורפו ולכתר אותו. הרומאים ערכו את כוחותיהם בדרך המקובלת, כאשר הרגלים הוצבו בגוש גדול במרכז והפרשים באגפים. תוכנית הקרב של עזרובעל נכשלה משום שהמרכז של צבאו נשבר לפני שפרשיו הספיקו להביס את הפרשים הרומאים, והניצחון הרומאי היה מכריע. הצבא הקרתגי הושמד כמעט כולו ורק חלק קטן ממנו ואיתו עזרובעל עצמו הצליח להימלט משדה הקרב. לתבוסה הקרתגית בקרב דרטוסה היו תוצאות מרחיקות לכת, משום שהיא מנעה מחניבעל לנצל את ניצחונו הגדול בקרב קאנאי שנה קודם לכן. האפשרות של שליחת תגבורת לחניבעל מהיספניה בדרך היבשה הפכה לבלתי אפשרית, והדרך היחידה שנותרה לשלוח תגבורת לאיטליה הייתה דרך הים, בו שלטו הרומאים. בנוסף, כוח תגבורת גדול בפיקודו של אחיו מאגו ברקה, שנאסף כדי לתגבר את צבאו של חניבעל באיטליה, נשלח במקום זאת לספרד כדי למנוע את נפילת חצי האי האיברי כולו לידי הרומאים. טיטוס ליוויוס, ספר 23 פסקאות 26-29. (לקריאה מקוונת)
הבחירות לנשיאות ישראל (1983)

הבחירות העשיריות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-22 במרץ 1983, בעקבות סיום תקופת כהונתו בת חמש השנים של הנשיא החמישי יצחק נבון. נבון החליט שלא להתמודד שוב על הכהונה, על מנת לנסות ולהתמודד על מנהיגות מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה. בכך היה לנשיא היחיד שחזר לפעילות פוליטית לאחר פרישתו מכס הנשיאות. חיים הרצוג: אלוף בצה"ל, שגריר ישראל באו"ם לשעבר, עורך דין, וחבר הכנסת מטעם המערך. מנחם אלון: חוקר המשפט העברי וחתן פרס ישראל בתחום, משפטן ושופט מכהן בבית המשפט העליון בזמן ההתמודדות, מועמדה של הקואליציה לתפקיד. למרבה ההפתעה גבר הרצוג על מועמד הקואליציה אלון בהפרש של ארבעה קולות, ונבחר לתפקיד. היו אלו הבחירות הצמודות ביותר בתולדות הנשיאות (משה קצב גבר על שמעון פרס בבחירות בשנת 2000 בהפרש של שלושה קולות בלבד, אך מכיוון שלא זכה ברוב מוחלט נערך סיבוב נוסף בו זכה ברוב גדול יותר). בעקבות ניצחונו הושבע הרצוג לתפקיד ב-5 במאי באותה השנה. הרוחות בקרב תומכי אלון סערו לאחר ההפסד, ויושב ראש הקואליציה אברהם יוסף שפירא טען כי לפחות שבעה חברי כנסת "שיקרו במצח נחושה" בהצהירם כי יתמכו באלון, אך מנגד ראש הממשלה מנחם בגין ביקש להרגיע את הכעס בליכוד והכריז כי "אין צורך להעניש עריקים". שלמה גינוסר, נשיא המדינה ייבחר היום על "חודו של קול", דבר, 22 במרץ 1983 שלמה גינוסר, הרצוג נשיא מה־3 במאי, דבר, 23 במרץ 1983; המשך ירון דרוקמן, המירוץ לנשיאות: ההיסטוריה מוכיחה שהכל פתוח, באתר ynet, 8 ביוני 2007
פובליוס ואלריוס פלאקוס

פובליוס ואלריוס פלאקוס היה מדינאי ומצביא רומאי, שפעל במלחמה הפונית השנייה. ב-218 לפנה"ס הוא נשלח יחד עם קווינטוס בייביוס טמפילוס (Q. Baebius Tamphilus) אל היספניה (ספרד), כדי למחות על תקיפת חניבעל את סגונטו. משם המשיך אל קרתגו, כדי להכריז על כוונותיה של רומא אם לא יעצור חניבעל את מהלכיו. ב-215 לפנה"ס שימש לגאטוס תחת פיקודו של הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס, והצטיין בקרב נגד חניבעל בנולה (Nola). זמן קצר אחר כך פיקד על שייטת בת 25 אוניות מלחמה שהוצבה בחוף קלבריה. כאן לכדו אנשיו את השליחים ששיגר חניבעל אל פיליפוס מלך מוקדון, כשבאמתחתם מכתבים ומסמכים מהם למדו הרומאים על תנאי הברית שנחתמה בין חניבעל לבין המלך. בעקבות זאת הוגדל הצי המלחמתי שבפיקודו, והוא נצטווה לא רק להגן על חופי איטליה, אלא גם לפקוח עין על הנעשה במוקדון עצמה. במהלך המצור על קפואה (Capua), בעוד חניבעל מתקדם אל עבר העיר רומא, יעץ פלאקוס שלא להסיר את המצור ולהסיג את כל הכוחות; דעתו נתקבלה ואומנם הוכחה כנבונה. ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהחיבור William Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, 1867, הנמצא כיום ברשות הציבור. Livius 21.6, 23.16, 34, 38, 26.8; Cicero, Philipp. 5.10 .
רביעיית אמדאוס

רביעיית אמדאוס (אנגלית: Amadeus Quartet) הייתה רביעיית מיתרים בעלת שם עולמי, שהוקמה בשנת 1947. מוצאם היהודי של הכנרים נורברט בריינין וזיגמונד ניסל והויולן פטר שידלוף אילץ אותם לצאת בבהילות מווינה אחרי האנשלוס על אוסטריה בשנת 1938. בריינין ושידלוף נפגשו במחנה מעצר בריטי; שם נכלאו יהודים רבים על ידי הבריטים בתור "זרים ממדינה אויבת" בבואם לבקש מקלט בממלכה המאוחדת. בריינין שוחרר לאחר חודשים ספורים, אך שידלוף נשאר במחנה, שם פגש את ניסל. לבסוף שוחררו גם שידלוף וניסל ושלושתם התקבצו ללמוד אצל המורה לכינור מקס רוסטאל, שלימד אותם ללא תשלום. באמצעות רוסטאל פגשו את הצ'לן מרטין לובט. ובשנת 1947 הקימו יחד את רביעיית בריינין, ששמה שונה לרביעיית אמדאוס בשנת 1948. הקבוצה הופיעה לראשונה כרביעיית אמדאוס בלונדון, ב-10 בינואר 1948. הרביעייה הרבתה בסיורי קונצרטים ברחבי אירופה, קנדה, ארצות הברית, יפן ודרום אמריקה. רביעיית אמדאוס, שצוינה לשבח על סגנונה החלק והמתוחכם, נגינתה האחידה והמתואמת כהרכב והרגישות המאפיינת את פרשנותה המוזיקלית, הקליטה כ-200 תקליטים, ביניהם מכלול רביעיות המיתרים של בטהובן, ברהמס ומוצרט. ההרכב שם אומנם דגש על הרפרטואר הקלאסי והרומנטי המקובל, אך ביצע גם יצירות משל מלחינים בני המאה ה-20 כמו בלה בארטוק ובנג'מין בריטן (שכתב את הרביעייה השלישית שלו במיוחד בשבילם). הרביעייה התפרקה ב-1987 לאחר מותו של הויולן פטר שידלוף, שיתר חברי הרביעייה סברו שאין לו תחליף. רביעיית אמדאוס הייתה אחת מרביעיות המיתרים המהוללות ביותר במאה ה-20. חבריה עוטרו באותות כבוד רבים, ביניהם: אות מסדר האימפריה הבריטית, בידי המלכה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות לונדון, יורק וקאראקס. הגבוה באותות הכבוד הגרמניים, "הצלב הגדול לשירות המצוין". צלב הכבוד האוסטרי לאמנויות ולמדעים. Muriel Nissel, Married to the Amadeus: Life with a String Quartet, ISBN 1-900357-12-7, Giles de la Mare Publishers Limited 'The Amadeus Forty Years in Pictures and Words' compiled by Suzanne Rozsa-Lovett available from beares1@btconnect.com מדיה וקבצים בנושא רביעיית אמדאוס בוויקישיתוף רביעיית אמדאוס, באתר AllMusic (באנגלית) רביעיית אמדאוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) רביעיית אמדאוס, באתר Discogs (באנגלית) רביעיית אמדאוס, באתר בילבורד (באנגלית) רביעיית אמדאוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עיבוד שבבי

עיבוד שבבי הוא תהליך ייצור תעשייתי בו מוסר חומר מגוש של חומר גלם (עֻבָּד) ליצירת עצם כלשהו. בשונה מעיבוד פלסטי בו מקנים לחלק צורה על ידי עיוות, בעיבוד שבבי משתמשים בגוש חומר גלם גדול דיו להכיל את המוצר הסופי כולו ובעזרת מכונות לעיבוד שבבי כגון מחרטות, כרסומות, מסורים, מקדחות ומשחזות מוסר עודף החומר ברמות דיוק המגיעות עד אלפית המילימטר. בתהליך הסרת עודפי החומר משתמשים בכלים מיוחדים (ראשי מקדח, ראשי כרסום, מסורים וכדומה) המחוברים למכונות הנזכרות, והם בעלי צורות שונות המיועדות לשימושים מגוונים ולחומרי גלם רבים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חריטה כרסום השחזה קדיחה ניסור מירוק כבישה תהליך המשמש בעיקר לייצור תבניות לתעשיית הפלסטיק. במקום לשחוק את מתכת התבנית באמצעים מכניים כקידוח או כרסום, מנמיכים באיטיות צורה רצויה כלשהי (העשויה לרוב מגרפיט או נחושת) אל עבר לוח מתכת עבה (בדרך כלל פלדה). צורה זו טבולה בנוזל אלקטרוליטי וטעונה במתח גבוה. הניצוצות החשמליים הנוצרים בין שתי האלקטרודות שוחקים את הפלדה במשך כמה שעות ויוצרים עליה את התבנית השקועה המדויקת של הצורה הרצויה. נוח גם להשתמש בשיטה זו לשינוי צורתם של כלים מפלדה מחוסמת, שכן היא אינה דורשת חיסום מחדש. לא כל החומרים נוחים לעיבוד שבבי. עופרת למשל, אינה נוחה לעיבוד כזה מאחר שהיא יוצרת שבבים גדולים מאוד. הפליז, לעומת זאת, יוצר שבבים קטנים ועדינים ולכן הוא נוח מאוד לעיבוד שבבי. חומרים נפוצים לעיבוד שבבי הם: אלומיניום - רך יחסית ונוח לעיבוד שבבי. פלדה - קשה יותר לעיבוד שבבי מאשר אלומיניום. פלדת אל-חלד ארד פליז עץ - חומר רך ונוח לעיבוד שבבי, בדרך כלל מעובד במחרטות ליצירת אביזרים גליליים כרגליות רהיטים, קתות וכדומה. MDF פוליאוריתן פלסטיק ישראל היא יצרנית ויצואנית דומיננטית של כלים לעיבוד שבבי. עם החברות הישראליות העוסקות בתחום זה נמנות: ישקר, מפעל מתכת חניתה (חברה-בת של קנאמטל (Kennametal), ורגוס, כרמקס, יעקובוביץ חיים בע"מ נוגה הנדסה ויהב עיבוד שבבי ממוחשב. חיתוך בסילון מים עיבוד בזרימת חומר שוחק מדיה וקבצים בנושא עיבוד שבבי בוויקישיתוף
יוסטינוס מרטיר

יוסטינוס מרטיר (בלטינית: Iustinus Martyr; ‏100–165 לספירה) היה פילוסוף ומרטיר נוצרי. כל הידוע לנו על קורות חייו מקורו בכתביו. הוא נולד בפלוויה נאפוליס (היא שכם) ועל פי המסורת הנוצרית היה מרטיר (קדוש מעונה) שהוצא להורג ברומא ביחד עם שישה מתלמידיו בפקודת הקיסר מרקוס אורליוס. יוסטינוס מכנה את עצמו "שומרוני", אבל אביו וסבו היו ככל הנראה יוונים או רומאים, והוא התחנך כעובד אלילים. כפילוסוף אפלטוני שהפך לנוצרי, הוא הגיע לרומא, הקים שם בית ספר לפילוסופיה נוצרית, והקדיש את כל ימי חיו הנותרים כדי ללמד את מה שהוא מכנה "הפילוסופיה האמיתית". האפיפיור לאו השלושה-עשר ציווה לחבר לזכרו תפילה, ולהכניסה לספר התפילות היומיומיות של הנזירים של הכנסייה הקתולית, וקבע את יום חגו כקדוש ל-14 באפריל. הסופר והתאולוג הנוצרי טטיאנוס מכנה אותו "יוסטינוס הנערץ עד מאוד", מצטט את דבריו ואומר כי הפילוסוף הציניקן קרסקנטיוס (אנ') טמן לו מלכודת. קרסנס היה יריבו המושבע של יוסטינוס שמתוך קנאה בהצלחתו גרם להרשעתו בדין. פרטי משפטו של יוסטינוס שרדו עד ימינו אלה, וזה המסמך המקורי היחיד שיש בידינו מרומא של המאה השנייה לספירה המדווח על פילוסוף נוצרי שהפך לקדוש מעונה. אירנאיוס, בישוף לוגדונום (כיום ליון שבצרפת) מדבר עליו כקדוש מעונה ואומר כי טאטיאנוס היה תלמידו. טרטוליאנוס, מאבות הנצרות, מתאר אותו כפילוסוף שהיה אחד מראשוני המוקיעים את אלה שכפרו בנצרות. יוסטינוס השתייך לתנועה של הנוצרים הראשונים שאנו מכנים "אפולוגטיקאים" והיה נציגה העיקרי במאה השנייה לספירה. אוסביוס מקיסריה מציג רשימה של כתבי יוסטינוס מרטיר הכוללת בין היתר את "האפולוגטיקה הראשונה" (אנ') (כתב הסנגוריה הראשון על הנצרות) שנכתבה בשנת 150, המיועדת לאנטונינוס פיוס, קיסר רומא, ואת "האפולוגטיקה השנייה" (אנ') שנועדה לסנאט הרומי. מטרתם של כתבי הגנה אלה היא להוכיח את אי הצדק שברדיפת הנוצרים, שהם נציגיה האמיתיים של הפילוסופיה והמאמינים האמיתיים באלוהים, שהוא בוראם של כל הדברים. חיבור נוסף שאוסביוס מציין הוא "הטפה אל היוונים", אולם כיום ידוע כי יוסטינוס לא היה מחברו. על פי יוסטינוס מרטיר, ישו בן האלוהים הוא המורה הגדול של הנוצרים, שבתחייתו הם מאמינים. הוא מדגיש את הדוגמה הנוצרית של הלוגוס האלוהי, האל הבן שהפך לבשר ודם בדמותו של ישו הנוצרי, וטוען כי מה שמפריע לאמונה זו היא התערבותם של השדים. הוא עושה שימוש בדברי הנבואה שבתנ"ך כדי להוכיח כי ישו הוא בן אלוהים, ומתאר את אורח חייהם של הנוצרים הראשונים ואת טקס האוכריסטיה של אכילת הלחם ושל שתיית היין, ההופכים לבשרו ולדמו של ישו הנוצרי. בספרו "דיאלוג עם טריפון היהודי" (אנ') מנסה יוסטינוס, שהכיר היטב את הפילוסופיה היוונית, להסביר את תורת הגאולה הנוצרית בהסתמך על יצירותיהם הפילוסופיות של אפלטון, של אריסטו ושל אנשי האסכולה הסטואית. הוא מספר כיצד בחן תורות גאולה שונות של עובדי אלילים, כיצד ומדוע נהה אחר תורותיהם של אריסטו ושל פיתאגורס בזו אחר זו, וכיצד הפך אחרי כן לחסיד נלהב של תורת אפלטון, לפני שהפך לנוצרי. בהתאם לדברי יוסטינוס תורת הגאולה הנוצרית עולה בהרבה על זו של חכמי האסכולה הסטואית, מפני שהיא מבטיחה למאמיניה חיי נצח אישיים. כך כתב על הפילוסופים הסטואיים: הם מנסים לשכנענו כי אלוהים מטפח את היקום בכללו ואת כל היצורים למיניהם, אך אנו אומרים כי הוא מטפח אותך ואותי ואת כל אחד באופן אישי, שאם לא כן לא היינו מתפללים אליו יומם וליל. מדיה וקבצים בנושא יוסטינוס מרטיר בוויקישיתוף יוסטינוס מרטיר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוסטינוס מרטיר, דף שער בספרייה הלאומית דיאלוג עם טריפון היהודי, מהדורה קריטית מאת פיליפ בובישון
הבחירות לנשיאות ישראל (1988)

הבחירות האחת-עשרה לנשיאות ישראל נערכו בכנסת בה' באדר ה'תשמ"ח, 23 בפברואר 1988, בעקבות סיום תקופת כהונתו הראשונה בת חמש השנים של חיים הרצוג. הרצוג התמודד שוב על הכהונה, ולמרות שהוא נבחר בשעתו כמועמד מטעם המערך, הוחלט במפלגת הליכוד, שעמדה בראש הקואליציה באותה תקופה, לכבד את המסורת לפיה לא מציבים תחרות לנשיא מכהן, ולא להציג מועמד מטעמם. לפיכך לא התייצב נגד הרצוג כל מועמד נוסף, ולחברי הכנסת ניתנה האפשרות להצביע בעד בחירתו, או נגדה. בשל העובדה כי רוב חברי הכנסת תמכו בבחירת הרצוג לכהונה שנייה, הושבע הנשיא הרצוג לכהונתו השנייה. יוסף צוריאל, הפתעה בבהירת הרצוג לכהונה שניה - 18 פתקים לבנים, מעריב, 24 בפברואר 1988