הלן תומפסון וולי

הלן ברדפורד תומפסון וולי (באנגלית: Helen Bradford Thompson Woolley;‏ 6 בנובמבר 1874 – 24 בדצמבר 1947) הייתה פסיכולוגית אמריקאית, נודעה בזכות תרומתה למגזר החינוכי, למחקר על הבדלי מין ושיטות מחקר. התעניינותה של וולי במחקר מדעי הושפעה מאביה, דייוויד תומפסון, שהיה ממציא. הצלחה הלימודית והמלגה שקיבלה בעקבות כך אפשרו לה ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטת שיקגו. תחילת הקריירה שלה בפסיכולוגיה ניסיונית ויישומית הייתה בזמן לימודיה באוניברסיטה. עבודת הדוקטורט השנויה במחלוקת שלה, שכותרתה "הנורמות הפסיכולוגיות אצל גברים ונשים", משכה תשומת לב רבה בעולם המדעי משום שזו הייתה הפעם הראשונה שמחקר הפסיכולוגי משווה בגלוי בין תכונות מנטליות של נשים וגברים. בעלה של וולי, פול וולי, עבד כרופא, ועיסוקו הצריך שינויים תכופים במקום המגורים. הדבר השפיע על הקריירה של וולי והגביל את ההזדמנויות האקדמיות שלה. לאחר חתונתם, הלן ופול וולי עברו ליפן ולאחר מכן לפיליפינים, שם החלה לעבוד כחוקרת בלשכת החינוך, והחלה את צעדיה הראשונים בפסיכולוגיה התפתחותית. וולי המשיכה בתחום החינוך ולקחה חלק בלשכת המקצוע, בבית הספר מריל-פאלמר ובמכון לחקר רווחת הילד במכללת המורים, אוניברסיטת קולומביה. בשלב מאוחר יותר בחייה הדרדרה בריאותה הנפשית של וולי, והדבר פגע במערכות היחסים בחייה ובמצבה התעסוקתי. בגיל 73 נפטרה ממפרצת באבי העורקים בביתה של בתה בהאורטאון, פנסילבניה. הלן ברדפורד תומפסון נולדה ב-6 בנובמבר 1874 באנגלווד, פרוור של שיקגו, אילינוי. אביה, דייוויד וואלאס תומפסון, היה מוכר נעליים וממציא, אשר ייצר כלים כגון: אזעקות, תרמוסטט לוויסות חום עבור תנור פחם ומכשיר מיון אותיות. אמה, איזבלה פרקינס פקסון תומפסון, הייתה מיסיונרית פעילה בתקופה שבה לא היה מקובל שלנשים יהיו עיסוקים מחוץ לבית. היא הייתה השנייה מבין שלוש בנות. למרות שהוריהן מימנו את החינוך שלהן, אחותה הגדולה ג'יין נאלצה לעזוב את אוניברסיטת מישיגן לאחר שנה אחת בשל הנטל הכלכלי. וולי הייתה מדורגת כתלמידה הראשונה בכיתתה בבית הספר התיכון אנגלווד ב-1893, ונשאה נאום בטקס הסיום שכותרתו "ההתקדמות לקראת חופש אינדיבידואלי בעזרת ההמצאה", אשר שיקף את עמדתה לפיה מדע תורם להתפתחות חברתית. וולי שאפה להיות מורה, קיבלה מלגה באוניברסיטת שיקגו והצליחה ללמוד באוניברסיטה בעודה גרה בבית. מורס משער שמשפחתה של וולי הושפעה מהפאניקה של 1893 וייתכן שוולי לא הייתה מסוגלת להשלים את התואר שלה ללא המלגה. וולי הצטרפה למחלקה לפילוסופיה, פסיכולוגיה ופדגוגיה. למרות שהמקצוע העיקרי שלה היה פילוסופיה, היא למדה גם נוירולוגיה ופסיכולוגיה ובפרט פסיכולוגיה אמפירית. וולי למדה קורסים עם ג'יימס רולנד אנג'ל, ג'ון דיואי, ג'ורג' הרברט מיד, הנרי הרברט דונלדסון וג'יימס היידן טאפט. בשנתה הראשונה הוצעו לה מלגות בפיזיקה ובפסיכולוגיה על ידי האוניברסיטה, והיא בחרה במלגת פסיכולוגיה. עם סיום התואר הראשון שלה ב-1897, הוענקה לוולי מלגה לתואר שני בפסיכולוגיה בהנחיית אנג'ל. היא פרסמה מאמרים בפסיכולוגיה, פילוסופיה ונוירולוגיה במהלך לימודיה לתואר שני בעידודו של אנג'ל. וולי סיימה את לימודיה בהצטיינות, הגישה דוקטורט בשנת 1900. שנתיים לאחר מכן, עבודתה זכתה לשבחים מג'ון ב. ווטסון, דיואי ואנג'ל. במאה ה-20, לנשים וגברים שסיימו דוקטורט היו סיכויים זהים להתקבל לארגונים מקצועיים כמו APA, אך מעמדן התעסוקתי של נשים היה נמוך יותר. תרומותיהן של נשים באקדמיה היו מעטות יותר באופן משמעותי והיה להן קשה להשיג משרות באקדמיה, במיוחד לנשים נשואות. עם סיום הדוקטורט שלה, הוכרה וולי על ידי איגוד בוגרי המכללות וזכתה למלגה אירופית. היא למדה אצל קרל סטמפף וארתור קוניג בברלין, ואחר כך אצל אדוארד טולוז ופייר ז'נה בסורבון. בהנחייתו של אנג'ל, עבודת הדוקטורט של וולי חקרה את הביצועים של 25 גברים ו-25 סטודנטיות באוניברסיטה מבחינת "יכולת מוטורית, חושי עור ושרירים, טעם וריח, שמיעה, ראייה, יכולות אינטלקטואליות ותהליכים רגשיים". התזה נקראה "נורמות פסיכולוגיות אצל גברים ונשים", וקראה תיגר על הסטנדרטים החברתיים של אותה תקופה.זה היה מחקר הניסוי הגדול הראשון שהשווה את תכונות מנטליות של גברים ונשים. וולי השוותה את התפלגות הציונים בכל מבחן בין המינים, במקום להתייחס לציון הממוצע של כל המשתתפים. התוצאות תמכו בכך שגברים מצליחים יותר בממוצע במבחני מיומנויות מוטוריות, בעוד שנשים טובות יותר בהבחנה חושית עדינה; נשים היו מיומנות יותר במשימות זיכרון ואסוציאציות בתוך פקולטות אינטלקטואליות, בעוד שלגברים היה יתרון במבחני כושר המצאה. וולי תיאר את ההבדלים בין המינים כמאפיינים שהיו מועילים ביותר מבחינה אבולוציונית לרבייה מינית. מאוחר יותר פרסמה הלן וולי את עבודת הגמר שלה ב-The Mental Traits of Sex, שם נמתחה ביקורת על עבודתה ונטען שהנשים במדגם שלה אינן ייצוג מדויק של המין הנשי באופן כללי. כמו כן נטען שנשים בקולג' וגברים בקולג' לא ניתנים להשוואה מכיוון שנשים אשר מגיעות ללימודי קולג' הן בדרך כלל בעלות האינטליגנציה הגבוהה ביותר במשפחותיהן ו/או מונעות על ידי שאפתנות חזקה במיוחד, בעוד שגברים שמגיעים ללמוד בקולג' הולכים בדרך כלל במסלול רגיל. זו הייתה ההשקפה הסטריאוטיפית לגבי נשים משכילות בתחילת המאה ה-20. עם זאת, מעמד חדש של נשים משכילות באוניברסיטאות החל להשתלב בתחומי המדעים ומדעי החברה ויישמו את מומחיותן בנושאים חברתיים ופוליטיים של אותה תקופה. וולי הכירה את בעלה, פול גרהרד וולי, באוניברסיטה כאשר הייתה בשנת הלימודים האחרונה ופול סיים לימודי רפואה בשיקגו. זמן קצר לאחר היכרותם התארסו ונותרו מאורסים במשך שמונה שנים שבמהלכן סיימו שניהם את הכשרתם המקצועית. לאחר שסיימו את לימודי התואר הראשון, הוצעה לוולי מלגה לתואר שני והיא נשארה בשיקגו בזמן שפול עזב להתמחות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. לאחר שעבדה במסצ'וסטס במשך ארבע שנים, וולי עזבה את עבודתה ועברה ליפן שם פול עבד כאפידמיולוג. היא ופול נישאו ביוקוהמה. זמן קצר לאחר מכן עברו לפיליפינים שם פול ניהל מעבדה. בפיליפינים, וולי החלה לעבוד עבור הלשכה לחינוך, וערכה מחקר על חינוך בתקופת הילדות אשר בדק מהן השנים הטובות ביותר ללמידה. בזמן שעסקה בפרויקט זה, פול עבד בסיאם (כיום תאילנד) בתחום בריאות הציבור וייצור חיסונים נגד אבעבועות שחורות ואנתרקס. הלן הצטרפה לפול לאחר שהפרויקט שלה הסתיים. כשוולי נכנסה להריון, חזרה לבית מתוך דאגה לבריאותה ולבריאות התינוק. בחודש השישי להריונה, וולי הפליגה לחוף המערבי, ומשם נסעה ברכבת חזרה לבית הוריה, והגיעה בקושי שישה שבועות לפני שבתה הראשונה, אלינור פקסון וולי, נולדה ב-26 באוגוסט 1907. לידתה של אלינור עוררה את התעניינותה של וולי בפסיכולוגיה התפתחותית. לאחר שבילתה שנה באומהה נברסקה, המשפחה עברה לסינסינטי. פול החל ללמד בבית הספר לרפואה, ואילו וולי הייתה מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת סינסינטי. בתקופת מגוריהם בסינסינטי, וולי ופול התרחקו. בסופו של דבר פול קיבל משרה בדטרויט בניהול מעבדת בדיקות רפואיות, וולי עזבה את סינסינטי ב-1921 כדי לעבור עם פול לדטרויט. בשנת 1924, פול נדבק בשחפת מעבודתו במעבדה ויצא לבית הבראה בפסדינה, קליפורניה. פול הגיש בקשה לגירושין מהלן ב-1927 ותכנן להינשא למילי תומפסון (ללא קשר) הוא נפטר ב-1932. הלן וולי נפטרה מדימום מוחי בהיותה בת 73, בפנסילבניה בערב חג המולד בשנת 1947. הלן וולי הייתה חלוצה ביישום מעשי של עקרונות פסיכולוגיים התפתחותיים. כמנהלת הלשכה המקצועית של סינסינטי, החל משנת 1911, תרמה להבנת גורמים משפיעים בהתפתחות הפיזית והנפשית של מתבגרים. לשכת המקצוע הייתה אחראית על הנפקת "תעודות עבודה" לילדים בגילאי 14 עד 16 ולכן סיפקה מאגר מידע רחב לוולי עבור המחקר שלה. וולי שאפה לייצר מבחני אינטליגנציה המתאימים למתבגרים ונורמות סטטיסטיות שילוו מבחנים כאלה, וכן לבחון את הקשר הפוטנציאלי בין המבחן לאיכות עבודה. וולי השוותה את הביצועים של נבדקים בני 14 שהועסקו בעבודה לביצועים של נבדקים הלומדים בקביעות בכיתות בית ספר במשך ארבע שנים. לאחר ניתוח נתונים בשיתוף עם העוזרת שלה, שרלוט פרוזה פישר, וולי לא מצאה סימוכין למבחנים הקוגניטיביים שלה; יחד עם זאת, הפרויקט שלה הגביר את המודעות לתועלת של פסיכולוגיה ניסויית בקידום החינוך הציבורי ומדיניות חינוכית. תוצאות המחקר פורסמו בשנת 1926 תחת השם "מחקר ניסיוני של ילדים בעבודה ובבית הספר בין הגילאים ארבע עשרה עד שמונה עשרה שנים". לשכת המקצוע החלה לבצע בחינות לילדים לצורך ביצוע שיבוץ כיתתי. וולי היא האישה הראשונה והפסיכולוגית הראשונה שהתמנתה לנשיאת האגודה הלאומית להדרכה מקצועית ב-1921. כאשר עברה בעקבות בעלה למישיגן, וולי קיבלה משרה כפסיכולוגית ועוזרת מנהל בבית הספר מריל-פאלמר בשנת 1921. בית הספר מריל-פאלמר היה גן ילדים שהציע הכשרה לעיסוק בטיפול בילדים. בית הספר גם יזם מחקרים בנושא התפתחות הילד והיה אחד מבתי הספר המעבדתיים הראשונים בארצות הברית. למרות שעבודתה הניסיונית של וולי במסגרת בית הספר הייתה מוגבלת, היא אפשרה לה להתמקד במחקרה בילדים בגיל צעיר יותר. היא לקחה חלק בכינון סולם מריל-פלמר, שהוא מבחן אינטליגנציה לילדים אשר נעשה בו שימוש בגני ילדים, מרפאות, בתי יתומים וסוגים שונים של מחקר. יתרה מכך, היא הביעה חשד לגבי תקפותן של בדיקות קוגניטיביות בקרב ילדים צעירים והדגישה את חשיבותם של גורמים סביבתיים בהתפתחות IQ בגילאים כאלה. במאי 1925 קיבלה הלן וולי הצעה להיות מנהלת במכון לחקר רווחת הילד במכללת המורים, אוניברסיטת קולומביה. וולי הפכה לאישה היחידה באותה תקופה שניהלה מרכז מחקר יוקרתי. כדי לאפשר מעבר הדרגתי מתפקידה בבית הספר מריל-פאלמר לתפקידה החדש במכללת המורים, נסעה וולי בין דטרויט לניו יורק מינואר עד יוני 1926. באפריל 1926 החלה ביקורת מחברים ועמיתים לעבודתה לגבי מוסר העבודה שלה. מנהל אנדרטת לורה ספלמן רוקפלר, לורנס ק. פרנק, ראיין את דיקן מכללת המורים, ג'יימס ראסל, שכתב על כך במזכר: "אמרתי לדיקן רוסל שניגשו אליי כמה חבריה של ד"ר וולי וביקשו שאעזור לה בקשיים עימם התמודדה, ושלמיטב הבנתי נטייתה של הד"ר להמנע ממחלוקות גורמת לה לקושי במכללה למורים" בסוף מאי התגלה אצלה גידול בבטן שבגינו נאלצה לעבור כריתת תוספתן וכריתת רחם. במהלך הטיפול, מכללת המורים שילמה לה משכורת וגם עבור הוצאות רפואיות. למרות בעיות הבריאות שלה, וולי עברה רשמית לניו יורק בספטמבר 1926 ופתחה שני גני ילדים בתוך מכללת המורים למטרת לימוד חינוך לגיל הרך. היא שכרה כחמש עשרה בוגרות לעבוד תחתיה, והן פיתחו עבודה חדשנית בנושא חינוך לגיל הרך. מותה של חברתה הקרובה, בס קליבלנד, וגירושיה מפול, היו חלק מגורמים רבים בחייה של וולי שגרמו לחוסר יציבות רגשית. וולי לקחה חופשה למשך שנה ונסעה לגני ילדים שונים באנגליה, בריסל, וינה וז'נבה כדי ללמוד על חינוך לגיל הרך במדינות אירופה. היא חזרה לתפקידה באוגוסט 1928 והציגה שני מאמרים בוועידת הקונגרס הבינלאומי לפסיכולוגיה בסתיו 1929. וולי הופתעה כאשר נתבקשה להתפטר בפברואר 1930 על ידי דין וויליאם ראסל, בנו של דין ראסל הקודם, שהאשים אותה בהיותה מורה גרועה ומנהלת לא כשירה. הישגיה של וולי בתקופתה במכללת המורים כללו הפיכתה לחוקרת ואקדמאית ידועה בעולם, בעלת פרסומים רבים, ונחשבת לאחת מבכירי פסיכולוגי הילדים באמריקה עד גיל 55. היא חשה שהצהרותיו של דין ראסל אינן נכונות. הוא ציין קשיים בהוראה שלה, אבל וולי קיבלה הערכות סטודנטים מצוינות, הייתה חוקרת ידועה בינלאומית, ועבודתה ורעיונותיה הם שהפכו את מכללת המורים למפורסמת בחינוך לגיל הרך. וולי נטרה טינה כלפי דין ראסל, וכתבה מאמר בן 11 עמודים בשם, "הניסיון של הלן טי. וולי כשכירה במכללת המורים, אוניברסיטת קולומביה, ופיטוריה ממכללת המורים". דין ראסל השיב לטענותיה על ידי כך שהצביע על שגיאות רבות בתיאוריה במאמר, אשר המחישו את הזיכרון הפגום של וולי. וולי בילתה את העשור הבא בניסיון למצוא עבודה באקדמיה ללא הצלחה, בשל מיעוט משרות בתקופת השפל הכלכלי, ובשל מיעוט משרות באקדמיה הזמינות עבור נשים. מחלת הנפש של וולי הביאה לסיום הקריירה שלה ולחוסר הכרה בהישגיה. ההתמוטטות הנפשית של וולי החלה ככל הנראה בשנת 1927, כאשר בעלה התגרש ממנה. בנוסף לגירושין, קרו מספר אירועים באותה תקופה שהשפיעו עליה: כריתת רחם וכריתת התוספתן לגידול בבטן, שנה של נסיעות בין מריל-פאלמר למכללת המורים, העבודה החדשה במורה'ס. קולג', מותה של חברתה, בס קליבלנד, והפרידה מבנותיה. וולי לקחה חופשה מעבודתה למשך שנה, כדי להתאושש מההתמוטטות שלה. בפברואר 1927 הועברה לסניטריום ארבע הרוחות בקטונה, ניו יורק, עקב דיכאון קשה וניסיון התאבדות. הרופא של וולי, צ'ארלס הראשון למברט, ציין שמחלתה של וולי התקדמה כדיכאון רגיל, עם כמה תסמינים הפוכים כמו פעילות יתר, אסרטיביות יתר ודומיננטיות. למברט לא חשב שוולי צריכה להמשיך בעבודתה כמורה מכיוון שהיא הייתה לא יציבה רגשית וחסרת שליטה עצמית, סבלה מפגיעה בזיכרון ואהבה לעשות דברים בדרכה שלה. עם זאת, וולי חשבה שהיא החלימה לחלוטין וחזרה לעבוד בסתיו 1928. באופן בלתי צפוי, התבקשה וולי להתפטר ממכללת המורים על ידי דיקן וויליאם ראסל בפברואר 1930 בגלל הוראתה הגרועה והניהול הבלתי כשיר שלה, למרות שהיא הכחישה שיש בעיה באופן עבודתה. לאחר התפטרותה כתבה לחברה הוותיק אנג'ל וביקשה את עזרתו במציאת עבודה חדשה. אולם אנג'ל חשב שוולי לא מתאימה לעבוד בגלל מצבה הנפשי. ב-1930 וולי החלה לכתוב מכתבי תוכחה בנוגע ליחס של דין וויליאם ראסל אליה במכללת המורים. היא אפילו כתבה מאמר ארוך כדי להביע את כעסה וחוסר שביעות הרצון שלה כלפי ראסל. עם זאת, המאמר כלל שגיאות רבות בתאריכים וטענות שווא לגבי התפטרותה, המשקפות את הפגיעה בזיכרון שלה. בינואר 1933, אדולף מאייר, פסיכיאטר של בית החולים ג'ונס הופקינס, דיווח שלוולי הייתה "אובססיה לצדק" בהתייחס להתפטרותה במכללת המורים, במקום דיכאון. לדברי בתה של וולי, אלינור פקסון וולי, וולי הפכה יותר ויותר פרנואידית, והאשימה את ויליאם ראסל ועדנה ווייט בשכנוע האחרים לא לסייע לה. האובססיה של וולי המשיכה לגדול עם מחלת הנפש שלה ולא ניתן היה לפתור אותה. וולי לא הצליחה למצוא עבודה לאחר שפוטרה ממכללת המורים וכך הגיעה הקריירה שלה לסופה. בשנותיה האחרונות של וולי, היא הפכה להיות תלויה בבתה, אלינור. ב-24 בדצמבר 1947, וולי נפטרה ממפרצת באבי העורקים בגיל 73 בביתה של אלינור בהאוורטאון, פנסילבניה. במהלך הקריירה שלה, וולי כתבה ופרסמה שלושה ספרים וכחמישים מאמרים במגוון נושאים. למרות שרוב עבודותיה היו קשורות לפסיכולוגיה, היא פרסמה כמה מאמרים הקשורים לפילוסופיה ונוירולוגיה כסטודנטית לתואר שני באוניברסיטת שיקגו. הלן תומפסון וולי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Milar, Katherine S. (2004). Breaking the Silence: Helen Bradford Thompson Woolley (In T. C. Dalton & R. B. Evans ed.). New York, NY, US: Kluwer Academic/Plenum Publishers. pp. 301–328. Frank, L. K. (27 באפריל 1926). Memorandum of an interview with James E. Russell. Laura Spelman Rockefeller Memorial Series III-5, Box 42, Folder 436. Sleepy Hollow, NY: Rockefeller Archive Center. {{cite book}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: location (link) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הלן תומפסון וולי".