laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Powerslave

Powerslave הוא אלבום הסטודיו החמישי של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן ואחד מן המצליחים והמוערכים ביותר שלה. האלבום יצא לאור ב-3 בספטמבר 1984 והמשיך את ההצלחה של האלבום הקודם. היצירה הבולטת והארוכה ביותר באלבום היא Rime Of The Ancient Mariner ("שירת המלח הקדמוני"), באורך של 13 דקות ו-38 שניות, אשר מבוססת על יצירה ספרותית באותו שם מאת סמואל טיילור קולרידג'. עוד שני שירים בולטים, הם Aces High (שגם מוערך בתור שיר שהשפיע על זרם הספיד מטאל), ו-2 Minutes To Midnight. שני השירים יצאו לאור כסינגלים והפכו לפופולרים מאוד. האלבום יצא מחדש בשנת 1995 וכלל ארבע רצועות נוספות לרבות גרסת כיסוי של שיר של להקת Nektar. כל השירים נכתבו והולחנו על ידי סטיב האריס אלא אם צוין אחרת.  Rime of the Ancient Mariner (שירת המלח הקדמוני) אורכה כ-13 דקות ו-34 שניות מה שהופך אותה ליצירה השנייה הכי ארוכה של איירון מיידן. היצירה נכתבה על ידי בסיסט ומנהיג הלהקה, סטיב האריס בזמן קצר. יצירה זו מבוססת על הפואמה בעלת אותו השם שנכתבה על ידי סמואל טיילור קולרידג', כמה מן המילים שהופיעו בפואמה מופיעות גם כאן (לדוגמה: "Water, water everywhere - nor any drop to drink"). במהלך היצירה נשמעים ניסיונות בכלים, טכניקות, וסגנונות שונים שהלהקה לא התנסתה בהם עד אז. דוגמאות לכך הן השימוש בגונג, שימוש בדוושת ווליום, קריינות וכו'. היצירה הפכה לאהובה על מעריצי הלהקה. מאז, היצירה מנוגנת בהופעות הלהקה, ידוע בעיקר הביצוע החי באלבום Live After Death משנת 1986. דייב מארי, ברוס דיקינסון והאריס אמרו כי יצירה זו הייתה האהובה עליהם לנגן בסיבוב ההופעות לקידום Powerslave. Mission From 'Arry הופיע כבונוס בגרסה המחודשת של האלבום משנת 1995. שיר זה אינו אלא ויכוח שהתנהל בין סטיב האריס לניקו מק'בריין המלווה במכשיר הקלטה סמוי שברוס דיקינסון השתיל. הוויכוח התנהל אחרי הופעה בפנסילבניה ב-1983 כתוצאה מאי-הבנה על הבמה. אחרי שהייתה תקלה בגיטרת הבס של האריס, האריס ביקש מהאדם הראשון שראה (שבמקרה היה אחד האנשים שהיו אחראים על האורות) לבקש ממק'בריין להאריך את סולו התופים שלו. אולם אותו האדם התחיל לצרוח על מק'בריין, מה שגרם לסולו שלו להיהרס. מק'בריין כעס מאוד ונכנס לעימות עם אותו האדם, והאריס חשב שזה היה מיותר. הוויכוח ככל הנראה נרגע בין האריס למק'בריין לפני שדיקינסון התחיל להקליט ולהרגיז שוב את שניים על ידי כך ששאל את מק'בריין מה הוא היה מצפה מהאיש לעשות אילו הוא היה אומר לו שמסבך התאורה שמעל מערכת התופים שלו עמד ליפול עליו, ומק'בריין הגיב "טוב, אני מניח שמישהו היה צריך למשוך אותי מהדרך המזורגגת אחרת אני מת!". ההקלטה הסתיימה אחרי שהאריס מצא את מכשיר ההקלטה, והשורה האחרונה שאמר הייתה "איזה ממזר מקליט את זה". ברוס דיקינסון - סולן סטיב האריס - גיטרה בס דייב מארי - גיטרה חשמלית אדריאן סמית' - גיטרה חשמלית ניקו מק'בריין - מערכת תופים מידע על האלבום Powerslave באתר MusicBrainz מידע על האלבום Powerslave באתר AllMusic האלבום Powerslave באתר Discogs האלבום Powerslave באתר ספוטיפיי
הדומיניון של מלכיצדק

הדומיניון של מלכיצדק (למפת האוקיינוס השקט מוגדלת)   הדומיניון של מלכיצדק (למפת האוקיינוס השקט רגילה)   הדומיניון של מלכיצדק הדומיניון של מלכיצדק היא מדינה לכאורה באוקיינוס השקט ויש לה גם תביעה לשטח באנטארקטיקה. על-פי טענות הרשויות האמריקאיות, נשיא המדינה, דייוויד קורם, הוא רמאי מקצועי. על פי אתר האינטרנט של המדינה, בירתה של המדינה מצויה באוקיינוס השקט, אולם היא מייחלת לקבוע את בירתה בירושלים, עירו ההיסטורית של מלכיצדק מלך שלם, על שמו קרויה המדינה. מתחקיר של בוב סיימון בחדשות CBS ומתחקיר האתר quatloos, המשמש מוזיאון וירטואלי למעשי הונאה, עולה כי קורם עצמו לא ביקר מעולם באי ורק שמע עליו מפי עדי ראייה. הוא מתגורר בקליפורניה ומשם מפעיל את אתר האינטרנט של המדינה. עוד מתברר כי האי, אם הוא קיים, כנראה מכוסה מים בתקופות הגאות. קורם מנפק דרכונים, מציע איגרות חוב ממשלתיות ופוליסות ביטוח, ומייצר למקום תדמית של מקלט מס. בישראל התפרסם ולדימיר זוטולובסקי, אשר הציג עצמו כקונסול של מדינת מלכיצדק. זוטולובסקי הנפיק דרכונים מזויפים ואישורי שהייה שלא כדין באמצעות מסמכים, חותמות, כרטיסי ביקור וגלופות של בול הדומיניון של מלכיצדק, ובעקבות זאת נשפט ל-4 שנות מאסר. אתר האינטרנט הרשמי של הדומיניון של מלכיצדק Fantasy Island, ‏10 באפריל 2000 (באנגלית) Dominion of Melchizedek, ‏23 בנובמבר 1999 (באנגלית) ארצי חלפון, "קונסול מדינת מלכיצדק" נשלח ל-4 שנים בכלא, באתר ynet, 19 בנובמבר 2003
אנרכיזם באפריקה

אנרכיזם באפריקה מתייחס הן להתארגנות פוליטית אנרכיסטית של חלק מהחברות האפריקניות המסורתיות, והן לתנועה האנרכיסטית המודרנית באפריקה. בספר "אנרכיזם אפריקני: היסטוריה של תנועה" נטענת הטענה ש"במידה כזו או אחרת, כל החברות האפריקניות המסורתיות הכילו בתוכן "מאפיינים אנרכיסטיים" שאם בוחנים אותם לעומקם, מאששות את האמת ההיסטורית שממשלות לא התקיימו מאז ומעולם. הן תופעה מאוחרת ולכן הן לא בלתי-נמנעות בחברה האנושית. בעוד חלק מהמאפיינים האנרכיסטים של החברות האפריקניות המסורתיות התקיימו בעיקר בשלבי התפתחות מוקדמים, חלקן עדיין קיימים גם בימינו.". הסיבה שבגינה חברות אפריקניות מסורתיות מוגדרות כ"אנרכיות" היא עקב המבנה הפוליטי האופקי שלהן, והעדר מעמדות. בנוסף לכך, ההנהגה של "זקני השבט" בדרך כלל לא התפתחה למבנה סמכותני, שמאפיין את המדינה המודרנית. עם זאת, הושם דגש חזק על ערכים מסורתיים ו"טבעיים". לכן, לדוגמה, אף על פי שלא היו קיימים חוקים נגד אונס, רצח, ניאוף ומעשי כשפים, אדם שביצע מעשים אלו נרדף יחד עם משפחתו. עקרון האחריות הקולקטיבית הוחל במקרים מסוימים. בתחילת המאה ה-15 החלה להיווצר מערכת של מעמדות בחלקים מסוימים של אפריקה, אף על פי שהיא הייתה קיימת בעבר בחלק מהתרבויות האפריקניות (כמו בממלכת אקסום ובשבט האוסה), במשך מאות שנים. אולם, חלק מהשבטים נשארו "שבטים ללא שליטים", או "אנרכיה מאורגנת" עד היום. באפריקה הפוסט-קולוניאלית, החל להתפתח הסוציאליזם האפריקני. הוא נבדל באופן משמעותי מסוציאליזם הקלאסי בכך שהוא שם דגש על שיתוף משאבים כלכליים בצורה "מסורתית", בדומה לנרודניקים ברוסיה. "Anarchism and Revolutionary Syndicalism in South Africa, 1904-1921" מאת לוציאן ואן דר וואלט אסופת מאמרים. "Military Dictatorship and the State in Africa" מאת Samuel Mbah and I.E. Igariwey ביקורת אנרכיסטית על משטרים צבאיים. "Toward The African Revolution" מאת פרנץ פאנון אסופת מאמרים. "African Anarchism: The History of a Movement" by Sam Mbah and I. E. Igariwey סקירה היסטורית. אנרכיזם באפריקה אנרכיסט אירי באפריקה - מאמר על אפריקה מנקודת מבט אנרכיסטית לקראת אנרכיזם אפריקני נמרץ ונרחב אינדימדיה של דרום אפריקה
צרוסיט

צֶרוּסִיט (ידוע גם כפחמת העופרת או עופרת לבנה) הוא מינרל קרבונטי הבנוי מעופרת (Pb) ופחמה (קרבונט CO3) והוא מחצב חשוב של עופרת. מקור שם המינרל משמו בלטינית "קרוסה" (cerussa) שפירושו "עופרת לבנה". ק. גסנר (K Gesner) מזכיר את המונח "קרוסה נטיבה" (Cerussa native) בספרו שיצא לאור ב-1565, וב-1832 כינה המינרלוג הצרפתי פרנסואה סולפיס בודן (François Sulpice Beudant) את השם קרוס (cruse) למינרל. את השם צרוסיט, המקובל כשם המינרל, טבע לבסוף הגאולוג האוסטרי וילהלם קרל ריטר פון היידינגר (Wilhelm Karl Ritter von Haidinger) ב-1845. בתקופה שקדמה לכך נהגו הכורים לכנות את המינרל "פצלת עופרת" או "עופרת לבנה". צרוסיט נוצר כמינרל משני של בליה או התחמצנות של מרבצי עופרת כדוגמת גלנה (סולפיד העופרת). נמצאו דגימות של צרוסיט שבמרכזם גלעין של גלנה המדגימות תהליך חימצון שלא הסתיים. הצרוסיט מתגבש במערכת האורתורומבית ויוצר שורה איזומורפית עם ארגוניט. כמו הארגוניט נפוצה תופעת גבישים תאומים בצרוסיט, צורת הגבישים המרוכבים היא פסאודו משושה. בדרך כלל שלושה גבישים מחוברים על שתי פאות המנסרה, ויוצרים קבוצות של כוכבים בעלי שש קרניים, כשהגבישים חוצים זה את זה בזוויות של קרוב ל-60°. לגבישים בודדים, שכמעט ואינם מופיעים באופן טבעי, יש פאות חלקות ומבריקות. המינרל מופיע גם כגושים חסרי צורה ולעיתים בצורה סיבית. צבע המינרל בדרך כלל לבן או חסר צבע, לעיתים אפור או ירקרק ושקיפותו משתנה בין שקוף לשקוף למחצה. המינרל פריך מאוד ונשבר בצורת קונכייה. סוג של המינרל המכיל 7% של פחמת האבץ (סמיתסוניט) המחליפה את פחמת העופרת מכונה איגלסיאסיט (iglesiasite) על שם המקום בו אותר, איגלסיאס באי סרדיניה. את המינרל ניתן לזהות בקלות בשדה בשל תכונותיו: גבישי תאומים, ברק יהלום ומשקל סגולי גבוה (6.5 בסולם מוס). הוא מתמוסס תוך כדי תסיסה בחומצה חנקתית מדוללת. חימום באש יגרום למינרל להינתך בקלות דבר המעיד על נוכחות העופרת. דגימות גבישים מעולות נמצאו במקומות הבאים: מכרה פרידריכסזגן (Friedrichssegen) סמוך לנהר אמס (Ems) ליד העיר נסאו (Nassau) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה, יוהנגאורגנשטאט (Johanngeorgenstadt) שבסקסוניה, מיס (Mies) שבקנטון וו שבשווייץ, פניקסוויל בפנסילבניה, ברוקן-היל בניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, המכרות של צואמב בנמיביה ומקומות נוספים. גבישים מחטיים עדינים ארוכים למדי נמצאו לפני זמן רב במכרה פנטיר גלייז (Pentire Glaze) בסמוך לכפר סנט. מינוור (St Minver) שבקורנוול, שבבריטניה. במקומות בהם מוצאים את המינרל הוא מצוי בכמויות ניכרות ומכיל עד 77.5% עופרת. השימוש העיקרי בצרוסיט כיום הוא כמקור להפקת עופרת. "עופרת לבנה" היא מרכיב עיקרי בצבעי עופרת, צבעים שהשימוש בהם הופסק. בליעה של שבבי צבע מבוסס עופרת היא הסיבה הנפוצה ביותר להרעלת עופרת אצל ילדים. ב"עופרת לבנה" ובאצטט העופרת נעשה שימוש במהלך ההיסטוריה כמרכיב בתכשירי קוסמטיקה. בין השאר נכללה "עופרת לבנה" בתכשיר המכונה Venetian Ceruse שנועד להבהיר את עור הפנים שהיה מבוקש מאוד במאה ה-16, למרות שרוב המשתמשים בו היו מודעים לסכנת הרעלת העופרת. בין המשתמשים בתכשיר זה הייתה גם אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. השימוש בעופרת לבנה בתכשירי קוסמטיקה הופסק במדינות המערב. אתר Mindat אתר Webmineral אתר Mineral galleries(הקישור אינו פעיל) צרוסיט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תעתיק נוסף מקובל הוא סרוסייט (בעקבות האנגלית)
קונץ פונץ'

קונץ-פונץ' (במקור הגרמני: Der satanarchäolügenialkohöllische Wunschpunsch, באנגלית The Night of Wishes) הוא ספר שנכתב על ידי הסופר הגרמני מיכאל אנדה. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1989, ובעברית בשנת 1999, בתרגום חנה לבנת. הסיפור נפתח ב-31 בדצמבר, במפגש בין בעל זבוב טרוף דעת, מכשף מהגיהנום המתמחה בתחום המדע, לבין תולע מאלדיקטוס, שליח מהגיהנום שבא להודיע לו כי שלא עמד בחוזה שחתם עליו, ולא הצליח לגרום מספיק סבל בעולם, ואם עד 12 בערב לא יעמוד ביעדים המוטלים עליו - יוטל עליו צו עיקול. טרוף דעת המיואש מתחיל לכתוב את צוואתו, ואז מגיע אליו שליח שמבשר על בואה של דודתו, מכשפת הכסף עריצה ערפדיתית. במקביל אנו מתוודעים למשרתים של שני המכשפים: את טרוף דעת משרת חתול שמן ועצלן בשם מאוריציו די מאורו, ואת עריצה משרת עורב בשם יעקב עקמומי. למעשה, שניהם נשלחו בידי מועצת החיות הראשית כסוכנים, כדי לוודא שהמכשפים אינם משחיתים את העולם. בניגוד לעורב החשדן שמנסה למלא את תפקידו, החתול התמים משוכנע כי טרוף דעת (שזיהה מייד שהוא מרגל והרדים אותו בעקביות) הוא איש אצילי ואדיב, שמנסה להיטיב עם העולם, ואף ניגש למכשף, מתוודה על שליחותו ומתנצל. כאשר עריצה ערפדיתית מגיעה, היא מנסה להשיג חתיכת קלף שטרוף דעת ירש מסבו המנוח. לאחר שהמכשף מסרב למסור את הקלף, היא נשברת ומספרת לטרוף דעת שאף אצלה ביקר אותו שליח ואיים עליה באיום דומה, ומספרת כי סבו הוריש לו מחצית מכישוף, ואת החצי השני הוריש לה. המגילה כוללת מתכון לקונץ-פונצ': לשיקוי שאם מכינים אותו כהלכה, מגשים בדיוק את ההפך מהמשאלות של השותה אותו - וכאשר יכינו אותו הם יוכלו לבקש שיתרחשו בעולם דברים טובים ולמעשה יתרחשו אסונות כבדים. הדבר היחיד שהורס את השיקוי הוא צלצול פעמוני חג המולד - שמבטל את כוח היפוך המשאלות. למרות העוינות ההדדית והחשדנות שביניהם, שני המכשפים מסכימים לשתף פעולה ולהכין את השיקוי עד חצות, ומתכננים להשתמש בשני המשרתים כעדים לכך שהם הכינו שיקוי שאמור להפוך את העולם למקום טוב יותר. בכל אותו הזמן הם לא יודעים שמאוריציו ויעקב מקשיבים להם, כאשר הם שוהים בתוך חבית מלאה בפסולת רעילה. שני המכשפים מכינים את השיקוי, והמשרתים יוצאים לחפש עזרה. הם מגיעים למגדל הקתדרלה בעיר ומטפסים למעלה בקשיים רבים, בניסיון לצלצל בפעמונים מוקדם ולשבש את השיקוי. בראש המגדל הם פוגשים את סילבסטר הקדוש (שמשנה את מצב גופו מאבן לחי לכמה דקות בכל חג סילבסטר), ולאחר שהם מספרים לו את סיפורם הוא מסרב להקדים את הצלצול, אך מעניק להם תו בודד שיוכלו להשתמש בו. החתול והעורב מספיקים להגיע בזמן אל בית המכשף, ומגניבים את התו אל תוך השיקוי רגע אחרי שהכנתו נשלמת. טרוף דעת ועריצה שותים את השיקוי ומבקשים משאלה בכל כוס - כאשר בסופה של החגיגה הם מאחלים לחתול ולעורב, ולבסוף גם זה לזה, בריאות ושגשוג - ולהפתעתם המשאלות מתגשמות כלשונן. שני המכשפים מאבדים את הכרתם, וכשמגיעה השעה 12 תולע מאלדיקטוס מגיע ולוקח את המכשפים איתו. בהתבסס על רעיון הספר הופקה סדרת טלוויזיה בשם "אונץ' פונץ'". התוכנית שודרה בין השנים 2000-2001 ובישראל היא שודרה ב-Fox Kids ואחר כך בג'טיקס. הספר, שלכאורה מהווה ספר פנטזיה לילדים, מהווה ביקורת חברתית על החברה אשר מכלה את עצמה ואת הסביבה. מדיה וקבצים בנושא קונץ פונץ' בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמואל קולט

סמואל קולט (באנגלית: Samuel Colt‏; 19 ביולי 1814 – 10 בינואר 1862), היה תעשיין, ממציא ואיש עסקים אמריקאי. המציא את האקדח התופי ויסד את חברת כלי הנשק "קולט". קולט נולד בהרטפורד, קונטיקט, ארצות הברית. אביו של קולט היה בעל מטווית בדים, שם למד סמואל הצעיר את עקרונות פעולתן של מכונות שונות. הרקע הטכני שלו ותשוקתו לים הובילו אותו לעבוד כבר בגיל 15 על ספינה שהפליגה להודו. אגדה נפוצה טוענת כי קולט הגה את רעיון האקדח התופי בעודו צופה בתנועת גלגל המדחף של אונית הקיטור. קולט רשם פטנט באירופה על אקדחו בשנת 1835, ושנה לאחר מכן גם בארצות הברית. הוא ייסד חברה עם משקיעים נוספים וייצר את האקדח הראשון ב-5 במרץ 1836. הפטנט החדשני התקבל בחשדנות גדולה, ובשל כך החברה נכשלה ופשטה רגל ב-1842, עד 1846 לא ייצר קולט אקדחים נוספים. בשנת 1847 חזר קולט לעסקי הנשק במפעלו של איליי ויטני, ופתח בשנה שלאחר מכן מפעל משל עצמו בקונטיקט, שם שוכנת חברת "קולט" עד היום. המפעל שקולט הקים היה חדשני באותו זמן, והתבסס על עקרונות שלמד ושכלל במפעלו של ויטני במטרה להקים את החברה המתועשת הראשונה לייצור כלי נשק (עד אז היו אלו מיוצרים בטכניקות של עבודת יד). קולט פעל גם בתחומים רבים נוספים ובהם פיצוץ מרחוק של חומרי נפץ, הנחת כבל הטלגרף התת-ימי הראשון והשימוש בתחמוצת חנקן כחומר מאלחש. האקדח החצי אוטומטי, הקולט M-1911 הנפוץ, יוצר על ידי קולט אך מתכננו הוא ג'ון בראונינג. אקדח זה נחשב גם כיום לאחד הטובים בעולם למרות שתוכנן עוד ב-1905 (1911 היא שנת קבלתו לצבא ארצות הברית). נכון להיום חברת קולט איננה מייצרת יותר אקדחים. הרובה הנפוץ בצה"ל, M-16, מיוצר על ידי קולט (בין היתר) גם הוא. מדיה וקבצים בנושא סמואל קולט בוויקישיתוף סמואל קולט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סמואל קולט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי סמואל קולט בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
נכון שזה לא נכון

נכון שזה לא נכון (באנגלית: Say It Isn't So) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2001, מסוגת הקומדיה הרומנטית, בכיכובם של הת'ר גראהם וכריס קליין. עלילת הסרט סובבת סביב סיפורם של שני נאהבים צעירים, גילברט וג'וזפין, שחוקר פרטי מטעה אותם וגורם להם לחשוב שהם אחים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. גילברט נובל (כריס קליין) פוגש בספרית צעירה ויפה בשם ג'וזפין וינגפילד (הת'ר גראהם), שאת חתולה האבוד מצא, והשניים מתחילים במערכת יחסים. גילברט מתכוון להציע נישואים לג'וזפין, אך מקבל טלפון מחוקר פרטי, שחיפש כבר זמן מה את אימו האמיתית של גילברט, ועכשיו גילה שהיא ולדין ויגנפילד, אימה של ג'וזפין. לאחר מספר חודשים אדם צעיר בשם ליאון פיטופסקי מגיע לבית הוריה של ג'וזפין וטוען שהוא בנם האובד, ובידיו תעודת לידה שמוכיחה זאת, אך השניים מסלקים אותו מביתם. בינתיים ג'וזפין מתארסת לג'ק מיצ'לסון (אדי סיבריאן), איש עשיר שעוסק בחשאי בסחר בקוקאין, אך לא מתחתנת עמו, למרות ההפצרות של אימה, מכיוון שהיא עדיין מאוהבת בגילברט. לבסוף השניים קובעים תאריך לחתונתם, וביום החתונה המשטרה מגיעה כדי לבשר שגילברט נהרג בתאונת דרכים. המשטרה לא יודעת שמכוניתו של גילברט אכן מעורבת בתאונה, אך גילברט לא נהג בה - אלא אחד מבריוניו של מיצ'לסון. מיצ'לסון עצמו חיבל במכונית, בתקווה שגילברט ייהרג, וזה מה שגרם לתאונה. אביה של ג'וזפין, שבריאותו משתפרת לאחר שסבל משבץ, מספר לג'וזפין שאימה תכננה להרוס את היחסים בינה לבין גילברט, ולגרום לה להתחתן עם מיצ'לסון. בנוסף, מתגלה שמיצ'לסון הוא זה שסיפר לחוקר הפרטי שאמה של ג'וזפין היא גם אמו של גילברט, ושהידיעה לא נכונה. השניים, שיכולים להיות ביחד שוב, מתאחדים ולאחר מספר חודשים נישאים. "נכון שזה לא נכון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "נכון שזה לא נכון", באתר נטפליקס "נכון שזה לא נכון", באתר AllMovie (באנגלית) "נכון שזה לא נכון", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "נכון שזה לא נכון", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "נכון שזה לא נכון", באתר Metacritic (באנגלית) "נכון שזה לא נכון", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "נכון שזה לא נכון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
דוכסות גדולה

דוכסות גדולה היא טריטוריה הנמצאת תחת שליטתו של דוכס גדול או דוכסית גדולה. המונח דוכסות גדולה נטבע בסביבות המאה ה-15 כדי לציין את אדמותיו של דוכס חזק במיוחד. אחד השימושים הראשונים בתואר חדש זה נעשה על ידי דוכסי בורגונדיה, כאשר הם שלטו על שטח גדול מצרפת המודרנית וכן על רוב שטחי הולנד, בלגיה ודוכסות לוקסמבורג (ארצות השפלה הבורגונדיות). המונרכיה הראשונה שנקראה רשמית דוכסות גדולה הייתה הריבונות של משפחת מדיצ'י בטוסקנה תחת האדונות העליונה של האימפריה הרומית הקדושה, שהפכה לדוכסות הגדולה של טוסקנה בשנת 1569. טוסקנה נשארה דוכסות גדולה עד שנת 1860, כשאז הפכה לחלק מממלכת סרדיניה. השימוש בתואר דוכס גדול לא היה נפוץ במיוחד עד תחילת המאה ה-19, אז נפוליאון העניק דוכסויות גדולות לרבים מבני בריתו והגדיל בכך את אדמותיהם. בעקבות תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו בשנת 1815 חדלו להתקיים מספר דוכסויות גדולות שהוא יצר, כמו הדוכסות הגדולה של ברג. למרות זאת, הנציגים שהתאספו בקונגרס וינה הסכימו להמשך השימוש בתואר "דוכס גדול" על ידי דוכסים ונסיכים שהוחזרו להם אדמותיהם, ובמיוחד אלו ששלטו על אזורים שהיו שייכים לאימפריה הרומית הקדושה. כך נוצרו במאה ה-19 מונרכיות רבות במרכז אירופה תחת השם "דוכסויות גדולות", כמו למשל הדוכסות הגדולה של הסן. באותו הזמן הורחב השימוש בתואר "דוכס גדול" ברוסיה, שבה הוא שימש לציין בן משפחה של הצאר. הדוכסות הגדולה היחידה שקיימת כיום היא לוקסמבורג, והיא מתנהלת היום כמונרכיה חוקתית עצמאית, אלא שתוארו של העומד בראשה נשאר "דוכס גדול". לוקסמבורג הפכה לדוכסות גדולה בשנת 1815, כאשר עברה לשליטת וילם הראשון, מלך הולנד, בעת שהולנד הפכה לממלכה עצמאית. לוקסמבורג נשארה דוכסות גדולה תחת הכתר ההולנדי עד שנת 1890. בשנה זו מת וילם השלישי, מלך הולנד ודוכס לוקסמבורג בלי להותיר אחריו יורש זכר. את כס המלוכה ההולנדי ירשה בתו של וילם השלישי, וילהמינה, אך חוקי הירושה של לוקסמבורג, שנבעו מהחוק הסאלי, אסרו על אישה שליטה. לפיכך ירש את התואר "דוכס לוקסמבורג" בן-דודה הרחוק, אדולף, דוכס נסאו. הדוכסות הגדולה של ליטא (1236-1795, חולקה בין ממלכת פרוסיה והאימפריה הרוסית) הדוכסות הגדולה של טוסקנה (1569-1860, הפכה לחלק מממלכת סרדיניה) הדוכסות הגדולה של באדן (1806-1814, הפכה לחלק מבוואריה) הדוכסות הגדולה של הסן (1806-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית) הדוכסות הגדולה של פינלנד (1809-1917, הכריזה על עצמאות כרפובליקה בעקבות מהפכת אוקטובר ברוסיה) הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג (קיימת מאז 1815, עצמאית מאז 1890) הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין (1815-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית) הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ (1815-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית) הדוכסות הגדולה של אולדנבורג (1829-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית) הדוכסות הגדולה של קרקוב (1846-1918, הפכה לחלק מפולין) דוכסות מדיה וקבצים בנושא דוכסות גדולה בוויקישיתוף
יאמטו

יאמטו הוא כינוי לקבוצה האתנית הדומיננטית כיום ביפן. קבוצה זו השתלטה על יפן הקדומה והפכה ארץ זו לישות מדינית אחת. בתקופת נארה במאה ה-8 הכניעו בני הימאטו את כל הקבוצות האתניות האחרות אשר חיו בשלושת האיים המרכזיים וייסדו את השושלת הקיסרית המולכת עד היום ביפן. מאוחר יותר, לקראת סוף האלף השני השתלטו היפנים המודרניים גם על האי הוקאידו ודחקו את הקבוצה האתנית של האיינו לשמורות קטנות. בני היאמטו, אשר הושפעו בעיקר מהתרבות הקוריאנית, קבעו את אזור השפעתם באי הדרומי קיושו במאה הרביעית לספירה, עם תום תקופת יאיואי. תלי קבורה ענקיים שנבנו עבור האצילים מזהים את הסגנון הייחודי של היאמטו. אחד מאתרים אלה נחשב לגדול בעולם, שטחו גדול מ-25,000 מ"ר ונפחו גדול מהפירמידה הגדולה של גיזה. תלים מסוג זה נבנו כבר בתקופת קופון, בין המאה ה-3 למאה ה-6 לספירה, אך תלי הקבורה של שושלת יאמטו בלטו בגודלם. בני הקבוצה האתנית של היאמטו החלו להתפשט צפונה במאות הראשונות של האלף הראשון. התרבות הצבאית הקוריאנית אשר השפיעה על הקבוצה האתנית העניקה לה יתרון ארגוני בהכנעתה את הקבוצות האתניות האחרות שהיו מפוזרות באיים הונשו ושיקוקו. אותן קבוצות אתניות נטמעו ביאמטו או לחליפין נדחקו לאזורי ההרים הבלתי מיושבים והקשים למחיה. במאה ה-6 ביססו בני היאמטו את אחיזתם ברחבי יפן וקבעו את כס השלטון בעיר נארה. תקופה זו התאפיינה באימוץ התרבות הקוריאנית והסינית. בתקופה זו הוטמעה ביפן הדת הבודהיסטית וכן הרעיונות הקונפוציאנים. הכתב הסיני אומץ על ידי השלטון ואיתו נפתחו השערים לאמנות, לספרות ולרעיונות נוספים מהיבשת. כל אלו גיבשו את התרבות היפנית עד לתקופה המודרנית. לקראת סוף המאה ה-6 הצטננו הקשרים בין יפן לקוריאה, וסין הפכה להיות המשענת הפוליטית והתרבותית של יפן. בשנת 593 תפסה את כס השלטון הקיסרית הבודהיסטית סויקו אשר העניקה את סמכויות ניהול העניינים המדיניים לנסיך שוטוקו. שוטוקו התגלה כמדינאי מחונן. לאחר שקשרי יפן-קוריאה התקררו פעל שוטוקו לכונן קשרים מדיניים ותרבותיים עם סין. לוח השנה הסיני אומץ ככלי לקידום המערכת השלטונית ביפן, ובמקביל הציג שוטוקו את החוקה היפנית אשר התבססה על אחותה הסינית. החוקה הוציאה את הכוח מידי הקבוצה האתנית ומעתה הפך הקיסר לשליט המרכז את כל הסמכויות המדיניות. בהשפעה קונפוציאנית הוכר הקיסר כנציג האלים אשר אחראי על חיי נתיניו לאור ערכים מוסריים ורוחניים. כן הוקמו מוסדות בריאות והשכלה ולראשונה נשלטו התושבים באיים השונים תחת מערכת אחת של חוק ומוסר. המאות ה-7 וה-8 היו תקופת השיא בשלטון יאמטו. במהלך תקופת נארה עוצבה המיתולוגיה היפנית, מעמדו של הקיסר התקבע כסמל נצחי והבסיס התרבותי אשר מלווה את יפן עד לתקופה המודרנית תפס אחיזה בעם. על שם הקבוצה האתנית נקראה אוניית המערכה יאמטו, שהייתה אוניית המערכה הגדולה ביותר שנבנתה מעולם. הספינה השתתפה במלחמת העולם השנייה וטובעה ב-1945.
ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס

"ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס" הוא שמו של פרסקו אשר צויר על ידי הצייר האיטלקי פייטרו פרוג'ינו (Pietro Perugino) על קיר בקפלה הסיסטינית שבוותיקן. הפרסקו הוא חלק משני מחזורי פרסקאות שנוצרו בקפלה על ידי צוותי ציירים בראשותו של פרוג'ינו. לורנצו דה מדיצ'י שלח את קבוצת הציירים כדי שיעטרו את קירות המבנה שבנה האפיפיור סיקסטוס הרביעי. מחווה פלורנטינית זו באה עם סיומה של מערכה צבאית בין כוחות פירנצה לבין סיקסטוס. מחזור אחד מציג סצנות מחיי משה והמחזור השני מציג סצנות מחייו של ישו. נושא הציור לקוח מתוך כתבי הברית החדשה. בבשורה על-פי מתי (פרק טז') ישו פונה אל פטרוס, אחד משנים עשר השליחים, ואומר לו "כי אתה פטרוס ועל-הסלע הזה אבנה את-קהלתי ושערי שאול לא יגברו עליה: ואתן לך את-מפתחות מלכות השמים וכל-אשר תאסור על-הארץ אסור יהיה בשמים וכל-אשר תתיר על-הארץ מותר יהיה בשמים". הפרשנות הנצרות קתולית ראתה בפסוק זה את הסימן לסמכות של פטרוס לכהן כמחליפו של ישו, ואת סמכותה הדתית של הכנסייה הקתולית, הרואה בפטרוס את האפיפיור הראשון. במרכז המישור הקדמי של הציור מופיע ישו המעניק צרור ובו שני מפתחות לפטרוס. האחד מוזהב המסמל את מלכות השמים, והשני, כסוף ופונה אל האדמה, המסמל את מלכות הגשמית. ישו מתואר לבוש בגד סגול העטוף בגלימה כחולה וירוקה ונועל סנדלים. שיערו ארוך ואדמוני והוא אוחז במפתח מוזהב. פטרוס מתואר כורע על ברכו, שיערו שיבה והוא לובש בגד כחול עטוף בגלימה צהובה וירוקה. גם הוא אוחז במפתח המוזהב. משני עבריהם של דמויות אלו מתוארות דמויות נוספות, חלקן מופיעות בתלבושות בסגנון עתיק, כמו ישו ופטרוס וחלקן בתלבושות מתקופת הרנסאנס. במישור האחורי של הציור מצוירת כיכר גדולה ובה מתוארות שתי סצנות משניות - ישו וחלפני הכספים וישו נסקל באבנים. בתיאור ריצפת הכיכר נעשה שימוש בדגם פרספקטיבי מודגש. במרכז המישור האחורי של הכיכר מתואר מבנה מתומן שנוספו לו ארבע מרפסות (פורטיקו), אשר אמורות להעניק לו צורה של מבנה מרכזני בדמות צלב. המבנה מייצג את בית המקדש הראשון שבנה שלמה. משני עבריו של המבנה מתוארות שתי קשתות ניצחון בדמותה של קשת קונסטנטינוס, המעוטרות בגרלנדות. פרוג'ינו מצליח להעצים ולהדגיש את אירוע נתינת המפתח בעזרת הקומפוזיציה הסימטרית ובזכות הפרספקטיבה. ידו של פטרוס האוחזת במפתח נמצאת בדיוק בקו האנכי שבו נמצאת גם נקודת המגוז, הממוקמת בפתח המבנה המתומן. יש אשר מצאו דמיון בין תיאור דמויותיו של פרוג'ינו לבין דמויותיו של הצייר והפסל הפלורנטיני אנדריאה דל ורוקיו. דמיון זה ניכר בדמותו של ישו המאזכרת את דמותו של תומא הקדוש מפסל ישו ותומא הקדוש שבכנסיית אורסנמיקלה בפירנצה. הפרסקו של פרוג'ינו ניצב בקפלה אל מול ציורו של סנדרו בוטיצ'לי - "עונשו של קורח" ובין שני הציורים ניכרים קשרים איקונוגרפים וצורניים (כגון תיאור הקשת והמבנה המתומן) לצד קשר תאולוגי הרואה את סיפור משה כפרה פיגורציה לחייו של ישו. מדיה וקבצים בנושא ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס בוויקישיתוף
מריה קליגל

מריה קליגל (בגרמנית: Maria Kliegel;‏ נולדה ב-14 בנובמבר 1952) היא צ'לנית גרמניה, ילידת דלינבורג. מגיל 19 הייתה תלמידתו של יאנוש סטארקר. מריה קליגל זכתה בפרס ראשון ב"תחרות הקולג' האמריקאי", בפרס ראשון ב"תחרות המוזיקה הגרמנית" ובקונקורס אלדו פאריזוט וכמו כן הייתה זוכת הגראן פרי בתחרות הצ'לו הבינלאומית השנייה על שם מסטיסלב רוסטרופוביץ' ב-1981. המלחין הרוסי אלפרד שניטקה הכיר בפרשנותה כהקלטה התקנית למוזיקה שלו כאשר הקליטה את הקונצ'רטו הראשון שלו לצ'לו ותזמורת בשנת 1990. היא מרבה להקליט לחברת נקסוס, בין השאר קונצ'רטי ויצירות אחרות לצ'לו מאת בטהובן, בלוך, ברהמס, ברוך, ארנסט פון דוהנאני, דבוז'אק, אלגר, לאלו, סן-סנס, שוסטקוביץ', שומאן, ג'ון טאוורנר וצ'ייקובסקי. כמו כן הקליטה מספר רב של יצירות מוזיקה קאמרית מאת ברהמס, שופן, קודאי, מנדלסון ושוברט. תוכניתה להקליט את מכלול יצירותיו של בטהובן לצ'לו ופסנתר, את הקונצ'רטי לצ'לו של היידן ואת הסוויטות לצ'לו סולו של באך. בעבר ניגנה בסטרדיוואריוס, שנודע כ"אקס-ז'נדרון", על שם הצ'לן הצרפתי המפורסם מוריס ז'נדרון. כיום היא מנגנת בצ'לו שבנה קארלו טונוני מוונציה בסביבות 1730. מאז 1987 מלמדת קליגל כיתת אמן בבית הספר הגובה למוזיקה בקלן. מדיה וקבצים בנושא מריה קליגל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מריה קליגל מריה קליגל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מריה קליגל, באתר AllMusic (באנגלית) מריה קליגל, באתר MusicBrainz (באנגלית) מריה קליגל, באתר Discogs (באנגלית) Interview Internet Cello Society, Tim Finholt, 2000 טים פינהולט, אגודת הצ'לו האינטרנטית] 2000 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.