laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מנוחה רחל סלונים

הרבנית מנוחה רחל סלונים (שניאורסון) (י"ט בכסלו ה'תקנ"ט, 27 בנובמבר 1798 - כ"ד בשבט ה'תרמ"ח, 6 בפברואר 1888) הייתה בתו של האדמו"ר האמצעי מחסידות חב"ד. היא מכונה "אם היישוב היהודי בחברון" ו"סבתא". מנוחה רחל נולדה לרבי דובער שניאורי, בנו של רבי שניאור זלמן מלאדי, האדמו"ר הראשון מחב"ד. היא נולדה ביום שבו שוחרר רבי שניאור זלמן מבית הסוהר. הוא התבשר שנולדה לו נכדה והעניק לה את השם מנוחה רחל. רחל, על שם בתו שנפטרה קודם לכן, ומנוחה, משום שאמר: "מנוחה תהיה לנו". בעלה היה הרב יעקב כולי סלונים. בשנת תקע"ה (1815) שלח אביה קבוצות חסידים כדי לחזק את היישוב היהודי בחברון ולייסד את קהילת חב"ד בחברון. הוא יזם את קניית בית הכנסת הקטן שליד בית הכנסת אברהם אבינו וחלקות נוספות במקום. לאחר פטירת אביה קיבל גיסה, הצמח צדק, את נשיאות חב"ד. בעצתו עלתה לשם גם סלונים בשנת תר"ה (1845) עם משפחתה. התגוררה במבנה המוכר כבית שניאורסון. היישוב היהודי בחברון היה קטן ומשפחת סלונים תפסה בו מקום מרכזי. הרבנית מנוחה רחל התפרסמה כבעלת מופתים ורבים באו לבקש את ברכתה. מסופר כי אף תושבי חברון הערבים ביקשו את ברכותיה, והיא התנתה אותן בכך שהם לא יפגעו בשכניהם היהודים.[דרוש מקור] הרבנית מנוחה רחל נפטרה בכ"ד בשבט ה'תרמ"ח, ונטמנה בבית העלמין העתיק בחברון. ציון קברה נהרס בידי ערבים אחרי פרעות תרפ"ט. מקומו זוהה על ידי פרופ' בן ציון טבגר, שבנה מחדש את תל האבנים מעל קברה. הקבר שוקם על ידי מחדשי היישוב היהודי בחברון, בתרומתו של יוסף יצחק גוטניק וביוזמת איגוד צאצאי רבנו הזקן. בשנת ה'תשמ"ב יזם הרב שמואל אלעזר היילפרין ראש ישיבת תורת אמת חב"ד בירושלים ויו"ר איגוד צאצאי רבינו הזקן את חידוש העלייה לקברה ביום השנה לפטירתה, ומאז בכל שנה עולים מאות מחסידי וחסידות חב"ד לקברה. ישנה גם תופעה של נתינת שמות לבנות על שמה. בניה ובנותיה: יהודה לייב, מרדכי דובער (בנו הוא שניאור זלמן סלונים), לוי יצחק, שטערנא ריזה קזרנובסקי, רוזה מינא אפרת, שרה פרידא ריבלין. תולדותיה באתר MyTzadik על מסורת העלייה לקברה תמונות מהעלייה הראשונה נעם ארנון, 120 שנה להסתלקות הרבנית מנוחה רחל "הסבתא של חברון", אתר היישוב היהודי בחברון, 24 בינואר 2008 הרבנית מנוחה רחל סלונים באתר היישוב היהודי בחברון, 20 בינואר 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קלאוס באדלט

קלאוס באדלט (בגרמנית: Klaus Badelt; נולד ב-12 ביוני 1967) הוא מלחין גרמני, ידוע בעיקר כמלחין מוזיקה לסרטים. באדלט נולד בפרנקפורט, גרמניה. הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בהלחנת פסקולים לסרטים ולפרסומות. ב-1998, זוכה פרס האוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר הנס צימר, הזמין את באדלט לסטודיו שלו למספר עבודות. מאז קיבל באדלט עבודות במספר סדרות וסרטי טלוויזיה. הוא עבד בשיתוף עם מלחינים, בהם הארי גרגסון ויליאמס, ג'ון פאוול והנס צימר. שיתוף פעולה עם צימר הניב זכייה של מספר סרטים בפרס האוסקר, בהם "הקו האדום" ו"נסיך מצרים". באדלט הלחין למספר במאים, בהם רידלי סקוט, טוני סקוט, טרנס מאליק, קתרין ביגלו, ורנר הרצוג, שון פן, גור ורבינסקי וסטיבן ספילברג. 2002 מכונת הזמן 2003 שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה (ביחד עם הנס צימר) בייסיק הטירון 2004 אשת החתול ציפורי הרעם 2005 ההבטחה קונסטנטין (ביחד עם בריאן טיילר) 2006 שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת הצלה עם שחר פוסידון אולטרה סגול 2007 תחושה מוקדמת צבי הנינג'ה 2008 מלך העקרבים: עלייתו של לוחם טקס הנעילה לאולימפיאדת בייג'ינג 2009 ניקולא הקטן (צרפתית) 2010 שלמה קיין שנחאי מדיה וקבצים בנושא קלאוס באדלט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קלאוס באדלט קלאוס באדלט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קלאוס באדלט, ברשת החברתית LinkedIn קלאוס באדלט, סרטונים בערוץ היוטיוב קלאוס באדלט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קלאוס באדלט, באתר AllMovie (באנגלית) קלאוס באדלט, באתר Box Office Mojo (באנגלית) קלאוס באדלט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קלאוס באדלט, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) קלאוס באדלט, באתר ספוטיפיי קלאוס באדלט, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) קלאוס באדלט, באתר Last.fm (באנגלית) קלאוס באדלט, באתר AllMusic (באנגלית) קלאוס באדלט, באתר MusicBrainz (באנגלית) קלאוס באדלט, באתר דיזר קלאוס באדלט, באתר Discogs (באנגלית) קלאוס באדלט, באתר Songkick (באנגלית)
ניר

האם התכוונתם ל... ניר - שדה שנחרש, לעיתים מדובר על התלם הנחרש. ניר - מלכות של איש יחיד מונרכיה, על פי (במדבר כא, ל) "ונירם אבד חשבון" וכן (מלכים א יא ) "למען היות ניר לדוד עבדי". ברש"י שם. אישים: אלחנן ניר – משורר ישראלי אריה ניר – ניצב במשטרת ישראל ונציב בתי הסוהר גיא ניר – תת-ניצב במשטרת ישראל גל ניר – כדורגלן ישראלי דב ניר – גאוגרף וחוקר ארץ ישראל הנרי ניר – היסטוריון ישראלי חזי ניר – נגן קרן ישראלי יוני ניר – כדורסלן ישראלי יריב ניר – קצין קשר ותקשוב ראשי ישראל ניר – פרופסור לחקלאות באוניברסיטה העברית נחום ניר-רפאלקס – פוליטיקאי ישראלי נתן ניר (הברפלד) (1935 - 2015) - תת-אלוף בצה"ל, כיהן כמפקד חטיבה 217 בתקופת מלחמת יום הכיפורים. עמירם ניר – איש צבא ועיתונאי ערד ניר – איש תקשורת ישראלי צבי ניר – איש ציבור ישראלי רפאל ניר – פרופסור לתקשורת שלומית ניר – שחיינית ישראלית שלמה ניר – פיזיקאי וביופיזיקאי. פרופסור בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית שרון ניר – קצינה בצה"ל, יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר יישובים: ניר בנים – מושב במועצה אזורית באר טוביה ניר דוד (תל-עמל) – קיבוץ בעמק בית שאן ניר ח"ן – מושב של מועצה אזורית לכיש נירים – קיבוץ בנגב הצפוני־מערבי ניר יצחק – קיבוץ בנגב הצפוני־מערבי ניר ישראל – מושב במישור החוף הדרומי, ליד העיר אשקלון ניר משה – מושב עובדים בנגב הצפוני־מערבי ניר עוז – קיבוץ בחבל אשכול, שבמערב הנגב הצפוני ניר עם – קיבוץ בנגב הצפוני־מערבי ניר עציון – מושב השוכן מדרום לחיפה ליד עתלית ניר עקיבא – מושב בנגב הצפוני־מערבי ניר צבי – מושב במרכז, השוכן ליד העיר לוד אחר: ניר שיתופי – אגודה ארצית שיתופית להתיישבות של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל ישיבת ניר קריית ארבע – ישיבה דתית-לאומית כים ניר – חברת תעופה ישראלית נייר – חומר המשמש בעיקר לכתיבה ודפוס פירוש על התלמוד הירושלמי של הרב מאיר מארים שאפיט
ג'ון בויין

ג'ון בויין (באנגלית: John Boyne; נולד ב-30 באפריל 1971) הוא סופר אירי. בויין למד בטריניטי קולג' שבדבלין, ולמד כתיבה יוצרת באוניברסיטת מזרח אנגליה, שם זכה בפרס "בראון קרטיס". באותה תקופה החל להוציא לאור, עבד בהוצאה לאור "ווטרסטון" ובלילות הקליד את הטיוטות שלו. ג'ון בויין הוא מחברם של שבעה רומנים שונים, כמו כן חיבר כמה סיפורים קצרים ששודרו ברדיו ובטלוויזיה. ספריו יצאו לאור ב-42 שפות שונות. ספרו "הנער בפיג'מת הפסים" אשר עד כה נמכר ביותר מ-5 מיליון עותקים ברחבי העולם דורג על ידי הניו יורק טיימס כ"ספר הנמכר הטוב ביותר". עיבוד קולנועי של הספר יצא בספטמבר 2008. הספר, וגם הסרט, זכה לביקורות על כך שהוא מציג את הגרמנים לעיתים באור חיובי וכקרבנות בעצמם. בויין גר בדבלין. הוא מיוצג על ידי הסוכן הספרותי סיימון טריווין בברית הסוכנים בלונדון. ספרים 2000: גנב הזמן 2001: הקונגרס של הפרשים הקשוחים 2004: קריפן 2006: הנער בפיג'מת הפסים 2006: שאר הבשר 2008: המרד על הבאונטי 2009: בית העדשות המוזרות 2010: בריחתו של נח ברליווטר מחזות 2008: הילד השני 2009: האתגר עיבוד הסרט "הנער בפיג'מת הפסים" בוצע על ידי אולפני "מירמקס", הסרט יצא לאור בסוף 2008. בסרט כיכבו אסא בטרפילד, דייוויד ת'ווילס, ורה פרמיגה, רופרט פרינד ושיילה הונקאק. 1995: זוכה פרס בראון קרטיס 2000: זוכה פרס בספרות אירית 2004: הרומן האירי של השנה 2006: פרס ספרותי (איטליה) 2007: מדליית קרנגי 2007: פרסי מחוזות על ספר השנה 2007: "נבחר כאיש השנה וספר השנה" 2008: מועמד- פרס ספרות בילאומי 2008: זוכה פרס Deutschen Jugend Literatur Preis (גרמניה). 2008: רומן השנה (ספרד) 2009: פרס אורנג'- ספר הקבוצה של השנה 2009: אות כבוד מטעם אוניברסיטת טרינטי קולג' הנער בפיג'מת הפסים מדיה וקבצים בנושא ג'ון בויין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ון בויין (באנגלית) ג'ון בויין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ון בויין, ברשת החברתית Goodreads הספרים של ג'ון בויין, באתר "סימניה" נועה מנהיים, כמה טעויות תחקיר יכול לעשות סופר אחד, ומה עושה אצלו זנב מפלצת?, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2020 מאיה פז‏, ג'ון בוין: "אני לא מצפה שקוראים יקחו דברים מסוימים מהספרים שלי", באתר וואלה, 25 בדצמבר 2014 רונית רוקאס, עכבר העיר, איך נראית שואה בעיניו של ילד גרמני?, באתר הארץ, 20 באפריל 2009 אורי קליין, המפקד הסולידי של אושוויץ, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2008 אבנר שביט, עכבר העיר, הייתי חייב לתאר את תאי הגזים, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2008 אפרת אבן צור, כך נהפך הילד הלמוט הנאצי למוטק'ה הקצין המצטיין, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2007 איתמר זהר, הסופר שמרגיז את מנהלי מוזיאון אושוויץ בירקנאו, באתר הארץ, 8 בינואר 2020
Endtroducing.....

Endtroducing.....‎ הוא אלבום הבכורה של מוזיקאי ההיפ הופ דיג'יי שאדו. האלבום יצא לראשונה ב=19 בנובמבר 1996 על ידי חברת התקליטים "Mo' Wax Records" הלונדונית, והופץ פעם נוספת ב-7 ביוני 2005 על ידי "Island Records". מיד עם יציאתו זכה האלבום לתשבחות המבקרים, והוא קיבל את הדירוג המרבי האפשרי במגזיני מוזיקה רבים כגון רולינג סטון, פיצ'פורק ו-Allmusic. האלבום נכנס בשנת 2001 לספר השיאים של גינס בהיותו "האלבום הראשון אשר כולו מסומפל". הציוד היחיד שבו שתמש שאדו על מנת להפיק את האלבום היה מכונת תופים מסוג AKAI MPC60 של 12 ביט, שני פטיפונים ותוכנת המחשב Pro Tools אשר שאל מחבר, המפיק המוזיקלי "דן האוטומטור", אשר היה מהראשונים לאמץ את הטכנולוגיה. בנובמבר 2006 הכניס טיים מגזין את האלבום לרשימת "100 האלבומים הטובים של כל הזמנים". מידע על האלבום Endtroducing..... באתר MusicBrainz מידע על האלבום Endtroducing..... באתר AllMusic האלבום Endtroducing..... באתר Discogs האלבום Endtroducing..... באתר ספוטיפיי האלבום Endtroducing..... באתר דיזר האלבום Endtroducing..... באתר אפל מיוזיק האלבום Endtroducing..... באתר טיידל "The All-TIME 100 Albums". Time. 16 בנובמבר 2006. {{cite news}}: (עזרה)
פליקס פנאון

פליקס פנאון (בצרפתית: Félix Fénéon; ‏22 ביוני 1861 - 29 בפברואר 1944) היה סופר פריזאי, אנרכיסט ומבקר אמנות. פנאון טבע את המושג "נאו-אימפרסיוניזם" בשנת 1886 על מנת להגדיר קבוצת אמנים שהונהגה על ידי ז'ורז' סרה. פנאון תמך בנאו-אימפרסיוניסטים וקידם אותם בביקורותיו. פנאון נולד בטורינו שבאיטליה. ב-1881, החל פנאון לעבוד במשרד ההגנה בפריז. פנאון עבד במשרד עד שפוטר כיוון שזוהה על ידי משטרת צרפת כ-"אקטיביסט אנרכיסטי". פנאון נעצר ב-1892 על ידי משטרת צרפת ולבסוף שוחרר עקב מחאתם של אינטלקטואלים, מוציאים לאור ועיתונאים אנרכיסטים. פנאון נשאר בפריז ועבד כמבקר אמנות עד לשנת 1944, שבה נפטר בגיל 82. יש הטוענים כי היה מעורב בפעולות בעלות אופן טרוריסטי. בביוגרפיה שנכתבה אודותיו נטען שהוא היה מעורב בפיצוץ מסעדה. חלק מכתביו ובהם "רומנים בשלוש שורות" נחשבים כמייצגים של הפרגמנט. נוסד בשנת 1949 נוסד על ידי אשתו פרס פנאון, שמומן ממכירת אוסף האמנות שלו. Les Impressionnistes en 1886 Œuvres Nouvelles en trois lignes/רומנים בשלוש שורות מדיה וקבצים בנושא פליקס פנאון בוויקישיתוף פליקס פנאון ופוינטיליזם בגלריה של אולגה (באנגלית) אוסף מידע וקטע מתורגם של פליקס פנאון באינצקלופדיה האנרכיסטית (באנגלית) פליקס פנאון, באתר Discogs (באנגלית) Felix Feneon page: Anarchiste & French art critic; from the Daily Bleed's Anarchist Encyclopedia: A Gallery of Saints & Sinners, Poets, Anarchists, Anti-Authoritarians ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאיל דיטריכס

מיכאיל דיטריכס (ברוסית: Михаил Дитерихс;‏ 17 באפריל 1874, מלכות המשנה של הקווקז, האימפריה הרוסית – 9 בספטמבר 1937, שאנגחאי, הרפובליקה הסינית), היה גנרל רוסי, שלחם במלחמת רוסיה–יפן ופיקד על הכוחות הרוסיים בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה. דיטריכס לחם במלחמת האזרחים ברוסיה, היה אחד ממפקדי הצבא הלבן וחבר בממשלתו המהפכנית של אלכסנדר קולצ'ק טרום הקמתה של ברית המועצות. דיטריכס נולד למשפחת אצולה ממוצא צ'כי שמקורה בחבל בוהמיה. אביו היה קצין אשר שירת בצבא מלכות המשנה של הקווקז ומיכאיל נולד במהלך שרותו של אביו בחבל. ב-1894 סיים את האקדמיה הצבאית של האימפריה בסנקט פטרבורג וצורף לגדוד ארטילריה. ב-1900 סיים הכשרה באקדמיה לפיקוד ומטה ועד ל-1903 שירת בתפקידי מטה שונים. בשנה זו מונה לפקד על אסקדרון ההוסרים ה-1 של הצבא הקיסרי. במהלך מלחמת רוסיה–יפן שרת כקצין המבצעים של הגיס ה-17 ולאחריה הועלה לדרגת לוטננט קולונל ושירת בתפקידי מטה. ב-1906 מונה לקצין המבצעים של הארמייה ה-7 וב-1909 הועלה לדרגת קולונל. ב-1913 מונה לתפקיד ראש מחלקת הגיוס במטה הכללי הרוסי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לראש מטה הארמייה ה-3 ולחם תחת פיקודו של הגנרל אלכסיי ברוסילוב בחזית המזרחית. ביולי 1916 מונה דיטריכס לפקד על חיל המשלוח הרוסי לחזית המקדונית ונחת בראש כוחותיו בסלוניקי. לרוסים הייתה אוגדה אחת בפיקודו של דיטריכס, שהורכבה מ-4 חטיבות שאינן אורגניות ומנתה 18,000 חיילים. לאחר מהפכת פברואר נקרא דיטריכס בבהילות למטה הכללי הרוסי ורק בנובמבר 1917 מונה אלכסנדר טאראנובסקי למחליפו הזמני. בינואר 1918 מרבית הכוח הרוסי בחזית המקדונית פורק מנשקו, חלק מהחיילים נכלאו וכמה עשרות מתנדבים צורפו לשורות הכוח הסרבי. עם הצטרפותו לצבא הלבן מונה לתפקיד מפקד ארמייה באזור פטרוגרד ובהמשך חבר לגנרל אלכסנדר קולצ'ק וכיהן כראש המטה שלו. כשהקים קולצ'אק את ממשלתו המהפכנית, מינה את דיטריכס לראש המטה הכללי ובהמשך כיהן כשר הפנים. דיטריכס היה אנטישמי מוצהר וציין לא אחת שהיהודים הם אויביה הגדולים של רוסיה. בהיותו מלוכני בדעותיו מונה על ידי קולצ'אק לכהן גם בראש ועדת החקירה לרצח משפחת המלוכה הרוסית. בשלהי 1919, לאחר תבוסת המלוכנים היגר לחרבין ובאוקטובר 1922 נאלץ להגר לשאנגחאי. דיטריכס כתב ספר שעסק ברצח משפחת המלוכה הרוסית. הוא הלך לעולמו באוקטובר 1937 והוא בן 63 שנים. מדיה וקבצים בנושא מיכאיל דיטריכס בוויקישיתוף פרסיליה, רוברטס מארי, "סד"כ הכוחות בחזית המקדונית" באתר גוגל ספרים (באנגלית). א.א. חאזוב, הצבא הרוסי בחזית המקדונית, באתר xxl3.ru (ברוסית). אינצקלופדיה לתולדות מלחמת העולם הראשונה, "חזית סלוניקי במלחמת העולם הראשונה", באתר גוגל ספרים (באנגלית). סימון רזניק, עלילות הדם ברוסיה, 2000, (ברוסית) אוחזר ב-17 במאי 2013.
פולינייקס

פולינייקס (ביוונית: Πολυνείκης) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, בנו של אדיפוס מלך תבאי ואשתו-אמו יוקסטה. פולינייקס נולד בתבאי כבן למשפחת המלוכה, לאחר שהתגלה שאביו אדיפוס התחתן עם אמו יוקסטה וכתוצאה מזה הוא הוגלה מתבאי והשאיר את כס השלטון ריק, פולינייקס נקלע למחלוקת עם אחיו אטאוקלס באשר לשלטון וסולק מן העיר. בגלותו הוא פגש את אביו אדיפוס וסיפר לו שהוא מגייס צבא כדי לכבוש את תבאי וביקש את ברכתו אולם במקום זאת אדיפוס קללו בכך שהוא ימות מידי אחיו. פולינייקס נישא לבת מלך ארגוס, וכרת איתו ברית פוליטית וגייס בעזרתו צבא כדי שיוכל לעלות ולכבוש את תבאי, בקרב על תבאי הוא נלחם כנגד אחיו אתאוקלס ובמהלך הקרב שניהם נפלו חלל. ניסיון כיבושה של תבאי נכשל. דודם קריאון, שמונה למלך תבאי, אסר לקוברו בטענה שהוא בגד בעיר, ואחותו אנטיגונה קראה תיגר על החלטתו. ויכוח זה משמש רקע למחזה על שמה מאת סופוקלס. מדיה וקבצים בנושא פולינייקס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בור הביל"ויים

בור הבילויים הוא אתר היסטורי שממוקם במושבה גדרה, שבעבר שימש כמגורי הבילויים וכאורוות לבהמות העבודה שלהם. הבור נחפר בסוף שנת 1885 בעומק של כמטר אחד וגודל של 4X20 מטרים. לאחר מכן הוא כוסה בגג רעפים. כאשר באו הבילויים הראשונים לגדרה חיכה להם צריף מגורים גדול שהקים בכספו נדבנם יחיאל מיכל פינס. באותה תקופה היו הבילויים עולים חדשים ולא היה להם כסף להוציא רישיון על מנת לבנות אורוות לבהמות שאיתן הם עבדו בשדות, לכן נציג מטעם "מזכרת משה" שהיה ידידם יעץ להם לחפור בור ולכסות אותו בגג. החוק העות'מאני באותם ימים קבע כי מבנה שניצב עליו גג ונבנה ללא רישיון לא ייהרס, ולכן יכלו הבילויים לבנות את הבור ולהשלימו ללא היתר מהטורקים. כאשר ראו תושבי הכפר הערבי קטרה את תהליך בניית הבור הם פנו לשלטון הטורקי וזה שלח חיילים למקום עוד לפני שהשלימו הבילויים את בניית הגג. כיוון שלא הושלם הגג החיילים אטמו את הבור וכך נהרסה עבודתם של הבילויים. הבילויים רצו לנסות שנית, ונציג "מזכרת משה" יעץ להם שלושה דברים אשר סייעו להם להשלים את הקמת הבור: להתחיל ולסיים את מלאכת החפירה במהרה כדי שלא יספיקו החיילים הטורקים להרוס את הבור. להודיע לשייח'ים של הכפר קטרה שהנציג מזמין אותם אליו, כדי להסיח את דעתם מחפירות הבור. להזכיר לקצין הממונה על החיילים על חובו הכספי לנציג, על מנת שהקצין יפחד להרוס את הבור כדי לא לגרום לכך שיצטרך להחזיר את החוב. הבילויים ביצעו את דבריו של הנציג והצליחו להקים את הבור, אשר לימים נקרא בור הבילויים. הבור נועד לשמש כאורווה עבור בהמות העבודה. בתחתית הבור נבנתה מחיצה, אשר הפרידה בין האורווה של בהמות העבודה לבין מגוריהם של שלושה רווקים אשר התגוררו שם, ובגג הבור השתכן זוג צעיר. הבור שופץ ושוחזר בשנת 2005, הודות לתרומתם הנדיבה של משפחות הבילויים. כיום הבור מהווה אתר היסטורי חשוב במושבה, והוא חלק בסיורים שעורך מוזיאון גדרה. צריף הביל"ויים רן אהרנסון (2004). לכו ונלכה: סיורים במושבות העלייה הראשונה. ירושלים: יד יצחק בן-צבי.
מריוס

מריוס (בצרפתית: Marius) הוא סרט משנת 1931 בבימויו של אלכסנדר קורדה המבוסס על מחזה בשם זה. המחזה, מאת מרסל פניול, הוא חלק מטרילוגיה הכוללת גם את המחזות "סזאר" (אביו של מריוס) ו"פאני" (ארוסתו לשעבר) מריוס הוא בנו בן ה-23 של סזאר (מילולית: קיסר), בעל בית קפה על שפת הים ליד נמל מרסיי. מריוס, המשועמם מחייו כמלצר, מטפח רצון לצאת לים ולעולם הגדול בספינה ולזנוח את החיים הפשוטים והחד גוניים של משפחתו. כאשר מגיע אדם בשם פנייס ומציע נישואין לחברתו מילדות של מריוס, פאני, מגלים השניים שהם מאוהבים. אולם, לאחר שמריוס מגלה לפאני את שאיפותיו לצאת לחיי ספן, מסרבת פאני לחיות חיי "אלמנת-קש", הממתינה תדיר על הרציף לחזרתו של בעלה מן הים. כאשר מתגלה העובדה ששני הצעירים קיימו יחסי מין, כופים עליהם אביו של מריוס ואמה של פאני להנשא. בעיצומן של ההכנות לחתונה, שוקע מריוס בדכדוך בשל חלום-חייו הנגוז. פאני, המודעת למצבו, מעודדת אותו לעזוב, מסיחה את דעת אביו ומאפשרת לו לחמוק לספינה העוזבת את הנמל. פאני (סרט, 1961) "מריוס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מריוס", באתר נטפליקס "מריוס", באתר AllMovie (באנגלית) "מריוס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מריוס", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מריוס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) וידאו של הסרט (בצרפתית)
מדף

מדף הוא משטח או אזור שטוח המוחזק מעל הקרקע עליו ניתן להניח חפצים שונים. מדף סטנדרטי הוא מלבן תלת־ממדי שטוח, העשוי מחומרים שונים כגון: עץ, פלסטיק ו/או מתכות שונות, המעוגן מעל הקרקע אל גוף גדול יותר, לרוב קיר או ארון. המדפים משמשים בעיקר לאחסון חפצים ולנוי. משקל וכמות החפצים שניתן להניח על מדף תלויים בגודל המדף, חוזק ואופן הקיבוע שלו אל הקיר (או גוף גדול אחר) וחוזק החומרים ממנו הוא בנוי. ישנם מדפים שתפקידם לאפסן חפצים ספציפיים - לדוגמה מדף ספרים. כמו כן, ישנם גם מדפים לאחסנה כבדה. מדפים אלו נועדו לעומס כבד ואחסון משטחים. מערכת מדפים נפוצה בסוג אחסון שכזה, היא מערכת מדפים מודולרית אשר מעניקה פתרון הולם וראוי לאחסון מגוון רב של פריטים תוך כדי גישה נוחה וישירה לכל משטח. צורת אחסון זאת נעשית על ידי סידור בשורות, סידור שכזה מתאים לכל גודל או משקל של משטח. על מדפים אלו, ניתן להעמיס משקל שנע בין 5000 -1000 ק"ג.[דרוש מקור] ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אגם פרספה

אגם פְּרסְפָּה (באלבנית: Liqeni i Prespës; ביוונית: Λίμνες Πρέσπες; במקדונית: Преспанско Езеро) הוא שמם של שני אגמים המצויים בשטח אלבניה, יוון ומקדוניה הצפונית וממוקמים באגן מבני שנוצר בשלישון של עידן הקנוזואיקון. האגם הגדול ששטחו 273 קילומטרים רבועים משתרע ברובו בשטח מקדוניה ודרומית אליו כשהוא מובדל על ידי רצועת יבשה חולית צרה, מצוי אגם פרספה הקטן ששטחו 48 קילומטרים רבועים, עומקו הממוצע 3 מטרים והוא משתרע בשטח יוון ואלבניה. אגם פרספה מרוחק כ-10 קילומטרים דרומית מזרחית מאגם אוחריד, מצוי בגובה של 150 מטרים מעליו ובאמצעות מערכת קרסטים מהווה אחד ממקורותיו. באזור האגם שורר אקלים ממוזג וטמפרטורת המים הממוצעת היא 16oc-22oc. בשטח האגם הגדול מצויים שני איים, הגדול מביניהם הוא גולם גראד ושטחו 0.2 קילומטרים רבועים. בין אגם פרספה ואגם אוחריד נמצא הגן הלאומי גאליצ'יצה המשתרע על שטח הררי של 227 קמ"ר ומפסגותיו אפשר לצפות על שני האגמים. במאה ה-10 הקים הצאר סמואיל שליט האימפריה הבולגרית הראשונה את מצודת "אכיליוס הקדוש" על אי המצוי באגם פרספה הקטן ובהמשך הקימו הביזנטים בזיליקה בתוכה. במלחמת העולם הראשונה היה אגם פרספה חלק מקו החזית המקדונית במסגרתה נלחמו כוחות מדינות ההסכמה מול מעצמות המרכז ובראשן ממלכת בולגריה, בתחילה להגנת ממלכת יוון ומאוחר יותר להכנעת הבולגרים. באפריל 1916 הציב הגנרל מוריס סראי מפקד הזירה את כוחות מדינות ההסכמה לאורך קו החזית כדי לבלום את הבולגרים. 8 אוגדות צרפתיות, אוגדה איטלקית ואוגדה רוסית אורגנו ב-3 גיסות כדי להגן על גזרת הגבול האלבני עד לאגם פרספה ובהמשך בספטמבר 1918 עברו למתקפה כוללת. מתקופת מלחמת האזרחים ביוון ועד לתחילת שנות ה-70 היה השטח היווני של האגם וסביבתו אזור צבאי סגור בפני מבקרים ובעל אוכלוסייה מעטה ודלת אמצעים. החל מראשית שנות ה-80 החל פיתוח מואץ ובכלל זה הקמת פארקים, אשר בראשית המאה ה-21 מושכים אליהם גם תיירות אקולוגית וצפרים המגיעים לצפות במושבות השקנאים המסולסלים המצוים באזור. גולם גראד מדיה וקבצים בנושא אגם פרספה בוויקישיתוף אגם פרספה - תקציר, באתר worldlakes.org (באנגלית) אגם פרספה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אינצקלופדיה לתולדות מלחמת העולם הראשונה, "חזית סלוניקי במלחמת העולם הראשונה", באתר גוגל ספרים (באנגלית).
אחריות (פירושונים)

אחריות היא ביטוי רב-משמעי. זהו ערך מוסרי. אחריות היא התייחסות ראויה של אדם לדבריו, למעשיו ולאמון הניתן בו, יש הרואים באחריות במובן זה תנאי הכרחי לבגרות. נוסף על כך אחריות היא מעורבות של אדם בגרימת מצב או באי-מניעתו, כשהיה עליו למנעו, ומשמעותה של מעורבות זו לגביו. כמו גם הביטוי משמש לתיאור כלל החובות המוטלות על אדם מתוקף תפקידו או סמכותו, או מתוקף התחייבות שנטל על עצמו; תחום או עניין המסור לטיפולו של אדם, מהגדרה זו נובעת גם ההגדרה של אחריות כהתחייבות של ספק כלפי לקוח, בכפוף לתנאים מוסכמים, להעניק לו ללא תשלום או בהנחה שירותים שונים הנוגעים להבטחת איכותו ותקינותו של מוצר שמכר לו, למשך תקופה מוגדרת מיום ביצוע העסקה. האם התכוונתם ל... חוק ומשפט בדיני הנזיקין אחריות שילוחית ואחריות מעביד – אחריות שחלה על אדם בשל פעולה שביצע אחר מטעמו. אחריות משתף ומשדל – אחריות שחלה על אדם בשל זיקה למעשה שביצע אחר. אחריות (מוצרים) – התחייבות של יצרן שהמוצר אותו הוא מוכר יפעל כראוי זמן מסוים, ואם לא, יתוקן או יוחלף בחדש. אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה – אחריות הגופים הציבוריים בנזיקין, לה קיימות מגבלות ייחודיות. משטרי אחריות בדיני נזיקין – סוגי האחריות השונים בדיני הנזיקין אחריות מעסיק קבלן (בעל חוזה) – אחריות של אדם על מעשים שביצע מי מטעמו באופן עצמאי, ושאין ביניהם יחסי עובד-מעביד או שולח-שליח. אחריות קפידה – סוג אחריות במשפט הפלילי, הנובעת רק מהוכחת היסוד העובדתי של העבירה, ללא צורך ביסוד נפשי כלשהו. אחריות נכסים – מונח הלכתי המתאר שיעבוד שחל על נכסי חייב כלפי הנושה שלו, והופך את הבעלות עליהם למותנית אחריות שאינה משפטית טהורה אחריות אישית – מחויבות מוסרית של אדם. אחריות חברתית – מחויבות מוסרית של אדם או ארגון כלפי החברה והסביבה בכללותה. אחריות תאגידית – התנהגות תאגידית שיש בה משום הגינות כלפי "מחזיקי העניין" בתאגיד. אחריות הורית – אחריות הורה כלפי ילדו. אחריות להגן – יוזמת ה-ICISS. אחריות יצרן מורחבת – אסטרטגיה שנועדה לקדם שילוב של עלויות סביבתיות הקשורות למוצרים לאורך כל מחזור החיים שלהם, למחיר השוק של אותם מוצרים אחריות ציבורית חובה
קנאניה

קנאניה (באנגלית: Knanaya, במלאיאלאם: ക്നാനായ) היא קהילה דתית ואתנית אנדוגמית בקרלה שבהודו המשתייכת לנצרות הסורית. היא מתייחסת לתומאס מקנה, דמות דתית-היסטורית, סוחר ממסופוטמיה שהוביל הגירה של יהודים-נוצרים שהגיעו להודו בין המאה ה-4 והמאה ה-9, ושמו נגזר מ"כנען" (או לפי השערה אחרת, מהיישוב קנה הידוע בנצרות). השפה המדוברת על ידי הקהילה היא מלאיאלאם. במהלך המאה ה-20 רבים מהקהילה היגרו לארצות הברית. הקהילה מונה כיום כ-300 אלף אנשים. חלק מהחוקרים מזהים קווי דמיון עם יהדות קוצ'ין. מדיה וקבצים בנושא קנאניה בוויקישיתוף אתר הקהילה האמריקאית Shalva Weil, Symmetry between Christians and Jews in India: the Cnanite Christians and the Cochin Jews of Kerala, Contributions to Indian Sociology 16, 1982-07-01, עמ' 175–196 doi: 10.1177/006996678201600202 ערך זה הוא קצרמר בנושא נצרות ובנושא הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'ונימיה

ז'ונימיה (ברומנית: Junimea) הייתה אגודה ספרותית רומנית שיזמה וביססה זרם תרבותי ספרותי רב חשיבות בחיי התרבות של הארצות הרומניות. האגודה נוסדה ב-1863, ביאשי. מייסדי אגודת ז'ונימיה היו צעירים רומנים משכילים ששבו לארצות הרומניות מלימודים בחוץ לארץ. האגודה נוסדה ביאשי על ידי יאקוב נגרוצי, טיטו מאיורסקו, פטרה פ. קארפ, תאודור רוסטי ווסילה פוגור, כולם בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטאות זרות. מרבית המייסדים הזדהו פוליטית עם האגף השמאלי של המפלגה השמרנית, תחת הנהגתו של מאיורסקו. לז'ונימיה היה ביטאון בשם Convorbiri literare, שבו פורסמו בעיקר יצירות חברי החוג. אלכסנדרו פירו, "היסטוריה של הספרות הרומנית מראשיתה ועד היום", הוצאת UNIVERS, בוקרשט, 1981. מדיה וקבצים בנושא ז'ונימיה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא רומניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ונסן ארנו

וֶנְסָן אַרְנוּ (Vincent Arnould, ‏ נולד ב-1970) הוא שף צרפתי הפועל באזור פריגור, שזכה בתואר "העובד הטוב ביותר של צרפת". ארנו היה בן לאב שהיה ז'נדארם וקצב. עקב מותה של אמו, החל ארנו לבשל ולאפות מגיל צעיר, ולמד איך לבשל משתי אחיותיו. מאוחר יותר למד בבית הספר למלונאות באודנקור במחוז דו, ולאחר מכן השתלם אצל ז'ראלד פאסדה - במסעדה "לה פטי ניס" ("Le Petit Nice") במרסיי ואצל סרז' שנה במסעדה "לה פריירה" ("Le Prieuré") בווילנב-לז-אביניון. בשנת 1998 זכה בפרס פייר טטנז'ה והועסק כשף במסעדת המלון "רואה סוליי" ("מלך השמש") ביישוב מנרב. משנת 2007 החל לעבוד בתור שף של המסעדה "לה וייה לוז'י" ("Le Vieux logis") (הבית הישן), שביישוב טרמולה, על גדת הדורדון. חלק ממתכוניו מתבססים על האוכל המסורתי של אזור פיריגור מצפון אקיטאניה לשעבר - כולל מרק ה"טורן" לפי הגרסה המקומית, "סופרם דה וולאיי" (חזה עוף) "דה פריגור עם אגוזי פריגור", "מואלה" (עוגייה) עם אגוזים של פריגור, וכו'. בספטמבר 2008 התקבל ארנו כחבר במועדון ה"אלֶטון" (בשר הטלה) המפורסם מאוויירון, עמו נמנים שפים ידועי שם ובהם פאסדה, אלן לורקה, אוליבייה רולנז'ה, מרק אברלן. 1998 - הפרס פייר טטנז'ה לאמנות קולינרית (המוענק לשפים המשלבים את המטבח הקלאסי עם צורות קלות של בישול בן-זמננו) 2007 - העובד הטוב ביותר של צרפת ראיון קצר השף והמסעדה בפריגור(הקישור אינו פעיל) גסטרונומיה באקיטאניה במגזין "לה פירר דה ויוור" La Fureur de vivre גיליון 2 פברואר 2008