laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'סטין צ'טווין

ג'סטין צ'טווין (באנגלית: Justin Chatwin; נולד ב-31 באוקטובר 1982) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי. הוא ידוע בשל גילום דמותו של סטיב בסדרת הטלוויזיה "חסרי בושה". צ'טווין נולד בנאנאימו, ונקובר, קולומביה הבריטית שבקנדה לסוזי, אמנית ובריאן, מהנדס שהקים בשנת 1982 את חברת "Chatwin Engineering" ומשמש בו כנשיא ומנ"כל החברה. הוריו התגרשו בשנת 2010. צ'טווין הוא גדל בחינוך קתולי לצד אחותו בריאנה, שעובדת כמקעקעת מקצועית. לאחר סיום לימודי התיכון צ'טווין הלך בעקבות אביו ולמד הנדסה באוניברסיטת קולומביה הבריטית אך לאחר שבוע החליף והחליט ללמוד מסחר. הוא פרש מהלימודים לאחר הסמסטר הראשון והחל לעסוק במשחק במשרה מלאה. בשנת 2001 עשה את הצעד הראשון לפריצה לעסקי הקולנוע, כאשר עשה אודישן לתוכנית טלוויזיה בקנדה, ובסופו של דבר קיבל את העבודה. הוא עבר ללוס אנג'לס בשנת 2005 והתגורר במשך תקופה קצרה בדירה עם השחקן נואל פישר. מלבד "מלחמת העולמות" ו"הנעלם", צ'טווין לקח חלק בסרטים "מי גאון של אמא 2", "לקחת חיים", "דרגון בול - אבולוציה", בסרט הקנדי "פאנקי טאון" ובסרט העצמאי "שכונה בהפרעה". צ'טווין הופיע בכמה תוכניות טלוויזיה. בשנים 2011-2021 גילם את סטיב בסדרת "חסרי בושה", המבוססת על סדרה בריטית בעלת אותו שם שנוצרה על ידי ערוץ 4. הוא היה שחקן ראשי בעונות הראשונה עד השלישית ושחקן אורח ברביעית ובחמישית. בשנת 2017 שיחק לצד מייקל פניה בקומדיית האקשן "תרגיל לשוטרים מתחילים", שכתב וביים דקס שפרד, רימייק לסדרת הסרטים משנות ה-70'. בשנת 2019 השתתף בסרט הנעורים "ליל קיץ" בבימויו של ג'וזף קרוס. באותה שנה כיכב בתפקיד הראשי בסדרת המדע בדיוני "חיים אחרים" בנטפליקס בתפקיד אריק וולאס, מדען בפיקוד הבין-כוכבי של ארצות הברית, המוכשר במציאת חיים אינטליגנטים בחלל. צ'טווין מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, ומדי פעם בטורונטו, קנדה, למטרות עבודה. הוא חובב ספורט אתגרי ונהג לגלוש בסנובורד כאשר התגורר בקנדה. הוא מטייל, חובב אופנועים, דיג עם חנית והוא גם חובב צילומי קולנוע. צ'טווין מודע הרבה לנושאים סביבתיים וחברתיים, ובין היתר הוא משמש כאחד משגרירי קנדה לארגון ללא מטרות רווח "מבצע חיוך" הממוקם בוירג'יניה ביץ', ארצות הברית. הוא יצא בעברו עם הדוגמנית והשחקנית מולי סימס. בשנת 2010 היה בזוגיות קצרה עם השחקנית אדיסון טימלין. מדיה וקבצים בנושא ג'סטין צ'טווין בוויקישיתוף ג'סטין צ'טווין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'סטין צ'טווין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'סטין צ'טווין, באתר AllMovie (באנגלית) ג'סטין צ'טווין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) שי ארזואן, אין במה להתבייש: כוכב "חסרי בושה" נזכר בביקור בישראל, באתר nrg‏, 4 במרץ 2012
גיא בן-נר

גיא בן-נר (נולד ב-1969) הוא אמן וידאו ארט צייר ופסל ישראלי, דיקאן המדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל. בן-נר נולד ברמת גן לסופר יצחק בן-נר ולאשתו נועה. בשנת 1997 סיים לימודי תואר ראשון באמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון. בשנת 2003 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בן-נר יצר, החל מסוף שנות התשעים, מספר סרטים בהן שולבו ביטויי גוף מושגיים בתוך מסגרת עלילתית. בסרטים כגון "האי של ברקלי" (1999) או "מובי דיק" (2000) יצר בן-נר פרודיה על סיפורי הרפתקאות כדוגמת, מובי דיק ורובינזון קרוזו, על ידי שיחזורם בתוך המסגרת הביתית-משפחתית שלו. לבד מן השימוש בחשיפת אמצעי הייצור של הסרט, השתמש בן-נר גם בדימויים הקוטעים את רצף העלילה ומהווים מעין הרחבה ופרשנות על הנרטיב העיקרי של הסרט. ב"מובי דיק" בן-נר ובתו, אליה, מעלים הצגה במטבח ובעזרת אבזרים בסיסיים החלל הופך לדמוי ספינה, בה ההצגה עוברת לסיפורו של מובי דיק. עוזי צור מתאר את יחסיו של בן-נר עם ילדיו בסרטיו כאל ”מתח שבין הגבר, האב, האמן, לבין יוצאי-חלציו, שיצר-הקיום שלהם בא לתפוס ולמלא את מקומו בעולם אחרי שיפיקו ממנו את כל הדרוש להם.”. בשנת 2001 בן-נר עבר להתגורר בניו יורק יחד עם אשתו הראשונה נאוה ושני ילדיהם. הוא התמקם בברוקלין ולמד באוניברסיטת קולומביה לתואר שני. במהלך שהותו בניו יורק הציג תערוכת יחיד בגלריה פוסטמאסטרס והשתתף בתערוכות קבוצתיות במוזיאון לאמנות עכשווית בניו יורק ובארט פוקוס בישראל. בשנת 2005 הציג תערוכת יחיד בביתן הישראלי שבביאנלה ה-51 בוונציה. במרכז המיצג "Treehouse Kit" ("ערכת בית-עץ") הציב פסל בצורת עץ העשוי מחלקי רהיטים. המונח על משטח העשוי משטיח מקיר לקיר ועליו דוגמה של עלים. בעבודת וידאו ארט, המשולבת במיצג, נראה בן-נר כשהוא עטור בזקן המזכיר את הרצל, כשהוא מפרק עץ זהה לזה שניצב בחלל ואיתו מלמד כיצד העץ הופך לסביבת מגורים, כשהענפים שהוא מפרק מתחברים מחדש לכדי רהיטים. כיום, בן-נר עובד ויוצר בברלין ובתל אביב. הוא נשוי בשנית לסופרת והעורכת יערה שחורי ולשניים בת משותפת. "כלבים", פסל של בן-נר, מוצג במוזיאון הרצליה (אפריל 2008) 1994-97 לימודי B.Ed, המדרשה לאמנות, רמת השרון 2001-03 לימודי M.F.A, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק 1994 מלגת אינגבורג בכמן, מיסודו של אנסלם קיפר, קרן וולף 2007 פרס בינלאומי Wettbewerbs: קונסט סרט ביאנלי, קולון, גרמניה 2008 פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מטעם מוזיאון ישראל, ירושלים 2018 פרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו יצירות של גיא בן-נר באוספי מוזיאון ישראל גיא בן-נר, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל גיא בן-נר באתר ארופיאנה (באנגלית) דנה גילרמן, הארץ‏, שימו נר על החלון, באתר וואלה, 7 ביוני 2005 אביטל בורג, עכבר העיר אונליין, סרטו של האמן גיא בן-נר יוקרן על מסך ה-CNN בכיכר הטיימס סקוור, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2009 אלי ערמון אזולאי, עכבר העיר אונליין, המוזיאון לאמנות במסצ'וסטס מקרין את כל סרטי גיא בן נר, באתר הארץ, 1 ביוני 2009 "מובי דיק" בתערוכת "בין אדם למקום" הילה שקולניק-ברנר, עץ/משפחה: הכוח הוא בהצבה, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2009 סמדר שפי, עכבר העיר אונליין, עץ/משפחה: המודרניזם הישראלי, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2009 דליה קרפל, ראיון - מלחמת העולמות של האמן גיא בן נר, באתר הארץ, 20 במרץ 2013 גיא בן-נר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גיא בן-נר, דף שער בספרייה הלאומית ראו: אדלשטיין, סרג'יו, גיא בן-נר, דיוקן עצמי כאיש משפחה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2005, עמ' 105. עוזי צור בין אדם למקום: תערוכת אמנות עכשווית מקוריאה וישראל, באתר בין אדם למקום
דיקי

האם התכוונתם ל... ג'יימס דיקי דיקי (מיתולוגיה)
אנגות

אנגות (למפת אתיופיה מוגדלת)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי אנגות (למפת אתיופיה רגילה)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי אנגות אנגות (בגעז: አንጎት) הוא אזור היסטורי בצפון מרכז אתיופיה. גבולותיו ממוקמים בלאסטה ממערב, אגם חאיק בדרום ותיגראי בצפון. מקדם ישבו בו האגאו וממלכת אקסום החלה לשלוט באזור משלהי המאה ה-6 ואילך. האזכורים הראשונים בשמו הנוכחי מגיעים מתקופת הקיסר עמדה ציון הראשון שבתקופתו תושבי אנגות היו כבר לאמהרים נוצרים. במאה ה-16 החלו להתיישב באזור היג'ו מקבוצות אורומו שהגיעו יחד עם צבאות גארן לאזור, לאחר מכן התיישבו באזור המרווה וווצ'לה אף הם מהאורמו. בהמשך אנגות היה לחלק ממחוז יג'ו. כיום שטח האזור נכלל במחוזות דרום וולו וצפון וולו שבמדינת אמהרה. Taddesses Tamrat, Church and State in Ethiopia, 1270-1527, Clarendon Press, 1972, p. 34-35 Merid Wolde Aregay, "Angot" in Encyclopaedia Aethiopica: A-C, Otto Harrassowitz Verlag, 2003, ISBN 3447047461, p. 268
ייספר גרונקיאר

ייספר גרונקיאר (בדנית: Jesper Grønkjær; נולד ב-12 באוגוסט 1977) הוא כדורגלן עבר דני, ששיחק בעמדת הקיצוני. גרונקיאר החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת אולבורג הדנית בשנת 1995 ושיחק במדיה במשך שלוש עונות. בשנת 1998 עבר לקבוצת הפאר ההולנדית, אייאקס אמסטרדם, ושנתיים לאחר מכן חתם בצ'לסי האנגלית. בשנת 2004 עבר לברמינגהאם סיטי ובפגרה חתם באתלטיקו מדריד. בסיום אותה עונה עבר לשטוטגרט, ובשנת 2006 חזר לדנמרק וחתם בפ.צ. קופנהגן. גרונקיאר זומן לראשונה לנבחרת דנמרק בשנת 1999. מדיה וקבצים בנושא ייספר גרונקיאר בוויקישיתוף ייספר גרונקיאר, באתר Transfermarkt ייספר גרונקיאר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) ייספר גרונקיאר, באתר Soccerway ייספר גרונקיאר, באתר BDFutbol ייספר גרונקיאר, באתר WorldFootball.net ייספר גרונקיאר, באתר National Football Teams ייספר גרונקיאר, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ובנושא דנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דודה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... דודה – להקה ישראלית דודה (משפחה) – בתא המשפחתי: אחות אם או אחות האב דודא – סוג צמח דודא (יובל ניאזוב) – מוזיקאי ישראלי אישים אגתה דוּדה (Duda) - מורה והגברת הראשונה של פולין, רעייתו של אנדז'יי דודה אלפונס דוֹדֶה (Daudet) - סופר צרפתי אנדז'יי דוּדה (Duda) - נשיא פולין ויושב הראש לשעבר של הסיים הפולני אונדריי דוּדה (Duda) - כדורגלן סלובקי וירג'יל דוּדה (Duda) - סופר ועורך רומני ישראלי יאן-קשישטוף דוּדה (Duda) - שחמטאי פולני
מקצפת

מִקְצֶפֶת, קצפית, מֶרַנג/מֶרֶנְג (מצרפתית: meringue) או נשיקות מֶרֶנְג היא מסה מתוקה של קצף חלבונים וסוכר הנוצרת על ידי הקצפה. המרנג מורכב מחלבוני ביצים המוקצפים במטרפה עם כמות כפולה במשקלה של אבקת סוכר או סוכר. בחלק ממתכוני המרנג מוסיפים חומר מקשר, כמו קרם טרטר. לעיתים קרובות מוסיפים תמציות טעם כמו וניל, שקדים וקוקוס. עוגיות זילוף ממרנג שהוסף לו טעם כלשהו או צבע מאכל ("נשיקות") נאפות בדרך כלל במשך זמן רב מאוד, לרוב למשך לילה שלם, בחום של כחמישים מעלות צלזיוס. הן לא אמורות להשחים כלל, אך עליהן להיות אווריריות, פריכות ויבשות מאוד. ניתן גם לאפות מרנג במשך זמן קצר יותר של כשעתיים, בטמפרטורה של כמאה מעלות. מרנג אפוי שאוחסן במקרר הופך רטוב ורך. המרנג משמש כבסיס לעוגיות מקצפת אפויות, לעיטור מאפים מתוקים, כבסיס להכנת מוסים או כממתק בשל עצמו. המרנג האפוי משמש גם כבסיס לקינוחים ועוגות כגון פבלובה ואלסקה אפויה. במקרים כאלה, ניתן לאפות את המרנג בחום גבוה יותר למשך זמן קצר יותר, התוצאה תהיה מרנג לח מבפנים ושחום מעל פני השטח. ישנם שפים שמוסיפים חומץ למרנג כדי שיישאר רטוב ולעיס מבפנים, במקום להשאיר את המרנג נא מבפנים. נהוג לזלף מעל לפאי הלימון הקלאסי מרנג ולאחר מכן להשחים אותו מעט בעזרת מבער ידני. למרנג ניתן להוסיף קקאו, כפי שנהוג למשל לשם הכנת עוגת הקונקורד ("רוקוקו"). מרנג צרפתי: המרנג הקלאסי שמקורו בצרפת. תהליך ההכנה: הקצפה חזקה של החלבונים עד ליצירת מסה מבריקה והוספה איטית ומבוקרת מאוד של סוכר, אבקת סוכר או שילוב של שתיהן. מרנג איטלקי: מרנג שבו הקצפת החלבונים נעשית בנפרד. תהליך ההכנה: הקצפת החלבונים לקצף אחיד. בישול וחימום של סירופ סוכר (המורכב ממעט מים והרבה סוכר), עד לטמפרטורה של 121 מעלות צלזיוס (שלב "הכדור הרך" השלב הראשון בהיווצרותו של קרמל). הוספת הסירופ לקצף החלבונים בזרימה איטית ותוך כדי הקצפה. המשך הקצפת תערובת הסוכר והחלבונים במהירות גבוהה עד שדפנות הקערה קרות למגע. היתרון הבריאותי בשימוש במרנג איטלקי הוא, שבתהליך ההכנה החלבונים עוברים פסטור, ולכן המרנג בטוח לאכילה גם ללא אפייה יסודית. מרנג שווייצרי: מרנג שהכנתו כוללת חימום של תערובת החלבונים והסוכר, לפני תהליך האפיה. תהליך ההכנה: בישול מעל מים חמים של החלבונים והסוכר תוך ערבוב עד להמסה מלאה של הסוכר. המשך חימום התערובת עד לטמפ' של 65 מעלות צלזיוס ולאחר מכן, הקצפת המסה עד שדפנות הקערה קרות למגע. בדומה למרנג האיטלקי, גם המרנג השווייצרי עובר פסטור בתהליך הכנתו. מרנג טבעוני: תחליף צמחי למרנג, שאיננו מבוסס על ביצים. הקצפה חזקה של מי חומוס או קטניות אחרות (אקוופאבה) והוספת סוכר בהדרגה עד ליצירת מסה תפוחה, לבנה ויציבה. מרשמלו נוגט מדיה וקבצים בנושא מקצפת בוויקישיתוף מקצפת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יוניון סקוור קפה

יוניון סקוור קפה (באנגלית: Union Square Cafe) היא מסעדה בניו יורק הממוקמת ברחוב East 19th מספר 101. מסעדת יוניון סקוור קפה נוסדה באוקטובר 1985 בידי דני מאייר והשף עלי ברקר, כיום היא בבעלותם של דני מאייר והשף מיכאל רומנו. המסעדה מגישה מטבח אמריקני עם השפעות מהמטבח האיטלקי. המסעדה זכתה בפרסים רבים מאז פתיחתה, בכלל זה בחירתה ל"מסעדה האהובה ביותר בניו יורק" במדריך זגאט בשנים 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2004 ו-2008. המסעדה לא זכתה בכוכב במדריך מישלן האדום, מה שהביא להשערה שהמדריך מוטה כלפי המטבח הצרפתי או מסעדות ש"מדגישות רשמיות והדר". מעצב המסעדה הוא הארכיטקט לארי בוגדנוב. 1992, שירות מצטיין, קרן ג'יימס בירד 1997, מסעדה מצטיינת, קרן ג'יימס בירד 2001-1997, נבחרה בסקר זאגאט כמסעדה האהובה ביותר בניו יורק 1999-1998, שלושה כוכבים מהניו יורק טיימס 1999, שירות היין המצטיין, קרן ג'יימס בירד 2000, מיכאל רומנו נכלל ב"מי ומי ביין ובמשקה", קרן ג'יימס בירד 2002-2000, שלושה כוכבים מהמגזין פורבס 2001, השף הטוב ביותר בעיר ניו יורק לפי קרן ג'יימס בירד - מיכאל רומנו 2004, פרס המצוינות מהויין ספקטייטור 1997-2002, 2004, 2008, 2009, המסעדה האהובה ביותר בניו יורק לפי סקר זאגאט 1996-2011, שלושה כוכבים מהמגזין פורבס 1994, 1996, 2003, 2007-2005, 2010 המסעדה השנייה הכי אהובה בניו יורק לפי סקר זאגאט 2006, פרס המצוינות של מגזין וויין ספקטייטור אתר האינטרנט הרשמי של יוניון סקוור קפה סקירה במדריך זאגאט סקירה במדריך גאיו רשימת הפרסים של יוניון סקוור קפה סטיבן קורוץ, "היא היפה ביותר בעיר, אבל הצרפתים אדישים", הניו יורק טיימס, 13 בנובמבר 2005 ויליאם גריימס, "לארי בוגדנוב, בן 64, נפטר, עיצב מסעדות נעימות", הניו יורק טיימס, 29 ביוני 2011
מאפיית הקניש של יונה שימל

מאפיית הקניש של יונה שימל (באנגלית: Yonah Schimmel's Knish Bakery) היא מאפייה שמוכרת קנישים בלואר איסט סייד במנהטן שבניו יורק ונמצאת מאז 1890 במשכנה המקורי ברחוב האוסטון. בעוד לואר איסט סייד השתנה במהלך העשורים ורבים ממתיישביו היהודים עזבו, הרי יונה שימל הוא אחד מהעסקים והמסעדות היהודיים שנותרו כחלק מתרבות ומטבח שנעלמו ברובם מהעולם . כפי שנכתב ב-The Underground Gourmet, בסקירה של יונה שימל כחלק מאסופת ביקורות מסעדות שכתבו מילטון גלייסר וג'רום שניידר, "אין אף פוליטיקאי ניו יורקי ב-50 השנים האחרונות שנבחר למשרתו בלי שהצטלם לפחות פעם אחת בלואר איסט סייד כשהוא אוכל קניש ." בעשור האחרון של המאה ה-19, יונה שימל, מהגר יהודי מרומניה, התנייד בלואר איסט סייד עם עגלת יד ששימשה מאפיית קניש ודוכן מכירה. עם גדילת העסק, יונה ובן-דודו ג'וזף ברגר שכרו חנות קטנה ברחוב האוסטון. כעבור מספר שנים עזב יונה את העסק, ברגר נותר בעלים יחידי, ושמר על השם המקורי. ב-1910, משפחת ברגר העבירה את העסק למזרח רחוב האוסטון, במקומו הנוכחי. לצד מוסדות מזון היסטוריים אחרים: מפעל המזון של "שטרייט'ס" והמעדנייה של כץ, המאפייה היא אחד השרידים להיסטוריה היהודית של הלואר איסט סייד. בהיותה מזללה ידועה שימשה השראה ליצירתם של אמנים. דיוקן של מאפיית יונה שימל שציירה הדי פגרמנסקי (נולדה ב-1929) נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון העיר ניו יורק. ב-2009 צולמו במקום מספר סצנות מהסרט "מה שעובד" של וודי אלן. המסעדה מציעה סוגים שונים של קניש, בכללם קניש מתפוחי אדמה וקאשה (כוסמת גריסים), היא ידועה בכך שהיא משתמשת באותו מתכון מאז פתיחת המאפייה, בנוסף לסוגים אחרים של אוכל מזרח אירופאי כמו בורשט. מאפיית יונה שימל היא בבעלות המשפחה מאז פתיחתה וכעת מנהל אותה צאצא של משפחת יונה שימל, אלכס וולפסון. מדיה וקבצים בנושא מאפיית הקניש של יונה שימל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מאפיית הקניש של יונה שימל "נושאים; סיפורים לשימור; קנישריות, קלוריות", הניו יורק טיימס, 5 בפברואר 1985 ג'וזף ברגר, "בתי מגורים אופנתיים, צאצאים חוזרים ללואר איסט סייד", הניו יורק טיימס, 2 בספטמבר 2004 אריק אסימוב, "עשרים וחמש דולר ופחות מכך", הניו יורק טיימס, 27 בדצמבר 1996 סם רוברטס, "לחגוג עם הקניש הטרי ביותר בן המאה שנים", הניו יורק טיימס, 13 בינואר 2010
אצטדיון אל מולינון

האצטדיון העירוני אל מולינון (בספרדית: Estadio Municipal El Molinón) הוא אצטדיון כדורגל בחיחון אשר בספרד, המשמש כמגרשה הביתי של קבוצת ספורטינג חיחון המקומית, ומכיל 30,000 מושבים. האצטדיון נבנה סביב מגרש כדורגל שהיה קיים במקום מאז שנת 1908, והוא מגרש הכדורגל המקצועני העתיק בספרד. ספורטינג חיחון החלה להשתמש באצטדיון כמגרשה הביתי בשנת 1915, והמשחק הרשמי הראשון נערך בו בשנת 1917. בשנת 1920 נערך באצטדיון גמר הגביע הספרדי, בו ניצחה ברצלונה את אתלטיק בילבאו. בשנת 1924 רכשה ספורטינג חיחון את האצטדיון, אך בשנת 1944 נמכר האצטדיון בחזרה לידי עיריית חיחון בשל קשיים כלכליים אליהם נקלע המועדון. בשנת 1968 הותקנו באצטדיון עמודי תאורה שאפשרו עריכת משחקים בשעות החשכה, ובשנת 1969 הושלם הגג מעל היציעים, ובכך הפך אל מולינון לאצטדיון הראשון בספרד בו כל המושבים מקורים. בשנת 1998 נערך שיפוץ נוסף באצטדיון במסגרתו הוסבו כל היציעים ליציעי ישיבה, בהתאם לתקנות אופ"א ופיפ"א, בעקבותיו ירדה תכולתו מ-38,000 צופים לכ-26,000 צופים בלבד. בשנת 2010 הושלמה הרחבה של האצטדיון, במסגרתה גדלה תכולתו לכדי 30,000 מושבים. לאורך שנותיו אירח האצטדיון מספר משחקים במסגרות בינלאומיות, הראשון שבהם נערך בשנת 1928 בין נבחרות ספרד ואיטליה. בנוסף, האצטדיון אירח מספר משחקים בינלאומיים נוספים של נבחרת ספרד, משחקי בית של ספורטינג חיחון במסגרת גביע אופ"א, שלושה משחקים במסגרת מונדיאל 1982 (ביניהם חרפת חיחון) ואף משחקי ידידות של נבחרת אסטוריאס. פרט למשחקי כדורגל, משמש האצטדיון מעת לעת לקיום מופעי מוזיקה, ובין היתר הופיעו בו בון ג'ובי, פול מקרטני, האבנים המתגלגלות, ברוס ספרינגסטין, סטינג, טינה טרנר ואמנים נוספים. מדיה וקבצים בנושא אצטדיון אל מולינון בוויקישיתוף "Información RSG". REAL SPORTING DE GIJÓN S.A.D. נבדק ב-16 בינואר 2020. {{cite web}}: (עזרה)
Frogwares

Frogwares היא חברת הפקת משחקים אוקראינית עצמאית שנוסדה בשנת 2000 ויוצרת משחקי הרפתקה ממוחשבים המבוססים על ספרים מפורסמים שנמצאים ברשות הכלל, כגון ספרי שרלוק הולמס, ספרי ז'ול ורן, ו"דרקולה". משחקי החברה מוצאים למחשב האישי, למחשב המקינטוש ולקונסולות משחקים שונות, ומופצים בבריטניה ובארצות הברית. ב-2011 הקימה חברה נוספת, Water Lily, שתתמקד במשחקי קז'ואל. החברה ידועה בזכות סדרת Adventures of Sherlock Holmes, שאחד ממשחקיה הועמד לפרס Best Of 2007 של IGN, וזכה בפרס "Best Use of a Creative License" של גיימספוט. סדרת Adventures of Sherlock Holmes - סדרת משחקי שרלוק הולמס, שמציגה תעלומות חדשות אותן הולמס צריך לחקור, כגון מעשי הרצח של ג'ק המרטש ומעשיו של ארסן לופן, גנב אמן. בסדרה יש שבעה משחקים ועוד שניים בפיתוח. הסדרה יוצאת לאור מאז 2002. 80 Days - מבוסס על ספרו של ז'ול ורן, מסביב לעולם ב-80 יום. המשחק מתרחש בשנת 1889, ובו אוליבר, איש אנגלי צעיר, מסכים לאתגר של הקפת העולם ב-80 יום, על מנת לברוח משידוך לאישה אותה הוא לא אוהב. יצא לאור ב-1 באוקטובר 2005. Dracula: Origin - משחק המבוסס על הספר "דרקולה" של ברם סטוקר, אך עם עלילה שונה. במשחק ואן הלסינג צריך להציל את מינה מארי, אחת מהדמויות מהספר, ובה בעת לסכל את תוכניתו של דרקולה להחיות את המתים. המשחק יצא לאור ב-19 בדצמבר 2008. Journey to the Center of the Earth - משחק המבוסס על ספרו של ז'ול ורן, "מסע אל בטן האדמה". במשחק אריאן, כתבת צעירה, נתקעת על הר געש כשהאדמה קורסת תחתיה, והיא מוצאת את עצמה בעולם תת-קרקעי שבו היא מגלה תרבויות חדשות. המשחק יצא לאור ב-13 בנובמבר 2003. Department 42: The Mystery of the Nine - במשחק זה הסוכנת אליס רייט צריכה לאתר תשעה אביזרים מסתוריים שנעלמו. World of Battles - משחק MMORPG. מדיה וקבצים בנושא Frogwares בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Frogwares Frogwares, ברשת החברתית פייסבוק Frogwares, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Frogwares, סרטונים בערוץ היוטיוב Erin Bell,‏ Frogwares announces new casual game development studio Waterlily Games, באתר GameZebo,‏ 4 בפברואר 2011 Ryan Davis,‏ ביקורת על המשחק, באתר גיימספוט, 27 בינואר 2006 (באנגלית) Department 42: The Mystery of the Nine Walkthrough, באתר BIG FISH Games,‏ 14 ביולי 2009 מידע על המשחק, באתר גיימספוט (באנגלית)
סירה

סירה היא כלי שיט קטן וללא סיפון. תקנות משרד התחבורה בישראל (רשות הספנות והנמלים) מגדירות סירה ככלי שיט שאורכו אינו עולה על 7 מטרים, אשר מונע בכוח מנוע, מפרשים או משוטים. לעיתים משתמשים במונח "סירה" לציון כלי שיט קטן בעל סיפון, כגון "סירת נתב" בנמל. סירות נועדו לשיט במימי החופים, בנהרות, באגמים, בנמלים ובנתיבי מים פנימיים, אך לא בים הפתוח. הן משמשות בעיקר לספורט, לפנאי ולדיג, אך לעיתים גם להובלת מטענים ואנשים למרחקים קצרים מאוד. סירות היו קיימות ושימשו את האדם כאמצעי תחבורה מאז שחר ההיסטוריה. ישנן ראיות נסיבתיות הקושרות שימוש בסירות על ידי האדם על-מנת להגיע לאוסטרליה, כרתים ולאי פלורס שבאינדונזיה, לפני 40,000 שנה, 130,000 שנה ו-900,000 שנה, בהתאמה. הסירות הקדומות ביותר הן כפי הנראה סירות קאנו, שגולפו מגזע עץ יחיד, והתאימו לאדם יחיד או למספר קטן של אנשים (אנ'). הסירות העתיקות ביותר שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות, מתוארכות לתקופה של כ-10,000 שנים לפני זמננו. רפסודות נמצאות בשימוש בידי האדם מזה 8,000 שנה לכל הפחות. סירה קטנה עשויה עשבים (אנ') בת כ-7,000 שנה נמצאה בכויית. בשומר, מצרים העתיקה ובאוקיינוס ההודי קיים שימוש בסירות מזה 5,000 או 6,000 שנה. המילה "סירה" נזכרת בתנ"ך (ספר עמוס, פרק ד', פסוק ב'): ”... כִּי הִנֵּה יָמִים בָּאִים עֲלֵיכֶם; וְנִשָּׂא אֶתְכֶם בְּצִנּוֹת, וְאַחֲרִיתְכֶן בְּסִירוֹת דּוּגָה.” רש"י במקום מפרש: ”היא ספינה קטנה של ציידי דגים ולפי שקטנה היא קורא לה סיר וקורא לה בלשון משנה דוגית בבבא בתרא”. הרודוטוס, פליניוס הזקן, וסטראבון תיעדו שימוש בסירות למטרות מסחר, מסעות ולשימושים צבאיים. סירה מהירה סירת גומי סירת דיג סירת הצלה סירת מפרש סירת פדלים סירת משוטים סירת נצרים סירת נתב קאנו קיאק סירת מנוע ספינות ושיט, דף שער בספרייה הלאומית
דוד הד

דוד הד (Heyd; נולד ב-31 ביולי 1945 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה לפילוסופיה ע"ש חיים פרלמן. אביו, אוריאל הד, שימש פרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ועמד בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית. הד למד לתואר ראשון ושני בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית והשלים דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד ב-1976. הדיסרטציה שלו, בהנחיית סר סטיוארט המפשייר וסר ג'פרי וארנוק, הייתה בנושא "The Status of Supererogatory Acts in Ethical Theory". לאחר מכן החל להרצות בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית. הד היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ברקלי ועוד. תחומי המחקר של הד הם אתיקה, פילוסופיה פוליטית וביואתיקה. הוא חבר במועצה הלאומית לביואתיקה ובוועדות ציבוריות בנושאים של פונדקאות, חוק החולה הנוטה למות, ניסויים רפואיים בבני אדם, טכנולוגיות גנטיות ואתיקה במחקר. הד נשוי ואב לבן. אשתו, מילי הד, היא פרופסור לאמנות מודרנית ועכשווית באוניברסיטה העברית. אחיו, מיכאל הד (1943–2014), היה פרופסור להיסטוריה, גם הוא באוניברסיטה זו. אתיקה ורפואה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('האוניברסיטה המשודרת'), 1989. החיים הטובים: המימד החסר ברפואה המודרנית – מחשבות של רופא ופילוסוף, המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות, 1999. (יחד עם בנימין מוזס) Supererogation: Its Status in Ethical Theory, Cambridge: Cambridge University Press, 1982 Genethics: Moral Issues in the Creation of People, Berkeley: University of California Press, 1992 מורה צדק: עיונים בתורתו של ג'ון רולס, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2007. (יחד עם דניאל אטאס) Toleration: An Elusive Virtue, Princeton: Princeton University Press, 1996 ישראל שפלר, תנאי הידיעה, עורך: שמואל שקולניקוב, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1980. בשנת 2017 זכה הד בפרס א.מ.ת (פרס האמנות המדע והתרבות), בקטגוריה מדעי הרוח והיהדות: פילוסופיה. דף הבית באתר האוניברסיטה העברית. האדם כיוצר עצמו, מתוך תכלת, גיליון 34, 2009. הגנום האנושי: מבוכה מוסרית והשג מדעי, אתר מט"ח. מתוך גליליאו, גיליון 41, 2000. "צדק וסולידריות: טיעון אֲמנתי נגד צדק גלובלי", בתוך צדק שלי, צדק שלך, בעריכת ידידיה שטרן (ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2010), עמ' 446-423. דוד הד, Supererogation, באנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד (באנגלית) דוד הד, פותחים שבוע-חברה וצדק חברתי, פרשת וירא, באזור פרשת השבוע של מכון ון ליר בירושלים, באתר YouTube דוד הד, דף שער בספרייה הלאומית דוד הד - פרס א.מ.ת פילוסופיה
התזמורת הסימפונית של סן דייגו

התזמורת הסימפונית של סן דייגו (באנגלית: San Diego Symphony) היא תזמורת סימפונית אמריקאית, היושבת בסן דייגו שבקליפורניה. ב-6 בדצמבר 1910 הופיעה בקונצרט הראשון שלה כ"תזמורת העירונית של סן דייגו". המנהל המוזיקלי שלה הוא המנצח הוונצואלי רפאל פאיארה. התזמורת מגישה למעלה מ-100 קונצרטים בעונה. היא מופיעה בסדרות מנויים בקופלי הול, אולם מופעים שנבנה בשנת 1929 כאולם קולנוע מפואר בסגנון רוקוקו צרפתי בשם "תיאטרון פוקס". האולם נמסר לתזמורת בשנת 1984. "מגדלי סימפוני", הבניין השני בגובהו במחוז סן דייגו, נבנו סביב קופלי הול בשנת 1989. תוכנית הקונצרטים של תזמורת סן דייגו כוללת סדרות שונות ומגוונות, בהן יצירות מופת, מוזיקה קלה וקונצרטים לכל המשפחה. בחודשי הקיץ מציגה התזמורת עונת קונצרטים קלים תחת כיפת השמיים. מאז 2005 משמשים נגני תזמורת סן דייגו כתזמורת האופרה של סן דייגו. התזמורת עברה במהלך שנות קיומה כמה תקופות של קשיים פיננסיים, שאילצוה להפסיק את פעולתה. התקופה הראשונה חלה בין 1921 ל-1926. התזמורת חידשה קונצרטי קיץ מוגבלים בשנת 1927, אבל התפרקה שוב ב-1936. ב-1949 חזרה התזמורת להופיע בקונצרטים. קשיי המימון של התזמורת הובילו להודעה על פשיטת רגל במאי 1996 ולהפסקת הופעות, שבאה לסיומה בשנת 1998, עם ג'ונג-הו פאק, מי שהיה עוזר המנצח בשנת 1994, כמנהל מוזיקלי. בין השנים 2004 - 2017 המנהל המוזיקלי היה ג'אג'ה לינג. מלווין ג. גולדצבאנד, הארכיבר של תזמורת סן דייגו, הוציא לאור ספר על התזמורת, "הסימפונית של סן דייגו מפתיחה עד הדרן". רוסקו שריוק (1912–1920) נינו מרצ'לי (1927–1938) רוברט שו (1953–1958) ארל ברנרד מאריי (1959–1966) זולטאן רוז'נאיי (1967–1971) פטר ארש (1972–1980) דייוויד אתרטון (1980–1987) יואב תלמי (1987–1996) ג'ונג-הו פאק (1998–2002, מנהל אמנותי) ג'אג'ה לינג (2004–2017) רפאל פאיארה (2019 - ממשיך) מדיה וקבצים בנושא התזמורת הסימפונית של סן דייגו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של התזמורת הסימפונית של סן דייגו התזמורת הסימפונית של סן דייגו, באתר AllMusic (באנגלית) התזמורת הסימפונית של סן דייגו, באתר MusicBrainz (באנגלית) התזמורת הסימפונית של סן דייגו, באתר Discogs (באנגלית) התזמורת הסימפונית של סן דייגו, באתר Songkick (באנגלית) Preston Turegano, "It's a tough job, but she enjoys it". San Diego Union Tribune, 4 June 2006 (profile of San Diego Symphony librarian Nancy Fisch) Valerie Scher, "Music to his ears". San Diego Union Tribune, 12 November 2006 (feature article on San Diego Symphony clarinettist Frank Renk) Valerie Scher, "Leading an orchestra on the upswing". San Diego Union Tribune, 31 December 2006 (feature article on San Diego Symphony concertmaster Jeff Thayer) James Chute, "Covering the basses". San Diego Union Tribune, 4 March 2007 (profile of San Diego Symphony principal double bass Jeremy Kurtz) Valerie Scher, "Melvin G. Goldzband gets the ins and out of a San Diego institution between covers". San Diego Union Tribune, 11 March 2007.