laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בוריס ויאן

בוריס ויַאן (בצרפתית: Boris Vian; ‏10 במרץ 1920 – 23 ביוני 1959) היה סופר, משורר, מחזאי, חצוצרן ומבקר ג'אז צרפתי. כתב יותר מ-400 שירים. ויאן למד פילוסופיה והנדסה אזרחית. ניתן לכנות את יצירותיו כפנטזיות אבסורדיות. היה מידידיו הקרובים של ז'אן-פול סארטר, ואף רעייתו של ויאן, מישל, הפכה לאחת ממאהבותיו העיקריות של הפילוסוף. סארטר עצמו מופיע, בצורה קומית, בשם ז'אן סול פארטר, בכמה מיצירותיו של ויאן. שני ספריו המפורסמים ביותר הם "עוד אירק על קבריכן" (1946) ו"צל הימים" (1947). את הרומן "עוד אירק על קבריכן", וכן מספר רומנים נוספים, כתב ויאן תחת הפסאודונים ורנון סוליבן (Vernon Sullivan, צר'), לכאורה סופר אמריקני. ספר זה כתוב כרומן פשע אמריקני ועוסק ביחסי לבנים-שחורים בדרום ארצות הברית של אותה התקופה. הספר הכה גלים וזכה להצלחה, אך גם הביא למהומה רבה בצרפת ואף נאסר לפרסום לזמן מה. ויאן השתמש במספר פסאודונימים נוספים, חלקם היו אנגרמות על שמו כגון Bison Ravi (בצרפתית: ביזון מרוצה). ויאן מת בגיל 39 מהתקף לב ב-23 ביוני 1959 במהלך הקרנת הבכורה של סרט שנעשה על פי ספרו "עוד אירק על קבריכן". לאחר מותו נעשה ויאן מגיבורי מרד הסטודנטים של שנות ה־60, בעיקר בצרפת. חרש הלבבות (L'arrache-cœur), תרגם אביטל ענבר, ספרית פועלים, תל אביב, 1979. עוד אירק על קבריכן (J'irai cracher sur vos tombes), תרגם אביטל ענבר, תל אביב, ספרית פועלים, 1979. העשב האדום (L’herbe rouge), תרגם אביטל ענבר, תל אביב, 1981. צל הימים (L’écume des jours), תרגמה אליה גילדין, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תל אביב, 1987, 2007. "העריק" בתרגום לעברית של דן דאור, מעין, גיליון 1. אתר האינטרנט הרשמי של בוריס ויאן (בצרפתית) בוריס ויאן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בוריס ויאן, באתר AllMovie (באנגלית) בוריס ויאן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) בוריס ויאן, באתר Last.fm (באנגלית) בוריס ויאן, באתר AllMusic (באנגלית) בוריס ויאן, באתר MusicBrainz (באנגלית) בוריס ויאן, באתר Yandex.Music (ברוסית) בוריס ויאן, באתר Discogs (באנגלית) בוריס ויאן, באתר Genius בוריס ויאן, באתר SecondHandSongs בוריס ויאן, באתר DNCI שיר "העריק" (1954) בתרגומים שונים, באתר של יוסי קאופמן שיר "העריק" בביצועו של ויאן. העריק ועוד שירים, תרגם דן דאור, "מעיין", 1 במרץ 2008 אורי הולנדר, החיים מדכאים, אבל תמיד ישנה החצוצרה, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2007 אסתי סגל, ‏צל הימים / בוריס ויאן, באתר גלובס, 14 במאי 2008 אמוץ גלעדי, קפוץ לקפה בדרך להתאבדות, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2009 שמוליק דובדבני, "צל הימים": כיד הדמיון המכבידה, באתר ynet, 9 בספטמבר 2013 עופרה עופר אורן, סיפורו של השיר "העריק": סרבו פקודה, המלחמה נפשעת, בבלוג "סופרת ספרים", 27 במרץ 2017 בוריס ויאן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) בוריס וין (1920-1959), דף שער בספרייה הלאומית "J'irai cracher sur vos tombes", le succès empoisonné de Boris Vian | INA, ina.fr (בצרפתית) ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוחמד אבן אל-חנפיה

מוחמד אבן אל-חַנַפיָה (בערבית: محمد بن الحنفية) הוא בנו של הח'ליף המוסלמי הרביעי, עלי בן אבי טאלב ואחת מנשותיו ח'אולה בנת ג'עפר, שכונתה "החנפיה", על שם שבטה, בַּנוּ חנפיה. בניגוד לאימאמים השיעים השני והשלישי – חסן בן עלי וחוסיין אבן עלי, שהיו בניה של פאטמה זהרה, בתו של מוחמד, לא נהנה אל-חנפיה משושלת יוחסין מכובדת שכזאת ולכן מנהיגותו לא הייתה מקובלת על רוב השיעים. במהלך תקופת ח'ליפותו של אביו עלי, שימש אל-חנפיה כאחד המפקדים בצבאו, ונלחם לצידו במלחמות נגד המתנגדים לשלטונו של עלי, מבית אומיה. כתבים שיעים שונים מייחסים לאל-חנפיה אומץ ויכולת ביטוי (שירש מאביו), אדיקות דתית ונוכחות מרשימה. במסורות שיעיות שונות מסופר כי בקרבותיו של עלי, הוא הציב את אל-חנפיה בראש צבאו, ואילו את חסן וחוסיין הציב מאחור והגן עליהם, משום ש"הם בניו של הנביא" ואל-חנפיה "הוא בני". אל-חנפיה אינו נחשב לאימאם על ידי השיעים (שכן אינו מצאצאיו של הנביא מוחמד), אולם הוא דמות חשובה בהיסטוריה השיעית מאחר שהוא שימש כמנהיגה (בתואר) של מרידה נגד הח'ליפים האומיים. אל-מוח'תאר, שהנהיג את המרידה שפרצה בכופה (כיום בעיראק) ב-686, הכריז על חנפיה כמהדי ו"בנו של היורש", שישיב את הצדק לעולם האסלאמי. מוח'תאר פנה לשיעים לנקום את דמו של חוסיין, אולם רבים מהם סירבו, ביניהם בנו של חוסיין, עלי בן חוסיין, האימאם השיעי הרביעי. נראה כי אל-חנפיה עצמו לא נקט כמעט כל תפקיד אקטיבי במרידה, וסירב לקבל את התואר, לכן כאשר המרד דוכא בהצלחה על ידי השלטונות, הם לא פגעו בו. הוא נפטר ב-700. תומכיו טענו כי הוא לא נפטר אלא מסתתר בהרים סביב מכה, וכשישוב יכונן שלטון צדק בעולם. משמעותה העיקרית של המרידה הייתה תחילתה של מסורת שיעית, לפנות לצאצאיו של עלי בדרישה כי ינהיגו אותם, במקום השלטון של הח'ליפים הסונים, שנחשבו למושחתים, לא צודקים ואוטוקרטים בעיני השיעים. אל-חנפיה נחשב לאדם הראשון שהוכרז עליו כי הוא המהדי, אם כי הוא לא טען לתואר בעצמו. נראה כי הוא גם זה שחנך את מושג ה"היעלמות" של המהדי, שייחסו מאמיני כתות שונות למתחזים למהדי. מוחמד אבן אל-חנפיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ראו במקור שיעי זה, בפירוש לדרשה שנשא עלי בפני מוחמד. השיעים מאמינים כי מוחמד מינה את עלי בן אבי טאלב כיורשו (זאת בניגוד לסונים) ראו פה. W. Madelung, “Al-Mahdi,” in The Encyclopedia of Islam, 1986 ed. 1231 ברנרד לואיס, הערבים בהיסטוריה, עמוד 78.
פטר פארלר

פטר פארלר (צ'כית: Petr Parléř, ההגייה הנכונה בצ'כית: פטר פארלז'; סביבות 1330 - 13 ביולי 1399) הוא אדריכל צ'כי-גרמני מימי הביניים הגותיים, הידוע בזכות קתדרלת ויטוס הקדוש וגשר קארל שבפראג, בה התגורר החל מסביבות 1356. אביו, האדריכל היינריך פארלר, עבר ל-Schwäbisch Gmünd מקלן, שם הוביל את בנייתה של כנסיית הצלב הקדוש. בני משפחת פארלר הגדולה עבדו בבנייה ובאדריכלות בכל רחבי אירופה. פארלר, שהתמחה באדריכלות גותית, היה לאדריכל של קתדרלת ויטוס הקדוש ב-1352, לאחר מותו של האדריכל המקורי מאתיאס מאראס. מלבד הקתדרלה, תכנן פארלר גם את העיר החדשה של פראג, ובנה את גשר קארל ומגדליו. בארמון המלכותי של מצודת פראג בנה פארלר את קפלת כל הקדושים (אחרי שרפה ב-1541 היא קושטה מחדש בסגנון הבארוק). הוא היה, כנראה, האדריכל של כנסיית גבירתנו (Frauenkirche) שנבנתה בכיכר השוק של נירנברג על חורבות בית כנסת שנהרס בפוגרום ב-1349. בין השנים 1360-1378 הוא בנה את מזרח כנסיית ברתולומיאו הקדוש בקולין. הוא מת בפראג בשנת 1399 ונקבר בקתדרלת ויטוס הקדוש. מדיה וקבצים בנושא פטר פארלר בוויקישיתוף אסף פינקוס, Patrons and Narratives of the Parler School: The Marian Tympana, 1350-1400 (Berlin: Deutscher Kunstverlag, 2009). פטר פארלר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פטר פארלר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלים ובנושא פסלים (מקצוע). אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לאו

האם התכוונתם ל... לאו רומני – המטבע הרומני לאו מולדובני המטבע המולדובי M72 לאו – רקטה נגד טנקים ומבנים לאו (עם) – קבוצה אתנית היושבת בדרום-מזרח אסיה לאו – שפה המדוברת על ידי בני העם לאו לאו לאו – המשקה הרשמי של מדינת לאוס, ויסקי המופק מאורז פרס ליאו – פרס להפקות קולנוע וטלוויזיה בקולומביה הבריטית לאו (כדורגלן) – כדורגלן המשחק בנבחרת ברזיל לאו האריה – הקמע של אולפני מטרו גולדווין מאייר (MGM) הר לאו הר לאו (אנטארקטיקה) – הר בחוף פאלייר בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה מצוות לא תעשה לאו הניתק לעשה אישים ג'וד לאו – שחקן קולנוע אנגלי ג'ון לאו – כלכלן סקוטי דייוויד לאו – קריקטוריסט דניס לאו – כדורגלן סקוטי לאונרדו לאו – מלחין בארוק איטלקי (1694-1744) לאו דזה – פילוסוף סיני הנחשב לאבי תורת הטאואיזם לאו שה – סופר סיני ממוצא מנצ'ורי (1899-1966) נארה לאאו – זמרת ברזילאית, קיבלה את הכינוי "המוזה של הבוסה נובה" (1942-1989) פילידה לאו – שחקנית סקוטית פרדריק לאו – מלחין אוסטרי-אמריקאי ממוצא יהודי ראף לאו – דוגמן, מוזיקאי ושחקן בריטי רוב לאו – שחקן אמריקאי שונטה לאו – אתלטית אמריקאית משפחת הרב לאו מפיוטרקוב הרב משה חיים לאו מפיוטרקוב שבפולין נפתלי לאו-לביא הרב ד"ר בנימין (בני) לאו עמיחי לאו-לביא הרב ישראל מאיר לאו - הרב הראשי האשכנזי לישראל לשעבר, כיום הרב הראשי האשכנזי של תל אביב הרב משה חיים לאו מנתניה הרב דוד לאו - הרב הראשי האשכנזי לישראל, בנו של הרב ישראל מאיר לאו. לאו (קיסר) לאו הראשון – קיסר האימפריה הביזנטית (457-474) לאו השני – קיסר האימפריה הביזנטית (474) לאו השלישי – קיסר האימפריה הביזנטית (717-741) לאו הרביעי – או לאו הרביעי הכוזרי קיסר האימפריה הביזנטית (775-780) לאו החמישי – או לאו החמישי האמני, קיסר האימפריה הביזנטית (813-820) לאו השישי – או לאו השישי הנבון, קיסר האימפריה הביזנטית (886-912) לאו (אפיפיור) לאו הראשון – אפיפיור (440-461) לאו השני – אפיפיור (682-683) לאו השלישי – אפיפיור (795-816) לאו הרביעי – אפיפיור (847-855) לאו החמישי – אפיפיור (903) לאו השישי – אפיפיור (928) לאו השביעי – אפיפיור (936-939) לאו השמיני – אפיפיור (963-965) לאו התשיעי – אפיפיור (1049-1054) לאו העשירי – אפיפיור (1513-1521) לאו האחד עשר – אפיפיור (1605) לאו השנים עשר – אפיפיור (1823-1829) לאו השלושה עשר – אפיפיור (1878-1903) לאו, מלך ארמניה לאו הראשון, מלך ארמניה – מלך ממלכת קיליקיה הארמנית (1129-1140) לאו השני, מלך ארמניה – מלך ממלכת קיליקיה הארמנית (1187-1219) לאו השלישי, מלך ארמניה – מלך ממלכת קיליקיה הארמנית (1270-1289) לאו הרביעי, מלך ארמניה – מלך ממלכת קיליקיה הארמנית (1301-1307) לאו החמישי, מלך ארמניה – מלך ממלכת קיליקיה הארמנית (1320-1341) לאו השישי, מלך ארמניה – מלך ממלכת קיליקיה הארמנית (1374-1393) לאו, מלך אבחזיה לאו הראשון מאבחזיה – ארכון אבחזיה (קדם לממלכת אבחזיה) (736-766) לאו השני, מלך אבחזיה – ארכון אבחזיה (766-790) ומלך ממלכת אבחזיה (790-812) לאו השלישי, מלך אבחזיה – מלך ממלכת אבחזיה (960-969) אריה (פירושונים) לאון ליאון לאונרד לאונרדו הר לאו אישים ששמם הפרטי הוא לאו אישים ששמם הפרטי הוא ליאו
בלוקהאוס

בלוקהאוס הוא כינוי שמקורו בשפה האנגלית למצודה מבודדת קטנה, בצורת בניין בודד. מטרתו של הבלוקהאוס לשמש כנקודת שליטה במרחב הגנה מתוכנן נגד אויב שאינו מצויד בציוד מצור כבד, או בעת החדשה בארטילריה. מבנים מסוג זה נבנו בדרך כלל כחלק מתוכנית הגנה כוללת, שמטרתה לחסום (באנגלית "בלוק" ומכאן "בלוקהאוס") את הגישה לנקודות מפתח בגזרה. השימוש במבנים אלו נערך בדרך כלל בידי מעצמה קולוניאלית בשטחי כיבוש שהיו לשטחי ספר, כגון בריטניה בדרום אפריקה, ניו זילנד, ואף ארץ ישראל וכן בקנדה ובארצות הברית. בלוקהאוס עשוי לעיתים מעץ, ולרוב מבולי עץ כבדים, המסודרים בצורת צריף. לרוב היה המבנה בעל מספר קומות, שבכל אחת הותקנו חרכי ירי, ועל הקומה העליונה הוצב גג. לרוב בלטה הקומה העליונה מעל הקומה התחתונה, על מנת לאפשר למגינים מלמעלה לירות על מתקיפי הקומה התחתונה, או לכבות שריפות שפרצו למטה. הכניסה הייתה לרוב דלת מבוצרת בקומת הקרקע. רוב המבנים מסוג זה היו בצורת ריבוע אך כמה מהם היו משושים או מחומשים על מנת לספק זוויות ירי ותצפית טובות יותר. לעיתים שימש הבלוקהאוס כבסיס להקמת מבצר שלם. חלק ממבני הבלוקהאוס משומרים כמבנים היסטוריים. מבנים מעץ נשמרים בניו זילנד מתקופת המלחמות במאורים, בעוד שבדרום אפריקה אין זה נדיר לצפות בבלוקהאוס עשוי מאבן. לאחר מלחמת העולם הראשונה נבנו סוגים רבים של מבנים מסוג בלוקהאוס, ולרוב השתמשו הבונים בבטון. ההבדל בין בלוקהאוס מודרני העשוי מבטון, ובין בונקר הוא כי הבונקר בנוי ברובו מתחת לאדמה, בעוד שבלוקהאוס משמש לשליטה, ומוצב במקום שולט על פני השטח. מבנה מסוג זה, בלוקהאוס עגול הבנוי מבטון, קרוי "פילבוקס". בבריטניה לבדה נבנו כשלושים אלף מבנים כאלו בהכנה לפלישה גרמנית אפשרית במלחמת העולם השנייה. מבנים אלו נבנו גם בברלין ובערים גרמניות נוספות, לעיתים כמקלטים מפני הפגזה ארטילרית, ונקראו "הוכבונקר" או "בונקר גבוה". חלקם שימשו להצבת תותחים נגד מטוסים, והגיעו אף לגובה של 6 קומות. רובם נהרסו במהלך המלחמה אך חלקם שרדו עד היום. מבנה הפילבוקס נקלט היטב בארץ ישראל. מבנים מסוג זה נבנו בתקופת המנדט הבריטי, לאורך גדר הצפון ובמקומות רבים נוספים, וממשיכים להיבנות על ידי צה"ל עד היום. פילבוקס מדיה וקבצים בנושא בלוקהאוס בוויקישיתוף
נבחרת סמואה האמריקנית בכדורגל

נבחרת סמואה האמריקנית בכדורגל לגברים (באנגלית: American Samoa national football team) היא הנבחרת הלאומית של סמואה האמריקאית, והיא אחת מנבחרות הכדורגל החלשות בעולם. הדירוג הנוכחי של נבחרת סמואה האמריקנית ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-189 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 883.17 – ירידה של 2 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 164 נמדד לראשונה באוקטובר 2015, והדירוג הנמוך ביותר 205 נמדד לראשונה במרץ 2005. הנבחרת כלל לא נרשמה למשחקי מוקדמות המונדיאל עד מוקדמות מונדיאל 1998, ומאז שהחלה להשתתף כשלה בכל ניסיונותיה להעפיל למונדיאל. הנבחרת לא נרשמה גם לשני הטורנירים הראשונים של גביע אוקיאניה לאומות, ומאז שחודש הטורניר ב-1996 כשלה בכל ניסיונותיה להעפיל לשלב הגמר שלו. את ניצחונה הראשון השיגה הנבחרת ב-22 באפריל 1983, כאשר ניצחה 3 - 0 את ואליס ופוטונה. מאחר ששתי הנבחרות לא היו אז חברות בפיפ"א באותה עת משחק זה איננו נחשב למשחק רשמי. ב-11 באפריל 2001 שיחקה נבחרת סמואה האמריקנית מול נבחרת אוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, והפסידה בתוצאה מביכה, 0 - 31, שרשומה בספר השיאים של גינס כתוצאה הגבוהה ביותר במשחק בינלאומי. ב-22 בנובמבר 2011 השיגה הנבחרת את ניצחונה הראשון בהיסטוריה במשחק רשמי, כאשר גברה 2 - 1 על טונגה במסגרת השלבים המוקדמים של אזור אוקיאניה במוקדמות מונדיאל 2014, משערים של ראמין אוט ושלום לואני. 2002 עד 2018 - לא העפילה 2022 - פרשה 2026 - לא העפילה 1996 עד 2016 - לא העפילה 2024 - לא השתתפה מדיה וקבצים בנושא נבחרת סמואה האמריקנית בכדורגל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נבחרת סמואה האמריקנית בכדורגל (באנגלית) הגול הבא מנצח דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א החל מאוקטובר 1998 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרת זו כתבה על המשחק באתר הרשמי של פיפ"א
אניטה פלנברג

אניטה פלנברג (באיטלקית: Anita Pallenberg;‏ 6 באפריל 1942 – 13 ביוני 2017) הייתה דוגמנית, שחקנית ומעצבת אופנה איטלקייה-גרמנייה. הייתה הידועה בציבור של גיטריסט להקת הרולינג סטונז קית' ריצ'רדס בין השנים 1967 ו-1977. פלנברג נולדה ברומא שבאיטליה, לאב איש מכירות איטלקי-גרמני ולאם מזכירה גרמנייה. בגיל צעיר היא ידעה לדבר ארבע שפות. היא חיה בגרמניה וניו יורק, ולבסוף התיישבה בלונדון. היא ידועה ביותר במעורבויותיה הרומנטיות עם שלושת מחברי הרולינג סטונז: בריאן ג'ונס (אותו היא פגשה בשנת 1965), קית' ריצ'רדס (שבשבילו היא עזבה את ג'ונס בשנת 1967), ומיק ג'אגר. לה ולריצ'רדס יש שלושה ילדים: בן בשם מרלון ריצ'רדס (נולד בשנת 1969), שנשוי לדוגמנית הצרפתית-וולשית לוסי דה לה פלייז; בת בשם דנדליון (נולדה בשנת 1972) שידועה כעת בתור אנג'לה ריצ'רדס; ובן נוסף, טרה ריצ'רדס (נולד בשנת 1976), אבל מת בסמוך ללידתו, בשל סיבוך רפואי. פרשיית אהבים קצרה עם ג'אגר התרחשה במהלך צילומו של הסרט Performance. היא כיכבה גם כמלכה השחורה בסרט Barbarella. אחרי שנפרדה מריצ'רדס, היא הפכה להיות מעצבת אופנה וחילקה את זמנה בין ניו יורק לאירופה. מדיה וקבצים בנושא אניטה פלנברג בוויקישיתוף אניטה פלנברג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אביב וינברגר, אניטה פלנברג הלכה לעולמה בגיל 73: נערת הרוק האמיתית הראשונה, באתר Xnet‏, 14 ביוני 2017 אניטה פלנברג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) איתי יעקב, "ניסינו לשבור את התדמית החד-ממדית של אניטה פלנברג, שהיא רק אישה יפה", באתר ynet, 27 במאי 2024 אודות מותה של אניטה פלנברג ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
M72 לאו

לאו (באנגלית - LAW או Light Anti-Tank Weapon), או בשמה המלא M72 LAW היא רקטת כתף חד-פעמית מתוצרת ארצות הברית. בצה"ל הוא מכונה זרזיר מתכלה. עד שהוחלף על ידי ה-M136 AT-4, היה הלאו נשק הנ"ט הקל העיקרי של צבא ארצות הברית. הלאו פותח בשנות ה-60 של המאה ה-20, על מנת להחליף את הבזוקה כנשק נ"ט ברמת מחלקת החי"ר. הלאו הוא רקטה נגד טנקים בקוטר 66 מילימטר, עם צינור שיגור חד-פעמי. המשגר מורכב משני צינורות, והפנימי שבהם נפתח טלסקופית אחורה לפני השימוש, ודורך את הנשק. הרקטה עצמה מיוצבת במעופה על ידי סנפירים הנפרשים עם שיגורה, וראש הנפץ הוא מסוג מטען חלול. למרות סיווגו כנשק נגד טנקים השימוש בו הוא בעיקר כנגד מבנים וכלי רכב קלים יותר כמו נגמ"שים ומשוריינים אחרים, זאת בעיקר עקב שיפור המיגון של טנקים בשנים האחרונות. יכולת חדירת השריון של הלאו היא 335 מילימטרים (13.2 אינץ') פלדה בלבד (להשוואה: רקטת RPG-7 ישנה הייתה יכולה לחדור כ-330 מ"מ פלדה ואילו רקטת RPG-7 מודרנית: כ-600 מ"מ). עם הזמן יוצרו ללאו רקטות משופרות, בדגמים כגון M72A6 ו-M72A7 ו-M72E10. הלאו חד-פעמי - לאחר שיגור הרקטה אין אפשרות לחזור ולטעון את המשגר ברקטה נוספת ולכן הוא נזרק או משמש לאימונים. על משגרים שנורו מהם הרקטות שיוצרו איתם ניתן להתקין התקן מיוחד המאפשר לירות תת"ק (תת-קליבר) של הרקטה האמיתית. התת"ק הוא רקטה קטנה המדמה ירי אמיתי ואין בה כלל רש"ק (ראש קרבי). יתרונותיו הגדולים של הלאו אינם יכולת החדירה שלו והרס מטרות משוריינות כטנקים מודרניים, אלא משקלו הנמוך (המאפשר ללוחם חי"ר לשאת שתי רקטות לאו לעומת רקטת AT-4 אחת), פשטות בשימוש בו ועלותו הנמוכה (כאלף דולר אמריקאי ליחידה). תכונות אלה מאפשרות שימוש נרחב בלאו גם נגד מטרות שאינן מוגדרות כמטרות איכות. הלאו שימש ומשמש צבאות רבים בעולם, כולל צה"ל. בצ'כיה וברוסיה הוא הועתק שלא ברישיון ומיוצר כ-RPG-26. הרקטה עצמה אזור ההדק ה-M72 לאו משמש בצה"ל במספר דגמים ומכונה "זרזיר מתכלה". הלאו נרכש בעיקר עקב מחירו הנמוך והיכולת לקנותו מכספי הסיוע האמריקאיים. הלאו נמצא בשימוש נרחבת בחיל הרגלים וחיל ההנדסה, וכן אצל היחידות המיוחדות בצה"ל. הלאו נמצא בשימוש גם בימ"מ, היחידה הלאומית המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל. רקטת לאו הגיעה לצה"ל לראשונה במהלך מלחמת יום הכיפורים במסגרת הרכבת האווירית מארצות הברית לישראל. במבצע כותונת השתמש כוח של סיירת צנחנים לראשונה ברקטות, אך התברר שנשא עמו מארזי תרגול ללא מטען נפץ אלא גבס. במבצע מגבית 16, שנערך על ידי שייטת 13 בלילה בין 21 ל-22 באוקטובר 1973, שימשו רקטות לאו לפגיעה בספינת טילים מצרית בנמל ע'רדקה. כיום משרתים בצה"ל שני דגמים של הלאו: M72A4 נגד כלי רכב ורק"ם רך, ו-M72A9 נגד מבנים. ב-2023 החליט צה"ל לרכוש רקטות M72A12 תוצרת חברת נאמו טלי. מדובר ברקטות מסוג M72 ASM RC שמיועדות נגד מבנים, שזולות יותר מרקטת המטאדור הישראלית (ונרכשות בכספי סיוע) וקלות יותר. במהלך מלחמת חרבות ברזל עושה צה"ל שימוש נרחב ברקטה. כעשרים מדינות ברחבי העולם משתמשות ברקטה. לאו M72 - מפרט טכני והדגמים השונים לאו M72, באתר FAS שרטוט של הלאו, למעלה במצב פתוח, למטה במצב סגור ראיון עם שאול מופז הפודקאסט עושים מלחמה שי לוי, ‏יסייעו בלחימה באיו"ש: צה"ל ירכוש טילי לאו חדשים, באתר ‏מאקו‏, 9 באוגוסט 2023.
עשב לימון

עשב לימון (שם מדעי: Cymbopogon; נקרא גם לימונית ריחנית או לֶ֫מון גראס) הוא צמח עשבוני רב שנתי ממשפחת הדגניים. עשב הלימון צומח במקור באזורים טרופיים בדרום-מזרח אסיה ובאפריקה. הצמח מתנשא לגובה של 1–2 מטר. חלקו התחתון של הגבעול מעובה ודומה לבצל ירוק, והעלים משוננים ומחודדים בקצותיהם וטעמם דומה ללימון. זהו צמח שקל לגדלו: הוא גדל כמעט בכל סוג של אדמה וזקוק לחשיפה רבה לאור שמש והשקיה תכופה. ריבויו נעשה על ידי חלוקת גוף הצמח והפרדת שורשיו. עשב הלימון נפוץ במטבחים דרום- מזרח אסייתים, למשל המטבח התאילנדי, המטבח האינדונזי, המטבח הסרי לנקי, המטבח הווייטנאמי ועוד, כמו גם במטבח הקריבי. בגבעול הבשרני משתמשים לבישול תבשילים ובמחיות קארי, והעלים משמשים לחליטות. מכיוון שהגבעול סיבי, נהוג לקצוץ אותו דק או לכתושו בעלי ומכתש. הלימונית נחשבת תרופת סבתא עם מספר שימושים: חליטה של עלי עשב הלימון מקובל כמשמש להרגעת מערכת העיכול, להרגעת כאבים ונגד נדודי שינה. שמנים אתריים המופקים מהציטראל, החומר שנותן לעשב הלימון את טעמו הלימוני, משמשים בעיסוי. יש המאמינים כי הוא תורם לחיזוק שרירים והרגעת כאבי עצבים. מאחד ממיני עשב הלימון (Cymopogon nardus) מפיקים את שמן הציטרונלה הנחשב למחטא ומשמש ליצור חומר דוחה יתושים. שמנים אלה משמשים גם בתעשיית הסבונים והבשמים. מחקר מדעי שבוצע באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 2005 מצא כי לציטראל אפקט של "מוות תאי מתוכנן" הפועל גם על תאים סרטניים, בינתיים במבחנה בלבד. לואיזה לימונית עשב לימון, באתר ITIS (באנגלית) עשב לימון, באתר NCBI (באנגלית) עשב לימון, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עשב לימון, באתר Tropicos (באנגלית) עשב לימון, באתר GBIF (באנגלית) עשב לימון, באתר IPNI (באנגלית) plant/citronella-grass עשב לימון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) צמחי לימונית ולואיזה יכולים להרוג תאים סרטניים נעים להכיר: למון גראס, באתר nrg למון גראס באתר walla עשב לימון (למון גראס) דקלה קפקא, לימונית ולואיזה נגד סרטן, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2005
ג'ון דיל

פילדמרשל סר ג'ון גריר דיל, (באנגלית: John Greer Dill;‏ 25 בדצמבר 1881 - 4 בנובמבר 1944) איש צבא בריטי, ששימש בעמדות פיקוד במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה והיה בעל תפקיד חשוב במסגרת היחסים שבין בריטניה ובין ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. בין המלחמות שימש דיל כמפקדה של הדיוויזיה הבריטית שנשלחה אל ארץ ישראל בשנת 1937 על מנת לדכא את המרד הערבי. דיל נולד בלורגן במחוז ארמה באירלנד. אביו היה בנקאי מקומי. דיל חפץ בקריירה צבאית מגיל צעיר, ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-1901 התגייס לצבא הבריטי, ושירת במלחמת הבורים בדרום אפריקה. בשנת 1911 עלה לדרגת קפטיין, והפך למפקד גדוד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. עד לסיום המלחמה עלה לדרגת בריגדיר גנרל, ונפצע בקרב שמונה פעמים. לאחר המלחמה רכש דיל שם לעצמו כמדריך צבאי מוכשר. הוא הוצב בהודו בשנת 1929 ובשנת 1930 קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל, ושב ללמד באקדמיה הצבאית, וכן שימש בתפקידים שונים במשרד המלחמה, לרבות תיאום המבצעים הצבאיים (שהיה גוף קודם למינהל המודיעין הצבאי). בשנת 1936 נשלח דיל בראש דיוויזיה מיוחדת לארץ ישראל למטרת דיכוי המרד הערבי הגדול. בשנת 1937 הוחלף על ידי הגנרל ארצ'יבלד וייוול. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאלץ דיל, שסבל מאיבתם של וינסטון צ'רצ'יל ולסלי הור-בלישה (שר המלחמה) להסתפק בתפקידים בלתי משמעותיים. לבסוף הוצב בתפקיד מפקד הקורפוס ה-1 בצרפת, והוחזר לאנגליה באפריל 1940 על מנת לשמש כסגן ראש המטה הכללי. ב-26 במאי 1940 מונה לראש המטה הכללי. יחסיו הגרועים עם צ'רצ'יל השפיעו על תפקודו בתפקיד זה. הוא רכש שם כקצין בלתי יצירתי וחרד יתר על המידה. צ'רצ'יל החליט להחליפו (בגנרל אלן ברוק) ולשלוח אותו לוושינגטון כנציגו האישי, בשנת 1941. בתפקידו זה הצטיין דיל. ב-1943 נכח בועידת קוויבק ובועידת קזבלנקה וועידת טהראן, ובפגישות בהודו סין וברזיל. הוא תיאם בין הצבאות הבריטים והאמריקנים, והצטיין אף בתיאום בשאלות רגישות כפיתוחה של פצצת האטום. עיקר הצטיינותו הייתה בהקמתה ובתפעולה של ועדת ראשי המטה הכללי, שכללה נציגים משתי המדינות, ובפיוס במריבות שנבעו מהבדלי מזג ותרבות. הוא פיתח יחסים מיוחדים עם הגנרל ג'ורג' מרשל ולשניים אלו הייתה השפעה על הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. כן פיתח ידידות עם האדמירל ארנסט קינג שנודע כאדם בלתי חברותי וכחשדן. בנובמבר 1944 מת דיל בעודו בוושינגטון מאנמיה אפלסטית. לאחר מותו הוענקה לו מדליית השירות המצוין של ארצות הברית, וכן זכה להחלטה של שני בתי הקונגרס של ארצות הברית המציינת את שירותיו. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. מדיה וקבצים בנושא ג'ון דיל בוויקישיתוף ג'ון דיל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ון דיל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
IACS

IACS (נהגה - אייאקס; ראשי תיבות של International Annealed Copper Standard) הוא תקן השוואתי למדידת מוליכות חשמלית כאשר נקודת ההתייחסות היא המוליכות החשמלית של תיל נחושת אנלידית מסורתי להולכת חשמל. המוליכות מבוטאת כאחוזים מרמת הסטנדרט. 100% IACS מייצגים מוליכות של 58 מגה-סימנס למטר (MS/m), המקביל להתנגדות של 1/58 אוהם, בתיל בעל חתך רוחב של מילימטר מרובע אחד. בעוד נחושת אנלידית מבוטאת כ-100%, ונחושת רגילה מעט מעל זה, כסף יבוטא כ-120%, ומייצג את המוליכות הגבוהה ביותר. לרוב, על מנת לבדוק מוליכות בצורה זאת, משתמשים במכשיר זרמי ערבולת, המאפשר מדידת שינויי מוליכות בחומרים לא מגנטיים. בדיקות לא הורסות
מפרץ סואץ

מפרץ סואץ (בערבית: خليج السويس, תעתיק: ח'ליג' אל-סויס) הוא המפרץ המערבי משני המפרצים המתפצלים בקצהו הצפוני של הים האדום, התוחמים ביניהם את חצי האי סיני. המפרץ השני הוא מפרץ אילת במזרח. אורכו של מפרץ סואץ הוא כ-300 קילומטרים, והוא משתרע לכיוון צפון-מערב. רוחבו נע בין 19 ל-32 קילומטר. בקצהו הצפוני שוכנת העיר סואץ ובה הפתח לתעלת סואץ. בקצה הדרומי הוא מתחבר במיצר "יובל" לים סוף ליד ראס מוחמד. מקובל לקבוע את הגבול בין אפריקה לאסיה באמצע המפרץ. מפרץ סואץ הוא בקע חדש יחסית, שהחל להיווצר לפני פחות מ-30 מיליון שנה כהמשך של בקע ים סוף, אך התרחבותו נעצרה עם יצירת מפרץ אילת הצעיר והעמוק יותר. מדיה וקבצים בנושא מפרץ סואץ בוויקישיתוף מפה בקנה מידה גדול של מפרץ סואץ לינק שבור תמונות לוויין של מפרץ ותעלת סואץ מידע גאולוגי מפורט (באנגלית) על מפרץ סואץ ותמונה מאפולו 7 מפרץ סואץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של מצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארמון בוליו

ארמון בוליו (באנגלית: Palace of Beaulieu), המכונה גם ניו הול (New Hall) הוא מבנה שהיה ממוקם באסקס שבאנגליה. בשנת 1062 הוענקה האחוזה עליה היה בנוי הארמון לנזירי מנזר וולת'ם. בשנת 1491 העניק בית המלוכה את הנכס לרוזן מאורמונד (Earl of Ormond), והמבנה נקרא "הבית החדש" - "ניו הול". בשנת 1517 נמכר המבנה על ידי תומאס בולין למלך אנגליה הנרי השמיני אשר שיפץ את המבנה בעלות של 17,000 ליש"ט (עלות גדולה באותה עת) תוך בניית מבני העץ מלבנים, וקרא לארמון "בוליו" ("Beaulieu"). ב-23 ביולי 1527 הגיע אל הארמון פמליית הנרי השמיני, ונשארה בארמון, כמדי קיץ, כחודש ימים. במהלך חודש זה, בנוכחות אביה של אן בולין - תומאס בולין, הודיע הנרי כי הצליח למצוא דרך לשאת את אן בולין על אף נישואיו לקתרין מאראגון באמצעות בולה אפיפיורית. באוקטובר 1533, מרי הראשונה, בתה של קתרין, גורשה מהארמון והוא הוענק לג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד - אחיה של אן בולין - ורעייתו, ג'יין בולין ("ליידי רוצ'פורד"). בשנת 1573 העניקה המלכה אליזבת הראשונה את הארמון לתומאס רדקליף, הרוזן השלישי מסאסקס (Thomas Radcliffe, 3rd Earl of Sussex) אשר שיפץ את הארמון ובנה מחדש את אגפו הצפוני. בשנת 1622 נמכר הארמון לג'ורג' וילייר, הדוכס הראשון מבקינגהאם, עבור 30,000 ליש"ט. במהלך מלחמת האזרחים האנגלית השתלט אוליבר קרומוול על המבנה ברוכשו אותו מבעליו בשנת 1640 במחיר הזעום של חמישה שילינגים, אולם לאחר השבת בית המלוכה הושב הארמון לבנו של ג'ורג' וילייר - הנקרא על שם אביו, והוא מכר את המבנה לגורג' מונק דוכס אלברמארל. המלך צ'ארלס השני נהג לבקר בארמון לעיתים קרובות. בשנת 1713 רכש בנג'מין הואר את המבנה, ובשנת 1737 רכש אותו ג'ון אולמיוס, אולם בשל מצבו הרעוע של המבנה הוא הרסו, ובנה במקומו מבנה חדש (למעט האגף הצפוני שנותר כמות שהוא). בשנת 1798 רכש את המבנה מסדר הנזירות של הצלב הקדוש (Order of the Holy Sepulchre) אשר פתח במקום בית ספר קתולי שנה לאחר מכן. בית הספר פועל עד ימינו. מדיה וקבצים בנושא ארמון בוליו בוויקישיתוף מכוח צ'ארטר משנת 1036