laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סיגמא באוריון

σ (סיגמא) באוריון (σ Orionis) הוא מערכת של חמישה כוכבים בקבוצת הכוכבים אוריון בסמוך לערפילית ראש הסוס ולכוכב אלניטק שבחגורת אוריון. המערכת נמצאת במרחק של כ-1,500 שנות אור ממערכת השמש ומורכבת מחמישה כוכבים צעירים וחמים שנראים לעין ככוכב יחיד בעל בהירות נראית מדרגה 3.66. הקרינה העל-סגולה של כוכבי המערכת מייננת ענני גז מימן שיוצרים ערפילית פליטה בצבע אדמדם. ערפילית זו מוסתרת בחלקה על ידי ערפילית הבליעה ראש הסוס. שני הכוכבים הבהירים ביותר מבין החמישה הם זוג כוכבי הסדרה הראשית כחולים מסוגים ספקטרלים O9.5V ו-B0.5V הסובבים זה את זה במרחק של כ-90 יחידות אסטרונומיות ועם זמן הקפה של כ-170 שנים. המרחק הזוויתי ביניהם הוא כרבע שניית קשת בלבד כך שנחוץ טלסקופ גדול על מנת להפריד ביניהם. זוג הכוכבים מסיביים למדי עם כ-18 ו-13 מסות שמש ולכן יש להם גם טמפרטורת פני שטח גבוהה במיוחד - 32,000 ו-29,600 קלווין. עם רדיוס גדול פי 6 מרדיוס השמש, שני הכוכבים קורנים פי 35,000 ופי 30,000 מהשמש, אך כמעט כל הקרינה היא בתחום העל-סגול כך שעוצמת ההארה הנראית שלהם היא "רק" פי 2,200 ופי 1,000 משל השמש. גילם מוערך במספר מיליוני שנים בלבד ושניהם צפויים להפוך לסופרנובות. כוכב זה הוא העמום ביותר מבין החמישה עם דרגת בהירות 9. זהו כוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי A2V עם מסה של כ-2.7 מסות שמש, טמפרטורת פני שטח של כ-9,000 קלווין ועוצמת הארה של פי 25 מהשמש. הכוכב מקיף את הזוג σ באוריון B / A במרחק של כ-3,900 יחידות אסטרונומיות וניתן להבחין בו באמצעות טלסקופ חובבים. שני הכוכבים הרחוקים יותר במערכת הם כוכבי הסדרה הראשית כחולים מסוג ספקטרלי B2, מסה של כ-7 מסות שמש ועוצמת הארה של פי 250 מהשמש באור נראה ובערך פי 10 מכך בצירוף הקרינה העל-סגולה, כך שהבהירות הנראית שלהם היא מדרגה 6.5. σ באוריון D מקיף את הזוג המרכזי במרחק של כ-4,600 יחידות אסטרונומיות וגם בו ניתן לצפות באמצעות טלסקופ חובבים, בעוד ש-σ באוריון E נמצא במרחק של כ-15,000 יחידות אסטרונומיות מהזוג המרכזי, השקולות למרחק זוויתי של כ-40 שניות קשת, כך שניתן להבחין בו גם באמצעות משקפת איכותית. σ באוריון באתר של ג'ים קלר סיגמא באוריון, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים J. A. Caballero: The brightest stars of the σ Orionis cluster, 2007
חתול שחור, חתול לבן

חתול שחור, חתול לבן (במקור: Црна мачка, бели мачор, תרגום מילולי: חתולה שחורה, חתול לבן) הוא סרט קומדיה רומנטית יוגוסלבי משנת 1998 בבימויו של אמיר קוסטוריצה. עלילת הסרט אשר מתרחשת במזרח סרביה, מתמקדת במאטקו דסטאנוב, ספסר בטלן צועני המתפרנס מעסקאות מפוקפקות שונות ואשר עסוק בתכנון מעשי שוד שיהפכו אותו לעשיר. מאטקו חי יחד עם בנו המתבגר זארה בבית רעוע באזור כפרי על גדת נהר הדנובה שמאוכלס על ידי צוענים. מאטקו מתכנן לגנוב רכבת שמובילה דלק מאיסטנבול לבלגרד. לשם כך הוא מחליט ללוות כסף מחבר ותיק של אביו – מאפיונר מקומי קשיש בשם גרגה פיצ'יץ. על מנת לקבל את ההלוואה, מאטקו משקר לפיצ'יץ ואומר לו כי אביו נפטר והוא מבקש הלוואה של 70,000 מארק על מנת לכסות את ההוצאות. על מנת להוציא לפועל את השוד, מאטקו יוצר קשר עם אדם בשם דאדאן, פושע אשר מכור לקוקאין ואוהב להאזין למוזיקת טכנו. אף על פי כן, בעת ביצוע השוד דאדאן מרמה את מאטקו כאשר הוא שם לו סם במשקה שמאפשר לדאדאן לבצע את השוד בעת שמאטקו מחוסר הכרה. כעת מאטקו חייב לדאדאן כסף רב. בעקבות כך, דאדאן ומאטקו עושים עסקה לפיה אפרודיטה, אחותו הגמדה של דאדאן, אותה דאדאן מעוניין נואשות להשיא, תתחתן עם בנו של מאטקו, זארה, בתמורה לכך שהחוב של מאטקו יעלם. עם זאת, לצערם של מאטקו ודאדאן, זארה מאוהב במלצרית בשם אידה, ואפרודיטה מצידה מחכה לגבר חלומותיה וגם כן איננה מעוניינת להתחתן עם זארה. בהמשך הם עורכים טקס חתונה בביתו של מאטקו לאחר שדאדאן מסרב לדחות את החתונה בעקבות מותו הפתאומי של אביו של מאטקו, זאריג'ה, בעוד שהחתן והכלה נוכחים בו בחוסר רצון. אף על פי כן הכלה בורחת באמצע הטקס ונתקלת בדרכה בנכדו של פיצ'יץ, ענק בשם גרגה וליקי, אשר מסכים להגן עליה מפני אחיה הגנגסטר, כאשר השניים מתאהבים כמעט באופן מיידי. המאפיונר הקשיש גרגה פיצ'יץ מגיע בהמשך ומביע שמחה על כך שנכדו מצא אהבה. בעקבות כך גרגה פיצ'יץ מכריח את דאדאן, אשר בעבר עבד עבורו, לאפשר לגרגה ולאפרודיטה להתחתן. במהלך ההכנות לטקס החתונה של אפרודיטה וגרגה וליקי, גרגה פיצ'יץ נפטר ובעקבות כך מאטקו ודאדאן מנסים להסתיר את גופתו בעליית הגג, אשר שם כבר מוסתרת גופתו של זאריג'ה. עם זאת, במהרה מסתבר כי שני הקשישים לא נפטרו בכלל, ולאחר שהם מתעוררים הם שמחים לפגוש זה את זה, שכן הם לא התראו במשך 25 שנה וכל אחד מהם חשב שהשני נפטר. בהמשך זארה מצווה באיומי אקדח שהכומר יחתן אותו עם אהובתו אידה. לאחר שהם נישאים הם מפליגים משם בסירה לעבר בולגריה עם חופן מזומנים החבוי באקורדיון של סבו של זארה. באג'ראם סברדז'אן – בתפקיד מאטקו דסטאנוב סרדג'אן טודורוביץ' – בתפקיד דאדאן קאראמבולו בראנקה קאטיץ' – בתפקיד אידה פלוריאן אדיג'יני – בתפקיד זארה דסטאנוב לאג'וביקה אדזוביץ' – בתפקיד סוג'קה זאביט ממדוב – בתפקיד זאיג'ה דסטאנוב סברי סולג'מאני – בתפקיד גרגה פיצ'יץ' ג'אסאר דסטני – בתפקיד גרגה וליקי סאליג'ה איברמובה – בתפקיד אפרודיטה "חתול שחור, חתול לבן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חתול שחור, חתול לבן", באתר AllMovie (באנגלית) "חתול שחור, חתול לבן", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "חתול שחור, חתול לבן", באתר Metacritic (באנגלית) "חתול שחור, חתול לבן", באתר אידיבי "חתול שחור, חתול לבן", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "חתול שחור, חתול לבן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "חתול שחור חתול לבן: בורקס צועני מלא בכל טוב": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת
ואט יאנאווה

ואט יאנאווה (בתאילנדית: วัดยานนาวา) הוא מקדש בודהיסטי (ואט) הממוקם במחוז סאתון של בנגקוק, בירת תאילנד. המקדש נבנה בתקופת איוטהאיה (ראו היסטוריה של תאילנד) ונקרא באותה עת בשם ואט קוק קוואי (วัดคอกควาย). המקדש נבנה על ידי מלך תאילנד ראמה השלישי ולו צ'די (סטופה) בצורת ג'ונקה. מדיה וקבצים בנושא ואט יאנאווה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא תאילנד ובנושא מבני דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב

הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב היא רשות ממשלתית הפועלת בתוך משרד הרווחה והביטחון החברתי, אשר הוקמה בעקבות החלטת ממשלה בשנת 2007. מנכ"ל הרשות הוא יאיר מעיין. בעבר פעלה הרשות בתוך משרד החקלאות עד להעברתה בשנת 2020 לאחריות משרד הכלכלה והתעשייה ובשנת 2021 למשרד הרווחה והביטחון החברתי. יעדי הרשות הם להסדיר את תביעות הבעלות על הקרקע של הבדואים, ולהסדיר מגורי קבע לאוכלוסייה הבדואית. הרשות מקימה בעזרת חברת טלדור, מערכת מידע ממוחשבת לניהול הקרקעות הנטענות על ידי בדואים בנגב, אשר תכלול נתונים מהרשות עצמה ומידע ונתונים מרשויות כמו מינהל מקרקעי ישראל, משרד הבינוי והשיכון, משרד המשפטים ועוד. אתר הרשות ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גביע העולם ברוגבי

גביע העולם ברוגבי הוא טורניר רוגבי יוניון לגברים הנערך מדי ארבע שנים בין הנבחרות הלאומיות הטובות בעולם. הטורניר נערך לראשונה בשנת 1987, אז ניו זילנד ואוסטרליה אירחו בשותפות את גביע העולם. הזוכים זוכים בגביע ווב אליס, הקרוי על שם ויליאם ווב אליס, תלמיד בבית הספר לרוגבי שלפי האגדה הפופולרית המציא את משחק הרוגבי על ידי איסוף הכדור ביד במהלך משחק כדורגל. ארבע מדינות זכו בגביע: דרום אפריקה ארבע פעמים, ניו זילנד שלוש פעמים, אוסטרליה פעמיים ואנגליה פעם אחת. דרום אפריקה היא האלופה הנוכחית, לאחר שניצחה את ניו זילנד בגמר טורניר 2023 בצרפת. הטורניר מנוהל על ידי הרוגבי העולמי (World Rugby), הגוף הבינלאומי המנהל את הספורט. 16 קבוצות הוזמנו להשתתף בטורניר הראשון בשנת 1987, ומאז 1999 משתתפות 20 קבוצות. צרפת אירחה את גביע העולם ברוגבי 2023. ב-21 באוגוסט 2019, הרוגבי העולמי הודיע כי החלוקה למגדרים תימחק משמות גביעי העולם לגברים ונשים. בהתאם לכך, כל גביעי העולם העתידיים לגברים ולנשים ישאו רשמית את השם "גביע העולם ברוגבי". הטורניר הראשון שהושפע מהמדיניות החדשה הוא טורניר הנשים שנערך בניו זילנד בשנת 2021 (נדחה ל-2022 בשל מגפת הקורונה), אשר נקרא רשמית "גביע העולם ברוגבי 2021". טורניר "גביע העולם ברוגבי" לגברים מתקיים החל מ-1987 אחת לארבע שנים. בטורנירים הראשונים השתתפו 16 נבחרות אך מ-1999 משתתפות 20 נבחרות בכל טורניר. בכל משחק משתתפים 15 איש מכל נבחרת. טורניר "גביע העולם ברוגבי נשים" החל ב-1991 ונערך אחת לארבע שנים. בכל טורניר משתתפות 12 נבחרות. החל מהטורניר ב-2025 ישתתפו בו 16 נבחרות. בישראל קיימות נבחרות רוגבי לגברים ולנשים המתחרות ברוגבי יוניון וברוגבי שביעיות. אצטדיון הבית של הנבחרות הישראליות ממוקם במכון וינגייט בנתניה (עד שעברה לשחק ב-2022 במגרש הרוגבי החדש בעמק יזרעאל) והן גם מתאמנות במגרשי האימונים במכון. נבחרת הנשים של ישראל ברוגבי העפילה לטורניר "אליפות אירופה ברוגבי לנשים". נבחרת ישראל ברוגבי שיחקה במוקדמות "גביע העולם ברוגבי" ובמוקדמות "גביע העולם ברוגבי שביעיות" וב"אליפות אירופה לדרג ב' ברוגבי שביעיות". מדיה וקבצים בנושא גביע העולם ברוגבי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גביע העולם ברוגבי גביע העולם ברוגבי, ברשת החברתית פייסבוק גביע העולם ברוגבי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גביע העולם ברוגבי, ברשת החברתית אינסטגרם גביע העולם ברוגבי, ברשת החברתית טיקטוק גביע העולם ברוגבי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "World Rugby announces gender neutral naming for Rugby World Cup tournaments" (הודעה לעיתונות). World Rugby. 21 באוגוסט 2019. נבדק ב-22 באוגוסט 2019. {{cite press release}}: (עזרה)
פיק (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מקומות פִיק (فيق) – יישוב סורי לשעבר בדרום רמת הגולן עין פִיק – מעיין בדרום רמת הגולן מנחת פִיק – מנחת ברמת הגולן, כ-7 ק"מ ממזרח לעין גב אישים אדולף פִיק (אנ') (Fick;‏ 1829–1901) – פיזיולוג גרמני, מנסח חוקי הדיפוזיה של פיק אן-סופי פִּיק (Pic; ‏ילידת 1969) – שפית צרפתייה ארדאן די פִּיק (Picq; ‏1821–1870) – קצין והוגה צבאי צרפתי ארנולד פיק (Pick;‏ 1851–1924) – רופא פסיכיאטר ונוירולוג יהודי צ'כי גאורג פִּיק (Pick;‏ 1859–1942) – מתמטיקאי יהודי אוסטרי, מגלה ומנסח משפט פיק דן פִּיק – שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה דניאלה פִּיק (ילידת 1983) – זמרת ישראלית, חלק מהצמד האחיות פיק עם אחותה הגדולה שרונה; בתו של צביקה פיק וילהלם פִּיק (Pieck;‏ 1876–1960) – נשיאה הראשון של גרמניה המזרחית חיים פִּיק (1879–1952) – רב, פרופסור לשפות שמיות וממנהיגי תנועת המזרחי טסה פִּיק-ג'ונס (Peake; ילידת 1957) – שחקנית אנגלייה לודוויג פִּיק (Pick; ‏1868–1944) – פתולוג יהודי–גרמני, ממגלי מחלת נימן-פִּיק מקסין פִּיק (Peake; ילידת 1974) – שחקנית אנגלייה מרק פִּיק (Pick;‏ 1843–1892) – תעשיין יהודי–הונגרי, מייסד מפעל פִּיק סֶגֶד לייצור נקניק הסלמי "פיק" צביקה פִּיק (1949–2022) – זמר ומלחין פופ ישראלי; אביהן של שרונה ודניאלה פיק קים פִּיק (Peek; ‏1951–2009) – שוטה–עילוי אמריקאי שרונה פִּיק (ילידת 1980) – זמרת ישראלית, חלק מהצמד האחיות פיק עם אחותה הצעירה דניאלה; בתו של צביקה פיק מדע חוקי הדיפוזיה של פיק – חוקים שניסח אדולף פיק ומתארים את תופעת הדיפוזיה (פעפוע) משפט פיק – משפט גאומטרי שגילה וניסח גאורג פיק מחלת נימן-פִּיק – מחלה מקבוצת מחלות של חילוף חומרים שקרויה על שם מגליה אלברט נימן ולודוויג פיק עסקים פִּיק סֶגֶד (Pick) – חברה הונגרית לייצור נקניקים שייסד מרק פיק בעיר סגד קבוצת פיק‏ (ПИК) – חברת פיתוח ובנייה רוסית הפועלת משנת 1994 מוזיקה פִּיק (אלבום) – אלבומו השני של צביקה פיק משנת 1973 האחיות פִּיק – הרכב של האחיות שרונה ודניאלה פיק שפעל בשנים 2003–2005 ספורט פִּיק-אנד-רול – אחד המהלכים הנפוצים והיעילים ביותר בכדורסל פִּיק סֶגֶד (כדוריד) (אנ') – קבוצת כדוריד הונגרית אחר פִּיק (Pique,Pik) – שם נרדף לסדרת הקלפים "עלה" בחפיסת קלפים, ראו קלף משחק#הסדרות מיקרו-בקר PIC – שם כללי למספר משפחות של מיקרו-בקרים פִּיק ברכיים – ביטוי המתאר פחד, ראו ערך מילוני בנושא פִּיק בִּרְכַּיִם, בוויקימילון פייק (פירושונים) הפסגה (פירושונים) (The Peak)
אבא מרדכי ברמן

הרב אַבָּא מָרְדְּכַי בֶּרְמָן (תרע"ט, 1919 - ג' באייר תשס"ה, 12 באפריל 2005) היה ראש ישיבת "עיון התלמוד" ומחבר סדרת ספרי "עיון התלמוד" על מסכתות הש"ס. נולד בפולין לרבקה ולרב שאול יוסף שכיהן כראש ישיבת תורת חסד בלודז'. למד בישיבת מיר והיה מקורב למשגיח הישיבה רבי ירוחם. עם רבים מתלמידי ישיבת מיר נמלט ברכבת הטרנס-סיבירית לאורכה של ברית המועצות, לוולדיווסטוק וממנה לקובה שביפן, באמצעות אשרות הכניסה שהנפיק הקונסול היפני בקובנה, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה. לאחר המלחמה היגר עם חלק מתלמידי הישיבה לארצות הברית, ונישא לאיטקה בת הרב אברהם גרינברג, ילידת ארצות הברית. לאחר נישואיו שימש ר"מ בישיבת מיר בארצות הברית. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 פרש והקים את ישיבת "עיון התלמוד". בשנות ה-80 עלה לישראל והקים את ישיבתו בירושלים ברחוב שמואל הנביא ליד בית הכנסת סדיגורא. כעבור זמן בשנת 1995 רכש מבנה במודיעין עילית והעביר לשם את הישיבה. התגורר בסמוך לישיבה במודיעין עילית. בשנת תשס"ב (2002) חדלה פעילות הישיבה ובמקביל הוקמה בבניין הישיבה ישיבת "כנסת יצחק", והרב ברמן מסר בה שיעורים כלליים. סגנון לימודו הושפע משיטת רבי חיים מבריסק. היה ייחודי בסגנון לימודו, שיעוריו נדפסו בסדרת ספרי "שיעורי עיון התלמוד" בהוצאת מישור. נפטר בג' באייר תשס"ה, 12 באפריל 2005, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. מתלמידיו: הרב ירוחם אולשין, מראשי ישיבת לייקווד, הרב משה וולפין, והרב ישראל אליהו וינטרוב. לרב אבא מרדכי ואיטקה ברמן היו שש בנות: רבקה, נישאה לרב שלום רוזנגרטן ראש ישיבת אוהל תורה במונסי חנה רחל, נישאה לרב מרדכי אלטוסקי, מראשי ישיבת תורה אור בירושלים (נכדו של הרב חיים פינחס שיינברג) גיטי, נישאה לרב אברהם אורנשטיין ראש כולל אבי עזרי בירושלים בשי מרים, סגנית מנהלת בית יעקב הדר, נישאה לרב משה טברסקי (בנו של הרב יצחק טברסקי) ראש ישיבת תורת משה בירושלים. בעלה נרצח בטבח בבית הכנסת בשכונת הר נוף בירושלים ב-18 בנובמבר 2014. אסתר, נישאה לרב אליהו פלדמן, רב ומו"צ בירושלים, מחבר הספר "אגור באהליך" על הלכות מזוזה (בן הרב אהרן פלדמן) טייבי, נישאה לרב חיים עוזר קיגן, של ר"מ בבית המדרש ומתיבתא דבאלטימור (בן הרב ישראל מאיר קיגן, ראש ישיבה בדנוור, קולורדו) עיון התלמוד - על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, גיטין, נדרים, יבמות, כתובות, סדר קדשים. הרב משה פיינשטיין, מכתב אודות הישיבה, בתוך קובץ "קול התורה", ע, לונדון תשעא, עמ' 12, באתר אוצר החכמה. ראו על כך בכתבה על הירצחו בניו יורק טיימס. 18/11/2014.
עבאס איבן פירנאס

עבאס איבן פירנאס (810–887 לספירה) או בשמו המלא עבאס אבו אל-קאסים איבן פירנאס איבן ווירדס אל-תאקוריני (בערבית: عباس بن فرناس) היה ממציא, מהנדס, פיזיקאי, משורר, מוזיקאי ואיש אשכולות מוסלמי אנדלוסי. נולד באל-אנדלוס, כיום רונדה, ספרד וחי בחליפות קורדובה. ידוע בשל ניסויו המוקדמים בתחום התעופה. על פי ההיסטוריון המרוקאי אחמד מוחמד אל-מקארי (מהמאה ה-17), ניסה איבן פירנאס לעוף באמצעות כנפיים שבנה ונוצות בהן כיסה את עצמו, בדומה לציפורים; אל-מקארי טען כי מעדויות הצופים, פירנאס עף מרחק מסוים, אך לבסוף נפל וגבו נפגע. על שמו נקרא מכתש הפגיעה "איבן פירנאס" על הירח. מדיה וקבצים בנושא עבאס איבן פירנאס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אגון רדליך

אֶגון (גונדה) רדליך (Egon (Gonda) Redlich;‏ 13 באוקטובר 1916 – 24 באוקטובר 1944) היה מחנך ופעיל חברתי יהודי צ'כי, ראש מחלקת הנוער בהנהלה היהודית ואחראי על כל מוסדות החינוך והטיפול בילד בגטו טרזין. רדליך נולד ב-1916 בעיר אולומוץ (אולמיץ) בירת מוראביה (שבילדותו הייתה לחלק מצ'כוסלובקיה; כיום בצ'כיה), הצעיר במשפחה בת חמישה ילדים. אביו, מקס, היה בעל סוכנות וחנות לממתקים. רדליך הצטיין בלימודיו, באתלטיקה ובטניס. היה איש ספר וחבר ב"מכבי הצעיר". בשנת 1939 נתמנה לחבר הנהלת "מכבי הצעיר". בשנת 1940 נבחר למשרת סגן מנהל ומורה לעברית ולהיסטוריה של עם ישראל בבית ספר תיכון של עליית הנוער בפראג. בנובמבר 1941 נשלח עם מטהו של יעקב אדלשטיין לטרזין, שם התמנה לראש מחלקת הנוער בהנהלה היהודית, כאחראי על כל מוסדות החינוך והטיפול בילד. בתחילת 1942 התחיל רדליך לכתוב יומן כקשר לחברתו שנותרה בפראג. כשהגיעה גם החברה לטרזין, הם נישאו. הוא נהג לכתוב את היומן בימות השבוע בעברית, ובשבת כתב בצ'כית, כדי להימנע מלחללה, היומן חולק לשניים, הראשון היה כללי, והשני היה עבור בנו דן. ב-23 באוקטובר 1944 שולח לבירקנאו, ולמחרת נספה עם אשתו ובנו הקטן, דן, בגיל 28. יומנו של רדליך ראה אור בעברית (1983), באנגלית (1992) ובצ'כית (1995). המלחין ראובן סרוסי כתב יצירה בשם "עדות מטרזין" המבוססת על יומנו של רדליך לקול ולתזמורת. חיים כאילו: יומן; אגון רדליך מגיטו טרזיאנשטאט – 1942–1944; עריכה: רות בונדי; תרגום הקטעים בצ'כית נעשה בידי מרדכי לבני, לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון; האגודה להנצחת חללי גיטו טרזיאנשטאט, תשמ"ד 1983. וילי גרואג, 'על גונדה ויומנו', בתוך: חיים כאילו (תשמ"ד 1983), עמ' 7–19. Elena Makarova, '"How do you survive in a collective?": The Terezin (1942-1944) diary of Egon Redlich,' in: Elena Makarova [et al.] (Red.), Theresienstadt: kultur och barbari, Stockholm: Carlsson Bokförlag, 1995, pp. 29-33, 125-130. Egon Redlich(הקישור אינו פעיל) (באנגלית) אגון רדליך, באתר מנהל חברה ונוער של משרד החינוך אגון רדליך, באתר בית טרזין בתיה ברוטין, אגון (גונדה) רדליך, בתערוכה "חינוך ומחנכים בימי השואה", 2012, באתר בית טרזין אגון רדליך באתר ארכיון בית לוחמי הגטאות רדליך גונדה, בגוגל ספרים (באנגלית)
M50

M50 (מ-Messier 50, או NGC 2323) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים חד-קרן הנמצא במרחק של כ-3,200 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-200 כוכבים. הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-5 באפריל 1772 בעת שצפה בשביט ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים די בהירים מעל למותן הימני של החד-קרן, סמוך לכוכב θ בכלב גדול". ייתכן שהצביר נצפה עוד ב-1711 על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני אך אין ודאות בכך. בשנת 1826 צפה ג'ון הרשל בצביר וציין שזהו "צביר יפה ודחוס של כוכבים עם בהירות בדרגות 10-15". לצביר דרגת בהירות נראית 5.9 כך שניתן לראותו באמצעות משקפת ואף להבחין ב-5-10 כוכבים בהירים יחסית, ביניהם ענק אדום, ענק כתום וענק צהוב, שלבהיר מביניהם דרגת בהירות 7.8, וכן מספר כוכבי הסדרה הראשית מסוגים ספקטרלים A ו-B. טלסקופ חובבים יאפשר להבחין בעשרות כוכבים. מיקומו של הצביר הוא כ-4.2 מעלות מצפון-צפון-מזרח לכוכב θ (תטא) בכלב גדול ובערך באמצעו של הקו המחבר את הכוכבים α בחד-קרן ו-β בחד-קרן. מרחקו של M50 ממערכת השמש מוערך בכ-3,200 שנות אור וגודלו הזוויתי הנראה הוא כ-15-20 דקות קשת - בין חצי לשליש מקוטרו של הירח המלא, כך שקוטרו הוא כ-20 שנות אור, אך מרבית הכוכבים מרוכזים במחצית הקוטר. הצביר כולל כ-200 כוכבים, רובם מסוגים ספקטרלים B ו-A וכן יש בו מעט ענקים כך שגילו מוערך בכ-80 מיליון שנים. מדיה וקבצים בנושא M50 בוויקישיתוף M50 בקטלוג מסיה באתר SEDS. M50, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים
מסעוד חי רקח

רבי מסעוד חי רקח (ה'ת"נ, 1690 - י' באב ה'תקכ"ח, 1768) נולד באיזמיר לר' אהרון רקח, לאחר מכן עלה לארץ ישראל, משם יצא כשד"ר לטריפולי וכיהן כרב המקום. נודע בשל ספרו על הרמב"ם מעשה רקח. בצעירותו למד תורה אצל רבני איזמיר, רבי חיים אבולעפיה (השני) ורבי יצחק כהן רפפורט. עלה לארץ ישראל, ובשנת תק"ט (1749) יצא כשד"ר לצפון אפריקה. בגמר שליחותו התיישב בטריפולי שבלוב. עם הגיעו לטריפולי (1749), הבחינו בני הקהילה בגדולתו בתורה וביקשו ממנו להישאר ולהשתקע בטריפולי. הוא הסכים ונתמנה לאב בית הדין כשעימו משמשים כדיינים ר' דוד טייאר ור' בנימין ואתורי. המהפכה שחולל ר' מסעוד הייתה גדולה ועמוקה. יהודי לוב, לאחר תקופה ארוכה של סבל, רדיפות והתמעטות האוכלוסייה שהתפזרה לכל עבר, היו זקוקים לדמות רוחנית שתכוון ותדריך אותם. משם הוא השפיע על כל יהודי לוב. נפטר בטריפולי ביום י' באב תקכ"ח (1768). הותיר חידושים על הש"ס, ביאורים על חמש מגילות ודרושים בכתב יד. חלק מכתביו אבדו במשך הזמן. בטרם הגיע לטריפולי, ניהל ר' מסעוד קשרים עם קהילות ונציה וליוורנו ואף ביקר בהן. על השבחים שקיבל בביקוריו בוונציה וליוורנו כותב נינו ר' אברהם חיים אדאדי: "ונורא הוא על כל סביביו, מגלגולי יישוביו, כי משם דרך ובא לו לעיר ויניציאה ושם ארי נעשה שואל להרב בעל אורח לצדיק י"ד סי"ז ומשם הלך לעי"ה ליוורנו וחתם שם עם חכמי העיר בהרדב"ז ח"כ ובספר פחד יצחק במדבר בערבה... " מעשה רקח - על משנה תורה לרמב"ם, ד' חלקים דברי הברייתא - ספרי דרוש, פירוש על חמש מגילות חידושי השם - על התלמוד ערך מורחב – מעשה רקח הרב רקח חיבר פירוש על היד החזקה לרמב"ם בשם "מעשה רקח". בתחילת הספר העתיק פירושים על הרמב"ם ממספר ראשונים ובראשם ר' אברהם בן הרמב"ם. ספר מעשה רקח נחשב[דרוש מקור] לאחד מספרי היסוד של הפירושים למשנה תורה, הן בזכות ברור הגרסה המדויקת של הרמב"ם (על ידי השוואת שבעה נוסחים שונים של הספר) והן בזכות פירושי הרב רקח עצמו. במשך עשרות שנים בספר הייתה הגרסה המודפסת היחידה של כתבי ר' אברהם בן הרמב"ם, דבר שנתן חשיבות גדולה לספר. החבור הוא בן ארבעה כרכים כשרק חלק א' יצא בחיי המחבר בדפוס ונציה בשנים 1742–1743, חלקים ב' וג' הודפסו בשנים 1862–1863 בדפוס ליוורנו. חלק ד' הודפס רק בשנת 1964 בירושלים על ידי הרב שמואל עקיבא שלזינגר. חידושי הרב רקח מגיעים עד לאמצע ספר קנין ומשם ואילך יש חידושים של חתנו ר' נתן אדאדי מחבר הספר נתן מאורות. ר' יעקב רקח (בן נינו), ר' נתן אדאדי (חתנו), ר' אברהם כלפון, ר' שלום פלוס, ר' דוד טייאר, ר' משה לחמייש ור' בנימין ואתורי. ר' מסעוד חי רקח, מעשה רקח חלק ראשון (ספר המדע, אהבה, זמנים), באתר היברובוקס ר' מסעוד חי רקח, מעשה רקח חלק שני (ספר נשים, קדושה), באתר היברובוקס ר' מסעוד חי רקח, מעשה רקח חלק שלישי (ספר הפלאה, זרעים, עבודה, קרבנות, טהרה), באתר היברובוקס ר' מסעוד חי רקח, מעשה רקח חלק רביעי (ספר נזיקין, הלכות מכירה והלכות זכייה ומתנה מספר קנין), באתר היברובוקס ר' מסעוד חי רקח באתר מרכז אור שלום למורשת יהדות לוב ר' מסעוד חי רוקח באתר "שובה ישראל" בבילוגרפיה, באתר היברו בוקס פרויקט פרידברג מסעוד חי רקח, באתר "החכם היומי" מסעוד חי בן אהרן רקח, דף שער בספרייה הלאומית
ישיבת רשב"י

ישיבת רשב"י (שמה המקורי: ישיבת רבי שמעון בר יוחאי וישיבת מירון) היא ישיבה שפעלה בבני ברק וכיום משמשת ככולל אברכים. מייסדה וראשה היה הרב משה ברגמן וכיום עומד בראשה בנו זקן מועצת גדולי התורה הרב מאיר צבי ברגמן. הרב משה ברגמן הקים והיה ראש הישיבה הראשון של ישיבת בני עקיבא במירון, בסמוך לקברו של רבי שמעון בר יוחאי. לאחר שלוש עשרה שנים עבר לבני ברק, והקים שם ישיבה באותו השם. הוא רכש לצורך כך קומה בבניין מגורים בשכונת זיכרון מאיר, וכעבור שנים רכשה הישיבה את כל המבנה. בשנים הראשונות לפעילותה בבני ברק נקראה "ישיבת רבי שמעון בר יוחאי ורבי אלעזר בנו", וכעבור זמן קוצר שמה ל"ישיבת רשב"י". הרב שך, שהיה מחותנו של הרב משה ברגמן, יזם הקמת כולל אברכים במבנה הישיבה - "כולל רשב"י". בתחילה הוא הביא למקום עשרה אברכים מהכולל של ישיבת פוניבז', שילמדו בו בשעות אחר הצהריים, ועם הזמן למדו בו אברכים רבים במסלול מלא. במשך מספר שנים דאג הרב שך להחזקה הכלכלית של המקום. בתחילת שנות ה-70 העביר הרב שך את ניהול הישיבה לידי חתנו, הרב מאיר צבי ברגמן, בנו של מייסד הישיבה, ומאז הוא עומד בראשה. כיום פועל במקום כולל האברכים. בין לומדיו בעבר נמנה הרב מרדכי גרוס. ישיבת רשב"י כיום, היא בעלת אופי ליטאי ואין לה זיקה ללימודי קבלה. כדי למנוע טעות באפיון הישיבה היו רבנים, בהם הרב יצחק הוטנר, שיעצו לרב מאיר צבי ברגמן לשנות את השם, אולם הוא העדיף לשמור על השם שקבע אביו. כמו כן, נשמרים בה באדיקות מנהגי הישיבה במירון שהנהיג בה מייסד הישיבה, ובהם שירה בצוותא של הזמר הקבלי בר יוחאי קודם תפילת ערבית בליל שבת, לאחריו הזמר 'אמר רבי עקיבא', ובשבת בבוקר מסיימים כל המתפללים בצוותא את ספר התהלים. שלא כנהוג בבתי הכנסת הליטאיים, הונהגה בישיבה סעודה שלישית מדי שבת בצוותא, וראש הישיבה אומר בה מאמר באגדה לפי סדר פרשת השבוע. מדי שנה בל"ג בעומר נערכת בישיבה הילולה לזכרו של רבי שמעון בר יוחאי הכוללת הדלקת מדורה ושירי ל"ג בעומר, ונערכת סעודה בליל ז' באדר. לאחר פטירת נשיא הישיבה הרב שך, נדב לזכרו מיליונר אירופי סכום גדול לפיתוח הישיבה, ובמסגרת התוכנית נהרס מבנה הישיבה הישן עד היסוד, ונבנה במקומו מבנה מרהיב ובו ארון קודש מפואר תוכנן כחיקוי לארון הקדש האיטלקי המוזהב של ישיבת פוניבז'. בשלט שבשער הישיבה נכתב: "ישיבת רשב"י בני ברק – ישיבתו של רבינו הגדול בעל אבי עזרי זיע"א". ליד הישיבה קיים מכון להוצאת ספרים, והוא מתמקד בהוצאתם לאור של השיעורים שנאמרים בישיבה, וכן בהוצאת שיעורי נשיא הישיבה הרב שך ושיחות מוסר שהשמיע גם שלא במסגרת הישיבה. הרב ציון בוארון חבר בית הדין הגדול. הרב מרדכי גרוס רב ואב"ד חניכי הישיבות. ישיבת רשב"י, באתר "גיידסטאר ישראל" זאב בלוי, וְתִיקֵי בְּנֵי בְּרַק • ל"ג בעומר אצל ראש ישיבת רשב"י, באתר jdn כשם סדרת ספריו של הרב שך - "אבי עזרי".
לילך אסולין

לילך אסולין (נולדה ב-13 בינואר 1972) היא שופטת כדורגל ישראלית בינלאומית. ב-28 באפריל 2012 הייתה לאישה הראשונה שניהלה משחק בליגת העל הישראלית כשופטת. אסולין נולדה למשפחה חובבת כדורגל. אמה מרגלית ואביה הוא שופט הכדורגל יעקב אסולין. גם אחיה הצעיר, אוהד, הוא שופט כדורגל, ושני אחים נוספים, נמרוד ותומר, משמשים כמאמנים במחלקות נוער ובקבוצות בוגרים בליגות הנמוכות. אחרי שעברה קורס שופטים, החלה אסולין את דרכה כשופטת קו במשחקי ילדים ונוער כבר בגיל 16 במחוז צפון. בשנת 1989 הוחלט לקדם אותה לשפוט במשחקי בוגרים בליגות הנמוכות. ב-1998 הכיר גם איגוד השופטים העולמי ביכולתה ואסולין זכתה לתג שופטת פיפ"א שמאפשר לה לשפוט במשחקים רשמיים בחו"ל. משחק הבכורה שלה היה באותה שנה במשחק בין נבחרת הנשים של בולגריה למקבילתה היוונית. בשנת 2002 החליטה אסולין לפרוש משיפוט והתמסרה לחיי המשפחה. חמש שנים מאוחר יותר ואחרי שהתגרשה, חזרה לשפוט. היא קיבלה בחזרה את תג השיפוט הבינלאומי ואף זכתה לציון גבוה ולשבחים לאחר שניהלה משחק בין ארמניה לבוסניה-הרצגובינה. בשנת 2009 שפטה משחק במסגרת גביע המדינה לבוגרים בין מכבי חיפה לבני יהודה. בסוף חודש אפריל 2012 שפטה לראשונה משחק בליגת העל בישראל; אסולין שובצה למשחק בין האלופה עירוני קריית שמונה לבין מ.ס. אשדוד במסגרת משחקי הפלייאוף העליון. שבועיים מאוחר יותר ניהלה את משחקה השני בליגת העל, בין הפועל פתח תקווה להפועל ראשון לציון. ביולי 2015 נבחרה אסולין לשמש כשופטת רביעית באליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19 שנערכה בישראל. ב-11 בנובמבר 2019 שפטה בתוכנית גולסטאריות בעונה השנייה. אסולין מתגוררת בקריית ביאליק. בעלת תואר ראשון בחינוך גופני. עובדת במקביל לשיפוט גם כמורה לנהיגה על משאית ואוטובוס וגם כבוחנת נהיגה (טסטרית) בחיפה. דף שופטת, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל ריאיון עם לילך אסולין, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל ליאור ברטל, ‏שופטת ופורצת דרך, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 24 בנובמבר 2019 לילך אסולין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רוית הכט, לילך אסולין עשתה היסטוריה כששפטה משחק בליגת העל, באתר הארץ, 29 באפריל 2012 זאב גולדשמיט, "החליטו שליגת העל מחוץ לתחום עבור נשים", באתר ynet, 12 בספטמבר 2011 ההתאחדות לכדורגל, ציון גבוה לאסולין על שיפוטה במשחק בין ארמניה לבוסניה, ‏6 ביוני 2008 אייל לוי, האיגוד פיספס אותי, באתר nrg‏, 19 באפריל 2012 תהל אלון‏, לילך אסולין: "זו פתיחת הדלת שתמיד חלמתי עליה", באתר וואלה, 28 באפריל 2012 אופ"א, Match officials, ‏16 ביולי 2015