ניו המפשייר (BB-25)

אוניית המערכה ניו המפשייר (BB-25) אוניית מערכה פרה-דרדנוט של צי ארצות הברית. היא הייתה האונייה השישית והאחרונה בסדרת קונטיקט שכללה שש אוניות מערכה, וכלי השיט האחרון מסוג זה שנבנה עבור צי ארצות הברית. כמו רוב אוניות המערכה באותה תקופה, היא הייתה חמושה בחימוש התקפי שהורכב מארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) הנתמכים על ידי סוללה משנית מעורבת של תותחי 7 אינץ' (178 מילימטרים) ותותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים). האונייה הונחה במאי 1905, הושקה ביוני 1906 ונכנסה לשירות במרץ 1908, קצת יותר משנה לאחר אה"מ דרדנוט שהייתה חמושה בעשרה תותחים בעלי קליבר גדול, והייתה הראשונה בסטנדרט חדש ומהפכני של אוניות דרדנוט שהפך את ניו המפשייר ושאר אוניות הסדרה שלה למיושנות. למרות שדרדנוטים אמריקאיות חדשות נכנסו לשירות במהירות, לניו המפשייר הייתה קריירה פעילה. היא ערכה שתי הפלגות לאירופה ב-1910 וב-1911, והיא הטביעה את אוניית המערכה הישנה USS טקסס, שהוסבה לספינת מטרה. ניו המפשייר הייתה פעילה במיוחד באיים הקריביים בתקופה זו, שכן מספר מדינות, כולל האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית ומקסיקו, התגלגלו לסכסוכים פוליטיים פנימיים. פעולות אלו כללו את הכיבוש האמריקאי של וראקרוס, במהלכו הוענק למפקד האונייה עיטור מדליית הכבוד. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, האונייה שימשה בעיקר לאימון תותחים ואנשי חדר מכונות, שכן הצי האמריקני התרחב באופן משמעותי כדי להילחם במערכה הגרמנית. היא ליוותה שיירות בסוף 1918, ולאחר סיום המלחמה השתתפה במאמץ להחזיר חיילים אמריקאים מצרפת. ניו המפשייר נשארה בשירות רק שנים ספורות לאחר המלחמה, שכן הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 צמצם משמעותית את הציים של המדינות החותמות; כתוצאה מכך, האונייה נמכרה לגרוטאות בנובמבר 1923. סדרת קונטיקט עקבה אחר סדרת וירג'יניה, אך תיקנה כמה מהליקויים המשמעותיים ביותר בתכנון המוקדם יותר, בעיקר הסידור המרוכז של התותחים הראשיים וחלק מהתותחים המשניים. סוללה שלישונית כבדה יותר של תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) החליפו את התותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) שהיו בשימוש בכל העיצובים הקודמים בארצות הברית. למרות השיפורים, האוניות התיישנו על ידי אוניית המערכה הבריטית המהפכנית אה"מ דרדנוט, שהושלמה לפני רוב אוניות הסדרה קונטיקט. ניו המפשייר הייתה באורך כולל של 456.3 רגל (139.1 מטרים), רוחב של 76.9 רגל (23.4 מטרים) ושוקע של 24.5 רגל (7.5 מטרים). הדחק האונייה היה 16,000 טונות ארוכות (16,260 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,666 טונות ארוכות (17,949 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני צירים בדירוג של 16,500 כוחות סוס (12,300 קילוואט), עם קיטור המסופק על ידי שנים עשר דוודים של Babcock & Wilcox המופעלים על ידי פחם המתועלים לשלוש ארובות. מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו במהירות בתרני סריג ב-1909. היה לה צוות של 827 קצינים ומלחים, אם כי זה גדל ל-881 ומאוחר יותר ל-896. האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר Mark 5 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה. הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /45 קליבר ושנים עשר תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) /45 קליבר. תותחי ה-8 אינץ' הותקנו בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה, ותותחי ה-7 אינץ' הוצבו בקזמטים בגוף האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה עשרים תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן גוף האונייה ושנים עשר תותחי 3 פאונד. היא גם נשאה ארבעה תותחי 1 פאונד (37 מילימטרים (1.5 אינץ')). כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב. חגורת השריון הראשית של ניו המפשייר הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בשאר האזורים. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), ולברבטות התומכות היה שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). לצריחים המשניים היה שריון חזיתי בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים). ניו המפשייר הונחה ב-1 במאי 1905 בתאגיד לבניית ספינות של ניו יורק בקמדן, ניו ג'רזי. היא הושקה ב-30 ביוני 1906. האונייה נכנסה לשירות בצי האמריקני ב-19 במרץ 1908; המפקד הראשון שלה היה קפטן קמרון וינסלו. לאחר השלמת עבודת האבזור הסופית, ניו המפשייר העבירה רגימנט משלחת של נחתים לקולון, פנמה ב-20 ביוני, והגיעה שישה ימים לאחר מכן. לאחר מכן ערכה סדרה של ביקורים בנמלים בחוף המזרחי של צפון אמריקה, כולל פורטסמות', ניו יורק וברידג'פורט, יחד עם עצירה במחוז קוויבק הקנדי. לאחר מכן, האונייה עברה שיפוץ בניו יורק, ולאחר מכן נערכו אימונים בים הקריבי. ב-22 בפברואר 1909, היא השתתפה בסקירה ימית עבור הנשיא תאודור רוזוולט כדי לברך את שובו של הצי הלבן הגדול בהמפטון רודס, וירג'יניה. במהלך תקופה זו שירת ארנסט קינג, לימים ראש המבצעים הימיים במהלך מלחמת העולם השנייה, על סיפון האונייה בחדר המכונות. ניו המפשייר ערכה תרגילי אימון באוקיינוס האטלנטי ובקריביים עד סוף 1910. ב-1 בנובמבר באותה שנה, היא יצאה מהמפטון רודס עם פלגת אוניות המערכה השנייה לביקור באירופה. שם, האוניות עצרו בשרבור, צרפת וויימות', בריטניה. הפלגה עזבה את ויימות' ב-30 בדצמבר וחזרה לאיים הקריביים לאימון, לפני שהמשיכה לנורפוק ב-10 במרץ 1911. ב-21–22 במרץ, ניו המפשייר ערכה אימוני ירי עם ספינת המטרה סן מרקוס - אוניית המערכה הישנה טקסס - בטנג'יר סאונד במפרץ צ'ספיק. במהלך שני ימי הירי, ניו המפשייר גרמה נזק חמור לאונייה הישנה, והטביעה אותה במים רדודים. בדיקה שטחית של שרידי האונייה ציינה שחלקה הפנימי של האונייה מעל קו המים נהרס ושהיא ספגה חורים מספר פעמים מתחת לקו המים. לאחר מכן היא התכוננה למסע נוסף לאירופה. הפעם הפליגו האוניות לים הבלטי, עצרו במספר נמלים בגרמניה, רוסיה וסקנדינביה, לפני שחזרו לניו אינגלנד ב-13 ביולי. ניו המפשייר בילתה את שלוש השנים הבאות בהכשרת צוערים בהפלגות קיץ ובסיור באיים הקריביים. בדצמבר 1912, היא יצאה מהאי היספניולה במהלך אי שקט בהאיטי וברפובליקה הדומיניקנית. מ-14 ביוני עד 29 בדצמבר 1913, היא סיירה בחוף הקריבי של מקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית. בשנה שלאחר מכן היא השתתפה בכיבוש וראקרוס במקסיקו, החל ב-15 באפריל. במהלך המבצעים, מפקד האונייה, אדווין אנדרסון, ג'וניור, הוביל פלוגת נחיתה שספגה אש מהאקדמיה הצבאית הימית Heroica Escuela (בית הספר הצבאי הימי Heroic Naval Military), אם כי ירי מסיירות בנמל השתיק את הצלפים המקסיקניים. אנדרסון וכמה אחרים זכו בעיטור מדליית הכבוד על הפעולה. ניו המפשייר עזבה את האזור ב-21 באפריל לצורך שיפוץ בנורפוק. תרגילים מול החוף המזרחי של ארצות הברית נערכו לאחר מכן לפני שהאונייה חזרה לווראקרוס באוגוסט 1915. האונייה חזרה לנורפוק ב-30 בספטמבר ונשארה במים האמריקאים בסוף 1916. ב-2 בדצמבר היא יצאה לסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית, שם ארצות הברית הקימה ממשל צבאי תחת אדמירל משנה הארי קנאפ בניסיון לשים קץ לחוסר היציבות הפוליטית שם. הקפטן של ניו המפשייר היה מעורב בממשלה בזמן שהאונייה שהתה במדינה. בפברואר 1917, היא חזרה לנורפוק לשיפוץ; עבודה זו עדיין נמשכה כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל. במהלך שמונה עשר החודשים הבאים, האונייה הייתה עסוקה באימון תותחנים ואנשי חדר מכונות עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה. במהלך אימון ב-1 ביוני 1918, הצוותים של שלושה מתותחי ה-7 אינץ' על סיפון ניו המפשייר החלו בטעות לירות לעבר אחת מרודפות הצוללות שהיו במקום; הם ירו כמה מטחים לפני שקיבלו את ההוראה להפסיק את האש. אחד הפגזים פגע באוניית המערכה הסמוכה USS לואיזיאנה, הרג אדם אחד ופצע עוד כמה. בזמן שהאוניות עצרו כדי להחזיר לעצמן את השליטה על המצב, תצפית דיווחה על פריסקופ של צוללת; ניו המפשייר ואוניית המערכה USS אוהיו פתחו באש עם תותחי ה-6 אינץ' שלהם ללא השפעה. רודפות הצוללות לא הצליחו למצוא צוללת באזור. בספטמבר 1918, היא הוטלה לתפקיד ליווי שיירות, עם המשימה הראשונה כזו ב-6 בספטמבר. האונייה יצאה עם אוניית המערכה USS קנזס והדרדנוט USS קרוליינה הדרומית כדי להגן על שיירת כוחות HX מהירה. ב-16 בספטמבר עזבו שלוש אוניות המערכה את השיירה באוקיינוס האטלנטי וחזרו לארצות הברית, בעוד מלוות אחרות הביאו את השיירה לנמל. ב-17, המדחף הימני של קרוליינה הדרומית נפל, מה שאילץ אותה להוריד את המהירות ל-11 קשרים (20 קמ"ש) באמצעות המדחף השמאלי בלבד. ניו המפשייר וקנזס נשארו עם קרוליינה הדרומית כדי ללוות אותה בחזרה לנמל. משימה זו לא נמשכה זמן רב, שכן הגרמנים חתמו על שביתת הנשק שסיימה את המלחמה ב-11 בנובמבר. ב-24 בדצמבר, ניו המפשייר החלה את המסע הראשון מבין ארבעה להחזרת חיילים משדות הקרב של אירופה. במסע הראשון, היא הפליגה עם לואיזיאנה, שתי האוניות שהגיעו לברסט, צרפת ב-5 בינואר 1919. שתי האוניות החזירו 2,169 מלחים, כולל שמונה אזרחים. עד 1919 הסירה האונייה את כל תותחי ה-7 אינץ' ושמונה מתותחי ה-3 אינץ', והותקנו במקומם זוג תותחי נ"מ 3 אינץ'. ב-22 ביוני 1919, האונייה נכנסה למבדוק יבש בפילדלפיה לצורך שיפוץ. שנה לאחר מכן, ב-5 ביוני 1920, היא החלה בשייט אימונים של צוערים לאוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה. השייט לקח את האונייה להוואי ולמספר ערים בחוף המערבי של ארצות הברית. היא חזרה לפילדלפיה ב-11 בספטמבר. מ-18 באוקטובר עד 12 בינואר 1921, ניו המפשייר שימשה כאוניית הדגל למשימה בהאיטי. ב-25 בינואר היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי לאירופה בפעם האחרונה כדי לשאת את שרידיו של אוגוסט אקנגרן, הציר השוודי לארצות הברית. היא הגיעה לסטוקהולם ב-14 בפברואר; בהפלגה חזרה, היא עצרה גם בקיל, גרמניה, וגרייבסנד, בריטניה. האונייה הגיעה לפילדלפיה ב-24 במרץ, שם היא הושבתה ב-21 במאי. על פי תנאי האמנה הימית של וושינגטון, ניו המפשייר נמכרה ב-1 בנובמבר 1923 ולאחר מכן התפרקה לגרוטאות. מדיה וקבצים בנושא ניו המפשייר בוויקישיתוף