laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צ'רניהיב

צ'רניהיב (באוקראינית: Чернігів) או צ'רניגוב (ביידיש: טשערניגאָב, ברוסית: Чернигов) היא עיר בצפון אוקראינה, בירת מחוז צ'רניהיב. אוכלוסיית העיר מנתה בשנת 2015 294,552 תושבים. לעיר יש חשיבות רבה בהיסטוריה של רוס של קייב והעמים הסלאביים. היא הייתה העיר האוקראינית השנייה בחשיבותה ברוס של קייב ומושל העיר דאנילו כתב על מסעותיו לארץ ישראל ועליית הרגל לירושלים. העיר הוזכרה לראשונה בשם צ'רניגוב (Черниговъ) בחוזה בין רוס לבין ביזנטיון משנת 907. ממצאים ארכאולוגיים, בהם גם פריטים שמשויכים למאה התשיעית, מראים שבאזור הייתה התיישבות כבר במאה התשיעית. באותו אזור נמצא גם הקבר השחור, תל קבורה מהמאה העשירית. העיר הייתה השנייה בחשיבותה ברוס של קייב, אחרי קייב עצמה. שליטיה נלחמו לעיתים קרובות עם שליטי קייב, ולעיתים אף הצליחו להשתלט על העיר הגדולה. תקופת הזהר של צ'רניגוב העתיקה, שבשיאה חיו בה 25,000 תושבים, נמשכה עד שנת 1239, שבה העיר נחרבה על ידי המונגולים בהנהגת באטו חאן. העיר נכנסה לאזור שליטתה של הדוכסות הגדולה של ליטא ב־1353. במשך תקופה ארוכה השליטה בעיר עברה בין נסיכות ולדימיר, נסיכות מוסקבה, טטרים של קרים, והאיחוד הפולני-ליטאי שבשנת 1623 העניק לה את זכויות מגדבורג. ב־1635 העיר הייתה לבירת מחוז צ'רניהוב (Czernihów) הפולני. בתקופת פרעות חמלניצקי העיר הייתה מרכז הקוזקים שבהנהגתו. כחלק מהסכם אנדרוסובו אשר נחתם בשנת 1667 בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני-ליטאי, הריבונות בעיר עברה לרוסיה, אך הקוזאקים קיבלו שלטון עצמי. עם הזמן השלטון העצמי נשחק והאזור הפך למחוז רגיל של האימפריה הרוסית, שמושלו מונה על ידי השלטון המרכזי. בשנת 1919 התבסס בעיר השלטון הסובייטי ומשנת 1932 היא הוגדרה כבירת מחוז צ'רניהיב של אוקראינה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. משנת 1883 עד שנת 1925 כיהן הרב דוד צבי חן כרב העיר במקום אביו. תחת שלטון הקומוניסטים המשיכה קהילת צ'רניהיב לפעול במהלך שנות ה-20 תוך שקבלה סיוע מיהדות ארצות הברית לצורך אחזקת המקווה ובית הקברות היהודי. בולגריה גברובו, בולגריה בלארוס הומל, בלארוס צ'כיה הראדץ קראלובה, צ'כיה לטביה וגרה, לטביה פולין טרנובז'ג, פולין גרמניה ממינגן, גרמניה מקדוניה פרילפ, מקדוניה ישראל פתח תקווה, ישראל מדיה וקבצים בנושא צ'רניהיב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'רניהיב (באוקראינית) צ'רניהיב במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית) צ'רניהיב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סשה פרידמן, הדיוקנאות של הזיכרונות שלי מצ'רניהיב, בלוג צילום, באתר הארץ, 13 במרץ 2022 אוכלוסיית צ'רניגוב (רוסית) ל. קפלן, ליום השלושים, דואר היום, 10 בינואר 1926 חיי הדת של היהדות ברוסיה, הארץ, 12 באפריל 1928
בודהידהרמה

בּוׂדהידהרמה (סנסקריט: बोधिधमृ, סינית: פוּטידאמוֹ 菩提達摩, יפנית: דארוּמַה ダルマ) הוא שמו של נזיר בודהיסטי הודי אשר חי במאות ה-5 או ה-6 לספירה. על פי המסורת ייסד את הצ'אן בודהיזם (המוכר במערב וביפן כזן בודהיזם) בסין, ולפי האגדה פיתח את הקונג פו של מנזר השאולין. מסופר כי בודהידהרמה נולד בדרום הודו, באזור מדינת טאמיל נאדו של ימינו. קיימות מספר השערות לגבי התקופה בה חי - לפי אחת מהן בין השנים 440–528 לספה"נ ולפי אחרת בין השנים 470–543 . הוא נולד למשפחה אצילה ואומן היטב באמנויות לחימה שונות. בשלב מסוים נסע בודהידהרמה ללמד בסין. הוא עבר בין מנזרים שונים בסין כאשר בכל אחד מהם דרש ולימד את תורתו. האזכור ההיסטורי הראשון של בודהידהרמה הוא בכתביו של יָאנְג שְׂוֵ'נְגְ'ה משנת 547 (אשר עסקו במנזרים בודהיסטים באזור לווֹיָאנג שבחנאן). שם הוא מתואר כפרסי ממרכז אסיה. מסופר כי בשנת 520 לספה"נ הגיע בודהידהרמה לראיון אצל קיסר סין וו די משושלת ליאנג הדרומית במטרה להמיר את דתו לבודהיזם, אך הקיסר כבר היה בודהיסט. במהלך הראיון שאל הקיסר את בודהידהרמה כמה עושר הוא צבר במהלך בניית המקדשים והמנזרים ברחבי הארץ. הנזיר השיב "לא הרווחתי כלל". "ובכן, מה הוא העיקרון היסודי של הבודהיזם?" שאל הקיסר הנבוך. "ריקנות עצומה" אמר הנזיר. "הקשב" אמר הקיסר שהחל מאבד את עשתונותיו, "מי בכלל אתה חושב שהינך?". "אינני יודע" השיב הנזיר. לאחר ראיון זה, בו ערער בודהידהרמה את שלוותו של הקיסר, הוא גורש מחצר הקיסרות. נאמר כי במהלך מסעותיו הגיע בודהידהרמה למנזר בודהיסטי בצפון ממלכת וויי, מנזר שאולין. לאחר שנמנע ממנו להיכנס, או "נזרק" לאחר זמן קצר, מצא משכנו במערה הסמוכה למנזר השאולין וביצע בה מדיטציה במשך 9 שנים רצופות למול אחת מקירות המערה. במנזר נתגלו לפניו נזירים עצלים ומנוונים משגרת חיים שכללה למידה והעתקת מגילות עתיקות. כדי לשפר את מצבם לימד בודהידהרמה את הנזירים את אמנויות הלחימה שהכיר. אלו שימשו כבסיס לאסכולת השאולין בקונג פו. האגדה מספרת כי בודהידהרמה היה הראשון להביא את שיחי התה לסין. בעודו יושב ומבצע מדיטציה, מרט בודהידהרמה את ריסיו כדי שלא להרדם. בנקודה בה פגעו ריסיו התלושים בקרקע צמחו שיחי התה הראשונים. עוד מספרת האגדה כי בודהידהרמה ישב במדיטציה במשך תשע שנים רצופות במהלכן רגליו נשרו ממנו מרוב ריכוז. בובת דארומה מדיה וקבצים בנושא בודהידהרמה בוויקישיתוף בודהידהרמה: זן בודהיזם - מבוא, באתר ידע להצליח בודהידהרמה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "תמצית שיעור הצ׳אן של יום השבת ה-24 באוקטובר 2015, אודות הקרמה – המשך". דפי הדהרמה של שלמה שנטידווה. 2016-01-08. נבדק ב-2018-12-01.
מיכאיל יאנגל

מיכאיל קוזמיץ' יאנגל (ברוסית: Михаил Кузьмич Янгель;‏ 7 בנובמבר 1911 - 25 באוקטובר 1971), היה מחשובי מתכנני הטילים בברית המועצות. יאנגל נולד במשפחת חקלאים בת 12 ילדים בכפר סיבירי. בשנות ה-20 עבר להתגורר עם אחיו במוסקבה, ובשנת 1931 החל ללמוד הנדסה. החל את עבודתו כמהנדס אווירונאוטי לאחר סיום לימודיו במכון האווירונאוטי במוסקבה בשנת 1937. בצעירותו עבד יאנגל עם מתכנני המטוסים הסובייטיים פוליקרפוב וארטיום מיקויאן. יאנגל החל לעסוק בתחום של טילים בליסטיים לאחר מלחמת העולם השנייה, ובתחילה הופקד על תכנון של מערכות הנחיה לטילים. יאנגל עבד בצמוד לסרגיי קורוליוב, וביצע עבורו עבודות תכנון שונות, לפני שקיבל לידיו משרד תכנון משלו - משרד התכנון 586 (לימים - "משרד התכנון יאנגל", חלק של מפעל יוז'ני לבניית מכונות) שהיה ממקום בעיר דנייפרופטרובסק (אוקראינה של היום). הוא נפטר במוסקבה בגיל 60 לאחר התקף לב חמישי. יאנגל היה חלוץ בתחום פיתוח מנועים המונעים על ידי דלק היפרגולי - הניצת במגע. משרד התכנון שלו היה אחראי לפיתוח מספר דגמים של טילים בליסטיים, ובהם: R-12 R-16 R-36 מטילים בליסטיים אלה פותחו עם השנים משגרי הלוויינים ציקלון, קוסמוס וDS. יאנגל ניצל ממוות בעת אסון נדלין בשנת 1960, כשטיל בליסטי בניסוי התפוצץ על כן השיגור והרג כ-200 איש. יאנגל עוטר בעיטורים סובייטיים רבים, ובהם: כוכב הזהב של גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים) פרס לנין פרס ברית המועצות עיטור לנין (ארבע פעמים) עיטור מהפכת אוקטובר מדיה וקבצים בנושא מיכאיל יאנגל בוויקישיתוף ביוגרפיה של יאנגל באנציקלופדיה אסטרונאוטיקה מיכאיל יאנגל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
טיוב

האם התכוונתם ל... טיוב קרקע – החזרת החיים למרכיבי הקרקע השונים, לרוב באמצעות דישון The Tube – כינוי לרכבת התחתית של לונדון YouTube – אתר אינטרנט לשיתוף קובצי וידאו הפופולרי בעולם טיוב נתונים – במאגרי מידע. טוב (פירושונים) שפופרת
סלע מותמר

סלע מותמר הוא סלע שעבר תהליך שינוי כימי או מינרלוגי עקב תנאים סביבתיים קיצוניים – תהליך של התמרה, שינוי. תהליכים אלה התרחשו בסביבה מטמורפית (מטמורפוזה, מיוונית: שינוי צורה). ערך מורחב – התמרה התמרה היא תהליך של שינויים כימיים ומינרלוגיים בסלע קיים (סלע מקור, פרוטולית – protolith) ובמינרלים כתוצאה מתנאים קיצוניים אליהם נחשפו לאחר היווצרותם. סלעים שהם תוצר של תהליכי התמרה: גנייס (gneiss) – נוצר מהתמרה של סלעי משקע עשירים בקוורץ ופצלת השדה. הורנפלס (hornfels) – סלע בעל גבישים בינוניים ומרקם גרגירי הנוצר בהתמרת מגע של סלע חרסיתי או מגמטי כהה בטמפרטורה גבוהה ובלחץ נמוך יחסית. לווחה (slate) – סלע בעל גבישים מיקרוסקופיים הנוצר בהתמרה בדרגה נמוכה של סלע חרסיתי או של טוף געשי. מיגמטיט (migmatite) – סלע בעל גבישים בינוניים עד גסים הנוצר בהתמרה בדרגה גבוהה תוך התכה חלקית. מתאפיין בפסים צפחתיים כהים ופסים גרניטיים בהירים לסירוגין. צפחה (schist) – נוצרת מהתמרת סלעי משקע, בעיקר חרסית ופצלים, בתנאי חום ולחץ מוגברים כתוצאה מקבורה בעומק רב או לחצים טקטוניים. צפחה ירוקה נוצרת בהתמרה אזורית, בטמפרטורה נמוכה ובלחץ בינוני. צבעה נובע מנוכחות מינרלים ירוקים כמו מינרלים מקבוצת הכלוריט. צפחה כחולה נוצרת בהתמרה אזורית, בטמפרטורה נמוכה ובלחץ בינוני. צבעה נובע מנוכחות מינרלים כחולים כמו גלאוקופן. קוורציט (quartzite) – לעיתים נוצר בתהליך של התמרה כתוצאה מחימום אבן חול והספגתה בתמיסות צורניות. שיש (marble) – נוצר בהתמרת מגע של סלעי גיר או דולומיט, שבמהלכה גבישי הקלציט מתגבשים מחדש לגבישים גדולים יותר. אקלוגיט – סלע שנוצר מסלעים מאפיים כגון בזלת, הנקברים מתחת לשכבות ועוברים תהליכי לחץ וטמפרטורות גבוהות. מאפיין בולט של סלעים מותמרים הוא הפאצייס (facies) – "פרצוף", צורת הופעתו של סלע, שממנה ניתן להסיק על סביבת ההיווצרות שלו. לדוגמה: פאצייס צפחות ירוקות – פאצייס של התמרה אזורית בתנאי טמפרטורה נמוכה ולחץ בינוני, תנאים שנוצרו בהם צפחות ירוקות. פצילות לווחית – מרקם של לוחות דקיקים המאפיין סלעים מותמרים כגון צפחה. פצילות כזו מתרחשת כאשר גבישים שטוחים ומוארכים של מינרלים כגון נציץ מתגבשים בניצב ללחץ המופעל עליהם. ערך מורחב – פצילות מרקמים אופייניים לסלעים מותמרים: מרקם לווחי – אופייני ללווחה ולפיליט, מישורי פצילות חלקים. מרקם צפחתי – אופייני לצפחה, מישורי פצילות מחוספסים בדוגמת פסים. מרקם גנייסי – אופייני לגנייס, מבנה מפוספס, רצועתי, וחסר מישורי פצילות. מרקם גרנובלסטי – אופייני לגרנוליט ולסוגים אחדים של שיש וקוורציט. מרקם הורנפלסי – אופייני להורנפלס. מרקם מיגמטיטי – אופייני למיגמטיט. מרקם פורפירי – אופייני למינרלים מותמרים הגדלים על חשבון מסת האם: גארנט, סטאורוליט, קיאניט. סלעי המקור ההופכים לסלעים מותמרים בתהליך ההתמרה נקראים: מטא-משקעיים – סלעי המקור הם סלעי משקע מטא-געשיים – סלעי המקור הם סלעים געשיים מטא-פלוטוניים – סלעי המקור הם סלעים פלוטוניים מדיה וקבצים בנושא סלע מותמר בוויקישיתוף סלע מותמר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טבעת פלנטרית

טבעות פלנטריות הן טבעות של חומר הנע סביב כוכב לכת, הנראות כדיסקות שטוחות. במערכת השמש כל 4 ענקי הגז (צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון) הם בעלי מערכת טבעות. המערכת הטבעתית של שבתאי היא המוכרת והבולטת ביותר. טבעות פלנטריות מורכבות מחלקיקי אבק, חלקיקי קרח ועד ירחים קטנים החגים סביב כוכב הלכת כתוצאה מכוח גרביטציוני. הטבעות של כל כוכב לכת ייחודיות - הטבעות של צדק הן די עמומות ודקות והחלקיקים עשויים מגרגירי אבק, טבעותיו של שבתאי רחבות ובהירות. לאורנוס יש טבעות צרות ואילו הטבעות של נפטון כוללות קשת לא סגורה. גלילאו גליליי היה הראשון שגילה את הטבעות הפלנטריות בשנת 1610 כאשר גילה את הטבעות של שבתאי. בעזרת הטלסקופ שלו הוא הבחין בדבר מה יוצא דופן בצידי הפלנטה, אך לא ידע להסביר זאת. בשנת 1655 היה זה הוגינס שפירש נכונה את התיאורים של גלילאו כמערכת מישורית שטוחה. ב-1675 קאסיני גילה פער במערכת הטבעות. הוא היה הראשון שהציע כי המערכת הטבעות של שבתאי עשויה לא כגוף אחד קשיח אלא כחלקיקים בודדים הסובבים את שבתאי. בשנת 1859 הוכיח הפיזיקאי הסקוטי ג'יימס מקסוול באופן מתמטי שאכן מדובר באוסף חלקיקים כמו שקאסיני הציע. ב-1895 מקסוול חישב בעזרת מדידות את המהירות הסיבובית של חלקים שונים בטבעות של שבתאי ולמעשה הוכיח תצפיתית שמדובר באוסף גדול של חלקיקים בודדים. בשנת 1980 החללית וויאג'ר 2 שלחה חזרה לכדור הארץ צילומים מפורטים של שבתאי. וויאג'ר 2 פגשה את שבתאי באוגוסט 1981, את אורנוס ב-1986 ואת נפטון ב-1989. בשנת 2007 התגלה כוכב לכת חוץ-שמשי J1407b עם טבעות פי-200 גדולות מאלו של שבתאי. פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לשכתב אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא "כאריקלו 10199", "כיירון 2060", "האומיה" אינם כוכבים, קנטאור אינה קבוצה. בשנת 2014 פרסמו חוקרים מאמר בכתב העת המדעי Nature שבו נכתב שמצאו טבעת פלנטרית שמעטרת כוכב שאינו ענק גז, הכוכב הוא "כאריקלו 10199" בקבוצת קנטאור. בשנת 2015 גילו אותו צות חוקרים בקבוצת קנטאור את הכוכב "כיירון 2060", שאינו ענק גז, שעוטפת אותו טבעת, וב-2017 גילו שטבעת עוטפת גם את הכוכב הננסי "האומיה" שבחגורת קויפר. מכל התגליות שנמצאו הסיקו החוקרים שההנחה לפיה טבעות פלטריות עוטפות רק ענקי גז אינה נכונה ושככל הנראה טבעות אינן תופעה נדירה במערכת השמש החיצונית, ושהיא אולי נפוצה יותר בחגורת קויפר המרוחקת. החוקרים העלו השערה שהגורם לטבעות אלו בכוכבים קטנים, הוא התנגשות קדומה ורבת עוצמה שגרמה לחומר רב לפרוץ למרחב החלל שבמשך הזמן התגבש לטבעת פלנטרית. אפשרות נוספת שהועלתה היא שהחומר נזרק לחלל מפני השטח של הכוכבים מחמת סיבובם המהיר. אפשרות נוספת שהועלתה היא שטבעות אלו נוצרו כאשר ירח קדום נכנס למסלול נמוך, אשר הוביל לפירוק הירח, עקב הכוח הגרביטציוני, לכדי חלקיקים ולהיווצרות הטבעות. גבול רוש Carl D. Murray and Stanley F. Dermott, Solar System Dynamics, Cambridge, 1999. ISBN 0521575974 מדיה וקבצים בנושא טבעת פלנטרית בוויקישיתוף אליסף קוסמן, ‏התגלתה טבעת פלנטרית סביב כוכב הלכת הננסי האומיה, באתר "הידען", 13 באוקטובר 2017
היינריך ברינינג

היינריך ברינינג (בגרמנית: Heinrich Brüning‏; 26 בנובמבר 1885 – 30 במרץ 1970) היה קנצלר גרמניה בשנים 1930–1932. ברינינג נולד במינסטר שבווסטפאליה בשנת 1885. הוריו היו קתולים אדוקים. בגיל 29 התגייס בפעם השנייה לצבא הקיסרי כדי ללחום במלחמת העולם הראשונה. הוא מונה למפקד פלוגת-מקלעים וקיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. לאחר כניעת גרמניה והקמת רפובליקת ויימאר הצטרף למפלגת המרכז הגרמנית ונבחר מטעמה לרייכסטאג. במרץ 1930 התפטר הרמן מילר, הקאנצלר הסוציאל-דמוקרטי האחרון של רפובליקת ויימאר, עקב סכסוך בין הסוציאל-דמוקרטים לליברלים. ברינינג מונה במקומו לקנצלר גרמניה על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג. ברינינג, אף שלא ידע זאת, היה מועמד מטעם הצבא. הוא קיווה להחזיר לגרמניה שלטון פרלמנטרי יציב ולהציל את המדינה מהשפל הכלכלי הגדול אליו נקלעה. ברינינג ניסה להקים קואליציה רחבה, לרבות עם אדולף היטלר והמפלגה הנאצית, אך היטלר סירב להיות סגן-הקאנצלר ואף מיאן לתמוך בהמשך כהונתו של הנשיא הינדנבורג והמגעים כשלו. בעקבות ניצחון הנאצים בברלין ב-29 במאי 1932, נחתם הסכם בין היטלר לבין גנרל קורט פון שלייכר, יועצו של הנשיא, לפיו יבוטל האיסור על קיום פלוגות האס-אה, הרייכסטאג יפוזר ותוקם ממשלה נשיאותית בראשות פרנץ פון פאפן היושב ראש של השורות האחרונות ממפלגתו של ברינינג. לאחר עליית היטלר לשלטון ב-30 בינואר 1933 ניסה קורט פון שלייכר, האדם שסילק את ברינינג, ליצור עמו קשר ואף הציע לו להקים ממשלה חדשה שבה ישמש ארנסט רהם כשר המלחמה, גרגור שטרסר יהיה שר הכלכלה וברינינג שר החוץ. בסוף מאי 1934 קיבל ברינינג אזהרה כי הוא עומד להירצח. הוא נמלט מגרמניה כשהוא מחופש. לאחר מלחמת העולם השנייה (1951) חזר למערב גרמניה, לעיר קלן, שם עבד כפרופסור מרצה למדעי המדינה באוניברסיטת קלן, אך לאחר זמן קצר (1953) החליט לפרוש. בעקבות כך, ובין השאר בעקבות חוסר הסכמתו עם דעותיו הפוליטיות של קנצלר גרמניה, קונראד אדנאואר, חזר בשנת 1955 לארצות הברית, לעיר נורוויץ' שבמדינת וורמונט. שם הוא נפטר ב-30 במרץ 1970. גופתו הוחזרה לעיר הולדתו, מינסטר. מדיה וקבצים בנושא היינריך ברינינג בוויקישיתוף היינריך ברינינג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) היינריך ברינינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) היינריך ברינינג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) היינריך ברינינג, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) היינריך ברינינג, באתר Discogs (באנגלית)
לברנה הראשון

לַבְרַנַה או לַבַרְנַש הראשון היה מלך החתים בין השנים 1680–1650 לפנה"ס בקירוב. עצם קיומו מוטל בספק גם כן על ידי חלק מההיסטוריונים של ימינו. לברנה לא היה יורש העצר הטבעי של קודמו פו-שרומה, אלא חותנו. פו-שרומה מינה אותו ליורשו לאחר שבניו התמרדו נגדו. לאחר מות פו-שרומה התחרו לברנה ובנו של פו-שרומה פַּפַּחַדִלְימַה על כס המלכות, אך לבסוף ניצח לברנה. רוב המידע אודותיו מגיע מרשימות תלפינו, בהן נכתב על ניצחונותיו על אויביו ועל כיבושיו שהגיעו עד הים התיכון בדרום, ויש הטוענים כי גם עד לים השחור בצפון. .Michael Roaf, Cultural Atlas Of Mesopotamia and the near east, 1991 החתים, באתר היסטוריית העולם החתים, באתר "הכל על-אודות טורקיה" לברנה הראשון, באתר על מלכי החתים לברנה הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שמות חתיים של מקומות, אלים ואנשים יכולים להיות מתועתקים עם סיומת ־ש, המציינת את יחסת הנושא (nominative case), או בצורה הבסיסית ללא היחסה; בספרות המקצועית רווחת יותר השיטה השנייה. ראו איתמר זינגר, החתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' ט.
נרודה

האם התכוונתם ל... יאן נרודה – סופר, משורר ומחזאי צ'כי פבלו נרודה – שם העט שבו היה מוכר המשורר הצ'יליאני ריקרדו אליעזר נפתלי רייס בסואלטו, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1971
ארמון דנפרמליין

ארמון דנפרמליין (באנגלית: Dunfermline Palace) שימש בעבר את בית המלוכה של סקוטלנד. הארמון ממוקם בדנפרמליין שבמחוז פייף. הארמון נבנה בסמוך למנזר דנפרמליין על ידי מלך סקוטלנד ג'יימס הרביעי בשנת 1500, ושימש מקום המגורים המועדף על ידי מלכי סקוטלנד עד איחוד המלוכה עם בית המלוכה האנגלי. המלכים ג'יימס הרביעי, ג'יימס החמישי, מרי מלכת הסקוטים וג'יימס השישי התגוררו בארמון זה. לאחר נישואיה של אן מדנמרק למלך ג'יימס השישי בשנת 1589 הוענק לה הארמון כמתנה, ובו נולדו ילדיה: אליזבת, רוברט וצ'ארלס הראשון, לימים מלך בריטניה, בשנת 1600. המלך האחרון שהתגורר בארמון היה המלך צ'ארלס השני, זמן קצר לפני קרב פיטרבי (בשנת 1650). הארמון נעזב זמן קצר לאחר מכן וגגו הוסר בשנת 1708. כיום נותרו שרידי חומתו הדרומית של הארמון והמטבח. מדיה וקבצים בנושא ארמון דנפרמליין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון דנפרמליין
ארמון וייטהול

ארמון וייטהול (באנגלית: Palace of Whitehall) היה מקום המגורים העיקרי של מלכי אנגליה בין השנים 1530–1692. כל הארמון, למעט בית הסעודות (שנבנה על ידי איניגו ג'ונס בשנת 1622), נהרס בשרפה. בשיאו היו בארמון 1,500 חדרים והוא היה המבנה הגדול בעולם. הארמון היה בלונדון, במיקום 51°30′16″ צפון, 0°7′32″ מערב, בשטח שבין הרחובות דאונינג, שדרות נורת'מברלנד, דרך משמר הסוסים, ונהר התמזה - על פני שטח כולל של 93,000 מ"ר. כיום, בשטחים בהם עמד הארמון, נמצאים מבני ממשלת בריטניה, ושם הארמון מהווה כינוי לממשלה הבריטית. במהלך המאה ה-13 הפך ארמון וסטמינסטר למרכז השלטון באנגליה. ארמון זה שימש בית המגורים העיקרי של משפחת המלוכה מאז שנת 1049. האדמות הסמוכות לארמון וסטמינסטר הפכו פופולריות (בשל הקרבה לארמון המלך) ונרכשו על ידי וולטר דה גריי, הארכיבישוף מיורק אשר בנה במקום ארמון בשנת 1240 וקרא לו "ארמון יורק" (York Place). הארמון הורחב מספר פעמים, והמבנה הפך למבנה הגדול בבריטניה (שני לו היה ארמון למבת, ורק אחרי שני ארמונות אלה היו מבני בית המלוכה). לאחר ביטול המנזרים בתקופת הנרי השמיני השתלט המלך על ארמון יורק (בשנת 1530) במטרה להפכו לארמון המלכותי העיקרי במקום ארמון וסטמינסטר. הנרי השמיני הרחיב את הארמון, והוסיף לו גנים נרחבים, מגרשי טניס, מגרש לקרבות תרנגולים ואתר לתחרויות ג'אוסט. עלויות השיפוץ באותה עת הגיעו ל-30,000 ליש"ט - עלות העולה ב-50% על עלויות בניית ארמון בריידוול. טקסי הנישואים של הנרי השמיני לאן בולין (בשנת 1533) ולג'יין סימור (בשנת 1536) נערכו בארמון וייטהול. בינואר 1547 נפטר הנרי השמיני בארמון זה. בשנת 1611 נערכה בארמון הצגת הבכורה של המחזה "הסופה" מאת ויליאם שייקספיר. בשנת 1622 הורה המלך ג'יימס הראשון על הוספת בית סעודות חדש לארמון. המבנה תוכנן על ידי איניגו ג'ונס במקום בו עמדו חדרי הסעודות מתקופת המלכה אליזבת הראשונה. עם סיום הקמת המבנה, בשנת 1634, עוטרה תקרת אולם הסעודות, בהוראת המלך צ'ארלס הראשון בציורים מעשי ידי פטר פאול רובנס. צ'ארלס הראשון הוצא להורג בחזית הארמון בשנת 1649. בשנה זו הארמון היה המבנה הגדול ביותר באנגליה - היו בו 1,500 חדרים. מבני הארמון נבנו בסגנונות שונים ועל ידי אדריכלים שונים ולמעשה היה הארמון עיר קטנה. המלך צ'ארלס השני ביצע סדרה של עבודות שיפוץ בארמון, ואף נפטר בו. המלך ג'יימס השני הורה על שיפוץ הארמון וביקש את כריסטופר רן לתכנן את המבנים החדשים. רן תכנן קפלה חדשה עבור הארמון (שהושלמה בשנת 1687) וכן מגורים חדשים עבור המלכה (שהושלמו בשנת 1689). בשנת 1691 הארמון היה המבנה הגדול והמורכב באירופה, אולם שרפה שפרצה ב-4 בינואר 1698 התפשטה והרסה את מרבית מבני הארמון. בשל גודלו, העלות הכספית של שיקום המבנים הייתה כה רבה, שהוחלט שלא לשקם את הארמון והוא נותר בהריסותיו, למעט מספר מבני ממשלה ששוקמו. תוכניתו של איניגו ג'ונס לשיקום הארמון. התוכנית לא הוצאה אל הפועל. תוכניתו של כריסטופר רן משנת 1698 לשיקום הארמון. התוכנית לא הוצאה אל הפועל. במהלך המאה ה-18 מרבית שטחי הארמון הוחכרו לצורך בניית מבני מגורים. השריד היחיד של הארמון שנותר עד ימינו הוא בית הסעודות. במקום בו עמדו מבני השלטון של הארמון נבנה החל משנת 1938 מבני ממשלת בריטניה. וייטהול מדיה וקבצים בנושא ארמון וייטהול בוויקישיתוף תוכנית הארמון משנת 1680 הארמון בשנת 1669 ארמון וייטהול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אי-תלות אלגברית

במתמטיקה, ובמיוחד באלגברה קומוטטיבית, תת קבוצה S של אלגברה A נקראת בלתי תלויה אלגברית מעל שדה הבסיס K, אם לא קיים פולינום לא טריוויאלי עם מקדמים מ-K שמאפס תת-קבוצה סופית של איברי S. במילים אחרות, S היא בלתי תלויה אלגברית אם לכל α 1 , α 2 , … , α n {\displaystyle \,\alpha _{1},\alpha _{2},\dots ,\alpha _{n}} ב-S ולכל פולינום p ∈ K [ x 1 , … , x n ] {\displaystyle p\in K[x_{1},\dots ,x_{n}]} שאינו פולינום האפס, p ( α 1 , … , α n ) ≠ 0 {\displaystyle \,p(\alpha _{1},\dots ,\alpha _{n})\neq 0} . בפרט, קבוצה בת איבר אחד { α } {\displaystyle \,\{\alpha \}} היא בלתי תלויה אלגברית מעל K אם ורק אם α {\displaystyle \alpha } הוא טרנסצנדנטי מעל K. באופן כללי יותר, כל איבריה של קבוצה בלתי תלויה אלגברית הם איברים טרנסצנדנטיים מעל K, אך זהו בוודאי לא תנאי מספיק לכך. לדוגמה, תת-הקבוצה { π , 2 π + 1 } {\displaystyle \,\{{\sqrt {\pi }},2\pi +1\}} של שדה המספרים הממשיים היא לא בלתי תלויה אלגברית מעל שדה המספרים הרציונליים, מכיוון שעבור הפולינום עם המקדמים הרציונלים p ( x 1 , x 2 ) = 2 x 1 2 − x 2 + 1 {\displaystyle \,p(x_{1},x_{2})=2{x_{1}}^{2}-x_{2}+1} מתקיים p ( π , 2 π + 1 ) = 0 {\displaystyle \,p({\sqrt {\pi }},2\pi +1)=0} . המספר הגדול ביותר של איברים בלתי תלויים אלגברית נקרא דרגת הטרנסצנדנטיות של A מעל K. השאלה האם הקבוצה { π , e } {\displaystyle \,\{\pi ,e\}} היא תלויה אלגברית מעל המספרים הרציונליים היא בעיה פתוחה במתמטיקה. ב-1996 הוכיח יורי נסטרנקו כי הקבוצה { π , e π , Γ ( 1 4 ) } {\displaystyle \{\pi ,e^{\pi },\Gamma ({\frac {1}{4}})\}} היא בלתי תלויה אלגברית מעל Q {\displaystyle \,\mathbb {Q} } . ערך מורחב – משפט לינדמן-ויירשטראס לעיתים קרובות ניתן להשתמש במשפט לינדמן-ויירשטראס על מנת להוכיח כי קבוצה מסוימת היא בלתי תלויה אלגברית מעל שדה הרציונלים. המשפט נקרא על שמם של פרדיננד לינדמן וקארל ויירשטראס. לינדמן הוכיח ב-1882 כי e α {\displaystyle \,e^{\alpha }} הוא מספר טרנסצנדנטי לכל α {\displaystyle \alpha } אלגברי שונה מ-0. ויירשטראס הוכיח ב-1885 את הגרסה הכללית יותר של המשפט הטוענת כי אם α 1 , … , α n {\displaystyle \,\alpha _{1},\dots ,\alpha _{n}} הם מספרים אלגברים בלתי תלויים ליניארית מעל Q {\displaystyle \,\mathbb {Q} } אז המספרים e α 1 , … , e α n {\displaystyle \,e^{\alpha _{1}},\dots ,e^{\alpha _{n}}} הם בלתי תלויים אלגברית מעל Q {\displaystyle \,\mathbb {Q} } . משפט הנורמליזציה של נתר אי-תלות אלגברית, באתר MathWorld (באנגלית)
חולדה

חולדה היא סוג של יונק, ממשפחת העכבריים בסדרת המכרסמים. לחולדות חוש ריח מפותח ושמיעה מפותחת. הן ידועות בכושר הישרדות יוצא דופן. נמצאה, למשל, חולדה חיה בטמפרטורה של מינוס 30 מעלות. גם הקשרים החברתיים של החולדות והאינטליגנציה שלהן מסייעים בשרידותן – חולדות מסוגלות למצוא את דרכן במבוך ולקשר בין אירועים כמו אכילת מזון מורעל ומות חבריהן. החולדות הן מן היונקים הנפוצים ביותר וישנם מינים וזנים רבים של חולדות. החולדות הגיעו, עם האדם, לכמעט כל פיסת יבשה ואי נידח בעולם. כיום החולדות נפוצות בכל היבשות מלבד אנטארקטיקה והן נמצאות בעיקר באזורים עירוניים. מרבית זני החולדות נתפשים בידי האדם כמזיקים לאדם וכמכחידי מינים של חיות בר. אולם, החולדות משמשות גם לניסויים מדעיים וכחיות מחמד. חולדות מעבדה הן זן מתורבת, לרוב רגוע יותר, של חולדות הרחוב והן מוכרות כחולדות מחמד. מיני החולדות הנפוצים בישראל הם חולדה מצויה (Rattus rattus) וחולדת חוף (Rattus norvegicus). על אף שמה, אין קשר בין החולדה Rattus norvegicus לנורווגיה, השם נוצר ככל הנראה בטעות במאה ה-17 על ידי ג'ון ברקנהוט (John Berkenhout) שהאמין שהחולדות הגיעו לאנגליה באוניות. למעשה המקור האמיתי של החולדות הוא ככל הנראה אסיה. בין המאות ה-13 וה-17 סייעו ככל הנראה החולדות בהפצת מגפת הדבר (המגפה השחורה) באירופה. מחלה זו מועברת לבני אדם על ידי עקיצת פרעושים הנגועים בחיידק. חוקרים סבורים שקרבה יתרה בין החולדות לבני האדם היא שגרמה להתפרצות המחלה. החולדה נזכרת פעמים רבות במקורות חכמים. במקומות אחדים החולדה מחליפה את החולד המקראי, ברשימת 'שמונת השרצים' המטמאים. היא מתוארת כחיה המשתכנת 'בעיקרי הבתים', וניזונה מלחם, מבעלי חיים קטנים כעכברים, ומנבלות. על פי הגישה הרווחת בתרגומים העתיקים והמפרשים, משמעות השמות "חולד" ו"חולדה" זהה והם מתייחסים למין אחד או כמה מיני טורפים קטנים ממשפחת הסמוריים (Mustelide), ובמיוחד עם החמוס (Mustela). זיהוי זה מתאים למרבית תיאורי החולדה בספרות חכמים, אולם החולדה נזכרת במשנה בפסחים כניזונה מלחם ועלולה לגרור חמץ ממקום למקום, ועל כן שם היא אינה החמוס, שאינו ניזון מלחם. זיהוי אחר מן העת החדשה המתאים אף לתיאור החולדה בפסחים הוא עם בעל-החיים הנקרא בלשוננו חולדה (Rattus). החולדה 'אוכלת-כל' וניזונה מזירעונים, ירק, בעלי-חיים קטנים ואף מלחם. נטיית החולדות לאגור את עודפי המזון במחבואים בטריטוריה שלהן, מבהירה את החשש במשנה שמא תגרור החולדה חמץ ממקום למקום. ז. עמר, החמוס – זיהוי ה"חולדה" שבמשנה על ידי הרמב"ם, לשוננו עג (תשע"א), עמ' 327–333. חולדה, באתר ITIS (באנגלית) חולדה, באתר NCBI (באנגלית) חולדה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חולדה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חולדה, באתר GBIF (באנגלית) נועה מנהיים, תחנות תרבותיות בהיסטוריה של החולדה, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2015 ג'ורדן קיסנר, הגרדיאן, אדם נגד חולדה - האם המלחמה הארוכה קרובה לסיום?, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2016 שחר סמוחה, ‏הן אוכלות לנו את הפיצה, ולא רק אותה: המין האנושי מפסיד את המלחמה נגד החולדות, באתר גלובס, 22 בפברואר 2019 על זיהוי החולדה במקורות חז"ל - תרנגולתך מנקרת באשפה ואין חולדה מזיקתך - חולדה מצויה, משה רענן, באתר פורטל הדף היומי זהר עמר, החמוס - זיהוי החולדה שבמשנה על ידיד הרמב"ם, לשוננו, אלול תשע"א, באתר JSTOR חולדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מהו בעל החיים הקטלני ביותר בהיסטוריה?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף קי"ח, עמוד ב' תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף י', עמוד ב' תוספתא מסכת שבת (ליברמן) פרק יז הלכה יט משנה, פסחים פרק א משנה ב