laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ואן טאוור

ואן טאוור (בפורטוגזית: One Tower) הוא גורד השחקים הגבוה בברזיל והשני בגובהו באמריקה הדרומית, אחרי גראן טורה סנטיאגו בסנטיאגו, בירת צ'ילה. הוא ממוקם בעיר בלנאריו קמבוריו, במדינת סנטה קטרינה בדרום ברזיל. בניית המגדל החלה ב־2015 ונמשכה מעט יותר מ־7 שנים. בדצמבר 2022 הושלמה בנייתו והוא נפתח. גובהו 290 מטר, והוא מכיל 77 קומות, מהן 7 קומות טכניות. המגדל כולו משמש למגורים. בבלנאריו קמבוריו נמצאים עוד מגדלים רבים. 3 מהם היו בעבר הגבוהים בברזיל: מגדלי מועדון התושבים יאכטהאוס (אנ'), שהחזיקו בתואר משנת 2020 ועד להשלמת בנייתו של ואן טאוור ומגדל חוף האין־סוף (אנ'), שהחזיק בתואר משנת 2019 עד 2020. מדיה וקבצים בנושא ואן טאוור בוויקישיתוף "One Tower - The Skyscraper Center". www.skyscrapercenter.com. נבדק ב-2023-01-03. "Prédio mais alto do Brasil é finalizado em Balneário Camboriú". GZH (בפורטוגזית). 2022-12-21. נבדק ב-2023-01-03. ערך זה הוא קצרמר בנושא גורדי שחקים ובנושא ברזיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יורי קליטבינצב

יורי ניקולאייביץ' קליטבינצב (ברוסית: Ю́рий Никола́евич Кали́твинцев; נולד ב-5 במאי 1968 בוולגוגרד) הוא מאמן כדורגל אוקראיני ממוצא רוסי. בעבר היה כדורגלן ששיחק בקבוצות דינמו קייב, דינמו מוסקבה ובנבחרת אוקראינה. קליטבינצב החל את הקריירה שלו בקבוצת רוטור וולגוגרד מליגת העל הסובייטית. בהמשך שיחק בסק"א רוסטוב, דינמו מוסקבה ולוקומוטיב ניז'ני נובגורוד. בשנת 1994 עבר לאוקראינה. שיחק 4 עונות במדי דינמו קייב, זכה עם הקבוצה ב-4 אליפויות וב-2 גביעי אוקראינה. את הקריירה כשחקן מקצועי סיים בשנת 2000 בצסק"א קייב. בשנת 1995 קיבל קליטבינצב אזרחות אוקראינית כדי לשחק בנבחרת אוקראינה. היה בסגל הנבחרת במשך 4 שנים והשתתף ב-22 משחקי הנבחרת. בשנת 2001 קליטבינצב החל לאמן את קבוצת זקרפטיה האוקראינית. לאחר מכן במשך 3 שנים אימן את נבחרת הנוער של אוקראינה. בשנים 2007–2009 היה בצוות אימון של דינמו קייב. בשנת 2009 שב לאמן את נבחרת הנוער וזכה איתה באליפות אירופה לנוער. בעקבות הצלחתו עם נבחרת הנוער מונה לעוזרו של מירון מרקביץ', מאמן הנבחרת הלאומית של אוקראינה. באוגוסט 2010 התפטר מרקביץ' מאימון הנבחרת וקליטבינצב מונה לממלא מקומו. באפריל 2011 מונה אולג בלוחין למשרת מאמן הנבחרת. הוא הציע לקליטבינצב להיות עוזרו הראשי בניהול הנבחרת. קליטבינצב הסכים ותפקד כעוזרו של בלוחין עד יולי 2012. לאחר מכן הוא עזב לרוסיה, שם אימן, בין היתר, את דינמו מוסקבה. בפברואר 2021 שב לאוקראינה, כדי לאמן את קבוצת אולימפיק דונצק. אך כעבור 3 חודשים פוטר מתפקידו בשל הביצועים הכושלים של קבוצתו. החל מיוני 2021 מאמן קליטבינצב את קבוצת פוליסיה ז'יטומר מהליגה האוקראינית הראשונה. כשחקן כדורגלן השנה באוקראינה: 1995 אליפות אוקראינה: 1994/1995, 1995/1996, 1996/1997, 1997/1998 הגביע האוקראיני: 1995/1996, 1997/1998 כמאמן: אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2009 יורי קליטבינצב, באתר Transfermarkt יורי קליטבינצב, באתר Soccerway יורי קליטבינצב, באתר WorldFootball.net יורי קליטבינצב, באתר National Football Teams יורי קליטבינצב, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
פריץ של

פריץ של (גרמנית: Fritz Scheel) היה מנצח גרמני. בשנת 1900 התמנה של למנהל המוזיקלי הראשון של תזמורת פילדלפיה. בחזרות דיבר גרמנית וניצח בעיקר על רפרטואר של מוזיקה גרמנית. אחרי העונה הראשונה של התזמורת, פיטר של מחצית מנגניה והחליף אותם בנגנים אירופאים. הוא המשיך לנצח על תזמורת פילדלפיה עד מותו בשנת 1907. Molzow, Hartwig (2006). Biographisches Lexikon für Schleswig-Holstein und Lübeck - Scheel, Fritz (בגרמנית). Neumünster: Wachholtz. pp. 354–359. ISBN 3529025607. Elson, Louis Charles; Elson, Arthur (1904). The History of American music. New York: Macmillan. pp. 66, 70, 256. OCLC 1259138. מדיה וקבצים בנושא פריץ של בוויקישיתוף פריץ של, באתר MusicBrainz (באנגלית) פריץ של, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרקו באשה

מרקו באשה (בסרבית: Марко Баша; נולד ב-29 בדצמבר 1982) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי ששיחק בעמדת הבלם. באשה נולד בטרסטניק שביוגוסלביה לאבא מונטנגרי ולאם סרבית. באשה התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל טרסטניק המקומית. בגיל 18 הצטרף לקבוצת הכדורגל OFK בלגרד במדיה שיחק 5 שנים. בקיץ 2005 חתם בלה מאן מליגה 1. ב-31 ביולי 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לאולימפיק ליון. בעונת 2008 הצטרף ללוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית. בעונת 2009 נעדר מרוב משחקי הקבוצה בשל פציעות וגם כאשר החלים מהפציעה הפסיד את מקומו. עונה לאחר מכן הצליח לשוב להרכב, אמנם ברוב שלבי עונת 2011 נעדר מהמגרשים בשל פציעות חוזרת. ב-23 ביוני 2011 חתם בליל במדיה שיחק 6 שנים בסיומן פרש מכדורגל. בצעירותו, באשה שיחק עם נבחרת הנוער של סרביה ומונטנגרו באולימפיאדת אתונה (2004). ב-16 באוגוסט 2006 זומן לראשונה לסגל נבחרת סרביה, שהוקמה לאחר פירוק המדינה לשני הנבחרות חודשיים קודם לכן. אמנם באשה נפצע ושוחרר מסגל הנבחרת. בשנת 2007 הצהיר בתקשורת המונטנגרית כי הוא מעוניין לייצג את המדינה בעתיד. הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת משחקה הראשון, אך לבסוף נעדר מסגל הנבחרת. בהמשך הודיע כי הוא מעדיף לא לייצג אף מדינה, אך במרץ 2009 זומן לסגל נבחרת מונטנגרו וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 לאיטליה. מדיה וקבצים בנושא מרקו באשה בוויקישיתוף מרקו באשה, באתר Transfermarkt מרקו באשה, באתר Soccerway מרקו באשה, באתר WorldFootball.net מרקו באשה, באתר National Football Teams מרקו באשה, באתר FootballDatabase.eu
פרס ישראל לזמר עברי

פרס ישראל לזמר עברי מוענק על ידי מדינת ישראל לאישיות בכירה בתחום הזמר העברי. הפרס מוענק מאז 1983 באופן לא סדיר. הפרס מוענק בטקס חגיגי שנערך ביום העצמאות. עד שנת 2023 הוענקו 15 פרסי ישראל בתחום זה. ארבע נשים זכו בפרס, ואחד עשר גברים. שמונה מהזוכים נולדו בישראל, ושבעה נולדו בפולין, תימן, רוסיה, אוקראינה, לטביה או רומניה. הזוכים בפרס מתחום "הזמר המזרחי" הם אביהו מדינה ב-2022 ודקלון ב-2023. יעקב בר-און, חגיגת זמר בהיכל התרבות לחתני פרס ישראל, דבר, 20 במרץ 1983 פרסי ישראל - נימוקים., באתר ארכיון המדינה חיים נגיד, ראשונים תמיד, מעריב, 20 באפריל 1988 פרס ישראל לזמר העברי לשושנה דמארי וסשהארגוב, מעריב, 1 באוקטובר 1987 זוכי פרס ישראל לשנת תשנ"ד, באתר פרס ישראל זוכי פרס ישראל לשנת תשנ"ח, באתר פרס ישראל פרסי ישראל תשנ"ח 1998 - חוברת זוכים חלק ג' - אהוד מנור, באתר ארכיון המדינה יהורם גאון, באתר פרס ישראל גיל אלדמע, באתר פרס ישראל נחום היימן, באתר פרס ישראל דב זלצר, באתר פרס ישראל מערכת ישראל היום, פרס ישראל לנורית הירש, באתר ישראל היום, 13 במרץ 2016 נורית הירש, באתר פרס ישראל רן בוקר, תמר טרבלסי חדד, אביהו מדינה יקבל את פרס ישראל בתחום הזמר העברי, באתר ynet, 15 במרץ 2022 אביהו מדינה, באתר פרס ישראל בשנת 2023 החליטה ועדת הפרס על הענקתו לזמר שלמה ארצי. עקב תוכניות הקואליציה להעביר את הרפורמה המשפטית, סירב ארצי לקבל את הפרס, והוא הוענק לדקלון. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קדם פרסום

בהוצאה לאור אקדמית ומדעית, קדם פרסום (באנגלית: Preprint) הוא גרסת טיוטה של מאמר מדעי או אקדמי, אשר לא עברה עדיין באופן רשמי את ההליך של ביקורת עמיתים בכתב עת מדעי או בפורום אקדמי אחר, והופצה באופן מוגבל ובלתי-רשמי, בעיקר לקוראים שעשויים להתעניין בתוכן המאמר או לסייע בבדיקתו. מאז סוף המאה ה-20 ובמאה ה-21, מקובל יותר ויותר בתחומים רבים של מדע ואקדמיה להפקיד גרסאות אלקטרוניות של קדם-פרסומים במאגרי מידע מקוונים, כגון arXiv, תחת פיקוח רשמי של האתר אך ללא ביקורת עמיתים. הפקדה כזו יכולה להיות הכנה לקראת הליך שקוף יותר של ביקורת עמיתים בכתב-העת. בעוד שבעבר, כתבי-עת והוצאות לאור אקדמיות תכופות סירבו לפרסם מאמר שכבר פורסם קודם במקום אחר, כיום בעיקר כתבי-עת מקוונים בגישה פתוחה, כמו אלו של PLoS, אף מעודדים הליך כזה. קדם פרסומים במאגרי מידע כגון arXiv ו-biorXiv בדרך-כלל פתוחים לקריאה לציבור הרחב באתר האינטרנט של מאגר המידע, וניתנים לאיתור ברשת האינטרנט באמצעות מנועי חיפוש כמו גוגל וגוגל סקולר. מבחינה זו הם מהווים מעין פרסום, אך יש לזכור שלא עברו עדיין הליך ביקורת עמיתים, המקובל על הקהילה המדעית כתנאי חיוני להכרה בחשיבות מדעית. לעיתים זמינים באינטרנט גם גרסת קדם הפרסום של המאמר וגם הגרסה הסופית בכתב-העת, שכתוצאה מביקורת העמיתים שעברה עשויה לכלול שינויים שונים. בחודשיה הראשונים של מגפת הקורונה, למשל, הליך ביקורת העמיתים היה איטי מדי בשביל מאמרים מדעיים רבים שעסקו בנושאים שונים של חקר המגפה, הטיפול בה והחיסון שלה. ההוצאה המוקדמת של רבים ממאמרים אלו כקדם-פרסומים תרמה למהירות המחקר בנושא, ולשיא במספר הפרסומים המדעיים בשנה בודדת. מדיה וקבצים בנושא קדם פרסום בוויקישיתוף אתר arXiv לקדם-פרסומים מדעיים. (באנגלית) רשימת הוצאות-לאור אקדמיות לפי מדיניות קדם-פרסומים. (באנגלית) קדם פרסום באתר bioRxiv מסביר את אופן השימוש באתר לקדם-פרסומים. (באנגלית) Heidary, A., & Gharebaghi, R. (2021). COVID-19 impact on research and publication ethics. Heidary F, Gharebaghi R, COVID-19 impact on research and publication ethics. Med Hypothesis Discov Innov Ophthalmol, 10(1), 1-4.
שירלי יוז

שירלי יוז (באנגלית: Winifred Shirley Hughes;‏ 16 ביולי 1927 – 25 בפברואר 2022) הייתה מאיירת וסופרת אנגליה. יוז כתבה ואיירה מעל 50 ספרים ואיירה כמאתיים ספרים. יוז נולדה בוסט קירבי (אנ') במחוז צ'שייר באנגליה ב-16 ביולי 1927. אביה היה הבעלים של רשת יוז - מותג חנויות כלבו מוזלות באנגליה. בילדותה הושפעה מאמנים כגון ארתור רקהאם והית רובינסון ונהגה ללכת לקולנוע ותיאטרון עם אמה. היא למדה בבית ספר לא דתי בוסט קירבי ובגיל 17 עזבה והחלה ללמוד רישום ועיצוב תלבושות בבית ספר לאמנות בליברפול. משם עברה ללמוד בעיר אוקספורד בבית ספר רסקין לאמנות (אנ') (בחטיבת מדעי הרוח (אנ') של אוניברסיטת אוקספורד). היא נישאה לארכיטקט ג'ון ווליאמי בשנת 1952 ולזוג נולדו שלושה ילדים ביניהם העיתונאי אד ווליאמי (אנ'). יוז נפטרה בגיל 94 בשנת 2022 לאחר מחלה קצרה. ספריה היו פופולריים ודורות שלמים גדלו עליהם. באוקספורד עודדו את יוז לעבוד בפורמט של סיפורת מאוירת וליתוגרפיות. לאחר לימודיה ניסתה לעבוד כמעצבת במה בתיאטרון אך מהר מאוד החלה לעבוד כמאיירת. בהתחלה איירה ספרים של הסופרות דורותי אדוארדס (אנ') ונואל סטריטפילד. הספר הראשון שכתבה ואיירה נקרא "היום של לוסי וטום" ("Lucy & Tom's Day") שהפך לסדרה. מאז כתבה ואיירה עשרות סיפורים כולל הספר שזכה בפרסים רבים בשם "דוגר" ב-1977, סדרת "אלפי" וסדרת "אולי ואני" 1993. בשנת 2003 גלריית ווקר לאמנות (אנ') בליברפול ערכה לה תערוכה גדולה, לאחר מכן תערוכה זו עברה למוזיאון אשמוליאן לאמנות וארכאולוגיה באוקספורד. לאורך הקריירה שלה היא גם איירה 200 ספרי ילדים שנמכרו באלפי עותקים. ב-2015, בגיל 84 כתבה ספר ראשון למבוגרים בשם "Hero on a Bicycle". ספריה זכו בפרסים רבים כגון מדליית קייט גרינאווי (אנ') על שם המאיירת קייט גרינאווי לשנת 1977 ו-2003 עבור איור ספרי ילדים בריטיים, ובפרס אלינור פרג'ן (אנ') על שם הסופרת אלינור פרג'ן, לשנת 1984 עבור שירות מכובד לספרות ילדים. בשנת 1999 הוענק לה עיטור במסדר האימפריה הבריטית בדרגת קצינה, ובשנת 2000 הוכתרה כחברת כבוד של החברה המלכותית לספרות. כמו כן זכתה בתוארי כבוד באוניברסיטת ליברפול ובאוניברסיטת ג'ון מורס בשנת 2004 ובאוניברסיטת צ'סטר (אנ') בשנת 2012. היא הייתה פטרונית של איגוד המאיירים (אנ') הבריטי. מדיה וקבצים בנושא שירלי יוז בוויקישיתוף שירלי יוז, ברשת החברתית Goodreads הספרים של שירלי יוז, באתר "סימניה" בגיל 92 שירלי יוז מאיירת וכותבת ללא הפסקה לאחר שספרה “דוגר” נבחר לספר הילדים האהוב בכל הזמנים, באתר ARToday, ‏15 באפריל 2020 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שירלי יוז".
שגרירות קוריאה הדרומית בישראל

שגרירות קוריאה הדרומית בישראל (בקוריאנית: 주이스라엘_대한민국_대사관|주이스라엘 대한민국 대사관) היא שגרירות של הרפובליקה של קוריאה בישראל שהוקמה ב-1993. קוריאה הדרומית כוננה יחסים דיפלומטיים עם ישראל ב-10 באפריל 1962. ישראל נכללה בשטח האמנתה של שגרירות קוריאה הדרומית בטורקיה. ב-1969 הועברה האמנה לישראל לשגרירות קוריאה הדרומית באיטליה, ויו ג'אה-הונג, השגריר באיטליה, שימש במקביל כשגריר בישראל. שגרירות קוריאה הדרומית בישראל הוקמה ב-27 בדצמבר 1993. השגריר התושב הראשון, פארק דונג-סון (Park Dong-soon), נכנס לתפקידו ב-1994. ב-10 במרץ 2016 עברה השגרירות למבנה חדש בהרצליה. נציגויות דיפלומטיות בישראל יחסי ישראל–קוריאה הדרומית מדיה וקבצים בנושא שגרירות קוריאה הדרומית בישראל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שגרירות קוריאה הדרומית בישראל שגרירות קוריאה הדרומית בישראל, ברשת החברתית פייסבוק שגרירות קוריאה הדרומית בישראל, ברשת החברתית LinkedIn 대한민국 외교부 (באוגוסט 2015). 이스라엘개황. p. 99. אורכב מ-המקור ב-15 בדצמבר 2022일. נבדק ב-15 בדצמבר 2022일. {{cite book}}: (עזרה) "大使舘23·領事舘6". 동아일보. 26 במאי 1962. p. 1면. נבדק ב-15 בדצמבר 2022. {{cite news}}: (עזרה) "한국-이스라엘 외교관계". 주이스라엘 대한민국 대사관. 2019-03-28. אורכב מ-המקור ב-2022-12-15. נבדק ב-2022-12-15. 대한민국 외교통상부 (בדצמבר 2009). 한국 외교 60년 (PDF). p. 514. אורכב מ-המקור (PDF) ב-3 במרץ 2016. נבדק ב-21 בפברואר 2015. {{cite book}}: (עזרה) 김선형 (2016-03-11). "주이스라엘 한국대사관 헤르츨리야에 신청사 개관". 연합뉴스. אורכב מ-המקור ב-2022-12-15. נבדק ב-2022-12-15. 외교부 공관장 인사〔제18-2호 보도자료〕, 대한민국 외교부 인사기획관실, 2018-01-12, אורכב מ-המקור ב-2022-12-15, נבדק ב-2022-12-15 외교부 공관장 인사, 대한민국 외교부 인사기획관실, 2019-09-18, אורכב מ-המקור ב-2022-12-15, נבדק ב-2022-12-15 서동구(국영문), 대한민국 외교부 인사기획관실, 2019-09-18, אורכב מ-המקור ב-2022-12-15, נבדק ב-2022-12-15
גריגורי גורקין

גריגורי גורקין (ברוסית: Григо́рий Гу́ркин; ‏ 24 בינואר 1870 - 11 באוקטובר 1937) היה צייר נוף רוסי, האמן המקצועי הראשון ממוצא אתני אלטאי. הוא התפרסם בציורי נופי הרי אלטאי. גורקין נולד ב-1870 בגורנו-אלטאיסק. ב-1878 הוא נשלח לבית הספר לציור אייקונים באולאלה, והוכשר כצייר אייקונים מקצועי. לאחר מכן, הוא הפך לתומך בדת האלטאי הבורכאנית האתנית המקומית. הוא עבד בערים אולאה וביסק. בשנת 1897 החל את לימודיו באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג אצל איוואן שישקין ואלכסנדר קיסליוב. בשנת 1903 חזר גורקין לאלטאי והחל לעבוד כמורה, ונסע מדי קיץ לאזורים מרוחקים של הרי אלטאי. העיר הקרובה ביותר עם קהילת אמנות מפותחת הייתה טומסק, בה השתתף גורקין בתערוכות אמנות. הוא היה חבר באגודת חובבי האמנות של טומסק מאז 1909. בפברואר 1918, לאחר מהפכת אוקטובר, החליטו נציגי שבטי אלטאי להקים רפובליקה קראקורום, שמטרתה הייתה לאחד את כל אזורי אלטאי למדינה לאומית עצמאית. גורקין הפך לראש הממשלה. בשנת 1919 הודחה הממשלה על ידי הכוחות הנאמנים לאלכסנדר קולצ'ק, וגורקין נמלט למונגוליה, שם התגורר שנה, ובשנת 1921, בעזרת הפרטיזנים בולשוויקים, בראשות סרגיי קוצ'טוב, הוא עבר להתגורר ב-1919 ברפובליקה העצמאית טובן. שם המשיך לצייר את חיי היומיום והמסורות של המקומיים, כולל השמאניזם. ב-1925 חזר גורקין לברית המועצות. בשנות ה-20 וה-30, הוא עסק בחינוך, במיוחד יצר איורים לשירי אפוס של אלטאי ולספרי בית ספר יסודי. ב-1937, במהלך הטיהורים הגדולים, נעצר גריגורי גורקין והוצא להורג לאחר מכן. הקרבת קורבן נישואים אוהלי יורטה נוודים בהרי אלטאי נחל בהרי אלטאי נוף בהרי אלטאי מדיה וקבצים בנושא גריגורי גורקין בוויקישיתוף Bourdeaux, Michael; Filatov, Sergey, eds. (2006). Современная религиозная жизнь России. Опыт систематического описания [Contemporary Religious Life of Russia. Systematic description experience] (in Russian). Vol. 4. Москва: Keston Institute; Логос. p. 112 И. П. Тюрина, ed. (2002). Томск художественный. Начало XX века (in Russian). Tomsk: Раско. p. 16 Цыбенко, Ольга. Тайна Горного Алтая в картинах художника Григория Чорос-Гуркина (in Russian) Русанов, Виталий Викторович. Пути национального самоопределения алтайского народа в первой четверти XX века Еркинова, Римма Михайловна. Монгольский и тувинский периоды в творчестве Г.И. Чорос-Гуркина (in Russian). Национальный музей имени А.В. Анохина ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גריגורי גורקין".
Soarele și luna

"Soarele și luna" (בעברית: "השמש והירח") הוא שיר מאת הזמר והיוצר המולדובי פאשה פארפני, שיצא לאור ב-19 בינואר 2023. השיר ייצג את מולדובה באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת, לאחר הזכייה ב-Etapa națională 2023, הקדם הלאומי של מולדובה בתחרות האירוויזיון של אותה שנה. Etapa națională 2023 היה פורמט הגמר הלאומי שפותח על ידי TRM במטרה לבחור את מועמדותה של מולדובה לתחרות האירוויזיון 2023. לאחר שהוכרז כאחד מ-31 שירים שיעפילו לסיבוב השידור החי, השיר הוגרל להופיע במקום ה-23 בסבב. בסוף הסיבוב, הוכרז שהשיר סיים במקום השני, והעפיל לסיבוב האחרון. בסיום הגמר, נחשף כי "Soarele și luna" זכה בתחרות, וזכה בכמות המקסימלית של הנקודות. כתוצאה מהזכייה, השיר צפוי לייצג את מולדובה באירוויזיון 2023 שיתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת. על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. מולדובה שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023. לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. מולדובה הופיעה עשירית, לפני שוודיה ואחרי ישראל. ב-9 במאי 2023 ביצע פארפני את "Soarele și luna" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. מולדובה הופיעה כמדינה ה-18, לפני אוקראינה ואחרי ארמניה. סרטון השיר "Soarele și luna" באתר יוטיוב מידע על הרצועה "Soarele și luna" באתר ספוטיפיי Jonathan Vautrey, Moldova: Pasha Parfeni wins Etapa Nationala 2023 with "Soarele si luna", wiwibloggs, ‏2023-03-04 (באנגלית אמריקאית) Eurovision 2023: Allocation Draw results, eurovision.tv, ‏31 בינואר 2023 (באנגלית) "Eurovision Song Contest 2023 Semi-Final running orders revealed!". Eurovision.tv (באנגלית בריטית). EBU. 2023-03-22. נבדק ב-2023-03-22. Eurovision 2023 Semi-final 1 Results Eurovision 2023: Running order in the Grand Final
מגדל באקו

מגדל באקו (באזרית: Baku Tower) הוא המגדל הגבוה ביותר בבאקו ובאזרבייג'ן. גובהו 277 מטרים ובו 52 קומות. הבניין משמש בעיקר למשרדים. הוא בנוי מבטון מזוין ומזכוכית. בשנת 2014 פורסמו התכנונים לבניית מרכז עסקים חדש בבאקו. צוין כי המגדל עתיד להיות בעל 49 קומות ובגובה 252 מטרים. שנה לאחר מכן נודע כי בוצעו שינויים בתוכניות, ומספר הקומות במגדל עתיד להיות 50. בשנת 2017 פורסם במגזין האזרי "נרגיס" (אנ') כי במגדל עתידות להיות 52 קומות וגובהו יהיה 277 מטרים. גובה הבניין 277 מטרים, ויש בו 52 קומות, לא כולל שתי קומות תת־קרקעיות. שטחו הכולל הוא 84,486 מטרים רבועים. רוב המגדל משמש למשרדים, אך בקומותיו העליונות מצוי מלון עסקים הצפוה לעבר מפרץ באקו בים הכספי. בקומה העליונה צפויים להיפתח בתי קפה ומסעדה. בנוסף עתידים להיפתח במגדל חדר כושר בן שתי קומות, בריכת שחייה ואולם. "Baku Tower, Baku | 1309260 | EMPORIS". Emporis Buildings. ארכיון מ-12 במאי 2019. נבדק ב-2021-03-12. {{cite web}}: (עזרה) "Baku Tower - The Skyscraper Center". www.skyscrapercenter.com. נבדק ב-2021-03-12. "В Баку строится грандиозная «Башня»". pronews.az. 27 בפברואר 2014. אורכב מ-המקור ב-2014-03-03. {{cite news}}: (עזרה) Гасымзаде, Парвиз (25 ביולי 2017). "Grand Park Plaza / Baku Tower, Nargis magazine | Журнал Nargis" (ברוסית). ארכיון מ-2018-10-22. {{cite journal}}: (עזרה); Cite journal requires |journal= (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא גורדי שחקים ובנושא אזרבייג'ן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Samo mi se spava

"Samo mi se spava" (בעברית: "אני רק רוצה לישון") הוא שיר מאת הזמר והיוצר הסרבי לוק בלאק, שיצא לאור ב-2 בפברואר 2023. השיר ייצג את סרביה באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת לאחר הזכייה ב-Pesma za Evroviziju 23, הבחירה הלאומית של סרביה לאירוויזיון באותה שנה. בראיונות סיפר בלאק שהוא יצר את השיר כבר באפריל 2020 בעזרת חבר לבנוני, מג'ד כפורי. עוד לפי בלאק, השיר מתאר את עצמו כמבודד מהעולם. במהלך מגפת COVID-19, הוא היה "מנוכר מאוד מהעולם", רק שיחק במשחקי וידאו וצפה בסרטי אנימה במיטתו במהלך הסגרים. הוא גם סיפר כי השיר מדבר על אנשים שצריכים להתעורר. Pesma za Evroviziju '23 היה הגמר הלאומי שאורגן על ידי RTS לבחירת המועמד הסרבי לאירוויזיון 2023. הבחירה כללה שני חצאי גמר, שכל אחד מהם מורכב מ-16 שירים כל אחד, שנערך ב-1 וב-2 במרץ 2023, בהתאמה, וגמר ב-4 במרץ 2023 שהורכב מ-16 שירים. Samo mi se spava נבחר להופיע בחצי הגמר הראשון במקום השמיני. לאחר העפלה מחצי הגמר הראשון במקום השישי, השיר הוגרל להופיע במקום העשירי בגמר. בגמר, השיר צבר סך של 20 נקודות, כאשר 10 נקודות מגיעות מהקהל ו-10 מחבר השופטים, זכה במירב הנקודות, ובכך זכה בתחרות, ולכן זכה בקדם הסרבי לאירוויזיון 2023 וייצג את סרביה באירוויזיון 2023 שיתקיים בחודש מאי בליברפול שבממלכה המאוחדת. על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. סרביה שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023. לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. סרביה הופיעה שלישית, לפני לטביה ואחרי מלטה. ב-9 במאי 2023 ביצע בלאק את "Samo mi se spava" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. סרביה הופיעה חמישית, לפני צרפת ואחרי פולין. סרטון השיר "Samo mi se spava" באתר יוטיוב מידע על הרצועה "Samo mi se spava" באתר ספוטיפיי Paschalis Barmpoutis, Luke Black: Eurovision is very conceptual and elaborate | Exclusive Interview, Eurovision News | Music | Fun, ‏2023-02-20 (באנגלית אמריקאית) RTS, Radio televizija Srbije, Radio Television of Serbia, Лук Блек: Припреме за Ливерпул почињу одмах, већ имам неке идеје, www.rts.rs Eurovision 2023: Allocation Draw results, eurovision.tv, ‏31 בינואר 2023 (באנגלית) "Eurovision Song Contest 2023 Semi-Final running orders revealed!". Eurovision.tv (באנגלית בריטית). EBU. 2023-03-22. נבדק ב-2023-03-22. Eurovision 2023 Semi-final 1 Results Eurovision 2023: Running order in the Grand Final
הדולפין

הדולפין הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2011 בבימוי של דני מנקין ויונתן ניר. הסרט עוסק בנער ערבי שלקה בהפרעת דחק פוסט-טראומטית קשה עם ניתוק מהמציאות לאחר חבלה קשה וטופל במגע עם דולפינים בריף הדולפינים באילת. לאורך כל הסרט מטפל ועוקב אחריו הפסיכיאטר ד"ר אילן קוץ. הסרט מוקדש לאשתו של הפסיכיאטר, סו קוץ (1943–2011). הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר, ולפרס ה"אוסקר הירוק" מטעם ארגון "Cinema for Peace". הוא הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם וזכה במספר פרסים, ביניהם צל"ש השופטים בפסטיבל ירושלים, פרס הקהל בפסטיבל וודסטוק, פרס הקהל בפסטיבל המילניום בבריסל ופרס הסרט הטוב ביותר במונדיאל הצילום התת-ימי באנטיב. "הדולפין" שודר על ידי רשתות טלוויזיה בצרפת, בגרמניה, בבריטניה, בקנדה, ביפן, בנורווגיה, בשוודיה, בדנמרק, באירלנד, בצ'כיה, בשווייץ, בפולין ובאיטליה, וכן יצא להקרנות מסחריות בארצות הברית ובאוסטרליה. מוראד, נער ערבי־ישראלי בן 17, נחטף והוכה באכזריות על ידי צעירים מכפרו, קלנסוואה, החושדים בו כי ניהל מערכת יחסים רומנטית עם בת משפחתם. הוא מאושפז במרכז רפואי מאיר עם חבלות קשות. הוא מתאושש מהפציעות הפיזיות אבל נשאר מנותק מהמציאות. הפסיכיאטר ד"ר אילן קוץ קובע שהוא במצב של של דיסוציאציה פוסט טראומתית. לאחר שחולף זמן ומצבו של מוראד לא משתפר, מעלה ד"ר קוץ אפשרות לשלוח אותו לטיפול בריף הדולפינים באילת, בתקווה שתקשורת לא מילולית עם דולפינים תועיל לו. אסאד אביו של מורד נפרד ממשפחתו, מוכר אדמות ורכוש ועובר עם בנו לאילת בתקווה לכפר עם בן בריא. מוראד מתחיל טיפול במסגרת תוכנית בריף הדולפינים, ולמרות שהוא מנותק לחלוטין מבני אדם, נוצר בינו לבין הדולפינים קשר לא מילולי יוצא דופן בעוצמתו. הוא הופך לצולל מעולה ומגיע בצלילה חופשית לעשרים מטר. מוראד מתחיל לדבר לאחר שלושה חודשים אבל אז מתברר כי הוא יצר לעצמו זהות חדשה המנותקת מזהותו הקודמת. הוא אינו זוכר את עברו, מתכחש למוצאו ואפילו מסרב לראות את אמו סימה שהייתה בעבר האדם הקרוב אליו ביותר. הוא אינו רוצה לחזור לכפר כפי שאביו תכנן. לעומת זאת הוא מפתח מערכת יחסים עם שני, צעירה יהודייה המשרתת בצה"ל והם חיים בזוגיות במשך שנתיים. הוא נשאר בריף הדולפינים ארבע שנים. מתערה במקום אך עדיין סובל מהתקפי זעם, נדודי שינה קשים והתקפי חרדה. לאחר שתרופות והיפנוזה לא עוזרים מנסה הפסיכיאטר טיפול של גלים אלקטרומגנטים למוח שמיטיב את מצבו. הוא מתקשר שוב עם אמו וגם מסוגל להעיד במשפט נגד תוקפיו שנשלחו למאסר. הוא חוזר לקלנסוואה ומתקבל בהתלהבות על ידי בני משפחתו. אתר האינטרנט הרשמי של הדולפין "הדולפין", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קדימון להדולפין, באתר יוטיוב קדימון להדולפין, באתר יוטיוב הדולפין, באתר יוטיוב הדולפין, באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה יונתן ניר, "הדולפין": לשחרר את מוראד, באתר ynet, 10 באוגוסט 2011 ביקורת על הסרט הדולפין באתר New York Times אריאנה מלמד, "הדולפין": דוקומנטרי שמגליד את הפצע, באתר ynet, 30 באוגוסט 2011