laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קליגולה (מחזה)

קליגולה הוא מחזה מאת אלבר קאמי. העלילה עוסקת בדמותו ההיסטורית של הקיסר הרומאי קליגולה, שהיה ידוע לשימצה באכזריותו ובמה שנראה היה כהתנהגות בלתי שפויה. קאמי החל בכתיבתו של "קליגולה" בשנת 1938 (תאריך כתב היד הראשון הוא 1939) ופורסם בפעם הראשונה במאי 1944 בידי הוצאת גלימר. המחזה פורסם לאחר מכן במהדורות מתוקנות רבות. הגרסה הסופית היא מחזה בארבע מערכות משנת 1944, שראתה אור לראשונה בצוותא עם The Misunderstanding ואחרי-כן פורסמה לבדה באותה שנה. קיימת גרסה בת שלוש מערכות משנת 1941, שפורסמה מחדש בשנת 1984 באסופה Cahiers Albert Camus. השינויים בין הגרסאות מגלות את השפעתה של מלחמת העולם השנייה על קאמי. הצגת הבכורה של "קליגולה" התקיימה ב-26 במרץ 1955, בכיכובו של ז'ראר פיליפ. קאמי עצמו הקריא את המחזה בתיאטרון Noctambules. גרסת המחזה משנת 1941 הוצגה אף היא, למשל בידי המחבר בפסטיבל d'Angers ביוני 1984. המחזה מציג את קליגולה המוכה יגון כתוצאה ממותה של דרוסילה, אחותו ומאהבתו. בגרסתו של קאמי לאירועים קליגולה גורם לבסוף לרציחתו שלו (מבחינה היסטורית, המאורע התרחש ב-24 בינואר, בשנת 41 לספירה). הנה נושא המחזה כפי שהוצג בידי הסופר עצמו (כפי שפורסם במהדורת שנת 1957 של כתב העת האמריקאי Theater). "קליגולה, נסיך שהיה יחסית חביב עד כה, נוכח לדעת בעת מותה של דרוסילה, אחותו ופילגשו, ש"אנשים נפטרים כשהם אינם מאושרים." לכן, בהיותו רדוף בידי השאיפה לכוח מוחלט, כשנפשו מורעלת בתועבה ובאימה, הוא מנסה להוציא לפועל, באמצעות רצח ועיוות שיטתי של כל הערכים. החירות אותה הוא משיג בסוף אינה גורמת לו נחת. הוא שם לאל את החברות והאהבה, את הסולידריות האנושית הפשוטה, הטוב והרע. הוא משפיל את כל הסובבים לו, מכריח אותם להשתעבד לרצונו. בכך הוא מונע בידי זעמו ויצר ההרס שלו. אולם אם האמת שלו היא להתמרד כנגד הגורל, מעשיו הנלוזים באים כדי לקעקע צלם אנוש. הוא אינו יכול להרוס אחרים בלי להרוס את עצמו. זוהי הסיבה לכך שקליגולה נפטר מכל הסובבים אותו, בהיותו נאמן להיגיון שלו, הוא עורך סידורים כדי לחמש את אלו שלבסוף יהרגו אותו. קליגולה הוא סיפורה של התאבדות עילאית. זהו סיפורן של הסטיות האנושיות והטרגיות ביותר. בכך שאין הוא נותן אמון באיש, ונאמן לעצמו בלבד, קליגולה נכון למות עד שהוא נוכח בכך שאיש אינו יכול להציל אותו ושאדם אינו יכול להיות חופשי בהתנגדות לאדם אחר." קליגולה – קיסר רומי קאסוניה – פילגשו הליקון – יד ימינו סקיפיון – ידידו הצעיר חיריאס – סופר, ממקורביו בשלטון סנקטוס – האציל הזקן, ממקורביו בשלטון מטלוס – אציל, ממקורביו בשלטון לאפידוס - אציל, ממקורביו בשלטון מוציוס - אציל, ממקורביו בשלטון פטריציו – הממונה אשתו של מוציוס שלושה משרתים שלושה שומרים שישה משוררים אלבר קאמי, קליגולה, תרגום: דוד מעיין; רמת גן: בית צבי, 1991. קופרודוקציה של תיאטרון החאן והמרכז התיאטרוני בנווה צדק, יולי 1984 יוצרים: בימוי – עודד קוטלר, תלבושות –יוסי בן ארי, מוזיקה – אורי וידיסלבסקי, תאורה – יעקב מרזל. שחקנים: קליגולה – שבתאי קונורטי, אשתו של מוציוס – יעל אופיר, סקיפיון – יהודה אלמגור, מטלוס – עפרון אטקין, סנקטוס – שמואל אייזר, פטריוציוס – איציק בר יוסף, לפידוס – פטר גדיש, קאסוניה – אורה מאירסון, חיריאס – אבינעם מור-חיים, מוציוס – ויקטור עטר, שומר/משרת – דוד גולדברג, שומר/משרת – דוד מעיין, הליקון – אריה אליאס. אביבה ברק, ‏אדם מול האבסורד, מחשבות 40, דצמבר 1974, עמ' 38–40
שבח אנטנה

באלקטרומגנטיות, שבח אנטנה הוא אחד המדדים המאפיינים את ביצועי האנטנה בקליטה או בשידור (לרוב בכיוון מסוים). ביצועי האנטנה נמדדים לפי יכולתה להתמיר בין הספק חשמלי לבין קרינה אלקטרומגנטית (גלי רדיו) בתנאים שונים. השבח של אנטנה מסוימת הוא היחס בין הביצועים של אנטנה זו בכיוון מסוים לבין ביצועים של אנטנה דמיונית שפועלת בכל הכיוונים באופן שווה ואחיד – אנטנה איזוטרופית. ניתן להראות שהמפתח של אנטנה איזוטרופית חסרת הפסדים, אשר לפי ההגדרה יש לה שבח 1, הוא: A e f f = λ 2 4 π {\displaystyle A_{eff}={\frac {\lambda ^{2}}{4\pi }}\,} כאשר λ היא אורך הגל של גלי הרדיו. השבח של כל אנטנה יחסי למפתח שלה: G = 4 π A e f f λ 2 = 4 π A p h y s e a λ 2 {\displaystyle G={\frac {4\pi A_{eff}}{\lambda ^{2}}}={\frac {4\pi A_{phys}e_{a}}{\lambda ^{2}}}\,} כך שאנטנות עם מפתח אפקטיבי גדול הן אנטנות בעלות שבח גבוה, אשר יש להן רוחב אלומות זוויתי קטן. מרבית ההספק שלהם מוקרן באלומה צרה בכיוון אחד, ומעט בכיוונים אחרים. בורסייט (אנטנה) ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סומאק

סומאק הוא תבלין מוכר במטבח המזרח-תיכוני, הניתן להכנה מפירותיו של כל אחד מ-250 הזנים של צמח האוג. הזן המזוהה ביותר ממין זה בארץ הוא אוג הבורסקאים. השימוש בתבלין נפוץ במיוחד באזור המזרח התיכון, שם הוא גדל באופן טבעי באזורי החורש הים-תיכוני, מאזור הלבנט ועד איטליה, אך מינים מסוימים של צמח האוג גדלים גם בצפון אמריקה, שם נרתעים לעיתים מלהשתמש בו, עקב דמיונו לצמח אחר ממשפחת האלתיים, הקיסוס הרעיל (אנ'). מקור השם סומאק הוא בשפה הסורית, ממנה התגלגל לערבית ואף לצרפתית של ימי הביניים, ומשמעותו "אדום", בעקבות הצבע האדום העז של פירותיו. על מנת להפיק את התבלין מצמח האוג, נכתשים פירותיו הבשלים של הצמח לאבקה דקה בעלת גוון אדום-סגלגל. בנוסף, ניתן להשרות את הפירות במים חמים, עד שישחררו את טעמם, ולהשתמש במיץ כפי שמשתמשים במיץ לימון. במקומות מסוימים אף משתמשים במיץ שנוצר במקום חומץ או תמרינדי. האבקה בעלת הטעם הלימוני משמשת לרוב במנות בשר ועוף ובסלטים, בעיקר עם בצל. כמו כן מוסיפים אותה לתערובת התבלינים ממנה מורכב הזעתר. בצפון אמריקה נוהגים להכין סומאק ממספר זנים של צמח האוג הנפוצים שם, וכן מכינים מפירותיו משקה אדמדם חמוץ הדומה בטעמו ללימונדה. במטבח הערבי, נהוג להוסיף את תבלין הסומאק לחומוס ולמנות סלטים המוגשות לצד המנה העיקרית, בעיקר בשילוב עם בצל, משום שהסומאק מרכך את חריפותו ומאזן את טעמו של הבצל. במטבח הפרסי והכורדי, מוסיפים אותו לאורז או לקבב כמו כן בקרב יהודי כורדיסטן האיראנית נוהגים להכין מרקים ונזידים עשירים בסומאק בעלי חמיצות גבוהה הנחשבים לבריאים מאד, ובמטבח הטורקי והירדני הוא מוגש על גבי מנות קטנות של קבב או על לחמעג'ון. ברפואה של ימי הביניים שימש הסומאק לריפוי של מספר מחלות, בעיקר כאלו הקשורות לעיכול. לאחדים מזניו יש ריכוז גבוה במיוחד של נוגדי חמצון, שלהם השפעה חיובית על הגוף, ובתרבויות שונות השתמשו בפירותיו של אוג הבורסקאים או באבקה המופקת מהם גם לטיפול בכאבי אוזניים ובהפרעות במתן שתן. עליו של צמח האוג מפיקים כמות גדולה של טאנין, חומר המסייע בעיבוד עורות. לכן זכה הצמח לשם העברי "אוג הבורסקאים". בימי קדם השתמשו בכל חלקי הצמח לעיבוד ולצביעת עורות. מדיה וקבצים בנושא סומאק בוויקישיתוף How (and Why) to Eat Sumac, By Becky Lerner, August 23, 2011. What is Sumac?
אונזער טריבונע

אונזער טריבונע (בתרגום חופשי מיידיש: "הבמה שלנו") היה כתב עת ביידיש שייסדו זאב ז'בוטינסקי, דוד אידר וג'וזף קאואן ((1932—1868) Joseph Cowen מי שהקים את הפדרציה הציונית של אנגליה) בספטמבר 1916, בעיצומם של ימי מלחמת העולם הראשונה. מטרת המייסדים הייתה לקדם את הרעיון המתהווה להקמת הגדודים העבריים וגיוס לפחות 1000 יהודים אליהם עד למועד ספציפי, 25 באוקטובר 1916. עורכו הראשון של העיתון היה מאיר גרוסמן, ששנה קודם לכן עזב את העיתון היידישאי אותו ערך עד אז בקופנהגן ובין הכותבים בו נמנה אשר ביילין. מרכזו ישב בלונדון אך הייתה לו תפוצה בקהילות אירופה. המממן היה ג'וזף קאואן. העיתון פעל תחילה כיומון (23 גיליונות שלו), אולם נכשל במשימה העיקרית שהציבו לו מייסדיו, כאשר עד למועד הספציפי שנקבע נרשמו לגיוס לגדודים העבריים רק 200 יהודים. ז'בוטינסקי החליט לפיכך להעבירו למתכונת שבועית וכך הוא התפרסם בשנים שאחרי כן, עת שימש ביטאון לזרם האקטיביסטי בציונות, זרם שלימים היה לתנועת הציונות הרוויזיוניסטית. מאמר הספד שכתב ז'בוטינסקי, בתוך: יוסף נדבה (עורך), זאב ז'בוטינסקי, הרוויזיוניזם הציוני לקראת מיפנה, קובץ מאמרים ב"ראזסוויט" לשנים 1932-1934, הוצאת מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986, עמ' 74-73 איגרת מז'בוטינסקי אל פליקס פינקוס, 27 באוקטובר 1916 שמואל כץ, "ז'בוטינסקי, הגדוד העברי וראשית ההגנה", עמ' 497, 501 ערך זה הוא קצרמר בנושא יידיש ובנושא כתבי עת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלמה שושן

הרב שלמה שושן (נולד ב-1959) הוא דיין בבית הדין הרבני טבריה-צפת. הקים את ישיבת ההסדר בבית שאן, ושימש כאב בית דין לגיור במחוז צפון. נולד בישראל בשנת 1959 להורים יוצאי מרוקו. למד בישיבת כפר הרואה. לאחר מכן למד שבע שנים בישיבת ההסדר כרם ביבנה ובישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות עיר. בין השנים 1985–1993 למד בכולל לדיינות בפסגות והוסמך לדיינות על ידי הרבנים הראשיים לישראל דאז, הרב מרדכי אליהו והרב אברהם שפירא. שימש כר"מ בישיבת "אורות הנגב", ר"מ בישיבת בית אל וראש הכולל לדיינות בישיבה, הקים את הגרעין התורני בגבעת זאב ועמד בראש הכולל. בשנים 1995–2001 כיהן כדיין בבית הדין המיוחד לגיור בירושלים. בשנים 2001–2003 הרצה באוניברסיטת בר-אילן במחזורים הראשונים של הקורס להכשרת טוענות רבניות היה מיוזמי ודוחפי הרעיון. בין השנים 2000–2004 היה דיין בבית דין לענייני ממונות בירושלים. בשנת 2006 עבר עם משפחתו מפסגות לבית שאן והקים בה את ישיבת ההסדר ואת הכולל לרבנות, דיינות ולהכשרת רבני קהילות שמשמשים כמובילי קהילות שונות בעיר. עם השנים התפתחה הישיבה והקימה מוסדות וענפי פעילות נוספים ומגוונים בעיר בהם מרכז לזוגיות ומשפחה, פרויקט התנדבות בחקלאות בכל רחבי הארץ, פעילות לחיזוק הזהות היהודית והעצמתה בבית שאן, בעמק המעיינות, בבקעת הירדן ובכל האזור כולו – כלל הפעילות מעוגנת תחת עמותת חיבורים בית שאן והעמק. בערב ראש השנה תשע"ו התמנה הרב שלמה שושן לדיין בבית הדין הרבני, ועתה מכהן כדיין בבית הדין הרבני טבריה-צפת. נשוי לאורה, מטפלת זוגית. בנם הרב שובאל, הוא ר"מ בישיבת ההסדר בבית שאן. איטה גליקסברג, שלום בית: הזוגיות הלא שגרתית של דיין הגירושין ומטפלת הזוגיות, כאן חדשות אתר ערוץ 7, כל הכתבות על הרב שלמה שושן "בשנים הקרובות נראה יותר ראשי ישיבות מעדות המזרח", ריאיון של הרב שושן באתר כיפה ערוץ היוטיוב של ישיבת בית שאן, יותר מ-100 שיעורים של הרב שלמה שושן, ראש ישיבת ההסדר בית שאן שיעורי הרב שושן באתר ישיבה מאמר תורני של הרב שושן, באתר רמבי"ש שו"ת הרב שלמה שושן - אתר כיפה מאמר בתחומין של הרב שלמה שושן בהלכות גיור, באתר צומת אתר ישיבת ההסדר בבית שאן
ג'ורג' אבוט

ג'ורג' פרנסיס אבוט (באנגלית: George Francis Abbott; ‏25 ביוני 1887 – 31 בינואר 1995) היה מפיק תיאטרון אמריקאי, במאי תיאטרון וקולנוע, מחזאי ותסריטאי, שהקריירה שלו השתרעה על פני תשעה עשורים. אבוט נולד בפורסטוויל שבניו יורק ולאחר מכן עבר לעיירה סלמנקה, שאביו נבחר לעמוד בראשה. ב-1898 עברה משפחתו לשאיין שבוויומינג, שם למד באקדמיה הצבאית קירני. כעבור מספר שנים משפחתו חזרה לניו יורק, והוא סיים את לימודי התיכון בהמבורג ב-1907. ארבע שנים מאוחר יותר הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת רוצ'סטר שם כתב את מחזהו הראשון, "בהחלט לא מזיק", עבור המועדון הדרמטי של האוניברסיטה. אבוט נסע לאוניברסיטת הרווארד ולקחת קורס בכתיבת מחזות מג'ורג' פירס בייקר. תחת הדרכתו של בייקר כתב את המחזה "ראש המשפחה", אשר בוצע ב-1912 במועדון הדרמטי של הרווארד. לאחר מכן הוא עבד במשך שנה כמנהל במה בתיאטרון קומפקטי בבוסטון, ומחזהו "האדם בביוב" זכה בתחרות מחזאות. אבוט החל לפעול בברודוויי בשנת 1913. לאחר ששיחק בכמה מחזות בניו יורק, הוא החל לכתוב. המחזה הראשון שלו שזכה להצלחה היה "גיא הסתיו" ב-1925. אבוט רכש מוניטין כ"שועל במה" פיקח, ולעיתים קרובות נקרא לפקח על השינויים בבימוי כאשר מופע היה נתקל בקשיים בחזרות ובהצגות ההרצה לפני מופע הפתיחה בברודוויי. הלהיט הגדול הראשון שלו היה המופע "ברודוויי", שכתב וביים בשיתוף עם פיליפ דאנינג, עלה בתיאטרון ברודהרסט בספטמבר 1926, ורץ 603 הופעות. הפקות אחרות הצליחו גם הן, וזו הייתה ההתחלה של יצירת מופעים רבים בברודוויי. הוא עבד גם בהוליווד כתסריטאי ובמאי, תוך המשך העבודה עם התיאטרון שלו. ב-1957 ביים והפיק ביחד עם סטנלי דונן את הסרט המוזיקלי "משחקי הפיג'מה". בין אלה שחייבים את תחילת הקריירה שלהם לאבוט היו ליאונרד ברנשטיין, סטיבן סונדהיים, בוב פוסי, איליין סטריץ', ג'ון קנדר, פרד אב ולייזה מינלי. ב-1963, הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "מר אבוט" אבוט היה נשוי לעדנה לואיס מ-1914 עד מותה בשנת 1930 והיה להם ילד אחד. השחקנית מרי סינקלייר הייתה אשתו השנייה בין השנים 1946-1951. היה לו רומן ארוך עם השחקנית מורין סטייפלטון בשנים 1968–1978, כשהיא הייתה בת 43 והוא בן 81, ולאחר עשור אבוט עזב אותה למען אישה צעירה. לאחר מכן נישא בשלישית. אבוט היה אדם נמרץ שנשאר פעיל עד יום הולדתו ה-100, שיחק גולף ורקד. הוא מת מאירוע מוחי ב-1995, במיאמי ביץ', פלורידה, בגיל 107. הניו יורק טיימס כתב בהספד עליו: "גברת אבוט סיפרה ששבוע וחצי לפני מותו הוא עוד הכתיב תיקונים למערכה השנייה של "משחק הפיג'מות" במוח צלול, בנוסף לעבודה על תחייתו של "דאם יאנקיז". לפני שנה, בגיל 106, הוא הלך במורד המעבר במופע הפתיחה של "דאם יאנקיז" וקיבל מחיאות כפיים סוערות. הוא נשמע אומר לעמיתיו, "חייב להיות כאן מישהו חשוב". מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' אבוט בוויקישיתוף ג'ורג' אבוט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ורג' אבוט, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ורג' אבוט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ורג' אבוט, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ורג' אבוט, באתר Discogs (באנגלית) ג'ורג' אבוט במסד הנתונים IBDB (באנגלית) ג'ורג' אבוט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ורג' אבוט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ורג' אבוט (1887-1995), דף שער בספרייה הלאומית Berger, Marilyn (February 2, 1995) "George Abbott, Broadway Giant with Hit after Hit, Is Dead at 107". The New York Times. Retrieved August 28, 2013.
אילת יוטבת

אילת יוטבת ליקבר היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה. בעלת מדליית כסף מהמכביה התשיעית (1973). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. יוטבת התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל הקישון ואחר כך בקבוצת הפועל העמקים, תחת הדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1971 זכתה יוטבת ב-4 מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.8 דקות, אחרי דורית זלץ מברית מכבים עתיד (1:04.4 דקות) ולפני חברתה לקבוצה רות ניצן (1:07.9 דקות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:30.3 דקות, אחרי דורית זלץ (2:21.7 דקות) ולפני תמר ריפקינד מהפועל כפר הנשיא (2:32.9 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:09.3 דקות, אחרי זלץ (5:01.4 דקות) ולפני תמר ריפקינד (5:09.6 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:55.3 דקות, אחרי זלץ (10:37.3 דקות) ולפני איריס נאבל מהפועל אפיקים (11:30.1 דקות). באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה יוטבת ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.9 דקות, לפני ענת וייס (1:06.2 דקות) וגלינה ויינר (1:09.4 דקות) שתיהן מברית מכבים עתיד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:21.9 דקות, לפני ענת וייס (2:31.1 דקות) ואיריס נאבל (2:34.3 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:03.5 דקות, לפני וייס (5:27.5 דקות) ואיריס גילון מברית מכבים עתיד (5:28.4 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:49.4 דקות, אחרי וייס (2:46.9 דקות) ולפני גלינה ויינר (2:51.7 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:42.6 דקות, לפני איריס נאבל (11:33.2 דקות) וחברתה לקבוצה רעיה צורף (12:21.4 דקות). בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכתה יוטבת במדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם גלינה ויינר, איריס גילון וענת וייס בתוצאה של 4:28.5 דקות, אחרי הרביעייה האמריקאית (4:24.5 דקות) ולפני הרביעייה ממקסיקו (4:44.2 דקות). בשנת 2010 החלה להשתתף בתחרויות טריאטלון ואף זכתה במקום ראשון לקבוצת הגיל שלה. בשנת 2014 זכתה במדליית זהב בתחרות חצי איירונמן לקבוצת גיל 55–59 בתוצאה של 7:22 שעות. בשנת 2016 זכתה במדליית כסף בתחרות צ'אלנג דנמרק, שהיא תחרות איירונמן מלאה לקבוצת גיל 60–64 בתוצאה של 14:05 שעות. אורי ירון, הגל החדש בשחייה, מעריב, 23 ביולי 1974 השחיינים הישראלים במפעלי "שמונה האומות", מעריב, 28 ביולי 1974 שלמה מוזר, גרינשפן הפתיע את שטרן במשחה דרמטי ב-100 מ' פרפר, דבר, 8 באוקטובר 1971 שלמה מוזר, תוצאות ירודות ביום הראשון לאליפות השחיה, דבר, 7 באוקטובר 1971 שלמה מוזר, ניר -7 מדליות זהב, לימור - המצטיינת באליפות, דבר, 10 באוקטובר 1971 רק שני שיאי נוער הושגו באליפות ישראל בשחיה, דבר, 24 בספטמבר 1972 השחיינים לא שחו להשגים גם ביום האחרון לאליפות, דבר, 25 בספטמבר 1972 ניסמן ויוטבת ניצחו בסיום אליפות השחיה, דבר, 1 באוקטובר 1972 שמואל טל (עיתונאי), יום של זהב לארה"ב, דבר, 12 ביולי 1973
טטיאנה דורונינה

טטיאנה ואסילייבנה דורונינה (ברוסית: Татьяна Васильевна Доронина; ‏12 בספטמבר 1933) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע סובייטית ורוסיה. היא זכתה במספר פרסים ובשנת 1981 הוענק לה תואר האמן העממי של ברית המועצות. החל משנת 1987 היא מכהנת כמנהלת האומנותית של התיאטרון האמנותי על שם גורקי במוסקבה. בעלת כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת. טטיאנה דורונינה נולדה בלנינגרד. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה אביה גויס לצבא ומשפחתה נמלטה לעיירה באזור ירוסלבל. עוד לפני סיום בית הספר דורונינה ניסתה להתקבל ללימודי משחק, אך בהיעדר תעודת בגרות לא התקבלה. בשנת 1956 היא סיימה את קורס לימודי משחק בבית הספר ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. ביחד עם בעלה אולג בסילשווילי הם התקבלו להרכב של תיאטרון בעיר וולגוגרד. כבר לאחר שנה הם הצליחו לעבור ללנינגרד והחלו לשחק באחד מתיאטראות של העיר. בשנת 1959 גאורגי טובסטונוגוב הזמין את דורונינה ובעלה לתיאטרון הדרמה הגדול ודורוניה הייתה בין השחקניות הבולטות של התיאטרון. בשנת 1966 בעקבות בעלה החדש דורונינה עברה למוסקבה והתקבלה להתיאטרון האמנותי של מוסקבה. על במת תיאטרון זה דורונינה שיחקה עד לשנת 1971. בשנת 1971 השחקנית עברה לתיאטרון מאיאקובסקי. בשנת 1983, לפי הזמנת אולג יפרמוב דורונינה חזרה לתיאטרון האמנותי. בעקבות משבר חריף בתיאטרון זה בשנת 1987 התיאטרון התפצל ודורונינה מונתה למנהל אמנותי של התיאטרון החדש - התיאטרון האמנותי על שם גורקי. בתפקיד זה היא מכהנת עד היום. במקביל להשתתפות בהצגות תיאטרון דורונינה הצטלמה בסרטים רבים. סרטו הראשון בהשתתפותה צולם עוד בשנת 1955. מספר פעמים (1967, 1968, 1973) דורונינה נבחרה לשחקנית השנה בברית המועצות. בסרטים המפורסמים שלה "שלוש צפצפות על פליושצ'יכה" ו"עוד פעם על אהבה" של גאורגי נתנסון היא גילמה את התפקיד הראשי לצד אולג יפרמוב. בשנת 1998 דורונינה פרסמה ספר אוטוביוגרפי, מהדורה שנייה יצאה לאור בשנת 2005. דורונינה הייתה נשואה חמש פעמים והתגרשה מבעלה האחרון בשנת 1993. מדיה וקבצים בנושא טטיאנה דורונינה בוויקישיתוף טטיאנה דורונינה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טטיאנה דורונינה, באתר Discogs (באנגלית)
דוקטרינת דראגו

דוקטרינת דראגו (בספרדית: Doctrina Drago) היא דוקטרינה ביחסים בינלאומיים הגורסת כי שום כוח חיצוני, כולל ארצות הברית של אמריקה, לא יורשו להפעיל כוח נגד אומה אמריקאית על מנת לגבות חוב. הדוקטרינה הוכרזה בשנת 1902 בידי שר החוץ הארגנטינאי לואיס מריה דראגו (Luis María Drago). הדוקטרינה, המהווה הרחבה של דוקטרינת מונרו ברוח דוקטרינת קלבו, נכתבה בתגובה לפעולותיהן של בריטניה, גרמניה ואיטליה שהטילו סגר על ונצואלה והפציצו את נמליה בניסיון לגבות חוב לאומי עצום. תיקון רוזוולט משנת 1904 ייתר למעשה את דוקטרינת דראגו. הקונגרס הפאן-אמריקאי של שנת 1906 דן בדוקטרינה והיא הוצעה באמנת האג של שנת 1907, אולם במקומה התקבלה גרסה אחרת של הדוקטרינה שהוצעה בידי האמריקאי הוראס פורטר שגרסה שיעשה שימוש בבוררות ובחוק קודם לגבייה בכוח. Drago Doctrine, encyclopedia.com ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בארי וייט

בארי יוג'ין וייט (Barry Eugene White; ‏12 בספטמבר 1944 - 4 ביולי 2003) היה זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי אמריקאי, הידוע בזכות כתיבת להיטי נשמה ודאנס רבים. הקים את להקת "Love Unlimited Orcastra", עימה יצר שירים רבים נוספים. וייט נולד בגאלווסטון, טקסס. גדל באזורים מוכי הפשע של דרום-מרכז לוס אנג'לס, קליפורניה. הצטרף לכנופיה בגיל 10, ובגיל 17 נכלא לארבעה חודשים על גנבת צמיגי קאדילק בשווי 30,000$. לאחר ששוחרר מהכלא עזב וייט הצעיר את חיי הכנופיה והחל בקריירת שירה. בתחילה היה חבר במספר מקהלות, ובאמצע שנות ה-60 החל בקריירת סולו. זכה להצלחה ראשונה כאשר התפרסם ככותב שירים לזמרים מפורסמים כגון בובי פולר. בשנת 1969 גילה שלוש זמרות מוכשרות והרכיב איתן את להקת "Love Unlimited". הלהקה הייתה אמורה לחקות את להקת המוטאון המצליחה, הסופרימס, ונוהלה על ידי וייט במשך שנתיים, עד שהזמרות חתמו על חוזה עם חברת "20th Century Fox Records". במהלך העבודה המשותפת וייט הלחין, כתב והפיק את הלהיט הגדול ביותר של הלהקה, "Walking in The Rain"; עם צאתו נכנס השיר ל-20 הגדולים במצעד האמריקאי. הלהקה יצרה מספר להיטים יחד עם וייט. וייט נישא לזמרת המובילה של הלהקה, גולדן ג'יימס. כאשר הקליט וייט מספר דמואים לשירים שיועדו לקולות גברים, יעצה לו חברת התקליטים לעבור אל קדמת הבמה. אז החלה קריירת הסולו של וייט. הוא הקליט שירים מפורסמים רבים: "I'm Gonna Love You Just a Little More Baby" ‏(1973), "Never, Never Gonna Give You Up" ‏(1973), "Can't Get Enough of Your Love, Babe" ‏(1974), "You're the First, the Last, My Everything" ‏(1974), "What Am I Gonna Do With You" ‏(1975), "Let the Music Play" ‏(1976), "Your Sweetness is My Weakness" ‏(1978), "Change" ‏(1982), "Sho' You Right" ‏(1987), "Practice What You Preach" ‏(1994) ועוד. הוא כונה על ידי מעריציו בשם "המאסטרו". וייט כתב אוטוביוגרפיה יחד עם הסופר מארק אליוט; הספר, "Barry White: Love Unlimited", יצא לאור בשנת 1999 בהוצאת Broadway Books. וייט סבל מלחץ דם גבוה לאורך השנים, מצבו הבריאותי החל להדרדר בסתיו 2002, כאשר חלה במחלת כליות. במאי 2003 לקה בשבץ, בעקבותיו פרש מפעילות ציבורית. הוא נפטר ב-4 ביולי 2003 בבית החולים סדארס-סיני במערב הוליווד; מותו יוחס למחלת הכליות שלו. שיריו של וייט זכו להוקרה מחודשת בעקבות סדרת הטלוויזיה האמריקאית המצליחה "אלי מקביל", ששודרה בשנים 1997–2002. הסדרה השתמשה בשיריו בפסקול הסדרה, להמחשת תחושותיהן ומחשבותיהן של הדמויות, וכך החזירה את שיריו לתודעת הציבור. וייט אף הופיע בסדרה פעמיים כאורח, עם דמותו האמיתית. מפגש נוסף שלו עם הטלוויזיה היה כאשר סדרת הטלוויזיה "סאות'פארק" יצרה את הדמות "שף" על בסיס דמותו של וייט. יוצרי הסדרה אף הציעו לווייט את התפקיד, אך הוא דחה את ההצעה עקב היותו נוצרי והתנגדותו לתכניה של האלימים והפרובוקטיביים של הסדרה. וייט גם הופיע מספר פעמים כשחקן אורח במשפחת סימפסון. מדיה וקבצים בנושא בארי וייט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בארי וייט בארי וייט, ברשת החברתית פייסבוק בארי וייט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בארי וייט, באתר ספוטיפיי בארי וייט, באתר Last.fm (באנגלית) בארי וייט, באתר AllMusic (באנגלית) בארי וייט, באתר MusicBrainz (באנגלית) בארי וייט, באתר דיזר בארי וייט, באתר Yandex.Music (ברוסית) בארי וייט, באתר Discogs (באנגלית) בארי וייט, באתר Songkick (באנגלית) בארי וייט, באתר SecondHandSongs בארי וייט, באתר בילבורד (באנגלית) בארי וייט, באתר טיידל (באנגלית) בארי וייט, באתר NNDB (באנגלית) ידיעה על מותו, באתר BBC (באנגלית) בארי וייט, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
רוז פוסטאנס

רוז אוסנג פוסטאנס (באנגלית: Rose Osang Fostanes; נולדה ב-2 בינואר 1967) היא זמרת פיליפינית. זוכת המקום הראשון בעונתה הראשונה של תוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל". פוסטאנס נולדה בעיר טאגיג (אנ') שבפיליפינים. בשנת 1990 החלה לעבוד כמטפלת באירופה. בין השנים 2008 –2013, עבדה כמטפלת בישראל. לפני השתתפותה בתוכנית "אקס פקטור ישראל" הייתה סולנית בלהקה שהופיעה בבר קטן בנווה שאנן שבתל אביב. פוסטאנס השתתפה בעונה הראשונה של "אקס פקטור ישראל", וזכתה בה במקום הראשון. במסגרת התוכנית ביצעה את "The Best" של בוני טיילר. הזמרת שירי מימון שימשה כמנטורית שלה בתוכנית. בינואר 2014, נעתר שר הפנים, גדעון סער, לבקשתה של פוסטאנס, והעניק לה ויזה מיוחדת לעבוד כזמרת בישראל, זאת על אף שאינה בעלת אזרחות או מעמד של תושבת ישראלית. במרץ 2014 התארחה בהופעה של שירי מימון. באוקטובר 2015 החליט שר הפנים סילבן שלום להעניק לה ויזת אמן לשנה. פוסטאנס היא לסבית מוצהרת, חיה עם בת זוג והתגוררה בתל אביב עד 2013. פוסטאנס חזרה לפיליפינים, ומתפרנסת כמטפלת ומהופעות קטנות.[דרוש מקור] 2014: (Rose Fostanes (My Way מדיה וקבצים בנושא רוז פוסטאנס בוויקישיתוף רוז פוסטאנס, באתר MusicBrainz (באנגלית) רוז פוסטאנס היא הזוכה באקס פקטור, באתר nana10‏, 14 בינואר 2014 עודד בן-עמי, ‏רוז פוסטאנס: סוזן בויל הישראלית, באתר ‏מאקו‏, 15 בינואר 2014 זוכת "אקס פקטור" רוז פוסטנס לא תוכל לעבוד בישראל כזמרת, באתר גלובס, 15 בינואר 2014 רן בוקר ועמית קוטלר, רוז: "אני רק מטפלת שחלמה להיות זמרת", באתר ynet, 15 בינואר 2014 רוז פוסטנס, מסע הניצחון, באתר ynet, 1 באפריל 2014 איתי שטרן, חיה בדוחק, מועמדת לגירוש: מה קרה לרוז פוסטאנס אחרי שהקונפטי נשר, באתר הארץ, 1 ביוני 2015 רן בוקר, רוז פוסטאנס תוכל לעבוד כזמרת בישראל, באתר ynet, 8 באוקטובר 2015 The X Factor Israel (2013-12-04), ישראל X Factor - רוז פוסטנס - (Best (Simply The Best, נבדק ב-2018-11-01 רוז פוסטאנס קיבלה אישור לעבוד כזמרת בישראל, באתר nana10‏, 20 בינואר 2014 אסף נבו, ‏שלגיה בשרב: שירי מימון פצצת פופ מושלמת, באתר ‏מאקו‏, 22 במרץ 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרל-הוברטוס פון באטלר

קרל-הוברטוס פון באטלר (בגרמנית: Carl-Hubertus von Butler; נולד ב-31 בדצמבר 1950) הוא איש צבא גרמני לשעבר ששירת בדרגת גנרל בבונדסוור. מוצאו של באטלר ממשפחת אצולה, והן אביו, רופרכט פון באטלר, והן דודו, פטר פון באטלר, שירתו בדרגת גנרל בוורמאכט. לאחר שירות חובה צבאי הוכשר באטלר ב-1971 כקצין מילואים, ופיקד על גדוד הרגלים ה-101. ב-1975 קיבל תואר בסוציולוגיה ובהיסטוריה מאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן שבמינכן, וב-1983 קודם לדרגת קפטן ומונה למפקד פלוגה בגדוד הרגלים ה-303. ב-1999 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד החטיבה המוטסת ה-31. בין היתר ביצע משימת חוץ בקרואטיה. לאחר פיגועי 11 בספטמבר נשלח לאפגניסטן, ופיקד על גדוד רב-לאומי שהיה מורכב מדנים, גרמנים, אוסטרים והולנדים. באטלר פעל רבות לשיפור היחסים בין גרמניה לצרפת וזכה במספר אותות כבוד על כך. פרש משירות צבאי ב-8 במרץ 2012. ביוגרפיה של קרל-הוברטוס פון באטלר באתר הכנסייה האוונגליסטית הגרמנית (EKD) (בגרמנית).