שרה ברייטברג-סמל

שרה בריטברג-סמל (21 בספטמבר 1947 – 6 בנובמבר 2022) הייתה אוצרת ומבקרת אמנות ישראלית, כלת פרס ישראל לאמנות פלסטית לשנת 2020. בעת עבודתה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנות ה-80 של המאה ה-20 גיבשה את המסגרת התאורטית של גישת "דלות החומר" באמנות חזותית בישראל. לאחר פרישתה מן המוזיאון, ערכה במשך שנים רבות את מגזין האמנות "סטודיו". ברייטברג־סמל נולדה בתל אביב וגדלה בחולון. הוריה, מאיר בריטברג וציפורה לבית זילברשטיין, היו ניצולי שואה שעלו לארץ ישראל ממחנה העקורים ברגן־בלזן. שניהם ניצלו בזכות חסידי אומות העולם פולנים. בוגרת תולדות האמנות ומדע המדינה, ותואר שני באמנות באוניברסיטה העברית בירושלים. ברייטברג-סמל הייתה כתבת לענייני ירושלים העלייה והקליטה בעיתון "למרחב" וכך כתבה גם על מחאת הפנתרים השחורים. ב-1969, בעודה סטודנטית לאמנות בת 22, קיבלה מד"ר יצחק בצלאל (שערך את מוסף התרבות משא) את תפקיד מבקרת האמנות בעיתון זה ובעיתון "דבר". בתום לימודיה הפכה למבקרת אמנות ומראיינת ב"ידיעות אחרונות" במוסף הספרות. בשנת 1988 פרסמה את המאמר "אגריפס נגד נמרוד" בעיתון ידיעות אחרונות. בשנים 1993–2004 ערכה את כתב העת "סטודיו". בין השנים 1977–1989 שימשה כאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון תל אביב . במסגרת עבודתה אצרה תערוכות רבות של אמנים ישראלים כגון תערוכתו של רפי לביא ואחרים. בין התערוכות הקבוצתיות שאצרה במוזיאון בולטות התערוכות "אמן - חברה - אמן" (1978) ו"רוח אחרת" (1981), אך התערוכה הידועה ביותר שאצרה בתפקידה זה הייתה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" (1986). התזה שהציגה בתערוכה זו, ביקשה להפריד בין האמנות המקומית לבין סגנון האמנות הבין-לאומית של אותה עת, על ידי תיאור סוציולוגי-אסתטי של האמנים הישראלים ודרך התייחסותם אל מסורת האמנות האירופית. בעבודותיהם של האמנים השונים שהציגה בתערוכה מצאה ברייטברג-סמל מאפיינים של אימוץ חומרי אמנות "דלים" כגון דיקט, קרטון, שימוש בקולאז' ועוד, אשר נבעו מביקורת פוליטית על החברה והתרבות הישראלית וכן מתפיסה א-אסתטית שמקורה במסורת היהודית. שרה בריטברג-סמל אף שימשה כאוצרת הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה (1982, 1997). בשנת 2010 אצרה במוזיאון תל אביב תערוכה רטרוספקטיבית של האמן משה גרשוני שהביאה עשרות אלפי מבקרים למוזיאון, ולוותה בספר מקיף על האמן שעמד על גדולתו ומורכבותו. בשנת 2003 נבחרה ליקירת תל אביב, על ידי עיתון "העיר" בשנת 2005 זכתה בפרס משרד החינוך והתרבות בקטגוריה "פרס האוצר". בשנת 2020 זכתה בפרס ישראל בתחום האמנות הפלסטית. מנימוקי השופטים למתן הפרס: ״פעילותה המשפיעה ורבת השנים בשדה האמנות התאפיינה באותנטיות, ביושרה, בחוכמה ובידע רב. על כל אלה מצאה הוועדה את הגב שרה בריטברג־סמל ראויה לפרס ישראל לאמנות לשנת תש"ף.״ ב-1977 הכירה את בעלה עדי סמל (1935–2007) שהיה מנהל אירועי התרבות של מוזיאון תל אביב ומנהל מוזיאון מגדל דוד, ואחיו של נועם סמל. יש להם שתי בנות. נפטרה מדום לב ב-6 בנובמבר 2022. יעל נאמן, היה היתה, אחוזת בית, הוצאה לאור, תל אביב, 2018 שרה בריטברג־סמל, באתר פרס ישראל שרה ברייטברג-סמל, באתר WorldCat Identities טלי רוזין, אסור לתת לה ללכת, חדשות, 14 באוגוסט 1989 שרה ברייטברג-סמל, באתר הוצאת בבל אלי ערמון אזולאי, "עשר השנים של שרה בריטברג סמל עם הצייר והפסל משה גרשוני", באתר הארץ, 19 בנובמבר 2010 סמדר שפי, "סטודיו: לידתו וסופו של כתב עת לתרבות", באתר הארץ, 19 בינואר 2010 גדעון עפרת, "שרה ברייטברג: החיים אחרי הדלות", באתר "המחסן של גדעון עפרת" נעמה ריבה ואופיר חובב, עולם ללא שרה ברייטברג-סמל משמעותו צניחה חדה בערך המילים, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2022 אבי פיטשון, היא היתה המלכה האם ולי היא נתנה מפתחות לארמון, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2022 שרה ברייטברג-סמל, דף שער בספרייה הלאומית רן בוקר, האוצרת כלת פרס ישראל שרה ברייטברג-סמל הלכה לעולמה בגיל 75, באתר ynet, 7 בנובמבר 2022 שרה ברייטברג סמל, חוברת מקבלי פרס ישראל בשנת תש"ף אופיר חובב, האוצרת והמבקרת שרה ברייטברג־סמל מתה בגיל 75, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2022