laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בלב אחד

"בלב אחד" (ידוע גם בשם "סלאם עליכום") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חדוה עמרני, יחד עם להקתה פלפל לבן. השיר יצא לאור ב-1978, על ידי חברת התקליטים CBS ישראל, במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון 1978. מאוחר יותר, נכלל גם באלבומה של עמרני, "אשה", שיצא לאור בשנת 1981. השיר נכתב על ידי חיים חפר והולחן והופק על ידי דובי זלצר עבור ביצועה של חדוה עמרני בפסטיבל הזמר והפזמון 1978. הוא נכתב על רקע שיחות השלום בין ישראל למצרים, חפר השתמש במילה "שלום" כמילה בה ניתן לפרש אותה בשתי המשמעויות שלה בעברית. הן כמילת ברכה, והן במשמעות שלה כאי לוחמה. מבחינה מוזיקלית מדובר בשיר דיסקו, אך נעשה בכמה מקומות ניסיונות לחקות מוזיקה ערבית. השיר הגיע למקום השני בפסטיבל, והפסיד לשירו של יזהר כהן, "אבניבי", שזכה באירוויזיון 1978. בשנת 1999 סומפלה מנגינת השיר בשירה של טיפקס "התקליטן" מתוך האלבום "דיסקו מנאייק". בשנת 2007 ביצעה להקת הפה והטלפיים את השיר באלבומה "קליגרו". בשנת 2010 הקליטה הזמרת אביבה אבידן את השיר, יחד עם הראפר דן פרבר, במסגרת אלבומה, "צו הלב". ב-9 בספטמבר 2020 הוציאו הזמרות שרית חדד ונטע ברזילי גרסת כיסוי לשיר, במסגרת הפרויקט "צו השעה", לתמיכה בתעשיית המוזיקה הישראלית, שנפגעה בעקבות משבר הקורונה בישראל. ב-2 באוגוסט 2020 הוכרז על פרויקט מוזיקלי בשם "צו השעה", בו יכללו כ-50 גרסאות כיסוי לשירים שונים מהזמר העברי, ואף נאמרו שמותיהם של חלק מהאמנים המשתתפים בו. הפרויקט הופק על ידי "קרן נכט", בעקבות משבר הקורונה בישראל, שפגע בפרנסתם של מוזיקאים ישראלים, ולדברי יוזמיו, על מנת "לשמור על המוזיקה העברית כדי שנוכל לפתח אותה" ולקדם "חוק מוזיקה ישראלית". ב-8 בספטמבר, יום לפני צאת החלק הראשון של הפרויקט, הוכרז על ביצוען של חדד וברזילי לשיר. לגרסתן של חדד וברזילי נוספו מילים נוספות אשר נכתבו על ידי ברזילי עצמה, אורן עמנואל ואבשלום אריאל. בשנת 2003 ביצעו השחקנים איציק כהן, יונתן קוניאק, דוידה קרול ורוזינה קמבוס את השיר במסגרת הסדרה ג'וני. פסטיבל הזמר הישראלי תשל"ח, עמ' 4, אור תו, 1978. (הספר בקטלוג ULI) יגאל טב-אל (עורך), בקצב ישראלי מנגן ושר: מיטב הלהיטים של גדולי היוצרים (חלק ב'), עמ' 80, זמר עם, 1993. (הספר בקטלוג ULI) בלב אחד, באתר "פזמונט" לדף השיר באתר הספרייה הלאומית בלב אחד, באתר genius, ‏2020-05-13 דיסקו מנאייק, בעמוד הרשמי של טיפקס בפייסבוק דן פרבר ואביבה אבידן בלב אחד, באתר ‏מאקו‏, 8 באפריל 2010 מערכת טיים אאוט, פרויקט צו השעה, באתר Time Out ישראל, 2 באוגוסט 2020 אושר סיגרון, פרויקט המוזיקה הענק בישראל שכולל 700 אנשי מוזיקה, באתר פרוגי, 2 באוגוסט 2020 לקראת שבת, "צו השעה": איך מצילים את המוזיקה הישראלית?, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 8 באוגוסט 2020 צו השעה: שרית חדד יחד עם נטע ברזילי ונסרין קדרי שרה זוהר ארגוב, באתר ‏מאקו‏, 9 בספטמבר 2020
דורותי קוק

דורותי ג'וזפין קוק (באנגלית: Dorothy Josephine Coke‏; 11 באפריל 1897 – 1979) הייתה אמנית אנגליה, שנודעה בעבודתה כציירת מלחמה של העורף הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. דורותי קוק נולדה באסקס בשנת 1897, ואביה היה סוחר תה. כשהייתה בת שבע עשרה נכנסה קוק לבית הספר לאמנות סלייד, שם המשיכה ללמוד לאורך כל מלחמת העולם הראשונה וזכתה בפרס על קומפוזיציה של דמויות. בקיץ 1918 הגישה דורותי קוק כמה סקיצות לוועדת זיכרון המלחמה הבריטית אך הצעתה נדחתה. זמן קצר לאחר מכן קנה האמן מיורהד בון שניים מציורי צבעי המים שלה לאוסף מוזיאון המלחמה, הוסיף אותן לאוסף ציורי אוליב מודי-קוק. בשנת 1919 נבחרה לחברה במועדון האמנות האנגלי החדש. עם תחילת מלחמת העולם השנייה, דורותי קוק הייתה אמנית פופולרית וידועה. במהלך המלחמה קיבלה משימה מטעם הוועדה המייעצת לאומני המלחמה, לתאר את העבודה שמבצעות נשים בשירותים שונים. לשם כך בילתה בשירותי ההתנדבות של הנשים, בשירותי העזר, בכוחות הסיוע של חיל האוויר וגם בצלב האדום. אחד מציוריה נכלל בתערוכת "בריטניה במלחמה" במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק שנפתחה במאי 1941. בסוף המלחמה, רכשו שמונה ציורים שציירה דורותי קוק. במהלך המלחמה, בשנת 1943, היא נבחרה לחברה באגודה המלכותית לצבעי מים, לאחר שהפכה לעמיתה בשנת 1935. לאחר המלחמה לימדה קוק אמנות במכללת ברייטון לאמנות עד פרישתה בשנת 1967. בזמן תקיפה אווירית הפסקת מנוחה תרגול מתגייסות עובדות במפעל מיכשור, 1941 מדיה וקבצים בנושא דורותי קוק בוויקישיתוף Penny Dunford, A biographical dictionary of women artists in Europe and America since 1850, New York ; London : Harvester Wheatsheaf, 1990, ISBN 978-0-7108-1144-8 War pictures, issued by authority of the Imperial War Museum, London: Walter Judd Ltd, 1919 Miss D J Coke, Imperial War Museums (באנגלית) Dorothy Coke | Aldrich Collection | Arts and culture, arts.brighton.ac.uk
שדה קוליקובו

שדה קוליקובו (רוסית: Куликово поле) הוא שטח ביפיפאן, שבמחוז טולה ברוסיה שבו התרחש קרב קוליקובו ב-8 בספטמבר 1380 ובו ניצח דמיטרי, אשר נודע בכינוי דמיטרי דונסקוי לאחר הקרב. שדה הקרב ממוקם בין נהרות נפריאדבה, קרסיבאיה מצ'ה ודון במרחק של כ-140 ק"מ מהעיר טולה ו-23 ק"מ מתחנת הרכבת פוליקובו. כיום, בשדה קוליקובו נמצא מתחם מוזיאונים הכולל עמוד בגובה 28 מטר בגבעה האדומה (Красный Холм) שנבנה בשנים 1848 עד 1850, וכנסיית זיכרון לכבודו של סרגיוס מראדונז' (נבנתה בשנים 1913–1918 על פי עיצוב מאת אלכסיי שצ'וסב) שהוא כיום מוזיאון שדה קוליקובו. ישנה כנסיית אבן ביישוב הסמוך מונסטירשצ'ינו (Монастырщино) שבה, על פי אגדה, נקברו החיילים הרוסים שנפלו לאחר הקרב. עד כה לא נמצאו קבורות, מה שמציב חידה עבור חוקרים המעריכים שהקרב גבה עד 200,000 איש משני הצדדים. מדיה וקבצים בנושא שדה קוליקובו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שדה קוליקובו Gazeta.Ru ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קליף רובינסון

האם התכוונתם ל... קליפורד רלף "קליף" רובינסון – שחקן כדורסל ששיחק בשנים 1989–2007. קליפורד טרנט "קליף" רובינסון – שחקן כדורסל ששיחק בשנים 1979–1994.
מיהאי לייטנר

מיהאי לייטנר (בהונגרית: Leitner Mihály; היידושאמשון, 10 במאי 1864 - ? ככל הנראה בשנות ה-30 של המאה ה-20) היה עורך דין הונגרי-יהודי עיתונאי, עורך עיתון וסופר. לייטנר נולד במשפחה יהודית בעיירה בת כ-13,000 תושבים במחוז היידו-ביהר בנפת דברצן. הוא היה תחילה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט (כיום בתרגום מהונגרית: המכללה הלאומית להכשרת רבנים - האוניברסיטה היהודית) והתכונן להיות רב, אך לא המשיך לסמיכה לרבנות ולמד גם משפטים, העדיף לעסוק בכך ופתח משרד עורכי דין בעיר דווה (אנ')(אז הונגריה) שהיא עיר מחוז (עירייה), מקום מושבה של מחוז Hunedoara בטרנסילבניה. הוא ייסד וערך את העיתון "דווה והסביבה" במשך שלושים שנה משנת 1901. כנשיא המקומי של סניף "מפלגת העצמאות" ההונגרית, הוא היה מעורב באופן פעיל בחיים הציבוריים בכלל והיהודיים בפרט לפני מלחמת העולם הראשונה. לייטנר משך תשומת לב רבה במאמרו שהופיע בעיתון החשוב ורב התפוצה "עיתון של פשט" ב-18 בינואר 1914 (Pesti Hírlap) שכותרתו הייתה "מדוע הולכים ומתמעטים ההונגרים בטרנסילבניה". הוא היה חבר במועצה הכלכלית המחוזית ובוועדת השיפוט, וכן היה מנהל בנק התעשייה המקומי. לייטנר היה מתורגמן מוסמך לגרמנית ולעברית בבית המשפט. לייטנר נבחר ליו"ר הארגון המחוזי על המפלגה ההונגרית הלאומית (OMP) שפעלה בין שתי מלחמות העולם ברומניה וייצגה את האינטרסים של ההונגרים במדינה. מאמריו הופיעו בטורי העיתונים של: דפי בראשוב האופוזיציה עיתון המזרח המיעוט ההונגרי הוא כתב כאמור גם בעיתוני בודפשט, ואך אחרי מלחמת העולם הראשונה היה הכותב הקבוע של מאמרי המערכת בכמה עיתונים בטרנסילבניה. לייטנר מילא תפקידים מובילים בתחום החברתי וגם הכלכלי ובקהילה היהודית. עלייה לרגל לקבר פרנץ ראקוצי (דווה, 1906) היהדות ודרך העתיד (לוגוש, 1926) Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés III. (Kh–M). Főszerk. Dávid Gyula. בלקסיקון של הספרות ההונגרית ברומניה Bukarest: Kriterion. 1994. ISBN 973-26-0369-0 לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
אשדות נהר קאלי

אשדות נהר קאלי (באנגלית: Kali River Rapids) הוא מתקן המצוי בפארק השעשועים ממלכת החיות של דיסני בדיסניוורלד שבפלורידה. זהו המתקן המרכזי באזור "אסיה" של הפארק יחד עם משלחת אוורסט, ובא לדמות מסע ברפסודה ביערות הגשם של הודו. המבקרים במתקנים "נתקלים" בכורתי עצים לא-חוקיים הממלאים את הנהר בעצים כרותים והופכים את הנסיעה של המבקרים ברפסודה למהירה ומרטיבה במיוחד. במקור היה המתקן אמור להיקרא בשם "אשדות נהר הנמר" (Tiger River Rapids). תאריך פתיחה: 18 במרץ 1999 מתכנני המתקן: וולט דיסני אימג'ינינג, אינטמין AG קיבולת נוסעים: 12 נוסעים לרפסודה גובה המפל: 10 מטרים משך הנסיעה במתקן: 4:30 (4 דקות ו-30 שניות) סוג המתקן: מדחפי מים מדיה וקבצים בנושא אשדות נהר קאלי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אשדות נהר קאלי מידע על המתקן באתר All Ears Net
יחסי אורוגוואי–צ'ילה

יחסי אורוגוואי–צ'ילה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה המזרחית של אורוגוואי. שתי המדינות חברות בקהילת מדינות אמריקה הלטינית והאיים הקריביים, G77, אגודת האינטגרציה של אמריקה הלטינית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות איברו-אמריקה והאומות המאוחדות. גם צ'ילה וגם אורוגוואי חולקות היסטוריה משותפת בכך ששתי המדינות היו בעבר חלק מהאימפריה הספרדית. בתקופה הקולוניאלית הספרדית, צ'ילה הייתה אז חלק ממלכות המשנה של פרו בלימה ואילו אורוגוואי נשלטה ממלכות המשנה של ריו דה לה פלאטה בבואנוס איירס. בשנת 1818 הכריזה צ'ילה על עצמאותה. בשנת 1828 קיבלה אורוגוואי את עצמאותה לאחר מלחמת סיספלאטין. באוקטובר 1972 התרסקה טיסת 571 של חיל האוויר האורוגוואי בהרי האנדים ובה 45 נוסעים ואנשי צוות, רובם שחקני רוגבי אורוגוואי שנסעו לצ'ילה למשחק. 40 ניצולי ההתרסקות בילו חודשיים בהרים ופנו לקניבליזם כדי לשרוד. בדצמבר 1972 נותרו 16 ניצולים כשגילו אותם ונשאו אותם למקום מבטחים. האירוע נודע בשם נס האנדים. במהלך שנות השבעים והשמונים, שתי המדינות סבלו מדיקטטורות ושיתפו פעולה עם ארצות הברית במבצע קונדור. בשנת 1973, תשעה אזרחי אורוגוואי עוכבו בצ'ילה ונותרו נעדרים עד היום. באפריל 1976 ביקר הנשיא אוגוסטו פינושה באורוגוואי ונפגש עם הנשיא חואן מריה בורדברי. מאז שיקום הדמוקרטיה בשני העמים היחסים היו קרובים ושני העמים השתתפו בכמה ארגונים אזוריים רב-צדדיים. נערכו ביקורים ופגישות רבות של מנהיגי שתי המדינות. שתי המדינות מעודדות את ההתכנסות בין הברית הפסיפית (שצ'ילה חברה בה) לבין מרקוסור (שאורוגוואי היא חברה בה), במטרה לקדם את האינטגרציה של אמריקה הלטינית. שתי המדינות עובדות גם יחד בצמוד לשיתוף פעולה פוליטי, כלכלי, תרבותי ומדעי. הם עובדים גם מקרוב בנושאים של פיתוח חברתי, מגדר, סביבה, אנרגיה, חדשנות, עניינים אנטארקטיים וזכויות אדם, בין היתר. שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים כגון הסכם תרבות (1968); הסכם מעבר חופשי לתיירים, השפעותיהם האישיות וכלי רכב (1979); הסכם לשיתוף פעולה בתחום השימושים השלווים באנרגיה גרעינית (1979); הסכם להחלפת מידע על רשומות פליליות (1981); הסכם למניעה, בקרה, פיקוח ודיכוי התעללות ותעבורה בלתי חוקית של תרופות נרקוטיות וחומרים פסיכוטרופיים ומבשרם ומפיקים כימיים (1991); הסכם הקמת מערכת התייעצויות דו-צדדיות בנושאים אנטארקטיים (1991); הסכם שיתוף פעולה לתיירים (1991); תזכיר לשיתוף פעולה בינלאומי בתחום פיתוח התעשייה המיקרו והקטנה (1992); הסכם להקמת מועצה לשילוב דו צדדי (1992); הסכם הקמת מנגנון התייעצות בין שתי המדינות משרד החוץ (1992); הסכם לשיתוף פעולה טכני ומדעי (1993); הסכם ביטוח לאומי (1997); הסכם תחבורה אווירית (2004); מזכר הבנות שהקים ועדת הסחר וההשקעות הדו-צדדית (2007); הסכם שיתוף פעולה בין המכון הלאומי לנשים באורוגוואי והשירות הלאומי לנשים בצ'ילה (2008); הסכם השקעות (2010); הסכם לביטול מיסוי כפול ביחס למס הכנסה והון ומניעת התחמקות והימנעות ממס (2016) והסכם סחר חופשי בין שתי המדינות (2018). צ'ילה מחזיקה באורוגוואי שגרירות במונטווידאו. אורוגוואי מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה. מדיה וקבצים בנושא יחסי אורוגוואי–צ'ילה בוויקישיתוף Pinochet y Uruguay, un vínculo oscuro (in Spanish) Relaciones Bilaterales Chile-Uruguay (in Spanish) Acuerdos y Tratados Bilaterales Chile-Uruguay (in Spanish) Embassy of Chile in Montevideo
סטיוארט מרטין

סטיוארט מרטין (באנגלית: Stuart Martin; נולד ב-8 בינואר 1986) הוא שחקן סקוטי. מרטין נולד באייר שבסקוטלנד. הוא למד משחק בקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד. תפקידיו הידועים הם בסדרות "בבילון", "ג'יימסטאון", ו"מדיצ'י: שליטי פירנצה". מרטין נשוי לשחקנית ליסה מקגריליס, ולבני הזוג יש ילד אחד. סטיוארט מרטין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "Babylon - Introduction". Channel 4. Channel Four Television Corporation. אורכב מ-המקור ב-14 באוגוסט 2018. נבדק ב-11 בנובמבר 2014. {{cite web}}: (עזרה) Barraclough, Leo (20 באפריל 2016). "'Downton Abbey' Creator Carnival to Produce 'Jamestown'". Variety. Penske Business Media, LLC. נבדק ב-21 באפריל 2016. {{cite journal}}: (עזרה) Falconer, Daniel (9 בדצמבר 2016). "Stuart Martin exclusive interview – Medici: Masters of Florence". Female First. נבדק ב-9 בדצמבר 2017. {{cite web}}: (עזרה) "Stuart Martin". IMDb. "Movie Adaptation of 'Dampyr' Comic Sets Cast, Starts Production (EXCLUSIVE)". Variety. 31 באוקטובר 2019. נבדק ב-7 בדצמבר 2019. {{cite web}}: (עזרה)
צו השעה

צו השעה הוא מיזם מוזיקלי, שבמסגרתו ביצעו אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים. הפרויקט יצא בשלושה חלקים דמויי צוי זימון צבאיים על ידי חברת התקליטים "נענע דיסק". האלבום הופק על ידי "קרן נכט" של ענבר ומריוס נכט, בעקבות משבר הקורונה בישראל, שפגע בפרנסתם של מוזיקאים ישראלים. ב-9 בספטמבר 2020 יצא החלק הראשון של הפרויקט. ב-27 באוקטובר 2020, יצא החלק השני, ובו כ-20 שירים. ב-22 בדצמבר 2020 יצא החלק השלישי של הפרויקט. בספטמבר 2021 נבחר הפרויקט לאלבום השנה לשנת תשפ"א במצעד של גלגלצ ווואלה. החלק הראשון מתוך הפרויקט יצא לאור ב-9 בספטמבר 2020, בשם "צו השעה – צו ראשון". החלק השני מתוך הפרויקט יצא לאור ב-27 באוקטובר 2020, בשם "צו השעה – צו שני". החלק השלישי מתוך הפרויקט יצא לאור ב-22 בדצמבר 2020, בשם "'צו השעה – צו שלישי". בשונה מהחלקים הקודמים, חלק זה מורכב מדיסק אחד בלבד. עבודה עברית אתר האינטרנט הרשמי של צו השעה צו השעה, ברשת החברתית פייסבוק צו השעה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) צו השעה, ברשת החברתית אינסטגרם צו השעה, סרטונים בערוץ היוטיוב צו השעה, באתר בנדקמפ צו ראשון האלבום צו השעה – צו ראשון, בשירות הזרמת המוזיקה "ספוטיפיי" צו השעה – צו ראשון, באתר אייטונס צו שני האלבום צו השעה – צו שני, בשירות הזרמת המוזיקה "ספוטיפיי" צו השעה – צו שני, באתר אייטונס צו שלישי האלבום צו השעה – צו שלישי, בשירות הזרמת המוזיקה "ספוטיפיי" צו השעה – צו שלישי, באתר אייטונס דויד פרץ, בעל חברת התקליטים ניצן זעירא: "אם הממשלה לא תשמור על המוזיקה, זה יוביל לקריסת הזהות שלנו", באתר ישראל היום, 8 באוקטובר 2020 צו השעה, החלק השני: מארינה מקסימיליאן עם שמעון בוסקילה ויסמין מועלם וטונה שרים אביב גפן, באתר ‏מאקו‏, 27 באוקטובר 2020 וואלה! תרבות‏, השיר "בית משוגעים" של רן דנקר הוא שיר השנה של גלגלצ ו-וואלה, באתר וואלה, 5 בספטמבר 2021 מערכת mako מוזיקה, ‏צו השעה: שרית חדד יחד עם נטע ברזילי ונסרין קדרי שרה זוהר ארגוב, באתר ‏מאקו‏, 9 בספטמבר 2020 מערכת mako מוזיקה, ‏צו השעה, החלק השלישי: רותם כהן וקובי אפללו עושים מאיר אריאל, באתר ‏מאקו‏, 22 בדצמבר 2020
זולטאן לייטנר

זולטאן לייטנר, (שמו הספרותי: זולטאן לייטנר-לוקאץ'; בהונגרית: Leitner Zoltán; אוראדיה, 1896 – מחנה ריכוז אושוויץ 1945) היה סופר, מתרגם ועורך הונגרי-יהודי מאזור טרנסילבניה. לאחר סיום את לימודיו בבית הספר התיכון (1913), הוא בחר בקריירה ספרותית והפך לכתב עמית של כתב העת עבר ועתיד בבודפשט, ולאחר מכן בעיתון "יומן אוראדיה" (יומן אוראדיה היה יומון פוליטי בשפה ההונגרית שפורסם באורדיאה בין התאריכים 1 באוקטובר 1898 לבין 4 בינואר 1934, זו הייתה אחת התקופות העמוסות ביותר בתולדות העיתונאות בעיר). לייטנר תרגם להונגרית את ספר הנוער "חלומות הילדוּת" של הסופר האורתודוקסי הרמן שוואב מפרנקפורט (1915), תרגם את ספרו של ס. סחמוביץ "סיפורים ליטאיים". (בודפשט, 1917), את "אל נקמות" של הסופר שכתב ביידיש שלום אש. רומן (1919) שהומחז באותו שם והועלה בארץ ישראל בשנת 1922 ב"תיאטרון עברי בא"י"; בבימויה של אסתר איזביצקי). הוא היה גם העורך האחראי של השבועון היהודי "מזרחי". בין שתי מלחמות העולם הופיעו מאמרים של לייטנר ב"יומן אוראדיה" ובעיתון היהודי בשפה ההונגרית אוי קלט (מזרח החדש) בקלוז'-נאפוקה. הוא היה העורך והמייסד של הסדרה של ספריית הרנסנס היהודי, וכנשיא והמנהל בפועל בעיר אוראדיה של "האגודה הלאומית היהודית בטרנסילבניה", הצטרף לתנועות הציבוריות. הוא היה העורך של העלון "המיעוט היהודי" (1928) שהופיע זמן קצר ולאחר מכן היה העורך האחראי של השבועון היהודי "עמנו" (1929-1940). את ההיסטוריה של יהודי עיר הולדתו כתב בספר הזיכרון של תלמידי אוראדיה הוותיקים (1937). הוא כתב הקדמה לספרו של בלה מזאי: אבות וגיבורים (אוראדיה, 1938). בשואה נשלח כנראה למחנה הריכוז אושוויץ ונרצח שם. על משמר החזית היהודית! (דבר הקדמה מאת נחום סוקולוב, אוראדיה, 1930); * מאתיים שנה בשירות ההומניזם (היסטוריה של עמותת הצדקה היהודית באוראדיה. אורדיה, 1931); אוי למובסים... (אורדיה, 1940); קוו ואדיס דוּצֶ'ה? (הערות מסע באיטליה, ללא ציון שנה). ספריית הרנסאנס היהודי זולטאן לייטנר-לוקאץ' Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés III. (Kh–M). Főszerk. Dávid Gyula. Bukarest: Kriterion. 1994. ISBN 973-26-0369-0 זולטאן לייטנר בחקסיקון של סופרים הונגרים ברומניה לקסיקון יהודי הונגרי. זולטאן לייטנר
משרד זכויות האדם של עיראק

המשרד לזכויות האדם היה משרד ממשלתי בממשלת עיראק, שפעל בין השנים 2003 לבין 2015. המשרד הוקם על ידי הרשות הזמנית לקואליציה כאשר הוקמה מועצת הממשל העיראקית לאחר הפלישה לעיראק במהלך מלחמת עיראק. המשרד עוסק בין בזכויות אדם, קורבנות של משטרו של הנשיא העיראקי לשעבר סדאם חוסיין, זכויות של נפגעי פעולות טרור, זכויות של קדושים מעונים, זכויות אסירים והאחראיות על קברי אחים בשטח עיראק. המשרד פורק כחלק מסדרה של פירוק משרדים נוספים בממשלה העיראקית, מלבד המשרד לזכויות אדם פורק גם המשרד לענייני נשים, המשרד לעניינים פרובינציאליים ומשרדים נוספים. לשכת השר סגן השר לענייני מינהל סגן השר לענייני מחקר משרד המפקח הכללי המרכז הלאומי לזכויות אדם המחלקה לענייני אנוש מחלקת הגנה על זכויות מרכז מדיה מחלקת שיתוף פעולה בינלאומי מחלקת מינהל ועניינים פיננסיים מחלקה משפטית מחלקת ענייני נפות "Iraq — Central Intelligence Agency". 2013-03-13. אורכב מ-המקור ב-2013-03-13. נבדק ב-2019-07-09. Council of Ministers of Iraq "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2008-03-24. נבדק ב-2013-02-01. {{cite web}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקה ובנושא עיראק. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "משרד זכויות האדם של עיראק".
יחסי צ'ילה–קובה

יחסי צ'ילה–קובה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה של קובה. קובה הייתה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 נקודת התייחסות לפוליטיקאים מהשמאל בצ'ילה. צ'ילה, יחד עם ארגנטינה, ברזיל, מקסיקו, בוליביה ואקוודור, התנגדה לסנקציות שהטילה ארצות הברית על קובה במהלך פגישת ה־OAS בשנת 1962 בפונטה דל אסטה, אורוגוואי. בשנת 1971 צ'ילה כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם קובה, והצטרפה למקסיקו וקנדה בדחיית אמנת ארגון מדינות אמריקה שהוקמה בעבר, האוסרת על ממשלות בחצי הכדור המערבי ליצור קשרים דיפלומטיים עם קובה. זמן קצר לאחר מכן ערך נשיא קובה פידל קסטרו ביקור של חודש בצ'ילה. עם סלבדור איינדה הוא ביקר במכרה הנחושת El Teniente שהולאם זמן קצר קודם לכן. במהלך הדיקטטורה הצבאית של פינושה בצ'ילה (1973–1990) סיפקה קובה אימונים ונשק עבור אנשי שמאל צ'יליאניים להקמת התנגדות מזוינת. תנועת השמאל המהפכנית הצ'יליאנית שאבה השראה מהמהפכה הקובנית ומהסיירה מאסטרה בניסיון להקים גרילה בנלטומה, שנמחקה בשנת 1981. לאחר מכן המלחמה הכפרית בהשראת הקובה הוכיחה ככישלון, קובה המשיכה לתמוך בגרילות עירוניות כמו FPMR. אחת מההברחות הגדולות ביותר של נשק קובני התרחשה בקריזאל באחו, נשק זה שימש מאוחר יותר על ידי FPMR לביצוע ניסיון התנקשות נגד פינושה ב־1986. בשנת 2009 ביקרה בצ'לט בקובה, והפכה אותה למנהיגה הצ'יליאנית הראשונה שביקרה במדינת האי מאז ביקור סלבדור איינדה בשנת 1972. צ'ילה מחזיקה בקובה שגרירות בהוואנה. קובה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה. מדיה וקבצים בנושא יחסי צ'ילה–קובה בוויקישיתוף "U.S. is Advancing Plan to Suspend Cuba from O.A.S." New York Times. 24 בינואר 1962. נבדק ב-2009-06-23. The United States fought for votes today on a new formula for the Cuban problem that would suspend Premier Fidel Castro's regime from membership in the Organization of American States. {{cite news}}: (עזרה) "Chile Expects Castro Visit". New York Times. 26 בינואר 1971. נבדק ב-2009-06-23. Premier Fidel Castro of Cuba will visit Chile this year, according to El Siglo, the newspaper of the Chilean Communist party. {{cite news}}: (עזרה) "Chile's President Visits Cuba". Voice of America. נבדק ב-2009-06-23. Chilean President Michelle Bachelet is due to arrive in Cuba Tuesday, making her the first Chilean leader to visit the island nation since 1972.(הקישור אינו פעיל, June 2019) De Onis, Juan (2 בדצמבר 1971). "Marchers Assail Castro's Visit and Food Shortages". New York Times. נבדק ב-2009-06-23. Policemen fired dozens of tear-gas grenades yesterday to halt a march by at least 5,000 women on the presidential palace in protest against food shortages and the Chilean visit of Premier Fidel Castro of Cuba. {{cite news}}: (עזרה) "Castro Pitches Into Work At a Chilean Copper Mine". Associated Press in New York Times. 25 בנובמבר 1971. נבדק ב-2009-06-23. Premier Fidel Castro of Cuba went to work today on the production line at the huge El Teniente copper mine, where the Chilean Government recently nationalized millions of dollars of private United States investment. {{cite news}}: (עזרה) אתר על יחסי מדינות
בארות עודד

בארות עודד (למפת צפון הנגב מוגדלת)   בארות עודד (למפת צפון הנגב רגילה)   בארות עודד (למפת ישראל רגילה)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בארות עודד (למפת ישראל מוגדלת)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בארות עודד בארות עודד הן קבוצה של שבע בארות באפיק נחל עודד שבנגב המרכזי, מדרום לחלק המערבי של מכתש רמון, מעט צפונה להר עריף ומזרחה להר לוץ. גובהן 674 מטר מעל פני הים (חלק מהר הנגב), נקודת ציון מדויקת ברשת ישראל החדשה: 173579/487649, וברשת UTM:‏ 665770/337317. מדובר באחד ממקורות המים הבודדים באזור, ועל כן היה בעל חשיבות מיוחדת לבדואים שחיו בו ונדדו בו. שמו הערבי הוא ביר עידייד. ברוב ימות השנה הבארות מכילות מים צלולים. יש המזהים את המקום עם הר הדגד ששימש תחנה במסע בני ישראל במדבר, בדרכם לחניה ביוטבתה. ליד הבארות צומחים כמה עצי אשל. המקום שימש גם כאתר החניה השלישי עבור אנשי מסע ה-14 לאום רשרש בשנת 1945. ב־8 במרץ 1949, במסגרת מבצע עובדה במלחמת העצמאות, נתקל כח של חטיבת הנגב בכח מצרי והתנהל קרב קצר. לא ידועים פרטים נוספים על קרב זה. מדרום לבארות ישנו ריכוז של קברים בדואים. בקרב הבדואים נהוג לקבור את המתים בסמוך לצמתים ולמקומות מרכזיים, ככל הנראה על מנת להקל על עלייה לרגל ועל שימור הקברים. בריכוז הסמוך לבארות נערמו אבנים מעל כל קבר, וערימות האבנים הוקפו במסגרת של אבנים גדולות יותר. הקברים, בהתאם לנוהג המוסלמי, מופנים כך שפני הנקבר פונים אל מכה. הנגב חטיבת הנגב למפת מיקום בארות עודד ראו בקישור זה. עמוד ענן, "בארות עודד". זאב זיוון, עִברות שמות מקומות בנגב, אריאל 150 - 151, 2001, עמ' 21 - 26 "ממצפה רמון לבארות עודד ובורות לוץ", באתר מדרשת שדה בוקר במדבר ל"ג, ל"ג המרכז לחקר כח המגן, יד יצחק בן-צבי, משרד ירושלים ומורשת, "אתרי מלחמת העצמאות – בארות עודד ידין רומן ויעקב שקולניק, "מהר רמון להר כרכום", ארץ וטבע – המגזין הגאוגרפי הישראלי