laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מלפיגיים

מלפיגיים (שם מדעי: Malpighiaceae) היא משפחה בוטנית בסדרת המלפיגאים. תפוצת המשפחה בעיקר באמריקה הטרופית והסובטרופית. בין מאפייני המשפחה: בלוטות על עלי הגביע עלים נגדיים שחלה בעלת שלושה עלי שחלה עלי הכותרת בעלי פטוטרת ארוכה ושפת עלי הכותרת ריסנית לעיתים קרובות מבני משפחת המלפיגיים יש את עץ פרי חמאת הבוטנים מדיה וקבצים בנושא מלפיגיים בוויקישיתוף מלפיגיים, באתר ITIS (באנגלית) מלפיגיים, באתר NCBI (באנגלית) מלפיגיים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מלפיגיים, באתר Tropicos (באנגלית) מלפיגיים, באתר GBIF (באנגלית) מלפיגיים, באתר IPNI (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מגדל האופרה

מגדל האופרה הוא בניין שנבנה בשנת 1993, הכולל בית דירות ובית מלון, הניצב בכיכר הכנסת בתל אביב ונושק לטיילת תל אביב-יפו, לרחוב הירקון, רחוב הירדן ורחוב אלנבי. בראשית שנות ה-30 נבנה במקום מלון סן רמו. ב-1945 נבנה במגרש הסמוך למלון בניין קולנוע קסם שתפקד כקולנוע עד 1948. במלחמת העצמאות שכן בבניין מטה חיל הים. הכנסת הראשונה פעלה בקולנוע 'קסם' למעלה מתשעה חודשים, מ-8 במרץ עד 26 בדצמבר 1949. ולכן זכתה הכיכר בשמה "כיכר הכנסת". לאחר שהכנסת עקרה לירושלים, עבר המבנה לרשותה של עיריית תל אביב-יפו שאף קיימה בו את ישיבות מועצת העיר. לאחר מכן איישו משרדי מס הכנסה את המבנה, וב-21 במאי 1958 השתכנה בו האופרה הישראלית. זו פעלה במבנה עד לשנת 1982 והעניקה לו את שמו ולכיכר את שמה העממי - כיכר האופרה. בשנת 1971 נרכש המבנה על ידי משפחת קשפיצקי מגרמניה לאחר שקבלו הבטחה שיוכלו להרוס את מבנה הקולנוע לאחר נובמבר 1976 כדי להקים במקום מלון. אולם רק לאחר סגירת האופרה ב-1982 פונה המבנה ובשנת 1987 נחתם חוזה עם אלרוב על הקמת מגדל דירות במקום. קולנוע קסם נהרס בשנת 1988, ועל איחוד המגרשים עליהם עמדו המלון והקולנוע, נבנה "מגדל האופרה" המשלב שלוש קומות של מסחר ועסקים ומעליהן קומות מגורים. המבנה עוצב על ידי אברהם יסקי. בנייתו של מגדל האופרה הסתיימה בשנת 1993. בשנת 2011 רכש גבי אדרי את שטחי המסחר של המגדל, ובמקומם נפתח ביולי 2019 בית מלון של רשת מלונות הרברט סמואל שבבעלות קבוצת האחים נקש. דגם של המבנה מוצג בפארק המיניאטורות מיני ישראל. המבנה מתנשא לגובה של 82 מטר ובו 23 קומות. תכננו אותו האדריכלים אברהם יסקי ויוסי סיוון בסגנון שבאופן מובהק מזכיר את זרם האדריכלות הפוסטמודרני האמריקאי. שלוש הקומות הראשונות שימשו במקור לייעוד מסחרי ובהן פעלו גם חמישה אולמות קולנוע. חזיתן של קומות אלה מעוצבת בצורת קשתות מחודדות, עיצוב המשמר את מראהו של קולנוע קסם המקורי שתוכנן על ידי האדריכל יוסף נויפלד. הקומות המסחריות שימשו כפלטפורמה למגדל המגורים שמעליהן ועל גגן פועלת בריכת שחייה. צורתו של מבנה המגורים בן 20 הקומות (אחת מהן כפולה) היא כשל האות "ר", והוא מעוצב כך ששטח קומותיו הולך ופוחת כלפי מעלה. גוון החיפוי החיצוני גרר חילוקי דעות בעת תכנון הבניין. אברהם יסקי העדיף את הגון הורוד, בהשפעת עיצוב המבנים שהוקמו אותה עת לקראת האולימפיאדה שהתקיימה בלוס אנג'לס, ואילו יוסי סיוון העדיף את הצבע הכחול.  לבסוף, ובהתערבות היזם, אלפרד אקירוב, נבחר הצבע הוורוד, הבולט למרחוק. עם השנים, הסביבה הקורוזובית הימית תקפה את חיפוי האבן. לוחות השיש נחלשו ואחדים מהם קרסו.  בשנת 2017 הוחלט לחפות את כל המבנה מחדש בשל אילוצי בטיחות. ברוח הזמן, נבחר למעטפת המבנה חיפוי בר-קיימא של אלומיניום. הפעם, בשל התקופה וסמיכות המבנה אל הים, נבחרו למעטפת המגדל גוונים של לבן וכחול. מדיה וקבצים בנושא מגדל האופרה בוויקישיתוף כיכר הכנסת ומגדל האופרה באתר עיריית תל אביב המבנה באתר אמפוריס מרדכי נאור, נבחרי העם בתל אביב, מתוך אריאל כתב עת לידיעת ארץ ישראל - 101 שנים לתל אביב : העיר העברית הראשונה, תשע"א - 2011, עמ' 52 יצחק דנון, ‏מגדל האופרה: אלרוב תשלם לגרוזה קשפיצקי 2.7 מיליון ש', באתר גלובס, 18 באפריל 2005 מיכל מרגלית, ‏גבי אדרי רכש מאקירוב את שטחי המסחר במגדל האופרה, באתר גלובס, 21 ביוני 2011 מיכאל יעקובסון, מותו של קניון האופרה: הכישלון המהדהד של קו החוף הופך למלון, באתר Xnet‏, 8 באוגוסט 2017 כך נראה המלון שנפתח בבית האופרה בת"א, באתר ynet, 13 באוגוסט 2019 אביטל ברוידא, כשקניון נטוש מוסב למלון חוף: החנויות נהפכות לחדרי האירוח, באתר Xnet‏, 22 בנובמבר 2019
עיר קטנה ואנשים בה מעט

עיר קטנה ואנשים בה מעט הוא ספר מאת הסופר נחום גוטמן, המנציח את אורחות החיים ואת הווי התושבים בשנים הראשונות לקיומה של אחוזת בית, לימים העיר תל אביב. גוטמן עצמו, שנולד בשנת 1898 ועלה לארץ ישראל בשנת 1905, עבר עם משפחתו להתגורר באחוזת בית ב-1910, בגיל 12. הספר שעוטר בציוריו של גוטמן יצא לאור בשנת 1959, במלאת יובל חמישים שנה ליסודה של תל אביב, והיה לקובץ הסיפור המיתולוגיים שלה. שמו של הספר לקוח ממגילת קהלת: "עִיר קְטַנָּה וַאֲנָשִׁים בָּהּ מְעָט וּבָא אֵלֶיהָ מֶלֶךְ גָּדוֹל וְסָבַב אֹתָהּ וּבָנָה עָלֶיהָ מְצוֹדִים גְּדֹלִים". — מגילת קהלת, פרק ט', פסוק י"ד בספר מנציח גוטמן אירועים יומיומיים בחיי העיר, דוגמת ריב שכנים, הדלקת פנס הלוקס, או הקונצרט הראשון, אך הוא מתייחס גם לאירועים היסטוריים וטרגיים כמו גירוש תל אביב. בספר מתוארים דמויות תושביה הראשונים של העיר, ובהם עקיבא אריה ויס, יוזם הקמתה של אחוזת בית, הרופא ד"ר חיים חיסין ועוד. הספר מתחיל בתיאור תריסר הבניינים הראשונים ברחוב הרצל, שעדיין לא יכול היה להיקרא רחוב, ומסתיים ב"שיבת תל אביב", כיבוש העיר על ידי החיילים האוסטרלים, ויישובה מחדש על ידי תושביה שגורשו. הספר זכה להצלחה, ומאז הוצאתו הראשונה ב-1959 יצא בשלוש מהדורות נוספות: ב-1965, ב-1977 ומהדורה מיוחדת במלאת 90 שנה לעיר ב-1999. למהדורה זו צורפה הקדמה מיוחדת של הסופר שלמה שבא. בהקדמתו כתב שבא: נחום גוטמן הוא בעצם האיש המרכזי שקבע בדמיוננו את דמותה של אחוזת בית ותל אביב בראשיתם. הוא עשה זאת בכתיבה ובציור כמה עשרות שנים אחרי שהדברים קרו. אבל אנחנו קיבלנו תיאורים אלו כדמותה האמיתית של העיר בעריסתה. אהבנו אותה, היא עוררה בנו געגועים לעולם שגוטמן אמר לנו בכשרון רב - בסיפור ובקו - כי הוא היה יפה ויש להתגעגע אליו. שבא מספר כי ראייתו האופטימית של גוטמן מציגה לעיתים פן נאיבי ואופטימי של מעשים שנתפסו כחמורים בזמנם. כך מספר גוטמן על סייד, שראה מבעד לחלון נערה רוחצת, ומוקסם "החליק לתוך חלון האמבטיה". לאחר מכן נעצר בבית הוועד וצינה דיזנגוף הביאה לו ארוחת צהריים. לאמיתו של דבר היה זה ניסיון אונס, והצעיר נשלח בחרפה לארץ מוצאו. גוטמן עצמו מסכם את ספרו ב"נאום" שנישא כביכול מעל בניין "הבאר" בשדרות רוטשילד, שזה מכבר נהרס בעת שנכתב הספר, כאשר בציור המלווה את ה"נאום" מצויר מתארו הייחודי של הבניין בקווקווים: "תל אביב! חקקי זכרונותיך על לבבות צעירים. בתל אביב למדנו לשיר שירים בעברית לא גמישה במנגינות שאולות - אך כיון ששפתי ילדים מילמלו אותם ועיני ילדות נוצצו לשמעם, צועדות רגלינו אחריהם בבטחה. הגעתי לקצה נאומי, אך בטרם אסים דברי וירדתי - עוד משפט אחד: טוב להיות בין שתי זרועותיך, תל אביב: הזרוע הכחולה שלפני (הצבעתי על הים) והזרוע הזהובה (הצבעתי אל עבר גבעות החול) שמאחורי". — נחום גוטמן, עיר קטנה ואנשים בה מעט שרשים - בתים בטרם רחוב, פנס-רחוב ראשון, שמואל הגר, סבתא וברז-המים, פינה עגולה ופינה ישרה, המורה, חצר-המורים, הקונצרט הראשון, הרופא, כובש הדרך, שרשים, בית ברחוב הרצל. עוקץ המזרח - השרשרת, שתי כפות למאזנים, המחסום. בכבישים לבנים - מדביק-המודעות והמרכבה השחורה, על האדון אייזיק ועל העגלונים, מכנסים ארוכים, נגר במגפיים, אדם באמצע הכביש. שיבה - איך היא באה אלינו, כחלב על האש. הספר באתר טקסט עיר קטנה ואנשים בה מעט, באתר OCLC (באנגלית)
בריכת גורדון

בריכת גורדון היא בריכת שחייה לחוף ימה של תל אביב; למרגלות כיכר אתרים וליד מרינה תל אביב. שמה הוא כשל חוף גורדון הסמוך, הנמצא בסוף רחוב גורדון. בשנות פעילותה הייתה בריכת גורדון פתוחה כל השנה, למעט ביום כיפור. ב-20 ביולי 2009 נפתחה הבריכה מחדש לאחר עבודות שיקום ושיפוצים נרחבים, כחלק מקאנטרי קלאב שהוקם במקום. על פי מדד של הקאנטרי קלאב הקרוב ביותר, קאנטרי קלאב זה אמור לשרת חלק גדול מתושבי העיר. מרבית שטחו של הקאנטרי קלאב בנוי, או מרוצף. הוא נעדר משטחי דשא, גם בגלל שיקולים של חלוקה בין מרחב ציבורי למרחב שאינו ציבורי. יצוין שלא רחוק משם, בדיזנגוף סנטר, קיים קאנטרי קלאב נוסף. אך הוא קטן עוד יותר, וגם הוא מבונה בלבד. הבריכה נבנתה בשנת 1956 בתכנון האדריכל ורנר יוסף ויטקובר, כבריכה באורך 50 מטרים, כלומר אולימפית, עם הרחבה שיועדה ללא שוחים, והייתה שייכת למשפחת עינב שהיה לה הסכם חכירה עם עיריית תל אביב עד שנת 2021. המים בבריכה היו מי תהום מלוחים, שנשאבו בשלוש משאבות מעומק של 150 מטר, וחומם לא עלה על 24 מעלות. בקיץ הייתה זו טמפרטורה מרעננת, אך בחורף היה קר למדי לשחות בה. למרות זאת, היו קבוצות קבועות של שחיינים שהקפידו לפקוד את הבריכה מדי יום, גם כאשר ירד גשם סוחף. המים בבריכה היו נקיים מאוד, משום שהוחלפו מדי יום ביומו. בסוף היום רוקנה הבריכה, נוקתה ונשטפה בצינורות של מים בלחץ ומולאה מחדש. בשל כך, לא היה צורך להוסיף למים כלור לצורך חיטוי וטיהור מי הבריכה מחיידקים ומזהמים. הבריכה הייתה אבן שואבת לתושביה המבוגרים של תל אביב. רבים מהם השכימו קום כבר ב-4:30 לפנות בוקר לשחיית טרום שחרית. המים המלוחים סייעו לציפה והקלו על השחייה. ידוענים רבים נהגו לפקוד אותה דרך קבע ולאחר שחייה של כמה בריכות הסבו על שולחן לכוס קפה, ארוחה או משחק שש בש. התקיימו בבריכה שיעורי שחייה קבועים וקורסי הכשרה לנוער של מציל חובב. עיריית תל אביב החליטה להרחיב את הטיילת לאורך חוף תל אביב כך שתשתרע מבת-ים ועד הרצליה. בריכת גורדון הייתה ממוקמת לאורך הציר המתוכנן של הטיילת העתידית. כל עוד פקד את הבריכה קהל המתרחצים הוותיקים, סגירת הבריכה נתקלה בהתנגדות עזה. אבל מכיוון שבשנותיה האחרונות לא היה בה קהל מנויים והיא הייתה פתוחה רק במשך שלושה חודשים בשנה בקיץ, רפתה ההתנגדות. בשל גילה המתקדם, הורע מצבה הפיזי של הבריכה ובשל חוק שמירת הסביבה החופית האוסר על בנייה בקרבת הים, גם לא ניתנו אישורים לשפץ אותה. הבריכה נסגרה לציבור בסוף 2006. בסופו של דבר החליטה העירייה לשפץ את הבריכה תוך שינוי המבנה שלה והפיכתה לבריכה עירונית. ב-20 ביולי 2009 נפתחה בריכת גורדון המחודשת. במקום שלוש בריכות: בריכה ראשית שבה ארבעה מסלולים באורך של 50 מטרים ושלושה מסלולים באורך של 40 מטרים, בריכת ילדים ששטחה 200 מ"ר ובריכת פעוטות. מסביב לבריכות עצמן ישנו משטח עץ ומזנון. סביב מתחם הבריכות נשמר שטח ציבורי פתוח שמהווה המשך לטיילת וכן הוגדר בסמוך לבריכה שביל אופניים. אתר האינטרנט של הבריכה, ושל מועדון הספורט העירוני הקרויים בריכת גורדון המחודשת בריכת גורדון 2008- אז והיום, באתר TheMarker Café יגאל משיח, נקמתה של בריכת גורדון החדשה, באתר הארץ, 30 באפריל 2014 הבריכה החדשה של תל אביב, סרטי גבע, ארכיון שפילברג, 1957 (התחלה 10:34) ערן אלדר, שוחים ובוכים: בוקר בבריכת גורדון המחודשת, באתר nrg‏, 29 ביולי 2009 נפתחה בריכת גורדון המחודשת, באתר הארץ, 21 ביולי 2009
אליס ובוב

אליס ובוב הם שמות מוסכמים לדמויות המוסרות או מקבלות מידע. הכינויים נפוצים בהסברים בנושאי הצפנה שונים. השמות משמשים לנוחיות ההסברים, מניעת משפטים כמו "דמות א' שולחת לדמות ב' הודעה", שמהר מאוד נהיים מסובכים למעקב. השמות הם שמות נייטרליים ואמורים לייצג את שני המינים, וגם משמרים את ההתייחסות לשתי הדמויות לפי שתי האותיות הראשונות באלפבית הלטיני ("ABC"). בקריפטוגרפיה ובאבטחת מחשבים ישנם מספר שמות מקובלים של משתתפים בהצגות ודיונים על פרוטוקולים שונים. השמות המוסכמים הם משתנים מטה תחביריים, במידה מסוימת מעידים על עצמם, ולפעמים בעלי אלמנט של הומור. השמות אליס ובוב ככינויים לשולח ההודעה ולנמען הופיעו לראשונה במאמר של רון ריבסט, במאמר שהציג את שיטת ההצפנה RSA. במימושים של פרוטוקולים, גורמים ממוחשבים יתפסו את תפקידיהם של אליס ובוב. רשימת הדמויות מובאת מהספר קריפטוגרפיה שימושית של ברוס שנייר. אליס ובוב. בדרך כלל, אליס תרצה לשלוח הודעה לבוב. המקור הוא האות הראשונה של שמם, A ו-B. צ'ארלי או קרול. אחד מהם יהיה המשתתף השלישי. דייב יהיה הרביעי, וכן הלאה לפי סדר האלפבית האנגלי. איב המצותתת (Eavesdropper). בדרך כלל תוקפת פאסיבית את הפרוטוקול. היא יכולה לראות את הדברים שעוברים בין אליס לבוב אך לא לשנותם. בקריפטוגרפיה קוואנטית היא עשויה גם לייצג את הסביבה. אייזק הוא ספק שירותי האינטרנט (ה-ISP). איוון הוא המנפיק (בקריפטוגרפיה פיננסית). ג'סטין הוא נציג החוק. מלורי הוא תוקף זדוני (malicious). בניגוד לאיב, מלורי יכול לשנות הודעות, להחליף הודעות, לשלוח ישנות שוב, להזריק מנות וכו'. לעיתים משתמשים גם בשמות מרווין, מאלט או טרודי (מהמילה Intruder). מטילדה היא סוחרת (בקריפטוגרפיה פיננסית). פט או פגי הם המוכיחים (Prover) וויקטור או ואנה הם המאשרים (Verifier) בהוכחות באפס ידע. פלוד הוא גורם אכיפת החוק. סטיב מוזכר בדרך כלל בסטגנוגרפיה. וולטר שומר על אליס ובוב בצורה כלשהי. זואי היא האחרונה המעורבת בדרך כלל בפרוטוקול כלשהו. המקור לשם זה הוא האות הראשונה בשמה, שהיא האות האחרונה באלפבית האנגלי. בעברית מתייחסים לעיתים לאליס ובוב כאיה ובועז, ובכך שומרים ל-א' ול-ב' את התפקיד של מחליפי המסרים. אלפבית צלילי ההיסטוריה של אליס ובוב דוד הראל, אלגוריתמיקה: יסודות מדעי המחשב, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ב 1991-תשס"ח 2008.
מועדון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מועדון – התאגדות של אנשים שחולקים עניין משותף או מטרה משותפת מועדון ספורט (אנ')– התאגדות ספורטיבית מועדון חברים – מועדון המשרת קבוצה סגורה ומוגדרת מועדון לילה – דיסקוטק מועדון חשפנות מועדון לילה (תוכנית טלוויזיה) – בהנחיית ארז טל
ג'וליאן דה גוזמן

ג'וליאן בובי דה גוזמן (באנגלית: Julian Bobby de Guzman; נולד ב-25 במרץ 1981 בטורונטו) הוא כדורגלן עבר קנדי ממוצא ג'מייקני ופיליפיני, ששיחק בעמדת הקשר. לזכותו של דה גוזמן 89 הופעות במדי נבחרת קנדה. דה גוזמן משמש כיום עוזר מאמן בקבוצת אוטווה פיורי הקנדית. ג'וליאן דה גוזמן הוא אחיו הגדול של הכדורגלן ג'ונתן דה גוזמן. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. דה גוזמן החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של המועדון נורת' סקרבורו, וזכה לתשומת לבם של מאתרי כישרונות מטעם המועדון הצרפתי אולימפיק מרסיי. הוא עזב את קנדה והצטרף לקבוצת המילואים של מרסיי, שם שיחק עד שנת 2000. לקראת עונת 2001/2002 הוא הצטרף לזארבריקן מהבונדסליגה השנייה, ושיחק שם במשך כשתי עונות. בשנת 2002 הוא הצטרף למועדון הנובר 96 שזה עתה העפיל לבונדסליגה, ובכך הפך לכדורגלן הקנדי השלישי המשחק בליגה הגרמנית הבכירה. הוא שיחק בהנובר במשך שלוש עונות לפני שהצטרף לדפורטיבו ב-2005. בעונת 2007/2008 הוא הוביל את דפורטיבו לשורת תוצאות שסייעו למועדון להימנע מירידה לליגה הספרדית השנייה ואף להעפיל לגביע אופ"א, ובשל כך זכה בתואר שחקן העונה של המועדון. דה גוזמן הוא גם הקנדי הראשון המשחק בלה ליגה. בשנת 2009 עבר לשחק בעיר הולדתו בקבוצת טורונטו המשחקת בליגת ה-MLS. ב-13 ביולי 2012 חתם בדאלאס. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בטורניר גביע הזהב של CONCACAF ב-2007 הוא הבקיע את שני השערים בניצחון 2 - 1 על נבחרת קוסטה ריקה במשחק הפתיחה, ואף זכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר לאחר שהוביל את נבחרתו עד לחצי הגמר. אחיו הצעיר ג'ונתן הוא כדורגלן מקצועני גם כן. מדיה וקבצים בנושא ג'וליאן דה גוזמן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'וליאן דה גוזמן ג'וליאן דה גוזמן, באתר Transfermarkt ג'וליאן דה גוזמן, באתר Soccerway ג'וליאן דה גוזמן, באתר WorldFootball.net ג'וליאן דה גוזמן, באתר National Football Teams ג'וליאן דה גוזמן, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt עמוד השחקן באתר הרשמי של דפורטיבו לה קורוניה עמוד השחקן באתר התאחדות הכדורגל של קנדה
סטיבן סמית

סטיבן סמית' (אנגלית: Stephen Francis Smith;‏ 1860 או 1861, אונטריו – 12 במאי 1928, לונדון) היה שחמטאי קנדי ורופא באנגליה. סמית היגר עם משפחתו מקנדה לאנגליה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19. בהתאם למסורת המשפחתית סמית למד רפואה, ולימים התקבל כחבר לאגודת המנתחים המלכותית הבריטית. סמית שיחק באליפות אנגליה לשחמט וכן בתחרויות הייסטינגס בשנים 1895, 1919 ו-1927/28, אך לא בדרג העליון. סמית ניצח באליפות לונדון לשחמט בשנת 1895 והגיע למקום השני בשנת 1905/6. סמית חלק מקום שישי בתחרות לונדון בשנת 1899 (ניצח: פרנק מרשל), השתתף בתחרות אוסטנד בשנת 1907, הגיע למקום הרביעי בתחרות דיל 1907 (ניצח: ג'ורג' אלן תומאס), חלק מקום 10–11 בתחרות אוקספורד 1910 (ניצח: הנרי ארנסט אטקינס) וחלק מקום 6–8 בתחרות לונדון 1910 (ניצח: ו. וארד). במהלך מלחמת העולם הראשונה עזב סמית את אנגליה וחזר לצפון אמריקה. הוא ניצח באליפות וונקובר בשנת 1915, ומוזכר כאלוף קולומביה הבריטית בחוברת אוגוסט 1925 של ביטאון השחמט הבריטי. הוא קרא תיגר על סידני גייל לדו-קרב על אליפות השחמט של קנדה בשנת 1920 אך הדו-קרב הסתיים בפרישתו של גייל לאחר שני משחקים בלבד. סמית ייצג את קנדה באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז, הן כשחקן שצבר 5 נקודות (+1-4=4) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), והן כנציג המשלחת הקנדית למשחקים. סמית הוא אחד מ-15 המייסדים של איגוד השחמט הבינלאומי פיד"ה. הישגיו השחמטאיים הבולטים הם ניצחון על אלוף העולם לעתיד מקס אויבה (בשנת 1919) וניצחון על ורה מנצ'יק בשנת 1928. סטיבן סמית, באתר צ'סגיימס (באנגלית) ביוגרפיה מפורטת ומספר משחקי שחמט של סמית מידע כללי Chess Olympiad: Paris 1924, באתר OlimpBase
כלוב הברזל

כלוב הברזל הוא רעיון סוציולוגי שהוצג לראשונה על ידי הסוציולוג והפילוסוף מקס ובר. כלוב הברזל מתייחס לתהליך הרציונליזציה המתגבר בקרב חיי האדם אשר כולא את הפרט ב"כלוב הברזל" המבוסס על חוקים שכליים. ובר קרא לסדר החברתי הביורוקרטי מידי הזה "הלילה המקוטב של האפלה הקפואה". המונח הגרמני המקורי היה "stahlhartes Gehäuse", הוא תורגם ל"iron cage" על ידי טלקוט פרסונס בתרגומו ב-1958 לספרו של ובר "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם". מספר סוציולוגים מאוחרים ערערו את תרגומו בוויכוח האם התרגום המדויק יותר יהיה קונכייה קשה כברזל, זהו הבדל משמעותי מהתרגום המקורי. תרגום מילולי יותר מגרמנית הוא משכן קשה כברזל. ובר כתב: "לפי השקפתו של ריצ'רד בקסטר הפיקוח על סחורות מיובאות צריך לנוח רק על כתפיו של 'קדוש כגלימה לבנה אשר יכולה להזרק הצידה בכל עת.' אך הגורל פסק כי הגלימה תהפוך לכלוב מברזל." ובר נהיה מודאג בקשר לפעולות חברתיות ולמשמעות הסובייקטיבית שבני אדם משליכים על פעולתיהם ועל יחסי הגומלין בין הקשרים חברתיים ספציפיים. הוא האמין גם באידיאליזם, שהיא האמונה שאנחנו יודעים דברים רק בגלל המשמעות שאנחנו מקנים להם. זה הוביל לעניין שלו בכוח ובסמכות כמונחים של ביורוקרטיה ורציונליזציה. ובר הצהיר, "המסלול להתפתחות כרוך... בהבאת כל החישובים לתוך האחווה המסורתית ולהחליף את היחסים הדתיים הישנים." ערך זה הוא קצרמר בנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דורון וינר

דורון וינר (נולד בסביבות 1975, ישראל) הוא אמן גרפיטי ישראלי. וינר נולד ב-1975. כשהיה בן 10 עזבה משפחתו של וינר את ישראל לניו יורק, ושם הוא נחשף לאמנות הגרפיטי ברחובות וחבר לקבוצה שציירה גרפיטי בלתי חוקי. וינר למד ב"בית הספר התיכון לה גוארדיה למוזיקה, אמנות ואומנויות הבמה" שבמנהטן, ולאחר מכן חזר לישראל ושירת בצה"ל כחייל בודד בחטיבת הצנחנים. שבוע לאחר שחרורו מצה"ל צייר את הגרפיטי הראשון שלו על קיר הדולפינריום בתל אביב, ורשם בתחתית הציור את מספר הטלפון שלו וכך התחיל את קריירת הציור שלו. לאחר ביקור חוזר בארצות הברית בו נחשף לציור על מכוניות, התחיל ליישם זאת גם בארץ. בריאיון עיתונאי אמר וינר על עצמו: באיזשהו מקום ציורי הגרפיטי היו בשבילי חלק מגיל הנעורים שלי. האנדרנלין שזרם לי בגוף וההתרגשות היו חלק מהידיעה שאני עושה משהו 'לא חוקי', זה המרד היחיד שאני ראיתי בגרפיטי. חוץ מזה שראיתי בגרפיטי אומנות. ציור בחנות הצעצועים "כפר השעשועים" ציור בחנות הספרים "דורון ספרים" גרפיטי אמנות ספריי איירבראש מדיה וקבצים בנושא דורון וינר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דורון וינר מכיר ת'קיר(הקישור אינו פעיל), רונה לשם, nana10, מתאריך 22 באפריל 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחוזות צ'ילה

מבחינה מנהלית, מחולקת צ'ילה ל-16 מחוזות (בספרדית: Regiones, יחיד: Región נהגה: רחיון). שמהווים את החטיבה המנהלית ברמה הראשונה של המדינה, בראש כל מחוז עומד אינטנדנטה (Intendente) שממונה על ידי נשיא צ'ילה, ומועצה אזורית שנבחרת ישירות (Consejo Regional). המחוזות מחולקים לפרובינציות שבראשן עומד גוברנדור (Gobernador) שממונה גם כן על ידי הנשיא, סך הכל 16 המחוזות של צ'ילה מחולקים ל-56 פרובינציות. והפרובינציות מחולקות לקומונות אשר בראשן עומד אלקאלדה (Alcalde) שנבחר ישירות כל ארבע שנים, סך הכל 56 הפרובינציות של צ'ילה מחולקות ל-346 קומונת. החלוקה המקורית למחוזות נעשתה בשנת 1974, וכללה 13 מחוזות. הארגון הטריטוריאלי החדש יושם בשלבים, עם כמה אזורי פיילוט שהחלו לפעול בשנת 1974, ויישום של שאר התוכנית בינואר 1976, מלבד האזור המטרופוליני של סנטיאגו הבירה שהחל לפעול באפריל 1980. המחוזות מוספרו מצפון לדרום, בספרות רומיות מ-I עד XII, למעט מחוז מטרופולין סנטיאגו, שסומן RM (ראשי תיבות של Región Metropolitana). בדצמבר 2006 עבר סופית החוק ליצירת שני מחוזות חדשים, מחוז לוס ריוס שהיה עד אז חלק ממחוז לוס לאגוס, ומחוז אריקה ופרינאקוטה, שהיה עד אז חלק ממחוז טרפקה, ובאוקטובר 2007 נכנסה החלוקה החדשה לתוקף. באוגוסט 2017 הוחלט על יצירת מחוז נוסף, מחוז ניובלה, ממה שהיה עד אז פרובינציית ניובלה שבמחוז ביוביו. ובספטמבר 2018 נכנסה החלוקה החדשה לתוקף. מספור המחוזות כבר לא נעשה בהתאם לחלוקה מצפון לדרום, בעקבות המחוזות שנוספו ב-2007 ולא תאמו את הסדר הגאוגרפי, ובשנת 2018 הוסרו משמות המחוזות הספרות הרומיות לחלוטין. מדיה וקבצים בנושא מחוזות צ'ילה בוויקישיתוף Diario La Nación - noticias de Chile y el mundo - A ley creación de nuevas regiones, web.archive.org, ‏2016-09-20 Biblioteca del Congreso Nacional, Biblioteca del Congreso Nacional | Ley Chile, www.bcn.cl/leychile (בספרדית) Desde ahora, regiones solo se conocerán por su nombre, Servicio Nacional de Turismo | SERNATUR, ‏2018-03-08 (בספרדית) WEB DISEMINACIÓN CENSO 2017 WEB DISEMINACIÓN CENSO 2017, resultados.censo2017.cl
ג'רי מגווייר

ג'רי מגווייר (באנגלית: Jerry Maguire), הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה וקומדיה משנת 1996. הסרט בוים על ידי קמרון קרואו. בסרט משחקים טום קרוז, רנה זלווגר וקובה גודינג ג'וניור. גודינג ג'וניור קיבל על השתתפותו בסרט את פרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וקרוז היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. הסרט זכה להצלחה מסחרית - הכנסות של 273 מיליון דולר ברחבי העולם. ג'רי מגווייר (טום קרוז) הוא סוכן ספורטאים מצליח מאוד. יום אחד הוא מחליט לפרסם הצהרת כוונות לשותפיו בעבודה. בעקבות כך הוא מפוטר. מגווייר מגייס את דורותי בויד (רנה זלווגר), חשבונאית ואם חד הורית, ומקים סוכנות משלו. הוא משקיע מאמצים רבים בלקוח היחיד שלהם, שחקן הפוטבול המתוסכל רוד טידוול (קובה גודינג ג'וניור). במקביל מגווייר מפתח קשר רומנטי עם בויד, ומתחבר לבנה הקטן ריי. טום קרוז – ג'רי מגווייר קובה גודינג ג'וניור – רוד טידוול רנה זלווגר – דורותי בויד קלי פרסטון – אברי בישופ ג'רי אוקונל – פרנק "קוש" קושמן ג'יי מוהר – בוב שוגר רג'ינה קינג – מרסי טידוול בוני האנט – לורל בויד ג'ונתן ליפניקי – ריי בויד דרייק בל - ג'סי רימו "ג'רי מגווייר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ג'רי מגווייר", באתר נטפליקס "ג'רי מגווייר", באתר AllMovie (באנגלית) "ג'רי מגווייר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ג'רי מגווייר", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ג'רי מגווייר", באתר Metacritic (באנגלית) "ג'רי מגווייר", באתר אידיבי "ג'רי מגווייר", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "ג'רי מגווייר", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "ג'רי מגווייר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) תומר קמרלינג, ‏הזהות הכפולה של ג'רי מגווייר, באתר ‏מאקו‏, 30 בנובמבר 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוד איזמוז'יק

דוד איזמוז'יק (1873 - 10 במרץ 1952) היה סוחר, ממייסדי תל אביב, חבר מועצת העיר וסגן ראש העירייה. איזמוז'יק נולד בכ"ט בכסלו תרל"ד בשטעטל בבינוביצ'י שברוסיה (היום בבלארוס) בקרבת סמולנסק ב-1873. הוא עסק בסחר בעצים וניהל בית חרושת לזכוכית. במקביל, היה חבר בוועד הציוני בסמולנסק. ב-1905 עלה עם רעייתו לאה וארבעת ילדיהם לארץ ישראל. המשפחה התיישבה ביפו, בה פתח איזמוז'יק עסק למסחר בעצים וחומרי בניין. הוא הצטרף ל"אחוזת בית", ובהגרלת המגרשים שנערכה ב-1909, זכה במגרש שלימים יהיה ברחוב ליליינבלום 22. בתל אביב עסק איזמוז'יק בפעילות ציבורית ענפה. הוא היה חבר בוועד המקומי, ומונה על הכנת קבלת הפנים לברון רוטשילד שהגיע לביקור בעיר ב-1914. כן היה חבר בוועד המפקח של גימנסיה הרצליה ובוועד ההגירה שסייע למגורשי תל אביב ויפו ב-1917. משפחת איזמוז'יק עצמה הייתה בין המגורשים, ועד סיום מלחמת העולם הראשונה התגוררה בבית אחותו בפתח תקווה. לאחר כינונה של עיריית תל אביב ב-1922 היה איזמוז'יק לחבר מועצת העיר, ובמשך זמן מה שימש כסגנו של ראש העיר מאיר דיזנגוף. במסגרת פעילותו בעירייה היה חבר בוועדת הכספים, ובוועדות לשכר דירה ולסיפוח השכונות לתל אביב. כן היה בין מקימי תחנת מכבי האש הראשונה בעיר ובית הספר למסחר "גאולה". כן כיהן כנשיא הסניף המקומי של בני ברית וכחבר בהנהלת לשכת המסחר היהודית בתל אביב. איזמוז'יק ראה חשיבות גדולה בפיתוחה של תל אביב כעיר מודרנית ושוקקת חיים, וכך כתב ב-1926: הדבר היחיד שמשך את העולים לתל אביב היה זה שמצאו בה את כל הנוחיות שהיו רגילים בה באירופה: מאור אלקטרי, מים, קצת ניקיון, סינמה, אופרה ותיאטרון, וגם בתי ספר פחות או יותר משוכללים... נתרבו הרסטורנים, בתי הקפה ונשפי חשק וריקודים על הגגות... הרחובות הומים, הרסטורנים מלאים, בבתי הקפה עד שתיים בלילה שירה, נגינה וריקודים... ה"עדן" מושך באורותיו המרובים, האופרה - בקולותיה הבוקעים, והגזוז בכל מקום רותח ומעלה אד בכל פינה שאתה פונה. ומעניין שעל העסקנים שלנו ונטורי קרתא ראו את כל זה ושמחו: "זוהי קפיצה אמריקנית, ככה צריכה ארץ ישראל להתפתח... עוד שנה ועוד שנתיים ותל אביב תהיה לודז' שנייה". — "היישוב", 6 באוגוסט 1926, עמ' 4–5 מבחינה פוליטית נמנה איזמוז'יק עם אנשי "המחנה האזרחי", וטען כי על התנועה הציונית לתמוך גם ביוזמה פרטית ולא רק במעמד הפועלים. לשניים נולדו ארבע בנות ובן. על שמם של דוד ולאה איזמוז'יק נקרא רחוב בשכונת גני צהלה. בתו סימה נישאה ליצחק ציזלינג, שהיה מפקד "ההגנה" בתל אביב ואחיו של אהרן ציזלינג, שר החקלאות הראשון ומחותמי מגילת העצמאות. בתם היא רות איזקסון. איזמוז'יק מת ב-10 במרץ 1952. הוא קבור בבית הקברות טרומפלדור. 'איזמוז'יק, דוד', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 40. (הספר בקטלוג ULI) דוד תדהר (עורך), "דוד איזמוז'יק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 627 דוד ולאה איזמוז'יק באתר מייסדי תל אביב דוד איזמוז'יק, דבר, 12 במרץ 1952 הקבר של דוד איזמוז'יק בבית הקברות טרומפלדור, באתר BillionGraves