laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פורט-גנטיל

פורט-גנטיל (בצרפתית: Port-Gentil) היא העיר השנייה בגודלה במדינת גבון, בעלת אוכלוסייה הנאמדת בכ-136,000 תושבים נכון להערכות שבוצעו ב-2013. העיר נחשבת גם כעיר נמל חשובה ביותר עבור המדינה. העיר משמשת כמרכז התעשייתי של המדינה עבור נסורת עץ ונפט. למרות שהעיר קרובה למים ונמצאת בסמוך לחוף, היבשה העיקרית הסמוכה אליה היא אזור מיוער מרוחק אשר אינו מחובר באמצעות כבישים לשאר המדינה. העיר שוכנת קרוב לכף לופז, הנקודה המערבית ביותר בגבון. ההתיישבות במקום החלה באי מנדג'י בקטע הדלתה של נהר אוגווי על ידי הצרפתים, אשר חתמו על חוזה ברית עם תושבי ממלכת אורונגו בשנת 1873. ההתיישבות היוותה בסיס עבור מסעותיו המחקריים של פייר סבורניאן דה בראזה לפנים הארץ, ובשנת 1894 נבנה בה בית מכס שהפך אותה לגרעין מרכז המסחר של האזור לאחר שנמשכו אליה חברות מסחר רבות כמו האטון וקוקסון, ג'ון הולט, וורמן, סוסייטה דו הו-אוגוו וחברת מחקר היערות האפריקניים. מוצרי המסחר העיקריים שיוצאו מן העיר היו גומי ושנהב, ואחר כך גם עצים, בעיקר עצי לבוד. העיר נקראה על שמו של הקולונל הצרפתי אמיל גנטיל בשנת 1900. לאחר מלחמת העולם הראשונה היא הפכה לנמל חשוב עבור קורות עץ, אבל הצמיחה המסיבית של העיר חלה בעקבות ניסיונות למציאה וקידוחי נפט שבוצעו באזור באמצעות החברה הצרפתית אלף. בשנת 1928, נפתחה בעיר שלוחת הבנק הראשונה בה, שלוחה של בנק מערב אפריקה. בשנת 1947, מנתה העיר אוכלוסייה של 4,500 תושבים שצמחה עד שנת 1960 ל-20,000. בית זיקוק לנפט הוקם בה באותה השנה, ובית זיקוק לגז טבעי הוקמה בעיר בשנת 1968. העיר ידועה כיום בשל שלל מלונותיה וחיי הלילה שבה, כאשר היא מכילה אטרקציות הכוללות את כנסיית סנט לואיס (נבנתה בשנת 1927), גן חיות, קזינו, חופי רחצה ומסלול גולף. מחוץ לה נמצאות ביצות רבות וישנן חיות בר. מדיה וקבצים בנושא פורט-גנטיל בוויקישיתוף פורט-גנטיל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עד הלום

האם התכוונתם ל... גשר עד הלום – גשר על נחל לכיש, הסמוך לעיר אשדוד. מחלף עד הלום – מחלף בכביש 4 המשמש ככניסה הדרומית לעיר אשדוד. תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום – תחנת נוסעים של רכבת ישראל. אזור תעשייה עד הלום – במועצה אזורית באר טוביה. שיר של אברהם שלונסקי שמוכר בלחנו של שייקה פייקוב ובביצוע אילנית. מילות השיר "עד הלום", באתר שירונט
ג'ובאני פלסטרינה

ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה (באיטלקית: Giovanni Pierluigi da Palestrina; ‏נולד בין 3 בפברואר 1525 ל-2 בפברואר 1526 – 2 בפברואר 1594) היה מלחין איטלקי. פלסטרינה נולד בעיר קטנה ליד רומא בשם פלסטרינה. משך קרוב לארבעים שנה הוא בילה ברומא, והשקיע את כל הכישרון והידע שלו בשירות בזיליקות חשובות – סן פייטרו, סן ג'ובאני אין לטרנו וסנטה מריה מג'ורה. כישרונו המוזיקלי התגלה מוקדם יחסית. כבר מגיל צעיר מאוד הוא שר במקהלה, ומגיל תשע-עשרה כיהן כנגן העוגב ומנהל המקהלה בקתדרלה בפלסטרינה (שגם העניקה לו את שמו). ב-1551 השתקע ברומא והתמנה לתפקיד מנהל מקהלת הילדים בקפלה ג'וליה סן פייטרו. ב-1554, במהלך כהונתו שם, פרסם את ספר המיסות הראשון שלו, שבו מוזכר האפיפיור יוליוס השלישי בתור פטרונו. ב-1555 התקבל פלסטרינה כחבר במקהלת האפיפיור בקפלה הסיסטינית, אך סולק ממנה מכיוון שהיה נשוי, כשהאפיפיור החדש החיל על המקהלה את תקנון הפרישות. פלסטרינה עבר לכהן כמנהל מוזיקלי בכנסיות אחרות ברומא. מ-1571 התמנה מחדש לתפקיד הקפלמייסטר (מנהל מוזיקלי) בקפלה ג'וליה סן פייטרו, ונשאר שם עד מותו. פלסטרינה שימש כמלחין לדוגמה בכנסייה הקתולית בזכות כתיבתו המסודרת, השלווה והנקייה. לאחר התפלגות הזרם הפרוטסטנטי מהכנסייה באירופה, פותחו ז'אנרים חדשים התואמים את עקרונות הזרם (לדוגמה, הכוראל). כתגובה לכך, נדון נושא המוזיקה בוועידת טרנטו, על מנת למצוא תגובה הולמת. שם הוחלט בקרב מנהיגי הכנסייה הקתולית להשיב עטרה ליושנה, ולחדש את המוזיקה הדתית כפי שהייתה בתחילת ימי הביניים, בתקופת האפיפיור גרגוריוס הגדול. פלסטרינה נבחר לשמש נושא הדגל, ויצירותיו שימשו כמודל להלחנת מוזיקה קתולית. פלסטרינה נחשב אחד מגדולי המלחינים של תקופת הרנסאנס. פסגת הישגיו היא המיסות שלו, שמספרן יותר ממאה. הבולטות בהן: "מיסה של האפיפיור מרצ'לו", "Assumpta est Maria" ואחרות. רוב המיסות של פלסטרינה מבוססות על שירה גריגוריאנית; לא פעם השתמש המלחין בבסיס השירה העממית. מלבד מיסות כתב פלסטרינה יותר מ-180 מוטטים; אחד המוכרים מתוכם הוא "Stabat Mater". פלסטרינה לא היה מלחין של מוזיקה כנסייתית דתית בלבד: הוא הלחין יותר ממאה מדריגלים חילוניים, שנושאם העיקרי היה אהבה, נושא אופייני לתקופתו. ב-1551 יצא לאור ספר המדריגלים הראשון שלו וב-1584 יצא הספר השני. מלחינים ותאורטיקנים ניתחו את יצירתו של פלסטרינה וניסחו את כללי הקונטרפונקט המשמשים עד היום כמערכת ההלחנה השלטת, "קונטרפונקט פלסטרינה". קרחון פלסטרינה באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ג'ובאני פלסטרינה. מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני פלסטרינה בוויקישיתוף ג'ובאני פלסטרינה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ובאני פלסטרינה, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ג'ובאני פלסטרינה, באתר ספוטיפיי ג'ובאני פלסטרינה, באתר Last.fm (באנגלית) ג'ובאני פלסטרינה, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ובאני פלסטרינה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ובאני פלסטרינה, באתר דיזר ג'ובאני פלסטרינה, באתר Discogs (באנגלית) ג'ובאני פלסטרינה, באתר Songkick (באנגלית) ג'ובאני פלסטרינה, דף שער בספרייה הלאומית ג'ובאני פלסטרינה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ובאני פלסטרינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרחון פלסטרינה באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
פילבוקס

פילבוקס (באנגלית: Pillbox, בעברית: מצדית) הוא הכינוי שניתן לעמדות שמירה מבוצרות מסוג בלוקהאוס עשויות בטון שהקימו הבריטים בארץ ישראל בתקופת המנדט, החל במאורעות תרצ"ו. מקור השם בצורתן הגלילית שהזכירה קופסת גלולות (Pill Box)‏. בתחילת המאה ה-21 נבנו פילבוקסים חדשים בארץ ישראל - צה"ל הקים פילבוקסים במהלך האינתיפאדה השנייה להגנת תושבי מדינת ישראל כחלק מפעילות הביטחון השוטף. עמדות פילבוקס נזכרות בשנת 1887 כמחסה מעוגל וקטן למכונת ירייה וכדומה. בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה הוקמו עמדות פילבוקס הן בצד הגרמני והן בצד הבריטי. במלחמת העולם השנייה נודעה לפילבוקס עדנה, ועמדות רבות הוקמו בקרבת חופי בריטניה כהכנות לפלישה הגרמנית הצפויה. ביצורי חבל הסודטים כללו עמדות פילבוקס, ששימשו את הנאצים להתגוננות מפני הצבא האדום. גם הביצורים היפניים בקרב איוו ג'ימה כללו עמדות פילבוקס. בזמן המרד הערבי הגדול בארץ ישראל (1939-1936) הציב קצין המשטרה הבריטי צ'ארלס טגארט, שהיה מומחה לדיכוי מרידות ולמלחמה בטרור, עמדות פילבוקס בדרכים. עמדות הפילבוקס שהקימו הבריטים במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו בגובה של כ-4 מטרים ובקוטר של כ-3.5 מטרים. הכניסה לפילבוקס והיציאה ממנו היו אפשריות אך ורק דרך דלת פלדה יחידה. השומרים שנכנסו לפילבוקס היו עולים בסולם או במדרגות מדלת הכניסה לעמדת השמירה שבקומה העליונה. דרך חרכי ירי וחלונות ניתן היה לחלוש באש ובתצפית על האזור שבו מוקמה העמדה. בתחילת מלחמת העצמאות הקים גם ארגון "ההגנה" עמדות פילבוקס להגנה על יישובים עבריים (דוגמה לעמדה כזו נמצאת בעפולה). הפילבוקסים המנדטוריים הם אתרים היסטוריים חשובים, אך רובם מוזנחים ורק חלקם מהווים יעד תיירותי או מוזאוני. במהלך האינתיפאדה השנייה הפילבוקס חזר לשימוש בארץ ישראל. את מקומו של הצבא הבריטי תפס צה"ל, ואת הפילבוקס המנדטורי החליף הפילבוקס הצה"לי שהוא גבוה יותר, צר יותר וממוגן יותר. בימי האינתיפאדה השנייה הגדיל צה"ל את השימוש בסגנון הביצורים שכלל גם עמדות פילבוקס. בטרם בוצעה תוכנית ההתנתקות הגנו שני קווי פילבוקסים על גוש קטיף ויישובי עוטף עזה - האחד, בתוך רצועת עזה, הגן על ציר "חלקיק" שהפריד בין גוש קטיף לשטחי הרשות הפלסטינית; והשני, עוטף את הרצועה ומגן על יישובי עוטף עזה ועל העורף הישראלי (בשלביה האחרונים של תוכנית ההתנתקות פורק קו הפילבוקסים שהגן על גוש קטיף). גם ביהודה ושומרון הוקמו עמדות פילבוקס בנקודות שאירעו בהם אירועים ביטחוניים מרובים, וגם לאורך גדר ההפרדה ניתן לראות פילבוקסים רבים. בגבול הצפון ניתן לראות פילבוקסים בודדים, שמהווים חלק ממערך מגננה של מוצב (כלומר, לא יוצרים רצף פילבוקסים). בונקר עמית גיש, חורבות מן ההווה: בונקרים ופילבוקסים במאה העשרים, חיפה: פרדס, 2018 ב' זלמנוביץ וע' בן שלום, ‏עמדות פילבוקס התפתחותן, תפקידיהן והפעלתן, מערכות 426, אוגוסט 2009 קשת רוזנבלום, מבנה פילבוקס בירושלים הועתק בשלמותו, באתר הארץ, 12 במרץ 2013 פילבוקסים ומצדיות ברחבי ישראל, באתר פרש כיצד בונים פילבוקס, אתר צה"ל, 29 בינואר 2018 ג'ון הליס, למה פילבוקס?, 2001 The Barnhart Dictionary of Etymology, Barnhart, Robert K, The H W Wilson Co. 1988. תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 338. עמית גיש, בין מלחמת הבורים לחומת ההפרדה, באתר "העוקץ", 29 במרץ 2018
בורוס

האם התכוונתם ל... דניאל בורוס – חייל יהודי-אמריקאי שהצטרף למפלגה נאצית בארצות הברית בּוֹרוּס - מכינוייו של בורוו, אל מהמיתולוגיה הקלטית בּוּרוֹס – עיר במערב שוודיה ויליאם ס. בורוז – סופר אמריקאי אדגר רייס בורוז – סופר מדע בדיוני הבּוֹרוֹז (Boroughs) של ניו יורק - חמשת רֹבעי העיר בורוז (חברה) – חברת מחשבים
דאר א-סלאם

דאר א-סלאם (בערבית: دار السلام, מילולית: "בית השלום"; בסוואהילי: Dar es Salaam) היא העיר הגדולה ביותר בטנזניה ובירת מחוז בעל שם זהה במזרח המדינה. העיר שוכנת לחופי האוקיינוס ההודי ונמצא בה הנמל הגדול ביותר במדינה. עד 1996 שימשה העיר כבירת טנזניה, וקודם לכן (עד 1866) היא נקראה מזיזימה (Mzizima). על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022, התגוררו בעיר כ-5.38 מיליון תושבים. דאר א-סלאם נבנתה ב-1862 על ידי סולטאן זנזיבר סייד מג'יד, שביקש לבנות את בירתו בנמל מזיזימה. יורשו, ברע'ש (Barghash), הפסיק את עבודות הבנייה. ב-1887 העיר נכבשה על ידי הגרמנים. ב-1891, בעקבות כניסתה של החברה הגרמנית למזרח אפריקה (Deutsch-Ostafrikanische Gesellschaft) ובהוראת הנציב העליון הגרמני, הועתקה הבירה מבגמיו (Bagamayo), ודאר א-סלאם הפכה לבירת מזרח אפריקה הגרמנית. דאר א-סלאם מהווה את המרכז הכלכלי, התעשייתי והתקשורתי של טנזניה. התעשיות העיקריות בה מייצרות מזון ומשקאות, שמן, טקסטיל, הלבשה, נעליים, מלט ומוצרי אלומיניום. הייצוא מהנמל כולל כותנה, קפה ויהלומים. את העיר מחברת מסילת ברזל לקיגומה (Kigoma) שעל גדות אגם טנגניקה ולמרבצי הנחושת הגדולים. את העיר משרת גם נמל תעופה בינלאומי. בדאר א-סלאם מרוכזים מוסדות לימוד אקדמיים, האוניברסיטה של דאר א-סלאם, אקדמיית קיווקוני למדעי החברה, הקולג' הטכני, האוניברסיטה הפתוחה של טנזניה, בית הספר למנהל עסקים, הגנים הבוטניים והארכיון הלאומי וכן המוזיאון הלאומי. ב-1996 הועברה האספה הלאומית של טנזניה לעיר דודומה (Dodoma), שהפכה רשמית לבירת המדינה, אך רבים מבנייני הממשלה נותרו בדאר א-סלאם. באוגוסט 1998 התפוצצה פצצה בשגרירות ארצות הברית בעיר וגרמה למותם של 11 בני אדם. המוזיאון הלאומי ובית התרבות (National Museum & House of Culture) נחנך במקור ב-1940 כמוזיאון זיכרון למלך ג'ורג' החמישי. במוזיאון מוצג עברה הצבעוני של טנזניה, ובנוסף מוצגים גם מאובנים מעידן האדם הקדמון שנחשפו בחפירות באזור. מבקרים במקום נחשפים למורשת השבטית של טנזניה וההשפעה של סחר העבדים ותקופות קולוניאליות על המקום. במקום ניתן גם ללמוד על המלאכות המסורתיות, המנהגים, הקישוטים וכלי הנגינה של טנזניה. בעבר הייתה עיר בירתה של טנגניקה. האקלים בדאר א-סלאם הוא אקלים סוואנה טרופי. מזג האוויר חם ולח בכל ימות השנה. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-1,150 מ"מ. גרמניה המבורג, גרמניה הודו מומבאי, מהאראשטרה, הודו טורקיה סמסון, טורקיה הרפובליקה העממית של סין צ'אנגג'ואו (אנ'), ג'יאנגסו, הרפובליקה העממית של סין איראן סארי, מאזנדראן, איראן קו החוף של דאר א-סלאם - סרטון דאר א-סלאם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Tanzania: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de "דאר א-סלאם - זנזיבר: המדריך המלא". זנזיבר: המדריך המלא. 2016-05-29. נבדק ב-2016-12-12. אקלים בדאר א-סלאם נתוני קיצון בדאר א-סלאם
הרי אלטאי

אלטאי או הרי אלטאי (באלטאית: Алтай туулар; ברוסית: алтайские горы; במונגולית: Алтай уул; בסינית: 阿尔泰山脉) הם רכס הרים במרכז אסיה, בגבול רוסיה, סין, מונגוליה וקזחסטן המכסים חלק גדול משטח הרפובליקה האוטונומית אלטאי שברוסיה. מקור מי הנהרות אוב והאירטיש ברכס הרים זה. בגבול הדרום מזרחי, מתמזגים ההרים עם מדבר גובי. הרי האלטאי ידועים בתור מקום הולדתם של העמים הטורקיים. פירוש השם בשפות הטורקיות הוא אל-זהב ו-טאו-הר, כלומר, "הר הזהב". את הרי האלטאי ניתן לחלק לשלושה רכסי הרים שונים: אלטאי הרוסית או אלטאי הגדולה באזור הגבול של המדינות רוסיה, מונגוליה, סין וקזחסטן, אבל בעיקר ברוסיה, שם הוא משתרע על פני רפובליקת אלטאי ומתרחב עד למחוז אלטאי. בצפון ובצפון-מערב, ההרים גובלים בנהר אוב ובסיביר המערבית. בצפון-מזרח נמצאים הרי סאיין, הרי טאנו-אולה ומונגוליה. דרום-מזרחה נמצאת אלטאי המונגולית. דרום-מערבית לרכס נמצא נהר האירטיש. אלטאי המונגולית תחומה באזור צפון-מערב על ידי אלטאי הרוסית ומונגוליה ונמצאת בעיקר באזור הגבול עם סין. מזרחית לרכס נמצא מדבר גובי והרכס הגובי-אלטאי. דרומית ודרומית-מערבית זורמים מי נהר האירטיש. גובי-אלטאי, ממוקמת דרומית לאלטאי המונגולית, והוא נמצא במונגוליה (במחוז גובי-אלטאי). מצפון הרכס עובר באזור ההררי של מונגוליה. בגבול המזרחי עד לגבול הדרום-מערבי, ההרים יורדים במורד מדבר גובי. בשנת 1949 התגלה שטיח פאזיריק שנארג לפני כ-2500 שנים. בחודש אפריל 2016, נמצאה מומיה באלטאי המונגולית ותוארכה למאה ה-6 לספירה. לטענת החוקרים, אתר הקבורה בו נמצאה המומיה ייחודי בשל היותו אתר הקבורה הטורקי היחידי בו נשתמרו הממצאים במלואם. החפצים שנשתמרו באתר עשויים ללמד את החוקרים אודות הפולחן והדת בקרב עמי האזור. הרי אלטאי נחשבים בדרך כלל כאחד האזורים היפים ביותר של סיביר, בין השאר משום שהתעשייה עדיין לא הגיעה לאזור. הרי הזהב של אלטאי מדיה וקבצים בנושא הרי אלטאי בוויקישיתוף place/Gobi-Altai-Mountains הרי אלטאי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הרי אלטאי, דף שער בספרייה הלאומית
גליץ'

גליץ' (באנגלית: Glitch) הוא ז'אנר במוזיקה אלקטרונית ניסיונית (אקספרימנטלית) אשר התפתח בשלהי שנות ה-90. הסגנון המוזיקלי של הגליץ' מאופיין באווירה מהורהרת ואיטית, ובצלילים שהם תוצרי לוואי ווקאליים של תפקוד לקוי של אלקטרוניקה ספרתית ומכשירים חשמליים, כאלו הנגרמים למשל מבאגים, קריסת מערכות, רעשי חומרה, שגיאות מערכת, "קפיצות" בניגון דיסקים ודיסטורשן דיגיטלי, וגם ממכשירים חשמליים כמו מכשירי פקס ומודמים. על אף שמדובר בז'אנר מודרני, המקורות האסתטיים של הסגנון נמצאים עוד במניפסט "אמנות הרעש" שכתב לואיג'י רוסולו בשנת 1913, הדן בחשיבותה של המוזיקה האלקטרונית כאמצעי לכינון מחדש של המוזיקה בעידן הפוטוריסטי, והיה הבסיס למוזיקת נויז. המגזין האמריקאי "Computer Music Journal" פרסם בשנת 2000 מאמר מאת מלחין המוזיקה האלקטרונית קים קאסקון, בו עשה קאסקון שימוש במושג "פוסט-דיגיטל" על מנת לתאר ניסויים מוזיקליים שונים הקשורים לאסתטיקה של הגליץ'. קאסקון היה הראשון שהתייחס לגליץ' כתת-ז'אנר של מוזיקה אלקטרונית. להקות ואמנים רבים מז'אנרים שונים עושים שימוש באלמנטים של גליץ' (למשל ביורק, קוקורוזי, אדם, מום, נוטוויסט, גליצ' מוב אמילי בלו ואחרים), ושימוש זה הוא מהמאפיינים הבולטים של הפולקטרוניקה. Allmusic באתר "Glitch" Cox, Christoph and Warner, Daniel, eds. (2004). Audio Culture: Readings in Modern Music. Continuum Books. pp. 393 Noise‏ (באנגלית) אתר האינטרנט של המגזין Kim Cascone, THE AESTHETICS OF FAILURE: 'Post-Digital' Tendencies in Contemporary Computer Music, Computer Music Journal, 24:4, pp. 12–18, Winter 2000 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שכר חציוני

השכר החציוני הוא מדד סטטיסטי המשמש אומדן לרמת השכר במשק וגם לפערי אי שוויון בהכנסה. השכר החציוני הוא רמת השכר אשר מחצית מהעובדים משתכרים יותר ממנה ומחציתם פחות ממנה. השכר החציוני הוא אחד המדדים המקובלים להערכת רמת השכר באוכלוסייה. אומדן נוסף המקובל לשימוש הוא השכר הממוצע. היתרון של שימוש בשכר הממוצע הוא היותו קל לחישוב. היתרון בשימוש בשכר החציוני הוא לצורך ייצוג רמת השכר המאפיינת את מעמד הביניים, בעיקר בחברות שבהן יש פערי ההכנסות, או ערכי קיצון משמעותיים (ראו גם חריג חשוד טעות). במדינת ישראל כמו במדינות מערביות רבות נהוג להשתמש במדד החציוני לצורך חישוב קו העוני. השימוש בשכר הממוצע רווח לצורך הצמדות שכר, גמלאות וקצבאות. השכר החציוני נגזר מחלוקת כל המשכורות במשק לעשירוני שכר. הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מפרסמת בכל שנה "סקר הוצאות משקי בית" הכוללים גם נתונים על אודות רמות השכר, שמהם ניתן לגזור את החציון. הנתונים מתייחסים בדרך כלל לשכר החודשי ברוטו, אולם בעולם נפוצה גם ההתייחסות לשכר החציוני השעתי, היומי, השבועי או השנתי, בהתאם לחישובי תקופות שכר שונות, במשקים השונים. בעבר השכר החציוני בישראל התפרסם על ידי ביטוח לאומי אחת לשנתיים בסקר תקופתי ששמו "שכר והכנסה מעבודה לפי יישוב ומשתנים כלכליים שונים". כמו גם בידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסקר "הכנסות של בני 15 ומעלה" לוח הכנסה ברוטו לשכיר, לפי נפת מגורים ומין. השכר החציוני ל־2012 שפרסם הביטוח הלאומי היה נמוך ב־8% מהנתון המקביל שפרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ולפיו בשנת 2013 היה השכר החציוני ברוטו 6,578 ש"ח בחודש. בשנת 2012, בפילוח בין נשים לגברים היה השכר החציוני לגברים 7,774 ש"ח בחודש ולנשים, 5,489 ש"ח בחודש. חלק מההבדל בין נשים לגברים נבע מהבדל במספר שעות העבודה הממוצע בשבוע - 44.9 שעות לגברים ו-35.8 שעות לנשים. בשנת 2014 הגיע השכר החציוני לפי נתוני הלמ"ס ל-7,927 ש"ח לגברים, 5,715 ש"ח לנשים, וסך הכל ל-6,707 ש"ח. לפי חישובי המוסד לביטוח לאומי הגיע השכר החציוני ב-2014 ל-6,426 ש"ח. בשנת 2018, עמד השכר החציוני על 7,270 ש"ח לחודש. בשנת 2021 עמד השכר החציוני על 8,135 לפי חישובי הלמ"ס. בטבלה להלן נתונים אודות השכר החציוני השבועי (מתורגם ומוצג במטבע היורו לצורך השוואה), לשנת 2008 במדינות נבחרות: [דרוש מקור] מדיה וקבצים בנושא שכר חציוני בוויקישיתוף רמת חיים: הוצאות והכנסות, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הכנסות פרטים, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה אמנון אטד, שלושה סיפורים עגומים על מצבו של השכר החציוני בישראל, באתר כלכליסט, 23 באפריל 2012 סקר הכנסות 2008 סקרים תקופתים של ביטוח לאומי הלמ"ס - פרסומים אביטל להב, חצי מהישראלים מרוויחים פחות מ-6,578 ש', באתר ynet, 5 בנובמבר 2014 הכנסות של שכירים מסקר הוצאות משק הבית 2012, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 5 בנובמבר 2013 חישובי הביטוח הלאומי Competitive wage costs, באתר FedEE (באנגלית)
הים הצפוני

הים הצפוני הוא ים שולי של האוקיינוס האטלנטי, הגובל בממלכה המאוחדת, בנורווגיה, בדנמרק, בגרמניה, בהולנד ובבלגיה. אין להתבלבל בינו לבין ים הקרח הצפוני המכונה גם הוא לעיתים "הים הצפוני". הים הצפוני גובל באיי אורקני ובחוף המזרחי של בריטניה במערב, בצפון אירופה ובמרכזה במזרח ובדרום, ובדרום מערב, מעבר למיצרי דובר, הים הצפוני מתחבר לתעלת למאנש המתחברת לאוקיינוס האטלנטי. במזרח, הים מתחבר לים הבלטי דרך סקאגרק וקטגט, מיצרים צרים המפרידים בין דנמרק לנורווגיה ושוודיה. מצפון, הוא גובל באיי שטלנד ומתחבר לים הנורווגי, ים שולי באוקיינוס הקרח הצפוני. שטחו של הים הוא כ-430,000 קמ"ר. עומקו הממוצע הא כ-94 מ' ועומקו המרבי הוא 660 מטר. אורכו הממוצע הוא יותר מ-970 ק"מ ורוחבו הממוצע 580 ק"מ. מסביב לשולי הים הצפוני נמצאים ארכיפלגים גדולים, כולל שטלנד, אורקני ואיי פריז. בתקופות קדומות היווה חלק מאדן היבשה שחיבר את בריטניה עם יבשת אירופה. הים הצפוני הנוכחי נוצר לפני כ-12,000 שנה, כאשר עם תום עידן הקרח האחרון עלה מפלס פני הים באופן משמעותי. מעגן סקפה פלו, המקושר לים הצפוני, שימש כבסיס הצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 התגלו בים הצפוני עתודות גדולות של נפט וגז טבעי. מדינות אירופה החלו, לאחר משבר האנרגיה העולמי של שנות ה-70 של המאה ה-20, להפיק בים נפט וגז למרות העלות הגבוהה, כדי להפחית את תלותן באופ"ק. במשך השנים, נורווגיה היא מפיקת הנפט העיקרית בים הצפוני, ואחר כך הממלכה המאוחדת שכילתה את רוב עתודות הנפט שלה בים עד שנות ה-2000. החל משנת 2001, קבוצת דלק הישראלית, מעורבת בהפקת נפט בים הצפוני. בשנת 2018 הפיקה כ-80,000 חביות ביום. שיטפון הים הצפוני אזור הים הצפוני מדיה וקבצים בנושא הים הצפוני בוויקישיתוף אקונומיסט, הים הצפוני יכול להיהפך למנוע הצמיחה הכלכלי החדש של אירופה — ובדרך ירוקה, באתר TheMarker‏, 26 בינואר 2023 הים הצפוני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מאגרים נוספים של גז טבעי בים ליד בריטניה, למרחב, 7 בפברואר 1967 משלימים תוכנית להפקת גז בם הצפוני, דבר, 15 בדצמבר 1977 בלומברג, לנורווגיה יש מיליארדי חביות נפט וגז – אך היא מוותרת עליהן, באתר TheMarker‏, 9 באפריל 2019 הדי כהן, ‏השיעור הנורבגי שישראל יכולה לקבל בתחום הגז, באתר גלובס, 11 ביוני 2015 פייננשל טיימס, ‏הרנסנס של הים הצפוני, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2010 שלומי גולובינסקי, תשובה נכנס לחיפושי נפט בים הצפוני: דלק רכשה 17% ממיזם חיפושים מול חופי סקוטלנד, באתר TheMarker‏, 10 באפריל 2001 עומרי כהן, ‏לאחר הירידות החדות במניה: קבוצת דלק תנסה לצרף שותף להשקעה באיתקה לקראת הנפקתה בלונדון, באתר גלובס, 21 ביולי 2019
אלטאי

האם התכוונתם ל... אלטאי (רפובליקה) – רפובליקה בפדרציה הרוסית שפות אלטאיות – משפחה של שפות המכילות את השפות הטורקיות, השפות המונגוליות והשפות הטונגוסיות אלטאי (סין) – נפה עירונית בשינג'יאנג, סין אלטאי (נציבות) – נציבות בשינג'יאנג, סין הרי אלטאי – רכס הרים במרכז אסיה גובי-אלטאי – איימאג (מחוז) במונגוליה מחוז אלטאי – מחוז (קראי) ברוסיה הרי הזהב של אלטאי – אתר מורשת עולמי ברפובליקה של אלטאי בדרום סיביר ברוסיה אלטאי (כדורגל) – קבוצת כדורגל מקצוענית מטורקיה
קרלה סוארס נבארו

קרלה סוארס נבארו (ספרדית : Carla Suárez Navarro; נולדה ב-3 בספטמבר 1988) היא שחקנית טניס מקצוענית מספרד. בשיאה דורגה במקום 6 בעולם (29 בפברואר 2016) בדרוג ה-WTA וכיום (ינואר 2018), מדורגת במקום 39 בעולם. הישג השיא של סוארס נבארו, הוא הגעה 5 פעמים לשלב רבע הגמר בשלושה טורנירי גראנד סלאם. באליפות צרפת הפתוחה הגיעה נבארו לשלב רבע הגמר בשנת 2008 לאחר שעלתה ממשחקי המוקדמות והפסידה לילנה יאנקוביץ' מסרביה (3 בעולם) 6-3, 6-2. באליפות אוסטרליה הפתוחה היא הגיעה 3 פעמים לשלב רבע הגמר, בשנים 2009 שבו הפסידה לילנה דמנטייבה מרוסיה (4 בעולם) בשתי מערכות (6-2, 6-2), בסיבוב השני היא ניצחה את ונוס ויליאמס מארצות הברית (6 בעולם) ב-3 מערכות (6-2, 3-6, 5-7), בשנת 2016 שבו הפסידה לאגניישקה רדוונסקה מפולין (4 בעולם) בשתי מערכות (6-1, 3-6) ובשנת 2018. באליפות ארצות הברית הפתוחה היא הגיעה לשלב רבע הגמר בשנת 2013 שבו הפסידה לאלופת הטורניר סרינה ויליאמס (1 בעולם) בשתי מערכות (6-0, 6-0), בסיבוב הרביעי היא ניצחה את אנגליקה קרבר מגרמניה (8 בעולם) ב-3 מערכות (6-4, 3-6, 6-7 (3-7)). סוארס נבארו שיחקה לראשונה בנבחרת ספרד בשנת 2009. מאזנה בגביע הפדרציה עומד על 4 ניצחונות (ארבעתם במשחקי יחידות) ו-8 הפסדים (6 במשחקי יחידות ו-2 במשחקי זוגות). קרלה סוארס נבארו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קרלה סוארס נבארו, ברשת החברתית אינסטגרם קרלה סוארס נבארו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי קרלה סוארס נבארו, באתר olympedia.org קרלה סוארס נבארו, באתר ה-WTA קרלה סוארס נבארו, באתר ה-ITF קרלה סוארס נבארו, באתר גביע הפדרציה אמיר ענבר, היא כבר הודיעה שהקריירה שלה הסתיימה. הסרטן שינה לה את התוכניות, באתר הארץ, 4 במאי 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Dream On

"Dream On" הוא בלדת רוק של להקת ההארד רוק האמריקאית אירוסמית'. השיר נכתב על ידי סטיבן טיילר והיה לסינגל הראשון שהופץ מאלבומה הראשון אשר נשא את שמה. השיר זכה להצלחה כלל-ארצית בינונית כאשר שוחרר בשנת 1973 והגיע למקום ה־59 במצעד בילבורד הוט 100, אך זכה להצלחה מסחררת בבוסטון, מוצא הלהקה, כאשר אף דורג כסינגל השנה בתחנת הרדיו המקומית WBZ-FM. השיר הופץ שנית ב־1976, כאשר הלהקה כבר הייתה מוכרת יותר, והגיע למקום השישי בבילבורד הוט 100. זהו אחד השירים המוכרים ביותר של הלהקה, ומהמזוהים ביותר עמה. מידע על היצירה "Dream On" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Dream On" באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "Dream On" באתר יוטיוב Rock Streaming Songs, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טעם הדובדבן

טעם הדובדבן (בפרסית: طعم گيلاس) הוא סרט קולנוע איראני מ-1997 בבימויו של עבאס קיארוסטמי. זהו סרט מינימליסטי העוסק באדם הנוסע במכוניתו בחיפוש אחר אדם שיסייע לו במילויה של בקשה מטרידה. הסרט זכה בפרס דקל הזהב ובפרס איגוד המבקרים האמריקני לסרט הזר הטוב ביותר. מר באדי, גבר בגיל העמידה, נוסע במכוניתו ברחובות טהראן בחיפוש אחר אדם שיבצע עבורו מטלה בלתי ברורה כאשר בתמורה הוא מוכן לשלם סכום גבוה של כסף. בהדרגה מתגלה כי הוא מתכוון לשים קץ לחייו וזקוק לאדם שיכסה את גופתו בעפר, לאחר שכבר כרה לעצמו את קברו קודם לכן. הוא מסיע במכוניתו שלושה אנשים, כל אחד בתורו, ושוטח בפניהם את בקשתו. הנוסע הראשון הוא חייל כורדי ביישן שמסרב להיענות לבקשה ואף בורח בבהלה מפני מר באדי. הנוסע השני, איש דת אפגני צעיר, מתנגד להתאבדות מטעמים דתיים. הנוסע השלישי הוא מורה באוניברסיטה שנאות לבקשתו של מר באדי אך בו בזמן מנסה להניא אותו מהחלטתו להתאבד. הוא מספר כי בצעירותו ביקש אף הוא לשים קץ לחייו אך חזר בו לאחר שטעם את טעמם של דובדבנים. המורה מבטיח למר באדי לכסות את גופתו בעפר בבוקר שלמחרת, אם הוא ימצא אותו ללא רוח חיים. באותו הלילה נכנס מר באדי לתוך הקבר שכרה לעצמו ונשכב בתוכו, כאשר לפתע מתחילה סופת רעמים. הסרט מסתיים בנקודה זו בהפוגה ארוכה של מסך שחור שמופרת בתיעוד קצר במצלמה דיגיטלית של קיארוסטמי המצלם את הסרט עצמו. ליהוקו של הומאיון ארשדי לדמות של מר באדי התרחשה במקרה. ארשדי, ארכיטקט שעבד באיטליה היה ללא ניסיון במשחק וזוהה על ידי קיארוסטמי כשנראה במכוניתו בזמן פקק בטהרן. בדומה לסרטים אחרים רבים של קיארוסטמי, הסרט מורכב בעיקר מסצנות ארוכות ומתנהל בקצב איטי. מר באדי כמעט אף פעם לא נראה בתמונה אחת עם האדם איתו הוא משוחח, מכיוון שהבמאי תמיד ישב בכיסא הנוסע בשעת הצילומים. המצלמה עוברת מצילום קלוז-אפ קבוע של פניו של מר באדי הנוהג במכונית, אל צילום אווירי מרוחק של מכוניתו הנוסעת בין גבעות, כאשר השיחה בין היושבים במכונית עדיין נשמעת באותה עוצמה. טכניקת צילום זו באה במטרה לסמל את הקיום המשותף של העולם הפרטי עם העולם הסובב אותנו. מטרתן של הסצנות האחרונות של הסרט בהן נראה הבמאי מצלם את הסרט עצמו היא לגרום לריחוק פיזי בין הצופה לדמויות ובכך לגרות אותו להרהר בגורלן של הדמויות. מאז יציאתו של הסרט, שהסצנות האחרונות שלו צולמו במצלמה דיגיטלית, התחיל קיארוסטמי לעשות שימוש נרחב בצילום דיגיטלי בסרטיו, בין השאר בסרטים "חמש", "עשר" ו"10 על עשר". "טעם הדובדבן" זכה בעיקר לביקורות משבחות. אורי קליין קרא לסרט "מופת של חוּמרה קולנועית המלווה בחמלה גדולה". בביקורת של "הניו יורק טיימס" על הסרט נכתב כי "קיארוסטמי, יותר מכל קולנוען אחר, ניחן בחזון שהוא אפי ומדויק באופן מיקרוסקופי בעת ועונה אחת". המבקר רוג'ר איברט, לעומת זאת, העניק לסרט ביקורת שלילית וטען כי סגנונו של קיארוסטמי בסרט הוא יומרני ואינו תורם להבנת נושאי הסרט. "טעם הדובדבן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "טעם הדובדבן", באתר נטפליקס "טעם הדובדבן", באתר AllMovie (באנגלית) "טעם הדובדבן", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "טעם הדובדבן", באתר Metacritic (באנגלית) "טעם הדובדבן", באתר אידיבי "טעם הדובדבן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אורי קליין, טעם הדובדבן, הארץ