laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ספר יוחסין

ספר יוחסין הוא רשימה שבה מופיע סדר שושלת הדורות של משפחה או משפחות. העיסוק בבניית ספר יוחסין קרוי גנאלוגיה. ספר יוחסין נוהל במחברת גדולה שהוקדשה למטרה זו. עם המצאת המחשוב מנוהלים ספרי יוחסין רבים באמצעות תוכנה מתאימה, ולמעשה ניתן לראות במרשם אוכלוסין ספר יוחסין של תושבי כל מדינה (בהתאם לעומק ההיסטורי הנשמר בו). במסורת היהודית קיימת חשיבות רבה למושג היוחסין, וזאת עקב השוני ההלכתי בעם ישראל, בין כהנים לויים וישראלים, וכן כדי להבחין בין כשרים לבוא בקהל, לבין פסולי חיתון וממזרים. ייחודיותו של עם ישראל שמקדש ספרי יוחסין מבוטאת במדרש חז"ל על הפסוק "שאו את ראש כל עדת בני ישראל" (במדבר א-ב): בשעה שקבלו ישראל את התורה נתקנאו אומות העולם בהן, מה ראו להתקרב יותר מן האומות, סתם פיהן הקדוש ברוך הוא ואמר להן: הביאו לי ספר יוחסין שלכם כשם שבני מביאין. לכך מנאן בראש הספר הזה אחר המצוות, "אלה המצוות אשר צוה ה’ את משה אל בני ישראל בהר סיני" ואחר כך "וידבר ה’ במדבר סיני...שאו את ראש כל עדת בני ישראל" שלא זכו ליטול את התורה אלא בשביל היוחסין שלהן (ילקוט). בקהילות שונות נהגו משפחות רבות להציג את ייחוסיהן, דור אחר דור ולהבליט בספר את הרבנים המפורסמים שלהם הם מתייחסים, ובסיפורים אודותם. בנוסף קיימת חשיבות למשפחה הנחשבת "יחסנית" בעניין שידוכים ובכלל. במכתב הסטטוס קוו הובטח לדאוג לכך שבמדינת ישראל תישמר המסורת ההלכתית בנוגע להיתר ורישום נישואין, כדי למנוע חלוקת בית ישראל לשניים. בזמן שהועלו הצעות חוק אזרחיות שנועדו לפגוע בסמכויותיה ובעצמאותה של הרבנות הראשית לישראל, בנוגע לנישואין ולגיור, הזהירו גורמים חרדים מפני פתיחת "ספר יוחסין" שינוהל באופן עצמאי, שלא יתייחס לרישומי היוחסין של מדינת ישראל, כשהיא לא נעשית על פי כל כללי ההלכה. אריק בנדר, הבית היהודי: ברית הזוגיות תפצל את העם, באתר nrg‏, 29 באוקטובר 2013
תקרית שיאן

תקרית שיאן הייתה מפגש ועימות בין שני מנהיגי צבא סיניים בשנת 1936, לפני מלחמת סין–יפן השנייה. תקרית זו הובילה לשינוי המדיניות הסינית ממלחמה כנגד הקומוניסטים למלחמה ממוקדת ביפן. ב- 12 בדצמבר 1936 ביקר צ'יאנג קאי שק, מנהיג של המפלגה הסינית הלאומית, הקואומינטנג, בשיאן, ודן שם עם ג'אנג שו'ליאנג, שכונה "המרשל הצעיר", המרשל שמינה לעניין דיכוי מרידות, בעניין המסע האנטי-קומוניסטי. ג'אנג, שמזה זמן מה חש קרבה גדלה והולכת למאו דזה-דונג והקומוניסטים, החליט כי הגיעה השעה שצ'יאנג יתאחד עם הקומוניסטים מול יפן. הוא דרש במפגיע מצ'יאנג קאי שק לארגן מחדש את המשטר הלאומי, ולאחר סירוב צ'יאנג החליט לעצור אותו עד שייחתם הסכם עם הקומוניסטים. חטיפת צ'יאנג ומניעת חזרתו לנאנג'ינג היוו בכל אמת מידה שהיא מרידה צבאית גלויה ופגיעה בכבודו של צ'יאנג, אשר מעולם לא סלח לג'אנג. לאחר מכן, ג'אנג שבה אותו וסימם אותו באופיום, תוך מניעת חזרתו לסין. עם זאת, בזכות "חטיפה" זו התאפשרה התפנית החדה ביחסה של סין עם יפן, כך שעיקר כוח הלחימה הופנה אל יפן במקום אל הקומוניסטים. מדיה וקבצים בנושא תקרית שיאן בוויקישיתוף תקרית שיאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאנגצה

יַאנְגְּצֶה (במנדרינית תקנית: ‏长江‏Ⓘ‏, צָ'אנְג גְ'יָאנְג, מילולית: "הנהר הארוך") הוא הנהר הארוך ביותר באסיה והשלישי באורכו בעולם אחרי הנילוס באפריקה והאמזונאס בדרום אמריקה. מבחינת ספיקת המים שלו הוא מספר ארבע בעולם, אחרי הנהרות אמזונס, קונגו ואורינוקו כשאחריו פרנה. שמו הסיני של הנהר הוא צ'אנג ג'יאנג, שפירושו "נהר ארוך"; שם זה נפוץ גם במפות לועזיות. השם "יאנגצה" התייחס אצל הסינים רק לחלק מן הנהר, אולם מאחר שהיה זה השם הראשון אשר שמעו המיסיונרים והסוחרים האירופאיים שהגיעו לאזור, הוא הוחל באנגלית על הנהר כולו. השם מופיע בצורות רבות, ביניהן נהר יאנגצה, ינגטסי קיאנג ויאנגצי. במקומות בהם היאנגצה זורם בערוצים עמוקים, הוא ידוע לסינים בשם "נהר ג'ינשה" (נהר חולות הזהב). מקורו של נהר היאנגצה בקרחון בהרי טיבט המזרחיים. הוא זורם דרך מזרח מחוז צ'ינגהאי, וממשיך דרומה עד מחוז יונאן אשר בתחומו הוא זורם בערוצים עמוקים במקביל לנהרות המקונג והסלווין, המהווים יחד את אתר המורשת העולמית "האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן". בהמשך זורם היאנגצה צפון מזרחה דרך מישוריה של סצ'ואן, שם נשפכים אליו מימיהם של יובלים רבים וספיקתו גדלה משמעותית. היאנגצה ממשיך מזרחה עד שהוא נשפך אל תוך הים הסיני המזרחי. אורך הנהר הוא כ-6,380 ק"מ. הנהר נחשב לאחד החוצצים בין דרום סין וצפונה (הנהר הצהוב נחשב לחוצץ השני). הנהר הוא בית הגידול הבלעדי של דג החרב הסיני והיה בית הגידול הבלעדי של דולפין הנהרות הסיני שבשנת 2006 הוכרז כי כנראה נכחד. מבחינה היסטורית, היאנגצה הפך לגבול המדיני בין צפון ודרום סין מספר פעמים (ראו היסטוריה של סין) עקב הקושי לחצות את הנהר. הדבר אירע בעיקר בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות, וכן בשושלת סונג הדרומית. קרבות רבים התקיימו לאורך הנהר, המפורסם שבהם הוא קרב הצוקים האדומים שהתרחש בשנת 208 לספירה במהלך תקופת שלוש הממלכות. היאנגצה מהווה עורק תחבורה ראשי, המקשר את חופי סין אל פנים הארץ. התחבורה בנהר כוללת תנועת סחר של סחורות כגון פחם, ונוסעים. השיט בנהר האורך מספר ימים הופך פופולרי לאחרונה בקרב תיירים, במיוחד באזור שלושת הנקיקים. לאורך הנהר הוקמו ערים רבות אשר נהנו מקרבה לעורק התחבורה, אך סבלו מהצפות כאשר הנהר עלה על גדותיו. הצפות משמעותיות אירעו בשנים 1911 בה נספו בהצפות כ-100,000 בני אדם, ב-1931 (145,000 נספו וכ-40 מיליון נשארו ללא קורת גג) ו-1935 (142,000 נספו), ב-1954 (כ-30,000 נספו) וב-1998. ב-20 במאי 2006, הסתיימה בנייתו של סכר שלושת הערוצים, המסדיר את הזרימה בנהר למניעת הצפות ומייצר חשמל. סכר שלושת הערוצים הוא הסכר ההידרואלקטרי הגדול בעולם, ובנייתו הייתה כרוכה בהצפת כפרים רבים והעיר פֶנְגְגְ'יֵה (奉节) ושינוי בקנה מידה גדול של האקולוגיה המקומית. ב-2011 נפתח על הדלתה של נהר יאנגצה הגשר הארוך ביותר בעולם, הגשר הגדול דאן-יאנג–קונשאן, באורך 164.8 קילומטר. גשר הרכבת דניאנג-קונשאן ממוקם בין שאנגחאי לבין נאנג'ינג במחוז ג'יאנגסו. ב-2021, הסתיימה בנייתו של סכר באיחטאן, תחנת הכוח ההידרואלקטרית השנייה בגודלה בעולם והסכר הרביעי בגודלו בעולם מבחינת נפח. בין השנים 1854 ל-1945 קיים הצי האמריקני סיורים אל תוך הנהר, עד לצ'ונגצ'ינג. תקרית נהר היאנגצה מדיה וקבצים בנושא יאנגצה בוויקישיתוף מידע על הנהר ואזוריו (אורכב 09.04.2014 בארכיון Wayback Machine) מפות היאנגצה ואזור שלושת הערוצים יאנגצה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
וייטנאם במשחקים האולימפיים

וייטנאם השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952). לאחר חלוקת המדינה ב-1954 השתתפה במשחקים רק דרום וייטנאם, ואילו צפון וייטנאם נעדרה מהם. המדינה אוחדה מחדש ב-1975, עם סיום מלחמת וייטנאם, ונעדרה מהמשחקים הראשונים שנערכו לאחר מכן (אולימפיאדת מונטריאול (1976)). היא שבה והשתתפה באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך השתתפה בחרם שהובילה ברית המועצות על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). מאז אולימפיאדת סיאול (1988) משתתפת וייטנאם במשחקים ברציפות. היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף. חרף היותה אחת המדינות המאוכלסות בעולם, שולחת וייטנאם למשחקים האולימפיים משלחות מעוטות משתתפים, ועד שנות ה-90 הישגי הספורטאים הווייטנאמים היו נמוכים, הספורטאית הווייטנאמית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית הייתה לוחמת הטאקוונדו טראן היאו נגאן, שזכתה במדליית כסף באולימפיאדת סידני (2000). באולימפיאדת אתונה (2004) בלטו שני ספורטאים וייטנאמים - לוחם הטאקוונדו נגוין קווק הואן שסיים במקום החמישי ומרימת המשקולות נגוין תי תייט שסיימה במקום השישי. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה מרים המשקולות הואנג אני טואן לווייטנאמי השני שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה במדליית כסף. עמיתתו נגוין תי תייט סיימה במקום החמישי. באולימפיאדת לונדון (2012) היו שני ספורטאים וייטנאמית קרובים לזכייה במדליה. מרים המשקולות טראן לה קואוק טואן והקלע הואן שואן וין סיימו שניהם במקום הרביעי בתחרויות בהן השתתפו. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היה וינג לווייטנאמי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, בירי באקדח אוויר. בנוסף, זכה גם במדליית כסף, בירי באקדח. באותם משחקים סיים מרים המשקולות טראן לה קואוק טואן במקום החמישי. באולימפיאדות הקיץ: בענפי הקיץ: וייטנאם במשחקים הפאראלימפיים וייטנאם במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא וייטנאם במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר הוועד האולימפי הווייטנאמי (בווייטנאמית) "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-2 באפריל 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link) "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-2 באפריל 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
Internet Relay Chat

המונח "IRC" מפנה לכאן. לערך העוסק ב-International Reply Coupon, ראו שובר תשובה בינלאומי. IRC (ראשי תיבות של Internet Relay Chat, בעברית: ממסר שיחוח מרשתת) הוא פרוטוקול המשמש לשיחה טקסטואלית ברשת האינטרנט. השימוש העיקרי ב-IRC הוא לשיחות מרובות משתתפים, אך הוא מאפשר לקיים גם שיחות פרטיות. את הפרוטוקול ניסח יארקו אויקארינן (Jarkko Oikarinen) ב־1988, והוא פיתח את התוכנה הראשונה שמימשה אותו, כתחליף לתוכנת MUT ששימשה לצרכים דומים עד אז. השימוש הראשון בתוכנה החדשה נעשה ב־BBS בשם OuluBox בפינלנד. התוכנה קנתה לעצמה פרסום בתקופת מסך הברזל, שבה היא שימשה[דרוש מקור] להעברת הודעות בין ברית המועצות לבין העולם המערבי. IRC הוא פרוטוקול שרת–לקוח ברמת שכבת התוכנה של מודל ה־OSI ושל ה־מודל ה־TCP/IP. הוא משתמש ב-TCP להעברת המידע ברשת ובמידת הצורך גם ב־SSL כדי להצפין את תעבורת המידע. תוכנות IRC נכתבו עבור מגוון פלטפורמות, לרבות Windows, יוניקס, לינוקס ו־Mac OS X. mIRC מירנדה IM ו־Pidgin כוללים תמיכה בפרוטוקולי מסרים מיידיים רבים, וגם ב־IRC. מוזילה כוללת גם תוכנת IRC. מוזילה פיירפוקס כולל את אותה תוכנה כהרחבה בשם ChatZilla. בפרוטוקול IRC שרתים יכולים להיות מחוברים ביניהם ביחד לרשת. כל לקוח שמחובר לאחד השרתים ברשת יראה את אותם הדברים שרואה לקוח שמחובר לכל שרת אחר ברשת. ישנן אלפי רשתות IRC ציבוריות. ביניהן: Quakenet - הרשת הגדולה ביותר כיום. IRCNet - הרשת השנייה בגודלה כיום, שרת ה - IRC הראשון irc.oulu.fi עדיין מחובר לרשת. EFNet - איגדה במקור את רוב שרתי ה־IRC באינטרנט. Freenode - רשת קטנה יותר אשר מיועדת לפרויקטים מבוזרים, כגון פרויקטי תוכנה חופשית. OFTC - רשת נוספת לתמיכה בפרויקטי תוכנה חופשית. משמשת את פרויקט דביאן. שרתי IRC פעילים בארץ: meatball.ddns.net - צ'ט פלאפל. ivrit.irc.co.il רשת עצמאית. כל משתמש מזוהה על ידי כינוי, שיכול להיות כמעט כל צירוף של תווי ASCII. במקור לא הייתה כמעט שום הזדהות, למעט הסתמכות על פרוטוקול IDENT. שרתים חדשים הוסיפו דרכי הזדהות שונות: אם כחלק מההתחברות, ואם כשרות הזדהות נפרד (NickServ - משתמש מיוחד שצריכים לשלוח לו הודעה עם הסיסמה). עיקר התקשורת בפרוטוקול IRC היא שיחה בערוצים (channels. נקראים גם חדרים - rooms). כל משתמש יכול להיות במספר ערוצים בו־זמנית. כל משתתף מקבל את כל ההודעות שנשלחות לערוץ (ולכן מתקבל הרושם של שיחה בחדר). ברוב המקרים שם הערוץ מתחיל בסימן '#'. מלבד שמו, יש לכל חדר שורת נושא אשר מתארת אותו בקצרה. המשתמש הראשון שמנסה להיכנס לערוץ שלא קיים, יוצר אותו. הוא גם מקבל הרשאות מפעיל (op, קיצור של operator). הוא רשאי להעניק הרשאה זו לאחרים. הוא רשאי גם לבעוט משתמשים אחרים מהערוץ (kick) או למנוע מהם להיכנס שוב (ban). פעולות שנדרשות לעיתים כנגד טרולים. מסרים מיידיים מונחים ברשת מחשבים מדיה וקבצים בנושא Internet Relay Chat בוויקישיתוף RFC 1459 - מפרט טכני של IRC IRC - מי נגד מי?, מבוא ל-IRC בעברית מאת אורנה אגמון
איזו מין שוטרת 2

איזו מין שוטרת 2 (באנגלית: Miss Congeniality 2: Armed and Fabulous) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2005 בבימויו של ג'ון פאסקוין. בסרט מככבים סנדרה בולוק שגם הפיקה את הסרט ורג'ינה קינג. סרט זה הוא סרט המשך לסרט "איזה מין שוטרת" (2000). לאחר הצלת מלכת היופי סוכנת ה-FBI, גרייסי הארט (סנדרה בולוק), הופכת לידוענית. למרבה צערה היא נאלצת לפרוש מעבודתה בתור שוטרת לטובת קריירת ייצוג הסוכנות. אך כשחבריה מלכת היופי, שריל (הת'ר ברנס), וסטן פילדס (ויליאם שאטנר) נחטפים בלאס וגאס היא משתפת פעולה עם המשטרה כדי למצוא אותם. ביחד עם שומרת הראש שלה, סם פולר (רג'ינה קינג), הן מוצאות את שריל וסטן. הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות עם ציון נמוך על פי מדד האתר "Rotten Tomatoes". הסרט יצא לאקרנים ב-24 במרץ 2005. בסוף השבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא הכניס כ-3 מיליון דולר בארצות הברית בלבד, אך בסוף השבוע השני הסרט גרף כ-19 מיליון דולר. לבסוף הסרט הכניס כ-48 מיליון דולר בארצות הברית וכ-52 מיליון דולר בחוץ לארץ. מה שמסכם את הכנסותיו בכ-101,393,569 דולר. סנדרה בולוק – גרייסי הארט רג'ינה קינג – סם פולר אנריקה מרסיאנו – ארתור ג'ף פורמן ויליאם שאטנר – סטן פילדס ארני הדסון – הארי מקדונלד'ס הת'ר ברנס – שריל פרייז'ר אתר האינטרנט הרשמי של איזו מין שוטרת 2 "איזו מין שוטרת 2", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "איזו מין שוטרת 2", באתר נטפליקס "איזו מין שוטרת 2", באתר AllMovie (באנגלית) "איזו מין שוטרת 2", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "איזו מין שוטרת 2", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "איזו מין שוטרת 2", באתר Metacritic (באנגלית) "איזו מין שוטרת 2", באתר אידיבי "איזו מין שוטרת 2", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארמיית הפאנצר אפריקה (ורמאכט)

ארמיית השריון אפריקה (הידועה גם בשם ארמיית הפאנצר אפריקה) היה אחד השמות שניתנו לכוח הגרמני-איטלקי שלחם בזירת המלחמה של צפון אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה, תחת פיקודו של גנרל ארווין רומל. בחודשים הראשונים לאחר הגעת קורפוס אפריקה הגרמני ללוב, כדי לסייע לכוחות האיטלקיים שלחמו נגד הצבא הבריטי בצפון אפריקה, הוא היה, לפחות באופן רשמי, כפוף למפקד הכוחות האיטלקיים בזירה. בעקבות תיגבור הכוח הגרמני בצפון אפריקה החליט הפיקוד הגרמני העליון ב-15 באוגוסט 1941 לשנות את מבנה הפיקוד של כוחות הציר בזירת צפון אפריקה. הוקמה מפקדה חדשה בשם קבוצת הפאנצר אפריקה, שכללה את כל כוחות הציר בזירה, תחת פיקוד מפקד קורפוס אפריקה לשעבר, ארווין רומל. קבוצת הפאנצר כללה את קורפוס אפריקה הגרמני, מספר יחידות גרמניות נוספות ושני קורפוסים איטלקיים (הקורפוס ה-21 והקורפוס הממונע ה-20). ב-30 בינואר 1942 שונה שמה של קבוצת הפאנצר אפריקה לארמיית הפאנצר אפריקה. ב-1 באוקטובר 1942 שונה שמה של ארמיית הפאנצר אפריקה לארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית. ב-23 באוקטובר 1942 פתחו הבריטים במתקפה גדולה על כוחות מדינות הציר, ולמחרת מת מפקד ארמיית הפאנצר גנרל גאורג שטומה מהתקף לב, ווילהלם פון תומה מונה למפקד הארמייה למשך יומיים עד שארווין רומל חזר מגרמניה ונטל את הפיקוד על הארמייה. נחיתת כוחות בעלות הברית באלג'יריה ומרוקו בנובמבר 1942, במסגרת מבצע לפיד, אילצה את הפיקוד הגרמני לשלוח תגבורות חזקות לתוניסיה, כדי למנוע השתלטות של בעלות הברית על החוף הצפון-אפריקני והאגן הדרומי של הים התיכון, החלטה שהביאה לפתיחת המערכה בתוניסיה. הגידול הניכר בסדר הכוחות של הציר בצפון אפריקה חייב עריכת שינוי נוסף במבנה הפיקוד של כוחות הציר בזירה זו. ב-23 בפברואר 1943 הועבר הכוח הגרמני-איטלקי בפיקודו של רומל תחת פיקוד איטלקי, וקיבל את השם הארמייה האיטלקית הראשונה. רומל עצמו מונה למפקד קבוצת ארמיות חדשה בשם קבוצת ארמיות אפריקה, שכללה את הארמייה האיטלקית הראשונה ואת ארמיית הפאנצר החמישית בפיקוד גנרל הנס-יירגן פון ארנים. במרץ 1943 החליף פון ארנים את רומל כמפקד קבוצת הארמיות, לאחר שהאחרון נקרא לשוב לגרמניה, וב-13 במאי 1943 נכנעו הכוחות האחרונים של הציר בתוניסיה לכוחות בעלות הברית והמערכה בצפון אפריקה הסתיימה. ארווין רומל (1 בספטמבר 1941 - 9 במרץ 1942) לודוויג קריוול (9 במרץ 1942 - 19 במרץ 1942) ארווין רומל (19 במרץ 1942 - 22 בספטמבר 1942) גאורג שטומה (22 בספטמבר 1942 - 1 באוקטובר 1942) מדיה וקבצים בנושא ארמיית הפאנצר אפריקה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פטר סטויאנוב

פטר סטפנוב סטויאנוב (בולגרית: Петър Стефанов Стоянов; נולד ב-25 במאי 1952) היה נשיא בולגריה. פטר סטויאנוב נולד ב-25 במאי 1952 בפלובדיב ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש באוניברסיטת סופיה. הוא נמנה עם מייסדי מפלגת "איחוד הכוחות הדמוקרטיים" בבולגריה, נבחר לפרלמנט ובין 1994 ל-1997 כיהן כסגן יושב ראש האספה הלאומית הבולגרית. בבחירות לנשיאות בולגריה שנערכו ב-1996 התמודד סטויאנוב מול ז'ליו ז'לב, ניצח בהפרש קולות גבוה ובראשית 1997 נכנס לתפקיד נשיא בולגריה. בראשית תקופת כהונתו נאלץ סטויאנוב להתמודד עם משבר כלכלי ופוליטי מהקשים שידעה בולגריה מאז קריסת השלטון הקומוניסטי ובהמשך אופיינה כהונתו בתהליך יצירת הקשרים הממוסדים עם האיחוד האירופי ונאט"ו. בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-2001 התמודד סטויאנוב לכהונה נוספת, אך הובס על ידי גאורגי פרבאנוב, וכהונתו הסתיימה בינואר 2002. החל מ-2009 מכהן סטויאנוב כיו"ר משותף בפרויקט הצדק העולמי, פרויקט השואף "להוביל מאמץ עולמי מולטי-דיסציפלינרי לחיזוק שלטון החוק למען פיתוח קהילות של הזדמנות ושוויון". מדיה וקבצים בנושא פטר סטויאנוב בוויקישיתוף פטר סטויאנוב - ביוגרפיה, באתר האינטרנט האישי (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא בולגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אח"י

האם התכוונתם ל... אח"י - ראשי תיבות של אוניית חיל הים - קידומת לשמן של אוניות חיל הים הישראלי, למשל: אח"י תרשיש מפלגת אח"י – מפלגה דתית ישראלית
החיים הם נס

החיים הם נס (בסרבו-קרואטית: Život je čudo) הוא סרט קולנוע משנת 2004 בבימויו של אמיר קוסטריצה שגם השתתף בכתיבת התסריט וביצירת פסקול הסרט. הסרט מתרחש על רקע מלחמת בוסניה. הסרט מתרחש באזור כפרי הררי בבוסניה. לוקה (סלאבקו סטימק) הוא מהנדס סרבי שהגיע מבלגרד, יחד עם אשתו ג'דרנקה (וסנה טריוואליץ), זמרת אופרה מעורערת בנפשה, ובנו מילוש (ווק קוסטיץ'), שהוא שחקן כדורגל, לרגל סלילתה של מסילת רכבת העוברת בכפר, שתקשר את מזרח בוסניה עם סרביה. לוקה הגיע כדי לפקח על הסלילה ולתפעל את תחנת הרכבת. לוקה עסוק בעבודתו, וסלילת המסילה מתקרבת לסיומה. מילוש חולם על קבלתו לקבוצת הכדורגל פרטיזן בלגרד. לוקה האופטימי מתעלם מסימני המלחמה שהחלה בקרואטיה ומאיימת להתפשט, ואילו אשתו חרדה מאוד מפני התפתחות זו. כאשר המלחמה פורצת, מילוש מגויס לצבא הסרבי ובתום מסיבת הפרידה שנערכת לכבודו נעלמת ג'דרנקה בזרועותיו של מוזיקאי הונגרי. כעבור זמן קצר מגיע הדוור, וליה (אלכסנדר ברסק), ומספר ללוקה שבנו נפל בשבי המוסלמים הבוסנים. ידידיו של לוקה מביאים לו את סאבחה (נטשה סולאק) מוסלמית בוסנית צעירה ונאה שעבדה כאחות בבית החולים המקומי, והפכה לשבויה. הם מספרים ללוקה שסאבחה היא ממשפחה מיוחסת, ולכן יוכל להחליף אותה בבנו השבוי, מיד כשסאבחה תודיע למשפחתה על העסקה המוצעת. לוקה מחזיק את סאבחה בביתו, ולבקשתו היא כותבת את המכתב המציע חילופי שבויים, אך כעבור זמן מגלה לו שהיא אינה ממשפחה מיוחסת, אלא במקרה שם משפחתה הוא כשם של אותה משפחה. לוקה נמלא זעם ומנסה לגרש את סאבחה, אך היא מעדיפה להישאר אתו. לוקה וסאבחה מתאהבים, תוך כדי המולת הקרבות סביבם, והעניינים מסתבכים כאשר ג'דרנקה חוזרת הביתה. לוקה וסאבחה מנסים להימלט לאזור הסרבי באמצעות חציית הנהר דרינה, אך צלף בוסני יורה בסאבחה ופוצע אותה. במאמץ רב מוביל לוקה את סאבחה לבית החולים, תוך שבדרך היא מאבדת דם רב, היוצר פס אדום בשלג. הרופאים נאבקים על חייה ומצליחים להצילה. מוכרזת הפסקת אש בפיקוח חיילי האו"ם, ומתחילים חילופי שבויים. סאבחה רוצה להישאר עם לוקה, אך מוחזרת נגד רצונה, ומילוש חוזר אף הוא. משפחתו של לוקה מתאחדת, אך לוקה ממשיך להיות מאוהב בסאבחה. הוא מחליט להתאבד על פסי הרכבת, אך הרכבת המתקרבת נעצרת משום שאתון עומדת על המסילה. לוקה מאושר שחייו נצלו בנס, ולהפתעתו סאבחה נמצאת ברכבת, והשניים מסתלקים לדרכם על גבה של האתון. בשנת 2005 זכה הסרט בפרס סזאר לסרט הטוב ביותר מהאיחוד האירופי. דרוונגרד מדיה וקבצים בנושא החיים הם נס בוויקישיתוף "החיים הם נס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "החיים הם נס", באתר AllMovie (באנגלית) "החיים הם נס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "החיים הם נס", באתר אידיבי "החיים הם נס", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "החיים הם נס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
שארלוט, נסיכת בלגיה

הנסיכה שארלוט מבלגיה (7 ביוני 1840 – 19 בינואר 1927) הייתה נסיכת בלגיה, קיסרית מקסיקו ואשתו של מקסימיליאן הראשון ממקסיקו. שארלוט ידועה גם בשם קרלוטה ממקסיקו. שארלוט נולדה ב-7 ביוני 1840, ללאופולד הראשון, מלך הבלגים ואשתו השנייה לואיז-מארי, נסיכת אורליאן. שארלוט נקראה על שמה של אשתו הראשונה של אביה, שארלוט הנסיכה מווילס אשר מתה במהלך הלידה של בנה הבכור בשנת 1817. שארלוט הייתה בת-דודתה של מלכת בריטניה, ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט. אחיה היה לאופולד השני, מלך הבלגים. בצעירותה, שרלוט דמתה לאמה, ונודעה כיפה, בעלת תכונות עדינות. בשילוב עם מעמדה כבתו היחידה של המלך לאופולד, היא הייתה כלה נחשקת. במהלך 1857 נישאה הנסיכה שארלוט לארכידוכס מקסימיליאן מאוסטריה, אחיו של קיסר אוסטריה פרנץ יוזף הראשון. בני הזוג בחרו לבנות את ביתם בקרבת העיר טרייסטה, בטירת מירמרה שנבנתה במיוחד עבורם. בשנת 1864 הוכתר מקסימיליאן לקיסר מקסיקו במקסיקו סיטי. שארלוט, בעקבות המעבר לארץ דוברת ספרדית, שינתה את שמה והפכה לקיסרית קרלוטה ממקסיקו. לבני הזוג, שנודעו כזוג אוהב ומאושר, לא היו ילדים, ולכן הם אימצו את שני נכדיו של אוגוסטין הראשון, מי שהיה קיסר מקסיקו בשנת 1820. הזוג ייעד את אוגוסטין, בנם המאומץ הבכור, ליורש העצר בשם "הוד מלכותו, נסיך איטרובידה". ימי שלטונם של מקסימיליאן ואשתו במקסיקו ארכו 3 שנים בלבד. עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1865, הביעה ארצות הברית נכונות לתמוך ברפובליקנים המקסיקנים וסיפקה להם נשק. ארצות הברית פלשה לשטחים דרומית מארצות הברית וכבשה שטחים בדרום ארצות הברית של היום (כגון טקסס), תוך ספיגת אבדות כבדות. הדרישה הייתה שחצי הכדור המערבי חייב להיות בשליטה אמריקאית ולאירופה אין מקום בחלק זה של העולם וזאת לפי דוקטרינת מונרו. בשנת 1866 נסוג נפוליאון השלישי בראשות הצבא הצרפתי ממקסיקו, דבר אשר האיץ את נפילת שלטונו של מקסימיליאן. הקיסרית שארלוט יצאה לאירופה בשנת 1864 על מנת לנסות לגייס תמיכה לשלטונו של בעלה, בפריז, וינה ולבסוף ברומא, אצל האפיפיור פיוס התשיעי. לאחר שכל מאמציה כשלו, סבלה שארלוט ממשבר רגשי עמוק (ויש הטוענים כי סבלה מאי שפיות) ולא שבה מעולם למקסיקו. בשנת 1867 כאשר הקיסר מקסימליאן הוצא להורג על ידי בניטו חוארס ושותפיו, החריפה פגיעותה הנפשית של שארלוט. היא החליטה לחיות חיי בדידות והסתגרות בטירת בוכאוט בעיר מייזה, בלגיה, שם נפטרה ב-19 בינואר 1927. בטירת מירמרה מוצגים חדרי מגוריהם המפוארים של שארלוט ובעלה בטרם נסיעתם למקסיקו. מדיה וקבצים בנושא שארלוט, נסיכת בלגיה בוויקישיתוף שארלוט, נסיכת בלגיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) שארלוט, נסיכת בלגיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מפקד העם

מפקד העם היה מערכת לגיוס כללי ביישוב סמוך להקמת מדינת ישראל. מפקד העם, ששמו הרשמי היה "המפקד לשרות העם", היה מערכת לגיוס כללי ביישוב בתקופה שבין כ"ט בנובמבר ועד להכרזת המדינה (נובמבר 1947 עד מאי 1948), שהוקמה על ידי הנהגת היישוב וארגון "ההגנה". המערכת כוננה שיטת גיוס שכללה פרסום צווי גיוס בעיתונים העבריים, הקמת לשכות גיוס, עריכת בדיקות כושר גופני והמגויסים נשלחו לבסיסי קלט במערכת היסעים של אוטובוסים. הגיוס הוכרז כחובה וההיענות אליו הייתה המונית. בראש המערכת עמד "המרכז למפקד העם", שהוקם ב-19 בנובמבר 1947 בראשותם של לוי אשכול (אז שקולניק) ובנימין אבניאל (לימים חבר הכנסת מטעם תנועת החרות). נקראו לגיוס גברים ונשים בגילאים 17 עד 25. בצווי הגיוס שפורסמו בעיתונות, תחת הכותרת "כל בן 17–25 לשירות העם", נאמר בין היתר: "אתה בן 17 - 25, שטרם מילאת חובתך - ניתנת לך בזה ארכה למלא את צו האומה לשירות העם. חבריך התגייסו כבר. למענך השאירו שלוש לשכות שתהינה פתוחות בכל יום... כל בן 17 - 25 שלא יתייצב...דינו כדין משתמט". לעידוד הגיוס נערכו תהלוכות של בני נוער ותזמורות בערים הגדולות שבהם נישאו כרזות האומרות: "הגיעה השעה ! חבריך בעמדות ! ואתה בבית ?" המרכז למפקד העם ערך גם מבצעי גיוס מיוחדים של סמלים וקצינים בצבא הבריטי ובצבאות אחרים וכן של רופאים ורופאות. ב-12 בפברואר 1948 הועלה גיל הנקראים להתייצבות ל-35. הגיוס, הביא להתגייסותם של עשרות אלפים, אשר בטרם כינון צה"ל כונו בשם "כוחות המגן". ההתנדבות ההמונית איפשרה להגנה לעמוד מוכנה עם 6 חטיבות חי"ר ביום פלישת צבאות ערב, 15 במאי 1948. כריכתה החיצונית של "תעודת המתיצב לשרות העם". התעודה חולקה למתייצבים למפקד העם תעודת "המתיצב לשירות העם" של רפאל רושנסקי כרזת גיוס של המפקד משמר העם גיוס חוץ לארץ דיוויד סלע, צעירים-הישארו, באתר ישראל היום, 23 בפברואר 2018 צוו ההתייצבות, משמר, 5 בדצמבר 1947
כריסטוף-אדואר מוס

כריסטוף-אדוארד מוֹס (בצרפתית: Christophe-Édouard Mauss;‏ 18 במרץ 1829, רואן, נורמנדי שבצרפת – 1914) היה אדריכל צרפתי. מוס היה תלמידו של סימון-קלוד קונסטן-דופה (Constant-Dufeux), והתבלט בסלון של 1859 כאשר תכנן בית מחסה לעניים. בהמשך דרכו היה אחראי לכמה פרויקטים במזרח התיכון: באיזמיר, סלוניקי ואלכסנדריה. בשנת 1862 נשלח על ידי ממשלת צרפת לירושלים כדי לשקם חלקים מכנסיית הקבר וכן את מנזר סנטה אנה שליד שער האריות. שיפוץ הכיפה של כנסיית הקבר נמשך כ-5 שנים בשיתוף פעולה עם נציג הממשלה הרוסית, האדריכל מרטין איוונוביץ' אפינגר, שעבד בירושלים בשנים 1860–1864 ותכנן ובנה את המבנים במגרש הרוסים. בשנת 1864 השתתף כנציג ממשלת צרפת במשלחת של דה סוסי, שחקרה את אזור ים המלח וארץ העמונים. באותה שנה הוא תכנן ונטל חלק במשלחת של הדוכס אונורה דה לוינס (De Luynes) ארכאולוג ומומחה למטבעות עתיקות (1802–1867) לכרך הבירה של מואב ושובאק, מצודה צלבנית צפונית לפטרה, ופרסם את הממצאים בספר על מונומנטים צלבנים של ג. ריי (G. Rey). בשנת 1873 הוא גילה את ברכת בית חסדא הנמצאת במתחם מנזר סנטה אנה ובשנת 1888 הוא פרסם מאמר גדול מלווה בתוכניות ושרטוטים הנמצאים באגף היהודי של הלובר. ב-1892 הוא פרסם מחקר על שרידי כנסית ירמיהו הצלבנית באבו גוש שניתנה לממשלת צרפת על ידי הסולטאן הטורקי בשנת 1873 ובנייתה מחדש הסתיימה בשנת 1909. הוא פרסם מחקרים אודות "משקלות צרפתיים ואנגליים", "יחידות מידה עתיקות" ונושאים ארכאולוגיים מחוץ לתחומי א"י. על חייו הפרטיים לא ידוע דבר מלבד העובדה שאת חופשותיו בילה אצל אחותו גב' גופיל (Goupil) בעיר בונסקור שבסן-מריטים. פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. יואל בן דב: אבו גוש 2002 חיים גורן: המוסדות הנוצריים באבו גוש "קתדרה" 62 1992 R. Rohrict: Bibliotheca Geographica Palestinae von 333 bis 1878 Berlin 1890 Mauss: Leglise de Sainte Jeramia Revue Archeologique 19(1892) Oursel: Nouvelle Biographie Normande 1886 Baron Ludovicde Vaux: Palestine Paris 1883 Duc de Luynes:Voyage d Exploration a la Mer Morte a Petra Paris 1871 Van der Vliet des Peres Blancs: La piscine probatique Jerusalem 1938 Bernardin Collin: Recueil de Documents concernant Jerusalem et le lieux saints Jerusalem (1982) Documents regarding the Holy Sepulchre Dossier number(cote) LH/2790/119 בארכיון הלאומי בפריס ההספד שפורסם ב JOURNAL DE ROUEN ב 23/12/1914 באנגלית ההספד המקורי שפורסם בעיתון הצרפתי JOURNAL DE ROUEN ב 23/12/1914 Témoignages de rivalité industrielle