laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תמיר הוצאה לאור

תמיר הוצאה לאור (לשעבר: סנדיק ספרים) היא הוצאה לאור המתמקדת בפרסום תרגומי סיפורת קלאסית ומודרנית מאנגלית ומצרפתית לעברית. ההוצאה הוקמה בשנת 2014 על ידי שי סנדיק, מתרגם ספרות ועיון שתרגומיו ראו אור בהוצאות מרכזיות בישראל כמו מודן, כנרת זמורה-ביתן, נהר ספרים ועוד, במטרה להוציא לאור תרגומים מחודשים לקלאסיקות ספרותיות. בקיץ 2015, לאחר שההוצאה כמעט נסגרה עקב קשיים כלכליים, היא נרכשה על ידי דורית תמיר, מייסדת מיזם "מועדון קוראות". כיום (2020) ההוצאה מתמקדת בהוצאה לאור של תרגומים לספרים מודרניים, ובפרט לספרי ביכורים בולטים של סופרים וסופרות מרחבי העולם. בסוף שנת 2016 פורסם כי הוצאת הספרים תמיר-סנדיק תשתף פעולה עם הוצאת ידיעות ספרים. שיתוף הפעולה נקבע לעניינים לוגיסטיים והפצה, בדומה לשיתופי פעולה אחרים שמקיימת הוצאת ידיעות ספרים עם הוצאות ספרים אחרות, בין היתר: פן הוצאת ספרים, אחוזת בית, הוצאת בבל ועוד. במסגרת ההסכם נקבע כי ההוצאה תמשיך לפעול עצמאית בבחירת כותרים וניהול מערכת. במאי 2020 הצטרפה ההוצאה כאחת המייסדות של הקולקטיב הספרותי, קולקטיב של הוצאות ספרים עצמאיות. תבונה ורגישות, מאת ג'יין אוסטן, מאנגלית: שי סנדיק שקשוק המפתחות, מאת פיליפ קלודל, מצרפתית: שי סנדיק מאחורי מסכה, או: כוחה של אישה, מאת לואיזה מיי אלקוט, מאנגלית: שירלי פינצי לב אליזבת איננה, מאת אמה הילי(אנ'), מאנגלית: שי סנדיק – זוכה פרס קוסטה לרומן ביכורים (2014) כל הר וגבע, הסיפור מאחורי "צלילי המוזיקה", מאת אגתה פון-טראפ(אנ'), מאנגלית: נעה שביט לשכוח, מאת פרדריקה עמליה פינקלשטיין, מצרפתית: אחינועם אסתר ברגר אמה, מאת ג'יין אוסטן, מאנגלית: שי סנדיק הפרדס, מאת טרמבלה לארי, מצרפתית: רוני אפרת שיבה, מאת יא ג'סי, מאנגלית: שי סנדיק חוט של כסף, מאת נעמי נוביק, מאנגלית יעל אכמון העוזבים, מאת ליסה קו, מאנגלית: אינגה מיכאלי – זוכה פרס פן אמריקה איידהו, מאת אמילי רסקוביץ', מאנגלית: רחלי לביא – זוכה פרס הספרות של דבלין(אנ') (2019) ארצנו הירוקה והנעימה, מאת עאישה מאליק, מאנגלית: תומר בן אהרון אתר האינטרנט הרשמי של תמיר הוצאה לאור סנדיק ספרים במאגר המו"לים הישראלי גילי איזיקוביץ, הוצאת הספרים "סנדיק ספרים" קמה לתחייה, באתר הארץ, 21 ביולי 2015 גילי איזיקוביץ, הוצאת הספרים "תמיר סנדיק" תשתף פעולה עם "ידיעות ספרים", באתר הארץ, 6 בנובמבר 2016 יותם שווימר, השגחה ספרותית עליונה: הוצאת "סנדיק", באתר ynet, 3 בפברואר 2016 מיה סלע ויובל אביבי, וכל ימי חיי לא מצאתי לגוף טוב משתיקה, באתר מה שכרוך, הפודקאסט של כאן תרבות, ‏17 במאי 2020 (החל מדקה 17:10)
סנדז'ישוב

סנדז'ישוב (בפולנית: ‏Sędziszów‏Ⓘ‏; ביידיש: שענדישאוו) היא עיירה במחוז ינדז'יוב שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בשנת 1326 נזכרת סנדז'ישוב כיישוב כנסייתי, ובשנת 1483 הוענקו לה זכויות עיר. פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 הביאה להרס העיירה. בשנת 1856 חוברה העיירה לקו מסילות הברזל. קהילה יהודית התקיימה בעיירה מסוף המאה ה-17. בעיר פעלה חסידות שנדישוב, ענף של חסידות מעליץ שהוקם על ידי הרב אברהם אבא הורוביץ. בשנת 1894 הוקמה בעיירה אגודה ציונית ראשונה. במהלך הכיבוש הרוסי בזמן מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה כמעט כל יהודיה, והמעטים שנשארו בה נרצחו בידי הקוזקים, תוך העלאת בתי היהודים באש וביזת הרכוש. שתי נשים יהודיות נאנסו ונרצחו. לאחר ששבו היהודים לעיירה בתום המלחמה, פרעו בהם הפולנים המקומיים, ופרעות אלה חזרו על עצמן במאי 1919. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, כ-40% מתושביה, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות, בית ספר עברי ותלמוד תורה. בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים. בקיץ 1942 רוכזו כ-1,900 יהודי העיירה וסביבתה בגטו שהוקם בה. ב-24 ביולי 1942 נערכה בגטו זה אקציה, בה נרצחו כ-400 קשישים וילדים יהודים, וכ-1,500 היהודים הנותרים שולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ. מדיה וקבצים בנושא סנדז'ישוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סנדז'ישוב "סנדז'ישוב", באתר JewishGen (באנגלית) סנדז'ישוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין סנדז'ישוב (Sędziszów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "סנדז'ישוב", באתר השטעטל הווירטואלי יולנטה קריימר, סנדז'ישוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 303–305), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) סאנדזישוב (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
הליגה האיטולית

הליגה האיטולית הייתה ברית צבאית של יוונים באיטוליה, בצפון מזרח יוון של היום, בתקופת יוון ההלניסטית. הייתה זו ליגה חזקה, יריבתה המרה של הליגה האכאית. הליגה האיטולית התנגדה גם לשליטת מוקדון ביוון. בפלישת הגאלים (או כפי שכונו ביוון "גלאטים"), הצליחו להדוף את הפלישה במקום בו נכשלה מוקדון וקראו לעצמם "מושיעי יוון". במלחמה המוקדונית הראשונה היו בברית עם הרפובליקה הרומית נגד מוקדון. לאחר הניצחון הרומאי התלוננו שלא קיבלו מספיק טובות הנאה. הליגה התפרקה כתוצאה מההשתלטות הרומאית על יוון במהלך המאה השנייה לפני הספירה, השתלטות שהושלמה בשנת 146 לפנה"ס. ייתכן ששמם השלילי של האיטולים כעוסקים בשוד ימי נוצר כתוצאה מהטיית המקור העיקרי לתקופה זו. פוליביוס שהוא המקור החשוב ביותר לתקופה היה בן הליגה האכאית, העוינת לאיטולית ונראה שהוא אחראי במידה רבה לשמם המסורתי הרע של האיטולית: ארץ המלאה בשודדי דרכים ושודדי ימים. מדיה וקבצים בנושא הליגה האיטולית בוויקישיתוף הליגה האיטולית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) John D. Grainger, The Expansion of the Aitolian League, 280-260 BC, Mnemosyne, Fourth Series, Vol. 48, Fasc. 3 (Jun., 1995), p. 341 לעניין השם הרע שיצא לאייטולים אפשר לראות F. W. Walbank, Macedonia and Greece: the rise of Aetolia, in . W. Walbank, E. A. Astin, M. W. Frederiksen, R. M. Ogilvie (ed), p. 232 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מגלן ירוק

מגלן ירוק (שם מדעי: Mesembrinibis cayennensis) הוא מין יחיד בסוגו של מגלן, שמצוי במרכז ובדרום אמריקה, מהונדורס דרך ניקרגואה, קוסטה ריקה, ועד לצפון ארגנטינה ופרגוואי. מין זה תועד טקסונומית לראשונה על ידי יוהאן פרידריך גמלין ב-1789, סמוך לקאיין שבגינאה הצרפתית; גמלין קרא למין זה Tantalus cayennensis, וכך מיקם אותו בסוג של מגלנים מהעולם הישן. ב-1930, האורניתולוג האמריקאי ג'יימס לי פטרס מיקם את המגלן הירוק בסוג חדש, Mesembrinibis, בו נמצא רק מין זה. שם הסוג הוא הלחם של המילים היווניות "דרומי" (mesēmbrinos) ו"מגלן". המגלן הירוק בינוני ביחס לשאר המינים במשפחתו. רגליו קצרות, ומקורו ארוך ומעוקל. אורכו כ-45 עד 60 ס"מ, ומשקלו כ-700 עד 890 גרם. הזכר והנקבה דומים במראם ובאורכם, אם כי הזכרים לעיתים קרובות גדולים מהנקבות. בניצוי הרבייה של זכרים בוגרים, נוצות הגוף שחורות-ירקרקות בוהקות, הרגליים ירוקות בהירות, והפנים אפורות. גופם של פרטים צעירים צבעוני פחות, אך רגליהם קצרות יותר וכנפיהם רחבות יותר מאלה של המגלן החום. המגלן הירוק פעיל ביותר בשעות הדמדומים, ונצפה בדרך כלל בקבוצות קטנות או בזוגות. הוא ניזון בעיקר מדגים, צפרדעים ובעלי חיים מימיים, כמו חרקים. הקן בנוי מזרדים, ומוקם על עץ. למרות שאוכלוסייתו של המגלן הירוק נמצאת במגמת ירידה, מין זה רשום ברשימה האדומה של ארגון IUCN במצב "ללא חשש". מדיה וקבצים בנושא מגלן ירוק בוויקישיתוף מגלן ירוק, באתר ITIS (באנגלית) מגלן ירוק, באתר NCBI (באנגלית) מגלן ירוק, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) מגלן ירוק, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) מגלן ירוק, באתר GBIF (באנגלית) מגלן ירוק באתר הרשימה האדומה של IUCN
אוסף האמנות המנודה והגולמית

אוסף האמנות המנודה והגולמית (בצרפתית: Collection de l'art brut) הוא מוזיאון, המציג ציורים, צילומים ופסלים, של אמנים חסרי קשרים עם הממסד ושכמעט ואינם מתחשבים במסורת ובתרבות אמנותית כל שהיא. רבים מהיוצרים המציגים שם את יצירותיהם הם אסירים, מאושפזים כרוניים או אנשים עריריים. המוזיאון ממוקם בטירת שנבנתה במאה השמונה עשרה. "בוליה" (Beaulieu), בעיר לוזאן שקנטון וו, בשווייץ. המוזיאון נפתח לקהל בשנת 1976, אולם, יוזם ההקמה, ז'אן דבופט (Jean Dubuffet) החל בקניית מייצגים עבור המוזיאון עוד בשנת 1945. המוזיאון מציג לקהל כ-700 מיצגים ומחסניו מכילים עשרות אלפי מיצגים נוספים. המוזיאון מחזיק חלק גדול מאוסף פריטיו במחסנים, כדי שהוא יוכל לארגן לעצמו, ממחסניו, תערוכות מתחלפות לפי נושאים. כך הוא יכול, כמו כל מוזיאון, להציג תערוכות מתחלפות לצד תערוכות קבועות וזאת למרות ייחודיות סוג מיצגיו. המוזיאון גם משאיל מתוך מחסניו מייצגים לגורמי חוץ. חלק מהמיצגים שבמחסנים מופיעים באינדקס הממוחשב של המוזיאון. המוזיאון לעיצוב ואמנות שימושית בני זמננו מדיה וקבצים בנושא אוסף האמנות המנודה והגולמית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוסף האמנות המנודה והגולמית (באנגלית)
סניטקיב

סניטקיב (באוקראינית: Снітків; בפולנית: Śnitków, שניטקוב; ברוסית: Снитков, סניטקוב; ביידיש: סניטקיוו) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים. בתקופה הסובייטית פעל בסמוך לעיירה קולחוז יהודי. ב-23 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור מספר ימים ביצעו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודיה. לאחר מכן, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, והם נצטוו לעבור לגטו מגודר קטן שהוקם בה בתוך שעתיים, תוך ביזת רכושם. מהגטו נלקחו יהודי העיירה מדי יום לעבודות כפייה, ורבים מהם מתו מרעב וממחלות. בתחילת 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים שגורשו מבסרביה, ויהודי העיירה התגייסו לעזרתם. מעת לעת שולחו יהודים מהגטו למחנות עבודה. ב-20 באוגוסט 1942 הועברו יושבי גטו סניטקיב למורובנייה קורילובצי, ונרצחו שם עם יתר יהודי הסביבה. מדיה וקבצים בנושא סניטקיב בוויקישיתוף "סניטקיב", באתר JewishGen (באנגלית) סניטקוב (Snitkov), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), סניטקוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1471–1472), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
תחנת הרכבת ברלין גן החיות

תחנת הרכבת ברלין גן החיות (בגרמנית: Bahnhof Berlin Zoologischer Garten; מוכר גם כ-Bahnhof Zoo) היא תחנת רכבת בברלין, בירת גרמניה. התחנה ממוקמת ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף וסמוכה לגן החיות של ברלין ושדרת קורפירסטנדאם, שדרת הקניות והבילוי של מערב ברלין. בתקופת המלחמה הקרה וחומת ברלין שימשה תחנת גן החיות כמרכז התחבורתי הראשי של ברלין המערבית ובהמשך גם זמן מה לאחר איחוד העיר, עד פתיחת תחנת הרכבת המרכזית של ברלין בשנת 2006. לבד מהרכבות הבין עירוניות והפרבריות של דויטשה באן שעוצרות בתחנה, היא משמשת גם כתחנה עבור הרכבת העירונית המהירה של ברלין (S-Bahn), עבור הרכבת התחתית של ברלין וכן כתחנת מסוף לקווי אוטובוס יומיים וליליים רבים. התחנה נפתחה לראשונה לציבור ב-7 בפברואר 1882. בשנת 1902 החלה לשמש גם כתחנה בקו הרכבת התחתית הראשון בעיר. לאחר מלחמת העולם השנייה וסגירתה של תחנת אנהאלטר באנהוף נותרה תחנת גן החיות היחידה בברלין המערבית שעצרו בה רכבות בין עירוניות למזרח ומערב גרמניה וכן רכבות למדינות מערב אירופה הסמוכות. התחנה, באותה תקופה בעלת שני רציפים וארבע מסילות בלבד, התמודדה עם העומס בהצלחה יתרה. הפופולריות של התחנה צנחה לאחר שנת 2006 כשרוב הרכבות המהירות החלו לעבור דרך התחנה ללא עצירה בדרך לתחנת הרכבת המרכזית של העיר. בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הייתה תחנת הרכבת גן החיות מוקד סמים וזנות קטינים שהתמכרו להרואין, והיא ידועה כמקום ההתרחשות המרכזי באוטוביוגרפיה שיצאה לאור בשנת 1978 בשם "אנחנו הילדים מתחנת הרכבת גן החיות" (Wir Kinder vom Bahnhof Zoo) ומגוללת את סיפורה של כריסטיאנה פלשרינו (כריסטיאנה פ.) והתמודדותה עם ההתמכרות להרואין. הספר הפך לרב-מכר בגרמניה ובעולם, ובשנת 1981 הוא עובד לסרט קולנוע. השיר "Zoo Station" של להקת U2 נכתב בהשפעת התחנה, בתקופה שהלהקה שהתה בברלין לרגל הקלטת חלקו הראשון של אלבומם השביעי "Achtung Baby". תחנת הרכבת ברלין גן החיות בשנת 1900 רציפי קו U2 בתחנת הרכבת התחתית הכניסה העורפית לתחנה, רחוב יבנסשטראסה, 2017 תחנת הרכבת ירושלים – גן החיות התנ"כי מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת ברלין גן החיות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תחנת הרכבת ברלין גן החיות (בשפות מרובות)
אליעזר יבלון

אליעזר (אלי) יבלון (1951 - 9 בדצמבר 2016) היה עורך דין ומנכ"ל משרד הרווחה והשירותים החברתיים מיולי 2015 עד לפטירתו. יבלון נולד בבית דגן לאפרים ולאה (לבית אנגלשטיין) יבלון. בצעירותו עברה המשפחה לראשון-לציון. בעל תואר ראשון במדע המדינה וקרימינולוגיה ותואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. היה עורך דין ומגשר מוסמך מטעם לשכת עורכי הדין. לאורך השנים כיהן במגוון תפקידי ניהול בתעשייה האווירית לישראל, בהם עוזר מנהל חטכ"א (חטיבת כלי טיס אזרחי), מ"מ מנהל מפעל מכלולים, מ"מ מנהל מפעל מתא ירושלים, ומנכ"ל שא"ל. יבלון כיהן כחבר מועצת העיר ראשון לציון במשך למעלה מ-25 שנים ומילא מגוון תפקידים לאורך השנים ובהם חבר ועדת כספים, מחזיק תיק חינוך ממלכתי דתי, יו"ר ועדת ביקורת עירונית, מחזיק תיק תרבות תורנית וחבר ועדת בניין עיר. בשנים האחרונות שימש כחבר דירקטוריון תאגיד המים "מניב". בצעירותו היה יבלון שחקן כדורסל, ובשנים 1975–1982 היה שחקן קבוצת אליצור ת"א בליגת העל בכדורסל וקלע 1163 נקודות במשחקיו בשנים אלו. הוא שיחק בנבחרת חיל האוויר וייצג את ישראל בתחרויות כדורסל בחו"ל. יבלון היה נשוי ואב לשלושה. נפטר מדום לב ב-9 בדצמבר 2016. עו"ד אליעזר יבלון, המנהל הכללי, באתר משרד הרווחה והשירותים החברתיים ישיבה לזכרו של מנכ"ל משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים מר אליעזר יבלון ז"ל, כנסת פתוחה, 20.12.2016 הדס גליקו ומיקי פלד, השר כץ רוצה למנות את מקורבו מתע"א אלי יבלון למנכ"ל משרדו, באתר כלכליסט, 12 ביולי 2015 איתי בלומנטל ועומרי אפרים, מנכ"ל משרד הרווחה מת במפתיע, באתר ynet, 9 בדצמבר 2016
סקרנביץ

סקרנביץ (בפולנית: Skierniewice, סקיירנייביצה; ביידיש: סקערניעוויץ) הוא עיר מחוז בפרובינציית לודז' בפולין, בין ורשה ולודז'. סקרנביץ נזכרת לראשונה בשנת 1359, ובשנת 1457 הוענקו לה זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 נהרסה העיר כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית לפולין. בשנת 1845 חוברה העיר למסילת הברזל בקו ורשה-וינה, ובשנת 1867 הפכה לעיר מחוז. בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-4,300 יהודים, כחמישית מתושביה, והיא היוותה מרכז חסידי חשוב, בעיקר של חסידות סקרנביץ. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים. עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, החלו אלו במעשי שוד של יהודיה, ובסוף החודש העלו באש את בית הכנסת הגדול בעיר ואת בית המדרש בה. בתקופה זו הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים, ובד בבד, נחטפו יהודיה לעבודות כפייה. באוקטובר 1940 רוכזו כ-7,000 יהודי העיר בגטו שהוקם באזור הרוס בה, אליו הובאו בהמשך אלפי פליטים יהודים נוספים. בינואר 1941 ננעלו שערי גטו סקרנביץ, ובהמשך החודש גורשו יושביו לגטו ורשה. מדיה וקבצים בנושא סקרנביץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סקרנביץ (בפולנית) ספר יזכור לקהילת סקערניעוויץ, בספריית העיר ניו יורק סקיירנייוויצה (Skierniewice), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "סקרנביץ", באתר השטעטל הווירטואלי מרטין דין (אנ'), סקיירנייביצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 434–436), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) סקרנביץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קלאוס אאוגנטאלר

קלאוס אאוגנטאלר (בגרמנית: Klaus Augenthaler, נולד ב-26 בספטמבר 1957 בפירסטנצל שבבוואריה, מערב גרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ומאמן בהווה. אאוגנטאלר שיחק במשך כל הקריירה שלו בבאיירן מינכן מליגת הבונדסליגה. על אף ששיחק בעמדות ההגנה, גם הרבה להבקיע שערים. אאוגנטאלר זכה עם נבחרת מערב גרמניה במונדיאל 1990. אאוגנטאלר חבר בהיכל התהילה של באיירן מינכן, וידוע כאחד השחקנים הגדולים שלה בכל הזמנים. אאוגנטאלר שיחק בבאיירן מינכן כבלם, מגן וליברו, וזכה עמה בשבע אליפויות הבונדסליגה ובשלושה גביעים. בזירה האירופית, השתתף במשחק ההפסד של באיירן מינכן לאסטון וילה בגמר גביע אירופה לאלופות 1982, אך נעדר ממשחק ההפסד בגמר גביע אירופה לאלופות 1987 עקב השעיה. אאוגנטאלר שימש כקפטן הקבוצה החל משנת 1984 ועד לפרישה. לאאוגנטאלר 404 הופעות במדי באיירן מינכן, נתון הממקם אותו, נכון לשנת 2015, במקום החמישי ברשימת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים. לאאוגנטאלר 27 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית. הוא לקח חלק חשוב בזכייתה של גרמניה במונדיאל 1990, ואילו במונדיאל 1986 היה בסגל אך מיעט לשחק. אאוגנטאלר שימש בתפקידי אימון שונים בבאיירן מינכן מיד לאחר פרישתו ממשחק פעיל. תחילה בקבוצת הנוער, ואחר כך כעוזר מאמן. בשנת 1997 עבר לקבוצת גראצר א.ק. מאוסטריה, שם אימן במשך שלוש שנים, אותה הוביל פעמיים למקום השלישי בליגת הבונדסליגה האוסטרית. בפגרת החורף של עונת 1999-2000 עזב את גראצר וחתם בנירנברג, אותה העלה כבר באותה עונה לליגת הבונדסליגה. באפריל בעונת 2003, פוטר אאוגנטאלר מנירנברג עקב כישלונה ומיקומה בתחתית. כבר באותה עונה עבר לאמן את באייר לברקוזן וסייע לה להינצל מירידת ליגה, ואילו נירנברג ירדה לליגת המשנה. אאוגנטאלר נשאר בלברקוזן עד לפיטוריו בספטמבר 2005. בהמשך אותה עונה עבר לוולפסבורג, בה נשאר כעונה וחצי. לאחר הפסקה של מספר שנים, אימן באונטרהאכינג למשך עונה וחצי, ובהמשך דחה הצעות לאימון הנבחרות הלאומיות של סין וטורקיה. עם באיירן מינכן: אליפות הבונדסליגה (7): 1979/80, 1980/81, 1984/85, 1985/86, 1986/87, 1988/89, 1989/90 הגביע הגרמני (3): 1981/82, 1983/84, 1985/86 הסופר קאפ הגרמני (3): 1982, 1987, 1990 עם נבחרת גרמניה המערבית: מונדיאל 1990 מדיה וקבצים בנושא קלאוס אאוגנטאלר בוויקישיתוף קלאוס אאוגנטאלר, באתר Transfermarkt קלאוס אאוגנטאלר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) קלאוס אאוגנטאלר, באתר WorldFootball.net קלאוס אאוגנטאלר, באתר National Football Teams קלאוס אאוגנטאלר, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt קלאוס אאוגנטאלר בהיכל התהילה של באיירן מינכן
פרנסיס קוקלן

פרנסיס קוקלן (בצרפתית: Francis Coquelin; נולד ב-13 במאי 1991) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר ההגנתי. קוקלן הצטרף לארסנל בשנת 2008 לאחר תקופת ניסיון מוצלחת במועדון. בשנתיים הראשונות שיחק בקבוצת המילואים של המועדון. בעונת 2010/2011 הושאל ללוריאן מהליגה הצרפתית. בעונת 2011/2012 חזר לארסנל. ערך את הופעת הבכורה בליגה בתבוסה 2–8 למנצ'סטר יונייטד. את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות ערך בהפסד 1–3 לאולימפיאקוס. באותה עונה, חתם על חוזה ארוך טווח לאחר שהפגין יכולת גבוהה ויכולת לשחק במספר עמדות. בעונת 2012/2013 שיחק בארסנל. ערך את הופעת הבכורה של אותה עונה בניצחון 1–6 על סאות'המפטון. בישל שער לאוליבייה ז'ירו בניצחון 1–7 על בלקברן רוברס. בעונת 2013/2014 הושאל לפרייבורג מהבונדסליגה, שם כבש את שערו הראשון בניצחון 1–2 על סלובן ליברץ. בעונת 2014/2015 הושאל לקבוצת צ'רלטון אתלטיק עד לחודש דצמבר. עקב ריבוי פציעות בסגל ארסנל, הוחזר קוקלן בדצמבר מתקופת ההשאלה. בעונה זו הפגין יכולת גבוהה, ביסס את מעמדו בהרכב הפותח של ארסנל ונחשב לאחד מהקשרים ההגנתיים הטובים בליגה. בסיום אותה עונה זכה עם ארסנל בגביע ה-FA. ב-11 בינואר 2018 חתם לארבע שנים וחצי בולנסיה. ב-12 באוגוסט 2020 חתם לארבע שנים בויאריאל. ב-26 במאי 2021 זכה עם ויאריאל בליגת האירופית לאחר שקבוצתו ניצחה בפנדלים את קבוצת מנצ'סטר יונייטד. קוקלן שחקן מגוון שיכול לתפקד במספר עמדות. משחק בדרך כלל בתור קשר אחורי אך יכול לשחק גם כמגן. בעל יכולת הגנתית גבוהה, קוקלן מרבה לתקל ולחטוף כדורים. בחודש דצמבר 2014 היה מדורג במקום הראשון בליגה במספר חטיפות ובמקום השני במספר תיקולים לאחר פבלו סבאלטה. קוקלן הופיע בנבחרות הצעירות של צרפת עד גיל 21 והיה משחקניה הבולטים של נבחרת צרפת באליפות העולם עד גיל 19 בשנת 2010. ויאריאל הליגה האירופית: 2020/2021 מדיה וקבצים בנושא פרנסיס קוקלן בוויקישיתוף פרנסיס קוקלן, ברשת החברתית אינסטגרם פרנסיס קוקלן, באתר Transfermarkt פרנסיס קוקלן, באתר Soccerway פרנסיס קוקלן, באתר BDFutbol פרנסיס קוקלן, באתר WorldFootball.net פרנסיס קוקלן, באתר FootballDatabase.eu
חן דילמוני

חן דילמוני (נולד ב-7 במאי 1989) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי. דילמוני התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל רמת גן, וב-2 באוקטובר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל באר שבע במסגרת גביע הטוטו. ב-8 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל עכו. בקיץ 2010 הושאל להכח עמידר רמת גן, במדיה שותף רק בשני משחקים במסגרת גביע הטוטו. בקיץ 2011 חתם בבית"ר תל אביב רמלה. בעונתו הראשונה בקבוצה רשם 9 הופעות בליגה, אך בעונת 2012/2013 הפך לשחקן הרכב קבוע וערך 28 הופעות בליגה הלאומית. לקראת עונת 2013/2014 הצטרף לעירוני קריית שמונה, ולאחר שפתח את העונה על הספסל ערך ב-30 בנובמבר 2013 את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 2–2 נגד הפועל תל אביב. בהמשך הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, וב-26 באפריל 2014 בישל לדויד מנגה את שער הניצחון נגד הפועל באר שבע במסגרת חצי גמר גביע המדינה, בו זכה עם הקבוצה בתום העונה לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על מכבי נתניה. בעונת 2014/2015 איבד את מקומו בהרכב לטוברנו פינאס, אך בסיום העונה עזב פינאס את המועדון ודילמוני חזר להרכב הקבוצה בתחילת עונת 2015/2016. ב-2 בפברואר 2016 הצטרף דילמוני להפועל כפר סבא בהשאלה, ולקראת עונת 2016/2017 האריך את חוזהו במועדון. ב-30 בינואר 2017 חתם בבית"ר ירושלים עד לתום העונה עם אופציה לעונה נוספת. ב-1 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בהפסד 0–1 לעירוני קריית שמונה במשחק הגומלין בשלב רבע גמר גביע המדינה, ובליגה ערך שמונה הופעות עד תום העונה. בעונת 2017/2018 שותף בשבעה משחקי ליגה. ב-25 ביוני 2018 חתם דילמוני לשנתיים בהפועל חיפה. את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך במשחק בו זכתה הקבוצה בתואר אלוף האלופים מול הפועל באר שבע. ב-16 באוקטובר 2019 חתם דילמוני בהפועל עפולה מהליגה הלאומית. ב-12 בפברואר 2020, דילמוני חתם במכבי הרצליה מליגה א'. עירוני קריית שמונה גביע המדינה: 2013/2014 הפועל חיפה אלוף האלופים: 2018 חן דילמוני, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל חן דילמוני, באתר Transfermarkt חן דילמוני, באתר Soccerway חן דילמוני, באתר FootballDatabase.eu
מפרץ איסה

מִפְרַץ אִיסֶה (ביפנית: 伊勢湾) הוא מפרץ בחופו הדרומי של האי הונשו ביפן, השוכן בשפכם של שלושת נהרות קיסו, בין מחוז מיאה למחוז אאיצ'י. המפרץ נקרא על שם העיר איסה השוכנת לחופו. עומקו הממוצע של המפרץ הוא 19.5 מ', כאשר העומק המקסימלי שלו הוא 30 מ'. רוחבו של פתח המפרץ הוא 9 ק"מ, והוא מחובר למפרץ מיקאווה הקטן ממנו באמצעות שתי תעלות: נקיאמה ומורוסאקי. המפרץ מתחבר לאוקיינוס השקט דרך תעלת אירקו, שעומקה נע בין 50 ל-100 מ'. סביב מפרץ איסה התפתחה כלכלה של דיג, חוות פנינים, גידול אורז ותעשייה. נמל נגויה, הנמצא בחופו הצפוני של המפרץ, הוא נמל המסחר הגדול ביפן. על אי מלאכותי במפרץ הוקם ב-2005 נמל התעופה הבינלאומי צ'ובו סנטרייר. לאחר מלחמת העולם השנייה תרם מפרץ איסה רבות לשיקומה המהיר של הכלכלה היפנית. אולם התרחבות מהירה זו הביאה עמה נזקים של זיהום, אשר השפיע על איכות המים, ויצירת מטמנות, שהפחיתו את מספר אדמות הגאות, אזורי גידול האצות ואזורים נוספים שהיו חיוניים לשמירת בית הגידול של הפלורה והפאונה המקומית. קירות ים שנבנו להגנה על האוכלוסייה האנושית, במיוחד לאחר הטייפון שפקד את אזור המפרץ בשנת 1959, ניתקו עוד ועוד אזורים מן הים הפתוח. למפרץ איסה שלושה קווי העתק פעילים עם רעידות אדמה: העתק מפרץ איסה, העתק סוזוקה-אוקי והעתק שירוקו-נומה. ב-26 בספטמבר 1959 פקד טייפון את אזור מפרץ איסה וגרם להרס רב. 5,041 איש נהרגו או הוכרזו נעדרים, 38,921 נפצעו וכ-150,000 בתים נהרסו חלקית או לחלוטין. הנזק שהביא טייפון זה נאמד במעל 500 מיליארד ין. זוהי סופת הטייפון ההרסנית ביותר שנרשמה ביפן. מדיה וקבצים בנושא מפרץ איסה בוויקישיתוף
ג'ולייט אוברי

ג'ולייט אוברי (באנגלית: Juliet Aubrey; נולדה ב-17 בדצמבר 1966) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. היא קיבלה שבחים על הופעותיה בתפקיד דורות'יאה בסדרת הטלוויזיה "מידלמארץ'" ובתפקיד הלן קאטר בסדרת המדע בדיוני הבריטית "בראשית". אוברי נולדה בעיר פליט שבמחוז המפשייר, בתם של ד"ר רולנד וסילביה אוברי. היא ממוצא ולשי ואנגלי. ב-1984 התחילה ללמוד לימודים קלאסיים וארכאולוגיה בקינגס קולג' לונדון. באותה עת גברה אהבתה למשחק, ובמהלך שנה ששהתה במסגרת הלימודים באיטליה הצטרפה ללהקת תיאטרון נודדת, והחליטה להרשם לבית ספר למשחק כשתחזור לאנגליה. היא למדה שלוש שנים בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama". עבודתה הראשונה כשחקנית הייתה בתפקיד מירנדה במחזה "הסערה" עם "אוקספורד סטייג' קומפני". תפקיד ראשון בקולנוע קיבלה בסרטו של הבמאי האיטלקי רוברטו פאנצה (אנ') בסרט "Look to the Sky" לצדו של ז'אן-יוגו אנגלד (אנ'). הסרט הופק על ידי אלדה פרי, והעלילה מתרחשת בתקופת השואה. על תפקידה כהאנה זכתה אוברי בפרס דויד דונטלי לשחקנית הטובה ביותר. אחר כך לוהקה אוברי לתפקיד הראשי, דורותיאה ברוק, בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC עיבוד לרומן "מידלמארץ'" מאת ג'ורג' אליוט, לצדו של רופוס סוול. על תפקיד זה זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר, וכן זכתה פרס "Broadcasting Press Guild" לשחקנית הטובה ביותר. היא הצטרפה ללהקת התיאטרון סרייבו של האריס פסוביץ' (אנ'), והופיעה בהצגות אחדות עם הלהקה. בהמשך הקריירה שלה המשיכה להופיע בתיאטרון במחזה "Summerfolk" של טרוור נאן ובמחזה "איבנוב" של קאתי מיטשל בתיאטרון הלאומי. היא השתתפה במחזה "An Oak Tree" בתיאטרון סוהו, וכן במחזות "שלוש אחיות", "הלילה השנים עשר" ו-"The Collection" עבור כריס וייט. אחר כך ליהק אותה הבמאי מייקל וינטרבוטום לסרטו "לא אוהב אותך" (Go Now) לצדם של רוברט קרלייל וג'יימס נסביט. בהמשך שיחקה אוברי בסרטי קולנוע כמו "ברוכים הבאים לסרייבו" של וינטרבוטום, "Food of Love" של סטיבן פוליאקוף, עליו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים האירופי של לה בואל (La Baule), סרטו של פאאנזה "The Lost Lover", הסרט "Time to Love" של ג'קומו קמפיוטי, הסרט "אייריס וג'ון" של ריצ'רד אייר, "הגנן המסור" של פרננדו מאירלס וכן "סטיל קרייזי" של בריאן גיבסון. עוד השתתפה בסרט "Caught in the Act" וב-"Super Eruption". בטלוויזיה הופיעה בסדרת הדרמה "המלכה הלבנה", בסדרה "צדק פלילי", בסדרה הבלשית "ורה", בסדרת הדרמה "ניצודה" ובמיני-סדרה שזכתה לשבחים "חמש בנות". ב-2014 גילמה אוברי את ג'וי דנג'רפילד בעונה השנייה של הסדרה " The Village". בשנת 2016 שיחקה בדרמת הפשע "המסתנן" לצידם של בריאן קראנסטון, ג'ייסון אייזקס, בנג'מין בראט, ודיאן קרוגר. ב-2001 התחתנה אוברי עם סטיב ריצ'י, אותו פגשה במהלך צילומי סרט בניוקאסל. לבני הזוג יש שתי בנות בליית' ולולה-בלו. אוברי היא שגרירה של ארגון "Women for Women International", העוזר לשקם את חייהן של נשים ניצולות מלחמה. כמו כן היא פועלת להעלאת המודעות בנושא אלימות נגד נשים. ג'ולייט אוברי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ולייט אוברי, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ולייט אוברי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ולייט אוברי, באתר MusicBrainz (באנגלית) "BAFTA Awards 1995". whosdatedwho.com. נבדק ב-16 בנובמבר 2012. {{cite web}}: (עזרה) "Awards 1995". www.broadcastingpressguild.org. נבדק ב-16 בנובמבר 2012. {{cite web}}: (עזרה) Daphne Lockyer, ‏The memory of my sister inspires everything I do, The Telegraph, 25 May 2013
מרגנית (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מרגנית – סוג צמח בעל פרחים מגדל מרגנית – מבנה משרדים ומגדל תקשורת בקריה סדרת מרגנית – סדרת ספרי מופת לנוער ברוך מרגנית – רופא ומנהל ישראלי "הו מרגנית" – שיר של מילי מירן מרגלית