laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ואקאמה

ואקאמה (מיפנית, בקאנה: ワカメ/わかめ, בקאנג'י: 若布/和布) היא מאכל המיוצר מאצת הים "Undaria pinnatifida" שהוא מין של קלפ. האצה שייכת לקבוצת אצות הים החומות. היא בעלת יתרונות תזונתיים רבים ונפוצה בעיקר במטבחים היפני, הסיני והקוריאני. עלי הוואקמה ירוקים, טעמם מתקתק והם חלקלקים למגע. כאשר מבשלים את האצה יש לחתוך אותה לפיסות קטנות כי היא מתרחבת תוך כדי בישול. השימוש הנפוץ באצה הוא במרק המיסו המסורתי היפני. האצה ניתנת לאכילה כבר לאחר השריה קצרה ונהוג להוסיפה גם לסלטים, אורז, אטריות מוקפצות ועוד. ביפן ובאירופה נעשה שימוש באצה בצורתה המומלחת או המיובשת, בעיקר במרקים ובסלטים. התיבול העיקרי למאכלים הללו נעשה בעיקר בעזרת רוטב סויה וחומץ אורז. גומה וואקמה, הידועה גם בשם סלט אצות, היא מנה פופולרית במסעדות סושי אמריקאיות ואירופאיות. תרגומה המילולי של המנה הוא "אצת שומשום", שכן זרעי שומשום הם מרכיב עיקרי במנה. חקלאים ימיים מיפן ומקוריאה מגדלים אצות וואקמה כבר דורות, עוד מימי תקופת נארה. מ-1983 נעשה גידול מבוקר של האצה גם בצרפת. בטזמניה האצה גדלה באופן טבעי ונמכרת למסעדות ברחבי אוסטרליה. המילה "Wakame" הופיעה לראשונה ב-1867 במילון היפני-אנגלי מאת ג'יימס סי. הפבורן. משנת 1960, החלו לעשות שימוש נרחב באצת הוואקמה בארצות הברית וניתן היה למצוא את האצה (טרייה או מיובשת) בחנויות טבע ובמרכולים אסייתיים ברחבי אמריקה. השימוש גדל עוד יותר מ-1970 כשהמטבח האמריקאי החל לקחת מנות מהמטבח היפני, בפרט מאקיסושי. מקורה של האצה הוא באזורים ימיים קרים ביפן, קוריאה וסין. בעשורים האחרונים קיימים מקורות גם בניו זילנד, בארצות הברית, בצרפת, בריטניה, ספרד, איטליה, ארגנטינה ואוסטרליה. האצה "Undaria pinnatifida" נמנית עם 100 המינים הפולשים האגרסיביים ביותר בעולם. פלישתה של האצה התרחשה באופן לא מכוון, בעיקר בעקבות התגברות תנועת כלי השיט במאה העשרים. כלי השיט מביאים עימם מי נטל שמסייעים להתפשטות מסיבית של האצה. האצה פורייה מאוד ומתרבה במהירות, דבר המקשה מאוד על מיגורה. בניו זילנד אצת הוואקמה הוכרזה כזן פולשני ולא רצוי. היא התגלתה לראשונה בנמל ולינגטון ב-1987 וכנראה הגיעה לאזור בטעות בסוף שנות השבעים, ביחד עם מי נטל במשלוח ימי מאסיה. הוואקמה נמצאת בריכוז גבוה בדרום מזרח ניו זילנד ובצפונה הרחוק. היא מתפשטת בשני אופנים: באופן טבעי ההתפשטות נעשית על ידי מיליונים של נבגים פוריים המשייטים להם ברחבי הים וכן על ידי היצמדות לכלי שיט. האצה פורייה מאוד, דבר ההופך אותה לפולשנית במיוחד. השפעותיה של השתלטות האצה עדיין לא ברורות וידועות מבחינה אקולוגית. למרות אופן השתלטותה האגרסיבי של אצת הוואקמה, ממשלת ניו זילנד אישרה לעשות בה שימוש חקלאי בוולינגטון ובגדות חצי האי מרלבורו. האצה נמצאת במספר נמלים בדרום קליפורניה. בחודש מאי 2009 היא התגלתה במפרץ סן פרנסיסקו ונעשו מאמצים רבים לבלום את התפשטותה. מדיה וקבצים בנושא ואקאמה בוויקישיתוף L. Barsanti, Paolo Gualtieri, Algae: anatomy, biochemistry, and biotechnology, pages 264-265 ערכים תזונתיים של אצת הווקאמה (באנגלית) The history of wakame Global Invasive Species Database, IUCN Species Survival Commission ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמיל ולב

אמיל ולב (בבולגרית: Емил Велев; נולד ב-5 בפברואר 1962 בסופיה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל. ולב החל את הקריירה שלו באקדמיית הנוער של לבסקי סופיה. שיחק בקבוצה הבוגרת של לבסקי מ-1981 עד 1989. וזכה עימה באליפות בולגריה ב-1984, 1985 ו-1988. בגביע של בולגריה ב-1982 ו-1984. הוא שיחק 150 משחקים (19 שערים) עבור לבסקי בליגה, ו-34 משחקים (8 שערים) בגביע. בעונת 1989/90 הגיע ולב לישראל, ושיחק עונה אחת בליגה הראשונה במדי הפועל רמת גן שבסיום העונה ירדה לליגה השנייה. בשנת 1990 הגיע למכבי עירוני אשדוד שעלתה אז מליגה א' (שלישית) לליגה הארצית (שנייה). ולב היה גורם מרכזי בהרכב הקבוצה והבועט הראשי במצבים הנייחים. כבש בסך הכל 30 שערים והוביל את הקבוצה בעונת 1992/93 עד לליגה הראשונה והמשיך עוד עונה אחת (1993/94) שבה שיחק בכל מחזורי הליגה (39 – 7 שערים). בעונת 1994/1995 שיחק עונה אחת במכבי יפו, ולאחר מכן חזר לקבוצת לבסקי סופיה. בעונת 1996/1997 שיחק חצי עונה בעירוני אשדוד וממנה עבר לחצי עונה בהפועל בת ים. בשנים 1997–1999 שיחק בבית"ר באר שבע. בעונת 1999/2000 שיחק במכבי אשקלון, איתה העפיל לליגה הארצית. בעונה שלאחר מכן שיחק במכבי רמת עמידר ונפצע במהלך העונה. בסוף העונה הכריז ולב על פרישה ממשחק פעיל וחזר לבולגריה. בשנת 2002 הפך ולב לעוזר המאמן של לבסקי סופיה. שש שנים מאוחר יותר מונה לתפקיד המאמן הראשי של לבסקי, לאחר שווליסלב ווטסוב התפטר. ולב התמנה לתפקיד מאמן לבסקי ב-17 באוגוסט 2008 ומשחק הבכורה שלו היה בניצחון 0:6 נגד בוטב פלובדיב. עם זאת, ולב העיר לא פעם את זעמם של אוהדי לבסקי שלא אהבו את משחק הטקטיקה שלו. ולב טען בסופו של דבר כי כמה הערות שלו הוצגו בצורה אחרת על ידי התקשורת וניסה לתקן בהמשך את אי ההבנות עם אוהדי לבסקי. ושיבח אותם על האהבה שלהם לקבוצה מספר פעמים. ב-23 ביולי 2009, אמיל ולב הודיע על התפטרותו מאימון לבסקי, למרות ניצחון לבסקי 0:9 בסיכום הכללי נגד קבוצת סנט ג'וליה מאנדורה בסיבוב השני במוקדמות של ליגת האלופות 2009/2010. לאחר מכן אימן את הקבוצות סלביה סופיה ולוקומוטיב פלובדיב, ובנובמבר 2012 מונה למאמן לוקומוטיב סופיה, אותה אימן עד אוגוסט 2013. אמיל ולב, באתר Transfermarkt אמיל ולב, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt הזרים, באתר "המכתש" ריאיון עם אמיל וולב, בערוץ youtube היידה הפועל רמת גן, מעריב 11 ביולי 1989 יש בולגרי לעירוני, מעריב 30 באוגוסט 1990 יניב חרמש, אשדוד נפרדה מאמיל וולב, באתר ynet, 21 במרץ 2001
פלנימטר

פלנימטר הוא מכשיר מכני המשמש למדידת שטח של צורה כללית במישור. את הפלנימטר הראשון תכנן ככל הנראה בשנת 1814 יוהאן מרטין הרמן. אופן הפעולה: מעבירים את קצה זרוע המכשיר על היקף הצורה, והפלנימטר באמצעים מכניים מתרגם את תנועות הזרוע למידת שטח. עקרון הפעולה הוא לפי נוסחת הסקטור של לייבניץ, או משפט גרין (Green's theorem) אשר מכליל אותה. משפט גרין מאפשר לעבור מאינטגרל על פני מסלול סגור (היקף הצורה) לאינטגרל כפול (שטח הצורה): ∮ C ( L d x + M d y ) = ∬ D ( ∂ M ∂ x − ∂ L ∂ y ) d A {\displaystyle \oint _{C}(L\,\mathrm {d} x+M\,\mathrm {d} y)=\iint _{D}\left({\frac {\partial M}{\partial x}}-{\frac {\partial L}{\partial y}}\right)\,\mathrm {d} A} פלנימטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) C. Care, Illustrating the History of the Planimeter student project, Warwick uni. (2004) נוסחת הסקטור של לייבניץ בוויקיפדיה הגרמנית ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מודדים את העולם

מודדים את העולם (בגרמנית: Die Vermessung der Welt) הוא ספרו של הסופר הגרמני דניאל קלמן (בגרמנית: Daniel Kehlmann). הספר מסוגת רומן יצא לאור בגרמניה, בגרמנית בשנת 2005. הספר תורגם למספר שפות בהן אנגלית (2006) ועברית (2009). הרומן מספר את סיפור חייהם של שני חוקרים גרמנים מפורסמים בני המאה ה-19: קרל פרידריך גאוס ואלכסנדר פון הומבולדט. שני החוקרים מדדו את העולם, איש איש בדרכו ובשיטותיו. גאוס עסק במתמטיקה, באסטרונומיה, בתורת הכבידה, עבד בעיקר בביתו אבל גם צפה בכוכבים וגם עסק במיפוי ובמדידות וחקר את תופעת המגנטיות בגרמניה ובצרפת. הומבולדט ערך מסעות חקר רבים באפריקה, בדרום אמריקה וברוסיה ועסק בגאוגרפיה, חקר את זרמי הים, עסק בבוטניקה ובזואולוגיה. חקר ומדד אף הוא את המגנטיות של כדור הארץ. השניים נפגשו בברלין בכנס מדעי בשנת 1828. הספר כולל נספח ובו תיאור קצר של הדמויות ההיסטוריות המופיעות בספר. הספר הפך להיות רב מכר עולמי ובגרמניה בלבד נמכרו ממנו 1.4 מיליון עותקים. בראיון שנערך בהתכתבות אלקטרונית סיפר דניאל קלמן שהרעיון לספר עלה במחשבתו כאשר חי במקסיקו משך מספר חודשים במהלך שנת 2002. הוא קרא את כתבי הומבולדט והופתע לגלות בהם מקרים משעשעים שעלו בכתבי המסעות שלו בדרום אמריקה, בלי שהומבולדט עצמו שם לב לכך. קלמן התרשם שההתנהגות של הומבולדט הייתה התנהגות גרמנית טיפוסית וחשב שיש בכך פוטנציאל לרומן קומי שיתבסס על הדמות ההיסטורית של הומבולדט. לאחר מכן דניאל קלמן גילה שגאוס, שבמובנים רבים היה ההפך המוחלט של הומבולדט, התארח בביתו של הומבולדט בברלין כאשר הוזמן לכינוס מדעי בשנת 1828. כאשר קלמן גילה את עובדת הפגישה בין השניים, הוא החל לחשוב על מבנה הרומן שבמרכזו שני אנשים, שניהם מודדים את העולם אבל נבדלים זה מזה בכל מובן אחר. דניאל קלמן רצה לכתוב רומן היסטורי לאנשים כמוהו, אנשים השונאים בדרך כלל רומנים היסטוריים. הוא חשב על רומן החומק כדבריו, מהמלכודות הבנאליות של סוגת הרומן ההיסטורי. הסרט מודדים את העולם (Die Vermessung der Welt) מתוכנן לצאת לאקרנים באוקטובר 2012, ומתבסס על הספר. במאי - דטלב בק. דניאל קלמן, מודדים את העולם, הוצאת עליית הגג ומשכל, תרגום מגרמנית: יפתח הלרמן-כרמל ועדינה שטרן, 239 עמודים. ספטמבר 2009. ספרי עליית הגג, מודדים את העולם מודדים את העולם, אתר טקסט אבנר שפירא, דניאל קלמן והמדענים, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2009 תלמה אדמון, משוגעים לדבר: ביקורת על "מודדים את העולם", באתר nrg מודדים את העולם באתר ידיעות ספרים Reading Daniel Kehlmann by Arnon Grunberg 6 April 2009 (באנגלית) מודדים את העולם, באתר OCLC (באנגלית) הסרט במאגר הנתונים הקולנועי
וסילי סוריקוב

וסילי איוואנוביץ' סוריקוב (ברוסית: Васи́лий Ива́нович Су́риков; ‏ 24 בינואר (על פי הלוח היוליאני: 12 בינואר) 1848 – 19 במרץ (על פי הלוח היוליאני: 6 במרץ 1916) היה צייר רוסי שנודע בציוריו שתיארו אירועים היסטוריים. סוריקוב נולד בקראסנוירסק שבסיביר. בין השנים 1869–1871 למד תחת פאבל צ'יסטיאקוב באקדמיה הקיסרית לאמנות שבסנקט פטרבורג. בשנת 1877 עבר סוריקוב למוסקבה, והשתתף בציור הפרסקאות של קתדרלת ישו המושיע. בשנת 1878 נשא לאישה את אליזבת צ'אראיס, נכדתו של הדצמבריסטי סוויסטונוב. בשנת 1881 הצטרף לתנועת "הנודדים" (הפרדויז'ניקי). בשנת 1893 התקבל כחבר באקדמיה לאמנויות של סנט פטרבורג. סוריקוב נפטר ב-19 במרץ 1916 ונקבר בבית הקברות ואגאנקובסקויה שבמוסקבה. סוריקוב התמקד בציור אירועים היסטוריים מעברה של רוסיה, וניסה להציג אירועים אלה מתוך נקודת המבט של פשוטי העם אשר צפו באירועים. הציורים נחשבו מקוריים בסגנונם, בהצגת רגשות האנשים במהלך האירוע. בין יצירותיו הידועות נמנים "בוקר הוצאתם להורג של חיילי הסטרלצי" (1881), "אלכסנדר מנשיקוב בברזוב" (1883), "פאודוסיה מורוזובה" (1887) המוצגות בגלריית טרטיאקוב שבמוסקבה, ו"מסע סובורוב דרך האלפים" (1889) וציור הפלגתו של "סטפאן ראזין" (1910) המוצגות במוזיאון הרוסי שבסנקט פטרבורג. בוקר הוצאתם להורג של חיילי הסטרלצי פאודוסיה מורוזובה פרש הברונזה מנישקוב בברזוב כיבוש מצודת השלג מסע סובורוב דרך האלפים אדם כיבוש סיביר על ידי ירמק מדיה וקבצים בנושא וסילי סוריקוב בוויקישיתוף קורות חיים וסילי סוריקוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) וסילי סוריקוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) וסילי סוריקוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) וסילי סוריקוב, באתר Discogs (באנגלית)
וסילי פרוב

וסילי גריגורביץ' פֶּרוֹב (ברוסית: Василий Григорьевич Перов; 21 בדצמבר 1833 (יוליאני) – 29 במאי 1882 (יוליאני)) היה צייר רוסי, שצייר בסגנון הריאליסטי וממייסדי תנועת האמנות רבת ההשפעה "הנודדים". וסילי פרוב נולד ב-1834 בטובולסק, אשר בסיביר, היה בנו הלא חוקי של הברון גריגורי קרלוביץ' קרידנר. מקור שם-משפחתו שבחר לעצמו הוא בכינוי "פרוב" שהדביק לו מורהו לכתיבה (перо [פֶּרוֹ], ברוסית "נוצה"). פרוב למד בבית ספר בארמזס הנמצאת במרכז רוסיה, כ-400 ק"מ דרומית למוסקבה, המרוחקת אלפי קילומטרים מעיר הולדתו. לאחר מכן עבר לבית הספר לאמנות של אלכנסנדר סטופין. היה זה בית ספר לאמנות הראשון באימפריה רוסית שהוקם מחוץ לערים הגדולות. בשנת 1853 התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה. בשנת 1856 זכה במדליית כסף עבור איור של ראש נער בתחרות של האקדמיה הקיסרית לאמנויות. פרס זה היה הראשון בפרסים רבים שקיבל מהאקדמיה. בשנת 1857 זכה במדליית כסף עבור "חקירת הקומיסר של המשטרה הכפרית" ומדליית זהב עבור "סצנה ליד קבר" ו"בנו של הכומר מועלה בדרגה". בשנת 1861 זכה במדליית זהב עבור "הדרשה בכפר". פרס זה העניק לו מלגה ללימודים בחו"ל, ובשנת 1862 נסע למערב אירופה וביקר בגרמניה ובפריז. בתקופה זו צייר את המראות שראה ברחובות מערב אירופה ובהן היצירות "מוכר הפיסלונים", ו"מוזיקיאים וצופים". פרוב שב למוסקבה בשנת 1865 ועד שנת 1871 יצר את יצירות האמנות הידועות שלו: "התור ליד המזרקה", "ארוחה במנזר", "המסע האחרון", "טרויקה", "יום שני של התענית", "הגעת האומנת לבית הסוחר", "המורה לציור", "ליד מסילת הרכבת", "המחלוקת על האמונה" ו"הפונדק האחרון בשער העיר". בשנת 1866 קיבל את התואר של חבר אקדמיה, ובשנת 1871 מונה למרצה בבית הספר לאמנות, פיסול ואדריכלות של מוסקבה. בתקופה זו הצטרף לתנועת "הנודדים". פרוב נפטר ב-10 ביוני 1882 בכפר קוזמינקי שליד מוסקבה בעקבות מחלת שחפת ונקבר במנזר דונסקוי. קבצן בפריז, 1864 טרויקה, 1866 הטבוע, 1867 לצד מסילת הברזל, 1868 לוכד הציפורים, 1870 ילדים ישנים, 1870 ציידים במנוחה, 1871 אלכסנדר אוסטרובסקי, 1871 הגעת האומנת לבית הסוחר הפונדק האחרון בשער העיר מתן פסק דינו של ימליאן פוגאצ'ב, 1879 הנוצרים הראשונים של קייב, 1880 ישו על הר הזיתים המחלוקת על האמונה, 1881 קורות חיים יצירותיו של פרוב על פי הלוח היוליאני: 21 בדצמבר 1833 - 29 במאי 1882 וסילי פרוב באתר www.tanais.info
וסילי פולנוב

וסלי דמיטרייביץ' פולנוב (ברוסית: Поленов Василий Дмитриевич;‏ 1 ביוני 1844 – 18 ביולי 1927) היה צייר נופים ריאליסטי רוסי, ואחד מחברי תנועת האמנות "הנודדים". אחותו היא הציירת ילנה פולנובה. פולנוב למד תחת פאבל צ'יסטיאקוב ובין השנים 1863–1871 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות. בתום לימודיו נסע לאיטליה ולצרפת ללמוד את סגנונות הציור של אירופה המערבית, ובמסע זה צייר את "זכות הגביר" (1874, גלריית טרטיאקוב). בין השנים 1877–1878 השתתף במלחמת רוסיה-טורקיה כצייר מלחמה. בשובו מהמלחמה הצטרף לתנועת "הנודדים" והציג בתערוכות הנודדות של קבוצת האמנים. עבודותיו זכו לפופולריות רבה, ונרכשו על ידי האספן העשיר פאבל טרטיאקוב עבור הגלריה שלו. בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-19 התמקד פולנוב בציור ציורי נוף בסגנון ריאליסטי, ושאף להציג את הנוף הרוסי ולגרום לצופה לחוש באוויר הצח שבאזור הכפרי. דוגמות ליצירות אלה הן "החצר במוסקבה" (1878), "גן הסבתא" (1878), "אגם זארוסשי" (1879). בין השנים 1881–1882 נסע פולנוב למזרח התיכון וליוון ואייר איורי נוף אשר שימשו בסיס ליצירת המופת "ישו והחוטא" (1886 - 1887). ביצירות שנוצרו לאחר ביקור זה, התמקד פולנוב בשילוב תמות מהברית החדשה עם ציורי נוף ריאליסטיים של נופי ארץ הקודש. במקביל בשנות ה-80 של המאה ה-19 עסק פולנוב בציור תפאורות לתיאטרון. בנוסף עיצב פולנוב את ביתו של סאווה מאמונטוב שבאברמצבו, ואת האופרה הרוסית הפרטית. פולנוב התקבל לאקדמיית סנקט פטרבורג לאמנויות בשנת 1893 והוכרז כ"אמן העם של ברית המועצות" בשנת 1926. פולנוב עסק בהוראה ולימד אמנים רבים בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ובהם אברם ארחיפוב, ולדימיר קוזלובסקי, ואסילי פרפליוצ'יקוב, אמילי שאנקס, יצחק לויתן, קונסטנטין קורובין ואלכסנדר גולובין. לאחר מותו, הוכרז בית אחוזתו של פולנוב בבורוק כמוזיאון לאומי לאמנות, ושם הכפר בו שוכנת האחוזה שונה ל"פולנובו" על מנת להנציח את האמן. מדיה וקבצים בנושא וסילי פולנוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וסילי פולנוב וסילי פולנוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
תוכנית פהד

תוכנית פהד, תוכנית להסדר מדיני במזרח התיכון שהוצעה ב-7 באוגוסט 1981 על ידי נסיך הכתר הסעודי, לימים פהד מלך ערב הסעודית. התוכנית כללה את שמונה הנקודות הבאות: נסיגה מלאה של ישראל מכל השטחים שכבשה ב-1967 לרבות "ירושלים הערבית". הכרה בזכות השיבה של הפלסטינים ותשלום פיצויים למי מהם שלא יהיו מעוניינים לנצל זכות זו. מדינה פלסטינית עצמאית שבירתה ירושלים. פירוק כל ההתנחלויות שהוקמו בשטחים האמורים לעיל. חופש פולחן למאמיני כל הדתות במקומות הקדושים. תקופת מעבר, בת לא יותר ממספר חודשים, בה יהיו נתונות יהודה ושומרון ורצועת עזה תחת חסות האו"ם. זכותן של כל המדינות באזור לחיות בו בשלום. האומות המאוחדות או מדינות החברות בארגון יערבו לביצוע התוכנית. התוכנית אומצה על ידי הליגה הערבית בוועידה שנערכה בפאס בסוף 1982, אך לא בלי תוספות משמעותיות: הכרה באש"ף כמייצג הלגיטימי והבלעדי של הפלסטינים ובזכותם להגדרה עצמית. יוזמה זו נדחתה על ידי ישראל אשר הטילה ספק בכנות נכונותם של הסעודים להכיר בה ומצידה לא נטתה בזמן ההוא להכיר באש"ף ובזכות השיבה. מה שבולט בהיעדרו מהתוכנית, בשתי הגרסאות, היא הסדרת היחסים בין מדינות ערב וישראל. עם זאת, עצם הנכונות להכיר בקיומה ולחיות עימה בשלום היוותה התקדמות ביחס לשלושת הלאווים של ועידת חרטום ב-1967. יוזמת השלום הערבית, 2002 תוכנית פהד באתר הכנסת (הקישור אינו פעיל, 30 ביולי 2022) תוכנית פהד באתר UNISPAL (מערכת המידע של האו"ם בנושא פלסטין). מכתב שנמסר לאו"ם על ידי מרוקו, המסכם את עמדת וועידת פאס. (UNISPAL).
הסכם לונדון (1840)

הסכם לונדון משנת 1840 (באנגלית: Convention for the Pacification of the Levant) הוא הסכם בינלאומי אשר שמו הרשמי "הסכם להשכנת שלום בלבנט" ואשר נחתם ב-15 ביולי 1840 בין המעצמות האירופיות בריטניה, אוסטריה, פרוסיה, ורוסיה מצד אחד, והאימפריה העות'מאנית מן הצד השני. הסכם זה מתמצת הסכמים קודמים הנוגעים לאימפריה העות'מאנית ומלחמתה במצרים בראשות מוחמד עלי ואשר היו יוזמת המעצמות האירופיות מחשש שמא התמוטטות האימפריה העות'מאנית תגרום לחוסר יציבות באירופה. החתומות על ההסכם הבטיחו למוחמד עלי וליורשיו שלטון קבוע במצרים ובסנג'ק עכו (מחוז עכו), בתנאי שאזורים אלה יוותרו חלק מן האימפריה העות'מאנית. תחומי "מחוז עכו" כפי שהובטח לו נרחבים מאוד, והם כוללים את רוב ארץ ישראל המערבית. ההסכם מפרט במדויק את תחומי השטח שהוצעו לו, והם (בתרגום חופשי): "מראש הנקרה יוצא קו לעבר שפך נהר חצבאני, משם לאורך החוף המערבי של הכנרת, לאורך הגדה של נהר הירדן, לאורך החוף המערבי של ים המלח, משם לקצה הצפוני של מפרץ עקבה (=מפרץ אילת), ואז לאורך החוף המערבי של מפרץ עקבה והחוף המזרחי של מפרץ סואץ, עד סואץ". בתמורה היה על מוחמד עלי לסגת בתוך עשרה ימים משאר אזורי סוריה ולהשיבם לשלטונו של אבדילמג'יט הראשון, כמו גם את ספינות הצי העות'מאני אשר ערקו לנמל אלכסנדריה. מוחמד עלי אף היה צריך להסיג באופן מיידי את כוחותיו מחצי האי ערב, מן הערים הקדושות לאסלאם, כרתים, מחוז אדנה וכל שאר שטחי האימפריה העות'מאנית. מוחמד עלי היה צריך לכבד את ההתחייבויות שקיבלה בריטניה בהסכם באלטה לימאן ובמיוחד את סעיף 6 המציין במפורש את מצרים. המעצמות האירופיות התחייבו לעשות כל מאמץ אפשרי ליישם את תנאי ההסכם בדרכי שכנוע, אולם מוחמד עלי, בתמיכתה של צרפת, סירב לקבל את תנאי ההסכם. עמדתו של מוחמד עלי הובילה לקונפליקט צבאי בשנת 1840 במזרח התיכון שבמהלכו התקיפו כוחות בריטים ואוסטרים את העיר עכו והביסו את כוחותיו של מוחמד עלי. תבוסה זו הייתה תחילתה של ירידת כוחו של מוחמד עלי במזרח התיכון אשר לוותה בהתקוממויות מקומיות בשטחים שבהם שלט. לבסוף, בהיותו בעמדת מגננה, הסכים מוחמד עלי לקבל את תנאי הסכם לונדון והפירמנים שהסולטאן קבע לאחריו. הסכמתו קבעה את שלטונו על מצרים וסודאן. הוא נסוג מסוריה ומכרתים ושלח אל הסולטאן את הצי העות'מאני. הסכם לונדון והפירמנים שנוספו לו היוו את הבסיס החוקי למעמדה של מצרים כפרובינציה בעלת זכויות יתר במסגרת האימפריה העות'מאנית. במאה ה-20 הזכירו חברי תנועת הלאומיות המצרית את הסכם לונדון בתמיכה לטענתם כי לבריטניה אין זכות להחזיק במצרים. נוסח הסכם לונדון משנת 1840 (באנגלית)
מרסאמון

מרסאמון (מצרית עתיקה: אהובת אמון) הייתה כהנת-זמרת מקדש כרנך במצרים העתיקה. מרסאמון התגוררה בעיר תבאי שבמצרים במהלך המאה השמינית לפני הספירה. המומיה של מרסאמון מוצגת במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. המומיה של מרסאמון נרכשה בשנת 1920 על ידי האג'יפטולוג ג'יימס הנרי ברסטד במהלך ביקורו במצרים. פניה של מרסאמון שוחזרו בעזרת טכנולוגיית טומוגרפיה ממוחשבת. בשנת 2008 נעשו שני שחזורים שהוזמנו על ידי המוזיאון, ונעשו במרכז הרפואי של אוניברסיטת שיקגו. מרסאמון, זמרת מימי הפרעונים, קמה לתחייה בפייסבוק, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2009 שחזור פניה של מרסאמון, בYouTube מרסאמון במגזין ארכאולוגיה
ישיבת קול יעקב

ישיבת קול יעקב היא ישיבה גדולה השוכנת בשכונת בית וגן בירושלים. נכון ל-2018 מונה כ-250 תלמידים. הישיבה נוסדה על ידי האחים הרב יהודה והרב דניאל עדס, על שם אביהם, הרב יעקב עדס, מראשי ישיבת פורת יוסף ואב"ד בירושלים. היא החלה את דרכה ככולל אברכים שהוקם בשנת ה'תשכ"ד, לאחר פטירת האב, ושכן בביתו. בהמשך נבנה בניין הישיבה בשכונת בית וגן. הישיבה הוקמה בתמיכת הרב אלעזר מנחם מן שך. חלק מרבניה הם ספרדים בוגרי ישיבות ליטאיות. משגיח הישיבה היה הרב דב יפה, עד לפטירתו בה'תשע"ח (נובמבר 2017). מאז משמשים בתפקיד הרב חיים שיפמן, הרב צבי לוי והרב חיים בלאק. בעבר היו מחצית מהתלמידים ספרדים ומחציתם אשכנזים-ליטאים. לקראת שנת הלימודים ה'תשע"ב התקבלו לראשונה תלמידים ספרדים בלבד. דרך הלימוד בישיבה היא דרך הלימוד המקובלת בעולם הליטאי. בעבר למדו בישיבה כמאה אברכים, אך עקב מצבה הכלכלי הקשה, הוחלט בסוף שנת ה'תשע"ה על סגירת הכולל. בישיבה מתקיימות במוצאי שמחת תורה הקפות שניות רבות משתתפים. תלמידי הרב יהודה עדס הקימו בנתיבות ובביתר ישיבות קטנות בשם זהה, המכוונת על ידו. ראש הישיבה הוא הרב יהודה עדס. המשגיח הוא הרב צבי לוי. הר"מים הם הרב יוסף דב וינטר, הרב משה ברכה, הרב יהושע אסטנבולי, והרב עקיבא כהן, חתניו של ראש הישיבה. בעבר לימדו בה עד לפטירתם, הרבנים משה קופשיץ ויצחק דז'ימיטרובסקי. את הישיבה ניהל הרב אריה הראל, חתנו של הבאבא סאלי. כיום מנהל אותה יצחק גרינוולד. הרב אליהו בקשי דורון (בכולל שעל ידי הישיבה) הרב שלמה ידידיה זעפראני (בכולל שעל ידי הישיבה) הרב יעקב עדס (דברי יעקב) הרב ד"ר רונן לוביץ הפרשן יעקב ריבלין הזמר ישי לפידות הרב אשר חמוי (ראש ישיבת "אבני נזר") הרב אופיר מלכה ישיבת קול יעקב (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית יום ליום, סקירת עולם הישיבות הספרדי, גיליון החדשות, כ"ח באב ה'תשע"ח משה ויסברג, בחדרי חרדים, מפת הישיבות, אלול תשע"א • ה'רשמים' נחשפים לראשונה • פרויקט ענק ובלעדי, באתר בחדרי חרדים, 28 ביולי 2011
לשכת הגולה

לשכת הגולה הייתה אחת הלשכות בצפון העזרה של בית המקדש, אשר שימשה להובלת מים ולאספקתם לבית המקדש. בלשכת הגולה היה גלגל גדול ששימש לשאיבת מים מבור שהיה בעזרה לשם אספקת מים שוטפת לבית המקדש, כפי שמתואר במשנה: לשכת הגולה שם היה בור הגולה, והגלגל נתון עליו, ומשם מספקין מים לכל העזרה. — משנה, מסכת מדות, פרק ה', משנה ד' יש הטוענים כי הלשכה נקראת כך מפני שעולי הגולה בנו אותה. מסתבר, עם זאת, שהיא נקראת על שם הגלגל שהיה שם (ראו בפסקה הקודמת), שכן הגלגל נקרא בלשון המשנה גולה. במשנה מצוין שהלשכה הייתה בצפון העזרה: שש לשכות היו בעזרה... שבצפון... ולשכת הגולה... — משנה, מסכת מדות, פרק ה', משנה ד' לפי המשנה הלשכה הייתה ליד לשכת העץ ולשכת הגזית בצפון העזרה. הלשכה עמדה בצפון העזרה, בקרבת המקום בו היה הים של שלמה בימי בית המקדש הראשון, בהתאם לעובדה שהשימוש בה היה דומה לשימוש בים של שלמה. במשנה נאמר גם שהיה בור מים גדול בסמוך לכיור ויש החושבים שהלישה הייתה שם, סמוך לכיור בין האולם למזבח. לשכת הגזית לשכת פרהדרין הצרכים למים בעזרה היו להדחת האיברים של הקרבן או מי שתייה לכהן האוכלים את הקרבנות
סטארה זאגורה (מחוז)

מחוז (אובלסט) סטארה זאגורה (בבולגרית: Област Стара Загора) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה. המחוז שוכן בדרום מרכז בולגריה, מצויות בו 12 רשויות מקומיות ועיר בירתו היא סטארה זאגורה. התיישבות מאורגנת בשטח המחוז מתוארכת למאה ה-5 לפני הספירה, עידן הממלכה התראקית. בשטח המחוז סמוך לעיר קאזאנלק, נתגלה קבר תראקי עתיק אשר הוכרז כאתר מורשת עולמית. מהמאה ה-1 ועד ה-7 נכללו שטחי המחוז בפרובינציה של האימפריה הרומית המערבית ולאחר מכן המזרחית. בהמשך נשלט השטח על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה. ב-1372 נכבש האזור על ידי מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1877 איבדו העות'מאנים את השליטה באזור עת הובסו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878). לאחר המלחמה נכללו שטחי המחוז במסגרת נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. מרבית התוצר המקומי הגולמי מגיע ממגזר התעשייה ולאחריו מגזרי החקלאות והשירותים. נכון ל-2004, עמדו נתוני האבטלה במחוז על 9 אחוזים מכלל כוח העבודה ובעיר סטארה זאגורה עצמה על 3.5 אחוזים, נתונים הנמוכים משיעור האבטלה הממוצע בבולגריה שעומד על 11.9 אחוזים. בשנה זו עמד ההיקף ההשקעות הזרות במחוז, בעיקר בתשתיות ובתעשיות אנרגיה על 838 מיליון אירו, נתון המהווה כ 40% מכלל ההשקעות הזרות בבולגריה. במחוז, מפעיל קונצרן "מזרח המריצה", מתחם הממוקם כ-40 קילומטרים מזרחית לעיר סטארה זאגורה וכולל מפעלים ושתי תחנות כוח תרמו-דינאמיות, המייצרות חשמל משריפת פחם, בהספק כולל של 1,450 מגה ואט, כל אחת. נכון ל-2007 מספק הקומפלקס כולו, 30 אחוזים מתצרוכת החשמל של בולגריה. באזור קיימת מבשלת בירה גדולה, המייצרת בירה מקומית ומותגים ברישיון וכן יקב בבעלות צרפתית, המייצר יין בעיקר לייצוא. במחוז קיימת תשתית נרחבת של מפעלי ייצור ועיבוד מזון וכן מפעלי רהיטים. תשתית החקלאות המחוזית מתבססת על גידולי חיטה, ירקות וענבים וכן צאן ובקר. המחוז הוא אחד מצמתי התחבורה החשובים של דרום בולגריה ודרכו עוברות מסילות הרכבת מסופיה לאיסטנבול ומסופיה לבורגס ובסמוך לעיר סטארה זאגורה ממוקם נמל תעופה. מדיה וקבצים בנושא סטארה זאגורה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטארה זאגורה נתונים: לשכת המסחר והתעשייה, מחוז סטארה זאגורה, 2007.
מאג רפא"ל

מאג רפא"ל הוא השם שניתן בצה"ל לעמדת הנשק OWS (ראשי תיבות של Overhead Weapon Station) המיוצרת על ידי רפאל וחמושה במקלע מאג 7.62 מ"מ מתוצרת FN Herstal הבלגית. הייחוד במערכת מאג רפא"ל היא שהשליטה במקלע נעשית מתוך הכלי הממוגן, ובכך המקלען לא נאלץ לחשוף את עצמו לאש אויב. המערכת כוללת חצובה עם אמצעים המתפעלים את המקלע, כוונות יום-לילה ועמדת שליטה והפעלה בתוך הכלי. עמדה זו הייתה אחת הראשונות מסוגה והשליטה נעשתה על ידי ידיות ומוטות שנכנסו אל גוף הכלי, זאת לעומת עמדות חדשות מסוג RCWS (ראשי תיבות של Remote Controled Weapon Station) בהן השליטה נעשית בצורה חשמלית והעמדה אינה חודרת לגוף הכלי ובכך מהווה נקודת חולשה במיגון. מאג רפא"ל מותקן על נגמ"שים של צה"ל, בהם האכזרית והפומ"ה. בשנות ה-90 הותקנו מספר מערכות מסוג זה במוצבים של רצועת הביטחון בדרום לבנון. גרסאות יותר גדולות של העמדה מותקנות על נגמ"שי אוטוקאר. קטלנית (אמצעי לחימה) טייפון (נשק) מדיה וקבצים בנושא מאג רפא"ל בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פילודנדרון מטפס

פילודנדרון מטפס (שם מדעי: Philodendron hederaceum, מכונה גם פילודנדרון עלה-לב) הוא מין צמח ממשפחת הלופיים, ירוק עד, שמוצאו באמריקה הטרופית. לעליו של הפילודנדרון המטפס צורה של לב, וקוטרם יכול להגיע עד ל-12.5 סנטימטר. בטבע פורח הפילודנדרון המטפס, במשך כל השנה. הפרחים לא בולטים במיוחד והם בעלי מתחל ירוק. כצמח נוי הוא בדרך כלל אינו מצמיח פרחים. הפילודנדרון המטפס מתרבה באמצעות ייחורים. הפילנדרון נאחז בעץ וקושר את עצמו לעץ. מדיה וקבצים בנושא פילודנדרון מטפס בוויקישיתוף פילודנדרון מטפס, באתר ITIS (באנגלית) פילודנדרון מטפס, באתר NCBI (באנגלית) פילודנדרון מטפס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פילודנדרון מטפס, באתר Tropicos (באנגלית) פילודנדרון מטפס, באתר GBIF (באנגלית) פילודנדרון מטפס, באתר The Plant List (באנגלית) פילודנדרון מטפס, באתר IPNI (באנגלית) Philodendron scandens, Plant of the Week ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.