laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אגם ניוס

אגם ניוס (בצרפתית: Nyos) הוא אגם לוע הממוקם בצפון-מערב קמרון. אורכו המרבי של האגם 2,000 מטר, רוחבו 1,200 ועומקו 208 מטר. ערך מורחב – האסון באגם ניוס כיס מאגמה הנמצא מתחת לאגם משחרר פחמן דו-חמצני (CO2) לתוך האגם. ב-21 באוגוסט 1986 התרחשה באגם התפרצות אגמית, המכונה גם בכינוי "היפוך אגמי": ענן של פחמן דו-חמצני בנפח של מעל לקילומטר מעוקב השתחרר מהאגם. ענן הפחמן אפף את הכפרים והישובים באזור האגם וגרם למותם מחנק של כ-1,700 בני אדם. הסיבה להתפרצות האגמית אינה ברורה, אולם מרבית החוקרים סבורים כי היא התרחשה בעקבות מפולת בוץ באגם, שהביאה לשחרור מצבור הפחמן הדו-חמצני בתחתית האגם אל האוויר. האסון הפנה את תשומת לב הקהילה המדעית לאגמים בהם כלוא מצבור של פחמן דו-חמצני. עד כה ידועים שני אגמים נוספים המסכנים את החיים שסביבתם: אגם מונון (Monoun) הנמצא כ-100 ק"מ דרום מזרחית לאגם ניוס וגרם גם הוא למותם של 37 איש מחנק ב-15 באוגוסט 1984, ואגם קיוו (Kivu) שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לרואנדה, המכיל בנוסף לפחמן גם גז מתאן. כדי למנוע התפרצויות אגמיות נוספות, הותקן באגם בשנת 2001 צינור המעלה מים רווים בפחמן מתחתית האגם. ירידת הלחץ מהמים מביאה לשחרור הפחמן המומס במים בצורה מבוקרת, ובכך מונע הצטברות כמויות גדולות של פחמן בתחתית האגם. בשנת 2011 הותקנו שני צינורות נוספים. מדיה וקבצים בנושא אגם ניוס בוויקישיתוף Killer Lakes, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 43:49) האגם הזה הרג 1,700 אנשים בפחות משעה, באתר מאקו דורון פישלר, זה בא מהאגם: סיפור אימה, בפודקאסט "התשובה", פברואר 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של קמרון ובנושא ימות ואגמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניוס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אגם ניוס – אגם לוע הממוקם בצפון קמרון Nios – טכנולוגיית מעבד מודפס
משתרשי ליה

משתרשי ליה הוא נימוק הלכתי לדין במשפטי-עברי, לפיו קיים חיוב תשלומין לאדם שגרם לאדם אחר חיסכון כספי. בניגוד לחיוב "נהנה", שבו מקבל ההנאה נהנה בפועל הנאה ממשית מהמהנה כך שאם ההנאה היא הנאה כספית ניתן לדרוש עליה כסף, ב"משתרשי ליה" האדם מרוויח כסף בעקיפין ואינו נהנה מחבירו הנאה ישירה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. בפירוש המילה משתרשי ישנם דעות שונות, יש הסוברים שהוא מלשון "שורש", ויש סוברים שהוא מלשון ירושה והרווחה. המקור לחיוב זה הוא בתלמוד בו נאמר כי מי שברשותו גורן שטבול למעשרות (=תבואה שהתחייבה בתרומות ומעשרות אך טרם הפרישו אותה) והמלך נטל ממנו את התבואה על פי חוקי המדינה, בעל התבואה חייב לשלם לשבט לוי ולכהנים את המעשרות שנגזלו מהם, מכיוון שבכך שלקחו ממנו את השדה במקום סכום קצוב שאותו היה צריך לשלם למכס, נמצא שהוא חסך כסף על חשבון התרומות ומעשרות ששיכים ללווים ולכהנים. התוספות קובעים, כי חיוב משתרשי הוא רק במקרה שברור שהאדם אכן חסך ממון בכך (כבמקרה הנ"ל בחיוב מס הנגבה בכוח על ידי המלך), אך לא בחיוב שניתן היה לחסוך (כמו אוכל שחסך, שיכול לומר "הייתי מתענה"). מדבריהם עולה לכאורה, כי קיים חילוק דיני בין חיוב "משתרשי" לחיוב "נהנה", שבו חייב אדם לשלם על הכסף שחסך על ידי הנאה מממון חבירו, כגון אדם שדרכו לשכור דירה להתגורר בה ובמקום זה התגורר בדירת חבירו העומדת להשכיר. אמנם הקצות החושן והנתיבות המשפט מסייגים את הדברים, ולדעתם, כי בניגוד לדין נהנה ששווה בדיניו לחיובי מזיק וניזק שהם תקפים רק ב"ממון שיש לו תובעין" ולא בממון שאין לו תובעים (כמו מעשר, שאין אדם שיש לו זכות משפטית מעשית עליו), חיוב משתרשי הוא חיוב אמיתי של "ממוני גבך" שאינו תלוי בתביעה משפטית. בטעם החיוב נחלקו הפוסקים: הגישה המקובלת בראשונים[דרוש מקור] היא שהחיוב הוא מדין "ממוני גבך", - ממוני אצלך, שהוא חיוב שקיים מסברא. לפי הריטב"א מדובר בחיוב מדרבנן. מלבד חיוב 'ימשתרשי ליה', ישנם בתלמוד סוגי חיוב נוספים, שהאדם מתחייב בהם אף שלא חיסר או הזיק לחבירו: נהנה - כשאדם מקבל הנאה או תועלת ממשיים. יורד לשדה חבירו - אדם שהשביח את נכסי חברו שלא מדעתו. מבריח ארי מנכסי חברו - הנאה עקיפה שבאה לאדם, על ידי אחר שהציל את ממונו מנזק או הפסד שעתיד היה להיגרם לנכסיו. "נהנה" ו"משתרשי ליה" באכסנאי בנרות חנוכה ובגדר דין אכסנאי באתר "דין" הרב אשר מילר, ענף ג' - משתרשי ליה בספר "מילי דנהנה" הרב יהודא אריה עזרין, משתרשי באיסורי הנאה, בכתב העת התורני המאור הערך "משתרשי ליה", באתר ויקישיבה, מתוך הספר קובץ יסודות וחקירות הערוך הקצר, ערך שרש. ראו רש"י על תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ס"ה, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קל"א, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף כ"א, עמוד ב'. מובא בספרו של הרב אברהם יפה'ן, דרך איתן סימן ה' עמ' רנ"ג. ראו קונטרסי שיעורים בבא קמא יב-יח ד"ה והנה
הואצין

הואצין (שם מדעי: Opisthocomus hoazin) הוא מין של עוף אוכל עלים; זהו המין היחיד ששרד ממשפחת ההואצינאים. בתי הגידול של ההואצין הם ביצות, יערות מנגרובים ונחלים, בין השאר באגני האמזונאס והאורינוקו, בדרום אמריקה. הוא תועד לראשונה בשנת 1776. ההואצינים קבוצתיים, וניזונים מעלים ומצמחי ביצה אחרים בקבוצות של כ-10 עד 50 פרטים. הם מחפשים מזון בשעות הבוקר והערב המוקדמות, ובחלק הנותר של היום הם בדרך כלל יושבים על ענפים ומעכלים את העלים שאכלו. תזונתו של ההואצין מורכבת בעיקר מעלים, ובמידה פחותה גם פירות ופרחים. אורכו כ-65 ס"מ, ומשקלו כ-1 ק"ג; צווארו ארוך וראשו קטן יחסית. נוצותיו צהובות-חומות בחלקן התחתון, ומפוספסות בשחור ולבן בחלקן העליון. מסביב לעיניו יש עור חשוף בצבע כחול, ומעל ראשו יש ציצת נוצות שאורכה 4 עד 8 ס"מ. העיניים חומות. ההואצין הוא העוף היחיד שיש לו קיבה ייחודית לאכילת עלים וניצנים: לאחר שהעלה נאכל, הוא מגיע לזפקו של ההואצין, שם הוא מפורק על ידי חיידקים והופך למעין עיסה; לאחר 48 שעות החלקים שאינם אכילים נפלטים עם ריח המזכיר צואת פרות, מה שגרם לכמה שבטים בדרום אמריקה לכנות את ההואצין "עוף הבקר". מחקר שנערך בוונצואלה העיד שתזונתם של ההואצינים מורכבת מ-82% עלים, 10% פרחים ו-8% פירות. אכילת העלים מקשה על ההואצינים לעוף, והואצינים בוגרים יכולים לעוף רק למרחקים קצרים; הם מבלים את רוב זמנם על עצים. לגוזלי ההואצין טפרים בקצות כנפיהם, בהם הם משתמשים לטיפוס על עצים. הטפרים הופיעו גם אצל עופות קמאים, כמו הארכאופטריקס, העוף המוקדם ביותר שידוע לנו. עם גדילתם של הגוזלים, הטפרים בכנפיהם נעלמים. ההואצינים מתרבים בעונת הגשמים, עונת הרבייה משתנה באזורים שונים. הזכר והנקבה, בנוסף לבני משפחה אחרים, משתתפים בבניית הקן ובגידול הגוזלים. הנקבה מטילה 2–3 ביצים, ודוגרת עליהן יחד עם הזכר במשמרות של כ-24 שעות, במשך כארבעה שבועות. הגוזלים מואכלים בדייסת עלים שעוכלה בקיבה והוקאה. הקינים מוקמים בדרך כלל מעל מים. לגוזלים יש שני טפרים שיוצאים מכל אחת מכנפיהם, מה שמסייע להם לטפס בחזרה לקן במקרה שהם נופלים למים. הגוזלים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה. מדיה וקבצים בנושא הואצין בוויקישיתוף הואצין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הואצין, באתר ITIS (באנגלית) הואצין, באתר NCBI (באנגלית) הואצין, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) הואצין, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) הואצין, באתר GBIF (באנגלית) הואצין, באתר אויסואקס-בירדס הואצין באתר הרשימה האדומה של IUCN
האיש עם הנעל האדומה

האיש עם הנעל האדומה (במקור: The Man with One Red Shoe) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1985 מז'אנר הקומדיה, בבימויו של סטן דרגוטי ובכיכובם של טום הנקס, דבני קולמן ולורי סינגר. הסרט גרסה אמריקאית של הסרט הצרפתי שנקרא "הבלונדיני עם הנעל השחורה" (Le Grand Blond avec une chaussure Noire) שיצא לאקרנים בשנת 1972, אז שיחקו בו פייר רישאר ומיריי דארק. הסרט כולל קטעי מוזיקה קלאסית מסימפוניית שחרזאדה שנכתבה על ידי המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי קורסקוב. קופר (מגולם על ידי דבני קולמן) הוא סגן מנהל ה-CIA שרוצה להיות מנהל, אבל רוס (מגולם על ידי צ'ארלס דרנינג) עומד בדרכו ומפריע להתקדמות שלו. קופר, שמוכן לעשות הכל כדי להיפטר מרוס, מואשם על לא עוול בכפו בכישלון עצירת הברחת סמים גדולה לצפון אפריקה, פרשה שזכתה לתשומת לב גדולה על ידי הקונגרס. רוס, שיודע על כוונותיו של קופר, מחליט להיות "חבר טוב" ומדליף לו כי אדם, בעל סימן מיוחד, אמור לנחות בנמל התעופה ולזכות אותו משערוריית הזיוף שהפילה עליו את האשמה לכישלון המבצע. הוא אינו יודע לכאורה מה הסימן אבל מעביר לקופר את המידע ומסביר לו שכאשר הוא יראה את האיש, הוא יידע שזה הוא. ההדלפה הזאת היא פרי המצאתו של רוס ואף אחד לא אמור להגיע או לזכות אותו מהאישומים. קופר הנואש למצוא את איש המסתורין לוקח את שותפו בראון (מגולם על ידי אדוארד הרמן) כדי להתחיל את המבצע חסר הסיכוי הזה מראש. מוריס (מגולם על ידי ג'יימס בלושי), אדם שאוהב מתיחות ותחבולות מחליט להעלים לחברו ריצ'רד דרו (מגולם על ידי טום הנקס) נעל אחת רגע לפני שהוא עולה לטיסה הביתה ומאלץ אותו לנעול נעל ספורט אדומה לצד הנעל השחורה שלו. כך, כשהוא עם זוג נעליים לא תואם עולה דרו על הטיסה הביתה ונוחת בשדה התעופה, שם מחכים צוות ה-CIA לאיש מסתורין אותו הם אמורים לזהות לפי רמז כלשהו. בראון מבחין באיש המוזר באולם הנוסעים ומחליט שזה האיש שהם מחפשים, אף על פי שדרו הוא בסך הכל כנר צעיר שמסתובב עם תזמורת ברחבי העולם, כולל במדינות קומוניסטיות, אך אף פעם לא הסתבך עם החוק. קופר וצוותו מחליטים שהנגינה היא למעשה קוד ושמדובר בכיסוי מושלם למרגל, ומתחילים לחקור את הנושא. כדי לגלות עליו עוד פרטים הם שולחים את מאדי (לורי סינגר) כדי לשמש כנערת פיתוי אך לרוע מזלם היא ממש מתאהבת בעלם החמודות ונופלת לרגליו. רוס רואה שכל התעלולים שלו להרשיע את האיש נכשלים עד שהוא מחליט לרצוח את האיש, אבל בעזרתה של מאדי מצליח ריצ'רד לשרוד. הסרט קיבל ביקורות שליליות למדי וזכה לציון של 46% בלבד מתוך 13 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes. "האיש עם הנעל האדומה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "האיש עם הנעל האדומה", באתר נטפליקס "האיש עם הנעל האדומה", באתר AllMovie (באנגלית) "האיש עם הנעל האדומה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "האיש עם הנעל האדומה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "האיש עם הנעל האדומה", באתר אידיבי "האיש עם הנעל האדומה", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "האיש עם הנעל האדומה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "האיש עם הנעל האדומה", קדימון באתר יוטיוב מאיר שניצר, החברים של ג'ונתן - "האיש עם הנעל האדומה"; במאי: סטן דראגוטי, חדשות, 5 בדצמבר 1985
הוצאת יבנה

הוצאת יבנה או בשמה המלא יהושע אורנשטיין, הוצאת ספרים יבנה בע"מ היא הוצאת ספרים שהוקמה בשנת 1932 בתל אביב על ידי יהושע אורנשטיין. מקור שמה של ההוצאה במרכז הרוחני שייסד יוחנן בן זכאי לאחר חורבן בית שני ביישוב יבנה. ההוצאה מתמקדת בעיקר באנציקלופדיות, מילונים, ספרי עיון, אטלסים, ספרי לימוד, ספרות ילדים, פסיכולוגיה ונושאים מתחום היהדות, כגון ספריו של הלל צייטלין. עם ספריה הבולטים של ההוצאה נמנים: אטלסים בעריכתו של משה ברור (האטלס האוניברסיטאי, אטלס פיסי, מדיני וכלכלי, והאטלס האוניברסיטאי החדש); 15 כרכים של פירושי התנ"ך שכתב אליה שמואל הרטום בהתבסס על שיטתו של משה דוד קאסוטו; "האנציקלופדיה לילדים", "מכלל - אנציקלופדיה לנוער" ו"יבנה - האנציקלופדיה לנוער"; אנציקלופדיות ל"גדולי ישראל" ול"חכמי התלמוד" פרי עטו של מרדכי מרגליות. עם סופרי ומאיירי ההוצאה נמנו: נחום גוטמן, אוריאל אופק ולוין קיפניס. לאחר פטירתו של אורנשטיין הועברה ההוצאה לבעלותה של בתו, נורית פריקסל. בשנת 2010 נרכשה ההוצאה על ידי בונוס ספרים. הוצאת יבנה, ברשת החברתית פייסבוק אתר ההוצאה בועז כהן, ‏הוצאת הספרים הוותיקה "יבנה" מוצעת למכירה תמורת 2.5-3 מיליון דולר, באתר גלובס, 5 במאי 2008 מהדורה ראשונה של התנ"ך בהוצאת ירושלים, יוני 1953, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים ספרי הוצאת יבנה, באתר סימניה ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מגדל פנינת המזרח

מגדל פנינת המזרח (בסינית: 东方明珠塔, דוֹנְגְ פָאנְג מִינְגְ ג'וּ טָה), הוא מגדל תקשורת בשאנגחאי, סין. מגדל פנינת המזרח נמצא על גדת נהר הואנגפו (אנ'), באזור העסקים לו ג'יה דזוואי (אנ'), ברובע פוּדוֹנג. על גדת הנהר הנגדית נמצא אזור הבונד, עובדה ההופכת את המגדל לציון דרך בולט באזור. המגדל תוכנן על ידי חברת עיצוב אדריכלי מודרני לשאנגחאי. בנייתו החלה בשנת 1990, והושלמה ב-1994. המגדל מתנשא לגובה 468 מטר ומעת שהושלמה בנייתו ועד לשנת 2007 היה הגבוה ביותר בסין. בשנת 2007 הושלמה בניית מגדל המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי שלקח ממנו את תואר המבנה הגבוה בסין. בשנת 2010 נחנך מגדל קנטון בעיר גואנגג'ואו, המתנשא לגובה 600 מטר, והוא הבניין הגבוה ביותר בסין נכון ל-2013. במגדל ישנן מרפסות תצפית בכל כדור, ובכדור שבגובה 267 מטר יש גם מסעדה מסתובבת. כמו כן, המגדל כולל מלון קטן בן 20 חדרים (Space Hotel). מגדל פנינת המזרח שייך לפדרציה העולמית של מגדלים גבוהים. בשנת 2007, התקיים במגדל קונצרט בסדרת לייב ארת'. מדיה וקבצים בנושא מגדל פנינת המזרח בוויקישיתוף Oriental Pearl Tower. World Federation of Great Towers ערך זה הוא קצרמר בנושא סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הבונד (סין)

הבּוּנְד (סינית פשוטה: 外滩; סינית מסורתית: 外灘) הוא אזור החוף במרכזה של העיר שאנגחאי אשר בסין. האזור משתרע לאורך הגדה המערבית של נהר ההונגפו, ברובע פוסי (Puxi) אל מול הרובע פודונג (pudong), בגדה המערבית של נהר ההונגפו. המילה "בונד" מתייחסת לסוללת העפר שהפכה לטיילת, ולרחוב העשיר באזור הזה, וגם למקומות סמוכים. זהו אחד מאתרי התיירות המבוקשים ביותר בשאנגחאי, ובנייה לגבהים, מוגבלת באזור זה. משמעותה של המילה "בונד" היא הגדה, הסוללה, או הרציף, כשמדובר על רציף אמבאנקד, מקור המילה הוא בפרסית ומשמעותה "סכר" (بَند). אף על פי שאתרים רבים ברחבי סין, יפן, והודו נקראים "בונד" (לדוגמה: יוקואמה בונד), וכך לעומת שאר הבונדים, מקובל להתייחס לאזור זה כאל "הבונד". באזור הבונד אשר בשאנגחאי, ישנם עשרות מבנים היסטוריים, לכל אורך נהר ההונגפו, שפעם היו בנקים, מלונות ובתי מסחר מבריטניה, צרפת, ארצות הברית, איטליה, רוסיה, הולנד, בלגיה, יפן, וגרמניה, וכמו כן גם הקונסוליות של רוסיה ובריטניה, מועדון שאנגחאי, ומועדון הבונים החופשיים. הבונד נמצא בצפון העיר העתיקה של שאנגחאי, אשר הייתה מוקפת חומה בתחילת ההתיישבות הבריטית, לאחר מכן ההתיישבויות האמריקאיות והבריטיות השתלבו בהסכם בינלאומי, והצמיחה וההתפשטות בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, הביאו לבונד את ההזדמנות שבה הפכה למנהלת הפיננסית של מזרח אסיה, והנמל שבחלק הצרפתי של הבונד, שהיה ממזרח לעיר העתיקה, הפך ללא יותר מאזור תפעול. מדיה וקבצים בנושא הבונד בוויקישיתוף
בר גיורא (מושב)

בר גיורא הוא מושב בהרי יהודה בין הערים ירושלים ובית שמש השייך למועצה אזורית מטה יהודה. היישוב ממוקם בפרוזדור ירושלים ליד הקילומטר ה-2 בכביש 386 מצומת צור הדסה לצומת עין כרם, כ-15 ק"מ (כביש) דרומית-מערבית לירושלים, בגובה של 715 מטר מעל פני הים. המושב נקרא על שם שמעון בר גיורא, מגיבורי היהודים בימי המרד הגדול ברומאים (מופיע במקורות שונים גם כ"בר-גיורה"), שכפר מולדתו הוא גרשה ובעבר הוא זוהה עם חורבת גרס (אנ') המצויה בנחל גרס, יובלו של נחל סנסן הסמוך. המקום נוסד ב-18 באוקטובר 1950 על ידי עולים ממרוקו. היישוב משתייך לארגון משקי חרות בית"ר, והוקם בתחילה כמחנה עבודה בשם "איתנים" שהפך למושב בשנת 1954. המושב נכלל במועצה אזורית האלה (בהמשך התמזגה המועצה לתוך מועצת מטה יהודה). ועדה של משרד החקלאות קבעה בתחילת 1961 כי אין כל טעם בהמשך קיומו של המושב כמושב חקלאי. בבר גיורא פעלה אכסניית נוער וכן בית ספר שדה של החברה להגנת הטבע. שני מוסדות אלו כבר לא פועלים במקום. צפונית למושב תחנת מידע של קרן קיימת לישראל המשולבת עם קפה־מסעדה בשם "בר בהר". המקום משמש כמרכז למטיילים ונקודת מוצא למספר מסלולי טיול באזור. אחד המסלולים הוא שביל מסומן בנחל קטלב שבתחילתו מעיין "עין גיורא". נחל קטלב יורד בירידה תלולה כשני קילומטר בקניון נאה לנחל שורק, שם עוברת מסילת הרכבת לירושלים. במקום יש את בניין תחנת הרכבת בר גיורא. בעבר הייתה זו תחנה תפעולית עם מסילה כפולה למפגש בין רכבות והיה במקום מתקן לאספקת מים לקטרי קיטור, המים הגיעו בצינורות מעין גיורא. מתחנת הרכבת לכיוון מערב עובר שביל המסומן בצבע ירוק המוביל אל שרידי הכפר דיר א-שיח', שם יש מבנה קבר שייח' יפה, בדר אלג'מלי, הידוע גם בשם שיח' סולטאן בדר. ביישוב שוכן יקב הבוטיק סוסון ים. המקום בו נמצא היום המושב היה בתקופת המנדט מחנה נופש צבאי בריטי בשם "מחנה עַלַאר" כשמו של הכפר הערבי הסמוך עַלַאר. שמיקומו בגבולו של מושב מטע הסמוך למושב בר גיורא. שמה של "תחנת הרכבת בר גיורא" עד סיומה של תקופת המנדט היה "תחנת דִיר אֶ-שֵיח'", כשמו של הכפר הערבי דיר א-שיח' ששכן סמוך לתחנה הרכבת. תחנת בר גיורא היא תחנת רכבת תפעולית על מסילת הרכבת לירושלים. התחנה שוכנת בקטע המסילה מנען דרך בית שמש לירושלים, בערוץ נחל שורק כשני קילומטר צפונית למושב בר גיורא. שני הכפרים הללו נכבשו במלחמת העצמאות במבצע ההר על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח והיום הם כפרים נטושים. מדידת עוצמת השדה המגנטי של כדור הארץ וכיוונו מבוצעות באמצעות מגנטומטר, מכשיר שמודד ורושם את עוצמת השדה המגנטי המקומי ואת כיוונו לאורך הזמן. בישראל קיימות כיום שלוש תחנות מדידה (המכונות "מצפים מגנטיים") המופעלות על ידי המרכז למיפוי ישראל: בהר חרמון, בבר גיורא ובהרי אילת. תחנת הרכבת בר גיורא כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת כרטא, 1978. עמ' 76. זאב וילנאי, אריאל אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, הוצאת עם עובד - תרבות וחינוך, 1986. עמ' 1020. מדיה וקבצים בנושא בר גיורא בוויקישיתוף יעקב שקולניק, מעיינות, בוסתנים ומדרגות סלע, באתר ynet, 13 במרץ 2003 בר גיורא - עין גיורה, טבע ונופים בישראל מיכאל יעקובסון, אוצרות נטושים: מקולנוע "שרון" בנתניה עד מפעל ברוטליסטי בנצרת עילית, באתר Xnet‏, 21 באפריל 2019 מראה כללי במושב בית הכנסת קהילת בני ישראל - אהבת שלום בניין הספרייה התורנית גן שעשועים אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 מנחם תלמי, 4 כפרים שהוקמו בטעות, מעריב, 30 בינואר 1961
משפט RuSHA

משפט RuSHA, ובשמו הרשמי: ארצות הברית נגד אולריך גרייפלט ואח' (The United States of America vs. Ulrich Greifelt, et al.) היה השמיני מבין שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים אשר נידונו בפני בית דין צבאי אמריקאי בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, לאחר תום מלחמת העולם השנייה. במשפט RuSHA עמדו לדין 14 נאשמים, כולם נושאי משרות בארגונים שונים של האס אס אשר היו אחראים ליישום תוכנית טיהור הגזע של גרמניה הנאצית: חברים במשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס (בגרמנית: SS-Rasse- und Siedlungshauptamt, ובר"ת: RuSHA), משרד נציב הרייך לחיזוק הגרמניות (Reichskommissar für die Festigung des deutschen Volkstums) שבראשו עמד היינריך הימלר, משרד ההשבה למולדת של גרמנים אתנים (Volksdeutsche Mittelstelle, ר"ת: VoMi), ולבנסבורן. מוקד האישומים היה טיהור אתני ופעולות גירוש. שופטי בית הדין היו, אב בית הדין לי ב. ווייט, שופט בית המשפט העליון של ג'ורג'יה, דניאל ט. אוקונור מבית המשפט העליון של מסצ'וסטס, וג'ונסון ט. קרופורד מאוקלהומה. התובע הראשי במשפט היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור. כתבי האישום הוגשו ב-7 ביולי 1947 והמשפט נמשך החל מ-20 באוקטובר 1947 ועד 10 במרץ 1948. פשעים נגד האנושות על ידי יישום תוכניות ל"טוהר הגזע" על ידי חטיפת ילדים, אילוץ נשים הרות שאינן שייכות לגזע הארי להפיל, ביזה והגליה של אוכלוסיות ממקומות התיישבותן בשטחים כבושים ויישובם מחדש של "גרמנים אתנים" (Volksdeutsche) באותם שטחים, שליחת אנשים שקיימו יחסי מין בין-גזעיים למחנות ריכוז, ובאופן כללי השתתפות ברדיפת יהודים. פשעי מלחמה באותן נסיבות. חברות בארגון פשע, האס אס. כל הנאשמים הואשמו בסעיפים 1 ו-2 בכתב האישום. אינגה וירמטץ לא הואשמה בסעיף 3 לכתב האישום. כל הנאשמים הכחישו את אשמתם. The RuSHA Case, ב-Mazal Library (באנגלית)
האמפיתיאטרון הרומי בפולה

האמפיתיאטרון הרומי בפּוּלָה ממוקם בעיר פולה שבמחוז איסטריה, קרואטיה. אמפיתיאטרון זה הוא האמפיתיאטרון השישי בגודלו בכל העולם. המבנה נבנה בין 27 לפנה״ס-68 לספירה, כשהעיר נהייתה למרכז אזורי של הרומאים ונקראה פיאטס ג'וליה, מחוץ לחומות העיר, לאורך ויה פלאביה, דרך שחיברה בין העיר פולה לרומא ועברה באקוויליה. המבנה נבנה לראשונה מעץ בתקופת שלטונו של אוגוסטוס ושוב פעם מאבן בתקופת שלטונו של קלאודיוס. המבנה נותר בשימוש עד המאה ה-5, כשהונוריוס אסר על קרבות גלדיאטורים במקום. במאה ה-5 אנשים מקומיים החלו לשדוד אבנים ממבנה האמפיתיאטרון, עד שבמאה ה-13 הפטריארך של אקוויליה אסר על שוד של אבנים מהמבנה. בימי הביניים שימש פנים המבנה לרעייה ולירידים ימי ביניימים. ב-1583 הרפובליקה של ונציה הציעה לפרק את המבנה ולבנות אותו מחדש בתוך ונציה. השימוש האחרון במבנה כמקור לאבן, היה בשנת 1709, כשנלקחו מן המבנה אבנים למגדל פעמונים השייך לקתדרלה של פולה. האמפיתיאטרון משמש לקונצרטים רבים, בין המופיעים או אלה שהופיעו במקום נמנים אנדראה בוצ'לי, אלטון ג'ון, מאנו צ'או ועוד רבים. מדיה וקבצים בנושא האמפיתיאטרון הרומי בפולה בוויקישיתוף
אלן נאן מיי

אלן נאן מיי (באנגלית: Alan Nunn May; ‏2 במאי 1911 - 12 בינואר 2003) היה פיזיקאי בריטי שפעל כמרגל סובייטי והעביר לברית המועצות את סודות הנשק הגרעיני בימי מלחמת העולם השנייה. אלן נאן מיי נולד בשנת 1911 בעיירה קינגס נורטון (Kings Norton) שליד העיר ברמינגהאם במרכז אנגליה. כבן לאב עסק ביציקת כלי נחושת. מנעוריו היה תלמיד מצטיין. בשנת 1930 החל ללמוד לימודי פיזיקה באוניברסיטת קיימברידג'. מיי היה אוהד של ברית המועצות והקומוניזם והצטרף למפלגה הקומוניסטית הבריטית. בגמר לימודיו בשנת 1936 ביקר בעיר לנינגרד בברית המועצות. בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החל מיי לעבוד במיזם סודי של פיתוח המכ"ם בסאפוק, ולאחר מכן בבריסטול במיזם שנועד לפתח שיטות לצילום חלקיקים רדיואקטיביים. בהמשך צורף לצוות של אוניברסיטת קיימברידג' שעסק בפיתוח כור אטומי המבוסס על מים כבדים. מיזם זה שולב בפרויקט מנהטן האמריקאי לפיתוח פצצת האטום ובשנת 1943 יצא הצוות לקנדה לפעול בבניית כור אטומי ליד אוטווה. בשנת 1940 חדל כבר מיי להיות חבר במפלגה הקומוניסטית, אך משנחשף לדוח"ות אודות האפשרות שגרמניה תהיה מסוגלת לבנות פצצת אטום, אזי למרות שלא היה יותר חבר במפלגה הקומוניסטית, האמין כי יש לחלוק את המידע על פיתוח הנשק הגרעיני עם ברית המועצות, בעלת בריתה של בריטניה במלחמה. הוא עשה זאת בכך שסיפק דוגמאות של אורניום-235 ו-אורניום-233 ללויטננט פאבל אנגלוב, איש הגה-אר-או, המודיעין הצבאי בקנדה. כמו כן צילם מיי מסמכים סודיים, כולל מסמכים אמריקאיים והעבירם לאיש הקשר. לאחר סיום המלחמה בספטמבר 1945 שב מיי לבריטניה. עוד בקנדה תדרך אותו איש הקשר, בדבר הסידורים להמשך המגעים החשאיים עם המודיעין הסובייטי שיתקיימו ליד המוזיאון הבריטי לונדון. ב-5 בספטמבר 1945 ערק למערב איגור גוזנקו, פקיד הצופן בשגרירות ברית המועצות באוטווה בירת קנדה, וחשף את פעולות הריגול הסובייטי במדינות המערב. גילוייו הובילו למעצרו של מיי במרץ 1946 ולחקירתו על ידי ה-MI5, שירות הביטחון הבריטי. בחקירתו הודה לבסוף כי ריגל לטובת הסובייטים. מיי הועמד לדין בלונדון באשמת ריגול, וב-1 במאי 1946 נדון על פי הודאתו לעשר שנות מאסר עם עבודת פרך. לאחר שש שנות מאסר שוחרר מיי ממאסרו בשנת 1952 בגין התנהגות טובה. עם שחרורו הצהיר כי העביר את המידע לסובייטים משום שראה בכך "תרומה לביטחון האנושות". לאחר שחרורו לא הצליח מיי להשיג משרה באחת האוניברסיטאות בבריטניה. בשנת 1963 הוא מצא משרה באוניברסיטה של גאנה בעקבות המלצה של ג'ון דזמונד ברנל. ברנל, קריסטלוגרף ופיזיקאי שייעץ לגאנה להקים את רשת החינוך הגבוה לאחר קבלת העצמאות מבריטניה, היה שותף לדעותיו הפוליטיות של מיי. מיי הועסק באוניברסיטה של גאנה כפרופסור לפיזיקה. בשנת 1978 חזר לבריטניה. אלן נאן מיי נפטר בשנת 2003. עד למותו לא הביע כל חרטה על פעולות הריגול שלו. אלן מורהד, מרגלי האטום, כתבים, 1953 ג'ים באגוט, הפצצה: ההיסטוריה הסודית של פצצת האטום: 1949-1939, עליית הגג ומשכל, 2012 מדיה וקבצים בנושא אלן נאן מיי בוויקישיתוף אלן נאן מיי באתר Spartacus. אלן נאן מיי באתר Spymuseum. "האיש שגנב את האורניום"(הקישור אינו פעיל) פרק מתוך ספרו של אלן מורהד "מרגלי האטום" שהתפרסם במעריב ב-19.1.1953. "משפטו של אלן נאן מיי"(הקישור אינו פעיל) פרק נוסף מן הספר שהתפרסם במעריב ב-20.1.1953. מרגל האטום הבריטי לאוניברסיטת גאנה(הקישור אינו פעיל) דבר 16.1.1962. אנדרו בראון (Andrew Brown), ג'. ד'. ברנל: המלומד של המדע (J.D. Bernal: The Sage of Science), הוצאת Oxford University Press, ‏ (2005), ISBN 0198515448. עמ' 407
ינוח (עיר מקראית בגליל)

יָנוֹחַ הייתה עיר בגליל בתקופת ממלכת ישראל. ינוח נזכרת פעם אחת בתנ"ך. בספר מלכים מסופר כי בתקופת פקח בן רמליהו מלך ישראל, כבש אותה תגלת פלאסר השלישי מלך אשור: ”בִּימֵי פֶּקַח מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל בָּא תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיִּקַּח אֶת עִיּוֹן וְאֶת אָבֵל בֵּית מַעֲכָה וְאֶת יָנוֹחַ וְאֶת קֶדֶשׁ וְאֶת חָצוֹר וְאֶת הַגִּלְעָד וְאֶת הַגָּלִילָה כֹּל אֶרֶץ נַפְתָּלִי וַיַּגְלֵם אַשּׁוּרָה:” הארכאולוג לואי-איג ונסאן, הציע לזהות את ינוח עם "תל אַ-נַעְמֶה" שבעמק החולה. ונסאן שיער שהשם ינוח הוא הצורה העברית של השם הכנעני ינועם שהופיעה בכתובות מצריות מתקופת הברונזה המאוחרת. אחרים דחו זיהוי זה בטענה שאין דמיון בשם בין ינוח ל"נעמה". היו שהציעו לזהות את ינוח בכפר "ינוח" בלבנון, 10 קילומטר מזרחית לצור. במאה ה-20 הוצע על ידי קליין, לזהותה בין תרשיחא ליאנוח-ג'ת, באתר שבו נערכו חפירות ארכאולוגיות ונמצאו ממצאים מתקופת הברונזה ותקופת הברזל. יוחנן אהרוני תמך בזיהוי זה וטען שהיא תואמת את הרשימות האנליסטיות של תגלת פלאסר השלישי שנמצאו בכלח הכוללות, לשיטתו, שמות ערים מאזור עכו. החוקר יעקב קפלן הציע לזהות את ינוח בתל הנמצא בין תל אבל בית מעכה לתל קדש, שזוהו בהתאם עם "תל אבל" ו"תל קדיס" שבגליל העליון, בהתאם לסדר הערים בפסוק. קפלן זיהה את ינוח עם תל הנמצא ב"גבעת שוקת" שליד כפר גלעדי, אשר לא הרחק ממנו קיים אתר הלניסטי רומי בשם ח'רבת ניחא, הנזכר כבר במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. על פי הצעתו של קפלן, השם של ינוח נדד מגבעת שוקת אל "ח'רבת ניחא", מרחק של כקילומטר וחצי. הערך: ינוח, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 355. יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974, עמ' 94. אמנון גופר, לטייל, לאכול ולנוח ביאנוח, באתר ynet, 24 באוגוסט 2006 יש לציין כי "ינוח" נוספת נזכרת בספר יהושע, פרק ט"ז, פסוקים ו'–ז', בין נחלות שבט אפרים ושבט מנשה, ומזוהה כיום עם "ח'רבת יאנון" שבשומרון. ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק כ"ט. אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו ג, עמ' 704 יעקב קפלן, לזיהוין של אבל בית מעכה ושל ינוח, ידיעות בחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, שנה ל', א-ב, תשכ"ו, עמ' 52-56 חרבת נוחה באתר עמוד ענן (אתר אינטרנט) ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.