laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טופקאפי (סרט)

טופקאפי (באנגלית: Topkapi) הוא סרט מסוגת קומדיית שוד משנת 1964 בבימוי של ז'ול דאסן עם מלינה מרקורי, מקסימיליאן של ופיטר יוסטינוב בתפקידים הראשיים. התסריט מבוסס על הרומן "אור היום" (The Light of Day) של אריק אמבלר מ-1962. חבורה קטנה של אנשים שאינם מוכרים למשטרה, מתכננת ומבצעת שוד מושלם של גנבת פגיון משובץ באיזמרגדים ממוזיאון טופקאפי באיסטנבול. פיטר יוסטינוב זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. הוא היה מועמד ביחד עם מלינה מרקורי לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי. דאסן בחר במלחין מאנוס חג'ידאקיס לאחר שיתוף הפעולה המוצלח שלהם בסרט "רק בימי חול" מ-1960. צילומי החוץ נערכו באיסטנבול (טורקיה) ובקוואלה (יוון). אליזבת "ליז" ליפ מבקרת במוזיאון בארמון טופקאפי, מתלהבת מאבני האיזמרגד המשובצים בפגיון של פסל הסולטן ומחליטה לשדוד אותו. היא מגייסת את ולטר הרפר (מקסימיליאן של), עבריין צמרת שווייצרי כדי לתכנן ולבצע את הפעולה. הוא מגייס את סדריק פייג' (רוברט מורלי), גאון בבניית חפיצים, את האקרובט האילם, "האיש המעופף" ג'וליו (ז'יל סיגל) ואת איש השרירים הנס (ג'ס האן). בתחילה הוא מתכנן שוד אלים. הוא שוכר מכונית לינקולן ובתא המטען הוא מחביא נשק, חומר נפץ ורימוני עשן. הרפר וליז מגיעים לקוואלה הסמוכה לגבול הטורקי שם הם מוצאים בנמל את סימון סימפסון (פיטר יוסטינוב). הם מציעים לו סכום כסף גדול כדי שיעביר את המכונית לאיסטנבול. בתחנת הגבול הטורקית מתברר שלדרכונו אין תוקף ולאחר חיפוש במכונית מתגלים אמצעי הלחימה שלא ידע על קיומם. הטורקים החושדים כי מדובר בטרוריסט, עוצרים אותו אבל כעבור זמן קצר הם משחררים אותו לאחר הסכמתו כי ידווח להם על כל המשתתפים. הם מזהירים אותו כי הם עוקבים כל הזמן אחריו ושאר החבורה. סימפסון נשאר באיסטנבול כנהג החבורה. הם משתכנים במלון קטן ובו טבח שיכור (אקים טמירוף) המשוכנע שהם מרגלים רוסים. באחד הקטטות שלו נפצע איש השרירים הנס בידיו וסימפסון נבחר כמחליפו. סימפסון מוכנס לסוד הפעולה בהבטחה שיקבל 10,000 דולר. הוא מסכים אך מגלה שכולם נמצאים תחת המעקב של הטורקים וכן שהוא סובל מפחד גבהים. ולטר מחליט בכל זאת להמשיך בתוכנית. הם נוסעים לבאזאר הגדול ולתחרות היאבקות באצטדיון. הטורקים עוקבים אחריהם אך הם מצליחים להתחמק ולהגיע למוזיאון טופקאקפי שם מחכה להם ג'וזף (ג'ו דאסן). בפעולה מתוחכמת הם מצליחים לגנוב את הפגיון על ידי השתלשלות של "האיש המעופף" מהגג ולשים במקומו פגיון דומה בלי להפעיל את החיישנים ברצפת המוזיאון. בעת הפעולה נכנסות כמה ציפורים דרך החלון הפתוח. הם מוסרים את הפגיון לג'וסף בתקווה שיבריח אותו מטורקיה. לאחר השוד הם מחליטים ללכת לבולשת הטורקית ולומר להם ש"גילו" אמצעי לחימה במכוניתם. הקצין הטורקי מראה להם שהדבר ידוע לו אך עדיין לא יודע מה הם עשו. רק לאחר שהציפורים מפעילות את מנגנון האזעקה במוזיאון הוא מבין ואומר להם ש"ציפור קטנה לחשה לי..." בסיום הסרט נראים כל אנשי החבורה בבגדי אסירים בבית הסוהר כשהם פוסעים במעגל לקול הקצב של הסוהרים. כשהם נחים, מתקרבת ליז לוולטר ואומרת לו שהיא מתכננת לאחר השחרור, לגנוב את תכשיטי בית רומנוב מהקרמלין במוסקבה. מדיה וקבצים בנושא טופקאפי בוויקישיתוף "טופקאפי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "טופקאפי", באתר נטפליקס "טופקאפי", באתר AllMovie (באנגלית) "טופקאפי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "טופקאפי", באתר אידיבי "טופקאפי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון לסרט טופקאפי, באתר יוטיוב מחווה לסרט טופקאפי עם הפסקול של מאנוס חג'דאקיס, באתר יוטיוב
המועצה הבין-לאומית למדע

המועצה הבין-לאומית למדע (באנגלית: The International Council for Science, בראשי תיבות: ICSU, לשעבר: המועצה הבין-לאומית של האיגודים המדעיים) היה ארגון בין-לאומי שהוקם בפריז, צרפת בשנת 1931, והוקדש למען שיתוף פעולה בין-לאומי לקידום המדע ברחבי העולם. חברי המועצה היו גופים מדעיים לאומיים ואיגודים מדעיים בין-לאומיים, כאשר נכון לשנת 2017, המועצה כללה בשורותיה כ-122 ארגונים מדעיים לאומיים, עמיתים ומשקיפים, המייצגים 142 מדינות, 31 איגודי מדע בין-לאומיים, ו-22 עמיתים חברים. הארגון היה אחד הארגונים הלא-ממשלתיים הוותיקים בעולם והוא ירש שני גופים בין-לאומיים שקדמו לו, איגוד האקדמיות הבין-לאומי (1899–1914) ומועצת המחקר הבין-לאומי (1919–1931). שני הארגונים האלו היוו את הבסיס של המחקר ברוב מדינות העולם המערבי לפני הקמת הארגון[דרוש מקור]. עד שנת 1998 הארגון נקרא "המועצה הבין-לאומית של האיגודים המדעיים", השנה בה החליטו חברי המועצה על שינוי שם הארגון לשמו הנוכחי. ביולי 2018 התמזגה המועצה הבין-לאומית למדע (ICSU) עם המועצה הבין-לאומית למדעי החברה (ISSC) והוקם הארגון החדש, מועצת המדע הבין-לאומית (ISC). מדיה וקבצים בנושא המועצה הבין-לאומית למדע בוויקישיתוף המועצה הבין-לאומית למדע, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אורבנוס

אורבנוס (בלטינית: Urbanus; מכונה באנגלית: Urban) היה שמם של מספר אפיפיורים וקדושים נוצריים. האם התכוונתם ל... אורבנוס הראשון – אפיפיור בשנים 222–230 אורבנוס השני – אפיפיור בשנים 1088–1099 אורבנוס השלישי – אפיפיור בשנים 1185–1187 אורבנוס הרביעי – אפיפיור בשנים 1261–1264 אורבנוס החמישי – אפיפיור בשנים 1362–1370 אורבנוס השישי – אפיפיור בשנים 1378–1389 אורבנוס השביעי – אפיפיור למשך 12 ימים בשנת 1590 (האפיפיור שכיהן לפרק הזמן הקצר ביותר בהיסטוריה) אורבנוס השמיני – אפיפיור בשנים 1623–1644 אורבנוס מלאנגר (327–390) - בישוף צרפתי, הנחשב לקדוש נוצרי אורבן
אבון הגדול

רַבִּי אַבּוּן הַגָּדוֹל (בכתב לטיני: Abun; נפטר סביב שנת ד'תש"ל 970 היה רב, מגדולי יהדות צרפת במאה ה-10. פעל במקביל לרב שרירא גאון מגאוני בבל. התפרסם כגדול בתורה וכעשיר מופלג, צאצא של רבי יוסף הזקן בן רבי שמעון מלה מאן, שמיוחסות לו בטעות אזהרות "אתה הנחלת". רבי אבון הגדול היה אבי משפחת אבון, מהמשפחות החשובות בראשית ימי הראשונים באשכנז. היו בעלי תפקיד מפתח ביצירת חסידות אשכנז ורבים מהם כונו "חסידים": בניו היו רבי יצחק חסיד ורבי יהושע חסיד. בנו של רבי יצחק הוא רבי שמעון בן יצחק המכונה "רבי שמעון הגדול" ממגנצא. בנו של רבי יהושע כונה גם הוא רבי יצחק חסיד. בנו של רבי יצחק (בן ר' יהושע) היה רבי אליעזר הגדול בן יצחק, שנכדו הוא רבי קלונימוס הזקן, אביו של רבי שמואל החסיד, אביהם של רבי אברהם ראש ישיבת שפייר ורבי יהודה החסיד. שמואל יוסף פין, הערך "אבון" (אחד מקדמוני החכמים), בתוך: כנסת ישראל, ורשה תרמ"ז, עמ' 4, באתר היברובוקס הרב נפתלי יעקב הכהן, "רבינו אבון הגדול ממגנצא", אוצר הגדולים אלופי יעקב, חיפה, תשכ"ז–תש"ל, חלק ב, עמוד טו, באתר היברובוקס ר' אָבוּן הגדול, אנציקלופדיה לבית ישראל עמ' 27 אברהם גרוסמן, חכמי אשכנז הראשונים (ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"א), עמ' 88. ולא מאנש. ראו: זאב יעבץ, תולדות ישראל, י, תל אביב: אחיעבר, תרצ"ב. עמ' 128 הערה 13. ראה ערך אתה הנחלת.
הקורפוס ה-81 (ורמאכט)

הקורפוס ה-81 (בגרמנית: LXXXI. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-28 במאי 1942, על בסיס הקורפוס ה-32, כחלק מהארמייה ה-15, וכמפקדו מונה אדולף-פרידריך קונצן. כשהחלה הפלישה לנורמנדי הוחזק הקורפוס במקומו סביב מצר קאלה, ולא נשלח לנורמנדי, עקב מחשבתו של הפיקוד העליון הגרמני שהפלישה היא הסחה לקראת הפלישה האמיתית באזור קאלה. באוגוסט 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית, ולחם עמה בקרבות בצרפת. בספטמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית, ולחם עמה בקרב על אאכן. בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-15, ולחם עמה בקרבות בגרמניה, וב-16 באפריל 1945 הושמד הקורפוס בכיס הרוהר. אדולף-פרידריך קונצן (28 במאי 1942 - 4 בספטמבר 1944) פרידריך-אוגוסט שק (4 בספטמבר 1944 - 20 בספטמבר 1944) פרידריך קכלינג (20 בספטמבר 1944 - 10 במרץ 1945) ארנסט-גינתר באדה (10 במרץ 1945 - 16 באפריל 1945) בפלישה לנורמנדי כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-17 הדיוויזיה ה-245 הדיוויזיה ה-711 בקרב על אאכן כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית הפאנצר ה-116 הדיוויזיה ה-49 הדיוויזיה ה-245 צוות קרב מדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-10 הקורפוס ה-81 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) ליתר דיוק - הפיקוד המיוחד הגבוה ה-32 (Höheres Kommando z.b.V. XXXII .)
הקורפוס ה-83 (ורמאכט)

הקורפוס ה-83 (בגרמנית: LXXXIII. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-25 במאי 1942, על בסיס הקורפוס ה-45, כחלק מהארמייה הראשונה, וכמפקדו מונה הנס פלבר. ב-14 באוגוסט 1943 מונה גאורג פון זודנשטרן למפקד הקורפוס, וב-26 באוגוסט 1943 הפך הקורפוס לארמייה ה-19. הנס פלבר (25 במאי 1942 - 14 באוגוסט 1943) גאורג פון זודנשטרן (14 באוגוסט 1943 - 26 באוגוסט 1943) הקורפוס ה-83 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) ליתר דיוק - הפיקוד המיוחד הגבוה ה-45 (Höheres Kommando z.b.V. XXXXV .)
הקורפוס ה-87 (ורמאכט)

הקורפוס ה-87 (בגרמנית: LXXXVII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-5 בנובמבר 1942, כחלק מהארמייה השביעית, וכמפקדו מונה אריך מרקס. ב-1 באוגוסט 1943 מונה גוסטב-אדולף פון צנגן למפקד הקורפוס, ובדצמבר 1943 הועבר הקורפוס לאיטליה, שם לחם כחלק מהארמייה ה-14. ב-8 ביולי 1944 מונה קורט יאהן למפקד הקורפוס, וב-17 במרץ 1944 הפך הקורפוס לפלגת הארמייה פון צנגן. אריך מרקס (5 בנובמבר 1942 - 1 באוגוסט 1943) גוסטב-אדולף פון צנגן (1 באוגוסט 1943 - 8 ביולי 1944) קורט יאהן (8 ביולי 1944 - 1 במאי 1945) הקורפוס ה-87 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
הקורפוס ה-89 (ורמאכט)

הקורפוס ה-89 (בגרמנית: LXXXIX. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1942, כחלק מהארמייה ה-15, וכמפקדו מונה אלפרד פון הוביקי. ב-9 באוגוסט ניתן לקורפוס השם קבוצת הקרב סכלדה, והוא הוצב באנטוורפן. בנובמבר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה הראשונה, עמה לחם במבצע נורדווינד ובקרבות בגרמניה, ובאפריל 1945 הושמד הקורפוס. במבצע נורדווינד כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-361 דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-256 הדיוויזיה ה-245 הקורפוס ה-89 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
ג'וזף

ג'וזף (Joseph) הוא הגרסה האנגלית לשם יוסף. האם התכוונתם ל... טיילר ג'וזף – הוא מוזיקאי אמריקאי פטרסון ג'וזף – שחקן בריטי קורי ג'וזף – כדורסלן קנדי שהאדי רייט ג'וזף – שחקנית אמריקאית סנט ג'וזף אישים ששמם הפרטי הוא ג'וזף
אורבנוס השביעי

אורבנוס השביעי (בלטינית: Urbanus VII; נולד כג'ובאני בטיסטה קסטניה (באיטלקית: Giovanni Battista Castagna)‏; 4 באוגוסט 1521 – 27 בספטמבר 1590) היה האפיפיור ה-228. תקופת כהונתו בת 12 הימים, מ-15 בספטמבר 1590 ועד ליום מותו, הייתה הקצרה ביותר בהיסטוריה. ג'ובאני בטיסטה קסטניה נולד ברומא בשנת 1521 למשפחת אצולה שמקורה בג'נובה, בן לקוסימו קסטניה (Cosimo Castagna) ולקוסטנצה ריצ'י ג'אקובצי (Costanza Ricci Giacobazzi). קסטניה למד באוניברסיטאות בכל רחבי איטליה, קיבל תואר דוקטור במשפט קונטיננטלי ובמשפט קאנוני מאוניברסיטת בולוניה, ואף שימש כעורך דין חוקתי. קסטניה הצטרף לקוריה הרומאית במהלך כהונתו של האפיפיור יוליוס השלישי, ומונה לתפקיד בבית הדין העליון של החותם הקדוש. קסטניה התמנה לתפקיד הארכיבישוף של רוסאנו ב-1 במרץ 1553, ובמרוצת החודש שלאחר מכן קיבל שלל תוארי כמורה נוצריים, בשיאם התמנותו לתפקיד כומר (Priest) ב-30 במרץ. קסטניה כיהן כמושל העיר פאנו בשנים 1555–1559, ולאחר מכן כמושל הערים פרוג'ה ואומבריה בשנים 1559–1560. השתתף בוועידת טרנט בשנים 1562–1563, ובשנים 1565–1572 שימש כנונציו (שליח האפיפיור) לספרד. לאחר שעזב את תפקידו כארכיבישוף בשנת 1573, שימש כמושל העיר בולוניה בשנים 1576–1577 ובמקביל כנונציו לוונציה בשנים 1573–1577. שימש גם כנציג הכס הקדוש בפלנדריה ובקלן בשנים 1578–1580. האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר העלה את קסטניה לדרגת חשמן ב-12 בדצמבר 1583, והוא קיבל את תפקיד החשמן של כנסיית סן מרסלו אל קורסו (אנ'). קסטניה נבחר לתפקיד האפיפיור בקונקלווה לאחר מותו של האפיפיור סיקסטוס החמישי ב-27 באוגוסט 1590. עם סיום הקונקלווה, ב-15 בספטמבר 1590, נבחר קסטניה לתפקיד האפיפיור, רבות בזכות תמיכת החשמנים הספרדים. עם בחירתו, אימץ קסטניה את השם "אורבנוס השביעי". במהלך כהונתו הקצרצרה כאפיפיור, היה אורבנוס השביעי לנושא המשרה הרשמי הראשון בהיסטוריה האנושית שקבע איסור עישון במקום ציבורי. הוא איים להחרים כל מי שיצרוך טבק בשטחה של כנסייה - כולל לעיסתו, עישונו או שאיפתו כאבקה. אורבנוס השביעי היה ידוע כאפיפיור שדאג לרווחת העניים. הוא סיבסד אופים ברומא על מנת להוריד את מחירי הלחם, והגביל את ההוצאות של בעלי התפקיד הבכירים ששירתו תחתיו. הוא גם סיבסד מיזמי עבודות ציבוריות על מנת לייצר מקומות עבודה חדשים. בנוסף, היה ידוע כמתנגד תקיף לנפוטיזם. אורבנוס השביעי נפטר ברומא ב-27 בספטמבר 1590, מעט לפני חצות, ממחלת המלריה. הוא נקבר בקריית הוותיקן, ועצמותיו הועברו ב-21 בספטמבר 1606 לכנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה. עיזבונו הוערך בסכום של כ-30,000 סקודו איטלקי, והוא הועבר לצדקה לטובת הענקת נדוניות לצעירות עניות. מדיה וקבצים בנושא אורבנוס השביעי בוויקישיתוף האפיפיור אורבנוס השביעי, מתוך האנציקלופדיה הקתולית, 1913 (ויקיטקסט) אורבנוס השביעי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אורבנוס השביעי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) על אודות היסטוריית איסור העישון באירופה, 2006 האפיפיור אורבנוס השביעי, באתר CatholicSaints.Info, ‏2012
במבי (רובוט)

במבי הוא רובוט חבלה ישראלי הנמצא בשימוש משטרת ישראל ונועד לחבלה, סילוק פצצות וטיפול בחפצים חשודים בשטח עירוני צפוף. ה"במבי" פותח בישראל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ועבר מאז שדרוגים רבים. בשנת 2017 צפוי להיקלט במשטרת ישראל רובוט חבלה חדש ומתקדם ביותר שיחליף את "במבי". "במבי" הוא רובוט קטן בצבע צהוב המונע על ידי ארבעה גלגלים עם צמיגים. הוא כולל זרוע עם צבת ורובה שוטגאן (שניתן להתקין או להסיר בהתאם לצורך) לטיפול בחפצים חשודים ומטעני חבלה. הוא מצויד בשתי מצלמות: מצלמה קדמית לניווט ומצלמה על הזרוע. "במבי" נשלט בשלט רחוק אלחוטי. החבלן המפעיל נמצא מאחורי מחסה ופעולות הרובוט מוקרנות לחבלן בטלוויזיה. ב-1984 פרסמה משטרת ישראל מכרז משטרתי לפיתוח רובוט לסילוק פצצות. במכרז הגדירה משטרת ישראל את הדרישות והמשימות של הרובוט: ניטרול מטעני נפץ, הגעה לאזורים מבוצרים אשר אדם לא יכול להתקרב אליהם וכן תצפית. חברת "סיון המאה ה-21" זכתה במכרז וסיפקה למשטרה את הרובוטים הראשונים שכונו "צרעה" ואחר כך זכו לשם "במבי". בפיתוח הרובוטים המתנייעים התקשרה סיון עם 21th Century חברה קטנה באטלנטה בארצות הברית, העוסקת ברובוטים. שתי החברות הקימו שותפות - חברת "סיון המאה ה-21" - וזו שכללה את הרובוט הראשוני של חברת סיון הישראלית ("הדבור"), ובמקביל החלה לפתח דגמים נוספים. הפיתוח של הרובוט החל בהמצאתו של יצחק (גודי) אגדי, בשיתוף עם מחלקת החבלה של משטרת ישראל והיחידה לסילוק פצצות בחיל ההנדסה. ראש פרויקט ה"דבור" הוא אמיר הרמתי - אשר שירת ביחידת החבלנים של הצנחנים בצבא. ראש הפרויקט של ה"צרעה" הוא גד אבירן, לשעבר קצין הניסויים של היחידה לסילוק פצצות בצה"ל. בשל היות החברה חברה קטנה, את חלקי הרובוט ייצרו במפעל המרססים של דגניה וכן במפעלים נוספים ואת ההרכבה מבצעים במתקן החברה ברעננה. "במבי" הוא הכינוי שחבלני המשטרה נתנו לרובוט הישראלי, שנכנס לשימוש ב-1986. שיווק הרובוט בעולם, ליחידות מיוחדות של צבא, משטרה, כיבוי אש ואחרים, נעשה בידי התעשייה הצבאית. רובוטים בשימוש יחידות החבלה של ישראל, בפורום צבא וביטחון בפרש מידע על רובוט ה"במבי", בפורום צבא וביטחון בפרש
עכשיו

עכשיו הוא כתב עת ספרותי ישראלי שיוצא לאור מאמצע שנות החמישים. הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור בשנת 1957 בעריכתו של ברוך חפץ, תחת השם "אוגדן ב'". את סמליל כתב העת עיצב משה גיל. מגיליונו השני, כתב העת כונה "עכשיו" על שם "עכשיו ובימים האחרים", ספר הביכורים של המשורר יהודה עמיחי שיצא לאור ב-1955. כתב העת תרם להפיכתם של יונה וולך ודוד אבידן למשוררים מרכזיים. גיליון מס' 66 שיצא בשנת 1999, הוקדש לשירת דוד אבידן, מספר שנים אחרי מותו. משוררות ומשוררים אחרים שפרסמו ב"עכשיו" הם דליה רביקוביץ, רוני סומק, מאיה בז'רנו, יאיר הורוביץ, מאיר ויזלטיר, יואב גלבוע, אהרן שבתאי, סיגלית דוידוביץ' ומנחם בן (בראון). מבין עורכיו במהלך השנים ניתן לציין, נוסף על פרופ' גבריאל מוקד, גם את יהודה עמיחי, דן מירון, הצייר ומבקר האמנות יואב בראל, איש התיאטרון אברהם עוז, אמנון נבות, נתן זך, יהודה ויזן וברוך חפץ. "עכשיו" היווה עם הקמתו נמל בית ל"משוררי דור המדינה", מונח שטבע גבריאל מוקד. כתב העת יוצא גם כיום, בעריכתם של גבריאל מוקד וברוך חפץ, ומארח משוררים ותיקים כמאיה בז'רנו, משוררי "עכשיו 55", עמוס אדלהייט, אריק א. ודורי טרופין, המכונים כך כי פרסומם הראשון היה בגיליון 55 של עכשיו, ומשוררים חדשים כמו רנאטה יבלונסקה ועוד. מבין מדוריו הקבועים: "חדר קריאה - מדור ביקורת הספרות", "עתה - מוסף סוציאליסטי" ו"דג הדיו" - מוסף סאטירי שמאמריו חתומים בשמות בדויים והוא משתלח בגורמים מתחרים בשדה הקרב הפואטי והספרותי (למשל בני ציפר, זיסי סתוי ואורי ברנשטיין). כתבי עת בישראל ניהלו תמיד מאבקים אלה באלה. "עכשיו" ועורכו גבריאל מוקד ניהלו ומנהלים מלחמות ובריתות עם כתבי עת אחרים. כתב העת קשת, בעריכת אהרן אמיר, נחשב רדיקלי פחות וימני יותר מעכשיו הסוציאליסטי, וכמו כן מבוסס יותר על פרוזה מאשר על שירה. כתבי העת יצאו במקביל ושניהם החזיקו זמן רב, וזכו לתחיה חדשה לאחרונה. כתב העת קילטרטן שיצא באמצע שנות השישים ראה את עצמו כאוונגרדי יותר מעכשיו, במניפסט שליווה את הקמתו דיבר על כך ש"עכשיו" לא די נועז בתכניו. עכשיו נמצא במאבק עם כתב העת הליקון. גבריאל מוקד פרסם בעכשיו מאמר בגנות אמיר אור, עורך הליקון, ואגי משעול, חברת מערכת "הליקון". עכשיו השפיע גם על כתבי עת אחרים, ביניהם: "כתם- עיתון לשירה יומית" האוונגרדי ו"עמדה" אשר רואה את עצמו כממשיך הקו של עכשיו, מבחינה פואטית ואידאולוגית. עורכיו וכותביו הראשיים הם משוררי "עכשיו 66". בספטמבר 2008 חזר כתב-העת לפעילות לאחר כארבע שנים. החוברות החדשות הופיעו בפורמט של 'עונתון'. בעריכת יהודה ויזן, וגבריאל מוקד, ולאחר הפסקה שוב הופק ב-2011. במרץ 2018 יצא גיליון 'עכשיו' א בהשתתפות יהודה עמיחי, נתן זך, טל סלוצקר, פרופ' גבריאל מוקד, דוד אבידן, א.ב. יהושע, ורוני סומק. אלי אשד, איש החרב: על גבריאל מוקד, אי-מאגו חיים פינקלמן‏, אולי לא עכשיו, באתר וואלה, 1 במאי 2005 גבריאל מוקד, איזה באסה להיות עורך ספרות, באתר nrg‏, 14 ביוני 2004 דפנה שחורי, שגעת מכונות הדפוס, באתר nrg‏, 24 בפברואר 2006 אלי אשד, כמעין השופע או כמעין הרעיל ? : ניתוח של כתב עת לשירה, באתר רשימות, 12 בספטמבר 2008 אלי הירש, על עכשיו א', ידיעות אחרונות 12 בספטמבר 2008 אלי אשד, חמישים שנה של "עכשיו", 13 בינואר 2009 כתב העת "עכשיו" באתר הספרייה הלאומית ארכיון אוסף כתב העת "עכשיו"., בספרייה הלאומית אתר לקסיקון הספרות העברית החדשה ובו מידע על "עכשיו" וחוברות מספר 71-72-73-74 מיה סלע, עכבר העיר, גבריאל מוקד: עורך ספרותי מוכרח להסתכסך, באתר הארץ, 30 בינואר 2009 בועז כהן, גבריאל מוקד במדינת הגמדים, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2011
מחי ומסי

מַחֵי וּמַסֵּי הוא פיוט ארמי קדום, הנאמר בסדר הסליחות בימים הנוראים לפי נוסח הספרדים ונוסח אשכנז (וספרד). המשפט הפותח את הפיוט, "מחי ומסי ממית ומחי מסיק מן שאול לחיי עלמא" מזכיר משפט המופיע בשירת האזינו (ספר דברים, פרק ל"ב, פסוק ל"ט): "אֲנִי אָמִית וַאֲחַיֶּה מָחַצְתִּי וַאֲנִי אֶרְפָּא", ובתרגום אונקלוס: "אֲנָא מְמִית וּמֵיחֵי, מְחֵינָא וְאַף מַסֵּינָא". נוסח זה מקביל גם למשפט המופיע בתפילת עמידה בברכת גבורות: מֶלֶךְ מֵמִית וּמְחַיֶּה וּמַצְמִיחַ יְשׁוּעָה. עניינו של משפט זה להנכיח את יכולתו הגדולה של ה', שבחסדיו תלויים המתפללים אליו, לחיים ולמוות (בדומה לפיוט "כי הנה כחומר"). בדומה לפיוטים אחרים (כמו "היום הרת עולם" שנאמר במהלכה של תפילת המוסף של שני ימי ראש השנה), גם ב"מחי ומסי" מוצג הקשר הכפול של עם ישראל עם ה' - יחס של בן ועבד כאחת. הפייטן משתמש בשני דימויים אלו, וטוען כי בן שמתנהג לא כשורה (חוטא בהקשר של ה' ועם ישראל), אביו אמנם מלקהוּ אבל בסופו של דבר מרחם עליו, וכך גם לגבי עבד – אדונו מענישו על מעשהו, אך בסופו של דבר סולח לו. ייתכן כי מחבר התחינה מכוון לדברי הברייתא במסכת קידושין: ”"בנים אתם לה' אלהיכם": בזמן שאתם נוהגים מנהג בנים אתם קרוים בנים, אין אתם נוהגים מנהג בנים - אין אתם קרוים בנים, דברי רבי יהודה. רבי מאיר אומר: בין כך ובין כך אתם קרוים בנים"”. בכך הפייטן פונה לה', שבידו הכל - החיים והמוות, המכאוב והמרפא - ומבקש ממנו: בין אם אנו כבנים כדעת רבי מאיר ובין אם כעבדים כדעת רבי יהודה, אנא ממך, רחם עלינו בטרם נאבד. לעיתים מתגלה בפיוט חריזה קצרה, אך החריזות המקומיות אינן מתפתחות לכדי חריזת הפיוט כולו. משקלו הוא הטעמתי, ושומר לרוב על ארבע מילים מוטעמות בכל צלע. מילים ומיליות קצרות אינן נספרות למניין המילים המוטעמות. הפיוט מחי ומסי, באתר הפיוט והתפילה יאיר טוקר, ‏אהרון רזאל ויונתן רזאל שרים "מחי ומסי", באתר כיכר השבת, 5 בספטמבר 2015 דניאל גולדשמידט, סדר הסליחות כמנהג פולין ורוב הקהילות בארץ ישראל, ירושלים תש"ל, עמ' יח. תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ל"ו, עמוד א'. הרב דוד שלוש, סדר סליחות עם ביאור מכתם לדוד, תשנ"ה איתי מרינברג, "אמנות השיר: המבנה, המשקל והחריזה בפיוט 'מחי ומסי'", באתר הפיוט והתפילה.
תמהנו מרעות

תָּמַהְנוּ מֵרָעוֹת הוא פיוט שנאמר בקהילות רבות כחלק מאמירת הסליחות, בדרך כלל, בנעימת תחנון ושברון לב. יהודי ספרד נוהגים לומר פיוט זה בסליחות בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה. הפיוט חובר על ידי מחבר לא ידוע. הפיוט התחבר כנראה במאות הראשונות שלאחר חורבן הבית. פיוט זה הוא השני מתוך שלושה פיוטים קדומים (אנשי אמונה אבדו, תמהנו מרעות, אל תעש עמנו כלה), שלפני כל אחד מהם נאמרות י"ג מידות (אל מלך יושב על כיסא רחמים...). האותיות הראשונות בכל תיבה בפיוט יוצרות אקרוסטיכון אלפביתי הפוך (תשר"ק). בכל משפט יש תקבולת משלימה. בכל תיבה כ-3 מילים. הפיוט אינו מחורז, אך ניכרות בו לעיתים חריזות מקומיות המקשטות את השיר. הפיוט מבטא את רצונו של המתפלל לסליחה. הפיוט תמהנו מרעות, באתר "הזמנה לפיוט" (ניתן להאזין ללחנים שונים של הפיוט באתר) ספר תהילים, פרק מ"ד, פסוק כ"ו: כִּי שָׁחָה לֶעָפָר נַפְשֵׁנוּ דָּבְקָה לָאָרֶץ בִּטְנֵנוּ ספר דברים, פרק ל"א, פסוק כ"ז: כִּי אָנֹכִי יָדַעְתִּי אֶת מֶרְיְךָ וְאֶת עָרְפְּךָ הַקָּשֶׁה הֵן בְּעוֹדֶנִּי חַי עִמָּכֶם הַיּוֹם מַמְרִים הֱיִתֶם עִם ה' וְאַף כִּי אַחֲרֵי מוֹתִי שירת האזינו (דברים, ל"ב, ו'): שִׁחֵת לוֹ לֹא בָּנָיו מוּמָם דּוֹר עִקֵּשׁ וּפְתַלְתֹּל. ספר תהלים, פרק כ"ה, פסוק ו': זְכֹר רַחֲמֶיךָ ה' וַחֲסָדֶיךָ כִּי מֵעוֹלָם הֵמָּה. ספר תהילים, פרק ק"ל, פסוק ד': כִּי עִמְּךָ הַסְּלִיחָה לְמַעַן תִּוָּרֵא ספר יואל, פרק ב', פסוק י"ג: וְקִרְעוּ לְבַבְכֶם וְאַל בִּגְדֵיכֶם, וְשׁוּבוּ אֶל ה' אֱלֹהֵיכֶם כִּי חַנּוּן וְרַחוּם הוּא אֶרֶךְ אַפַּיִם וְרַב חֶסֶד וְנִחָם עַל הָרָעָה. הכוונה למשה רבנו: במדבר, י"ב, ז': לֹא כֵן עַבְדִּי מֹשֶׁה בְּכָל בֵּיתִי נֶאֱמָן הוּא ספר שמות, פרק ל"ג, פסוקים י"ח–כ"ב: וַיֹּאמַר הַרְאֵנִי נָא אֶתכְּבֹדֶךָ: וַיֹּאמֶר אֲנִי אַעֲבִיר כָּל טוּבִי עַל פָּנֶיךָ וְקָרָאתִי בְשֵׁם ה' לְפָנֶיךָ וְחַנֹּתִי אֶת אֲשֶׁר אָחֹן וְרִחַמְתִּי אֶת אֲשֶׁר אֲרַחֵם: וַיֹּאמֶר לֹא תוּכַל לִרְאֹת אֶת פָּנָי כִּי לֹא יִרְאַנִי הָאָדָם וָחָי: וַיֹּאמֶר ה' הִנֵּה מָקוֹם אִתִּי וְנִצַּבְתָּ עַל הַצּוּר: וְהָיָה בַּעֲבֹר כְּבֹדִי וְשַׂמְתִּיךָ בְּנִקְרַת הַצּוּר וְשַׂכֹּתִי כַפִּי עָלֶיךָ עַד עָבְרִי וַהֲסִרֹתִי אֶת כַּפִּי וְרָאִיתָ אֶת אֲחֹרָי וּפָנַי לֹא יֵרָאוּ:
חמשת הגדולים

האם התכוונתם ל... חמשת הגדולים (אוסקר) חמשת הגדולים (אירוויזיון) חמשת הגדולים (הוליווד) חמשת הגדולים (ציד) Big Five (אלבום) – אלבום של פרינס באסטר ביג פור החמישה חמש המשפחות חמש התכונות הגדולות
GBM

האם התכוונתם ל... GBM מושג במתמטיקה המתאר תהליך סטוכסטי רציף בזמן שהלוגריתם שלו הוא משתנה מקרי המתנהג כמו תנועה בראונית עם סחף. GBM, או מדליית גרנד בוהיניה – ראשי תיבות של Grand Bauhinia Medal, המדליה הגבוהה ביותר האפשרית בהונג-קונג. GBM – גליובלסטומה מולטיפורמה, סוג של סרטן המוח נפוץ ואגרסיבי.
בילי הייז

ויליאם "בילי" הייז (באנגלית: William "Billy" Hayes; נולד ב-3 באפריל 1947) הוא סופר, שחקן ובמאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בעקבות ספרו "אקספרס של חצות", המבוסס על חוויותיו ובריחתו מן הכלא הטורקי אחרי שהואשם בהברחת חשיש. הייז נולד ב-3 באפריל 1947 בניו יורק. אביו היה מכונאי ואמו נפטרה זמן קצר אחרי שילדה אותו. ב-1967 הגיע לאוניברסיטת קולומביה שם פגש את סוזן, שהפכה בהמשך לבת זוגו. בהיותו סטודנט, הייז נתפס בידי כוחות משטרת טורקיה ב-7 באוקטובר 1970, כשעל גופו מוצמדים שבעה קילוגרמים של חשיש. הוא נשפט למאסר של כ-4 שנים וחודשיים בכלא טורקי. כשתאריך שחרורו עמד להגיע בתוך מספר שבועות, הוא למד שהרשויות החליטו פה אחד להעניק לו תקופת מאסר עולם באשמת הברחת סמים במקום החזקתם בלבד. הוא נכלא בכלא "Sağmalcılar" בטורקיה. בעקבות תקרית אלימה בכלא בה תקף הייז אסיר המקורב לפקידי הכלא, הייז הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בשם "באקיקרוי". מחלקת המדינה של ארצות הברית לחצה על טורקיה לשחררו, אך ראש ממשלת טורקיה מליח אזנבל טען כי לארצות הברית אין עמדה בדחיית פסיקה של בית משפט טורקי. לצד זאת הוא אמר בשיחות סגורות כי יישקל שחרורו מטעמים הומניטריים אם מצבו הפסיכולוגי והנפשי של הייז לא ישתפר. אך ב-12 במאי 1975 הוא נדון למאסר של 30 שנה במקום מאסר עולם, והועבר לכלא "אימפרלי". בשיחות בין דיפלומטים אמריקאים לטורקים, ניסו להסדיר את שחרורו בחנינה ב-1978, תוך הכרזתו כאישיות בלתי רצויה בטורקיה וגירושו. הייז הצליח להימלט מתוך הכלא הטורקי ב-2 באוקטובר 1975 באמצעות חתירה בסירת משוטים בלילה. הוא הגיע לבנדירמה ולאחר מכן הצליח לחצות את הגבול ליוון. הוא הגיע מסלוניקי לפרנקפורט בגרמניה ב-20 באוקטובר 1975, שם נחקר וסיפר מידע צבאי שנודע לו על טורקיה במהלך שהותו במדינה. ב-1977 פרסם הייז את ספרו "אקספרס של חצות", המתאר את שנותיו בכלא ובריחתו. ב-1978 עובד הספר לסרט בעל אותו השם בבימויו של אלן פארקר ותסריט של אוליבר סטון. את הייז גילם השחקן בראד דייוויס. הסרט כלל שינויים רבים בהשוואה לספר, למשל הוכנסה הריגה של הייז את הסוהר הסדיסט חמידו "הדוב", האנטגוניסט הראשי בסרט, ובנוסף תואר כי חמידו נהג להתעלל באסירים מינית ונפשית (למעשה, הסוהר נהרג ב-1973 בידי אסיר משוחרר שחמידו העליב את משפחתו, שנתיים לפני בריחתו של הייז). במהלך פסטיבל קאן ב-1999, רואיין הייז על ידי פרסומאי טורקי על הסרט; הייז הביע את אכזבתו מהסרט, בין השאר בשל הדימוי השלילי שנוצר בעקבותיו לטורקיה ולכלל הטורקים.. ביוני 2010, שודר במסגרת התוכנית התיעודית "Locked Up Aboard" מאת נשיונל ג'יאוגרפיק, פרק בשם "אקספרס של חצות האמיתי", בו רואיין הייז וסיפר את גרסתו לסיפור הכליאה והבריחה. הייז נותר פעיל בתעשיית הבידור, בעיקר בכתיבה ובמשחק. בין השאר כתב וביים את "Southside" ב-2003. בילי הייז, ברשת החברתית Goodreads בילי הייז, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בילי הייז, באתר MusicBrainz (באנגלית) בילי הייז, באתר Discogs (באנגלית) אמיר קמינר, השיבה לאיסטנבול, באתר "ידיעות אחרונות", 15 באפריל 2017 INTERVIEW WITH WILLIAM HAYES/CODEL MURPHY / 030925Z MAY 74, U.S. State Department, Ankara, May 1974. בילי הייז, בביצוע Interview, סרטון באתר יוטיוב 8e-FRk בילי הייז, בביצוע Interview Part 2, סרטון באתר יוטיוב