laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
זבו

זֶבּוּ (שם מדעי: Bos taurus indicus) הוא תת-מין מבוית של בקר הבית (הסוג פר במשפחת הפריים). בהמה זו נמצאה בעבר בארץ ישראל וכיום נפוצה בעיקר בהודו שם היא קדושה להינדואיזם. בהמה זו אף נפוצה באזורים רבים באפריקה. הזבו ניכר בגבנון קטן על עורפו. לזבו יש סימני טהרה, כך שמבחינה הלכתית הוא כשר לאכילה, אולם החזון איש אימץ את דעת הש"ך הסבור שכדי להכשיר לאכילה אין די בסימני טהרה אלא יש להצריך בנוסף גם מסורת של אכילה. בשנת ה'תשס"ד התעורר פולמוס בדבר כשרותו של הזבו בעקבות משלוחי בשר מדרום אמריקה. וטוסי מדיה וקבצים בנושא זבו בוויקישיתוף פרופסור זהר עמר, קתדרה 157 "הזבו בארץ ישראל בקר עם חטוטרת". הרב אליעזר מלמד, מדור 'רביבים', עיתון בשבע, גיליון 537, "בין הבהמה הטהורה לטמאה", בו הרב דן בכשרות הזבו. חלק יורה דעה סימן יא. (יו"ד סימן יא. ע"פ הבנת החכמת אדם בדברי הש"ך ביו"ד (סי' פ ס"ק א). מאידך ע"פ הבנת ההפמ"ג בדברי הש"ך שאין להצריך מסורת כשרות מן הבקר הנקרא זבו, תשובה הלכתית מהרב אשר ויס. ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
FN Browning M1905

FN Browning M1905 הוא אקדח בלגי מתוצרת חברת FN Herstal. האקדח נכנס לשימוש בשנת 1905, ובשנת 1906 יצא דגם חדש שלו, שהחליף את הקודם. האקדח שימש בצבאות מסוימים באירופה עד לשנת 1959. יוון יוון טורקיה טורקיה צרפת צרפת בלגיה בלגיה ברית המועצות ברית המועצות בריטניה בריטניה FN Browning M1900 FN Browning M1903 FN Browning M1910 מדיה וקבצים בנושא FN Browning M1905 בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קטאיה יואנסו

קטאיה יואנסו (בפינית: Kataja Joensuu), היא קבוצת כדורסל פינית מהעיר יואנסו, המשחקת בליגה הפינית וביורופקאפ. הקבוצה הוקמה בשנת 1955 כחלק מ"מועדון הספורט קטאיה" שקיים עוד משנת 1900. בשנת 1960 החלה הקבוצה להשתתף בליגות הנמוכות. בסיום עונת 1975/76 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה, בה השתתפה עד לעונת 1979/80 וירדה לליגה השנייה. בסיום עונת 2000/01 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה. בעונת 2001/02 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף, ובנוסף זכתה בתואר הראשון שלה, הגביע הפיני. מאז היא נחשבת ל"קבוצת צמרת" הנאבקת בכל עונה על תארים והשיא הגיע בעונת 2015\2014 בה זכתה הקבוצה באליפות. הקבוצה מארחת במוטונט ארנה שנבנה בשנת 2004 ומכיל 2,500 מקומות ישיבה. לקבוצה ארגון אוהדים בישראל הקיים מאז 2015 וידוע בשירי העידוד הייחודיים שלו המתפרסים על פני כ-3 שפות: עברית, אנגלית ופינית. בעונת 2012/13 החלה הקבוצה להשתתף לראשונה בתולדותיה בשלב הבתים של היורוצ'לנג', לאחר שניצחה בשלב המוקדמות את קבוצת אליאגה פטקים מהליגה הטורקית בסיכום שני מפגשים. בעונת 16\2015 השתתפה הקבוצה במפעל היורופ קאפ של פיב"א ואף עברה את שלב הבתים הראשון. הליגה הפינית: אליפות (2): 2015, 2017 הגביע הפיני: זכייה (4): 2002, 2011, 2012, 2023 מדיה וקבצים בנושא קטאיה יואנסו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קטאיה יואנסו דף האוהדים של הקבוצה בישראל https://www.facebook.com/katajaisrael/
פירינטו טמפרה

פירינטו טמפרה (בפינית: Tampereen Pyrintö), היא קבוצת כדורסל פינית מהעיר טמפרה, המשחקת בליגה הפינית והליגה הבלטית. הקבוצה הוקמה בשנת 1941 כחלק מ"מועדון הספורט פירינטו" שקיים עוד משנת 1898. בסיום עונת 1950/51 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה. בעונת 1957/58 סיימה את העונה כסגנית של האלופה "קוטקן טואבן". בעונת 1968/69 זכתה בתואר הראשון שלה, הגביע הפיני. בעונות 2009/10, 2010/11 זכתה בשתי אליפויות רצופות. בעונת 2012/13 זכתה בגביע הפיני לאחר ניצחון 73-78 בגמר מול קבוצת ביסונס לואימה. בעונת 2013/14 זכתה באליפות השלישית לאחר ניצחון 1-3 בסדרת הגמר מול קטאיה יואנסו. בעונת 2011/12 השתתפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בשלב המוקדמות של היורוצ'לנג', אך הפסידה בשלב המוקדמות לקבוצת סולנוקי אולאי מהליגה ההונגרית בסיכום שני מפגשים. בעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה בשלב הבתים של היורוצ'לנג'. בעונת 2013/14 משתתפת הקבוצה במסגרת הליגה הבלטית, בה הגיעה עד לשלב חצי הגמר והפסידה לקבוצת שאולאי הליטאית. הליגה הפינית: אליפות (2): 2010, 2011, 2014 מקום שני: 1958, 1980, 1981, 2001 חצי גמר: 2009, 2012 הגביע הפיני: זכייה (2): 1969, 2013 גמר: 2000, 2009, 2011 חצי גמר: 2007 מדיה וקבצים בנושא פירינטו טמפרה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פירינטו טמפרה פירינטו טמפרה, ברשת החברתית פייסבוק פירינטו טמפרה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פירינטו טמפרה, ברשת החברתית אינסטגרם
שמות של אהבה

שמות של אהבה (בצרפתית: Le Nom des gens) הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי צרפתי משנת 2010 בבימויו של מישל לקלרק. במרכזו של הסרט זוג שאין לו, כביכול, דבר במשותף. הסרט זכה בשני פרסי סזאר: לתסריט ולשחקנית הראשית, שרה פורסטייה. באהיה בן-מחמוד היא בתם של אשת שמאל רדיקלית צרפתייה ואב מוסלמי אלג'יראי שרבים מבני משפחתו נהרגו מידי השלטונות הצרפתיים במלחמת העצמאות של אלג'יריה. בילדותה סבלה מהתעללות מינית מצד מורה לפסנתר. היא נוהגת לשכב עם גברים בעלי דעות ימניות כדי להעביר אותם לשמאל. לפי מיטב מסורת ילדי הפרחים היא אומרת: עדיפה האהבה על המלחמה, וכך היא מגדירה את העצמה כ"זונה פוליטית". לעומתה ארתור מרטין הוא וטרינר, פקיד במשרד הבריאות, מבוגר ממנה בהרבה, בן לאם יהודייה ניצולת שואה שהוריה נרצחו באושוויץ ולאורך השנים הדחיקה את זהותה, ואב ששירת כחייל באלג'יריה ועובד בכור גרעיני. על אף הפערים הגדולים השניים מתאהבים, נפרדים וחוזרים לחיות יחדיו. לבנם הם בוחרים לקרוא צ'אנג מרטן בן-מחמוד. בסרט משתתף (בתפקיד עצמו) הפוליטיקאי הנערץ על ארתור, ראש ממשלת צרפת לשעבר, ליונל ז'וספן. מדיה וקבצים בנושא שמות של אהבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שמות של אהבה "שמות של אהבה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שמות של אהבה", באתר נטפליקס "שמות של אהבה", באתר AllMovie (באנגלית) "שמות של אהבה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שמות של אהבה", באתר Metacritic (באנגלית) "שמות של אהבה", באתר אידיבי "שמות של אהבה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אורי קליין, "שמות של אהבה": ככה עושים קומדיה רומנטית, באתר הארץ, 12 בפברואר 2012 אבנר שביט‏, "שמות של אהבה": איך צריך לזכור את השואה?, באתר וואלה, 2 בפברואר 2012 ארז דבורה, "שמות של אהבה": נעים בין זהויות, באתר ynet, 7 בפברואר 2012
קולוניאליזם פנימי

קולוניאליזם פנימי הוא מושג המציין סוג של קולוניאליזם המופנה לתוך מדינת האם ולא כלפי חוץ, ומייצר אי-שוויון גדול מאוד מבחינה פוליטית וכלכלית בין אזורים שונים או קבוצות שונות במדינה. לנין דיבר על ניצול קולוניאלי בתוך רוסיה, ואילו בשנות העשרים דיבר אנטוניו גרמשי על יחס קולוניאלי של צפון-איטליה כלפי הדרום של המדינה. הראשון שהשתמש במפורש במושג קולוניאליזם פנימי היה לאו מארקאר בשנת 1957 לגבי דרום-אפריקה. בשנת 1965 השתמש במושג זה פבלו גונזאלז קזנובה, בשביל לתאר את המבנה הכלכלי-פוליטי של מקסיקו. בשנת 1973 השתמש סרג'יו סלבי במושג במובן התרבותי לגבי עשרה "עמים אסורים" במערב-אירופה (ביניהם קטלוניה, סקוטלנד, ברטאן ו-אוקסיטאניה). הספר הראשון החשוב בנושא הוא "קולוניאליזם פנימי" של מייקל הכטר, משנת 1975. רוב החוקרים שמשתמשים כיום במושג זה מתבססים עליו. הכטר מתאר בספרו את השתלטות אנגליה על הארצות הקלטיות אירלנד, סקוטלנד וויילס שנתיים אחרי התנתקותה של אנגליה מהאפיפיור בשנת 1536. תהליך הקולוניזציה הפנימי שהחל אז נמשך מאות שנים. כמו בקולוניאליזם הקלאסי, בקולוניאליזם פנימי מייצרים האזורים או הקהילות המדוכאות טובין עבור המטרופולין, וקונים את המוצרים במחיר גבוה ביותר. הסחר והאשראי נמצאים במרכז הכוח. את התלות הכלכלית של הפריפריה במרכז מבססים על ידי פעולות חוקיות, פוליטיות וצבאיות. ה"קולוניות הפנימיות" נחשבות לשונות מבחינה דתית, אתנית או לשונית. ההצדקה לניצול, כמו בקולוניאליזם הקלאסי, נעשית באמצעות טרמינולוגיה גזענית. במדינה בעלת מאפיינים של קולוניאליזם פנימי מבטא הריבוד המעמדי את השייכים ל"תרבות האם" לעומת השייכים לתרבות "הנחותה". חברי התרבות הנחותה שואפים להתבולל בתרבות האם כדי לטפס בסולם המעמדי. במקרים רבים גורם הקולוניאליזם הפנימי לצמיחת שאיפות לאוטונומיה. שאיפות כאלה נתקלות בדרך כלל בהתנגדות עזה, כיוון שמרכז הכוח יאבד רווחים במקרה של התנתקות או הפרדה, בדומה לקולוניאליזם הקלאסי. יש להבדיל בין קולוניאליזם פנימי לקולוניאליזם הרוסי שעליו דיבר לנין, שלא היה מופנה כלפי ארצות מרוחקות אלא לארצות גובלות כמו אוקראינה, ארמניה, גאורגיה ועוד. אחרי שארצות אלה הפכו להיות חלק מרוסיה, אפשר לדבר לגביהן על קולוניאליזם פנימי. דוגמאות נוספות, מעבר לדרום-אפריקה, מקסיקו ואירלנד: סרי-לנקה: למדיניות של השלטון הסינהאלי כלפי הטמילים יש מאפיינים מובהקים של קולוניאליזם פנימי. סודאן: האליטה הערבית בח'רטום בנתה מערכת של קולוניאליזם פנימי כלפי צפון (נוביה), מערב (דארפור) ודרום, שכתוצאה ממנו התפתחו רצח העם בדארפור ועצמאותה של דרום סודאן. הסכסוך בדרום הפיליפינים המדיניות הקולוניאלית של השלטון המרכזי בפיליפינים כלפי מינדנאו היא המשך ישיר של הקולוניאליזם הספרדי ואחר-כך האמריקאי שם. בן-חביב, דולי: חצאיות הנשים התקצרו. תיאוריה וביקורת 5, 1994, עמ' 159-194 צפדיה, ארז: מיליטריזם ומרחב בישראל. סוציולוגיה ישראלית. 2010. עמ' 337-361 Gonzalez Casanova, Pablo (1965). "Internal Colonialism and National Development", Studies in Comparative International Development, vol. 1, no. 4, pp. 27–37. Hechter, Michael (1975). Internal Colonialism: The Celtic Fringe in British National Development, Berkeley: University of California Press. Marquard, Leo (1957). South Africa's Colonial Policy, Johannesburg: Institute of Race Relations. Zureik, Elia: The Palestinians in Israel: A Study in Internal Colonialism. Routledge. 1979 [1] [2] [3]
עלי זידאן

עלי זידאן (בערבית: علي زيدان; נולד ב-15 בדצמבר 1950) הוא פוליטיקאי לובי, שכיהן כראש ממשלת לוב בשנים 2012–2014. עלי זיידן נולד וגדל בעיירה ואדן. זידאן שימש בתקופת שלטונו של מועמר קדאפי כדיפלומט לובי, ובסוף שנות ה-70 שימש כשגריר לוב בהודו. בשנת 1980 ערק זידאן למחנה המתנגדים לקדאפי ועבר להתגורר בז'נבה. עם פרוץ ההתקוממות בלוב בשנת 2011 היה ממקימי מועצת המעבר הלאומית ומדובריה המרכזיים באירופה, ונחשב למתווך העיקרי בינה לבין נשיא צרפת ניקולא סרקוזי. באוגוסט 2012 התמודד זידאן לתפקיד נשיא לוב אולם הפסיד ליריבו מוחמד מגריף. לאחר הדחת ראש הממשלה המיועד מוסטפא אבו שאקור התמודד לתפקיד מול מועמד של מפלגת הצדק והפיתוח הלובית מוחמד אל הררי וב-14 באוקטובר זכה ברוב של 93 קולות מחברי הקונגרס ומונה לראש הממשלה. ב-10 באוקטובר 2013, דווח כי זידאן נחטף על ידי קבוצת חמושים, אשר זוהו כחברים בארגון מורדים לשעבר, בעת ששהה בבית מלון, בתגובה לחטיפת בכיר אל-קאעידה, אבו אנאס א-ליבי, בידי ארצות הברית מספר ימים קודם לכן. זידאן שוחרר מהשבי מספר שעות לאחר מכן. זידאן הודח מראשות ממשלת לוב במרץ 2014, והוחלף בעבדאללה א-ת'ני לאחר התגברות ההשפעה של האחים המוסלמים בפרלמנט. מדיה וקבצים בנושא עלי זידאן בוויקישיתוף New Libyan PM Ali Zeidan has strong India links, The Indian Express לוב: האסיפה הלאומית בחרה אחד מיריביו של קדאפי לראש הממשלה, באתר ynet, 14 באוקטובר 2012 לוב: חמושים חטפו את רה״מ ממלון פאר, באתר ynet, ‏10 באוקטובר 2013 חיבר המדריך למחבל: "מכרה זהב מודיעיני", באתר ynet, ‏7 באוקטובר 2013 ראש ממשלת לוב שוחרר מהשבי: "אני בסדר", באתר ynet, ‏10 באוקטובר 2013
אריק סמית

אֶריק אנתוני סמית (באנגלית: Eric Anthony Smith;‏ ~1940 – 29 בדצמבר 2016) היה מעצב במה, בובנאי, צייר, פסל וגרפיקאי ישראלי. סמית נולד בפרטוריה שבדרום אפריקה. עוד כנער בדרום אפריקה הקים את תיאטרון "המלאך הלבן" עם ג'ון רייט (John Wright). למד באקדמיה לאמנויות של פרטוריה. סמית הכיר את השחקן הישראלי יוסי גרבר בעת שהלה הופיע בדרום אפריקה. השניים הגיעו לישראל בשנת 1964 וסמית מצא עבודה כמעצב תערוכת צה"ל בזכות יוסף הרמלין, ראש השב"כ אז והבעל של אחותו של גרבר. בשנת 1970 עיצב את התפאורה להצגת תיאטרון של גיורא גודיק "פרפרים הם חופשיים" ופיתח קריירה מצליחה של מעצב במה. בשנת 1973 הקים ביחד עם בן זוגו, יוסי גרבר, תיאטרון בובות בשם בובות העץ של אריק, בו יצר סמית את הבובות, ביים וכתב. בובות התיאטרון התאפיינו בגודלן (עד 1.80 מטר) ובכך שפעלו על במה בגודל אמיתי. הם נסעו עם התיאטרון לדרום אפריקה למשך כשנה. כשחזרו לארץ, התיאטרון שיתף פעולה עם תיאטרון אורנה פורת בהפקות ברחבי הארץ ושילוב בובות בהצגות ילדים עם שחקנים בין ההפקות: "השלג", "הגמד המכושף", "הקוסם מארץ עוץ", "בומבה גץ", "גונבי החלום", "הקרוסלה הקסומה" ו"האיטלקייה באלג'יר" (למבוגרים), כמו כן עיצב את הפקת ההצגה "פיטר פן" של תיאטרון אורנה פורת. הפקתו המפורסמת ביותר הייתה בסדרת הטלוויזיה "הצריף של תמרי" בשנת 1974 עם יוסי גרבר, בה יצר סמית את כל הבובות והשתתף בכתיבת התסריטים. בשנת 1978 יצא סמית עם התיאטרון למינכן, שם צילמה הטלוויזיה הגרמנית את ההצגות כסדרה בת 6 פרקים, עבור חג המולד בארצות דוברות הגרמנית. בשנת 1979 ייצג התיאטרון של אריק את ישראל בלונדון במסגרת פסטיבל בין לאומי במלאת 50 שנה לאונימ"ה (ארגון בינלאומי לתיאטרוני בובות) וזכה לביקורות נלהבות. התיאטרון יצא גם לסיבובי הופעות בארצות הברית (1980) ובדרום אפריקה (1981). ב-1983 הפסיק תיאטרון אורנה פורת לתמוך בו ותיאטרון הבובות של אריק נסגר. ב-1987 שב התיאטרון לפעול במסגרת אודיטוריום דוהל בשכונת התקווה בתל אביב, כאשר הוא משלב פעילות אמנותית עם חינוך ילדי השכונה. במסגרת זו הועלו ההצגות: "פטר והזאב", "קרנבל החיות" ו"הזמיר של מלך סין". בנוסף עסק סמית בעיצוב במה עבור התיאטרון העירוני חיפה, התיאטרון הקאמרי, להקת המחול בת שבע, ולהקת בת-דור. בשנת 1994 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על תרומתו הייחודית ורבת השנים בתחום תיאטרון הבובות. סמית נפטר ממחלת הסרטן ב-2016, בגיל 76. ונטמן בבית העלמין "מנוחה נכונה" בבאר שבע. הותיר אח ואחות המתגוררים בחו"ל. אחיו ואחותו תרמו את הבובות, חלקי התפאורה והחומרים הארכיוניים שהותיר סמית למרכז תיאטרון בובות חולון. אריק סמית, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב אריק סמית, בארכיון הבימה אריק סמית, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב אריק סמית, באתר הבימה הצריף של תמרי באתר TV Classic משה בן שאול, אריק והבובות, מעריב, 3 באוגוסט 1973 טלילה בן זכאי, אריק סמית: עם טיפ טיפת מזל, מעריב, 7 בינואר 1971 אירה רוזנברג, הבובמה, מעריב, 15 במאי 1980 מלך הבובות, מעריב, 12 במאי 1986 יאיר אשכנזי, מת מעצב התפאורה והבובנאי אריק סמית, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2016 אילן סביר, האיש שחלם בובות, באתר מרכז תיאטרון בובות חולון האיטלקיה באלג'יר, מעריב, 2 באוגוסט 1979
מאה שנים... מאה כוכבים

מאה שנים... מאה כוכבים היא רשימה של חמישים שחקנים ושחקניות הנחשבים לטובים ביותר בכל הזמנים, כפי שנקבע על ידי מכון הסרטים האמריקאי, על פי סקר של יותר מ-1,500 אנשי תעשיית הקולנוע, אשר בחרו מתוך רשימה של 500 מועמדים. הרשימה פורסמה לראשונה בשנת 1999, כחלק מסדרת 100 שנים... של מכון הסרטים האמריקאי. הרשימה מחולקת על פי מגדר באופן שווה. המועמדים נשפטו על פי הקריטריונים הבאים: "שחקן או צוות שחקנים בעלי נוכחות קולנועית משמעותית שהופעתם הראשונה הייתה לפני או במהלך שנות ה-50 של המאה העשרים או אחרי שנות ה-50 שנפטרו". קריטריון זה עורר ביקורת כיוון שהוא לא איפשר לשחקנים כמו מריל סטריפ, ג'ק ניקולסון, דסטין הופמן, פול ניומן, טום הנקס, טום קרוז, ג'וליה רוברטס, קלינט איסטווד, ברברה סטרייסנד ועוד רבים אחרים אפילו אפשרות להתמודד. נכון ל-2020, רק שחקנית אחת עדיין בחיים; סופיה לורן. ב-1999 כשהרשימה פורסמה עוד שבעה שחקנים היו בחיים; מרלון ברנדו, גרגורי פק, קתרין הפבורן, אליזבת טיילור, שירלי טמפל ולורן באקול סידני פואטייה. ברשימת השחקנים: עשרים ואחד היו אמריקאים, שלושה בריטים (קרי גרנט, צ'ארלי צ'פלין ולורנס אוליבייה) ואחד רומני (אדוארד ג'י רובינסון). ברשימת השחקניות: שש עשרה היו אמריקאיות, אחת בלגית (אודרי הפבורן), שתיים שוודיות (אינגריד ברגמן וגרטה גרבו), אחת בריטית (אליזבת טיילור), אחת גרמנית (מרלן דיטריך), אחת צרפתית (קלודט קולבר), אחת הודית-בריטית (ויוויאן לי), אחת איטלקית (סופיה לורן) ואחת קנדית (מרי פיקפורד). האחים מרקס הם הצוות היחידי שנכנס לרשימה. בסך הכל רק שמונה שחקנים ושחקניות לא היו מועמדים בכלל לפרס האוסקר; האחים מרקס, באסטר קיטון, אדוארד ג'י רובינסון, מרילין מונרו, מיי וסט, ריטה הייוורת', שירלי טמפל וג'ין הארלו. צ'ארלי צ'פלין ואורסון ולס הם היחידים שזכו בפרס אוסקר לא בקטגוריית משחק. הרשימה באתר האינטרנט של מכון הסרטים האמריקאי (באנגלית) AFI to release list of top 50 screen legends, ‏ CNN, ‏ 13 בינואר 1999.
ריינלדו ביניונה

ריינלדו בניטו אנטוניו ביניונה (בספרדית: Reynaldo Benito Antonio Bignone; ‏21 בינואר 1928 – 7 במרץ 2018) היה פוליטיקאי ואיש צבא ארגנטינאי שכיהן כנשיא ארגנטינה מ-1 ביולי 1982 עד 10 בדצמבר 1983. בשנת 2010 נידון ביניונה ל-25 שנות מאסר על חלקו בחטיפות ורציחות אזרחים במלחמה המלוכלכת. ביניונה נולד בעיר מורון שבמחוז בואנוס איירס למשפחה ממוצא איטלקי, גרמני, ספרדי וצרפתי בשנת 1947 התגייס לצבא ארגנטינה ובשנת 1958 מונה לקצין במטה הכללי של הצבא, בשנת 1975 הועלה לדרגת תת-אלוף והיה מפקד מחנה העינויים הגדול "קמפו דה מאיו" ליד בואנוס איירס, הוא היה מנהל בית הספר הלאומי הצבאי, במשך תקופה הוצב בתפקידי פיקוד בספרד ומאוחר יותר היה נציג החונטה הצבאית במשרדי ממשלה שונים, בשנת 1979 הועלה לדרגת אלוף ושנתיים לאחר מכן פרש מהצבא. בעקבות תבוסת ארגנטינה מול בריטניה במלחמת פוקלנד התפטר באפריל 1982 הנשיא לאופולדו גלטיירי וביולי הושבע ביניונה לתפקיד הנשיא על ידי החונטה הצבאית, ובתקופתו נעשו הכנות לבחירות דמוקרטיות ולהשבת המשטר האזרחי בארגנטינה, כמו כן עליו להגן על מעמד הצבא בתהליך השבת הדמוקרטיה. לפני שהעביר את השלטון לנשיא שנבחר בבחירות הדמוקרטיות בשנת 1982 ראול אלפונסין העניק חנינה למפרי זכויות אדם והורה להשמיד מסמכים הקשורים להיעלמותם ועינויים של מתנגדים פוליטיים. ב-20 באפריל 2010 הואשם ביניונה בבית משפט בבואנוס איירס במעורבות ב-56 מקרים של רצח ועינויים בתפקידו כמפקד מחנה עינויים וגזר עליו 25 שנות מאסר, ב-29 בדצמבר 2011 קיבל ביניונה עונש מאסר של 15 שנים נוספות על פשעים נגד האנושות שהיה מעורב בהן בהקמת מרכז עינויים סודי בעת ההפיכה הצבאית של שנת 1976. ב-27 במאי 2016, נידון ביניונה ל-20 שנות מאסר בגין השתתפותו במבצע קונדור ובאשמת ניצול לרעה של סמכויותיו לצורך העלמת יותר ממאה בני אדם. מדיה וקבצים בנושא ריינלדו ביניונה בוויקישיתוף ריינלדו ביניונה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ארגנטינה: 25 שנות מאסר לרודן שעינה ורצח, באתר ynet, 21 באפריל 2010 20 שנות מאסר נגזרו על מנהיג החונטה לשעבר בארגנטינה שהעלים עשרות ממתנגדיו, באתר הארץ, 28 במאי 2016
תעלומות סילבסטר וטוויטי

תעלומות סילבסטר וטוויטי (באנגלית: The Sylvester & Tweety Mysteries) היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית שהופקה על ידי האחים וורנר הנפשה שבבעלות האחים וורנר. "סבתא" (Granny) היא בלשית מקצועית הנקראת פעמים רבות לבוא לעזרה כדי לפתור תעלומות ברחבי תבל. כל תעלומה, מסתורית ככל שתהיה, נפתרת בהצלחה על ידי "סבתא". "סבתא" לוקחת עמה כדרך קבע את שלוש חיות המחמד שלה: טוויטי, קנרית צהובה (ממין זכר), הקטור, כלב בולדוג בעל כוח פיזי רב (אולם גם בעל תיאבון גדול יתר-על-המידה) וסילבסטר, חתול הנחוש תמיד לאכול את טוויטי ולעולם לא מצליח. חיות-המחמד מסייעות ל"סבתא" במשימותיה מלבד סילבסטר ששם את עיקר תשומת-הלב בנסיונותיו לאכול את טוויטי. נסיונותיו הכושלים לאכול את טוויטי "עולים לו ביוקר". כשהיו במקסיקו, למשל, חשקה נפשו לאכול את טוויטי בתוך טורטייה. אולם טוויטי לא היה בפנים והחריפות העזה שבטורטייה הוציאה אותו מכליו (כפי שאמרה "סבתא": "סילבסטר, חתול שאכל פלפל לא יפסיק ליילל"). "סבתא", כאמור, פותרת בהצלחה את כל התעלומות. כאשר היא גויסה לפתור את תעלומת לבני-הגברים האבודים היא הייתה בחופשה. צמד חוצנים, שמאוחר יותר התגלה כי היא הוא האחראי לאבידה, נעצר כשלמעשה "סבתא" לא לקחה על עצמה את התפקיד למצוא את האחראי למקרה. מי שעצר אותם היה פקח אשר כיבה את האש שנדלקה עקב התרסקות החללית של החוצנים בטענה כי "אסור להדליק אש ללא אישור". הוא גילה את הלבנים שנטמנו בתוך תא בחללית. הוא היה בטוח כי "סבתא" פתרה תעלומה זו, ואף הודה לה. "תעלומות סילבסטר וטוויטי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "תעלומות סילבסטר וטוויטי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "תעלומות סילבסטר וטוויטי", באתר Metacritic (באנגלית) "תעלומות סילבסטר וטוויטי", באתר HBO Max (באנגלית) "תעלומות סילבסטר וטוויטי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) תעלומות סילבסטר וטוויטי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים

מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים היא רשימה של גיבורים ונבלים הנחשבים לטובים ביותר, כפי שנקבע על ידי מכון הסרטים האמריקאי, על פי סקר של יותר מ-1,500 אנשי תעשיית הקולנוע, אשר בחרו מתוך רשימה של 400 מועמדים. הרשימה פורסמה לראשונה בשנת 2003. הפרק שודר ברשת "CBS" בהנחיית ארנולד שוורצנגר. הפרק היה מועמד לפרס אמי. באטמן, אלו חיים נפלאים, רשימת שינדלר ושתיקת הכבשים הם הסרטים היחידים שדמויות מהם מופיעות בשתי הרשימות. דמויות מארבעה זיכיונות מופיעות בשתי הרשימות: הנוסע השמיני ושובו של הנוסע השמיני, מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית ומלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה, שליחות קטלנית ושליחות קטלנית 2: יום הדין, ד"ר נו וגולדפינגר (ג'יימס בונד). ארבע דמויות מופיעות ברשימות מסרטיו של סטנלי קובריק: ג'ק טוראנס, אלכס דיילארג', HAL 9000 (ברשימת הנבלים) וספרטקוס (ברשימת הגיבורים). המחסל מסדרת סרטי שליחות קטלנית הוא הדמות היחידה שמופיעה בשתי הרשימות, גם כגיבור וגם כנבל. ברשימת הגיבורים מופיעות רק תשע גיבורות וברשימת הנבלים מופיעות רק חמש עשרה נשים. לינדה בלייר היא האדם הצעיר ביותר שמופיע ברשימות. שלוש דמויות מצוירות מופיעות ברשימות: המלכה הרעה משלגיה ושבעת הגמדים, האדם מבמבי וקרואלה דה ויל מעל כלבים וגנבים. שלוש הדמויות מופיעות ברשימת הנבלים ושלושתן מסרטיהם של אולפני ההנפשה של וולט דיסני. גרי קופר הוא האמן שהופיע הכי הרבה פעמים: שלוש פעמים (כולם ברשימת הגיבורים). תשעה שחקנים הופיעו פעמיים ברשימות: ברשימת הנבלים - ג'יימס קאגני, רוברט מיצ'ם וג'ק ניקולסון. ברשימת הגיבורים - המפרי בוגרט, הנרי פונדה, האריסון פורד, פול ניומן, רוברט רדפורד וג'יימס סטיוארט. שתי שחקניות הופיעו פעמיים ברשימת הנבלים: בטי דייוויס ופיי דאנאוויי. אל פצ'ינו וארנולד שוורצנגר הם השחקנים היחידים שמופיעים בכל אחת מהרשימות פעם אחת. קירק דאגלס ומייקל דאגלס הם בני המשפחה היחידים המופיעים ברשימות. 21 שחקנים ושחקניות זכו בפרס אוסקר על הופעותיהם ברשימות: קתי בייטס, מרלון ברנדו, גרי קופר, ראסל קרואו, רוברט דונאט, מייקל דאגלס, סאלי פילד, לואיז פלטשר, ג'ודי פוסטר, ג'ין הקמן, טום הנקס, אנתוני הופקינס, בן קינגסלי, פרנסס מקדורמנד, גרגורי פק, ג'וליה רוברטס, ג'ורג' סי. סקוט, קווין ספייסי, דנזל וושינגטון וג'ון ויין. 25 שחקנים ושחקניות היו מועמדים לפרס אוסקר על הופעותיהם ברשימות, אך לא זכו: ג'ודית אנדרסון, אן בקסטר, וורן בייטי, לינדה בלייר, המפרי בוגרט, גלן קלוז, פיי דאנאוויי, ג'ינה דייוויס, סוזן סרנדון, רייף פיינס, הנרי פונדה, אלק גינס, אנג'לה לאנסברי, צ'ארלס לוטון, פול מוני, ליאם ניסן, רוברט דה נירו, בטי דייוויס, פול ניומן, פיטר או'טול, אל פצ'ינו, סילבסטר סטאלון, ברברה סטנוויק, ג'יימס סטיוארט, מריל סטריפ וסיגורני ויבר. ברשימת הגיבורים מופיעים דמויות אמיתיות - אלווין יורק, ארין ברוקוביץ', ג'ורג' פטון, בוב וודוורד, קארל ברנסטין, לו גריג, ספרטקוס, גנדי, בוץ' קסידי, הארי לונגבאו, משה, אוסקר שינדלר, תומאס אדוארד לורנס, אדוארד ג'יי. פלנגן, פרנק סרפיקו וקארן סילקווד - וברשימת הנבלים מופיעים דמויות אמיתיות - ויליאם בליי, אמון גת, ג'ואן קרופורד, בוני וקלייד. הדמויות - ג'יימס "פופאי" דויל, נורמה ריי ובסטר, נורמן בייטס, ג'יי ג'יי האניסקר ואטיקוס פינץ' - מבוססות על אנשים אמיתיים. הרשימה כפי שהיא מופיעה באתר AFI (באנגלית)
ואדי מילק

ואדי מילק הוא הכינוי העממי שניתן לתוואי הדרך שחוצה את הכרמל ממערב למזרח, בתוואי נחל דליה, נחל תות ונחל יקנעם. התוואי מתחיל במערב בין זכרון יעקב לפוריידיס בתוואי של אפיק נחל דליה, ממשיך במעלה התוואי של נחל תות יובלו של נחל דליה, דרך עין תות ומגיע לנקודה הגבוהה ביותר במחלף אליקים, שהוא חלק מקו פרשת המים בכרמל. משם, יורד התוואי בנחל יקנעם עד פיתחו לעמק יזרעאל מתחת לעיר יקנעם עילית. לאורך תוואי זה עובר כביש 67 (כביש 70 לשעבר), שהוא אחד משני הכבישים העיקריים שמחברים את מרכז הארץ עם צפונה (השני הוא כביש 65 או ואדי עארה). לצד נחל עירון, היה תוואי זה אחת ההתפצלויות של דרך הים ההיסטורית לתוך הארץ. מקור השם ואדי מילק הוא שיבוש מימי המנדט הבריטי של השם הערבי ואדי מָליח (בערבית: מִלְח), על-שם המסלול שבו עברו שיירות הסוחרים שהובילו בארץ ישראל מלח, שהיה מיוצר בחופי עתלית ודור בתקופות קדומות, אל מחוזות המזרח דרך עמק יזרעאל והגליל התחתון אל דמשק. [דרוש מקור] על פי מפת הקרן הבריטית Wadi Milh הוא נחל רקפת, והמשכו עד לרגלי תל יקנעם (חלק מנחל יקנעם דהיום) כלומר, הוא חופף חלקית את החלק האחרון של התוואי המדובר. בשנים 2006 עד 2009 התבצעו בתוואי הכביש העובר בוואדי מילק עבודות לבניית מחלף עין תות המחבר את כביש 70 לכביש 6. כתוצאה מהקמת המחלף שונה תוואי הנסיעה בכביש 70 לכיוון מזרח והוסט דרומה. אבשלום קור, "באופן מילולי: יוקנעם", 10 ביוני 2010(הקישור אינו פעיל) (תשדיר רדיו על ואדי מילק ונחל יוקנעם)
הספקטרום הטורדני כפייתי

הפרעות הספקטרום האובססיבי קומפולסיבי (טורדני כפייתי) הוא שם כולל למספר הפרעות שיש להן מרכיבים דומים להפרעה טורדנית-כפייתית. הפרעות הספקטרום מאופיינות במחשבות טורדניות או בהתנהגות כפייתית. כיום יש מחלוקת בין חוקרים בתחום לגבי איזה הפרעות צריכות להיכלל בספקטרום, לרוב יש הסכמה כי חרדת בריאות, הפרעת גוף דיסמורפית (BDD) תלישת שיער כפייתית (טריכוטילומניה), חיטוט בעור, התמכרות לאינטרנט וקניות כפייתיות שייכות לספקטרום. מצבים נוספים שיש מחלוקת לגביהם כוללים בין היתר הפרעות אכילה, פיקה, פרפיליה ותסמונת טורט. הפרעות הספקטרום שונות זו מזו הן בתוכן והן ביחס בין טורדנות לכפייתיות. תוכן. חלק מההפרעות מאופיינות הן במחשבות טורדניות והן בכפייתיות, בדומה ל-OCD וההבדל ביניהן ל-OCD הוא בתכנים שהאדם עוסק בהם. כך למשל, אנשים עם חרדת בריאות סובלים ממחשבות טורדניות הקשורות לבריאותם ומבצעים קומפולסיות שונות שנועדו לוודא כי אינם חולים (למשל בדיקות תכופות אצל רופאים או קריאה באתרי בריאות) ואילו אנשים עם BDD מוטרדים מפגם שולי או לא קיים במראם החיצוני ומבצעים טקסי בדיקה או תיקון (למשל ניתוחים פלסטיים או בחינות קפדניות במראה). ניתן לומר שהפרעות אלו הן מעין ביטוי ייחודי של OCD. יחס בין טורדנות לכפייתיות. חרדת בריאות ו-BDD מאופיינות כאמור הן במחשבות טורדניות והן בכפייתיות, לעומתן, בהפרעות אחרות כמו חיטוט בעור או טריכוטילומניה אין מחשבות טורדניות אלא אך ורק דחף לבצע את הפעולה. הטיפולים בהפרעות הספקטרום דומים למדי וכוללים טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) וטיפול תרופתי במידת הצורך. אופי הטיפול, הן התרופתי, והן הקוגניטיבי התנהגותי, משתנה בהתאם להפרעה. כך למשל, בחרדת בריאות ו-BDD נעשה שימוש בטיפול בחשיפה ומניעת תגובה במסגרתו האדם נחשף לתכנים וטריגרים הגורמים לו מצוקה ולומד לא להגיב בצורה טקסית, ואילו בטריכוטילומניה נעשה שימוש בטכניקה של היפוך תגובה במסגרתה האדם לומד לבצע פעולות אחרות במקום תלישת שיער כשהדחף תוקף אותו. הפרעת גוף דיסמורפית חרדת בריאות טריכוטילומניה ד"ר פרד פנזל על הפרעות הספקטרום (באנגלית) הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.