laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אליהו מירב

אליהו (אלי) מירב (נולד בשנת 1950) הוא פוליטיקאי חרדי שכיהן כראש המועצה המקומית עמנואל הראשון (1985–1990). מירב נולד במצרים ב־1950. בשנת 1954 עלה עם משפחתו לישראל. תחילה התיישבה המשפחה ברמתיים, וכעבור זמן עברה לבית אלפא. התגייס לחיל האוויר, ובתקופת מלחמת יום הכיפורים שירת בצוות אוויר של לוחמה אלקטרונית. זמן קצר לאחר מכן נישא לחנה הרמן. באותה תקופה חזר בתשובה, ובמשך ארבע שנים למד בישיבת הנגב בנתיבות. בסוף שנות ה-70 עבר להתגורר בשכונת מטרסדורף בירושלים ולמד בישיבת חברת אהבת שלום. בתחילת שנות ה-80 נעשה חסיד ברסלב, ובהמשך עבר להתגורר בעמנואל, שהייתה בשלבי הקמתה הראשונים. לאחר מכן התקרב לרב אליעזר ברלנד ועבר לגור בירושלים. עם הכרזתה של עמנואל כמועצה מקומית, בשנת 1985, נבחר מירב בבחירות פנימיות לעמוד בראשה. בבחירות לא הוענקה זכות בחירה לנשים, והממונה על היישובים היהודים ביו"ש טען שהן מנוגדות לחוק. מירב מונה על ידי משרד הפנים כראש מועצה ממונה. בתקופת כהונתו כראש המועצה נאלץ להתמודד עם ההשלכות של קריסת חברת "כוכב השומרון" שיזמה והקימה את היישוב. בבחירות הבאות בנובמבר 1989 התמודד מטעם מפלגת ש"ס והפסיד לשמואל זייבלד. בקדנציה שלאחר מכן כיהן כסגן ראש המועצה. באמצע שנות ה-90 פרש מהחיים הציבוריים בעמנואל ועבר להתגורר בירושלים. כיום הוא משמש כראש כולל ברסלב במודיעין עילית. בשנת 2010 נבחר כחבר בהנהלה החדשה של ישיבת שובו בנים. לאחר פטירת אשתו חנה נישא בשנית. ב-13 בדצמבר 2018 נהרג בנו החורג, סמל יוסף כהן, לוחם בגדוד נצח יהודה, בפיגוע בטרמפיאדה הסמוכה למאחז גבעת אסף שבבנימין. הרב אליהו מירב נושא דברים בטקס יום הזכרון תשע"ט, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 13:17) ירון אביטוב, עמנואל. עיר בלי הפסקה, כל העיר, 10 בנובמבר 1989 רחמים יעקב, היום בחירות בעמנואל: המוהל מתמודד נגד ראש המועצה, מעריב, 7 בנובמבר 1989 יוסף כהן. אלי רוטמן, ‏אביו של החייל החרדי: יוסי הודה לקב"ה שזכה לשרת בצה"ל, באתר כיכר השבת, 13 בדצמבר 2018
בורבון

האם התכוונתם ל... בית בורבון – בית מלוכה אירופאי בורבון (משקה) – משקה אלכוהולי בורבון ל'ארשמבו – קומונה במרכז צרפת
רב דימי מנהרדעא

רב דימי מנהרדעא היה אמורא בבלי בדור החמישי לאמוראי בבל, מגדולי חכמי ישיבת נהרדעא. רב דימי מנהרדעא מוזכר פעמים בודדות בתלמוד. אחת מפסקיו מתייחסת להוראת בית דין שעליה מביאים בית פר העלם דבר של ציבור, והוא פסק שאין הוראה נחשבת להוראה עד שיאמרו בית הדין מפורש כי מדובר בהוראה גמורה למעשה "מותרים אתם לעשות" וכן נפסקה ההלכה. הוראותיו גם מובאות בהלכות איסור והיתר, וכן לומדים ממעשיו הלכות למעשה. מסופר בתלמוד, כי רב דימי מנהרדעא הביא גרוגרות בספינה כדי למכור אותן בשוק. אמר הריש גלותא לרבא: לך ובדוק את רב דימי, אם תלמיד חכם הוא, ואם כן יכריזו שלא ימכור איש בעיר גרוגרות לפני שהוא יגמור למכור את סחורתו. אמר רבא לרב אדא בר אבא: לך בדוק אותו בשאלות לראות אם הוא תלמיד חכם. הלך רב אדא ושאל אותו: פיל שבלע כפיפה מצרית, והקיאה דרך בית הרעי, מהו? ולא ידע רב דימי להשיב לו. שאל רב דימי את רב אדא: האם אתה הוא רבא? רב אדא הכהו לרב דימי על סנדלו ואמר לו: ביני לרבא יש הבדל גדול. בכל אופן, על כרחך אני רבך, ורבא הוא הרב שלי. נמצא שרבא הוא הרב של רבך. לא הכריזו שאף אחד לא ימכור גרוגרות בלעדיו, ולא קנו ממנו, ונפסדו הגרוגרות שלו. רב דימי בא לרב יוסף והתאונן לפניו על מה שעשו לו. אמר לו רב יוסף: מי שלא נמנע מלהפרע על הבזיון שעשו למלך אדום אף על פי שהיה גוי אדומי, כל שכן שלא ימנע מלהפרע ממי שגרם לך צער! וכמו שכתוב ”כֹּה אָמַר ה' עַל שְׁלֹשָׁה פִּשְׁעֵי מוֹאָב וְעַל אַרְבָּעָה לֹא אֲשִׁיבֶנּוּ עַל שָׂרְפוֹ עַצְמוֹת מֶלֶךְ אֱדוֹם לַשִּׂיד”. נפטר רב אדא בר אבא. במסכת בבא בתרא מובאת דעתו של רב דימי, כי יש להעדיף מלמד תינוקות שמדייק בלימודו למרות שאינו "גורס"- לא מספיק לעבור על הרבה חומר, מכיוון ששבשתא כיוון דעל על. על תלמידיו נמנה אמימר, בן ישיבת נהרדעא. על מקום קבורתו, מופיע בספר הגלגולים: "בכפר אבנית יש שם מערה, שבה קבורים אביי ורבא. והנה הפתח לצד מערב, ובתוכה הרבה כוכים, הנה בכוך שבקרן מזרחית דרומית ממש, שם קבור אביי. והכוך הסמוך לו העומד בצד דרום ממש, שם קבור רב דימי מנהרדעא. והכוך הסמוך לו אשר בצד דרום ג"כ, והוא כוך יותר רחב מכוך ר' דימי הנזכר, ושם קבור רבא, והוא בכוך האמצע שבצד דרום, ושאר הכוכין לא הגיד לי מה הם". בעקבות דברים אלו של האריז"ל, שלפי המקובל נכתבו על ידי תלמידו רבי חיים ויטאל ברוח הקודש, ידועה מערה זו כ"מערת אביי ורבא". הרב אהרן הימן, "רב דימי מנהרדעא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק א, עמודים 333, באתר היברובוקס תלמוד בבלי, מסכת הוריות, דף ב', עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קי"א, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קי"ג, עמוד א'. ספר עמוס, פרק ב', פסוק א' תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף כ"ב, עמוד א'. הקדמה ל"ז.
ישראל בן זאב (שומר)

ישראל בן זאב (לויפר) (1905–1938) היה שומר יערות של קרן קיימת לישראל שנרצח על ידי ערבים ועצמותיו התגלו רק לאחר עשרות שנים. הוא נולד ביסוד המעלה. בשל קשיים כלכליים במשק החקלאי עבר לפתח תקווה ועבד בפרדסים. שם נישא ונולדו לו בן ובת. לאחר מספר שנים החל לעבוד כשומר יערות בעמק זבולון. הוא עבר עם משפחתו לעכו אבל בגלל בעיות ביטחוניות התיישב בשכונת סביניה (כיום נמצאת בקריית ביאליק). הוא ידע ערבית שוטפת ואף לבש בתפקידו בגדים ערביים כמו כאפיה וגלביה. הוא היה מקובל על הערבים שקראו לו בעקבות בנו זאב - "אבו דיב". בתחילת חודש אוגוסט 1938 מסר בן זאב את סוסתו ליום אחד לידיד ערבי מהכפר דאמון שגם הוא היה שומר והיה נאמן עליו. משהתמהמה להחזיר לו את סוסתו, יצא לכיוון דאמון ומאז נעלמו עקבותיו. בנו זאב, בעזרתו של גיורא זייד (בנו של אלכסנדר זייד) עשה מאמצים רבים לגלות מה עלה בגורל אביו. ב-27 במרץ 1990 נמצאו עצמותיו במערה ליד מושב שכניה (מערת שכניה). הסתבר שהבדווים המקומיים ידעו במשך שנים רבות שבמערה קבור יהודי ואף כינו אותה "ביר אל יהוד". החקירה העלתה שליד שכונת צור שלום של היום, נתפס בן זאב על ידי שלושה בדואים שביקשו להשתמש ברציחתו כ"כרטיס כניסה" לכנופיות. הוא נכבל והועבר למערה, במרחק של כ-15 ק"מ, שם נרצח וגופתו הוטמנה במערה. שרידי העצמות הועברו לבדיקה פתולוגית שהוכיחה שהן עצמותיו של בן זאב. הוא הובא לקבורה ב-15 במאי 1990 ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה בסמוך לקבר אשתו. הקרן הקיימת לישראל הקימה בטיילת שכניה, מצפור לזכר ישראל בן זאב ובו סיפור חייו ורציחתו. מדיה וקבצים בנושא ישראל בן זאב בוויקישיתוף נעלם שומר במפרץ חיפה, דבר, 14 באוגוסט 1938 התעלומה נפתרה במערה, מעריב, 11 במאי 1990 מצפור ישראל בן זאב בטיילת שכניה ישראל בן זאב באתר "יזכור"
האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה

האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה היא אתר הנצחה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים לזכר הלוחמים היהודים בצבא הפולני שנפלו במהלך מלחמת העולם השנייה. כ-60,000 מתוך כ-150,000 חיילים יהודים בצבא הפולני נפלו בשבי, חלקם מצאו את מותם במחנות שבויים שהקימו הנאצים או הושמדו במחנות ריכוז והשמדה. אחרי נפילת פולין התנדבו עשרות אלפים ליחידות פולניות שפעלו במסגרת כוחות הברית כנגד הנאצים. האנדרטה הוקמה בשנת 1998 בסמוך לאנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה. האנדרטה בנויה שני קירות העשויים אבנים מסותתות. על הקיר מופיע הפסוק: ”מנשרים קלו מאריות גברו” מספר שמואל ב. מתחת לפסוק כתובה הכתובת באנגלית ”לזכר הלוחמים היהודים שנפלו בשורות הצבא הפולני”. בחלקה הימני של האנדרטה מצוי קיר נוסף ועליו נמצאים תבליטים המתארים חיילים אוחזים בנשק ומתחתיהם הכתובת בפולנית: ”למען חירותינו שלך”. לפני האנדרטה מצויה רחבת טקסים אליה מוביל גרם מדרגות ולפניו 2 אבנים מוגבהות. בצידו הימני סמל הצבא הפולני ומתחתיו חקוקות השנים 1939–1945 באותיות מתכת מצופות זהב. בצידו השמאלי קיר שיש שעליו מצוין מגן דוד עשוי מתכת בצבע צהוב ומתחתיו הכתובת: ”לזכר הלוחמים היהודים בצבאות פולין שנפלו במלחמת העולם השנייה 1939-1945” האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל יצחק רחלין שתכנן גם את האנדרטה לזכר הלוחמים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה הנמצאת בצמוד. מדיה וקבצים בנושא האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה בוויקישיתוף דף זיכרון לזכרם של היהודים בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה באתר "זכור"
השקל הציוני

השקל הציוני או בקיצור שקל היה מטבע של ההסתדרות הציונית אשר הונהג על ידי דוד וולפסון לקראת הבחירות לקונגרס הציוני השני בשנת 1898. המטבע היה סמלי והומר בכל תפוצה לערך במטבע המקומי. מקור השם הוא במטבע העברי הקדום - "שקל". השקל הציוני שימש עם היווסדה של התנועה הציונית הממוסדת בראשותו של בנימין זאב הרצל, ועד הקמת המדינה לציון מס חבר שנתי. ה"שוקל", היה מי שרכש שקל ציוני, ובלבד שמלאו לו 18 שנים, קנה את הזכות לבחור צירים לקונגרס הציוני למשך שנה. מי שמלאו לו 24 שנים זכאי היה גם להתמודד בעצמו. לפי מספר השקלים שנמכרו בכל מדינה נקבע מספר הצירים שהייתה זכאית לשגר לקונגרס. מטבע הדברים, בשנים שבהן לא נערכו בחירות לקונגרס הציוני צנחו מכירות השקל. אמנם השקל היה מטבע סמלי, אך כתעודה על תשלום המס ניתנה לכל שוקל חשבונית בצורת שטר, שעליו הופיעו דימויים שבטאו את תמצית הרעיון הציוני, ולעיתים צילום של מטבע ישראלי-יהודי עתיק. השקל הציוני ביטא את הרצון החופשי של כל יהודי להשתתף בקביעת גורלו של עם ישראל, בשונה מהנהוג בקהילה היהודית בגולה, שם רוב ההחלטות התקבלו בידי מנהיגי הקהילה: החכמים, פרנסי הציבור או שבעת טובי העיר. בהתאם לאחוז רוכשי השקל ניתן היה להעריך את מעמדה של התנועה הציונית בקרב התפוצה. ההכנסות ממכירת השקל הציוני הסתכמו בסכומים נכבדים שאפשרו את תפקודה השוטף של ההסתדרות הציונית ומימון הוצאותיה המנהלתיות. קהילות שונות נהגו לקיים אירועים ואספות שונים לשם איסוף תרומות תחת הכותרת "יום השקל הציוני". לדוגמה, התנועה הציונית בבולגריה הכריזה במאי 1901 על ל"ג בעומר גם כחג ציוני בשם "יום השקל". בקהילת וידין נחוג חג זה מדי שנה. בדרך כלל נוהגים היו החוגגים בני תנועות הנוער ללבוש בגדי חג, לענוד סרט כחול לבן, לערוך תהלוכה שהחלה בבית הספר היסודי היהודי והסתיימה בבית הכנסת, שם נערכה תפילה חגיגית. בשנות ה-30 הפך יום השקל למעין הפנינג של כל בני הקהילה שלווה בנוסף לתהלוכה, בתחרויות ספורט, שירה ונאומים בקרב משתתפיו. מדיה וקבצים בנושא השקל הציוני בוויקישיתוף הפרזנטור של הציונות, נאמן למקור, הספרייה הלאומית השקל הציוני, אתר הסוכנות היהודית שקל ישן, אלטנוילנד, תפוז בלוגים תרומה לשקל במרוקו בשנת 1930, עיתון L`Avenir Illustré, אתר עיתונות יהודית היסטורית השקל הציוני שהונפק והופק במאוריציוס, עודד ישראלי, פליקר תמונה של שטר שקל משנתה השמינית של התנועה הציונית השקל הציוני, אתר אוצר התיישבות היהודים
אפוקליפסת במברג

אפוקליפסת במברג (בגרמנית: Bamberger Apokalypse) היא כתב יד מהמאה ה-11 השמור כיום בספריית העיר במברג (בגרמנית: Staatsbibliothek Bamberg). כתב יד זה מכיל את ספר חזון יוחנן (ספר האפוקליפסה) מהברית החדשה, ומכאן שמו. כתב היד נכתב בסקריפטוריום שבאי רייכנאו בין שנת 1000 לשנת 1020 בסגנון הדומה לכתבי יד האחרים שנכתבו ברייכנאו (כגון הפריקופס של היינריך השני). אפוקליפסת במברג הוזמנה על ידי אוטו השלישי קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כתב היד לא הושלם בעת מותו של אוטו השלישי, ועבודת הכנתו הסתיימה בזמן יורשו, היינריך השני אשר יחד עם רעייתו, קוניגונד מלוקסמבורג, תרם את כתב היד למנזר סטפנוס הקדוש בבמברג. בכתב היד 106 עמודים, והוא מאויר ב-57 מיניאטורות (איורים), וב-100 אותיות תחיליות מאוירות. בשנת 2003 נוסף כתב היד לרשימת "זיכרון העולם" של ארגון אונסק"ו כאחד מכתבי היד האוטוניים מרייכנאו. מדיה וקבצים בנושא אפוקליפסת במברג בוויקישיתוף כתבי היד האוטוניאנים באתר זיכרון העולם של ארגון אונסק"ו
שני העדים

שני העדים הם שני נביאים המתוארים בספר חזון יוחנן (ספר ההתגלות) שבברית החדשה (פרק י"א, פסוקים 1 - 13). וְנָתַתִּי לִשְׁנֵי עֵדַי וְנִבְּאוּ יָמִים אֶלֶף וּמָאתַיִם וְשִׁשִּׁים וְהֵם מִתְכַּסִּים בַּשַׂקִּים; אֵלֶּה הֵם שְׁנֵי הַזֵּיתִים וּשְׁתֵּי הַמְּנֹרוֹת הָעֹמְדִים לִפְנֵי אֱלֹהֵי הָאָרֶץ; וְכִי־יְבַקֵּשׁ אִישׁ לְהָרַע לָהֶם אֵשׁ יֹצֵאת מִפִּיהֶם אֹכֶלֶת אֶת־אֹיְבֵיהֶם וְכֵן כָּל־הַמְבַקֵּשׁ לְהָרַע לָהֶם מוֹת יוּמָת; וְהֵם יֶשׁ־לְאֵל יָדָם לַעֲצֹר אֶת־הַשָּׁמַיִם וְלֹא־יִהְיֶה מָטָר בִּימֵי נְבוּאָתָם וְיִשְׁלְטוּ עַל־הַמַּיִם לְהָפְכָם לְדָם וְעַל־הָאָרֶץ לְהַכֹּתָהּ בְּכָל־נֶגַע מִדֵּי יֶחְפָּצוּ; וּבְכַלּוֹתָם עֵדוּתָם הַחַיָּה הָעֹלָה מִתְּהוֹם תַּעֲשֶׂה עִמָּהֶם מִלְחָמָה וְתוּכַל לָהֶם וַהֲרָגָתַם; וְהָיְתָה נִבְלָתָם בִּרְחוֹב הָעִיר הַגְּדוֹלָה הַנִּקְרֵאת כְּפִי הָרוּחַ בְּשֵׁם סְדוֹם וּמִצְרַיִם אֲשֶׁר־שָׁם נִצְלַב גַּם־אֲדֹנֵיהֶם; וְרַבִּים מִן־הָעַמִּים וְהַמִּשְׁפָּחוֹת וְהַלְּשֹׁנוֹת וְהַגּוֹיִם יִרְאוּ אֶת־נִבְלָתָם יָמִים שְׁלֹשָׁה וָחֵצִי וְלֹא יִתְּנוּ לְשׂוּם אֶת־גְּוִיֹּתָם בַּקְּבָרִים; וְיֹשְׁבֵי הָאָרֶץ יִשְׂמְחוּ עֲלֵיהֶם וְיַעַלְזוּ וְיִשְׁלְחוּ מָנוֹת אִישׁ לְרֵעֵהוּ כִּי שְׁנֵי הַנְּבִיאִים הָאֵלֶּה הִכְאִיבוּ אֶת־יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ; וַיְהִי אַחֲרֵי יָמִים שְׁלֹשָׁה וָחֵצִי וַתָּבֹא בָהֶם רוּחַ חַיִּים מֵאֵת הָאֱלֹהִים וַיַּעַמְדוּ עַל־רַגְלֵיהֶם וְאֵימָה גְדוֹלָה נָפְלָה עַל־כָּל־רֹאֵיהֶם. — תרגומו של פרנץ דליטש על פי חזונו של יוחנן כותב הבשורה, באחרית הימים יגיעו שני עדים לנבא. הם ינבאו במשך 1,260 ימים (42 חודשים), במהלכם איש לא יוכל להזיק להם. בכל תקופת נבואתם תהיה בצורת, והם ישלטו בארץ, ויוכלו להביא מחלות על תושבי הארץ. רק לאחר שהם יסיימו להתנבא ניתן יהיה להרגם, ואז תגיע החיה ותהרוג את שני העדים לשמחתם של כל תושבי הארץ. גופות הנביאים יישארו מוטלות על הארץ שלושה וחצי ימים ולא יקברו, ולאחר מכן יקומו לתחייה. בעקבות תחייתם תתרחש רעידת אדמה גדולה אשר תהרוג 7,000 איש ותהרוס עשירית מהעיר: וּבַשָּׁעָה הַהִיא הָיָה רַעַשׁ גָּדוֹל וַתִּפֹּל עֲשִׂירִית הָעִיר וְשִׁבְעַת אֲלָפִים בְּנֵי־אָדָם לְמִסְפַּר שְׁמוֹתָם נֶהֶרְגוּ בָרָעַשׁ וְהַנִּשְׁאָרִים רְעָדָה אֲחָזָתַם וַיִּתְּנוּ כָבוֹד לֵאלֹהֵי הַשָּׁמָיִם; — חזון יוחנן, פרק י"א, פסוק 13, בתרגומו של פרנץ דליטש תאולוגים נוצרים דנו רבות בדבר זהותם של שני הנביאים, והאם מדובר בשני אנשים או במשל לכנסייה הנוצרית. בין היתר ישנן סברות כי מדובר בשניים מהשליחים או כי מדובר במשה ואליהו, או חנוך ואליהו (שכן שני אלה לא מתו אלא עלו לשמים). הסוברים כי מדובר בסמלים מתייחסים לשני העדים כאל דמותם של ישראל והכנסייה הנוצרית, או של היהודים והגויים המאמינים בישו, כאלגוריה לשני חלקי התנ"ך הנוצרי: הברית הישנה והברית החדשה, או כסמל לחסד ורחמים. הנביאים מתוארים כ"שני עצי זית ושתי מנורות", ותאולוגים נוצריים סבורים כי מדובר באלגוריה וכי עצי הזית מסמלים את הצדיקים או החסידים המתריעים על החטאים, ושתי המנורות מסמלים את אורו של ישו. מדיה וקבצים בנושא שני העדים בוויקישיתוף
ברוך הגבר (שיר)

ברוך הגבר הוא תחילתו של פסוק בספר ירמיהו, שהולחן במנגינות רבות ובהן בסגנון רוק, המושר בחתונות רבות בציבור הדתי ומלווה בריקוד שורות.[דרוש מקור] השיר מבוסס על פסוק בירמיהו: ”בָּרוּךְ הַגֶּבֶר אֲשֶׁר יִבְטַח בַּה' וְהָיָה ה' מִבְטַחוֹ”, ומופיע במאסף פסוקים בסוף ברכת המזון. פסוק זה זכה לניגונים לפני מאות שנים והוא נמנה עם שלושת הניגונים של עובדיה הגר מהמאה ה-12. את השיר ביצעה לראשונה, בשנות ה-80 של המאה ה-20, מקהלת הילדים עמודי שיש. באוגוסט 1991 הפיצה להקת "שלוק רוק" קלטת שבה הושמע השיר בגרסת רוק. היו שטענו שמקור הלחן הוא בשיר I Will Follow Him (אנ') של פגי מארץ' (אנ') שפורסם בשנת 1963, אולם הלחן דומה גם לשיר Speedy Gonzales של פאט בון שפורסם שנה אחת קודם לכן ב-1962 (ובגרסתו המקורית של דוד דנטה בשנת 1961). השיר היה ללהיט וזכה לתפוצה רבה בחתונות ואירועים אחרים של הציבור הדתי והחרדי. בניגוד לרוב הריקודים בחתונות במגזר הדתי, הריקוד של "ברוך הגבר" מלווה בריקוד שורות. הריקוד ספג התנגדות מצד רבנים בחלק מהישיבות אשר אסרו על השמעתו. שמחת תורה קרית ים הקפות שניות, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 3:41), 24 באוקטובר 2008 ספר ירמיהו, פרק י"ז, פסוק ז' Contemporary music and religion, Volume 12, page 104 הפיוט מי על הר חורב (משה), באתר הפיוט והתפילה. עמודי שיש, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 4:36), 9 בנובמבר 2009 Sgt. Shlockers Magical History Tour Yaakov Menken, Where To, Jewish Music?, January 1st, 2006
שטרלזונד

שטרלזונד (בגרמנית: Stralsund) היא עיר בצפון-מזרח גרמניה. העיר נמצאת במדינה הפדרלית הגרמנית מקלנבורג-מערב פומרניה, על חוף הים הבלטי, כשמצר ים מפריד בינה לבין האי ריגן. כלכלתה של העיר מתבססת על ספנות ודיג. בנוסף, מתפתחת בה כלכלה המבוססת על תיירות. בעיר נמצאים כנסיית מריה הקדושה, שנשאה את תואר הבניין הגבוה בעולם במשך כ-22 שנה, ואתר המורשת העולמית המרכזים ההיסטוריים בשטרלזונד-ובוויסמר. ההתיישבות במקום החלה בימי הביניים ככפר דייגים ונמל. במאה ה-13 היגרו לכפר מתיישבים גרמנים, סוחרים ויורדי ים דנים והגדילו את מספר תושביה. לאחר שהוכרה כעיר, הייתה חלק מנסיכות רוגיה שהייתה כפופה לממלכת דנמרק. שמה ניתן לה בשנת 1240 על ידי הנסיך הבוחר לאחר שהגדיל את שטח השיפוט של העיר. בשנים הבאות איימה התפתחותה של העיר על כוחה של ליבק, העיר החזקה באזור ובעימות שנוצר בשנת 1249 נשרפה שטרלזונד עד היסוד. העיר נבנתה מחדש וכאמצעי זהירות נוספה לה חומה ובה 30 מגדלי שמירה ו-11 שערים. לאחר שהמשיכה לגדול משמעותית, הצטרפה בשנת 1293 לברית ערי הנזה. ב-1370 נחתם בה חוזה שטרלזונד שהסדיר את זכויות סוחרי הברית מול דנמרק. במאה ה-17 התרחש בעיר המצור על שטרלזונד (1628) במסגרת מלחמת שלושים השנים. תושבי העיר, שנתמכו על ידי חיל מצב דני-שוודי, נאלצו להתגונן מפני צבאה של האימפריה הרומית הקדושה שנזקק לשליטה בנמל, ולבסוף הוסר מעליהם האיום. לאחר קרב שטטין (1630) הפכה שטרלזונד לאחד משני המבצרים השוודים החשובים בדוכסות פומרניה, בנוסף לשטטין (כיום שצ'צ'ין). לאחר שלום וסטפאליה סופחה שטרלזונד לשטחה של שוודיה. ב-1807 וב-1809 הותקפה העיר על ידי צבאו של נפוליאון במסגרת המלחמות הנפוליאוניות ונשלטה על ידי צרפת לתקופות קצרות. בקונגרס וינה הוחזרה העיר לשליטת דוכסות פומרניה, הפעם כחלק מפרוסיה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר מידע על תקופת מלחמות העולם וביניהן. משנת 1949 הייתה שטרלזונד בשטחי מזרח גרמניה. מאז איחוד גרמניה העיר היא חלק ממדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שברפובליקה הפדרלית הגרמנית. יואכים ניקולאס אגרט אנגלה מרקל קרל וילהלם שלה שוודיה מאלמה, שוודיה לטביה ונטספילס, לטביה שוודיה טרלבורג, שוודיה פולין סטארגארד שצסינסקי, פולין מדיה וקבצים בנושא שטרלזונד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שטרלזונד (בשפות מרובות) שטרלזונד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שטרלזונד (גרמניה), דף שער בספרייה הלאומית Historic Centres of Stralsund and Wismar, באתר אונסק"ו
רייכנאו

רייכנאו (גרמנית: Reichenau) הוא אי השוכן באגם קונסטנץ בדרומה של גרמניה. האי שוכן באונטרזי, האגן המערבי והקטן של הימה, מערבית לעיר קונסטנץ, והוא מחובר לגדות האגם בסוללה. רוחבו של האי כקילומטר וחצי, ואורכו כחמישה וחצי קילומטרים. גובהו המקסימלי של 438.7 מטרים מעל פני הים (43 מטרים מעל פני האגם). בשנת 2000 הוכרז האי כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשל המנזר ששכן באי. קתדרלת המנזר מוקדשת למרים אם ישו ולמרקוס הקדוש, כמו כן באי שתי כנסיות, האחת מוקדשת לגאורגיוס הקדוש (הנודעת בציורי הקיר שבה, מהמאה ה-10) והשנייה לפטרוס ולפאולוס. המנזר הבנדיקטיני נוסד באי בשנת 724 על ידי הקדוש הנוצרי פירמין. פירמין עזב את האי בשנת 727 בשל מחלוקת עם השליט המקומי. האייטו, יורשו כראש המנזר, פיתח את המנזר, אשר בתקופת כהונתו של ואלדו מרייכנאו כראש המנזר זכה להשפעה רבה בחצר השלטון הקרולינגי. במנזר שכנו בית ספר, סקריפטוריום (סדנה להעתקת ספרים) וסדנת אומנים, והיה מרכז להעתקת כתבי יד בקיסרות הרומית הקדושה במאה ה-10 והמאה ה-11. בין כתבי היד הידועים שנכתבו במנזר ניתן למנות את הפריקופס של היינריך השני ואת אפוקליפסת במבורג. המנזר הגיע לשיאו בתקופת כהונתו של ברנו מרייכנאו (1008–1048) כראש המנזר. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-11 פחתה השפעתו של המנזר בשל הרפורמות של האפיפיור גרגוריוס השני, ובשל התחרות עם מנזר סנט גאלן הסמוך. בשנת 1541 השתלט הבישוף של קונסטנץ על אזור המנזר, גירש את מרבית הנזירים והרשה ל-12 נזירים בלבד להיוותר במנזר. בשנת 1757 פוזר המנזר והנזירים הועברו בכוח למנזרים אחרים. אדמות המנזר נמכרו בשנת 1802. ספריית המנזר המפורסמת הועברה לספריית המדינה בקרלסרוהה אף שחלק מהמסמכים הועברו לספריית מדינת בוואריה במינכן. מגדלים רומנסקים מהמאה ה-15, חלק מכנסיית פטרוס ופאולוס דרום מערב האי דרום מזרח האי כנסיית גאורגיוס הקדוש מדיה וקבצים בנושא רייכנאו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גרמנית רייכנאו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טיל בליסטי

טיל בליסטי הוא טיל שחלק ניכר ממסלולו הוא בליסטי, כלומר מושפע מכוחות הכבידה והתנגדות האוויר (גרר) בלבד. אף על פי שהגדרה זו מתאימה למעשה למרבית הטילים וכן לפגזי ארטילריה, השימוש המקובל במונח "טיל בליסטי" מתאר טיל שמרבית מסלולו מתבצע מחוץ לאטמוספירה, והוא בעל טווח של מאות ק"מ לפחות. טיל כזה מונחה לרוב רק בשלב בו הוא מונע ומסלולו נקבע על-פי חוקי האסטרודינמיקה והבליסטיקה. מסלולו של טיל בליסטי בשלב הטיסה החופשית הוא בקירוב פרבולי, אך חיכוך האוויר גורם לכך שמסלולו אינו פרבולי אידיאלי. מסלול הטיסה של טיל בליסטי כולל שלושה שלבים: השלב הממונע – בו הוא נע בכוח מנועו (רקטת דלק מוצק או נוזלי). יכול להימשך מעשרות שניות בודדות ועד מספר דקות. חלק זה מהטיסה יכול להיות מונע בשלב יחיד או במספר שלבים. שלב הטיסה החופשית – השלב הארוך ביותר בטיסת הטיל, שנמשך מרגע סיום פעולת המנוע ועד לשלב הכניסה מחדש לאטמוספירה, במהלכו הטיל מושפע מכוח הכבידה בלבד הפועל ככוח מרכזי. בעוד ששלב זה מהווה לרוב מעל 80% מן המסלול הן מבחינת זמן והן מבחינת מרחק. לרוב אין בשלב זה כל יכולת לשנות את מסלול הטיל. שלב החדירה – בו חוזר הטיל לאטמוספירת כדור הארץ. הוא מתחיל בגובה שבו הגרר האטמוספירי מתחיל להשפיע משמעותית על מסלול הטיל, ונמשך עד לפגיעת הטיל. ניתן לשגר טילים בליסטיים מאתרים נייחים או ממשגרים ניידים, לרבות כלי רכב קרקעיים (נושא-מזקיף-משגר), מטוסים, ספינות וצוללות. על מנת להגיע למרחקים ארוכים, משוגרים טילים בליסטיים בדרך-כלל לטיסה תת-מסלולית גבוהה; טילים בין-יבשתיים יכולים להגיע בשיא הגובה שלהם בטיסה חופשית למרחק של כ-1,200 ק"מ. ניווט הטיל הבליסטי הוא בדרך כלל על ידי מערכת ניווט אינרציאלית. מדי תאוצה מודדים את תאוצות הטיל בשלושה צירים, גירוסקופים מודדים את התאוצות הזוויתיות, מחשב מחשב את הדרך שעשה הטיל, מיקומו ומצבו על בסיס התאוצות, משווה לנתוני הירי שהוזנו מראש ומוציא פקודות תיקון להגאים. בסיום שלב החדירה משתמשים לרוב להנחיית הטיל בביות סופי. ראשון הטילים הבליסטיים היה ה-A-4, הידוע יותר כ-V-2, שפותח על ידי גרמניה הנאצית בשנות השלושים והארבעים תחת הנחייתו של ורנר פון בראון. השיגור המוצלח הראשון של ה-V-2 היה ב-3 באוקטובר 1942 והוא נכנס לשירות מבצעי ב-6 בספטמבר 1944 בתקיפה נגד פריז, ויומיים אחר כך בתקיפה על לונדון. עד לסוף מלחמת העולם השנייה במאי 1945 נורו למעלה מ-3,000 טילי V-2. כיום יש בעולם דגמים רבים של טילים בליסטיים, רובם פותחו על ידי ברית המועצות וארצות הברית במהלך המלחמה הקרה במטרה לשאת כמויות גדולות של חומר נפץ או ראשי קרב לא קונבנציונליים. הטילים הבליסטיים מחולקים לקטגוריות לפי הטווח שלהם. הקטגוריות העיקריות הם: טיל בליסטי טקטי: בדרך כלל עד לטווח של 300 ק"מ. טיל בליסטי לטווח קצר: לטווח של כ-1,000 ק"מ טיל בליסטי לטווח בינוני בין 3,500 ל-5,500 ק"מ. טיל בליסטי בין-יבשתי יותר מ-5,500 ק"מ. טיל נגד טילים טיל שיוט הנחיית Q ניצן סדן, אנטומיה של איום: כך עובד טיל בליסטי איראני, באתר כלכליסט, 9 באוגוסט 2024 טילים בליסטיים, באתר פדרציית המדענים האמריקאים MissileThreat.com טיל בליסטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טילים בליסטיים, דף שער בספרייה הלאומית (גבול האטמוספירה מוגדר לגובה של 100 ק"מ)
ג'ספר מסקליין

ג'ספר מסקליין (באנגלית: Jasper Maskelyne‏; 1902–1973) היה קוסם ואמן במה בריטי, בן למשפחת קוסמים ידועה. מסקליין התפרסם בזמן מלחמת העולם השנייה בזכות טענותיו לגבי עבודתו במסגרת המודיעין הבריטי ותרומתו למערכה בצפון אפריקה. סבו ג'ון מסקליין (John Maskelyne), ואביו נוויל מסקליין (Nevil Maskelyne), היו קוסמים ידועים באנגליה הוויקטוריאנית, ואף עסקו בהמצאות שונות בתחומי המיכון האוטומטי והטלגרפיה. ג'ספר המשיך במסורת המשפחתית והעלה מספר מופעים בהם ביצע על הבמה קסמים ותרגילי אחיזת עיניים. מסקליין הצטרף לצבא הבריטי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ובמסגרת הכשרתו בחיל ההנדסה הוא עסק בעיקר בתחום הונאה צבאית והסוואה. ב-1941 נשלח מסקליין למצרים והוצב ביחידת מודיעין מיוחדת שהוקמה על ידי ארצ'יבלד וייוול כדי לבצע פעולות של הטעייה ומודיעין מסכל. עם הגעתו ליחידה אסף סביבו מסקליין צוות של עוזרים שכלל מהנדסים, כימאים, חשמלאים, נגרים וציירים, שזכו לכינוי "כנופיית הקסם" (Magic Gang). מסקליין ואנשיו החלו לעבוד על שיטות תחבולה שונות כדי להטעות את הצבא הגרמני. הם השתמשו בקרשים ויריעות בד כדי לגרום לג'יפים להראות כמו טנקים, או לחלופין לגרום לטנק להראות כמשאית תובלה תמימה, ופיתחו שלל דרכים לזיוף והסוואה של כלי רכב במדבר. אחד הפרויקטים הגדולים של מסקליין היה הקמת דגם מזויף של העיר אלכסנדריה, כשלושה קילומטרים ממיקומה האמיתי. העיר המדומה כללה אורות, רחובות ובניינים, ואפילו מגדלור, וכך הטייסים הגרמנים שיצאו להפציצה בלילות הטילו את מטענם הרחק מאלכסנדריה האמיתית. בנוסף לכך, מסקליין בנה לאורך תעלת סואץ שורה של מראות ענק מסתובבות, שסינוורו את טייסי האויב וגרמו להם להחמיץ את המטרה. ב-1942 לקח מסקליין חלק גדול ב"מבצע ברטרם" שהתרחש לפני הקרב באל-עלמיין. משימתו הייתה לגרום לכוחות הגרמנים, בפיקודו של ארווין רומל, לחשוב שההתקפה הבריטית תגיע מהדרום, כשלמעשה תכנן הגנרל מונטגומרי לפתוח במתקפה מהצפון. הטנקים שהמתינו בגזרה הצפונית הוסוו כמשאיות, ובדרום יצרו אנשיו של מסקליין אלפי טנקים מזויפים, מסילות ברזל וקווי מים מדומים, כך שנראה שכוח בריטי גדול מתאסף בדרום. כנופיית הקסם סיימה את תפקידה אחרי הקרב, ומסקליין שב לאנגליה בתחושה שהוא ויחידתו לא זכו להערכה הראויה להם. מסקליין ניסה לחדש את קריירת הבימה שלו אך ללא הצלחה רבה, ומאוחר יותר עבר לקניה, שם נפטר בשנת 1973. (White Magic (1936 - היסטוריה של משפחת מסקליין. (Magic: Top Secret (1949 - על מעלליו במלחמת העולם השנייה. דייוויד פישר, קוסם המלחמה. בהוצאת כנרת זמורה-ביתן (מאנגלית: גרשון גירון), 2009. מדיה וקבצים בנושא ג'ספר מסקליין בוויקישיתוף ג'ספר מסקליין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)