laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מעיין שכבה

מעיין שכבה הוא מעיין שנוצר כאשר מי אקווה פורצים אל פני השטח בעקבות חשיפת שכבות האקווה והאקוויקלוד שמתחתיה על פני השטח, למשל בצלע הר. זהו סוג המעיינות הנפוץ ביותר באזור ההר בארץ ישראל. אקווה (אקוויפר) היא שכבת סלע נקבובית המכילה מים ומאפשרת זרימת מים בתוכה. המים באקווה נאספים כתוצאה מחלחול מי גשמים דרך שכבות הסלע. מאידך, קיימים סוגי מסלע אשר אינם מאפשרים חלחול והופכים לאטימים. שכבה אטימה לחלחול נקראת אקוויקלוד ומעליה נאספים מי התהום באקווה. מי התהום יכולים להישאר קבורים, ואף לא להיחשף לעולם. חשיפת שכבות הסלע כתוצאה מהתחתרות נחלים, סדקים בעקבות פעילות טקטונית ועוד, יכולה להביא לפריצת מי התהום אל פני השטח ולהיווצרות מעיין. ספיקת המעיין, כלומר קצב יציאת המים מן הסלע, מושפע בעיקר מלחץ המים באקוויפר. שאיבה מרובה או תקופת יובש ממושכת עשויות לגרום לכמות המים באקוויפר לרדת, וכך גם ללחץ המים. לעיתים יש צורך להגדיל את הספיקה ואת כמות המים המופקת מהמעיין. הפתרון לכך הוא חציבת ניקבה אל תוך הסלע, בדרך כלל בתוואי שעוקב אחר סדק משמעותי, ומגיע עד מקום הנביעה ממש. במקום הנביעה נחצב בדרך כלל חדר גדול. הניקבה והחלל יוצרים שטח מגע גדול יותר בין הסלע לאוויר, שמאפשר ליותר מים להשתחרר מהסלע. בימי קדם בארץ ישראל נחצבו ניקבות במעיינות רבים, ומחקר שנערך באוניברסיטה העברית בשנת 2021 מראה שבארץ קיימים למעלה מ-210 מעיינות ניקבה – יותר מכל מדינה באזור. נוסף לכך להערכת החוקרים המעיינות בהרי ירושלים הם הקדומים ביותר הידועים בעולם. מעיינות הרי ירושלים כמו עין לבן, עין חנדק, עין קובי, המעיין בליפתא, סטף ועוד. מעיינות גוש עציון, כמו עין סג'מה, עין משואות, עין מסלע (עין אבו כלאב). מעיינות נחל פרת. מעיינות עין גדי ונחל ערוגות. מעיין עין יבנאל בגליל מעיין חם פעילות סביב נושא מעיין שכבה הסבר גאוגרפי וגאומורפולוגי על מעיינות השכבה בהרי ירושלים הסבר על מעיין שכבה באתר תקשוב דרום של משרד החינוך מסמך WORD. איתי בלומנטל, מחקר: בישראל 210 מעיינות נקבה – יותר מכל מדינה באזור, באתר Ynet, ‏30 במרץ 2021
מייקל דוקאקיס

מייקל סטנלי דוקאקיס (באנגלית: Michael Stanley Dukakis; נולד ב-3 בנובמבר 1933) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, לשעבר מושל מדינת מסצ'וסטס ומועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות 1988 לנשיאות ארצות הברית בהן הפסיד לסגן הנשיא ומועמד המפלגה הרפובליקנית, ג'ורג' הרברט ווקר בוש. דוקאקיס נולד לזוג מהגרים יוונים בברוקליין שבמסצ'וסטס, והוא בן דודה של אולימפיה דוקאקיס. אביו היה רופא שלמד בהרווארד. דוקאקיס למד במכללת סווארת'מור וסיים ב-1955. הוא שירת שנתיים בצבא ארצות הברית והוצב בקוריאה הדרומית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת הרווארד. הוא כיהן כמושל מסצ'וסטס בשתי תקופות כהונה לא רצופות: בין השנים 1975–1979 ובין השנים 1983–1991, וכך היה למושל מסצ'וסטס שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר. בשנות כהונתו השנייה כמושל סגנו היה ג'ון קרי, לימים מזכיר המדינה, שפרש ב-1985 כדי לרוץ לסנאט האמריקאי – שם שירת כמשך כמעט שלושה עשרים. הוא היה היווני-האמריקאי השני בהיסטוריה שכיהן כמושל, אחרי ספירו אגניו שהיה מושל מרילנד. דוקאקיס שאף לרכוב על גל ההצלחה הכלכלית של מסצ'וסטס בשנים אלו, המכונה "נס מסצ'וסטס", וב-1988 הציג את מועמדותו לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית. לאחר שגבר בקלות על מספר מועמדים בבחירות הפנימיות של המפלגה הדמוקרטית, ובהם אל גור וג'סי ג'קסון, התמודד דוקאקיס בבחירות לנשיאות מול סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ורץ לצד המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא לויד בנטסן, סנאטור מתון מטעם מדינת טקסס. אף על פי שלאורך מספר ימים במסע הבחירות הוביל בסקרים לאורך קיץ 1988, דוקאקיס נחל תבוסה קשה ביום הבחירות. הוא ציין כי הסיבה המרכזית להפסדו היא בחירתו לא להגיב להאשמות הקשות מצד הקמפיין של בוש. לאחר שנתיים נוספות של כהונה כמושל מסצ'וסטס, דוקאקיס פרש מהחיים הפוליטיים וכיהן במספר תפקידים, בהם חבר דירקטוריון תאגיד הרכבות אמטרק ומרצה למדעי המדינה באוניברסיטת נורת'איסטרן, ובמקביל המשיך בפעילות ציבורית. נשוי לקתרין (קיטי) דוקאקיס (אנ'), נינתו של הסופר היהודי שלום עליכם, ולהם שלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא מייקל דוקאקיס בוויקישיתוף נדן פלדמן, מייקל דוקאקיס, האיש שהפסיד במו ידיו את נשיאות ארצות הברית, באתר TheMarker‏, 10 ביולי 2015 מייקל דוקאקיס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מייקל דוקאקיס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נדן פלדמן, מייקל דוקאקיס, האיש שהפסיד במו ידיו את נשיאות ארצות הברית, באתר TheMarker‏, 10 ביולי 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הנוער הדתי העובד והלומד

הסתדרות הנוער הדתי העובד והלומד היא תנועת נוער בעלת 65 סניפים ברחבי ישראל, התנועה הוקמה בשנת 1952. הסתדרות הנוער הדתי העובד והלומד נוסדה בתחילת שנות החמישים, בעקבות התעוררות של בעיות אצל נוער דתי עובד והרצון לטפל בצרכים אלו שלא במסגרת הנוער העובד והלומד הכללי, במהלך השנים הועברה הפעילות לנוער עובד ולומד ואחר כך התמקדה בנוער לומד. התנועה מחולקת לשתי חטיבות: החטיבה המקצועית החטיבה החינוכית - מורכבת מהתנועה החינוכית ומחטיבת המוסדות והמקצועות הדתיים. לתנועה גוון פוליטי של הפועל המזרחי. סיסמת התנועה בדומה לתנועת הנוער בני עקיבא – "תורה ועבודה" ומשמעותה שילוב בין חיי תורה לחיי העבודה. התנועה מחנכת לנאמנות לתורה, לעם ישראל ולארץ ישראל תוך הגשמה עצמית של כל חניך וצפייה בטובת הכלל. מדי שנה יוצאים כשניים שלושה גרעיני נוער למסגרות חינוכיות במשקי הקיבוץ הדתי, מפעליה החינוכיים הם במסגרות סניפים הפרוסים בארץ, ישיבות מקצועיות (תיכון דתי - מקצועי), מחנות קיץ ושבתות עיון לנוער. הנוער הדתי העובד והלומד, באתר "גיידסטאר ישראל" ערך זה הוא קצרמר בנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם הורוביץ

רבי אברהם הלוי הורוביץ (שעפטליש = בן ר' שעפטל; 1540–1615) היה דיין ומחבר ספרות תורנית. מחשובי היוצרים בפילוסופיה יהודית ומוסר בתקופתו, וצידד בעיסוק בתחומים אלו כנגד עמיתיו. רבי אברהם הורוביץ בנם של רבי שבתי שפטל בן ישעיה הלוי הורוביץ ממנהיגי קהילת פראג ויוכבד בת ר' עקיבא הכהן מאובן, הוא אביו של רבי ישעיה הלוי הורוביץ (השל"ה). רבי אברהם הורוביץ למד בתחילה בפראג, בה נולד, ולאחר מכן אצל הרמ"א בישיבתו שבקרקוב ואצל המהרש"ל בלובלין. מגדולי רבני יהדות פולין בימיו. בשנת ה'שנ"ה (1595) נבחר לשמש כדיין במדינת לבוב. כמה מבניו עסקו אף הם ברבנות, בנו יעקב משעברעשין פרסם את ספרו "יש נוחלין" והגיה אותו, ובנו ישעיה נחשב לאחד מגדולי הרבנים בדורו, וידוע בשל ספרו "שני לוחות הברית". חסד אברהם - פירוש לשמונה פרקים של הרמב"ם יש נוחלין - צוואה שכתב לבניו ובה הוא מדריכם ומלמדם דברי מוסר עמק ברכה - חיבור על הלכות תפילה וברכות ברית אברהם - פירוט הוידוי משפחת הורוביץ מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, הוצאת המכון להנצחת יהדות גליציה, תשמ"ב, כרך ב', עמ' 113, הערך "הורביץ" אלחנן ריינר, "אין צריך שום יהודי ללמוד דבר רק התלמוד לבדו": על לימוד ותוכני לימוד באשכנז בימי הספר הראשונים, ספר תא שמע ב, עמודים 705–746. שמואל יוסף פין, הערך "הר"ר אברהם הלוי הורויץ בה"ר שבתי שעפטיל", בתוך: כנסת ישראל, ורשה תרמ"ז, באתר היברובוקס עמק ברכה, שנת ה'שנ"ז, קראקוב, מתוך מאגר הספרים הסרוקים של הספריה הלאומית – ישראל ברית אברהם, שנת ה'שפ"ב, לובלין, מתוך מאגר הספרים הסרוקים של הספריה הלאומית – ישראל חסד לאברהם, שנת ה'שפ"ב, לובלין, מתוך מאגר הספרים הסרוקים של הספריה הלאומית – ישראל ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פלורידה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פלורידה – מדינה בדרום-מזרח ארצות הברית דרום מערב פלורידה – אזור של מדינת פלורידה, הנמצא בדרום מערבה דרום פלורידה – אזור של מדינת פלורידה, הנמצא בדרומה צפון מרכז פלורידה – אזור של מדינת פלורידה, הנמצא בצפון מרכזה מרכז פלורידה – אזור של מדינת פלורידה, הנמצא במרכזה מפרץ פלורידה – מפרץ רדוד הממוקם בקצה הדרומי של מדינת פלורידה מצר פלורידה – מצר המקשר בין מפרץ מקסיקו לאוקיינוס האטלנטי. פלורידה קיז – קבוצת איים הכוללת כ-1,700 איים, הנמצאת בקצה הדרום מזרחי של ארצות הברית פלורידה מארלינס – קבוצת בייסבול מהעיר מיאמי פלורידה (מחוז) – מחוז באורוגוואי שבירתו פלורידה (אורוגוואי). פלו רידה – זמר ראפ אמריקאי. פלורידה (אורוגוואי) – עיר במחוז פלורידה. פלוריאדה
נחמן אלכסנדרון

נחמן אלכסנדרון (1907–1971) היה מראשי קרן קיימת לישראל ואיש אמונו של יוסף ויץ. שימש כראש מחלקת מדידות והכשרת קרקע בקק"ל. היה מהפעילים המרכזיים בהתיישבות, ייעור וברכישת קרקעות בארץ ישראל בתקופת היישוב ובשנות המדינה הראשונות. בין השאר, תכנן וביצע את דרך אלון בבקעת הירדן ואת כביש הצפון. עמל רבות על הקמת העיר כרמיאל[דרוש מקור] ואף נתן לה את שמה. על שמו חניון נבי חזורי, בדרך העולה מהבניאס לחרמון, שהייתה הדרך האחרונה אותה תכנן טרם פטירתו. בשנת 1962 עמד בראש ועדה של מינהל מקרקעי ישראל שתפקידה היה להמליץ על הקמת שמורות טבע בישראל. הוועדה המליצה להקים 93 שמורות טבע. מידע על נחמן אלכסנדרון בקטלוג הספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם יכין

אברהם יכין (31 ביולי 1924 – 10 במאי 2020) היה צייר ופסל ישראלי. יכין נולד בירושלים, בכור לאם ממוצא מצרי ולאב ממוצא סורי (חלבִּי). מילדותו גילה נטייה אמנותית והחל לצייר. בנערותו יצא לעבודה כדי לסייע בכלכלת המשפחה, והשלים את השכלתו בלימודי ערב. במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצי המלכותי הבריטי, במסגרתו הפליג בין חופי הים התיכון וזכה לבקר במרכזי אמנות בצרפת, איטליה, יוון ומצרים. לאחר המלחמה החל לימודי אמנות באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים, ולמד בהנחיית האמנים מרדכי ארדון, איזידור אשהיים, יעקב שטיינהרדט ואחרים. בצעירותו הצטרף לפעילות קומוניסטית, וב-1946 נתפס על ידי הבריטים בעת שהדביק כרוזים קומוניסטיים ללא אישור, ונידון לקנס של 15 לא"י. עם הכרזת מדינת ישראל התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות. בשנת 1953 הציג בירושלים את תערוכת הציורים הראשונה שלו, וב-1960 התקבל יכין כחבר באגודת הציירים והפסלים. ב-1957 נישא לחנה יכין, ילידת הולנד, סופרת ואמנית בזכות עצמה, ואיתה גידל שמונה ילדים. בני הזוג הציגו במשותף בתערוכות אמנות בישראל, באירופה ובארצות הברית. עבודותיהם של בני הזוג יכין הוצגו במוזיאונים שונים בהולנד וכן במוזיאון ישראל בירושלים ובמוזיאון היהודי בפריז. אחד מפסליו, פסל הג'ירפה מוקם מעל גג קיוסק בשכונת רחביה בירושלים. בני הזוג גרו בשכונת מחנה יהודה בירושלים, בבית בו נולד אברהם. ציוריו של אברהם יכין התאפיינו באקספרסיביות, בצבעוניות עזה ובחוסר דיוק בפרטים. העיר ירושלים, על הקשריה הרוחניים, היוותה מוטיב מרכזי ברבים מציוריו. אברהם יכין נפטר ב-10 במאי 2020. הוא היה אחיהם של לוחמי הלח"י לשעבר עזרא יכין ויהושע יכין, ושל איש האצ"ל דוד יכין. בן אחיו הוא הבמאי ההוליוודי בועז יכין. מדיה וקבצים בנושא אברהם יכין בוויקישיתוף אברהם יכין - אתר הבית אברהם יכין, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל ניר חסון, סבא ג'פטו מירושלים מפיח חיים במחנה יהודה, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2016 האומן אברהם יכין הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 10 במאי 2020 אברהם יכין, דף שער בספרייה הלאומית אח נידון על הדבקת כרוזים קומוניסטיים והשני נאשם בהדבקת "מעש", המשקיף, 28 באוגוסט 1946
אדרי

אדרי הוא שם משפחה נפוץ בקרב יהודים מרוקאים שמוצאם מעמק הדרעא: האם התכוונתם ל... אריאל אדרי (רב שכונה) – רב בשכונת הר חומה בירושלים ודיין בבית הדין הרבני בבאר שבע. דביר אדרי – קצין ישראלי יעקב אדרי – השר לפיתוח הנגב והגליל וחבר הכנסת מטעם קדימה יצחק ג'קי אדרי – מנהיג פועלים שפעל בדימונה כפיר אדרי – כדורגלן עבר ישראלי, מנהל בני יהודה תל אביב משה אדרי (קולנוען) – מפיק ותסריטאי ישראלי משה אדרי (קצין משטרה) – קצין בדרגת ניצב במשטרת ישראל משה אדרי (קצין צה"ל) – קצין בדרגת תא"ל בצה"ל וראש אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון רחל אדרי – ישראלית אשר הוחזקה כבת ערובה במהלך קרב אופקים במלחמת חרבות ברזל רפאל אדרי – פוליטיקאי שהיה השר לאיכות הסביבה וחבר הכנסת שלומי אדרי – כדורגלן ישראלי, חלוץ הכח עמידר רמת גן
מעברים בזמן

מעברים בזמן הוא אלבום מוזיקה שנעשה בפרויקט משותף של באלדי אולייר ובנו ברק אולייר. מעברים בזמן הוא אלבומו ה-9 של באלדי אולייר - גיטריסט, מלחין ומעבד, הנוהג לשלב פלמנקו ומוזיקה צוענית עם מוטיבים ים תיכוניים. בעקבות עבודה משותפת על האלבום עם בנו ברק, הפך "מעברים בזמן" לפרויקט המחבר בין הגיטרה הספרדית והפלמנקו למוזיקה הישראלית העכשווית, בין קטעי נגינה מסורתיים לסאונד עדכני. לראשונה באלבומיו מחוברים למנגינות של אולייר, גם טקסטים המבוצעים על ידי מגוון של זמרים צעירים. האלבום מכיל 9 שירים בהם מתנהל דיאלוג בין השירה לגיטרה כפי שמקובל בפלמנקו, בעיבודים אלקטרוניים ואקוסטיים, כשלכל שיר באלבום סגנון ייחודי משלו. לחנים ועיבודים: באלדי אולייר, ברק אולייר הפקה מוזיקלית: ברק אולייר "את שלי" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: ברק אולייר) "מחכה" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: אילנית גרשון) "שוב" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: אודי פריג') "לא משחק יותר" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: אברי ארבל) "מעברים בזמן" (לחן: באלדי אולייר וברק אולייר) "אל תעני" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: ברק אולייר) "עומד ומחכה" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: עדי דולב) "לחיות אחרת" (מילים: רותי אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: ברק אולייר ואביטל כובש) "לאהוב ולמחוק" (מילים: רותי אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: אביטל כובש) "מחכה" גרסת רדיו
נוצות נסיך ויילס

נוצות נסיך ויילס הם הסיכה ההרלדית של נסיך ויילס. הסיכה מורכבת משלוש נוצות לבנות המזדקרות מתוך נזר זהב. על סרט כחול השזור מתחת לנזר מופיע באותיות זהב המוטו: "Ich dien" (כקיצור למוטו: "Ich diene" , מגרמנית: "אני משרת"). לרוב נתפס הסמל בוויילס כסמלה של המלוכה הבריטית יותר מאשר סמלה של ויילס עצמה. לסמל הנוצות אין כל קשר לנסיך ויילס המקורי, וכיום סבורים כי מקורו קשור לאדוארד, הנסיך השחור, בנו הבכור של אדוארד השלישי, מלך אנגליה. על פי האגדה השיג הנסיך השחור את סמלו במהלך קרב קרסי בשנת 1346 שם נלחם ביוהאן מלוקסמבורג העיוור. לאחר הקרב ניגש הנסיך אל גופת יריבו המלך (אותו העריץ על אומץ ליבו) ונטל את קסדתו אשר קושטה בנוצות יען. הנוצות והמוטו של המלך המת הפכו לסמלו החדש של הנסיך אשר הפך לסמלם של נסיכי ויילס הבאים. הסבר אחד למשיכתו של הנסיך השחור לסמל היא עובדת היותו נסיך ויילס, וגורם מפתח בניצחונו של צבא אנגליה על הצרפתים היה השימוש בקשתים וולשים. ההגיה של המוטו הגרמני Ich Dien נשמעת בדיוק כמו המשפט "Eich Dyn" בולשית שפירושו "האיש שלכם", משפט אשר סייע לנסיך הצעיר להתחבר לחיילים הוולשים. דגל ויילס סמל ויילס נסיך ויילס
ﺓ

האות תא מרבוטה (בערבית: تاء مربوطة, מילולית: "תא קשורה") היא אחד מהסימנים בכתב הערבי, אף שאינה נחשבת לאחת מ-28 האותיות באלפבית הערבי. האות מופיעה רק בסופי מילים, ונהגית כאם קריאה ה"א או כמו העיצור תי"ו. צורת האות היא כצורת האות הערבית ه, בתוספת שתי נקודות (בדפוס) או קו ישר (בכתב יד) מעליה. אחד מהשימושים המרכזיים של האות הוא הפיכת שם עצם מצורת זכר לצורת נקבה. לדוגמה: משמעות המילה وزير (וזיר) היא שר, ובתוספת ة מתקבלת המילה وزيرة (וזירה), שמשמעותה שרה. הדבר דומה להוספת אם הקריאה ה"א לשמות עצם בעברית במטרה להופכם מזכר לנקבה ("ילד" לעומת "ילדה"). הוספת תא מרבוטה כרוכה בהוספת תנועת /a/ לעיצור שלפניה, באמצעות סימן פתחה. בדרך כלל תהגה האות ة כאם הקריאה ה"א, אך כאשר המילה המסתיימת ב-ة היא נסמך בצירוף סמיכות - היא תהגה כעיצור תי"ו. לדוגמה: המילה دولة (שמשמעה מדינה) תהגה "דאולה", ואילו הביטוי "دولة لبنان (מדינת לבנון) יהגה "דאולת לובנאן". גם כאן קיימת הקבלה לשפה העברית, בה אם הקריאה ה"א הופכת לאות תי"ו בצירופי סמיכות ("כיפה" לעומת "כיפת הסלע"). כאשר נוסף למילה כינוי קניין חבור, תהפוך ה-ة ל-ت. לדוגמה: دولتي (מדינתי; המדינה שלי). צורת הרבים של מילה המסתיימת ב-ة נוצרת בדרך כלל על ידי השמטת האות והוספת ات (סיומת "-את"). לדוגמה: مؤسسة (מוסד), וברבים مؤسسات (מוסדות). עם זאת, קיימות מילים המסתיימות ב-ة וצורת הרבים שלהם שונה לחלוטין. לדוגמה: مدرسة (מדרסה) שמשמעותה בית ספר, וצורת הרבים שלה היא مدارس (מדארס).
1869

שנת 1869 היא השנה ה-69 במאה ה-19. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1869 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-12 ימים. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני. 6 במרץ – דמיטרי מנדלייב מציג את תגליתו, הטבלה המחזורית, בפני האגודה הרוסית לכימיה 1 במאי – מועדון פולי ברז'ר נפתח בפריז 10 במאי – נשלמת הנחת מסילת הברזל הטרנסקונטיננטלית הראשונה בארצות הברית לאומהה (הידועה גם כמסילת הרכבת לאוקיינוס השקט) ובכך חוברו מזרח ומערב ארצות הברית 15 במאי – אליזבת קיידי סטנטון וסוזן ב. אנתוני מייסדות את האגודה הלאומית לזכות בחירה לנשים כאשר האגודה האמריקאית לשוויון זכויות מתפצלת בגין אי-הסכמה לגבי המתנה לזכות בחירה לנשים לטובת תמיכה במתן זכות בחירה לגברים אפרו-אמריקאים 16 באוגוסט – קרב אקוסטה ניו: גדוד פרגוואי מורכב מילדים, נטבח על ידי צבא ברזיל במלחמת הברית המשולשת 21 בספטמבר – הזמפר-אופרה (בית האופרה) של דרזדן עולה באש 1 באוקטובר – אוסטריה מפיקה את גלויות הדואר הראשונות בעולם 17 בנובמבר – תעלת סואץ נפתחת 28 בדצמבר – ויליאם סמפל רושם פטנט על המסטיק 20 בינואר – פרדריק מתיאס אלכסנדר, מפתח שיטת אלכסנדר (נפטר ב-1955) 21 בינואר – גריגורי רספוטין, מיסטיקן רוסי בעל השפעה בבית הצאר ניקולאי השני (נרצח ב-1916) 4 בפברואר – ביל הייווד, מנהיג פועלים אמריקאי אחד ממייסדי איגוד פועלי התעשייה של העולם (נפטר ב-1928) 11 בפברואר – אלזה לסקר-שילר, משוררת יהודייה גרמנייה (נפטרה ב-1945) 26 בפברואר – נאדז'דה קרופסקיה, מהפכנית מרקסיסטית (נפטרה ב-1939) 18 במרץ – נוויל צ'מברלין, ראש ממשלת בריטניה (נפטר ב-1940) 25 באפריל – א. ת. זונלייטנר, סופר גרמני (נפטר ב-1939) 27 ביוני – אמה גולדמן, מהפכנית אנרכה-פמיניסטית (נפטרה ב-1940) 28 ביוני – לידיה וולסטרם, היסטוריונית, סופרת ופמיניסטית שוודית (נפטרה ב-1954) 9 באוגוסט – אנני מאלון, יזמית ונדבנית אפרו-אמריקאית (נפטרה ב-1957) 6 בספטמבר – פליקס זאלטן, סופר ומבקר אוסטרי (נפטר ב-1945) 2 באוקטובר – מהטמה גאנדי, מנהיג הודי (נפטר ב-1948) 2 בנובמבר – ארנולד קיש, רב ראשי הונגרי, מתרגם, משורר, סופר (נפטר ב-1940) 22 בדצמבר – ביינברידג' קולבי, מזכיר המדינה של ארצות הברית (נפטר ב-1950) 30 בדצמבר – סטיבן ליקוק, הומוריסטן קנדי (נפטר ב-1944) 31 בדצמבר – אנרי מאטיס, צייר צרפתי (נפטר ב-1954) 8 במרץ – הקטור ברליוז, מלחין צרפתי (נולד ב-1803) 24 במרץ – אנטואן-אנרי ז'ומיני, גנרל בצבא הצרפתי והיסטוריון (נולד ב-1779) 7 במאי – ג'ורג' גאולר – קצין ומדינאי בריטי, ממבשרי הציונות (נולד ב-1795) 27 ביולי – יעקב לוונשטיין, רב גרמני (נולד ב-1799) 8 באוקטובר – פרנקלין פירס, נשיאה ה-14 של ארצות הברית (נולד ב-1804) 24 בדצמבר – אדווין סטנטון, התובע הכללי ומזכיר המלחמה של ארצות הברית (נולד ב-1814) להלן לוח שנה גרגוריאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. במקומות בהם היה נהוג אז הלוח היוליאני, שנת 1869 התחילה ביום א' בשבט ה'תרכ"ט (לעומת זאת, אותה שנה לפי הלוח הגרגוריאני החלה 12 ימים מוקדם יותר, ב-י"ח בטבת). אורכה של שנה זו לפי הלוח היוליאני 365 ימים - בדיוק כמו הלוח הגרגוריאני המקביל. להלן לוח שנה יוליאני - עברי משולב עם חגים ומועדים עבריים: שנת 1869 לפי הלוח היוליאני Nothing. 1869 במדע‎ ילידי 1869‎ נפטרים ב-1869‎ מדיה וקבצים בנושא 1869 בוויקישיתוף
קול הקהילות

קול הקהילות (צרפתית La Voix des communautés), היה ביטאון חודשי בשפה הצרפתית של מועצת הקהילות היהודיות במרוקו, שיצא לאור בין פברואר 1950 – 29 באוקטובר 1963. כותרת העיתון הוגשה בצרפתית אך בכותרת המשנה לעיתון הובא גם שמו בעברית; העמוד האחרון בו הוקדש למאמרים בערבית שהופנו לקובעי המדיניות המרוקנית, עמוד שפסק להופיע מגיליון 16 ביולי 1962 בגלל קשיים תקציביים. הירחון הביא בעיקר מאמרים בנושאי תרבות עברית וצרפתית. מתקופת הוצאתו הראשונה ועד עצמאות מרוקו ב-1956, יצאו לאור 58 גיליונות שנערכו ברבאט, כאשר עד פברואר 1952 נוהל בידי ז'אק דהן ויצחק בן עבו, עם הצטרפותו של ז'אק רפאל, נציג בוגרי כל ישראל חברים (אליאנס) ואוהד התנועה הלאומית המרוקנית. ב-15 בפברואר 1961, יצא העיתון בגרסה חדשה בניהולו של דוד עמר ובעריכת אדמון סויסה, עם מרק סבח ככתב קבוע, ומגיליון 14 של אפריל 1962, ויקטור מלכא היה לעורך הראשי. העיתון היווה ביטוי מרכזי לעמידה מול גילויים אנטי יהודיים בעיתונות המרוקנית, בעיקר לאחר אוגוסט 1961, בו הגיע מלך מרוקו חסן השני לכס השלטון וגל העלייה ההמונית לישראל, תחת הסכם חשאי עם המלך החדש, והתנגדות גורמים שונים במרוקו לתופעה זו. כמו כן ביטא את בעיות היהודים כמיעוט, בהבאת תופעת ניצול קטינות יהודיות, להתאסלמות ונישואין עם מוסלמי, ללא ידיעת הוריהן ובחסות השר לענייני אסלאם. במרץ 1963 עברה מערכת העיתון מרבאט לקזבלנקה, והירחון פסק להופיע ללא הודעה מוקדמת ב-29 באוקטובר 1963, אחרי 29 גיליונות שיצאו החל מפברואר 1961 בגרסתו החדשה. קול הקהילות באתר הספרייה הלאומית קול הקהילות באתר עיתונות יהודית היסטורית - גרסה בת חיפוש בכל טקסט העיתון המאבק בגילויים אנטי יהודיים בעיתונות המרוקאית בשנים 1962-1963, יגאל בן-נון, אתר וואי.בי.אן פאבלקיישן ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סימפוניה מס' 53 (L'Impériale) של היידן

הסימפוניה מס' 53 ברה מז'ור "האימפריאלית" של יוזף היידן נכתבה בין השנים 1775 ל-1777 וממוספרת כ-53 בכרך הראשון ברשימת היצירות של היידן על פי הובוקן (Hob. I\53). היא מן הסימפוניות הראשונות שנכתבו אחרי הסימפוניות שכמשוער הושפעו מתנועת "הסער והפרץ" ואופיה קליל ופשוט יותר מהן. הסימפוניה מס' 53 נכתבה באמצע תקופת שירותו הממושכת של היידן בחצר הנסיך אסטרהאזיאך זמן חיבורה אינו ידוע במדויק. גרסתה הראשונה מתוארכת לשנים 1775–1777. עד לזמן זה הספיק לחבר עשרות סימפוניות על פי דרישת הנסיך אבל אז החל אסטרהאזי לדרוש מהיידן להתמקד בכתיבת אופרות. ייתכן שדרישה זו נבעה, בין השאר, מהיותן של הסימפוניות האחרונות של היידן, אלו המשויכות אל "הסער והפרץ", "כבדות" ומורכבות מדי בשביל אירועי החצר להם נועדו. הסימפוניות שהיידן כתב בהמשך היו על כן קלילות ובעלות מבנה תמטי פשוט יותר. דבר זה לא מנע מהסימפוניה הזו להיות אחת המוצלחות והפופולריות של היידן באותה עת, כאשר עותקים שלה נמכרו בכל אירופה. הסימפוניה כתובה להרכב תזמורתי תקני המונה חליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, טימפני וכלי קשת. מבנה הפרקים וסדרם תואמים למבנה הטיפוסי של סימפוניות מן התקופה המאוחרת של היידן. פרקי הסימפוניה הם: לארגו מאסטוזו – ויואצ'ה אנדנטה מינואט-טריו פינאלה: קפריצ'יו – אלגרטו (או פרסטו) הפרק הראשון נפתח במבוא איטי ולאחריו חלק מהיר הכתוב כרגיל בצורת סונטה, נמרץ ועשיר באפקטים הרמוניים וריתמיים, האופייניים מאוד לסגנונו הבוגר של היידן. הפרק השני הוא בצורת ווריאציות כפולות. הנושא לווריאציות הוא קליט ביותר, והפך במהרה לאחת המנגינות הפופולריות של היידן באותו הזמן. המינואט של הסימפוניה הזו הוא נמרץ ועשיר, ומתחלף בטריו בעל אופי נינוח יותר עם סולו לחליל. פרק הפינאלה של הסימפוניה קיים בשלוש גרסאות לפחות, כאשר ייתכן שאף אחת מהן אינה מקורית לחלוטין. הגרסה הראשונה, שכותרתה "אלגרטו" היא הגרסה הנחשבת למקורית. היא נכתבה יחד עם הסימפוניה עצמה והוכנה לדפוס על פי כתב היד של התפקידים שנמצאו בארכיב באסטרהאזי. ישנה אפשרות שגרסה זו נכתבה על ידי אחד מתלמידיו של היידן ובפיקוחו. תתכנה שתי סיבות לחיבור הגרסה השנייה; היידן לא היה מרוצה מהגרסה הקודמת, והחליט להחליפה בפתיחה של אופרה אלמונית שנוגנה אז בחצר של אסטרהאזי (לא ידוע אם האופרה עצמה היא של היידן) משנת 1777. לגרסה זו הכותרת "פרסטו". יכול להיות שהיידן השתמש במוזיקה זו משום שהאופרה האמורה הייתה אז פופולרית מאוד בחצר. לגרסה זו לא נמצאו תפקידי החליל והטימפני, והם הושלמו אחר כך. הגרסאות השלישית והרביעית של הפרק הרביעי הופיעו בהוצאות שונות באירופה, וידוע בבטחה כי אינן של היידן. מידע על היצירה "סימפוניה מס' 53 של היידן" באתר מיוזיק בריינז ביצוע של הסימפוניה על פי רובינס-לנדון, 1955 קיימת יותר מגרסה אחת, ראה המשך
מוטקה אלון

מרדכי (מוטק'ה) אלון (23 בדצמבר 1923 - 30 ביולי 1993) היה איש ההגנה, דיפלומט, ממייסדי נצרת עילית וראש העיר הראשון שלה. אלון נולד בשכונת נוה צדק בתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה ובבית הספר מונטיפיורי. בנעוריו הצטרף להגנה והחל לפעול במסגרת ש"י. במקביל, למד באוניברסיטה העברית. במהלך לימודיו הכיר את אשתו לעתיד, שושנה לבית מזור. החל מ-1944 נשלח מטעם ש"י לבריטניה ולארצות הברית, ופעל בהן עם טדי קולק. עם קום המדינה, הצטרף אלון לחיל המודיעין, וקיבל דרגת רב-סרן. ב-1951 השתחרר, והחל לעבוד במחלקת המחקר של משרד החוץ, ובהמשך במשרד הביטחון. בשנת 1956 מינה אותו מנכ"ל המשרד, שמעון פרס, לעמוד בראש ועדה בין-משרדית, שמטרתה לפעול לשם הקמתה של עיר יהודית באזור העיר נצרת. הוועדה עסקה בתכנונה של העיר, ברכישת קרקעות או הפקעתן, ובהקמת המבנים הראשונים - יחידות דיור קטנות ומבני ציבור. בנוסף, פעלה הוועדה לשם מציאת מקורות תעסוקה, ובין היתר הוקם במקום מפעל עלית. באותה תקופה נקבע האופי של העיר שעיר קולטת עלייה. כבר באותה שנה הוחל בבנייתה של העיר, שנקראה בתחילה "קריית נצרת", ובסופה עברו להתגורר בה 13 המשפחות הראשונות, ובהן משפחתו של אלון. אלון ניצח על הפעילות בעיר וקלט באופן אישי את העולים שהגיעו לעיר. בדבר נכתב שהוא זכה לתשבחות רבות מתושבי המקום על מסירותו. ב-1963 הוכרזה נצרת עילית כמועצה מקומית ואלון היה לראש המועצה. ב-1974 קיבלה מעמד של עיר, ותוארו של אלון השתנה בהתאם. בשנת 1973 הגיע להסכם עם מנחם אריאב שהלה ימונה לסגנו ובהמשך תמצא המפלגה תפקיד במישור הארצי לאחד מהם והשני יכהן כראש העיר. בספטמבר 1976 החליטה מועצת הסניף של מפלגת העבודה בנצרת עילית שאריאב יהיה מועמד המפלגה בבחירות הקרובות לראשות העיר, במה שאלון ראה כהדחה. בתגובה, אלון הדיח את אריאב מתפקיד סגן ראש העיר והודיע על כוונתו לרוץ באופן עצמאי לראשות העיר, מה שאילץ אותו לפרוש מהמפלגה. אריאב בתגובה ארגן קואליציה של חברי מפלגת העבודה שהיו נאמנים לו עם הליכוד בכוונה להדיח את אלון, שהקדים להתפטר במקום להיות מודח. לאחר שעזב את תפקידו בנצרת עילית, שב לעבודה במשרד החוץ. עד 1982 מילא תפקיד במזרח הרחוק, ולאחר מכן התגורר בירושלים ועבד במטה המשרד. מרדכי אלון נפטר ב-1993 ונטמן בבית העלמין בנצרת עילית. הותיר אחריו את אשתו ושתי בנות. על שמו של אלון נקראה מכללה שנפתחה בנצרת עילית בשנת 2008, וכיכר באחת מיציאות העיר. מדיה וקבצים בנושא מוטקה אלון בוויקישיתוף מרדכי אלון באתר עיריית נצרת עילית שמואל שגב, יום הולדת לקריית נצרת, מעריב, 20 בינואר 1960 ק. שבתאי, יהודים בנצרת, דבר, 13 בספטמבר 1957 יואל דר, אש מחלוקת בנצרת עלית, דבר, 7 בינואר 1977 מ. אריאב המועמד לראש העיריה בנצרת עלית, דבר, 17 בספטמבר 1976 יואל דר, מ. אלון הביא להדחת אריאב, דבר, 23 בספטמבר 1976 ראש עיריית נצרת עלית פרש מהעבודה, דבר, 10 בינואר 1977 קואליציה עבודה ליכוד בנצרת עלית, דבר, 12 באוגוסט 1977 מרדכי אלון התפטר מראשות עיריית נצרת עילית, דבר, 23 באוגוסט 1977 יואל דר, אחד:אפס לטובת מנחם אריאב, דבר, 4 בספטמבר 1977