laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הדרך השלישית (מפלגה)

הדרך השלישית הייתה מפלגת מרכז של פורשי מפלגת העבודה. התנועה הוקמה ב-7 במרץ 1996, שלהי הכנסת ה-13, עם פרישת חבריה מהעבודה על רקע התנגדותה לנסיגת ישראל מרמת הגולן וכן כמפלגת מרכז המאחד הגושים במפה הפוליטית. מקימי התנועה היו חברי הכנסת תא"ל (מיל.) אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן, אשר פרשו ממפלגת העבודה ב-7 במרץ 1996. אל המפלגה חברו אישים מ"חוג תכלת" ובראשם פרופסור אלכסנדר לובוצקי. בבחירות לכנסת הארבע עשרה ב-1996 זכתה המפלגה בארבעה מנדטים והצטרפה לממשלתו של בנימין נתניהו. יו"ר המפלגה קהלני שימש כשר לביטחון פנים. כמו מפלגת המרכז שבאה אחריה, "הדרך השלישית" זכתה להצלחה חד-פעמית בלבד, ובבחירות לכנסת החמש עשרה ב-1999 לא עברה את אחוז החסימה. לאחר הכישלון נשארה המפלגה רשומה ברשם המפלגות ושימשה כמפלגת מדף עד אפריל 2011, אז שימשה בסיס לרישומה של מפלגת העצמאות. הכנסת ה-13 (1992) הסיעה הוקמה ב-7 במרץ 1996 עם פרישת חבריה מהעבודה והקמת סיעת הדרך השלישית. אביגדור קהלני עמנואל זיסמן הכנסת ה-14 (1996) אביגדור קהלני יהודה הראל עמנואל זיסמן אלכסנדר לובוצקי כנסת ה-15 (1999) הרשימה לא עברה את אחוז החסימה אביגדור קהלני אלי מלכה יהודה הראל מפלגת המרכז - מפלגת מרכז נוספת שפעלה בישראל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 סיעת הדרך השלישית בכנסת הארבע־עשרה, באתר הכנסת ב-29 במרץ 1999 פרש זיסמן מהסיעה והקים סיעת יחיד. אטילה שומפלבי, מפלגת העצמאות ממשיכה ב"דרך השלישית", באתר ynet, 7 באפריל 2011 הרכב הרשימה - מפלגת הדרך השלישית, באתר www.knesset.gov.il, ‏2014-01-04
גנגליון

גַּנְגְּלִיּוֹן (TA:‏ Ganglion; וברבים גנגליה. בעברית: מַעֲצָב) הוא צביר תאי עצב המשמש כתחנת ביניים בין האקסון של העצב המגיע מהמוח או מחוט השדרה ובין תא עצב נוסף שישלח אקסון לאיבר המטרה. המונח גנגליון משמש בעיקר לתיאור צבירים של תאי עצב במערכת העצבים ההיקפית, זאת לעומת גרעינים הנמצאים במערכת העצבים המרכזית. דוגמה חריגה היא גרעיני הבסיס במוח, הידועים בשמם הלועזי Basal ganglia. עם זאת, שמם הרשמי לפי הטרמינולוגיה אנטומיקה הוא Basal nuclei. גנגליה מורכבים מגופי תאי עצב וממבני דנדריטים (המכונים גם כניסונים) הקשורים זה לזה. פעמים רבות הם מתקשרים לגנגליה נוספים ויוצרים רשת מורכבת אף יותר המכונה פלקסוס. חשיבותו העיקרית של הגנגליון היא בפיזור אות מרוכז כך שיגיע לאקסונים רבים, שיפיצו אותו הלאה לאיבר המטרה. הנוירון נקרא קדם-גנגליוני (preganglionic neuron) לפני הגנגליון-מגיע מהמוח או מעמוד השדרה, ובתר-גנגליוני (postganglionic neuron) - אחריו. נוירון בתר-גנגליוני יעצבב בלוטות, שרירים חלקים ואת שריר הלב. בכמה מיני דינוזאורים נמצאו גנגליה כה גדולים ביחס למוח שבראשם, עד שכמעט ניתן לומר כי הם היו בעלי שני מוחות. אצל החרקים מפוזרים כמה מצבורי גנגליון לאורך הגוף המתפקדים כמערכת מבוזרת. גנגליון במוח אחראי בעיקר על תפיסת העולם סביבו כגון ראייה וריח אך גם חרקים שאיבדו את ראשם מסוגלים לתפקד ואפילו לעוף בעזרת גנגליון מקומיים שממשיכים להפעיל את הגוף. גנגליון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בנוגע להנרי

בנוגע להנרי (באנגלית: Regarding Henry) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1991, אותו ביים מייק ניקולס ובו כיכבו האריסון פורד ואנט בנינג. הסרט מנסה להציג אכזריות וצביעות בחברה האמריקאית, ומנגידה אותו למשפחה הגרעינית התומכת, המוצגת כמקור כוח אמיתי. הנרי הוא עורך דין מצליח, תועלתן וקריר, שחייו הבורגניים והנוחים משתנים בן לילה, כשהוא נורה בראשו במהלך שוד. הנרי שרוי תחילה בתרדמת ועם התעוררותו מסתבר שהוא איבד את זיכרונו ועליו לשקם גם את יכולת הדיבור, ההליכה והכתיבה שלו. הנרי מתחיל בתהליך ממושך של החלמה, שיקום והכרות מחודשת עם בני משפחתו אשר מלווה באי-ודאות לגבי עתידו ועתיד משפחתו. הנרי נאלץ ללמוד מחדש את מיומנויות החיים הבסיסיות ולהכיר מחדש את סביבתו הקרובה וגם את עצמו. את עצמו כפי שהוא כעת ואת עברו. לאחר תהליך השיקום מתגלה הנרי לסביבתו ובעיקר למשפחתו כבעל אישיות שונה מזו שהייתה לו קודם. "הנרי החדש" הוא אדם חם, רגיש, אוהב וישר. למרות שהשכלתו והקריירה שהיו לו אבדו, הוא ומשפחתו מבינים כי השינוי היה לטובה. חייו הקודמים נראים להם מלאכותיים וקרים והם חדלים "להתאבל" על "הנרי הישן". "בנוגע להנרי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בנוגע להנרי", באתר נטפליקס "בנוגע להנרי", באתר AllMovie (באנגלית) "בנוגע להנרי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "בנוגע להנרי", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "בנוגע להנרי", באתר אידיבי "בנוגע להנרי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מפלגת גשר (1996)

מפלגת גשר ובשמה המלא תנועת גשר - תנועה לאומית חברתית הוקמה כמפלגה עדתית חברתית בשלהי הכנסת ה-13, בידי דוד לוי, שפרש מהליכוד עם דוד מגן ב-11 במרץ 1996. ב-25 בדצמבר 2018 הודיעה בתו של דוד לוי, אורלי לוי-אבקסיס, על הקמת מפלגת חדשה בעלת שם זהה. לקראת הבחירות לכנסת ה-14 התאחדה עם הליכוד וצומת במסגרת הליכוד-גשר-צומת. לאחר מכן פרשה מהממשלה ומן האיחוד והתכוננה לריצה עצמאית ואף רצה בצורה עצמאית בבחירות לרשויות המקומיות ב-1998. ב-23 בפברואר 1999 התרחש פילוג בסיעה: דוד מגן פרש מהסיעה המשותפת וחבר לחברי כנסת מהליכוד צומת והעבודה בהקמת סיעת "ישראל במרכז" (מפלגת המרכז). מיכאל קליינר חבר לחברי כנסת מהליכוד בהקמת סיעת חרות. חברי גשר הנותרים פרשו והקימו את סיעת גשר. בבחירות לכנסת ה-15 בשנת 1999 התאחדה עם מפלגת העבודה ומפלגת מימד במסגרת ישראל אחת. לאחר מכן פרשה גם ממנה ומן הממשלה ויצרה סיעה חדשה בכנסת בת שלושה מנדטים. ב-7 במרץ 2001 פרשו חברי גשר מישראל אחת. ב-8 באפריל 2002 נכנסה גשר לממשלת שרון, אך פרשה ממנה לאחר שלושה חודשים וחצי. לקראת הבחירות לכנסת ה-16, פרש דוד לוי מראשות המפלגה ועבר לליכוד בצעד שגרם לחילוקי דעות רבים בקרב חברי המפלגה. באספה שהתקיימה על ידי חברי המפלגה בעקבות המעבר, נבחרה אתי שירז, שעמדה עד אז בראש מטה ההסברה במפלגה, לעמוד בראש במקומו של לוי. רשימה בראשותה, עם שישה מתמודדים (כולל שירז), הוגשה לוועדת הבחירות המרכזית, בצעד שדווח בתקשורת כמפתיע. דוד לוי הגיב בעתירה הקוראת למנוע מחברי המפלגה מלקיים את "גשר", וביקש לפרק את המפלגה. בפסק דין של נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב נקבע כי המפלגה לא תוכל להתמודד בבחירות לכנסת ה-16 והחלטה זו נותרה על כנה גם לאחר ערעור שהוגש לבית המשפט העליון. המאבק על שימור המבנה המפלגתי נמשך זמן רב לאחר הבחירות. בעוד דוד לוי ותומכיו ביקשו לפרק את "גשר" ולהתייחס למעברו כאל היטמעות המפלגה כולה בליכוד, שירז ושאר חברי המפלגה נאבקו למען המשך קיומה הפוליטי ופעילותה הציבורית, אם כי במתכונת חדשה, לטובת קידום הערכים החברתיים שעל בסיסם הוקמה. לאחר שהוגשה בקשה לפירוק המפלגה, בתום מאבק המשפטי שארך מספר שנים לאחר מכן, החליט בית המשפט לאשר את הפירוק והמפלגה חדלה מלהתקיים. דוד לוי אמנם נבחר לכהן בכנסת ה-16 אך בבחירות לכנסת ה-17 לא זכה למקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת ונעלם מן הזירה הפוליטית. לאחר ההכרזה על הקדמת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס הודיעה ב-25 בדצמבר 2018 על שם מפלגתה החדשה כשם מפלגת אביה "גשר". גשר, באתר הכנסת מפלגת גשר (2018) בשם האב: זה שם מפלגתה החדשה של אורלי לוי, באתר "סרוגים", 25 בדצמבר 2018 29 רשימות מועמדים לכנסת ה 16 הוגשו לוועדת הבחירות המרכזית, באתר הכנסת, 13 בדצמבר 2002 29 מפלגות יתמודדו לכנסת ה-16, באתר nana10‏, 13 בדצמבר 2002 סמדר שילוני, ביהמ"ש ביטל השתתפות "גשר" בבחירות, באתר ynet, 1 בינואר 2003 משה ריינפלד‏, בית המשפט העליון: "גשר" לא תרוץ לכנסת, באתר וואלה, 8 בינואר 2003 ע"ב 129/03 אתי שיראז עשור נ' קובי נבון, רו"ח פר"ק (ת"א) 2203-05 עדי הגין, עקצו אתכם? מאגרי המידע שיעזרו לכם להתגבר על הביורוקרטיה הממשלתית, באתר TheMarker‏, 27 ביולי 2012
פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן

פביאן גוטליב תדאוס פון בלינגסהאוזן (בגרמנית: Fabian Gottlieb Thaddeus von Bellingshausen ‏;20 בספטמבר 1778 – 13 בינואר 1852) היה אדמירל בצי הרוסי הקיסרי של האימפריה הרוסית. הוא פיקד על מסע החקר הרוסי השני סביב כדור הארץ. במסע זה גילתה המשלחת את יבשת אנטארקטיקה. בלינגסהאוזן נולד למשפחה גרמנית בלטית שהתגוררה באזור שכיום הוא חלק מאסטוניה ואז היה חלק מהאימפריה הרוסית. הוא התנדב כצוער לצי הרוסי הקיסרי בגיל 10 וסיים את לימודיו באקדמיה הימית של קרונשטאדט בגיל 18. כאשר אישר הקיסר אלכסנדר הראשון את המסע לאזור הקוטב הדרומי ב-1819, בחרו הרשויות בבלינגסהאוזן להובילו. המסע יצא מפורטסמות' שבאנגליה ב-5 בספטמבר 1819 עם שתי ספינות, הווסטוק בת 600 טון והמירניי בת 530 טון. ב-26 בינואר 1820 עבר המסע את החוג האנטארקטי, וב-28 בינואר 1820 גילו את היבשת אנטארקטיקה. הר בלינגסהאוזן שבהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה, נקרא על שמו. מדיה וקבצים בנושא פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן בוויקישיתוף פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הר בלינגסהאוזן באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'אקומו דל דוקה

ג'אקומו דל דוקה (איטלקית: Giacomo Del Duca;‏ 1520 – 1604) היה אדריכל איטלקי, מגדולי אמני המנייריזם, הזרם העיקרי של המאה ה-16 והגישה של אמנות הרנסאנס, המקפידה על פרספקטיבה, קומפוזיציה, ריאליזם ושלמות. דל דוקה נולד בצ'פלו שבסיציליה. בשנת 1558 הגיע לרומא, והיה תלמידו של מיכלאנג'לו עד מותו ב-1564. היה שותף, החל מ-1562, בעיצוב שער פיה והשלים את בניית שער פיה לאחר מותו של מיכלאנג'לו. ב-1565 הוא תכנן את וילה פארנזה, ארמונו של הקרדינל אלסאנדרו פארנזה בקפרארולה. דל דוקה תכנן מספר מבנים נוספים ברומא. ב-1588 חזר דל דוקה לסיציליה והתיישב במסינה. שם עבד על מספר פרויקטים בהם "שער בית הסוחרים" דל דוקה מת ב-1604 במסינה. ארמון של קרדינל אלסנדרו פרנזה הכיפה של כנסייה סנטה מריה לורטו הסרקופג סבלי שבכנסייה סן ג'ובאני לטרנו הקפלה של קתדרלת מסינה ארקדה במסינה של ג'אקומו דל דוקה ארקדה במסינה של ג'אקומו דל דוקה מדיה וקבצים בנושא ג'אקומו דל דוקה בוויקישיתוף ג'אקומו דל דוקה (באיטלקית) ארקדת במסינה של ג'אקומו דל דוקה (באיטלקית)[דרושה הבהרה] Coffin David, The Villa in the Life of Renaissance Rome, Princeton University Press, 1979: נכדו של האפיפיור פאולוס השלישי LA LOGGIA DEI MERCANTI DI MESSINA (איטלקית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלים ובנושא איטלקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רפובליקת שבעת האיים

רפובליקת שבעת האיים (ביוונית: Επτάνησος Πολιτεία, באיטלקית: Republica Settinsulare) הייתה רפובליקת איים שהתקיימה מ-1800 עד 1807 תחת ריבונות רוסית-עות'מאנית באיים האיוניים. הייתה זו הפעם הראשונה מאז נפילת השרידים האחרונים של האימפריה הביזנטית לידי הטורקים במאה ה-15 בה הוענק ליוונים ממשל עצמי מוגבל. שבעת האיים שהרכיבו את הרפובליקה היו: קרקירה (קורפו) פאקסי (פאקסוס) לפקדה (לאוסדה/סנטה מאורה) קפלוניה (ספלוניה) איתקה (איתקי) זקינתוס (זנטה) קיתרה (קריגו) ארצות הברית של האיים היוניים ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קומזיץ

קוּמְזיץ (מיידיש: בוא שב) הוא מפגש חברתי הנערך סביב מדורה. בתרבות הישראלית אומץ הקומזיץ כחלק מהווי הפלמ"ח ובעקבותיו תנועות הנוער. מקובל להשתמש במדורה לבישול מאכלים שונים ולאכלם במהלך הקומזיץ. בפרט נערכים קומזיצים לציון ל"ג בעומר. מקורה של המילה קומזיץ ביידיש: פירוש הצירוף "קום זיץ" הוא "בוא/י שב/י". במשמעותה המקורית לא היה הכרח למדורה דווקא, אלא לארוחה שמתקיימת בחוץ. מאוחר יותר אומץ המונח בידי אנשי הפלמ"ח לתיאור הישיבה סביב המדורה, ובמשמעותה זו נותרה עד ימינו. הבלשן יצחק אבינרי הציע את המילה "שֵׁבנָא" (וברבים: שבנאות) כחלופה עברית שהיא כעין תרגום שאילה של המילה ביידיש, אך זו לא התקבלה. הוצעה גם המילה התלמודית "טוזיג", הקיימת גם בערבית, וגם המילה "כֵּרָה", המופיעה במקרא (מלכים ב' ו, כג), אך גם הן לא הצליחו להחליף את מקום ה"קומזיץ" (המילה "טוזיג" הוצעה גם כחלופה למונח פיקניק, וגם במקרה זה לא התקבלה). בשיר "דּוּדוּ", שכתב חיים חפר (פיינר) על מ"מ הפלמ"ח דוד צ'רקסקי שנפל בקרב, מסופר: "אִתָּנוּ הָלַךְ בַּמַּסָּע הַמְּפָרֵךְ / אִתָּנוּ סִיֵּר הוּא בַּגְּבוּל / בַּקוּמְזִיץ הָיָה מְזַמֵּר וְעוֹד אֵיךְ / אִתָּנוּ סָחַב מִן הַלּוּל...". בשנות ה-40 היה מקובל בשימוש גם הפועל הנגזר מהשם, "לקמזץ". הקומזיץ היה חלק מהווי הפלמ"ח והוא כלל שירה בציבור, צ'יזבטים ואכילת קַרטושקֶס – תפוחי אדמה שנאפים במדורה עצמה. לאחר קום מדינת ישראל הפך הקומזיץ לפעילות נפוצה בתנועות הנוער. כיום מקובל לערוך קומזיצים לציון מאורעות שונים וגם ללא סיבה מיוחדת. קומזיץ הוא המנהג הידוע ביותר לציון ל"ג בעומר. במהלך השנים חלו מספר התפתחויות בתחום הקולינרי: תפוחי האדמה נעטפים לעיתים ברדיד אלומיניום בטרם השלכתם למדורה, ולתפריט נוספו בצל, מרשמלו ונקניקיות. מנגל פיקניק מרים זינגר, "קומזיץ", דבר, "דבר השבוע", 20 ביוני 1947 עמית נאור, מי הדליק את הקומזיץ בל"ג בעומר?, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 27 באפריל 2021 מידע על קומזיץ בקטלוג הספרייה הלאומית לדעת אבינרי, "'קומזיץ' – שִחק לו מזלו. מפני שראשיתו נראית כמלה עברית: קום...". לדבריו, לא היה קִבוץ שבו הרציתי ולא נשאלתי על שם עברי ל'קומזיץ'. ביגור הציעו השומעים כרה שבמקרא. בתלמוד יש לעניין זה מלה זרה 'טוזיג', ורש"י מפרש: 'משתה של מריעות שעושים הנערים זה עם זה', אך משהוצאתי מפי מלת 'טוזיג' פרצו החברים בצחוק אדיר" (יצחק אבינרי, "שבנא", יד הלשון: אוצר לשוני בסדר אלף-בית של הנושאים, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ד, עמ' 539). שם הציע אבינרי לייחד למשמעות זו את המילה "שבנא" – שם פרטי המופיע במקרא (גם בצורה "שבנה"); אך כאמור, הצעה זו לא התקבלה. ראו גם הנ"ל, "קומזיץ", בספרו כך בתנ"ך: אוצר מלים ובִטויים נשכחים הראויים לשוב לתחיה בלשוננו, ירושלים: קריית ספר, תשל"ח, עמ' 98. בשיר "שיא הכיף" שכתב חיים חפר ב-1944, נזכרות המילים "קומזיץ" ו"כרה" זו לצד זו; ראו מילות השיר "שיא הכיף" והאזנה לו, באתר זמרשת. מילות השיר "דודו" והאזנה לו, באתר זמרשת.
פסיכואקטיב

פסיכואקטיב - אנשי/נשות בריאות הנפש למען זכויות אדם היא קבוצה של אנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש, הרווחה והחינוך, המעורבת בפעילות חברתית-פוליטית בכלל, ובנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני בפרט. הקבוצה, שקמה בשנת 2005, נחשבת ייחודית בנוף המקצועי הפסיכולוגי, המדגיש בדרך כלל שאיפה לאובייקטיביות ולאי מעורבות, לשם שמירת המטפל במקום נייטרלי ו"נקי". לעומת דעה רווחת זו, חברי הקבוצה מאמינים כי לאנשי בריאות הנפש יש גם תפקיד במעורבות חברתית, וכי הטיפול הפסיכולוגי חייב להיות מודע להקשרים החברתיים-פוליטיים בהם הוא פועל. פעילויות שוטפות סדנאות סוף שבוע להידברות בין אנשי מקצוע יהודים וערבים בבית ספר לשלום ב"נווה שלום". ימי עיון וכנסים משותפים לישראלים ולפלסטינים על ההשלכות הנפשיות של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הקשר בין טיפול לפוליטיקה, טראומה בלחימה בקרב לוחמים ואזרחים, טיפול רב תרבותי, ועוד. השתלמויות לצוותים מקצועיים בשטחים, על ידי אנשי מקצוע החברים ב"פסיכואקטיב" וברופאים לזכויות אדם. קורס שנתי לסוכני שינוי ישראלים ופלסטינים מתחום בריאות הנפש ביוזמת בית ספר לשלום בנווה שלום וארגון חיוואר למען התפתחות ושלום בקלקיליה. קבוצת לימוד, הכשרה ומחקר של אנשי בריאות הנפש ישראלים ופלסטינים בתחום הטראומה. סיורים בשטחים לאנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש, להכרת הבעיות שהתושבים נתקלים בהן כתוצאה משליטת ישראל באזור, ופעילות בניסיון לסייע. הוצאה לאור של עלון חודשי "פסיכואקטיב", המפרט את פעילות חברי הארגון באותו חודש, ומתאר אירועים ופרויקטים עתידיים. טיפול פסיכולוגי נגיש, מתוך עמדה מקבלת, המוצע לפעילים חברתיים ופוליטיים הנקלעים למשבר נפשי. פעילויות מקומיות כתיבה והפצת עצומות ומכתבים, המתריעים כנגד השלכות פסיכולוגיות של אירועים פוליטיים וחברתיים ספציפיים. תמיכה במאג'יד כנאענה, פסיכולוג מתמחה מהמרפאה לבריאות הנפש ביפו, שהורשע בעבירות ביטחוניות ומרצה עונש מאסר בבית כלא. מפגשים קבועים ותמיכה באנשי צוות ארגון "בצלם" בחברון ובמשפחות המשתתפות בפעילות צוות זה בעיר. שיתוף פעולה עם מרכז טיפולי באוטיזם בשכם לקידום אפשרויות הטיפול בשטחים בתחום זה. מעורבות ופעילות במסגרת המחאה החברתית (2011). אתר פסיכואקטיב אורלי פופר, הסכסוך הישראלי-פלסטיני על ספת הפסיכולוג, באתר ynet, 18 בינואר 2007 תרצה בר-חנין, כי הדם הוא הנפש, באתר "מחסום", 10 באוגוסט 2006 (דף ארכיון) שרה קלעי, מיכל פרוכטמן, דורית גורני, אילנה לח, טלי לרנאו, ורדה עמיר ושרונה קומם, והילד הזה הוא (לא) אני – להיות קטין פלסטיני במעצר ישראלי, באתר פסיכולוגיה עברית, ‏6 במרץ 2013 ימי העיון של פסיכואקטיב, באתר פסיכואקטיב העלון החודשי, באתר פסיכואקטיב חווה קרייסלר, "נשכח הנשכחים" - על הדינאמיקה של ההכחשה וההשכחה: סיפור אישי על מאג'יד כנאענה, באתר פסיכואקטיב נייר עמדה פסיכואקטיב- המחאה החברתית בישראל, יולי 2011, באתר "בטיפולנט"
מוריץ אטינגהאוזן

ד"ר מוריץ אטינגהאוזן (1883–1974) היה מגדולי המומחים והסוחרים היהודים במאה העשרים לספרים עתיקים. אטינגהאוזן, בן לסוחר באבני חן ולאם ממשפחת אופנהיימר הנודעת מפרנקפורט, נולד בפריז וחי מרבית חייו באוקספורד שבאנגליה. בגיל שלוש עבר לאנגליה וקיבל אזרחות בריטית יחד עם משפחתו. לאחר שסיים את בית הספר "סט. פול" בלונדון למד באוניברסיטת אוקספורד וכתב דוקטורט בסורבון, על משורר הודי, מהמאה השביעית. השכלתו הרחבה בשפות ובלימודים קלאסיים הכשירה אותו להיכנס כשוליה ואחר כך כשותף לעבודה בתחום המסחר בספרים עתיקים. עבודתו בחנות הידועה של רוזנטלר במינכן נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה נעצר כנתין אויב (אנגלי) במחנה המעצר הידוע רולבן (Rhuleben) שבשפנדאו בברלין. פרסומו הגדול של אטינגהאוזן בא מרכישת הקודקס סינאיטיקוס מהממשלה הרוסית עבור המוזיאון הבריטי ב-1933. בביקור מוקדם ברוסיה גילה כי הממשלה הרוסית מעוניינת למכור חפצי ערך כדי להכניס מטבע זר לאוצרה המידלדל בעקבות המהפכה. תוך כדי סיורו הראו לו את הקודקס שעמד בפינת אחד המוזיאונים כערימת גווילים. בעקבות הערתו כי הוא מוכן למצוא לה קונה, פנו אליו לאחר מספר שנים והציעו את הקודקס למכירה. במשא ומתן שהתקיים בעזרת סדרת מברקים הוריד אטינגהאוזן את המחיר ל-100,000 לירות שטרלינג, שהיה סכום גדול. הממשלה הבריטית מימנה מחצית מהסכום והמחצית השנייה נאספה במסע התרמה ברחבי אנגליה. את הקובץ ניתן לראות כיום בקומת הכניסה של המוזיאון הבריטי. אטינגהאוזן פרסם קטלוגים רבים בתחומים של יודאיקה וספרות ספרדית ופורטוגזית. הוא רכש ידידים רבים מבין שועי עולם עקב מגעיו המרובים, ובראש ידידיו עמד המלך הפורטוגלי. לאטינגהאוזן היו שלושה ילדים, הידוע בהם הוא ולטר איתן שהיה המנכ"ל הראשון של משרד החוץ ושגריר ישראל בצרפת. Dr. M. Ettinghausen. Rare books and Royal collections - memories of of an antiquarian book seller, Simon & Schuster (1961 Ettinghausen, Maurice L. 1906. Harsa Vardhana, empereur et poète de l'Inde septentrionale (606-648 A.D.) étude sur sa vie et son temps. Londres: Luzac & co; [etc.]. מדיה וקבצים בנושא מוריץ אטינגהאוזן בוויקישיתוף
8 מייל

8 מייל הוא סרט קולנוע משנת 2002 זוכה פרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר. את הסרט ביים קרטיס הנסון ומככבים בו אמינם, קים בייסינגר ובריטני מרפי. הסרט מתאר את קורותיו של ראפר לבן בשם ג'ימי סמית גוניור, אותו משחק אמינם. מכיוון שרקעו של אמינם עצמו דומה מאוד לסיפור שנטווה בתסריט שיערו רבים כי מדובר בביוגרפיה עבורו, אך אף על פי שלא הכחיש את הרעיון, אמינם גם לא אישר אותו. שם הסרט נלקח משמו של הכביש המהווה גבול בין שני צדדיה של דטרויט, העיר בה מתרחשת עלילת הסרט - מצד אחד השכונות העניות יותר אשר עיקרן תושביהן הם אפרו-אמריקאים ומצד שני הפרבר העשיר יותר שעיקר תושביו לבנים. המונח "8 מייל" מייצג מחסום שקשה לעקוף. הסרט מתרכז בדמותו של ראפר לבן חובבן המבקש לפתח קריירה מוזיקלית. את העלילה ניתן לחלק לשניים - זו שמתמקדת בדמות הראפר "ראביט" וזו שמתמקדת בדמותו של סמית' עצמו, כבן אדם רגיל הנאלץ להתמודד עם קשיי היומיום. על אף שמדובר באותו אדם, מסעות ההתפכחות וההתבגרות של "ראביט" וסמית' מקבילים הם. בתחילה הצופה מתוודא לדמות כ"ראביט", בעוד שזה מתכונן לתחרות ראפ, אך כאשר הוא עולה לתחרות הוא נאלם דום ונאלץ לנטוש את הבמה בבושה. לאחר מכן מתגלה לעיניו דמותו של סמית', המתגלה כצעיר הנאלץ להתמודד עם בוגדניותה של הבחורה בה הוא מעוניין, אמו האלכוהוליסטית וחברה לחיים עמו איננו מסתדר, עבודתו הסיזיפית במפעל ליצור מכוניות ועוד. בתור "ראביט" לומד סמית' על עולם המוזיקה ועל הבוגדניות ורדיפת הבצע שבו. במהלך הסרט שתי הדמויות מתבגרות ומתפכחות. לבסוף מצליח "ראביט" לנצח באותה זירת קרב ראפ בה נכשל בתחילת הסרט לאחר שהוא מביס את שלושת הראפרים שהתמודדו מולו: "ספליט ליקי", "לוטו" ו"פאפה דוק" שאפילו לא הצליח להמשיך את הקרב מהשפלה. לבסוף סמית' מבצע התקדמות לקראת קריירה מקצוענית. בד בבד הוא מצליח בחייו שמחוץ לעולם המוזיקה ללמוד מוסר עבודה מהו ואת חשיבותה של התמדה. אמינם - ג'ימי "ראביט" סמית' קים בייסינגר - סטפני סמית' בריטני מרפי - אלכס מייקל שאנון - גרג בוהל מקאי פייפר - דייוויד פורטר עומאר בנסון מילר - סול ג'ורג' ד'אנג'לו וילסון - דיג'י איז יוג'ין בירד - ווינק טארין מנינג - ג'נין אנתוני מאקי - פאפא דוק פרוף - ליל' טיק אקזיביט - כריס איוון ג'ונס - צ'דר בוב ברנדון ט. ג'קסון - פיטר חואניטה מור - אנני ג'והנסון באדי - איתי ליאחובסקי תקציב הפקה − 41,000,000$ תקציב הדפסה ופרסום − 25,000,000$ הכנסות − 242,875,078 דולר (מתוכן 116,750,901 בארצות הברית) מדיה וקבצים בנושא 8 מייל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של 8 מייל "8 מייל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "8 מייל", באתר נטפליקס "8 מייל", באתר AllMovie (באנגלית) "8 מייל", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "8 מייל", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "8 מייל", באתר Metacritic (באנגלית) "8 מייל", באתר אידיבי "8 מייל", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "8 מייל", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "8 מייל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "8 מייל", ביקורת על הסרט באתר "עין הדג" במאי "סודות אל איי" הלך לעולמו, באתר ynet, 21 בספטמבר 2016 דפנה לוסטיג, לאוסקר, בטרנינג עם חורים, באתר ynet, 16 בינואר 2003
קודקס סינאיטיקוס

קודקס סינאיטיקוס (Codex Sinaiticus) הוא כתב יד מן המאה ה-4, אשר הכיל נוסח של תרגום השבעים - תרגום התנ"ך לשפה היוונית ואת נוסח הברית החדשה. מהקודקס (המצחף) המקורי, אשר נכתב על קלף בין השנים 330–350 לספירה, נותרו חלקים מסוימים מהתנ"ך ומרבית הברית החדשה. הקודקס כולל 364 וחצי עמודי פוליו הכתובים בארבעה טורים כל אחד. 199 דפים מתוכו הם חלקים מן התנ"ך ומן הספרים החיצוניים (הברית הישנה) והיתר מהברית החדשה ומשני ספרים נוספים[דרושה הבהרה]. מקור הקודקס כנראה במצרים, מזמנו של הקיסר הרומאי קונסטנטינוס (המחצית הראשונה של המאה ה-4). מחקר פאליאוגרפי שנערך במוזיאון הבריטי בשנת 1938 העלה כי כתב היד עבר מספר תיקונים. אחד התיקונים שנעשה בסביבות המאה הששית או שביעית לספירה נעשה, על פי עדות המעתיק שנכתבה בשולי כמה ספרים, מתוך "כתב יד עתיק שהוגהּ על ידי המרטיר פמפילוס". הקודקס נתגלה על ידי קונסטנטין פון טישנדורף ב-1844 בביקורו הראשון במנזר סנטה קתרינה בסיני. לדבריו, הוא הציל את דפי כתב היד שנחשבו כחסרי ערך וככאלו היו מיועדים לשמש כחומר בעירה. הוא הצליח לשכנע את הנזירים לקחת עמו מקצת דפי כתב היד והעביר 43 דפים לספריית אוניברסיטת לייפציג. ב-1859, בביקורו השלישי במנזר, לשם נשלח על ידי הצאר אלכסנדר השני, הצליח פון טישנדורף להעביר (ויש אומרים לגנוב) את רוב כתב היד שנותר לרוסיה. הקודקס נקנה בסכום של 100,000 לירות שטרלינג עבור המוזיאון הבריטי בידי ד"ר מוריץ אטינגהאוזן בשנת 1933 לאחר שהוצע למכירה על ידי ברית המועצות. מאז מכירה זו, הקודקס מחולק בין ארבע ספריות. 347 דפים נמצאים בספרייה הבריטית, 12 דפים ו-14 שרידים במנזר סנטה קתרינה, 43 דפים בספריית אוניברסיטת לייפציג ושרידי 3 דפים נותרו בספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג. מדיה וקבצים בנושא קודקס סינאיטיקוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קודקס סינאיטיקוס (באנגלית) אתר Codex Sinaiticus כתב יד נוצרי עתיק עולה לרשת, באתר ynet, 22 ביולי 2008 קודקס סינאיטיקוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נטע הבר

נטע הבר (נולדה ב-13 בפברואר 1972) היא שחקנית ישראלית. ידועה בתפקידה כאירית סופר בטלנובלה "לגעת באושר" וכדנה בן נון בסדרת הנוער "ראש גדול". הבר גדלה במושב כוכב מיכאל כאחת מארבעה ילדים, אביה היה איש צבא ואמה הייתה גננת, את שנות נעוריה בילתה בין התיכון של כפר סילבר ל"רונסון" באשקלון. בצבא שירתה כמ"מית במחנה טירונים ג'וליס, היא בוגרת בית צבי והופיעה תקופה בהצגה בתיאטרון הספרייה, ב-1999 שיחקה בסרט הטלוויזיה "מפתחות הקסם של דידי", התפרסמה לראשונה כאשר הופיעה בתפקיד ראשי בטלנובלה הישראלית הראשונה "לגעת באושר" (2001); היא גילמה את דמותה של אירית סופר. הבר זכתה בפרס מסך הזהב לשנת 2001 בתור שחקנית דרמטית ועל תפקידה ומשחקה בטלנובלה "לגעת באושר". ב-2003 הופיעה בטלנובלה "משחק החיים" בתפקיד עובדת סוציאלית והופיעה בפרסומת לניתוחים פלסטיים לאחר ניתוח האף שעברה. לאחר מכן שיחקה בסדרה "ראש גדול" ששודרה בערוץ הילדים בתפקיד דנה, עורכת דין ואמו של תומר (אדם הירש) אחד הגיבורים בסדרה, הנחתה בערוץ הספורט וכן השתתפה במחזמר "אלאדין" לצד תום אבני, הדס מורנו, צביקה הדר, ואלי יצפאן, ובהצגה "ללכת עד הסוף" של הבמאי סטיבן דקסטר. כמו כן, השתתפה בהצגה "בנצי" בבימויו של רונן (גולדפרב) פלד, על פי הסיפור "האלמר" (Elmer) של דייוויד מק-קי. בשנת 2005 שיחקה בהצגת הילדים "פתחו את השער" שנכתבה ובוימה בידי רונן (גולדפרב) פלד, ההצגה מבוססת על שיריה של המשוררת קדיה מולודובסקי. בשנת 2006 השתתפה בהצגה "ברוקלין בוי" בבימויו של נתן דטנר, לצידם של, שמיל בן ארי ורון שחר ובאותה שנה שיחקה בסרט מכתבים לאמריקה. כמו כן, השתתפה בהצגה "הדייג ודג הזהב" בבימויו של רונן (גולדפרב) פלד. בשנת 2008 השתתפה בהצגה "דירה להשכיר" ההצגה מבוססת על הספר של לאה גולדברג "דירה להשכיר". בשנת 2011 שיחקה בהצגה "פרוע" של המחזאית ליסה לומר, והבמאי, רועי הורוביץ. בשנת 2012 הבר השתתפה במחזמר "עמי ותמי" בבימוי של רונן (גולדפרב) פלד ובאותה שנה שיחקה בסדרות חטופים והמיוחדת והופיעה בהצגת הילדים "היפהפייה הנרדמת", ב-2014 הופיעה בסדרת הילדים עמרי והפיה יעלי. ב-2020 הצטרפה הבר לתוכנית הנוער החדשה "זיגי" בתפקיד אמא של ילדים מהשכונה. הבר נשואה לשחקן אוהד מילר והיא אם לשני בנים ובת אחת. לפני קריירת המשחק עבדה הבר תקופה כליצנית. מדיה וקבצים בנושא נטע הבר בוויקישיתוף נטע הבר, ברשת החברתית פייסבוק נטע הבר, ברשת החברתית אינסטגרם נטע הבר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית נטע הבר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נטע הבר, בארכיון הבימה