אה"מ בנבואו (1913)

אה"מ בנבואו הייתה אוניית מערכה השלישית מסדרת איירון דיוק של הצי המלכותי, והספינה השלישית שנקראה לכבודו של האדמירל ג'ון בנבואו. היא הוזמנה בתוכנית הבנייה של 1911, הונחה במספנת ויליאם בירדמור והחברה במאי 1912, הושקה בנובמבר 1913 והושלמה באוקטובר 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. האוניות היו בעצם חזרה על סדרת קינג ג'ורג' החמישי; הם שמרו על אותם עשרה תותחי 13.5 אינץ' (34.3 ס"מ) בחמישה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע. עם זאת, לאוניות מהסדרה הזו היה שריון משופר וחימוש משני חזק יותר של תותחי 6 אינץ' במקום תותחי 4 אינץ' שהותקנו על האוניות הקודמות. האונייה הייתה מסוגלת למהירות מרבית של 21.25 קשרים (39 קמ"ש), והיה לה חגורת שריון בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים). בנבואו שירתה בצי הגדול כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה הרביעית במהלך המלחמה. היא נכחה במהלך הפעולה הימית הגדולה ביותר במלחמה, קרב יוטלנד ב-31 במאי–1 ביוני 1916, אם כי לא הייתה מעורבת בכבדות. היא יצאה לפעולה פעמיים נוספות, באוגוסט 1916 ובאפריל 1918 בניסיונות ללכוד את צי הים הפתוח הגרמני בקרב גדול נוסף, אך אף אחד מהם לא גרם שום פעולה משמעותית. לאחר תום המלחמה ב-1918, בנבואו ושאר השייטת הרביעית הועברו לצי הים התיכון. שם, היא השתתפה בפעולות בים השחור לתמיכה ברוסים הלבנים במלחמת האזרחים ברוסיה עד אמצע 1920, אז החל צי הים התיכון לתמוך בכוחות היוונים במהלך מלחמת יוון–טורקיה. בשנת 1926, בנבואו הוקצתה מחדש לצי האטלנטי. היא הושבתה ב-1929, הוכנסה לרשימת המכירה בספטמבר 1930, ונמכרה לגריטה בשנה שלאחר מכן. ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק הוזמנו בתוכנית הבנייה של 1911, והיוו שיפור מצטבר לעומת אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי הקודמת. השינוי העיקרי בין שני התכנונים היה החלפת סוללה משנית כבדה יותר בכלים החדשים יותר. אורך האונייה היה 622 רגל 9 אינץ' (190 מטרים), רוחבה היה 90 רגל (27 מטרים) ושוקע ממוצע של 29 רגל 6 אינץ' (9 מטרים). היא הייתה בעלת הדחק של 25,000 טונות ארוכות (25,401 טונות) כפי שתוכנן ועד 29,560 טונות ארוכות (30,034 טונות) בעומס מלא. מערכת ההנעה שלה כללה ארבע טורבינות קיטור של פארסונס, עם קיטור שסופק על ידי שמונה עשר דוודי Babcock & Wilcox. המנועים דורגו ב-29,000 כוחות סוס (21,625 קילוואט) והפיקו מהירות מרבית של 21.25 קשרים (39 קמ"ש). רדיוס השיוט שלה היה 7,800 מיילים ימיים (14,446 ק"מ) בשיט חסכוני יותר ב-10 קשרים (19 קמ"ש). על האונייה היה צוות של 995 קצינים ומלחים, אם כי בזמן מלחמה זה גדל עד ל-1,022. בנבואו הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי BL 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mk V מותקנים בחמישה צריחי תותחים תאומים. הם היו מסודרים בשני זוגות אחד מעל השני, אחד מקדימה ואחד מאחורה; הצריח החמישי היה ממוקם באמצע הספינה, בין הארובות למבנה העילי האחורי. הגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו סופקה על ידי סוללה משנית של שנים עשר תותחי BL 6 אינץ' Mk VII. הספינה צוידה גם בזוג תותחי QF 3 אינץ' 20 cwt נ"מ וארבעה תותחי 47 מילימטרים (2 אינץ') 3 פאונד. כפי שהיה אופייני לאניות מערכה של התקופה, היא צוידה בארבע צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים בצד הדופן. האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון ראשית בת 12 אינץ' (305 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחדרי המנועים והדודים של הספינה, והצטמצמה ל-4 אינץ' (102 מילימטרים) לכיוון החרטום והירכתיים. הסיפון שלה היה מוגן עם חגורת שריון בעובי 2.5 אינץ' (64 מילימטרים) בחלק המרכזי של הספינה, שהצטמצם ל-1 אינץ (25 מילימטרים) בקצוות. מיגון צריחי הסוללות העיקריים היו בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים), והצריחים נתמכו בשריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). השדרית של בנבואו הונחה במספנת ויליאם בירדמור והחברה ב-30 במאי 1912. היא הושקה ב-12 בנובמבר 1913, ועבודות ההרכבה הסתיימו באוקטובר 1914, חודשיים בלבד לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-1 בדצמבר, בנבואו ואחותה אה"מ אמפרור אוף אינדיה הגיעו לשייטת אוניות המערכה הרביעית כדי להתחיל בניסויים, לפני שהוכרזו כשירות לשירות עם הצי ב-10 בדצמבר. במהלך תקופה זו, תותחי ה-6 אינץ' האחוריים ביותר הוסרו מארבע האוניות של סדרת איירון דיוק והקזמטים שלהם נאטמו, מכיוון שהם היו נמוכים מדי בגוף האונייה ואיפשרו למים להיכנס ללא הרף לאונייה. ב-10 היא החליפה את אה"מ דרדנוט כאוניית הדגל של השייטת הרביעית. בתאריכים 23 – 24 בדצמבר, השייטות השנייה והרביעית ערכו אימון ירי מצפון להברידיים. למחרת, כל הצי התייצב לפעולה בים הצפוני, שהסתיימה ב-27 בדצמבר; זה היה הגיחה הראשונה של בנבואו. בנבואו ושאר הצי ערכו תרגילי ירי במהלך 10–13 בינואר 1915 ממערב לאורקני ושטלנד. בערב 23 בינואר הפליג עיקר הצי הגדול לתמיכה בצי הקרב של ביטי, אך שאר הצי לא התערב בקרב שרטון דוגר למחרת. ב-7–10 במרץ 1915, ערך הצי הגדול סריקה בצפון הים הצפוני, במהלכו ביצע תמרוני אימונים. שייט נוסף כזה התקיים במהלך 16–19 במרץ. ב-11 באפריל ערך הצי הגדול סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול שטלנד ב-20–21 באפריל. הצי הגדול ביצע סריקה במרכז הים הצפוני במהלך 17–19 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמניים. סיור נוסף הגיע בעקבותיו במהלך 29–31 במאי; גם הוא היה ללא אירועים. הצי ערך אימוני ירי באמצע יוני. במהלך 2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני וערך תרגילי ירי. במהלך שאר החודש, הצי הגדול ערך אימונים רבים. ב-13 באוקטובר, רוב הצי ביצע סריקה לים הצפוני, וחזר לנמל ב-15 באוקטובר. במהלך 2–5 בנובמבר, השתתפה בנבואו במבצע אימון צי ממערב לאורקני. הפלגה נוספת כזו התקיימה במהלך 1–4 בדצמבר. השגרה האופיינית של תרגילי ירי ותרגילי שייטת התרחשה בינואר 1916. הצי יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטהר את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני. כתוצאה מכך, הפעילות הוגבלה לקצה הצפוני של הים. בליל 25 במרץ הפליגו בנבואו ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן. ב-21 באפריל, הצי הגדול ערך מפגן מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים, בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי. הצי חזר לסקפה פלו ב-24 באפריל ותדלק, לפני שהמשיך דרומה בתגובה לדיווחים מודיעיניים לפיהם הגרמנים עומדים לפתוח בפשיטה על לואוסטופט. הצי הגדול לא הגיע לאזור אלא לאחר נסיגת הגרמנים. במהלך 2–4 במאי, הצי ערך מפגן נוסף מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני. בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. במהלך הקרב, מפקד האונייה היה קפטן הנרי וייז פרקר, והיא הייתה אוניית הדגל של תת-אדמירל דובטון סטורדי. היא הוצבה לכיוון מרכז הטור הבריטי. הפעולה הראשונית נערכה בעיקר על ידי מערכי סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות בשעות אחר הצהריים, אך עד השעה 18:00, הצי הגדול התקרב למקום. בערך בשעה 18:15, ג'ליקו נתן פקודה לפנות ולפרוס את הצי לפעולה. בשעה 18:30, בנבואו פתחה באש, אך התותחנים שלה לא יכלו לירות לעיתים קרובות בגלל ראות לקויה; שני הצריחים הקדמיים שלה ירו רק שישה מטחים משני תותחים במהלך עשר הדקות הבאות ללא הצלחה. זמן קצר לאחר מכן, סירות טורפדו גרמניות ניסו לחלץ את הצוות מהסיירת הקלה SMS ויסבאדן, שהושבתה בין הציים היריבים, למרות שהם נראו לבריטים כמי שפותחים מתקפה נגד הצי הגדול. בנבואו וכמה אוניות מערכה נוספות פתחו באש עם הסוללות המשניות שלהם, החל מהשעה 19:09. למרות מטר האש משמונה אוניות מערכה, אף אחת מסירות הטורפדו לא נפגעה, למרות שהם נאלצו לנטוש את ויסבאדן. האונייה ירתה שישה מטחים מהסוללה הראשית שלה בין השעות 19:17 ל-19:25, הראשון משני תותחיה הקדמיים כדי לאשר את הטווח, ולאחר מכן ארבעה מטחים של 5 תותחים ואחד של 4 תותחים ברצף מהיר. התותחנים טענו בטעות שפגעו בסיירת המערכה SMS דרפלינגר. בערך באותה העת, בנבואו ושלוש אוניות מערכה נוספות פתחו באש בתותחים המשניים שלהם על קבוצת ספינות טורפדו שפתחו במתקפה על המערך הבריטי. הכלים קלעו ארבע פגיעות, אך בבלבול לא ניתן היה לתת קרדיט על הפגיעה. בעקבות מתקפת סירת הטורפדו הגרמנית, צי הים הפתוח התנתק, ובנבואו ושאר הצי הגדול לא ראו פעולה משמעותית נוספת בקרב. הדבר נבע, בין השאר, מבלבול על סיפונה של איירון דיוק בנוגע למיקומו המדויק ולמסלולו של הצי הגרמני; ללא המידע הזה, ג'ליקו לא יכול היה להביא את הצי שלו לפעולה. בנבואו ירתה לזמן קצר לעבר קבוצת סירות טורפדו בסביבות השעה 21:10, עם מטח פגזים בקוטר 6 אינץ' ופגז בודד בקוטר 13.5 אינץ'. בשעה 21:30, הצי הגדול החל להתארגן מחדש למערך השיוט הלילי שלו. מוקדם בבוקר 1 ביוני, הצי הגדול סרק את האזור בחיפוש אחר ספינות גרמניות פגועות, אך לאחר שבילה מספר שעות בחיפושים, הם לא מצאו כלום. במהלך הקרב, בנבו ירתה 40 פגזים בקוטר 13.5 אינץ' ו-60 פגזים בקוטר 6 אינץ'. עם שובה לנמל, הוחלפה בנבואו בתפקידה כאוניית הדגל של השייטת, ולאחר מכן שימשה כספינה פרטית. ביולי קיבלה הספינה שריון סיפון נוסף, בעיקר מעל מחסני התחמושת. העבודה הסתיימה עד אוגוסט. ב-18 באוגוסט שוב יצאו הגרמנים לפעולה, הפעם כדי להפגיז את סנדרלנד; שר קיווה למשוך את מטוסי הקרב של ביטי ולהשמיד אותם. מודיעין האותות הבריטי פיענח שידורים אלחוטיים גרמניים, מה שאפשר לג'ליקו מספיק זמן לפרוס את הצי הגדול בניסיון להשתתף בקרב מכריע. עם זאת, שני הצדדים נסוגו לאחר שצוללות יריביהם גרמו אבדות בפעולה של 19 באוגוסט 1916: הסיירות הבריטיות נוטינגהאם ופאלמות' הוטבעו על ידי צוללות גרמניות, ואוניית המערכה הגרמנית SMS וסטפאלן ניזוקה מהצוללת הבריטית E23. לאחר שחזר לנמל, הוציא ג'ליקו צו שאוסר על סיכון הצי בחציו הדרומי של הים הצפוני בשל הסיכון המכריע ממוקשים וצוללות, אלא אם כן הסיכויים להביס את צי הים הפתוח בהתערבות מכרעת היו גבוהים. בסוף 1917 החלו הגרמנים להשתמש במשחתות ובסיירות קלות כדי לפשוט על השיירות הבריטיות לנורווגיה; זה אילץ את הבריטים לפרוס אוניות ראשה כדי להגן על השיירות. ב-23 באפריל 1918, הצי הגרמני התייצב בניסיון ללכוד את אחת השייטות הבריטיות המבודדות, למרות שהשיירה כבר עברה בשלום. הצי הגדול התייצב מאוחר מדי למחרת כדי לתפוס את הגרמנים הנסוגים, למרות שסיירת המערכה SMS מולטקה טורפדה וניזוקה קשות על ידי הצוללת אה"מ E42. סדרה של שינויים קלים בוצעו בבנבואו במהלך 1917 ו-1918; אלה כללו התקנת זרקורים גדולים יותר ונוספים לשיפור יכולות קרב הלילה והתקנה של מדי טווח שנועדו להקשות על הערכת הטווח של תותחי האויב. הם הוסרו מאוחר יותר ב-1918, והוקמו סיפוני טיסה על צריחי "B" ו-"Q". לאחר המלחמה פורק הצי הגדול, ובנבואו שובצה בשייטת הרביעית של צי הים התיכון, שם שירתה עד מרץ 1926. ב-1919 קיבל קפטן צ'ארלס דאגלס קרפנדייל את הפיקוד על האונייה, תפקיד אותו מילא עד 1921. במהלך תקופה זו, מאפריל 1919 עד יוני 1920, האונייה השתתפה בפעולות אנטי-קומוניסטיות בים השחור. בנבואו וגורמים אחרים בצי הים התיכון תמכו ברוסים הלבנים במלחמת האזרחים ברוסיה. בסוף ינואר 1920 נשלחה בנבואו מקונסטנטינופול לנובורוסיסק. שם, הספינה החליפה את איירון דיוק, וזמן קצר לאחר מכן חילצה קבוצה של 150 חיילים רוסים ויועצם הבריטי, שהותקפו על ידי שודדים. ב-1 בפברואר, אדמירל משנה מייקל קולמה-סימור הניף את דגלו על סיפון בנבואו. זמן קצר לאחר מכן, נשלחו אנשי האונייה לבדוק עמדות של הכוחות הלבנים בחצי האי קרץ'. בנבואו הצטוותה לחזור לקונסטנטינופול ביוני, שם התרכז צי הים התיכון כדי להתחיל לתמוך בכוחות היוונים במהלך מלחמת יוון–טורקיה; היא הגיעה לשם ב-19 ביוני. ב-5 ביולי, עזבו בנבואו וכמה ספינות נוספות את קונסטנטינופול כדי להנחית כוח בג'מליק כדי לאבטח את הנמל על מנת למסור אותו לכוחות יווניים שיגיעו מאוחר יותר. אנשי הצוות של בנבואו חזרו לאונייה ב-16 ביולי לאחר שגדוד יווני הגיע לעיירה. בפברואר 1921, בנבואו, קינג ג'ורג' החמישי, וכמה משחתות ערכו אימונים בים מרמרה. בשנת 1922, האונייה עברה שיפוץ במלטה. בספטמבר ובאוקטובר אותה שנה, היא השתתפה בפעולות נוספות נגד הכוחות הטורקים. ב-1 בנובמבר 1924, השייטת הרביעית הפכה לשייטת השלישית. השייטת השלישית הועברה לצי האטלנטי במרץ 1926 ונשארה שם עד ספטמבר 1930. היא הפכה לאוניית הדגל של השייטת ב-12 במאי 1928, ושחררה את איירון דיוק לשיפוץ גדול. בנבואו השתתפה בתרגילי אימון ציים גדולים שנערכו במרץ 1929 בשיתוף עם צי הים התיכון. מאוחר יותר באותה שנה, האונייה הוצאה משירות. בספטמבר 1930 הוכנסה בנבואו לרשימת המכירה. על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון, בנבואו ואחיותיה היו אמורות להיות מוחלפות בבנייה חדשה בשנה שלאחר מכן. האונייה נמכרה לגרוטאות בינואר 1931 ופורקה במרץ 1931 על ידי תעשיות מתכת, מרוזית', לשם הגיעה ב-5 באפריל. מדיה וקבצים בנושא אה"מ בנבואו בוויקישיתוף