laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תחנת הרכבת רעננה – דרום

תחנת הרכבת רעננה – דרום היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את תושבי רעננה והשרון. התחנה הוקמה כחלק ממיזם מסילת השרון ורציפיה נבנו בין נתיבי כביש הרוחב 531 שנסלל במקביל להקמתה. מבנה התחנה הוקם במפלס הקרקע ממזרח לכביש 4 ומצפון לכביש 531, ורציפיה נבנו במנהרה באורך של 1,825 מטרים, אשר עוברת מתחת לכביש 4. התחנה נפתחה ב-3 ביולי 2018. החל ממרץ ועד סוף חודש יוני 2020 הושבתה תנועה הרכבות עקב התפשטות נגיף הקורונה. רכבת ישראל ניצלה את ההשבתה לשיפורים ושדרוגים של תשתיות ובין היתר החלה בעבודות לשדרוג המסילה המזרחית באזור מחלף אלישמע. במסגרת העבודות פורק מקטע גדול של פסים וקו "הנגב המערבי" (באר שבע - רעננה) פוצל לשני קווים: באר שבע - ראש העין צפון וכפר סבא - הרצליה. הקו החדש איפשר לנוסעי ערי השרון להגיע בזמן מהיר יותר להרצליה ומשם להחליף רכבת לכיוון דרום. הקו פעל עד לספטמבר 2020 והתחנה נסגרה, בחודש פברואר 2021 חזרה התחנה לפעילות. ב-19 בנובמבר 2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס. ב-25 בדצמבר 2021 החל לפעול בתחנה קו נוסעים חשמלי מהרצליה לאשקלון במקום קו הנוסעים שפעל מהרצליה ועד באר שבע מרכז דרך קו הנגב המערבי. התחנה נמצאת בסמוך למסוף האוטובוסים צומת רעננה אשר ממנו יוצאים מספר רב של קווי אוטובוס ליעדים שונים באזור גוש דן ובישראל. בנוסף ישנו מסוף קטן בכניסה לתחנה אשר נבנה בחשבון שהתחנה לא תכלול חניון צמוד ורכבת ישראל מצהירה שהנגישות לתחנה היא באמצעות תחבורה ציבורית בלבד. ממסוף זה יוצאים שלושה קווי אוטובוס ייעודיים לתחנת הרכבת וקו נוסף שאינו מוגדר כקו ייעודי עבור התחנה. בעתיד מתוכנן גשר להולכי רגל מעל כביש 4 שיחבר את התחנה לדרום מזרח רעננה.[דרוש מקור] תחנה זו משמשת כתחנת ביניים בקו אשקלון - הרצליה. בשעות השיא עוצרות בתחנה ארבע רכבות בשעה לכל כיוון; ארבע לכיוון הרצליה, שתיים לאשקלון, אחת לאשדוד עד הלום ואחת לראשון לציון משה דיין. בשעות השפל עוצרות בתחנה שתי רכבות בשעה בכל כיוון. תחנת הרכבת רעננה – מערב מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת רעננה – דרום בוויקישיתוף תחנת הרכבת רעננה – דרום באתר רכבת ישראל תרשים התחנה רועי רובינשטיין, 14 מטר מתחת לאדמה: הצצה ראשונה לתחנת הרכבת "רעננה דרום", באתר mynet, ‏8 באוקטובר 2017 תומר הדר, רכבת השרון מרעננה לת"א תחל את פעילותה ביולי, באתר כלכליסט, 24 ביוני 2018 רועי רובינשטיין, מקצרת זמנים: המסילה בין הוד השרון ורעננה נפתחה, באתר ynet, 2 ביולי 2018 אסנת ניר, המסילות והכבישים ריקים - זה הזמן להאיץ פרויקטים בתחבורה הציבורית, באתר TheMarker‏, 25 במרץ 2020 מחדל: "הרכבת תחזור לפעילות בהוד השרון רק בדצמבר-ינואר 2021", באתר mynethodhasharon, ‏2020-06-16 חידוש שירות הרכבות בתחנות כפר סבא - נורדאו, הוד השרון - סוקולוב ורעננה, באתר רכבת ישראל נסיעת המבחן של הרכבת החשמלית בטבעת השרון, בעמוד הפייסבוק של שבתשתיות, 19 בנובמבר 2021 שיפור השירות בתחנות אשדוד, משה דיין, בני ברק, פ, באתר רכבת ישראל
מנואל ולאסקס

מנואל ולאסקס וייוורדה (בספרדית: Manuel Velázquez Villaverde; ‏24 בינואר 1943 - 15 בינואר 2016) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת קשר בריאל מדריד ובנבחרת ספרד. ולאסקס החל את דרכו באקדמיה של ריאל מדריד, ממנה הושאל לקבוצה אחרת בעיר - ראיו וייקאנו. לאחר שנה אחת עבר לשחק במלאגה, אותה עזב בתום שנתיים וחזר למועדון נעוריו ריאל מדריד. בשנת 1965 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד תחת המאמן מיגל מוניוס, בה הפך לאחד השחקנים הבולטים בחבורת ה'יה-יה'. כבר בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון על פרטיזן בלגרד במשחק הגמר שנערך באצטדיון הייזל בבריסל. ולאסקס הפך לשחקן מוביל בריאל מדריד, בה רשם מעל 400 הופעות ב-12 עונות. בשנת 1978 עבר לשנת ניסיון בקבוצת הכדורגל של טורונטו הקנדית. בסיום אותה שנה פרש מכדורגל. ב-15 בינואר 2016 נפטר ולאסקס. אליפות הליגה הספרדית - 1966/1967, 1967/1968, 1968/1969, 1971/1972, 1974/1975, 1975/1976 הגביע ספרדי - 1969/1970, 1973/1974, 1974/1975 גביע אירופה לאלופות - 1965/1966 מדיה וקבצים בנושא מנואל ולאסקס בוויקישיתוף מנואל ולאסקס, באתר Transfermarkt מנואל ולאסקס, באתר BDFutbol מנואל ולאסקס, באתר National Football Teams מנואל ולאסקס, באתר FootballDatabase.eu עמוד השחקן באתר הרשמי של ריאל מדריד ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ספרדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ו (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ג'ו – כלי נשק יפני מסורתי קפה ג'ו – רשת בתי קפה ישראלית Ĝ – אות באספרנטו, נהגית ג'וֹ אישים: ג'ו ונג'ון – שחמטאית סינית ג'ו שי – פילוסוף סיני פאט ג'ו – אמן ראפ והיפ הופ אמריקאי גו Hey Joe אישים ששמם הפרטי הוא ג'ו
גלינה זיבינה

גלינה איוונובנה זיבינה-פיודורובה (ברוסית: Галина Ивановна Зыбина-Фёдорова;‏ 22 בינואר 1931 – 10 באוגוסט 2024) הייתה אתלטית סובייטית. היא הייתה אלופה אולימפית (הלסינקי 1952), אלופת אירופה (ברן 1954), 4 פעמים אלופת ברית המועצות (1952–1955) ושיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל ופעמיים אלופת ברית המועצות (1952 ו-1957) בהטלת כידון. נוסף לכך, היא הצטיינה בזריקת דיסקוס. הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שהדפה כדור ברזל מעבר ל-16 מטר. זיבינה נולדה בלנינגרד. בתקופת המצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה סבלה זיבינה מרעב וקור. אמה ואחיה נפטרו בתקופה זו. אביה נהרג בקרבות בחזית. באליפות אירופה שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1950 זכתה זיבינה במדליית ארד, בהטלת כידון בתוצאה של 42.75 מטר. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.07 מטר. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה זיבינה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא עולם חדש של 15.28 מטר, לפני מריאן ורנר מגרמניה (14.57 מטר) ובת ארצה קלבדיאה טוצ'ונובה (14.50 מטר). כבר בסיבוב הראשון היא קבעה שיא אולימפי חדש של 15.00 מטר. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 48.35 מטר. בתחרות שנערכה במאלמה, שוודיה ב-9 באוקטובר 1953 קבעה זיבינה בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 16.20 מטר, שיפור לשיאה בן השנה שעמד על 15.42 מטר ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שהדפה מעבר ל-16 מטר. באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכתה זיבינה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אליפות חדש של 15.65 מטר ומדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 44.77 מטר. באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה זיבינה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.53 מטר אותה קבעה בסיבוב השישי והאחרון, אחרי בת ארצה תמרה טישקביץ' שקבעה שיא אולימפי חדש של 16.59 מטר בסיבוב האחרון ולפני מריאן ורנר (15.61 מטר). בסיבוב הראשון קבעה זיבינה שיא אולימפי חדש של 16.35 מטר שאותו היא שיפרה בסיבוב החמישי בתוצאה של 16.48 מטר. היא לא הצליחה להגן על תוארה. באולימפיאדת רומא (1960) סיימה זיבינה במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.56 מטר. באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה בשנת 1962 זכתה זיבינה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.95 מטר. באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה זיבינה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.45 מטר, אחרי בת ארצה טמרה פרס שקבעה שיא אולימפי חדש של 18.14 מטר ורנטה קולמברגר מגרמניה (17.61 מטר). באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 סיימה זיבינה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.65 מטר. זבינה נישאה ליורי פיודורוב שהיה הקפטן והמפקד של אברורה בשנים 1964–1985. בשנת 1959 נולד בנם. לאחר שפרשה מספורט תחרותי עבדה זיבינה כמאמנת אתלטיקה בוורסקה, אסטוניה. נפטרה ב-10 באוגוסט 2024. בשנת 1957 הוענק לזיבינה עיטור הדגל האדום של העמל. בין השנים 1952–1956 קבעה זיבינה 8 שיאי עולם חדשים ו-14 שיאי ברית המועצות בהדיפת כדור ברזל. הדיפת כדור ברזל: 17.50 מטר (1964) זריקת דיסקוס: 48.62 מטר (1955) הטלת כידון: 54.98 מטר (1958) התפתחות שיא העולם בהדיפת כדור ברזל (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא גלינה זיבינה בוויקישיתוף גלינה זיבינה, באתר olympedia.org גלינה זיבינה, באתר Track and Field (נשים) גלינה זיבינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אירווינג פן

אירווינג פן (באנגלית: Irving Penn;‏ 16 ביוני 1917 – 7 באוקטובר 2009) היה צלם אמריקאי, ידוע בעיקר בשל צילומי האופנה, הדיוקן והטבע דומם שלו. פן עבד עבור מגזין ווג ועבור חברות פרסום שונות. פן נולד למשפחה רוסיה-יהודית ממעמד הביניים. אחיו הצעיר, ארתור פן, נהיה מאוחר יותר במאי ומפיק סרטים. ב-1934 החל ללמוד בבית הספר של מוזיאון פילדלפיה לאמנות תעשייתית עד 1938, שם למד ציור, רישום וגרפיקה תחת אלכסיי ברודוביץ'. עוד בהיותו סטודנט עבד פן תחת ברודוביץ' בהרפרס בזאר שם גם פורסמו חלק מרישומיו של פן. פן עבד במשך שנתיים כגרפיקאי עצמאי והחל לצלם באופן חובבני. ב-1940 הוא החליף את ברודוביץ' כארט דיירקטור של חברת סאקס פיפת' אווניו. פן עבד שם במשך שנה ולאחר מכן עזב כדי לצייר ולצלם במקסיקו וארצות הברית. כשחזר לניו יורק, הציע לו אלכס ליברמן משרה במחלקת האמנות של מגזין ווג. פן עבד על עיצוב המגזין, ובהמשך החל לצלם. צילום השער הראשון של פן במגזין היה באוקטובר 1943. פן צילם למגזין לאורך כל הקריירה שלו, כשהוא מתעסק באופנה, פורטרטים וטבע דומם. בשנות ה-50 פן הקים סטודיו משלו והחל לצלם גם צילום פרסומי. ב-1947, במהלך צילומים, פן פגש בדוגמנית השוודית ליזה פונסאגריב. הם נישאו ב-1950 וכעבור שנתיים נולד בנם הראשון, שלימים נהיה מעצב. ליזה הלכה לעולמה ב-4 בפברואר 1992. פן הלך לעולמו ב-7 באוקטובר 2009, בהיותו בן 92, בביתו במנהטן. פן ידוע בעיקר בזכות צילומי האופנה שלו, והוא צילם מפורסמים ויוצרים חשובים, ביניהם מרתה גרהם, מרסל דושאן, פבלו פיקאסו, ג'ורג'יה או'קיף, ויסטן יו אודן, איגור סטרווינסקי ועוד. הוא צילם גם צילומים אתנוגרפיים, טבע דומם וצילומי טיולים ומסעות. הוא היה מהראשונים שצילם על רקע לבן או אפור ובכך השאיר את הרקע פשוט ונקי. הוא הרחיב את הסטודיו שלו ובנה פינות וזוויות רבות, ובכך יצר תאורה דרמטית. צילומי הטבע דומם שלו היה מאורגנים ומסודרים בקפידה רבה, עם תשומת לב לפרטים ונפח, שהמשיכה גם להדפסת הצילומים. הוא התנסה בטכניקות הדפסה שונות ורבות. מדיה וקבצים בנושא אירווינג פן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אירווינג פן אירווינג פן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אירווינג פן, באתר Discogs (באנגלית)
Komm, du süße Todesstunde, רי"ב 161

Komm, du süße Todesstunde (בעברית: בואי, שעת המוות המתוקה), רי"ב 161, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בוויימאר. הוא ביצע אותה לראשונה כנראה ב-27 בספטמבר 1716, לכבוד יום ראשון ה-16 שלאחר חג השילוש הקדוש. באך עבד כמלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708, ובמרץ 1714 קודם לתפקיד הממונה על המוזיקה. בתפקיד זה היה אחראי להלחנה של יצירה חדשה מדי חודש, בעיקר של קנטטות, כשמטרתו הייתה להלחין תוך כמה שנים קנטטה עבור כל מועד בשנה. אין ודאות לשנה המדויקת בה ביצע אותה באך. הטקסט פורסם על ידי סלומון פרנק ב-1715 ומקובל שבאך השתמש בו ליום ראשון ה-16 שלאחר חג השילוש הקדוש. עם זאת ידוע שב-1715 שרר במועד זה אבל בחצר הדוכס בגלל מות בן אחיו של הדוכס וכל מוזיקה לא נוגנה. לכן, מעריכים בדרך כלל שבאך אמנם הלחין אותה אז, אך ביצועה היה באותו מועד בשנה שלאחריה. כך, שיטת זוואנג שממספרת את הקנטטות על פי סדר הלחנתן, ממקמת את הקנטטה לאחר רי"ב 185 שהולחנה ובוצעה ביולי 1715. אלפרד דירר סבור שקנטטה זו הייתה השנייה שביצע ב-1716 לאחר רי"ב 155. סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל האפסים ואת סיפור החייאת בן האלמנה המת מהבשורה על-פי לוקאס. הלברית נכתבה כאמור על ידי סלומון פרנק (Salomon Franck), משורר החצר שכתב את הלברית לרוב הקנטטות של באך בתקופה זו. הטקסט מתייחס בציפייה אל המוות, מכיוון שלאחריו תיפגש הנשמה עם ישו. הקטע האחרון בקנטטה לקוח ממזמור לותרני שכתב כריסטוף קנול (Christoph Knoll), משורר גרמני בן המאה ה-16. בדומה לחלק מהקנטטות שלו מתקופה זו, באך ביצע אותה שוב בעת שעבד בלייפציג, כנראה ב-1735 או מאוחר יותר, גם לחג הקנדלמאס. הקנטטה פורסמה לראשונה ב-1887 בכרך 33 של "חברת באך", שפרסמה את כל יצירותיו בין השנים 1850-1900. הקנטטה נכתבה לשני סולנים, אלט וטנור ולמקהלה בת ארבעה קולות. התזמורת כוללת שתי חליליות, שני כינורות, ויולה, עוגב ובאסו קונטינואו. ככל הקנטטות שלו בשנה הקודמת, גם הנוכחית מורכבת מאריה ורצ'יטטיב לסירוגין, והסיום הוא כורל. לקנטטה שישה חלקים: היצירה הוקלטה כ-29 פעמים, בהן על ידי מנצחים ידועים כגון ניקולאוס הרנונקור (ב-1981), טון קופמן (ב-1995), מסאקי סוזוקי (ב-1997) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000). מדיה וקבצים בנושא Komm, du süße Todesstunde, רי"ב 161 בוויקישיתוף פרטי הקנטטה באתר קנטטות באך טקסט הקנטטה באתר קנטטות באך (בתרגום לעברית) ביוגרפיה של באך באתר אוניברסיטת חרונינגן ביוגרפיה של באך, מתוך מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים קנטטות באך, כריסטוף וולף, עמוד 20 טדאשי איזויאמה, עמוד 7 מספור זוואנג The Cantatas of J. S. Bach: With Their Librettos in German-English Parallel Text, Alfred Dürr, Richard D. P. Jones, עמוד 14 הבשורה על-פי לוקאס, ז, 11-17 פירוט פרסומי חברת באך, באתר IMSLP רשימת הקלטות באתר קנטטות באך
קבוע הופכיי מספרי פיבונאצ'י

במתמטיקה, מספר פיבונאצ'י ההופכי, המסומן באות ψ, הוא הסכום של כל המספרים ההופכיים של מספרי פיבונאצ'י: ψ = ∑ k = 1 ∞ 1 F k = 1 1 + 1 1 + 1 2 + 1 3 + 1 5 + 1 8 + 1 13 + 1 21 + ⋯ . {\displaystyle \psi =\sum _{k=1}^{\infty }{\frac {1}{F_{k}}}={\frac {1}{1}}+{\frac {1}{1}}+{\frac {1}{2}}+{\frac {1}{3}}+{\frac {1}{5}}+{\frac {1}{8}}+{\frac {1}{13}}+{\frac {1}{21}}+\cdots .} על פי תנאי ההתכנסות של קושי, הטור מתכנס למספר. המספר הוא בערך: ψ = 3.359885666243177553172011302918927179688905133732 … . {\displaystyle \psi =3.359885666243177553172011302918927179688905133732\dots .} ביל גוספר מצא אלגוריתם לקירוב מהיר של המספר אשר מספקת O ( k 2 ) {\displaystyle O(k^{2})} ספרות (משום שסדרת פיבונאצ'י מביא O ( k ) {\displaystyle O(k)} ערכים עבור k ערכים). המספר הוא אי רציונלי. עובדה זו הושערה על ידי פאול ארדש ורונלד גראהם והוכחה בשנת 1989 על ידי ריצ'רד אנדרה-ג'ננין. השבר משולב של המספר הוא: ψ = [ 3 ; 2 , 1 , 3 , 1 , 1 , 13 , 2 , 3 , 3 , 2 , 1 , 1 , 6 , 3 , 2 , 4 , 362 , 2 , 4 , 8 , 6 , 30 , 50 , 1 , 6 , 3 , 3 , 2 , 7 , 2 , 3 , 1 , 3 , 2 , … ] . {\displaystyle \psi =[3;2,1,3,1,1,13,2,3,3,2,1,1,6,3,2,4,362,2,4,8,6,30,50,1,6,3,3,2,7,2,3,1,3,2,\dots ]\!\,.} למספר קשור ליחס הזהב וניתן להגדיר את מספר פיבונאצ'י ההופכי על פי הטור הבא: ψ = 5 ∑ n = 1 ∞ 1 ( ϕ ) n − ( − ϕ ) − n {\displaystyle \psi ={\sqrt {5}}\sum _{n=1}^{\infty }{\frac {1}{{(\phi )}^{n}-{(-\phi )}^{-n}}}} כאשר   ϕ {\displaystyle \ \phi } זה יחס הזהב. קבוע הופכיי מספרי פיבונאצ'י, באתר MathWorld (באנגלית) סדרת הספרות העשרוניות של קבוע הופכיי מספרי פיבונאצ'י באתר OEIS – האנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים סדרת המספרים בהצגת קבוע הופכיי מספרי פיבונאצ'י כשבר משולב באתר OEIS – האנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים
ביזוי דגל

השחתת דגל היא פעולה שמטרתה הפגנה של בוז, שנאה או מחאה כלפי המדינה או הארגון שדגלו מושחת. דרכים נפוצות להשחתת דגל היא שריפת הדגל, דריכה על הדגל או עשיית צרכים עליו[דרוש מקור]. איסור על ביזוי הדגל קיים במדינות רבות, ובהן ישראל. בארצות הברית קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שהשחתת דגל נכללת בחופש הביטוי המוגן בהתאם לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, ולכן השלטון אינו רשאי למנוע אותה. בישראל קובע חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה: "הפוגע בכבוד דגל המדינה או בכבוד סמל המדינה, או גורם לפגיעה בכבודו, או משתמש בו באופן שיש בו כדי לפגוע בכבודו, דינו – מאסר עד שלוש שנים או כפל הקנס האמור בסעיף 61(א)(2) לחוק העונשין, התשל"ז-1977 או שני הענשים כאחד". בנוסף לכך, בסעיף 3ב לחוק יסודות התקציב ניתנה לשר האוצר סמכות שלא להעביר לגוף מתוקצב וגוף נתמך כספים שהובטחו להם בתקציב המדינה, כאשר הגוף הוציא הוצאה לשם "מעשה של השחתה או ביזוי פיזי הפוגע בכבוד דגל המדינה או סמל המדינה". איסורים הקבועים בחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה נדונו בפסקי דין אחדים: בספטמבר 1968 דן השופט כתיילי שני צעירים ערבים לשלושה חודשי מאסר על ביזוי הדגל, לאחר שנקבע שקרעו את הדגל ביום העצמאות בכפר כנא. חיים מילר, סגן ראש עיריית ירושלים, כינה, בראיון רדיו ב-31 באוגוסט 1996, את דגל המדינה "מקל עם סמרטוט של כחול לבן עליו". עקב כך פנה עו"ד תיאודור אורין ליועץ המשפטי לממשלה בדרישה להעמיד לדין את מילר, על פגיעה בכבוד הדגל. משדחה היועץ המשפטי לממשלה פנייה זו בנימוק של חוסר עניין לציבור, הגיש עו"ד אורין עתירה לבג"ץ, אך זו נדחתה, לאחר שמילר התנצל על דבריו. לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה פסל יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט מישאל חשין, תשדיר בחירות של "חרות - התנועה הלאומית", שבו נראה דגל ישראל מתנופף מעל משכן הכנסת, והופך בהדרגה מדגל ישראל לדגל פלסטין, בנימוק של פגיעה בכבוד הדגל. בעתירה לבג"ץ לביטול הפסילה עלו סוגיות של ביזוי הדגל לעומת חופש הביטוי, והיא נדחתה ברוב דעות בנימוק שלא נמצאה עילה מספקת להתערבות בהחלטה של יו"ר ועדת הבחירות. פרוטוקול הדגל השחתת הקוראן מדיה וקבצים בנושא ביזוי דגל בוויקישיתוף אנשיל פפר, העליון בסקוטלנד: ביזוי דגל ישראל הוא מעשה אנטישמי, באתר הארץ, 2 במאי 2012 אהרן רבינוביץ, ‏צפו: קיצונים חרדים שורפים דגל ישראל במדורת ל"ג בעומר, באתר כיכר השבת, 7 במאי 2015 איתמר אייכנר, סינגפור זועמת: המאבטח הישראלי פתח שולחן על הדגל, באתר ynet, 30 בדצמבר 2015 יניב קובוביץ, זה לא הדגל, זה המסר: המשטרה אוכפת סלקטיבית את עבירת ביזוי הדגל, באתר הארץ, 22 בינואר 2016 Texas v. Johnson 491 U.S. 397 (1989) United States v. Eichman 496 U.S. 310 (1990) חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, תש"ט-1949 חוק יסודות התקציב, התשמ"ה-1985, באתר "ויקיטקסט" מאסר לשני צעירים ערביים שקרעו הדגל ביום העצמאות, מעריב, 1 באוקטובר 1968 בג"ץ 8507/96 תיאודור אורין נגד מדינת ישראל ואחרים, ניתן ב-7 בינואר 1997 בג"ץ 212/03 חרות התנועה הלאומית נ' יושב-ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השש-עשרה, ניתן ב־16 בינואר 2003
משינוסטרויניה

משינוסטרויניה הוא כינויו של איגוד המחקר המדעי לבניית מכונות (ברוסית: Научно-производственное объединение машиностроения), גוף מחקר המפתח ומייצר טילי שיוט, לוויינים ורכיבי חלל, הפועל ברוסיה. מרכזי המחקר ומשרדי החברה נמצאים בעיר ראוטוב שבמחוז מוסקבה. החברה התפתחה מ"משרד התכנון מספר 52", משרדו של ולדימיר צ'לומיי שהיה אחראי על מיזמי חלל בברית המועצות והתחרה מול משרד התכנון של סרגיי קורוליוב. כיום זהו תאגיד פרטי בבעלות הממשלה הפדרלית באמצעות החברה לחימוש בטילים טקטיים. משרד התכנון מס' 52 הוקם בשנת 1944 בהנהלת מהנדס החלל ולדימיר צ'לומיי, כמפעל לבניית מטוסים ללא טייס ועם חלוף הזמן החל לעבוד על פיתוח לוויינים וטילי שיגור שונים. החברה אחראית לפיתוח טילי שיוט, טילים אסטרטגיים וטילים נושאי רכיבים לחלל כמו גם מערכות חלל לווייניות. לאחר פטירת ולדימיר צ'לומיי במשך שנים רבות המשרד נוהל על ידי גרברט יפרמוב. החברה מפתח טיל מתקדם בשיתוף פעולה עם ברהמוס אירוספייס מהודו. פיתוח מטוסים ללא טייס: 16Х, 10Х; פיתוח טילי שיוט: P-5, P-5D, P-6, P-35 ,P-70, P-120, P-500, P-700, ZM-25; טילים נגד אוניות: BrahMos, P-800; טילים בין־יבשתיים: UR-100 מדגמים שונים, UTTKh, UR-200; משגרים: UR500,‏ UR-700, סטרלה; פיתוח לוויינים ורכיבי חלל: תחנות חלל כחלק של תוכנית סאליוט וחללית TKS, קונדור, מערכת הגנה IS‏, LK-1, LK-700; פיתוח טיל שגא-קולי צירקון 3M22 אתר האינטרנט הרשמי של משינוסטרויניה
דפנה לוינסון-זמיר

דפנה לוינסון-זמיר (נולדה ב-9 בפברואר 1963) היא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. במרץ 2019 נבחרה לדיקנית הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית עד לסיום תפקידה ב-2022. היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.. לוינסון-זמיר סיימה לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בהצטיינות (1986), ודוקטורט בהצטיינות יתרה (1994) בהדרכתו של פרופ' יהושע ויסמן. הייתה מתמחה של שופט בית המשפט העליון דב לוין. זכתה בפרסים רבים, כולל פרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר צעיר מצטיין, מלגת פולברייט ומלגת רוטשילד. התארחה כחוקרת באוניברסיטת ייל, כפרופסור אורחת באוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובמרכז ללימודים משפטיים מעבריים בלונדון. בשנת 1994 הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. בשנת 1999 הועלתה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2004 הועלתה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2009 לדרגת פרופסור מן המניין. תחומי התמחותה כוללים דיני קניין, דיני תכנון ובנייה, אתיקה נורמטיבית, כלכלה ומשפט וניתוח התנהגותי של כלכלה ומשפט. היא ראש בקתדרה לדיני הסביבה ע"ש לואיס מרשל. כתבה שלושה ספרים ופרסמה עשרות מאמרים ופרקים בספרים. פרסומיה נכללו בכתבי העת של אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ניו-יורק, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת טקסס ואוניברסיטת קורנל. לוינסון-זמיר חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023. דפנה לוינסון-זמיר נשואה לפרופ' איל זמיר, אם לשתי בנות ומתגוררת בירושלים. עדה בר-שירה, הפרת חובה חקוקה (מהד' ב מאת דפנה לוינסון-זמיר), המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הרי סאקר, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים 1989. פגיעות במקרקעין על ידי רשויות התכנון: שאינן מזכות בפיצוי, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1994. The Psychology of Property Law (with Stephanie Stern), NYU Press 2019 דפנה לוינסון-זמיר באתר האוניברסיטה העברית בירושלים דפנה לוינסון-זמיר, דף שער בספרייה הלאומית אחרי 25 דיקנים: דיקנית בפקולטה למשפטים בעברית, באתר ynet, 21 במרץ 2019 טלי חרותי-סובר, לראשונה: דקאנית בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, באתר TheMarker‏, 21 במרץ 2019 "מי אנחנו", פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה.
מערכות המידע הלווייניות רשטניוב

חברת מערכות המידע הלווייניות על שם מיכאיל רשטניוב (ברוסית: Информационные спутниковые системы имени академика М. Ф. Решетнёва) היא חברה מובילה לפיתוח לוויינים ברוסיה, האחראית לפיתוח לוויני תקשורת, ניווט וגאודזיה. שני שלישים מכלל הלוויינים הרוסיים הנמצאים בחלל הם מתוצרת החברה. זוהי יצרנית הלוויינים הגדולה ברוסיה והקבלנית הראשית בתוכנית GLONASS. החברה מייצרת, בין היתר, את סדרת לווייני התקשורת אקספרס (Ekspress). החברה נמצאת בז'לזנוגורסק במחוז קרסנויארסק והיא מעסיקה כ־8,500 עובדים. החברה הוקמה ב־4 ביוני 1959, על פי צו הוועדה הלאומית לטכנולוגיה צבאית, כסניף מס' 2 של המשרד לתכנון ניסויי מספר 1. חלק ממפעלי המשרד שוכנו בעיר קרסנויארסק־26 (כיום ז'לזנוגורסק). בראש הסניף עמד האקדמאי מיכאיל רשטניוב שעסק בפיתוח לווייני חלל. החל משנת 1961 נודע הסניף כמשרד לתכנון ניסויי מספר 10 (ОКБ-10). בנובמבר 1962 פיתחה החברה לוויינים קטנים בסיוע משרד התכנון מספר 586 של מיכאיל יאנגל והחל מ־1964 החלה בפיתוח משגרי "קוסמוס" ופיתוח לוויינים באותו שם. החברה התפתחה מאז והפכה לאחת מהחברות העיקריות בתעשיית החלל הרוסית. בשנות ה־90 החברה הופרטה, ובמרץ 2008 היא שינתה את שמה ל"חברת מערכות החלל הלווייניות" כאשר 25% ממניותיה הם בבעלות ישירה של ממשלת רוסיה והיתר נמצא בבעלות חברות ממשלתיות שונות. מערכת הניווט הלוויינית גלונאס לווייני קוסמוס לוויני התקשורת רדוגה, אקרן, גוריזונט, אקספרס (Ekspress) לווייני סטרלה לווייני תקשורת מולניה הלווין עמוס 5 מדיה וקבצים בנושא מערכות המידע הלווייניות רשטניוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מערכות המידע הלווייניות רשטניוב
השחתת דגל

האם התכוונתם ל... ביזוי דגל (flag desecration) – פגיעה בדגל לשם מחאה הטבעה (דגל) (flag defacement) – הוספת סמל או מטען לדגל
מרכז חרוניצ'ב למחקר מדעי וייצור בתחום החלל

מרכז חרוניצ'ב למחקר מדעי וייצור בתחום החלל (ברוסית: Государственный космический научно-производственный центр имени М. В. Хруничева) הוא חברה רוסית לייצור משגרי לוויינים וחלליות והיצרנית העיקרית של משגרי הפרוטון החברה מאגדת תחת קורת גג אחת את כל החברות העוסקות בפיתוח וייצור משגרים ברוסיה ומחזיקה סניף מחקר בקוסמודרום בייקונור. חרוניצ'ב חברה בהתאחדות הבינלאומית למשתתפים בפעילות חללית (IAoSAP). החברה התפתחה מתוך מפעל 2 של חברת רוסו־באלט משנת 1916, בשנת 1921 הוקם המפעל הממלכתי לייצור כלי רכב משוריינים ושנה לאחר מכן יוצרו 5 רכבי פרומברון של מפעלי רוסו־באלט. בשנת 1925 החלה החברה בייצור מטוסים וייצרה מספר מטוסי ביון סובייטיים. בשנת 1941 הועברו המפעלים ממוסקבה לקאזאן ואולם בהמשך השנה חזרו למוסקבה. בשנת 1960 הוקם משרד התכנון מס' 23 לייצור משגרי חלל ופעל בשיתוף פעולה עם משרד התכנון מס' 52. בשנת 1961 המפעל החל להיקרא מפעל בניית המכונות על שם מיכאיל חרוניצ'ב, השר לענייני תעשייה אווירית. בשנות ה־70 הוקם בשיתוף פעולה עם משרד התכנון 52, משרד התכנון סאליוט ובשנים 1981–1988 היה חלק מתאגיד הטילים והחלל אנרגיה עד שהפך לחברה עצמאית. במרכז היו מיוצרים טילים בליסטיים מדגם "UR-100" שפותחו על ידי משרד תכנון זה. ביוני 1993 הוקם המרכז הממלכתי למחקר חלל על שם חרוניצ'ב. מאז 1995, החברה שיתפה פעולה עם חברת לוקהיד מרטין במיזמי שירותי שיגור בינלאומיים כחלק מהמיזם המשותף לוקהיד־חרוניצ'ב־אנרגיה. החברה שיתפה פעולה עם חברות זרות כדי להבטיח תזרים מזומנים איתן לקופותיה. ב־15 באפריל 1993 חרוניצ'ב יצרה את מיזם לוקהיד־חרוניצ'ב־אנרגיה, שהיה מיזם משותף עם חברת לוקהיד מרטין האמריקנית. בשנת 1995, בעקבות המיזוג של לוקהיד מרטין ומרייטה, המיזם הפך לשירותי שיגור בינלאומיים (ILS). המיזם משותף היה אחראי על שיגורי טילי הפרוטון וטילי האטלס האמריקניים. ארצות הברית אפשרה את שיגורו והפצתו של טיל הפרוטון בשוק הבינלאומי, אף שהציגה מכסה מוגבלת על מנת להגן על שוק השיגורים "מהצפת השוק במוצרי חלל רוסיים". למרות זאת, הפרוטון, שנבנה על ידי חרוניצ'ב, היה מוצלח מאוד ועד סוף שנת 2000 הרוויח חוזים בשווי של מעל 1.5 מיליארד דולר. מאז 2006 החברה משתפת פעולה עם קוריאה הדרומית בבניית מרכז החלל נרו, נרו 1 ומשגר הטילים הדרום קוריאני KSLV. בשנת 2007 בחברה שולב מפעל "פוליוט" כחברת בת. בשנת 2019 החלה בנייתו של מרכז חלל לאומי, במתחם מרכז חרוניצ'ב. הפרוטון נרו 1 אנגרה מדיה וקבצים בנושא מרכז חרוניצ'ב למחקר מדעי וייצור בתחום החלל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרכז חרוניצ'ב למחקר מדעי וייצור בתחום החלל