laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עליית יהודי אפגניסטן לארץ ישראל

עליית יהודי אפגניסטן לארץ ישראל החלה מסוף המאה ה-19 אז החלו יהודי אפגניסטן להגשים את חלומם היהודי והציוני ולעלות לארץ ישראל. המסורות הקדומות של יהודי אפגניסטן מייחסות את מוצאם לשבט בנימין ולנסיך אפגנה, נכדו של המלך "שארול בן-קאיס"- שאול בן קיש. הם מגדירים את עצמם חלק מעשרת השבטים שהוגלו בחורבן בית המקדש הראשון. בימי הביניים היו באפגניסטן כמה מרכזים יהודים, החשובים שבהם ביישובים מרב, באלך, קאבול, נישאפור, גאזני והראת. באמצע המאה ה-19 מנתה הקהילה היהודית באפגניסטן כ-40,000 נפש. הקבוצות הראשונות של עולי אפגניסטן הגיעו לארץ בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ומספרם בארץ ישראל עד ערב מלחמת העולם הראשונה הגיע ל-100 נפש. הם היו הגרעין הקהילתי הראשון שרכש אדמות, וחברו לעולי משהאד ובוכרה. ביחד הם בנו את שכונת הבוכרים בירושלים. חלקם חזרו כעבור זמן מה לאפגניסטן והעלו את שאר בני משפחתם לארץ הקודש. אותם עולים, היו הראשונים שעלו לארץ ישראל וסיפרו ליהודים באפגניסטן על ארץ ישראל. נתיב העלייה של יהודי אפגניסטן לארץ היה דרך רוסיה, אודסה, טורקיה, וארץ ישראל. מניעי העלייה היו בעיקר דתיים. הם נבעו מאהבת ציון והתקרבות אל מקום השכינה, כמו כן, השאיפה להתחדשות החיים היהודיים בארץ ישראל. בזמן גל העלייה השני מאפגניסטן נחסם נתיב העלייה הצפוני (ראה לעיל) בפני יהודי אפגניסטן. בעקבות כך החליטו יהודי אפגניסטן לעלות לארץ ישראל דרך הנתיב הדרומי: נתיב העלייה הדרומי עבר דרך מעבר ח'יבר, פישאוואר, קאראצ'י, בומביי, ומשם דרך הים באחת הדרכים הבאות: דרך המפרץ הפרסי לנמל בצרה בעיראק ומשם לסוריה, לבנון או ירדן ולארץ ישראל. דרך תעלת סואץ לנמל יפו או לחיפה. בזמן גל העלייה השני של יהודי אפגניסטן לארץ ישראל, בין השנים 1934–1946, היו גם אנשים שעלו באופן לא חוקי בעקבות גזרות הספר הלבן של השלטון המנדטורי שהגבילו את העלייה לארץ. ברשומות המנדט רשומים בזמן גל העלייה השני 721 עולים שעלו מאפגניסטן לארץ ישראל, בין השנים 1934–1946,אך סביר להניח שעוד כ-1000 נפש עלו בעלייה בלתי חוקית כגונבי גבול, כתיירים שהגיעו לתקופה קצובה ונשארו מעבר למועד העזיבה המובטח. החל מיוני 1950 אפשרו השלטונות האפגניים ל-200 מיהודי אפגניסטן לעזוב מדי חודש את אפגניסטן ולהגיע לארץ. משנת 1951 ועד 1990 עלו למדינת ישראל כ-4,000 יהודים מאפגניסטן. העלייה לישראל ע"פ הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ג'סיקה דונטי ומירוויס חרוני, היהודי האחרון באפגניסטן סוגר את הקבב, באתר ynet, 12 בנובמבר 2013 אתר מרשתת יהודי אפגניסטן בארץ ובתפוצות היהודים באפגניסטן ע"פ אתר מרשתת בית התפוצות, מוזיאון העם היהודי בן ציון, י, מנדחי ישראל באפגניסטאן, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1992 גל אלון, הציונות לאיזוריה, אוניברסיטת בן גוריון בנגב: הוצאת מרכז זלמן שז"ר ומכון בן גוריון לחקר ישראל והציונות, 2009
בית התבשיל בראשון לציון

בית התבשיל (נקרא גם "בית הפקיד") הוא מבנה שנבנה בשנות השמונים של המאה ה-19 במושבה "ראשון לציון". המבנה ידוע בשל חנות המסחר ליינות "כרמל מזרחי" שהייתה בו. בית התבשיל הוקם במושבה ראשון לציון ב-1889. בין השנים 1882–1884 הוקמו בארץ שבע מושבות, ביניהן ראשון לציון. המושבה נוסדה על ידי חובבי ציון, בהנהגתו של זלמן דוד לבוטין. שם המושבה ניתן לה על פי הפסוק מישעיהו: ראשון הנה הנם ולירושלים מבשר אתן — ישעיהו, מ"א, כ"ז המושבה נקלעה לקשיים בשל חוסר הניסיון של העולים בחקלאות. ב-1882 נפגש הברון בנימין ארמונד דה רוטשילד עם רבה הראשי של פריז ונענה לבקשתו לממן הקמת ישוב חקלאי בארץ ישראל. כעבור כמה שבועות הוא נפגש עם שליח המושבה ראשון לציון, יוסף פיינברג, ונענה לבקשתו לתת סכום של 25000 פרנק למושבה לצורך חיזוקה הכלכלי ולפיתוחה. כשהמבנה הוקם בשנת 1889 הוא נקרא "בית הפקיד", ושימש את פועלי היקב ואת האיכרים. הוא נועד לשמש מקום לינה והארחה. לאחר מכן, בשנת 1901 הקים בקומה הראשונה שמואל אוסטשינסקי מטבח משותף לטובת הפועלים והרווקים במושבה, לכן נקרא הבית בשם "בית התבשיל".שם גם הוכרזה שביתת הפועלים הראשונה בתולדות ארץ ישראל . אהרון מרדכי פרימן (דרור) שהיה ממייסדי המושבה אמר בפתיחת המטבח על המקום שהוא מקווה ש”המכון הזה לא יישאר רק כבית תבשיל למזון גשמי כי אם גם למזון רוחני”. בשנת 1902 (תרס"ג) נפתחה במבנה גם חנות לממכר יינות של חברת "כרמל מזרחי", זו הסיבה שקוראים לרחוב שבו שוכן המבנה "רחוב הכרמל". הבחירה בשם זה נועדה לפרסם את החנות. סניף "כרמל מזרחי" היה אחד המוסדות הכלכליים החשובים בראשון לציון. בשנת 1882 נשלחו למושבות בארץ פקידים מצרפת מטעם הברון כדי לפקח על הכספים ששלח. בנוסף, שלח הברון מדריכים חקלאיים אשר הדריכו את האיכרים כיצד לגדל גפנים ולייצור יין משובח. בית התבשיל שימש למגורים הן את המדריכים והן את הפקידים. פקידות הברון גרמה לבעיות רבות במושבה בכלל, ביקב ובחברת "כרמל מזרחי" בפרט. חברה זו שכנה בבית התבשיל ומכרה וייצאה יינות מהיקב הסמוך לו. בעקבות כך ביקשו האיכרים מהברון שיסיר מעליהם את הפקידים וייתן להם עצמאות לנהל את עצמם, אך הבקשה נדחתה. במקום זאת הקים הברון ועד לענייני המושבה. הוועד התחזק ודעתו החיובית נשמעה בענייני היקב. למרות זאת היקב התקשה לתפקד, וסחורתו הצטמצמה. בשנת 1901 הוגשה בקשה נוספת לברון על מנת להפסיק את שלטון הפקידים. הבקשה התקבלה והפקידים עזבו. בשנות האלפיים המבנה הוא חלק ממאה מבנים בראשון לציון שיועדו לשימור. בשנת 2011 חברו סטודנטים לעיצוב פנים, עם אגף התכנון בעירייה והציגו תערוכה בה הוצגו רעיונותיהם להפיכת בית התבשיל למבנה לצורכי הקהילה, אך דבר לא השתנה. המבנה משמש כיום כסניף של בית קפה "עלמה". מדיה וקבצים בנושא בית התבשיל בראשון לציון בוויקישיתוף ספריה וירטואלית ראשון לציון אתרים היסטוריים בית התבשיל עיריית ראשון לציון איך הופך "בית התבשיל" מסוף המאה ה-19 למרכז קהילתי למוזיקה? שיטת הפקידות מושבות הברון שלמון א, ראשון לציון בת שבעים, ועדת יובל השבעים לראשון לציון שעל ידי עיריית ירושלים, נ.טברסקי חברה בע"מ, 1952 בית התבשיל, באתר מוזאון ראשון לציון אהרוני, ש, מ, אישים ומעשים בראשון לציון, רחובות, נס ציונה והסביבה, מקסמם בע"מ, 1995 וולחונסקי, ד, ראשון לציון, ועד יובל החמישים לראשון לציון., 1931 שיטת הפקידות - מושבות הברון, באתר sites.google.com אליאב, מ,, ספר העליה הראשונה כרך ראשון, יד יצחק בן-צבי משרד הביטחון., 1985 "ראשון לציון מארש: העיר נזכרת בעברה ויוצאת לשימור של 100 מבנים". xnet. נבדק ב-2018-05-01.
בית הפקידות בראשון לציון

בית הפקידות בראשון לציון הוקם בשנת תרמ"ד (1883) מכספי הברון רוטשילד ושימש למגורי הפקיד הראשי של הברון והפקידים הכפופים לו. הוא שימש כמרכז האדמיניסטרציה של המושבה. בית הפקידות היה המבנה הגדול והמפואר ביותר במושבה בשנותיה הראשונות. בשנת 1882 קמה בארץ ישראל המושבה ראשון לציון. מרגע הקמתה היא סבלה בעיות רבות, בעיקר כלכליות. יוסף פיינברג, שהיה ממייסדיה נבחר כדי לגייס כספים למען המתיישבים. הוא נפגש עם הברון רוטשילד והברון החליט לקחת את המושבה הצעירה תחת חסותו. הוא שלח בידי שמואל הירש, שהיה מנהל מקוה ישראל, עשרים וחמישה אלף פרנק, על מנת ללמד את תושבי המושבה חקלאות. בנוסף, כדי לנהל את ענייני המושבה הוא מינה את האגרונום דיגור למנהל מקומי. למשרדו של הברון רוטשילד קראו "בית הפקידות" והתואר של רוטשילד היה: "הפקיד". תושבי המושבה קראו למשרדו "בית הפקידות", כי בו התרכזו פעולות פקידי הברון רוטשילד בראשון לציון. מכאן החלה תקופת "הפקידות" אשר השפיעה על אנשי היישוב מזמן הקמתו של בית הפקידות (1884) למשך שבע עשרה השנים הראשונות: התרמ"ג- התר"ס". בית הפקידות היה מקביל לבית הממשלה, ורוטשילד- הפקיד היה המושל. בבתי המנהל התגוררו מנהלי המושבות והפקידים, בתי המנהל מילאו תפקיד מרכזי בחיי היום-יום והיו מוקד לפעילות ציבורית וכלכלית.  בשל עיצובם הם תפסו מקום בולט בנוף השטח הבנוי של המושבות. בית הפקידות הוקם בסמוך לבתי המנהל. החלוקה ביניהם הייתה שבבית המנהל התגוררו הפקידים ובבית הפקידות הם סיפקו שירותים לתושבים. בית הפקידות היה למקום עבודתם. בית הפקידות בראשון לציון נבנה ברחוב הראשי ב-1884 והיה שונה בצורה מובהקת בין שאר מבני הציבור במושבות אחרות. מבנה זה היה בעל שתי קומות, שאליו עלו בגרם מדרגות רחב מן הרחוב. הוא שימש את פקידי הברון במשך עשר שנים ולאחר מכן נבנה להם מבנה חדש, והמבנה הישן נמסר למשפחות מתיישבים. מאחורי הבניין בנתה הפקידות אורוות ומחסנים. הפקידות בנתה גם לרופא ולפקידי היקב בית ברחוב הראשי, שברבות הימים היו בית המועצה והעירייה. בשנות ה-90 האחרונות של המאה ה-19 עם סיום הבנייה של היקב החלו פקידי הברון ליצור "רובע פקידותי" ברחוב המוליך מבית הכנסת ליקב (בעשור השני של המאה ה-21: רחוב הכרמל). בית הפקידות היה צר ומספר הפקידים היה רב ולכן הוחלט ליצור מבנה חדש (כיום זה רחוב אחד העם והכרמל). ברחוב הפקידות היו מבני ציבור, מבני חינוך, חנויות ובתי מגורים לפקידים, הם נבנו למעשה למען הפקידות וצרכיה ולמען הציבור. בשנות האלפיים, המבנה משמש כבית יד לבנים, המנציח את זכר בני ובנות ראשון לציון, שנפלו במלחמות ישראל ובפעולות טרור. גם במותם, הם חלק מהעיר, והבית מכבד את זכרם בכל ימות השנה. שם מתקיימים טקסי זיכרון, ימי עיון ומורשת קרב ופעילויות למען משפחות שכולות. פקידי הברון ושנות כהונתם: ז'סטין דיגור (Dugourd) תרמ"ג, 1883 יעקב בנשימול תרמ"ג-תרמ"ד, 1884-1883 יהושע אוסוביצקי - תרמד-תרמ"ז, 1887-1884 ליאון הפקיד תרמ"ז, 1887 (מספר חודשים) דוד חיים תרמ"ז-תרמ"ח, 1887- 1888 אדולף בלוך תרמ"ח-תרנ"ד, 1894-1888 אמיל יצחק אטינגר תרמ"ח, 1885 - 1896 חיים חזן (פקיד הברון) תרנ"ד-תרנ"ט, 1899-1894 אליהו שייד - תרמ"ג-תר"ס, 1900-1883 יהושע אברבאיה - תרע"ב-תרצ"ד, 1934-1912 צבי הנרי פרנק (1937-1899) מדיה וקבצים בנושא בית הפקידות בראשון לציון בוויקישיתוף רן אהרנסון, פקידי הבארון רוטשילד 1890-1882 האנשים שמאחורי מפעל ההתיישבות, הוצאת יד בן-צבי בית הפקידות הראשון, באתר מוזאון ראשון לציון בן ארצי י', רביעי, המושבה העברית בנוף ארץ ישראל: 1882-1914,מבנים:מחשבות תוכניות ובניה, הוצאת ירושלים : יד יצחק בן-צבי, 1988, עמ' 166-168 דוד יודילוביץ, דברי ימי ראשל"צ, הוצאת דפוס מרכז, 1941, עמ' 437
לילי (אוניית מעפילים)

ספינת המעפילים "לילי" היא אחד מכלי השיט שנקנו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' כדי להעלות יהודים לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. בקיץ 1943 האונייה העבירה כ-40 מעפילים לקפריסין, אך ב-25 באוגוסט, אחרי שהורידה את נוסעיה בקפריסין, הופצצה והוטבעה יחד עם 11 אנשי צוות. לנציג דנמרק באיסטנבול הייתה ספינת טיולים קטנה שעגנה בחופי איסטנבול. לאחר פטירתו של הנציג אשתו העמידה את הספינה למכירה פומבית ובסוף 1940 נקנתה על ידי המוסד לעלייה ב' במטרה להמשיך בהבאת מעפילים לארץ. אנשי המוסד לעלייה ב' בארץ רצו שלילי תפליג לישראל, אך לילי לא יכלה להפליג משום שממשלת דנמרק לא התירה לה לעשות שימוש בדגל הדני. ללא דגל של מדינה, לא הייתה לספינה אפשרות להפליג. אנשי המוסד לעלייה ב' חיפשו מדינה אחרת שתתן דגל ללילי אך ללא הצלחה . בעקבות החלטת המנדט הבריטי כי כל פליט יהודי שיגיע לטורקיה בכוחות עצמו יורשה לעלות לישראל, הוחלט להשתמש בספינה "לילי" שעגנה באיסטנבול שבטורקיה ללא שימוש (מאחר שלא היה לה דגל) כדי להביא לארץ ישראל 30 עולים יהודיים שהגיעו לטורקיה מבולגריה. ב-1943 אנשי המוסד השיגו דגל ללילי כדי שתוכל להפליג לארץ. ההפלגה הייתה מאיסטנבול לעיר הנמל הטורקית מרסין ומשם לארץ ישראל. בתחילה השתמשו בדגל טורקי לחלק מהמסע מאיסטנבול למרסין, אחר כך חברת עתיד נתנה ללילי את חסותה והשיגה ללילי דגל של ארץ ישראל המנדטורית וכך התחילה "לילי" את דרכה לישראל. שלטונות המנדט הבריטי הודיעו לצוות הספינה "לילי" שלא יוכלו להגיע לחופי ארץ ישראל עם מעפילים, אלא יש להביאם לקפריסין. ביולי 1943 הפליגה "לילי" לנמל פמגוסטה בקפריסין, שם הורדו הפליטים לחוף ובספינה נמשכו עבודות ההכנה לקראת המשך ההפלגה. ביום 21 באוגוסט התקבלה החלטה, שלילי תפליג לחופי ישראל ללא מעפילים כדי להסדיר הליכי רישום בישראל. מיד אחרי כן על פי התכנון, תגיע לקפריסין להביא לארץ ישראל את 30 המעפילים שהמתינו בקפריסין. בליל ה-25 באוגוסט 1943 כשהתקרבה "לילי" לחופי ישראל ועליה אנשי הצוות של הספינה, הופצצה "לילי". בעקבות ההפצצה הספינה ואחד עשר אנשי צוות שהיו עליה טבעו. שאלת זהותו של המפציץ שגרם לטביעת לילי עומדת במחלוקת: יש הסבורים שהגורם לטביעת לילי היה מטוס גרמני, ויש הסבורים שהייתה זו צוללת גרמנית או צוללת איטלקית. בין אנשי הצוות שטבעו היו גם מלחים סרבים ויוונים וכן שני חברים בפלי"ם (פלמ"ח ימי) בנימין ויטנברג וגרשון מרכוס. בנימין ויטנברג חרמוני נולד בשנת 1916 בברלין. עלה לארץ ב-1935, נמנה עם מקימי קיבוץ עין גב, ועבד בעיקר בדיג. חרמוני הבין את הצורך בהכשרת ימאים למפעל הצלת יהודי אירופה, ושכנע את הקיבוץ במאי 1942 לשחררו למשימה זו. בגמר הקורס גויס על ידי המוסד לעלייה ב' ומונה כמפקד ספינת המעפילים "לילי". גרשון מרכוס יליד ברלין 1920. עלה ארצה ב-1937 והצטרף לקיבוץ גליל ים בשנת 1939. בשנת 1943 גויס גרשון על ידי המוסד לעלייה ב', והוצב כמכונאי על ספינת המעפילים "לילי". משפחתו של בנימין ויטנברג כתבה ספר לזכרו שנקרא "בנימין ויטנברג והספינה לילי". חלק ממכתביו של בנימין הם ממרסין שבטורקיה לשם נשלח עם שלושה ישראלים נוספים, כדי לשפץ את ה"לילי". משפחתו של גרשון מרכוס הוציאה לאור חוברת לזכרו. עותק מהחוברת קיים במחנה המעפילים עתלית. שי חורב, ספינות בטרם שחר: סיפורן של ספינות מ'וילוס' עד 'קרב עמק איילון', פרדס, 2004, עמ' 109 לילי, באתר מחנה המעפילים עתלית (ארכיון) הלל ירקוני, ספינות מעפילים מא' ועד ת' – או מכוכב ועד קרב עמק איילון, תל אביב: גוונים, 2005, עמ' 154 יהודה בן צור ויוסף רום, פרשת הספינה לילי
מגדה גל

מגדה גל-האזי (בהונגרית: Magda Gál-Házi;‏ 1907–1990) הייתה שחקנית טניס שולחן יהודיה-הונגריה ואמריקאית, בעלת 20 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 8 כסף ו-12 ארד. סגנית אלופת העולם ביחידות (ומבלי 1935) ו-5 פעמים בעלת מדליית ארד ביחידות. היא זכתה ב-2 תארים באליפות אנגליה הפתוחה בשנת 1930(אנ'), בזוגות נשים ובזוגות מעורבים. גל נולדה למשפחת בנקאים יהודית. היא למדה באוניברסיטת סגד. באליפות העולם שנערכה בומבלי שבאנגליה בשנת 1935 זכתה גל בשתי מדליות כסף, ביחידות, לראשונה בקריירה שלה לאחר שהפסידה במשחק הגמר למרי קטנרובה מצ'כיה ב-4 מערכות (15–21, 21-18, 21-11, 21-19) ובתחרות הקבוצתית. בשנת 1937 היא נישאה לטיבור האזי, אף הוא שחקן טניס שולחן מצטיין, בעל מדליות זהב מאליפיות העולם. בשל יהדותם הם ברחו לארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה והתגוררו בבת'סדה שבמרילנד. מגדה גל, באתר Table Tennis Guide (באנגלית)
אריאל ברונז

אריאל ברונז (נולד ב-16 ביולי 1984 באודסה) הוא יוצר, במאי, מחזאי, משורר, אמן פרפורמנס, שחקן ומורה לתיאטרון. ברונז הוא בוגר בתי הספר למשחק ניסן נתיב ויורם לוינשטין ובית הספר לאמנות מנשר. כיום הוא מורה למחזות שייקספיר בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב. זוכה פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לשנת 2018. במקביל הוא משמש כמנהל אמנותי שותף ובמאי הבית של תיאטרון קליפה. ברונז בולט בזירת התיאטרון העכשווי בישראל במופעיו השנויים במחלוקת. עבודותיו נועדו לעורר הדים ציבוריים ותקשורתיים נרחבים; ברונז מנצל את תרבות הפופ בדי להעביר לקהל ביקורת נוקבת וקשה לעיכול, באמצעות שימוש בדימויים, סמלים וקלישאות מקומיות. בעבודותיו ניכרת הביקורת שלו על מדינת ישראל ועל הצביעות של אזרחיה. ב-6 במרץ 2016 עלה שמו לכותרות כאשר הוזמן מטעם עיתון "הארץ" להופיע ב"ועידת ישראל לתרבות" עם יצירתו "Love the Juice". במהלך המופע הקהל עזב את האולם והפריע למהלך ההצגה בקריאות בוז. ברונז סירב לרדת מהבמה וכשמאבטחי הוועידה ניסו להפסיק את המופע, נעץ בתגובה בישבנו דגל לבן. בתקשורת פורסם שמדובר בדגל ישראל, מה שהוביל לגינויים קשים נגדו מצד אנשי ימין דוגמת הראפר "הצל" ושרת התרבות מירי רגב, שמשרדה הגיש נגדו תלונה במשטרה באשמת "פגיעה בכבוד דגל המדינה". אחרים הגנו על מעשיו בטענה שמדובר ביצירת אוונגרד שהוצגה במהלך כנס למען חופש הביטוי והיצירה. ברונז טען בחקירתו כי מדובר היה באלתור. במאי 2020 נסגר התיק. יאיר אשכנזי, בהצגה הזאת, "אייל גולני ההורס" ו"מיכל בקטנה" נאנסים על הבמה, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2018 יאנה פבזנר, ‏זה היה או זה או לניילן את עצמי לסוס של מאיר דיזנגוף, באתר ‏מאקו‏, 31 בינואר 2019 יאיר אשכנזי, יוצר הפרינג' אריאל ברונז מסביר למה הוא מתעב את הישראלים ואת מדינת ישראל, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2015 יאיר אשכנזי, יניב קובוביץ, נחקר במשטרה האמן אריאל ברונז, שתחב דגל לישבנו בוועידת ישראל לתרבות, באתר הארץ, 7 במרץ 2016 עמית סלונים‏, רק אל תגידו שתקיעת דגל בישבן היא לא אמנות. דעה, באתר וואלה, 7 במרץ 2016 יהושע (ג'וש) בריינר, נסגר התיק נגד האמן אריאל ברונז שנעץ דגל בישבנו בוועידת "הארץ" לתרבות, באתר הארץ, 7 במאי 2020
כריס וילקוקס

כריס ריי וילקוקס (באנגלית: Chris Ray Wilcox; נולד ב-3 בספטמבר 1982) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד. וילקוקס למד בבית הספר התיכון "וייטוויל" שבקרוליינה הצפונית, בו הוא הוביל את קבוצת הכדורסל לאליפות ליגת התיכונים השנייה של המדינה ב-1999. לאחר מכן הוא עבר לבית הספר התיכון "אנלו" שבעיר ראלי. לאחר לימודיו התיכוניים למד באוניברסיטת מרילנד, והוביל את קבוצתה לאליפות ליגת המכללות הראשונה בתולדות האוניברסיטה. בדראפט ה-NBA לשנת 2002 נבחר בבחירה השמינית על ידי קבוצת לוס אנג'לס קליפרס. לאחר שלוש וחצי עונות בקבוצה, בהן העמיד ממוצעים של 6.5 נקודות ו-3.8 ריבאונדים למשחק, נשלח בטרייד לסיאטל סופרסוניקס בתמורה לפורוורד ולדימיר ראדמנוביץ'. ב-4 באפריל 2006 רשם וילקוקס שיא קריירה של 24 ריבאונדים בניצחון קבוצתו על יוסטון רוקטס. זהו מספר הריבאונדים הגבוה ביותר של שחקן בסיאטל סופרסוניקס מאז 25 הריבאונדים שהוריד ג'ק סיקמה בעונת 1982/1983. תקופתו בסיאטל הייתה הטובה ביותר בקריירה של וילקוקס, ולאורך ארבע עונותיו במדי הסופרסוניקס קלע 12.6 נקודות והוריד 7.1 ריבאונדים בממוצע למשחק, לרוב כשחקן חמישייה. במהלך עונת 2008/2009 נשלח וילקוקס בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה לפורוורד מליק רוז. בסיום אותה עונה חתם כשחקן חופשי על חוזה לשנתיים בדטרויט פיסטונס. בתחילת עונת 2011/2012, ב-9 בדצמבר 2011, חתם על חוזה בבוסטון סלטיקס. לקראת סיום העונה, ב-23 במרץ 2012, שוחרר מהקבוצה בעקבות הפרעת קצב בלב, אולם הוחתם מחדש בעונת 2012/2013 לאחר שהוכשר לשחק. מדיה וקבצים בנושא כריס וילקוקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כריס וילקוקס פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל של שחקן מרילנד זוכה באליפות ה-NCAA לשנת 2002, באתר אוניברסיטת מרילנד רשימת הנבחרים בדראפט 2002, באתר basketball-reference.com סטטיסטיקות הקריירה של וילקוקס ב-NBA, באתר basketball-reference.com וילקוקס נשלח בטרייד לסיאטל, באתר espn.com סיכום המשחק בין סיאטל ליוסטון, באתר nba.com וילקוקס נשלח בטרייד לניו יורק, באתר espn.com וילקוקס חותם בדטרויט פיסטונס, באתר nba.com וילקוקס חותם בבוסטון סלטיקס, באתר boston.com בוסטון משחררת את וילקוקס מהקבוצה, באתר espn.com וילקוקס חוזר לבוסטון סלטיקס, באתר bostonherald.com
אדמונד קמפר

אדמונד אמיל קמפר השלישי (באנגלית: Edmund Emil Kemper III; נולד ב-18 בדצמבר 1948) הוא רוצח סדרתי ונקרופיל אמריקאי. קמפר נולד בברבנק, קליפורניה, ב-18 בדצמבר 1948, לאם חד הורית שנהגה להתעלל בו. באוגוסט 1964, בגיל 15, רצח את סבו וסבתו. הפסיכיאטר בבית הסוהר איבחן את קמפר כסובל מסכיזופרניה, וקמפר אושפז למשך שש שנים, במחלקה פסיכיאטרית לאסירים, בבית חולים מקומי. עם שחרורו בגיל 21, ניסה קמפר להירשם למכללה ולהתקבל לשורות המשטרה. ניסיונות אלו עלו בתוהו. בין החודשים מאי 1972 עד אפריל 1973 רצח קמפר שמונה נשים, רובן צעירות, אשר לרוב היה תופס בטרמפים, מסיע אותן לנקודה מרוחקת, יורה בהן ולאחר הרצח היה מקיים יחסי מין עם הגופות. הקורבן האחרון שלו הייתה אמו, קלרנל סרטנדברג, אותה רצח במהלך שנתהּ. קמפר הסגיר עצמו למשטרה. במהלך משפטו, קבע חבר המושבעים כי קמפר שפוי, והורשע בשמונה מקרים של גרימת מוות בכוונה תחילה (כאשר על רצח שני קורבנותיו הראשונים הורשע כתשע שנים לפני כן). התביעה במשפטו ביקשה להטיל עליו עונש מוות, אך מאחר שעונש המוות הושעה באותה עת במדינת קליפורניה, נידון קמפר למאסר עולם בלבד. עם תחילת ריצוי מאסרו בסוף שנת 1973, אושפז קמפר במחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים אטסקדרו ביחד עם הרברט מולין וצ'ארלס מנסון. קמפר תיעב את מולין, ותיאר אותו כ"רוצח קר דם" ש"רוצח את כל מי שנקרה בדרכו ללא סיבה טובה". כיום הוא כלוא באגף הכללי במתקן הכליאה רפואי בקליפורניה. קמפר ידוע בממדי גופו העצומים: גובהו הוא 2.06 מטרים ומשקלו כ-113 קילוגרמים. מנת המשכל שלו גבוהה משמעותית מהממוצע, ועומדת על כ-145. בשנת 2017 הגיש קמפר בקשה לחנינה, אך זו נדחתה. דמותו של קמפר הופיעה בסדרה "מיינד האנטר", אשר שודרה באוקטובר 2017 ברשת נטפליקס. את דמותו גילם השחקן קמרון בריטון. המרטש מאטלנטה המפלצת מפירנצה מדיה וקבצים בנושא אדמונד קמפר בוויקישיתוף רוצח מלידה, באתר ‏מאקו‏, 5 בינואר 2018 אד קמפר, בפודקאסט "בואי נדבר רצח" אדמונד קמפר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אדמונד קמפר, באתר MusicBrainz (באנגלית) אדמונד קמפר, באתר Discogs (באנגלית) Kemper's High IQ, Edmund Kemper Stories, ‏2019-05-09 (באנגלית אמריקאית)
דניס סוג N

דניס סוג N (באנגלית: Dennis N-Type) היא כבאית מתוצרת "Dennis Brothers of Guildford" אשר מאוחר יותר הפכה ליצרנית כבאיות ורכבים ייעודיים לשדות תעופה Dennis Specialist Vehicles (אנ') הבריטית אשר יוצרה כנראה בין השנים 1908–1930. מפעל החברה מוקם ב"Guildford" (אנ') בבריטניה. דגם ה"דניס סוג N" היה בסיס לכבאיות שפיתחה החברה במהלך השנים. שלדת הרכב "N-Type" נבנתה מפלדה מגולגלת מסומנת ומכווצת בנקודות המתאימות. המארז כלל מסגרת משנה שעליה הונחו המנוע ותיבת ההילוכים. באשר לדגמים מאוחרים יותר, משאבת המים הייתה משאבה צנטריפוגלית, ולא משאבת בוכנה שהייתה בשימוש על ידי יצרנים אחרים. במקום שבו המים סופקו בלחץ של ברז, במקום ביניקה מאגם, הועלה הלחץ הנוסף הזה באמצעות המשאבה הצנטריפוגלית, בעוד שמשאבת בוכנה הייתה מחניקה אותו. חסרונה של המשאבה הצנטריפוגלית היה כוח ציר ניכר שנוצר על ידי אימפלר המשאבה (pump impeller), המחייב דחף. היצרן פתר את הבעיה על ידי אימפלר כפול-צדדי המאזן את הכוח הכללי. המנוע שהורכב בדגמי "דניס סוג N" היה מתוצרת "White and Poppe" (אנ') מקובנטרי. דניס סברה דניס דגר "דניס סוג N" - תמונות "דניס סוג N" - תמונה (tripadvisor.co.uk/LocationPhotoDirectLink) מדיה וקבצים בנושא דניס סוג N בוויקישיתוף דניס סוג N, סרטון באתר יוטיוב אלכסנדר-דניס alexander-dennis "דניס סוג N" dennisfire.co.uk "דניס סוג N" union.ic.ac.uk/rcc/rcsmotor/mechanics/dennis-n-type-manual חוברת הדרכה לדגם "דניס סוג N" שנת 1913 archive.org/details/instruction-book-for-dennis-n-type
TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות (WWE)

"TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות" (באנגלית: TLC: Tables, Ladders & Chairs) הוא אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, המשודר אחת לשנה בערוץ של ה-WWE Network. האירוע התקיים לראשונה בשנת 2009, כשהוא מחליף את האירוע ארמגדון במתכונת חודש דצמבר. הרעיון של האירוע הוא לתת לקרבות התניה ספציפית אשר מעניקה למשתתפים לגיטימציה להשתמש בשולחנות, סולמות או בכיסאות, כחפצים חוקיים. רעיון האירוע נקבע על ידי הצבעה שנערכה באתר הרשמי של ה-WWE ובו הצופים הצביעו לרעיון זה על פני רעיונות לאירועים אחרים כמו אירוע שיכלול קרבות רחוב או אירוע שיכלול טורניר קרבות הדחה. האירוע שנערך בשנת 2014 הוכר בשם המורחב "שולחנות, סולמות, כיסאות ומדרגות", משום שנערך קרב מדרגות ראשון בתולדות הארגון בין אריק רואן לביג שואו. לאחר הרחבת המותגים שהתרחשה בשנת 2016, האירוע TLC הפך בלעדי לתוכנית סמאקדאון. שנה לאחר מכן האירוע הוקדם מחודש דצמבר לחודש אוקטובר והפך בלעדי לתוכנית Raw, אך באותו האירוע של שנת 2017 המתאבק AJ סטיילס (שבא מהתוכנית סמאקדאון) החליף את בריי וויאט בקרב שלו נגד פין באלור יומיים לפני שהאירוע היה אמור להתרחש. החלפה זו נבעה בעקבות זיהום ויראלי שספג בריי וויאט (ובנוסף רומן ריינס) באחת מהופעות ההאוסשואו (הופעות שאינן משודרות בטלוויזיה). בשנת 2018, הוחלט שהאירוע יהיה שייך לשני המותגים (Raw וסמאקדאון). הרעיון שעמד מאחורי האירוע הוא שהקרבות המרכזיים יכללו שימוש בצורה לגיטימית של חפצים כמו שולחנות, סולמות או כיסאות. בשנת 2010 כל קרב ברשימת הקרבות כלל שימוש באחד משלושת החפצים. במהלך האירוע היו קרבות שולחן, קרבות סולם, קרבות כיסאות וקרבות שכללו את כל השלושה יחדיו, מה שנקרא בקיצור: קרבות TLC. בקרב שולחנות הדרך היחידה לנצח היא לגרום ליריב להיות מונח על שולחן או בקרבת שולחן ולשבור את השולחן כל עוד היריב עליו. בקרב סולם הדרך היחידה לנצח היא לטפס על סולם ולהשיג את החפץ שתלוי מעל הזירה. בקרב כיסאות הדרך היחידה לנצח היא על ידי הצמדה או הכנעה בגבולות הזירה, כשהשימוש בכיסא במהלך הקרב הוא חוקי. בקרב TLC החוקים הם אותם חוקים כמו קרב סולם חוץ מכך ששולחנות וכיסאות הם משמשים כחפצים שאפשר להשתמש בהם במהלך הקרב אופן לגיטימי. אתר האינטרנט הרשמי של TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות סקר נערך בין אוהדי ה-WWE בנוגע לקיומו של אירוע חדש מתכונת אירועי השלם וצפה של ה-WWE משתנה
ארוס ריצ'ו

ארוס ריצ'ו (באיטלקית: Eros Riccio; נולד בלוקה, ב-1 בדצמבר 1977) הוא שחקן שחמט בהתכתבות איטלקי בדרגת רב-אמן, נודע גם בתור אלוף שחמט מתקדם. הוא גם סגן אלוף אירופה, זכה במדליית ארד אולימפית עם הקבוצה האיטלקית וכן זכה באליפות העולם של FICGS. זכה שלוש פעמים באליפות איטליה בשחמט בהתכתבות. מאז שנת 2016 איננו פעיל יותר בשחמט בהתכתבות. לצורך תחרויות השחמט מתקדם, בהן כל שחקן משחק ומסתייע במחשב הכולל תוכנת שחמט, פיתח ריצ'ו ספר פתיחות ממוחשב על בסיס מיליוני משחקי שחמט שאגר, ובמשך תקופה ארוכה בדק את הפתיחות והשתמש רק בפתיחות שקיבלו ציון מספק על ידי תוכנת השחמט. מדיה וקבצים בנושא ארוס ריצ'ו בוויקישיתוף ארוס ריצ'ו, באתר צ'סגיימס (באנגלית) ארוס ריצ'ו, באתר פיד"ה (באנגלית) ICCF דירוגים Infinity Chess: למעלה 100 FICGS אלופי עולם ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיס גרמניה

מיס גרמניה היא תחרות יופי הנערכת בגרמניה. התואר הוענק לראשונה ב-1927 ונמשך עד 1933. דייזי דאורה שניצחה בשנת 1931 השתתפה בהמשך בתחרות היופי הבינלאומית. שרלוט הרטמן שנבחרה למיס גרמניה מספר חודשים לפני עליית הנאצים לשלטון נבחרה להשתתף בתחרות מיס אירופה. בתקופת הרייך השלישי חדלה התחרות מלהתקיים, השלטון הנאצי אסר על קיום תחרויות יופי, וכינה אותם "דקדנס יהודי-בולשיביקי", אך במקומם פרסמו תארים הנקראו "מלכת הקציר", "מלכת הפריחה" ו"מלכת היין". במזרח גרמניה נאסרו והוצאו מחוץ לחוק גם שם תחרויות יופי עקב כך שהם מהוות "השפלה וניצול של האישה על ידי הקפיטליזם". ב-1949 נערכה התחרות מחדש בגרמניה המערבית. ב-1950 בתחרות זכתה סוזן אריקסן שזמן קצר לפני זה חזרה מעבודות כפייה בברית המועצות. ב-1953 חברת "אופל" רכשה את הבעלות על ארגון התחרות ושליחת נציגות גרמניה לתחרויות היופי הבינלאומיות דוגמת מיס עולם ומיס תבל. ב-1968 לאחר פשיטת הרגל של חברת אופאל התגייסו ארגונים פמיניסטיים נגד התחרות המהווה "שוק בשר" לטענתם, בשנים מסוימות במהלך שנות השבעים לא התקיימה התחרות, וזוכות בתחרויות יופי מקומיות נשלחו לייצג את גרמניה בתחרויות בינלאומיות. ב-1979 שודרה התחרות לראשונה בטלוויזיה. משנת 2009 נציגת גרמניה לתחרות מיס תבל, היא הזוכה בתחרות "מיס תבל גרמניה" אותה מארגנת קים קוטר. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. אתר האינטרנט הרשמי של מיס גרמניה (בגרמנית) מיס גרמניה, ברשת החברתית פייסבוק ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה ובנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.