מרטין סקורסזה

מרטין צ'ארלס סקורסזה (באנגלית: Martin Charles Scorsese; נולד ב-17 בנובמבר 1942) הוא קולנוען אמריקאי. הוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות של תקופת הוליווד החדשה, ובכלל לאחד הבמאים המשפיעים והבולטים של המאה העשרים. סקורסזה זכה בפרסים רבים, כולל פרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס אמי, וכן באות הרצאת ג'פרסון לשנת 2013. סקורסזה נולד בארצות הברית למשפחת מהגרים נוצרית שהגיעה מאיטליה. הוא גדל בשכונת "איטליה הקטנה" בניו יורק. משפחתו הייתה במעמד סוציו-אקונומי נמוך ואביו עבד כגהץ בחנות בגדים. מרטין הילד היה חולני וסבל רבות מאסתמה. הוא סיפר, כעבור שנים, שבאותם ימים בהם היה מסוגר בחדרו בעקבות התקפות האסתמה, היה מבלה שעות על גבי שעות בהתבוננות החוצה אל הרחוב וכך החל להתגבש חזונו הוויזואלי יוצא הדופן, שיבוא לידי ביטוי בסרטיו הקולנועיים. החיים ב"איטליה הקטנה" היו קשים ואלימים ורבים מחבריו של סקורסזה נהפכו לעבריינים. סקורסזה עצמו נמשך אל הדת ונרשם ללימודי כמורה, אך הוא סולק מהסמינר בעקבות התנהגות פרועה ומראה חיצוני מוזנח. לאחר מכן הלך בעקבות אהבתו הגדולה השנייה: הקולנוע. הוא נרשם לאוניברסיטת ניו יורק במגמת קולנוע והיה תלמיד מבריק שהכל ניבאו לו גדולות. ב-1964 סיים בהצטיינות יתירה את הלימודים באוניברסיטה ועד אז הספיק לצלם כמה סרטים קצרים. הוא החל לעבוד כעורך סרטים וערך, בין היתר, את הסרט זוכה פרס אוסקר "וודסטוק". ב-1965 החל לצלם את הפיצ'ר הראשון שלו "מי דופק על דלתי?". סיפור על אהבה שסופה ידוע מראש בין בריון מתבגר לבחורה שעברה אונס, על רקע רחובות "איטליה הקטנה" הסרט החל כסרט סטודנטים, צולם בהפסקות במשך שנתיים ויצא לאקרנים ב-1967. כמו כן ביים באותה שנה סרט קצר בן פחות משש דקות בשם "הגילוח הגדול". רבים מהמוטיבים בסרטיו של סקורסזה הם אוטוביוגרפיים וניזונים מחוויות הילדות שלו בשכונת מהגרים בניו-יורק של שנות ה-40 וה-50. פשע מאורגן (במיוחד של המאפיה הסיציליאנית), אלימות רחוב, המופיעים החל מסרטו הראשון כמו גם סמלי הכנסייה והדת שיעסיקו את סרטיו המאוחרים יותר. בסרט "איטליה הקטנה" גם החל שיתוף הפעולה של סקורסזה עם הארווי קייטל שיימשך לאורך שנות ה-70. לדברי סקורסזה, לפני שהוא מתחיל לצלם את סרטיו הוא מצייר אותם. הוא מצייר את כל הסצינות, את זוויות המצלמה. לאחר "מי דופק על דלתי?" צילם סקורסזה את "כנופיית ברתה" (1972), שגם לא זכה להצלחה והותיר את סקורסזה בשוליים. בסרט זה שיחקו ברברה הרשי ודייוויד קאראדין בתפקידים הראשיים. ב-1973 באה הפריצה הגדולה של סקורסזה. הוא עיבד לתסריט סיפור קצר שכתב שנים רבות לפני כן וקרא לו בשם "רחובות זועמים". סרט זה היה מעין המשך טבעי ל"מי דופק על דלתי?". הרווי קייטל שוב שיחק בתפקיד הבריון אובד העצות, על רקע הרחובות האלימים של "איטליה הקטנה", והכנסייה שפוקחת עין על הכול מרחוק. הסיסמה של הסרט הייתה: "אתה לא מכפר על החטאים שלך בכנסייה. אתה עושה את זה ברחוב". בסרט מסופר על צ'ארלי (קייטל) שחולם על ניהול מסעדה שיעניק לו דודו ג'ובאני, ראש המאפיה השכונתי. אולם ג'ובאני לא מזדרז כל כך לתת לו את מבוקשו בגלל קשריו עם ג'וני בוי, מטורף ששקוע בחובות, ובגלל קשריו הרומנטיים עם בת דודתו של ג'וני בוי, טרזה, שחולה באפילפסיה. הסיום עקוב מדם. אולם את ההצגה גנב הפעם מישהו אחר: שחקן צעיר בשם רוברט דה נירו, שגילם את דמותו של ג'וני בוי המטורף. משחקו היה כה כובש וכה מרהיב, עד שרוב תשומת הלב שהופנתה לסרט, הופנתה אליו בגללו. "רחובות זועמים" הוקרן בפסטיבל קאן וזכה למחמאות גם מצד הצופים וגם מצד המבקרים. אמנם הסרט היה בסופו של דבר כישלון, אך הוא כיסה את הוצאותיו הנמוכות (חצי מיליון דולר) ופתח בפני סקורסזה שער לתעשיית הקולנוע של הוליווד. ב-1974 עשה סקורסזה פנייה חדה, וצילם סרט פמיניסטי בשם "אליס לא גרה כאן יותר" בכיכובם של אלן בורסטין וכריס כריסטופרסון. בינתיים התגלגל לידיו של סקורסזה תסריט שכתב פול שרדר על אודות נהג מונית שמידרדר למצב פסיכוטי. הוא היה להוט לביים את הסרט, וללהק את דה נירו לתפקיד הראשי, אולם לא נמצא לסרט מימון. הוא היה אלים מדי, קודר מדי, והגיבור שלו היה זועם מדי. שני דברים הביאו בסופו של דבר את המימון הדרוש: אלן בורשטיין זכתה בפרס אוסקר על הופעתה ב"אליס לא גרה כאן יותר" וגם דה נירו זכה באוסקר על הופעתו ב"הסנדק 2". הסרט "נהג מונית" צולם במשך פרק זמן קצר בקיץ 1975, ועמד לחולל מהפכה בתעשיית הקולנוע בכל הקשור לאלימות על המסך. שרדר כתב את התסריט בהשראת ניסיון התנקשות כושל של מטורף במושל אלבמה, ובהשראת סרטיו של רובר ברסון "הנידון למוות ברח" ו"הכייס". סקורסזה צילם סרט בעל מחוות רבות לסרטים שאהב: סרטי פילם נואר, ובעיקר סרטיו של ז'אן-לוק גודאר "ויקאנד", "פיירו המשוגע", "עד כלות הנשימה" ו"הבוז". אין ספק שסצנת הטבח בסוף הסרט היא אחת המחרידות ביותר שנראו על המסכים, בעיקר בגלל הריאליזם שבה. סקורסזה אמר עליה: "אני אוהב את הרעיון של קילוחי דם. זה מזכיר לי... חי אלוהים, זה מזכיר לי... זה כמו טיהור, אתם יודעים, מזרקות של דם. אבל זה גם משהו ריאליסטי. הבחור ששם את הדם, אמרתי לו לשים עוד קצת, הוא אמר שזה יהיה יותר מדי, אמרתי שזה בסדר." דמותו של דה נירו בסרט מהפנטת כאשר רואים כיצד הוא מידרדר פעם אחר פעם לטירוף. זוהי אותה דמות שהוא משחק בכל סרטיו של סקורסזה: אדם שנע על התפר שבין שפיות לטירוף והטירוף מנצח אותו פעם אחר פעם. הסצנה רוברט דה נירו עומד מול המראה ואומר: “You Talking To Me?” נחשבת לאחת מן הסצנות הידועות ביותר בתולדות הקולנוע. הסרט זכה לפופולריות עצומה והדיון על האלימות שבו העסיק את כל אמריקה. ב-1977 יצר סקורסזה את "ניו יורק, ניו יורק", שהוא, כהגדרתו, "מחזמר שהוא אנטי מחזמר". זוהי הצדעתו של סקורסזה לסרטים המוזיקליים של הוליווד עליהם הוא גדל. בסרט זה הוא מיזג את הליטוש אל הוליווד הקלאסית עם החיספוס והריאליזם של סרטיו הקודמים והתוצאה מפתיעה. הסרט לא זכה להצלחה, וסקורסזה הלך ושקע בעולם הסמים. הוא האמין שמותו קרוב, וכשרוברט דה נירו הציע לו לעשות את "השור הזועם" הוא אימץ את כל כוחותיו על מנת ליצור את סרטו הגדול ביותר, ושהאמין שגם יהיה האחרון. ב-1978 יצא לאקרנים הסרט "הוואלס האחרון" סרט תיעודי שיצר סקורסזה על מופע הפרידה של להקת הרוק "הבנד", שנערך ב-25 בנובמבר 1976, בו התארחו בין השאר: אריק קלפטון, פול באטרפילד, ניל יאנג, ואן מוריסון, מאדי ווטרס, ג'וני מיטשל ובוב דילן. ב-1980 ביים את הסרט "השור הזועם", סיפור עלייתו ונפילתו של ג'ייק לה מוטה, אלוף העולם באיגרוף. הסרט נעשה על פי ספרו האוטוביוגרפי. ניו יורק שוב חוזרת להיות עיר אלימה ואכזרית, שמצולמת בשחור ולבן כהומאז' לסרטי הפילם נואר. דה נירו, אולי בתפקידו הגדול ביותר, מגלם אדם שיצריו המטורפים מונעים ממנו פעם אחר פעם להגיע לפיסגה ולחיות בשלום עם הסובבים אותו, עד לנפילה הכואבת. דה נירו זכה בפרס אוסקר על משחקו. ב-1981 ניסה בחור מעורער בנפשו לרצוח את הנשיא רייגן, בטענה שהושפע מ"נהג מונית". הפרשה השפיעה קשה על סקורסזה והוא שוב שקל לפרוש מתעשיית הקולנוע, אולם לבסוף החליט להישאר וב-1983 יצר את "מלך הקומדיה". בהמשך שנות ה-80 יצר סרט סוריאליסטי על ניו יורק, "שגעון של לילה". ב-1986 ביים את "צבע הכסף" בכיכובם של פול ניומן וטום קרוז. ב-1988 יצא לאקרנים הסרט "הפיתוי האחרון של ישו", על פי תסריט שעובד על בסיסהרומן באותו השם מאת ניקוס קאזאנצאקיס, שהציג את ישו כנאבק בפיתויים ובפחדים שונים וחי את חייו באופן שונה מהמתואר בברית החדשה הסרט הוחרם על ידי הכנסייה ועל ידי ארגונים נוצריים שונים. הקרנתו של הסרט נאסרה גם בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, לאור המהומה שחולל כבר בעולם והחשש לפגיעה בקהילה הנוצרית. המועצה ביססה את החלטתה על פנייה של אנשי דת נוצרים, ולא על תוכן הסרט. ביוני 1989 החליט בית המשפט העליון, בהרכב של חמישה שופטים פה אחד, להתיר את הקרנתו. השופטים קבעו כי לא הייתה הצדקה לפסול את הסרט, כיוון שאין כל ודאות שהקרנתו תפגע בסדר הציבורי. השופטים קבעו כי העובדה שהסרט הוקרן במדינות נוצריות מובהקות כמו איטליה, ספרד, צרפת וגרמניה, הופכת את פסילתו בארץ ללא הגיונית. החלטת בית המשפט העליון הייתה תקדים שהחליש את כוחה של הצנזורה על סרטים בישראל. ב-1990 חזר לטריטוריות הישנות והידועות שלו עם "החבר'ה הטובים", סרט מאפיה, שאהוב במיוחד על מעריציו האדוקים. שוב משחק דה נירו את המטורף שמערער את סביבתו. גם רבים משחקני הסופרנוס העתידיים משחקים בסרט הזה. הוריו של סקורסזה מבליחים אף הם להופעות אורח קצרות, והסרט, שמציג שוב את חזונו הוויזואלי יוצא הדופן של סקורסזה, הפך לקלאסיקה מיידית ולאחד מסרטי המאפיה הטובים שנעשו. שנה מאוחר יותר עשה סקורסזה חידוש ל"פסגת הפחד" של ג'יי לי תומפסון, עם דה נירו בתפקיד הראשי, של אסיר משוחרר שיוצא לנקום בעורך דינו (ניק נולטה). היה זה סרטו הקופתי ביותר של סקורסזה עד לשנה זו. ב-1993 יצר את "עידן התמימות", שזכה להצלחה רבה, הן אמנותית והן מסחרית. ב-1995 יצר את "קזינו", שהישגיו היו דומים לאלו של "החבר'ה הטובים". סרטו הבא "קונדון" מ-1997, אשר מבוסס על חייו וכתביו של טנזין גיאטסו, נכשל בקופות. ב-1999 יצר, את "לגעת במוות", שהיווה המשך רעיוני ל"נהג מונית". את התסריט כתב פול שרדר, וניקולס קייג' היה השחקן הראשי. אך זה לא עזר לסרט להצליח בקופות. הוא גם שיחק בסרט "חלומות" של אקירה קורוסאווה בתפקיד הצייר ואן גוך. ב-2002 חזר סקורסזה לעניינים עם "כנופיות ניו יורק". היה זה הסרט הראשון שבו שיתף פעולה עם לאונרדו די קפריו, שיתוף פעולה חדש ומסקרן. הסרט הציג אלימות קשה בימיה הראשונים של ניו יורק, כשכנופיות נלחמו על טריטוריות ביניהן. סקורסזה חלם על עשיית הסרט הזה במשך 20 שנה, ולצורך עשייתו הועמד לידיו התקציב הגדול ביותר בקריירה שלו. הסרט לא היה הצלחה גדולה אך כיסה את עלויותיו, וסקורסזה זכה בפרס גלובוס הזהב על בימויו. ב-2004 יצא סרטו "הטייס", אפוס מרהיב על אודות הווארד יוז, הגאון המוזר, שרשם הישגים רבים בתחום הקולנוע והתעופה. זהו אחד הסרטים הגדולים ביותר של סקורסזה מבחינה ויזואלית. הביקורות היו חיוביות ברובן, והסרט גם הצליח בקופות. הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר ובכללם פרס הבימוי לסקורסזה. אולם גם בטקס זה הפסיד סקורסזה, הפעם לקלינט איסטווד. ב-2005 ביים סרט דוקומנטרי על בוב דילן, "אין דרך הביתה". באותה שנה גם החל לעבוד על סרט מאפיה חדש שנקרא "השתולים", בכיכובם של לאונרדו די קפריו, ג'ק ניקולסון ומאט דיימון. הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2006, והיה לסרט המצליח ביותר של סקורסזה בקופות, בד בבד עם הצלחתו הביקורתית המרשימה. הסרט זיכה את סקורסזה, לראשונה, ב"פרס אוסקר" בקטגוריית "הבמאי הטוב ביותר", ואף זכה בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר". ב-2008 יצא לאקרנים הסרט "Shine a Light", סרט תיעודי על הופעה של להקת "הרולינג סטונז". באותה שנה החל גם סקורסזה לעבוד על הסרט "שאטר איילנד", מותחן פסיכולוגי המבוסס על רומן בעל אותו שם משנת 2003 מאת דניס ליהיין. גם בסרט זה כיכב לאונרדו די קפריו לצד בן קינגסלי, מארק רופאלו ואחרים. הסרט יצא לאקרנים ב-19 בפברואר 2010. בטקס פרסי גלובוס הזהב, שנערך ב-17 בינואר 2010, הוענק לסקורסזה פרס על מפעל חיים. באוקטובר 2011 יצא לאור סרטו על ג'ורג' הריסון, "חיים בעולם חומרני". סקורסזה זכה בפרס גלובוס הזהב השלישי שלו בקריירה בטקס של 2011 על עבודת הבימוי שלו בסרט "הוגו". בינואר 2012 קיבל סקורסזה את פרס עמית באפט"א, פרס על מפעל חיים שמוענק על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה בדצמבר 2013 יצא לאור סרטו "הזאב מוול סטריט" בכיכובו של לאונרדו די קפריו. זהו שיתוף הפעולה החמישי בין הבמאי לשחקן. בדצמבר 2016 יצא לאור סרטו "שתיקה", אותו פיתח במשך 25 שנים. בסרט מככבים ליאם ניסן, אנדרו גארפילד ואדם דרייבר. בשנה זו הוענק לו פרס פרמיום אימפריאלה היפני בקטגוריית תיאטרון/קולנוע. בשנת 2019 ביים את הסרט "האירי" בכיכובם של רוברט דה נירו ואל פצ'ינו, בסרט שהופק בשיתוף פעולה עם נטפליקס. בשנת 2017 החלה הפקת העיבוד לספר "רוצחי פרח הירח", אותו ביים סקורסזה בכיכובם של לאונרדו דיקפריו ורוברט דה נירו. העלילה מתרחשת בשנות העשרים סביב השבט האינדיאני אוסייג' שחי בעיר אוקלהומה. הילידים נהרגים בזה אחר זה לאחר שאחד מהם התעשר כשגילה נפט, מעשי הטבח באוסייג' תופסים את תשומת לב ה-FBI שפותחים בחקירה. צילומי הסרט החלו ב-2021. בשנת 2010, HBO החלה לשדר את סדרת הדרמה של סקורסזה, "אימפריית הפשע". הסדרה נכתבה על ידי טרנס ווינטר ובוימה על ידי סקורסזה, ומגוללת את סיפורה של אטלנטיק סיטי בראשית ימיה, בתחילת המאה ה-20. ב-2011 זכה סקורסזה, לראשונה בקריירה שלו, בפרס אמי בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר של סדרת דרמה. ב-2016 החלה HBO לשדר את הסדרה ויניל שיצר סקורסזה יחד עם מיק ג'אגר, ריץ' כהן וטרנס וינטר. בשנת 2021 עלתה סדרה דוקומנטרית בנטפליקס, בת שבעה פרקים בבימויו, בשם "נגיד שזאת עיר" אודות השקפת עולמה וקורותיה של פראן ליבוביץ בעיר הגדולה ניו יורק. מי זה דופק על דלתי? - 1967 כנופיית ברטה - 1972 רחובות זועמים - 1973 אליס לא גרה כאן יותר - 1974 נהג מונית - 1976 ניו יורק, ניו יורק - 1977 הוואלס האחרון - 1978 נער אמריקני - 1978 השור הזועם - 1980 מלך הקומדיה - 1983 שגעון של לילה - 1985 צבע הכסף - 1986 הפיתוי האחרון של ישו - 1988 סיפורי ניו יורק - החלק "שיעורי חיים" - 1989 החבר'ה הטובים - 1990 פסגת הפחד - 1991 עידן התמימות - 1993 קזינו - 1995 קאנדאן - 1997 לגעת במוות - 1999 כנופיות ניו יורק - 2002 הטייס - 2004 השתולים - 2006 שאטר איילנד - 2010 הוגו - 2011 הזאב מוול סטריט - 2013 שתיקה - 2016 האירי - 2019 רוצחי פרח הירח - 2023 Roosevelt‏ (TBA) סיפורים מופלאים, הפרק: "מראה, מראה" - 1986 אימפריית הפשע - 2010–2014 ויניל - 2016 נגיד שזאת עיר - 2021 פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בוב דילן במסע הופעות 1975: סרט תיעודי מאת מרטין סקורסזה - 2019 לפני המבול - 2016 פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הגילוח הגדול - 1967 Bad - וידאו קליפ של מייקל ג'קסון, 1987 Somewhere Down the Crazy River - וידאו קליפ של רובי רוברטסון, 1987 זאב רב נוף, מסך גדול. הוצאת כתר 1982. Marc Raymond, Hollywood's New Yorker: The Making of Martin Scorsese, SUNY Press, 2013 מדיה וקבצים בנושא מרטין סקורסזה בוויקישיתוף מרטין סקורסזה, ברשת החברתית פייסבוק מרטין סקורסזה, ברשת החברתית אינסטגרם מרטין סקורסזה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרטין סקורסזה, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מרטין סקורסזה, באתר AllMovie (באנגלית) מרטין סקורסזה, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מרטין סקורסזה, באתר Box Office Mojo (באנגלית) מרטין סקורסזה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרטין סקורסזה, באתר AllMusic (באנגלית) מרטין סקורסזה, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרטין סקורסזה, באתר Discogs (באנגלית) מרטין סקורסזה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אבנר שביט‏, יום הולדת למרטין סקורסזה: 70 סיבות לאהוב אותו, באתר וואלה, 16 בנובמבר 2012 אורן בן-סימון, מרטין סקורסזה בן 70: עם שתי הידיים על ההגה, באתר ynet, 17 בנובמבר 2012 מרטין סקורסזה, ‏לקרוא את שפת הקולנוע, באתר "אלכסון", 24 באוקטובר 2013 איתן לשם, עכבר העיר, הבמאי שנשאר אחרון: מרטין סקורסזה עדיין יורה, באתר הארץ, 17 בינואר 2017 תום שובל, מרטין סקורסזי בן 80, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2022 מרטין סקורסזה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרס גלובוס הזהב למרטין סקורסזה, באתר ynet, 12 בנובמבר 2009 פבלו אוטין, ‏אני סקורסזה, במאי צעיר, באתר גלובס, 2 בפברואר 2005 משה נתן, רחובות של חטא ואשמה, מעריב, 15 באוקטובר 1976 זאב רב-נוף, חיים בצל המאפיה, דבר, 15 באוקטובר 1976 הרצל ארליך, דיוקנה של עיר־בלהות, דבר, 14 ביוני 1976 זאב רב-נוף, מוסיקה עם כל דבר, דבר, 11 באוגוסט 1978 אורי קליין, גיבורים אלימים, דבר, 30 באפריל 1981 רחל נאמן, קולנוע - דורותי, היכנעי! 'שיגעון של לילה', כותרת ראשית, 28 במאי 1986 מאיר שניצר, הווידיאו שולח ידיים, חדשות, 23 במאי 1986 מאיר שניצר, סרט - מוסר של ניקל, חדשות, 10 במרץ 1987 עדנה פיינרו, סקורסי מספר על ישו, חדשות, 27 באוקטובר 1988 גידי אביבי, מי שלא בא לראות בא למחות, כותרת ראשית, 24 באוגוסט 1988 הצנזורה בארץ פסלה את "הפיתוי של ישו", חדשות, 18 באוקטובר 1988 משה נגבי, יש סיכו׳ טוב לבטל בבג״ץ את הפסילה, חדשות, 18 באוקטובר 1988 עירית נחמני, בשנו האב, הבן ויהושע ׳וסטמן, חדשות, 19 באוקטובר 1988 רן לוי-, הותרה הקרנת "הפיתוי האחרון של ישו׳, חדשות, 16 ביוני 1989 משה נגבי, פרשנות משפטית - עוד קיצוץ בכנפי הצנזורה, חדשות, 16 ביוני 1989 מאיר שניצר, הלשין ונשאר בחיים, חדשות, 12 באוקטובר 1990 אורן טציר, שובר קופות / בין הכפכה לקצה השרוול, חדשות, 4 באוקטובר 1993 נסים דיין, ‏סקורסזה חוזר לניו-יורק, באתר גלובס, 13 בינואר 2000 נסים דיין, ‏כמה זמן נחסכה מאיתנו חוויה שכזאת, באתר גלובס, 16 בינואר 2003 סוכנויות הידיעות, הסרט "שיקאגו" זכה ב-3 פרסי גלובוס הזהב, באתר הארץ, 19 בינואר 2003 אהרון קשלס, ‏אוטוביוגרפיה, באתר גלובס, 27 בינואר 2005 פבלו אוטין, ‏בשביל זה המציאו פרס למפעל חיים, באתר גלובס, 28 בפברואר 2005 שמוליק דובדבני, המירוץ לאוסקר של מרטין סקורסזה, באתר ynet, 28 בינואר 2005 רינת אבולעפיה, ‏אחד מי יודע, באתר גלובס, 25 בדצמבר 2005 ביקורות: אדם אבולעפיה, ‏ליאונרדו עצבני, באתר גלובס, 8 בנובמבר 2006 ישי קיצ'לס, עכבר העיר תל אביב, הלכה ניו יורק, נשארו הכנופיות, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2006 מישל רוזנברג על "השתולים", אימגו פבלו אוטין, ‏סקורסזה לוקח סוף-סוף את האוסקר, באתר גלובס, 26 בפברואר 2007 עכבר העיר, סקורסזה והרולינג סטונס - הסרט, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2007 טרנס ראפרט, הניו יורק טיימס, שאטר איילנד: פסגת החרדה של סקורסזה, באתר הארץ, 16 בפברואר 2010 נטע אלכסנדר, שאטר איילנד: אי שפיות זמנית של מרטין סקורסזה, באתר הארץ, 24 בפברואר 2010 אורי קליין, סקורסזה יקבל את גלובוס הזהב למפעל חיים, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2009 זהר וגנר, עכבר העיר, "ג'ורג' הריסון: חי בעולם חומרני": איפה הטאץ' של סקורסזה?, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2011 סגול 59, עכבר העיר, סקורסזה מציג: הומאז' מרגש לחיפושית מרתקת, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2011 עכבר העיר, מרטין סקורסזה יקבל את פרס באפט"א למפעל חיים, באתר הארץ, 4 בינואר 2012 שני ליטמן, סרטו החדש של סקורסזה, "הזאב מוול סטריט", מעורר מחלוקת, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2013 אמיר קמינר, מרטין סקורסזה: "דיקפריו סובל מסטיגמה", באתר ynet, 1 בינואר 2014 ליאל ליבוביץ', "שתיקה" של מרטין סקורסזה: אחד הסרטים היהודיים הגדולים ביותר שנעשו, באתר הארץ, 6 במרץ 2017 פרס פרימיום אימפריאל לשנת 2016 אור סיגולי, ‏"האירי": אם זו שירת הברבור של סקורסזה, היא הכי מושלמת שאפשר, באתר גלובס, 22 בנובמבר 2019 איתן לשם, עכבר העיר, הפרויקט החדש של דיקפריו וסקורסזה, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2017 רועי אבן, ‏זהו אותו אם תוכלו, באתר ‏מאקו‏, 11 במאי 2021 עידו ישעיהו, עכבר העיר, אימפריית הפשע: לא הסופרנוס שחשבתם, באתר הארץ, 31 בינואר 2011 שירות גלובס, ‏במאי הקולנוע מרטין סקורסזה מביים סדרת דרמה חדשה עבור רשת HBO, באתר גלובס, 1 בדצמבר 2008 עכבר העיר, אמי 2011: "משפחה מודרנית" היא הזוכה הגדולה של האמי, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2011 הגר בוחבוט, עכבר העיר, "ויניל": סדרה שמגדירה מחדש טלוויזיה ומוזיקה, באתר הארץ, 15 בפברואר 2016 חן חדד, "ויניל" מרשימה ומסנוורת אבל גם חלולה וסקסיסטית, באתר הארץ, 16 בפברואר 2016 גילי איזיקוביץ, "פראן ליבוביץ: נגיד שזאת עיר": שיר אהבה לניו יורק, באתר הארץ, 9 בינואר 2021 אורון שמיר, פראן ליבוביץ תמיד הקדימה את זמנה, באתר הארץ, 20 בינואר 2021 2024 Writers Guild Awards: ‘The Holdovers,’ ‘American Fiction,’ ‘Succession’ Among Winners, The Hollywood Reporter, ‏2024-04-15 (באנגלית אמריקאית)