אליזבט בנטלי

אליזבת טרייל בנטלי (בשם מלא באנגלית: Elizabeth Terrill Bentley;‏ 1 בינואר 1908 – 3 בדצמבר 1963) הייתה מרגלת אמריקאית וחברה במפלגה הקומוניסטית בארצות הברית (CPUSA). היא שירתה את ברית המועצות מ-1938 עד 1945 עד שערקה מהמפלגה הקומוניסטית ומהמודיעין הסובייטי על ידי פנייה לבולשת הפדרלית (FBI) והודתה בפעילותה שלה. היא זכתה להכרה נרחבת לאחר שהעידה במספר משפטים ובפני ועדת הפעילות הלא-אמריקאית של בית הנבחרים (HUAC). ב-1952, בנטלי הפכה למודיעה בארצות הברית וקיבלה שכר מה-FBI עבור השתתפותה בחקירות והופעות תכופות בפני ועדות הקונגרס. היא חשפה שתי רשתות ריגול, ובסופו של דבר מסרה שמות של יותר מ-80 אמריקאים שלדבריה עסקו בריגול. אליזבת טרייל בנטלי נולדה בניו מילפורד, קונטיקט, בתם של הסוחר, צ'ארלס פרנטיס בנטלי והמורה מאי שרלוט טוריל. הוריה עברו לאיתקה, ניו יורק ב-1915, וב-1920 עברה המשפחה למק'יספורט, פנסילבניה. מאוחר יותר באותה שנה, הם חזרו לניו יורק, והתיישבו ברוצ'סטר. הוריה של בנטלי תוארו כאפיסקופלים ישרים מניו אינגלנד. בנטלי למדה בקולג' ואסר, וסיימה את לימודיה ב-1930 עם תארים באנגלית, איטלקית וצרפתית. בשנת 1933, כסטודנטית לתואר שני באוניברסיטת קולומביה, בנטלי זכתה במלגה לאוניברסיטת פירנצה. בזמן שהותה באיטליה, היא הצטרפה לזמן קצר לקבוצת האוניברסיטה הפשיסטית Grupo Universitario Fascista, קבוצת סטודנטים פשיסטית מקומית, באיטליה. היא הושפעה מריו קסלה, יועץ הסגל האנטי-פשיסט, שאיתו ניהלה רומן בקולומביה. במהלך העבודה עבור התואר השני שלה, בנטלי השתתפה במפגשים של הליגה האמריקאית נגד מלחמה ופשיזם. למרות שלימים תאמר כי היא מצאה ספרות קומוניסטית בלתי קריאה ו"יבשה כאבק", היא נמשכה לתחושת הקהילה והמצפון החברתי שמצאה בקרב חבריה בליגה. לאחר שנודע לבנטלי שרובם חברים במפלגה הקומוניסטית ארצות הברית (CPUSA), היא הצטרפה למפלגה במרץ 1935. בנטלי הפכה להיות פעילה בריגול בשנת 1935, כאשר השיגה עבודה בספריית המידע האיטלקית בניו יורק; הספרייה הייתה לשכת התעמולה של איטליה הפשיסטית בארצות הברית. היא דיווחה על העסקתה למטה CPUSA, והודיעה להם על נכונותה לרגל אחרי הפשיסטים. ג'ולייט סטיוארט פוינץ, שעבדה גם היא בספרייה, הייתה זו שפנתה וגייסה את בנטלי הקומוניסטים היו מעוניינים במידע שבנטלי יכלה לספק, ולכן קצין ה-NKVD יעקב גולוס הוצב כאיש הקשר והמפקח שלה ב-1938. גולוס (נולד יעקב נאומוביץ' רייזן), מהגר מרוסיה שהפך לאזרח ארצות הברית ב-1915, היה אחד מסוכני המודיעין החשובים של ברית המועצות בארצות הברית. כשהם נפגשו, גולוס היה מעורב בתכנון ההתנקשות בלאון טרוצקי (שיתרחש במקסיקו סיטי ב-1940). בנטלי וגולוס הפכו במהרה למאהבים, ובשלב זה היא חשבה שהיא מרגלת אך ורק עבור המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. עברה יותר משנה עד שנודע לה שמו האמיתי, ולפי עדותה המאוחרת, שנתיים עד שידעה שהוא עובד עבור המודיעין הסובייטי. בשנת 1940, שנתיים לתוך מערכת היחסים ביניהם, אילץ משרד המשפטים את גולוס להירשם כסוכן של הממשלה הסובייטית לפי חוק רישום סוכנים זרים. זה הגביר את הסיכון ליצור קשר ולקבל מסמכים מרשת המרגלים האמריקאים שלו, והוא העביר בהדרגה את האחריות הזו לבנטלי. גולוס נזקק למישהו שייקח אחריות על העסקים השוטפים של תאגיד השירות והספנות של ארצות הברית, ארגון חזית קומינטרן לפעילות ריגול; בנטלי לקחה על עצמה גם את התפקיד הזה. למרות שמעולם לא קיבלה תשלום ישיר עבור עבודת הריגול שלה, היא תרוויח בסופו של דבר 800 דולר בחודש כסגנית נשיא לשירות ומשלוח בארצות הברית (משכורת חודשית ניכרת באותה תקופה, שווה ערך ל-$15,474 בשנת 2021). כאשר בנטלי הגיעה לתפקיד חשוב במודיעין הסובייטי, הסובייטים העניקו לה את שם הקוד "אומניצה", בתרגום חופשי "ילדה חכמה". רוב אנשי הקשר של בנטלי היו במה שתובעים והיסטוריונים יכנו מאוחר יותר "קבוצת סילברמאסטר", רשת של מרגלים שבמרכזה נתן גרגורי סילברמאסטר. רשת זו הפכה לאחד ממבצעי הריגול הסובייטיים החשובים ביותר בארצות הברית. סילברמאסטר עבד עם מנהלת היישוב מחדש ומאוחר יותר עם מועצת הלוחמה הכלכלית. למרות שלא הייתה לו גישה למידע רגיש רב, הוא הכיר כמה אוהדים קומוניסטים שהיו ממוקמים טוב יותר והיו מוכנים להעביר לו מידע; באמצעות בנטלי, הוא שלח אותו למוסקבה. ברית המועצות וארצות הברית היו בעלות ברית במלחמת העולם השנייה, והרבה מהמידע שסילברמאסטר אסף עבור הסובייטים נגע למלחמה נגד גרמניה הנאצית; הסובייטים נשאו בעול המלחמה הקרקעית באירופה, והתעניינו במודיעין האמריקאי. מידע מודיעיני זה כלל הערכות סודיות לגבי הכוח הצבאי הגרמני, נתונים על ייצור אמצעי לחימה של ארצות הברית ומידע על לוח הזמנים של בעלות הברית לפתיחת חזית שנייה באירופה. המגעים ברשת המורחבת של גולוס ובנטלי נעו בין סטליניסטים מסורים ל"אידיאליסטים רומנטיים", כדבריה של הביוגרפית של בנטלי, קתרין אולמסטד, ש"רצו לעזור לרוסים האמיצים לנצח את מכונת המלחמה הנאצית". בסוף 1943 לקה גולוס בהתקף לב קטלני. לאחר פגישה עם המזכיר הכללי של CPUSA ארל בראודר, בנטלי החליטה להמשיך בעבודת הריגול שלה ותפסה את מקומו של גולוס. איש הקשר החדש שלה במודיעין הסובייטי היה איסק אחמרוב. בהוראת מוסקבה, אחמרוב רצה שבנטלי תדווח לו ישירות על אנשי הקשר שלה. בנטלי ובראודר התנגדו לשינוי הזה, מתוך אמונה ששימוש במתווך אמריקאי הוא הדרך הטובה ביותר לטפל במקורותיהם וחשש שסוכנים רוסים יסכנו את המרגלים האמריקאים ואולי יבריחו אותם. בתמיכתו של בראודר, בנטלי התעלמה בתחילה מסדרה של פקודות שהיא "תסגיר" את סוכניה לאחמרוב. היא הרחיבה את רשת הריגול שלה כאשר בראודר נתן לה שליטה בקבוצה אחרת של סוכנים: קבוצת פרלו, עם אנשי קשר במועצת הייצור המלחמתית, בסנאט של ארצות הברית ומשרד האוצר. מאז ימיה בפירנצה, בנטלי חוותה התקפי דיכאון והתמכרות לאלכוהול. מיואשת ובודדה לאחר מותו של גולוס ותחת לחץ גובר מצד המודיעין הסובייטי, היא החלה לשתות יותר. בנטלי התגעגעה לעבודה בשירות הספנות האמריקאי, ושכנים תיארו אותה כשותה "כל הזמן". בתחילת יוני 1944 נעתר בראודר לדרישותיו של אחמרוב והסכים להורות לחברי קבוצת סילברמאסטר לדווח ישירות ל-NKGB. מאוחר יותר אמרה בנטלי שזה מה שהפך אותה נגד הקומוניזם בארצות הברית. היא העידה בפני חבר מושבעים גדול ב-1948: "גיליתי אז שארל בראודר היה רק בובה, שמישהו משך בחוטים שלה במוסקבה". הביוגרפים של בנטלי מעריכים שההתנגדויות שלה לא היו אידאולוגיות, אלא היו קשורות יותר לחוסר רצונה לקבל פקודות כל החיים ולתחושה שהשיוך מחדש של אנשי הקשר שלה לא הותירו לה תפקיד משמעותי. ב-1944, היא קיבלה הוראה לוותר על כל מקורותיה הנותרים (כולל קבוצת פרלו) והממונה הסובייטי שלה אמר לה שהיא תצטרך לעזוב את תפקידה כסגנית נשיאת השירות והספנות האמריקאית. ב-1945, בנטלי החלה רומן עם אדם שהיא חשדה שהוא סוכן FBI או סובייטי שנשלח לרגל אחריה. איש הקשר הסובייטי שלה הציע לה להגר לברית המועצות, אך בנטלי חששה שמא תוצא להורג שם. באוגוסט 1945, בנטלי הלכה למשרד ה-FBI בניו הייבן, קונטיקט, ונפגשה עם הסוכן האחראי. היא לא ערקה מיד; נראה היה שהיא ניסתה לבדוק את ה-FBI, ולא התחילה לספר את סיפורה המלא לסוכנות עד נובמבר. מצבה האישי של בנטלי המשיך להחמיר; היא הגיעה שיכורה לפגישה בספטמבר עם אנטולי גורסקי, מפקח ה-NKGB שלה. היא כעסה על גורסקי, כינתה אותו ואת חבריו הסוכנים הרוסים "גנגסטרים", ואיימה בצורה עקיפה להפוך למודיעה של ה-FBI. עד מהרה הבינה בנטלי שוויכוח זה עלול לסכן את חייה. כשגורסקי דיווח למוסקבה על הפגישה, הוא אמר שעליו "להיפטר ממנה". מוסקבה המליצה לגורסקי להתאזר בסבלנות כלפי בנטלי ולהרגיע אותה. כמה שבועות לאחר מכן, נודע כי לואיס בודנץ (עורך העיתון CPUSA ואחד ממקורותיה של בנטלי) הפך לאנטי-קומוניסט. בודנץ עדיין לא חשף את הידע שלו על פעילות הריגול, אבל הוא ידע את שמה של אליזבת בנטלי וידע שהיא מרגלת. בנטלי נלחצה מכמה כיוונים, החליטה לערוק וחזרה ל-FBI ב-7 בנובמבר 1945. בסדרה של ראיונות תחקיר עם ה-FBI החל מ-7 בנובמבר 1945, בנטלי הסגירה כמעט 150 אנשים (כולל 37 עובדים פדרליים) כמרגלים סובייטים. ה-FBI כבר חשד ברבים מאלה שהזכירה, וחלקם הוזכרו על ידי העריקים הקודמים איגור גוזנקו וויטאקר צ'יימברס. זה הגביר את האמון של ה-FBI במידע שלה. הם נתנו לה את שם הקוד "גרגורי", וג'יי אדגר הובר הורה על חיסיון קפדני ביותר של זהותה ועריקתה. הובר וראש המחלקה של חצי הכדור המערבי וויליאם סטפנסון, הודיעו ללונדון על עריקתה של בנטלי. ראש המדור התשיעי (ריגול נגד נגד ברית המועצות) החדש של שירות הביון החשאי הבריטי, קים פילבי, היה סוכן כפול סובייטי (שנמלט לברית המועצות ב-1963) שהתריע למוסקבה על בנטלי, והם הפסיקו את הקשר עם הרשת שלה כשה-FBI החל את המעקבים. מפקח ה-NKGB של בנטלי, גורסקי, המליץ שוב למוסקבה "לחסל" אותה; ההצעה נדחתה שוב. הפרת הסודיות של פילבי סביב עריקתה של בנטלי סיכלה ניסיון בן שנה של ה-FBI להעסיק אותה כסוכנת כפולה. בנוסף, בגלל השבתת פעילות הריגול הסובייטי, מעקבי ה-FBI אחר הסוכנים שמסרה בנטלי לא העלו ראיות שניתן להשתמש בהן כדי להעמידם לדין. כ-250 סוכני FBI הוקצו לתיק בנטלי, עקבו אחר כיוונים שסיפקה (באמצעות האזנות טלפון, מעקבים ויירוט דואר) וחקרו אנשים ששמם נמסר על ידה. ה-FBI, חבר המושבעים הגדול וועדות הקונגרס ראיינו, בסופו של דבר, רבים מהמרגלים, לכאורה, הללו, שהפעילו את זכותם בתיקון החמישי שלא להעיד. עבור הובר וכמה אנשי מודיעין של ה-FBI והצבא, האישור של בנטלי היה פענוח פרויקט וינונה של סוף שנות ה-40 עד תחילת שנות ה-50, של תקשורת בזמן מלחמה בין סוכני מודיעין סובייטים למוסקבה. בנטלי כונתה בתקשורת זו בשם הקוד שנתנה ל-FBI, ונידונו בהם כמה מאנשי הקשר והמסמכים הידועים שלה שידוע שהעבירה לסובייטים. פרויקט וינונה המסווג נחשב כה סודי עד שממשלת ארצות הברית לא הייתה מוכנה לחשוף אותו כדי לתת אפשרות לחומר שלו לשמש כראיה במשפט. גם הנשיאים פרנקלין ד' רוזוולט או הארי טרומן לא היו מודעים לפרויקט בשמו, למרות שהנשיאים קיבלו חלק ממסקנותיו כסיכומים של ג'יי אדגר הובר בדוחות מודיעין שבועיים. כשהסיכויים להצלחת העמדה לדין נראו לא סבירים, הובר מסר את שמותיהם של כמה מאנשי הקשר של בנטלי לחברי הקונגרס מתוך הבנה שהמרגלים הנאשמים ייחקרו על ידי ועדות הקונגרס. הוא האמין שהחשדנות וההאשמות הציבוריות יספיקו כדי להרוס להם את הקריירה. התובע הכללי, טום סי קלארק, הציג את תיק בנטלי בפני חבר מושבעים גדול, אם כי לא הייתה לו תקווה להגשת כתב אישום. בנטלי העידה בפני חבר המושבעים הגדול הזה מספר פעמים לפני אפריל 1948, ופרטים על המקרה שלה החלו לדלוף לעיתונות. בנטלי החליטה לחשוף את הסיפור המלא שלה בעצמה כדי לשמור על שליטה רבה יותר, ונפגשה עם העיתונאים של ניו יורק World-Telegram נלסון פרנק ונורטון מוקרידג'. במשך ארבעה ימים רצופים פרסם העיתון סדרה של כתבות בעמוד הראשון על "הבלונדינית הצעירה והיפהפייה ללא שם" שחשפה טבעת של מרגלים: "טבעת אדומה שחשפה מלכה בלונדינית" (21 ביולי 1948); "סודיות-על מסתירה כאן את תאי הריגול של רוסיה" (22 ביולי 1948); "אזרחים הוכנסו בעורמה לטבעת ריגול על ידי אמריקאים אדומים" (23 ביולי 1948), ו"מנהיגי הקומוניסטים הורו לבודנץ לסייע למלכת המרגלים האדומה" (26 ביולי 1948). בנטלי זומנה להעיד בשימוע פומבי של ועדת הפעילות הלא-אמריקאית של בית הנבחרים (HUAC) ב-31 ביולי 1948, ימים ספורים לאחר פרסום מאמרי ה-World-Telegram. לפי הביוגרפיה של אולמסטד, דיווחי העיתונאים והניתוחים של עדותה של בנטלי השתנו בהתאם לתפישת עולמם. עיתון הניו יורק ג'ורנל-האמריקני, האנטי-קומוניסט החריף תיאר את בנטלי כ"ניו יורקרית בלונדינית ותכולת עיניים" "חטובה" ש"פיתתה" סודות ממקורותיה, אך איי ג'יי ליבלינג מהניו יורקר לעג לסיפורה וכינה אותה "אגוז מוסקט מאטה הארי". בנטלי הציגה את עצמה כתמימה וחפה מפשע, שהושחתה על ידי הפרופסורים הליברליים שלה בוואסר ופותתה לריגול על ידי גולוס. ב-3 באוגוסט 1948, במהלך דיונים נוספים של HUAC, החלה בנטלי לקבל אישור מסוים מצ'יימברס. תחת זימון על ידי HUAC, הוא העיד שהוא מכיר לפחות שניים מאנשי הקשר של בנטלי (ויקטור פרלו וצ'ארלס קרמר) כקומוניסטים וחברים בקבוצת הוור הקודמת שלו. צ'יימברס גם תמך בהאשמה שלה שהארי דקסטר ווייט, כלכלן בולט שעבד במשרד האוצר, היה אוהד קומוניסטי. למרות שרוב אלה שהואשמו על ידי בנטלי הפעילו את התיקון החמישי וסירבו להעיד, כמה מהם הכחישו את טענותיה. הבולט ביותר היה הארי דקסטר ווייט, שמת מהתקף לב מספר ימים לאחר עדותו ב-HUAC. בנטלי העידה במשפטיהם של ארבעה מרגלים: משפט שבועת השקר של רמינגטון, שיבוש משפט של אייב ברוטמן, ומשפטיהם של יוליוס ואתל רוזנברג בגין קשירת קשר לביצוע ריגול. בנטלי, הייתה מעורבת בפרשת רוזנברג, בשני נושאים: פעולותיהם של קומוניסטים אמריקאים בהפיכתם למרגלים עבור ברית המועצות, ויצירת קשר (ולו במעורפל) בין יוליוס רוזנברג לגולוס. היא העידה כי קיבלה טלפונים מאדם שהזדהה כיוליוס, ולאחר מכן נפגש איתו גולוס. כמה כתבים ופרשנים היו סקפטיים לגבי טענותיה של בנטלי. מכיוון שחלק מאלה שהיא האשימה היו דמויות בולטות בשני ממשלים דמוקרטיים. הדמוקרטים היו להוטים במיוחד להכפיש אותה; הנשיא טרומן, בשלב מסוים, תיאר את עדותה כ"דג הרינג אדום" בהשראה רפובליקנית. הרפובליקנים, בתורם, האשימו את טרומן בטיוח ריגול קומוניסטי. קונפליקטים מסוג זה, יחד עם פחדים מהכוח הקומוניסטי הסובייטי באירופה והדיונים המתוקשרים יותר ויותר של HUAC, היוו את הרקע של המקארתיזם. צייד המכשפות אחר קומוניסטים שיזם הסנאטור ג'וזף מקארתי (R-Wisconsin) הפך לגורם מרכזי בפוליטיקה הפנימית האמריקאית של שנות ה-50. בנטלי הופיעה בתוכנית "פגוש את העיתונות" של רדיו NBC ב-6 באוגוסט 1948, בתחנת הרדיו WOR. ב-12 בספטמבר היא הייתה האדם הראשון שהתראיין בשידור הטלוויזיה הראשון של ה-NBC "פגוש את העיתונות" בתחנת הרדיו WNBT. העיתונאים בתוכנית כללו את נלסון פרנק, אינז רוב, ססיל בראון ולורנס ספיבק. בנטלי נשאלה שלוש פעמים על ידי בראון אם היא תאשים את ויליאם רמינגטון בכך שהוא קומוניסט ללא הגנה של הקונגרס, ולבסוף היא עשתה זאת. כאשר רמינגטון נקרא להעיד בפני מועצת ביקורת נאמנות של טרומן, ג'וזף ל. ראוה ג'וניור הגן עליו. עורך דינו של רמינגטון, ריצ'רד גרין, ביקש מבנטלי לחזור בה מההאשמה עד 30 בספטמבר. כשהיא לא עשתה זאת, גרין הגיש תביעת דיבה בסך 100,000 דולר פיצויים ב-6 באוקטובר 1948 נגד בנטלי, NBC ונותני החסות לתוכנית פגוש את העיתונות General Foods. בנטלי לא התייצבה בבית המשפט באוקטובר, וגרין אמר ב-29 בדצמבר שהוא מסר לה באופן אישי זימון. בתקווה להכפיש אותה, עורכי הדין של רמינגטון שכרו בלשים פרטיים כדי לחקור את עברה. הם הפיקו עדויות לאלכוהוליזם, תקופות של דיכאון חמור וניסיון התאבדות כסטודנטית בפירנצה, טענה שהתזה לתואר השני שלה נכתבה על ידי מישהו אחר ושהיא הייתה מופקרת מינית (לפי אמות המידה של היום) מאז הקולג'. בנטלי לא העידה בדיון במועצת הנאמנות של רמינגטון, ו-NBC סגרה את תביעת הדיבה מחוץ לבית המשפט על סך 10,000 דולר. לאחר הקשר שלה עם הרשויות האמריקאיות, חייה האישיים של בנטלי הפכו סוערים יותר ויותר. היא המשיכה לשתות בכבדות, נמנעה מכמה זימונים, הייתה מעורבת בתאונות דרכים וניהלה מערכת יחסים עם גבר שהכה אותה קשות. התקריות הללו והתנהגותה הלא נורמטיבית גרמו לדאגה של המפעילים שלה ב-FBI ולמחשבה שיש לה בעיות נפשיות. בנטלי, שתוארה כרגועה ומקצועית על דוכן העדים, זכתה לשבחים על ידי תובעים שבתיקים שלהם היא תמכה. עם זאת, היא חידדה וקישטה פרטים מסיפורה במהלך הופעות חוזרות ונשנות בפני חבר המושבעים הגדול, ועדות הקונגרס ומשפטים של חבר מושבעים. מידע שהועבר לה על תהליך ייצור גומי סינתטי שבמקורו היה "עמום" ו"כנראה חסר ערך" הפך ל"סופר-סודי" ו"דבר מסובך ביותר". בנטלי אמרה שבאמצעות הריגול הייתה לה ידיעה מוקדמת על פשיטת דוליטל על יפן ועל פלישות יום ה-D לצרפת; שתי הטענות היו ככל הנראה מוגזמות. משפטו הראשון של רמינגטון החל בסוף דצמבר 1950. רוי כהן, לימים היועץ הראשי של ועדת המשנה לפעולות ממשלתיות של הסנאטור ג'וזף מקארתי וכבר אנטי-קומוניסט בולט, הצטרף לצוות המשפטי של התביעה. בנטלי סיפקה פרטים על מעורבותו של רמינגטון ועל קונספירציית הריגול. ההגנה שלו הייתה שהוא מעולם לא טיפל בחומר מסווג כלשהו, ולכן לא יכול היה לתת כזה לבנטלי. אולם לדברי כהן: "חיפשנו בארכיון וגילינו את הקבצים על התהליך. מצאנו גם את לוחות הזמנים של המטוסים, שהוגדרו בדיוק כפי שהיא אמרה, ותזכירים בין-משרדיים וטבלאות של אנשי צוות שהוכיחו שלרמינגטון יש גישה לשני הפריטים הללו. גילינו גם את בקשתו של רמינגטון לוועדה ימית שבה הוא ציין במפורש כי הוא, בתפקידו הנוכחי במחלקת המסחר, מופקד על מידע צבאי סודי הכולל מטוסים, חימוש, מכ"ם ופרויקט מנהטן (פצצת האטום)". 11 עדים העידו במשפט שידעו שרמינגטון הוא קומוניסט, כולל בנטלי ואשתו לשעבר, אן רמינגטון.  בנטלי גם העידה כי הארי דקסטר ווייט היה אחראי להעברת לוחות האוצר המיועדים להדפסת מטבעות של בעלות הברית בגרמניה הכבושה, לברית המועצות, שהשתמשה בהם להדפסת מיליוני מארקים. חיילים רוסים החליפו מטבעות אלה בסחורות ובמטבע קשה. פעולה זו היוותה זרז לעליית השוק השחור ולאינפלציה ברחבי המדינה הכבושה, שעלו לארצות הברית 250 מיליון דולר. בנטלי כתבה באוטוביוגרפיה שלה, "יצאו מהשעבוד" (1951), שהיא "יכלה באמצעות הארי דקסטר ווייט לארגן שמשרד האוצר של ארצות הברית יעביר את לוחות ההדפסה בפועל לרוסים". היא העידה ב-1953 בוועדת המשנה של הסנאט של מקארתי, כי היא מילאה אחר ההוראות של קומיסריון הפנים העממי של ברית המועצות (NKVD) באמצעות תושב ניו יורק, איסק עבדולוביץ' אחמרוב, להעביר הודעה דרך לודוויג אולמן וסילברמאסטר עבור וויט כדי "להפעיל לחץ על משלוח הלוחות לרוסיה". בנטלי לא הזכירה קודם לכן את לוחות ההדפסה בתחקירים או בעדות, ולא הייתה אז ראיה שיש לה תפקיד כלשהו בהעברת הלוחות. הביוגרפית של בנטלי, קתרין אולמסטד, הגיעה למסקנה שבנטלי "משקרת לגבי תפקידה בשערורייה", תוך שהיא מציינת את מסקנתו של ההיסטוריון ברוס קרייג "שכל ה'תוכנית' הייתה בדיה מוחלטת". לדעתה, לא לבנטלי ולא לוויט היה תפקיד בהעברת הלוחות. לאחר פרסום הביוגרפיה של אולמסטד בשנת 2002, מזכר שנמצא בארכיונים הסובייטיים החדשים, אישר את עדותה של בנטלי. גאיק אובקימיאן (ראש הדסק האמריקאי של ה-NKVD) ציטט דוח מ-14 באפריל 1944 בתזכיר לפיו, "בעקבות ההנחיות שלנו" באמצעות סילברמאסטר, ווייט "השיג את ההחלטה החיובית של משרד האוצר לספק לצד הסובייטי את הלוחות לחריטת סימני הכיבוש הגרמני". בנטלי התבקשה להעיד בפני מספר גופים שחקרו ריגול והשפעה קומוניסטיים בארצות הברית לאחר עריקתה, והמשיכה להתייעץ מדי פעם עם ה-FBI עד סוף חייה. היא החלה לקבל תשלומים עבור עדות ב-1952, מה שהפך אותה למודיעת FBI בתשלום. לדברי קתרין ס. אולמסטד, בנטלי קיבלה בקשות תכופות מקבוצות קתולים וחיילים משוחררים "ששמחו לשלם לה שכר של 300 דולר". בנטלי הייתה מנהלת מצליחה בחברת ספנות רווחית בזמן שהייתה עם הקומוניסטים. לאחר עריקתה פרנסה את עצמה בעבודת מזכירות והוראה. בשנת 1948, היא הומרה לקתולית על ידי בישוף העזר העתידי של ניו יורק פולטון ג'יי שין. בנטלי הוזמנה לעיתים קרובות על ידי קבוצות קתוליות להרצות על קומוניזם וניסיונה בתנועה הקומוניסטית. ב-3 בדצמבר 1963, בגיל 55, נפטרה בנטלי לאחר ניתוח סרטן בטן בבית החולים גרייס-ניו הייבן בניו הייבן, קונטיקט. מודעות אבל פורסמו בניו יורק טיימס ובוושינגטון פוסט. אולמסטד מראה בביוגרפיה שלה את הניגוד הבולט בין תשומת הלב שהוקדשה למותה של בנטלי לבין מותו של צ'יימברס שנתיים קודם לכן; הנשיונל ריוויו הקדיש גיליון זיכרון מיוחד למותו של צ'יימברס, אך הקצה רק פסקה לבנטלי. מגזין טיים הקדיש שני עמודים להספד שלו על צ'יימברס, אך נתן למותה של בנטלי אזכור בן שני משפטים במדור "אבני דרך". (צ'יימברס עבד עבור שני המגזינים). למרות שבנטלי לא הוסיפה את צ'יימברס לעדותה בסוף יולי 1948, רוברט א' סטריפלינג אמר שעדותה גרמה לו "לחשוב על צ'יימברס". הוא זימן אותו; צ'יימברס הופיע כמה ימים אחרי בנטלי, וחשף את אלג'ר היס. בנטלי חשפה שתי רשתות של מרגלים, שבסופו של דבר מנו יותר מ-80 אמריקאים שעסקו בריגול למען הסובייטים. עדותה הפומבית (שהחלה ביולי 1948) הפכה לסנסציה תקשורתית, והייתה לה השפעה רבה על העמדה לדין של מקרי ריגול סובייטיים בשנות ה-50. זה גם הוסיף לחששות האמריקאים מקונספירציה קומוניסטית נרחבת בתוך הממשלה, שאותה אוהד מקארתי.  בנטלי לא סיפקה ראיות תיעודיות שתומכות בטענותיה, וכתבים והיסטוריונים היו חלוקים ביניהם במשך עשרות שנים לגבי תקפותן של טענותיה. במהלך שנות ה-90, הסרת הסיווג של מסמכים סובייטים ושבירת הקוד של פרויקט וינונה העניקו אמון מסוים לטענותיה. מדיה וקבצים בנושא אליזבט בנטלי בוויקישיתוף Vassiliev, Alexander (2003), Alexander Vassiliev's Notes on Anatoly Gorsky's December 1948 Memo on Compromised American Sources and Networks, נבדק ב-21 באפריל 2012 {{citation}}: (עזרה) לפרויקט ההיסטוריה הבין-לאומית של המלחמה הקרה (CWIHP) יש את הטקסט המלא של מחברותיו של סוכן KGB לשעבר אלכסנדר ואסילייב, המכיל עדויות על שיתוף הפעולה של בנטלי עם הסובייטים. ציר זמן וארכיון של טבעת ריגול אינטראקטיבית של רוזנברג ספריית הנשיאות של טרומן ריאיון להיסטוריה בעל פה עם סטיבן ג'יי ספינגרן ריגול סובייטי מחתרתי (NKVD) בסוכנויות של ממשלת ארצות הברית 21 באוקטובר 1946, ה-FBI (קובץ 350+ עמודים המתאר את ההאשמות של בנטלי, ודוחות מעקב של ה-FBI על האנשים שהיא כינתה) ספריית הקונגרס Getty Images אנציקלופדיית ואסר ואסר מידע Fine Art America חוטי המוזיאון הלאומי לתולדות נשים ספרטקוס חינוכית AuthenticHistory.com AllPosters.com Getty Images NBC פגוש את העיתונות קסלר, לורן (2003). ילדה חכמה: אליזבת בנטלי, המרגלת שהובילה את עידן מקארתי. הארפרקולינס. מסת"ב 0-06-018519-8. יוספסון, הרולד (2000). "בנטלי, אליזבת טריל (1908–1963), פעילת מפלגה קומוניסטית ועדת ממשלה". www.anb.org (באנגלית). doi:10.1093/anb/9780198606697.article.0700019. מסת"ב 978-0-19-860669-7. Olmsted 2002, p. 100 Haynes, John Earl; Klehr, Harvey (25 באוקטובר 2005). In Denial: Historians, Communism & Espionage. Encounter Books. pp. 76, 77. ISBN 1-59403-088-X. {{cite book}}: (עזרה) Lauren Kessler's 2003 biography spells Bentley's middle name as 'Turrill'. Kessler 2003, p. 14 "Red Spy Tells Of Childhood In Connecticut Town". Associated Press Hartford Courant. 4 באוגוסט 1948. נבדק ב-29 במאי 2008. {{cite news}}: (עזרה) Kessler 2003, p. 15 Olmsted 2002, p. 1 "The Network". Time. 9 באוגוסט 1948. אורכב מ-המקור ב-30 בספטמבר 2007. נבדק ב-29 במאי 2008. She was born in Connecticut, graduated from Vassar (1930) and had taken an M.A. degree at Columbia. {{cite news}}: (עזרה) Galagher, Dorothy (3 בנובמבר 2002). "The Witness; review of Red Spy Queen". The New York Times. {{cite news}}: (עזרה) Olmsted 2002, p. 6"Red Spy Queen". אורכב מ-המקור ב-27 באוגוסט 2007. נבדק ב-20 באוקטובר 2007. {{cite web}}: (עזרה) Olmsted 2002, p. 122 Kessler 2003, p. 40 Olmsted 2002, p. 18 Olmsted 2002, p. 15 "Elizabeth Bentley". PBS NOVA: Secrets, Lies, and Atomic Spies. 5 בפברואר 2002. נבדק ב-15 באוגוסט 2016. {{cite web}}: (עזרה) "Juliet Poyntz". Sparacus Educational. 5 בפברואר 2002. נבדק ב-15 באוגוסט 2016. {{cite web}}: (עזרה) Benson, Robert Louis; Warner, Michael (19 במרץ 2007). "Venona: Soviet Espionage and the American Response 1939–1957". Central Intelligence Agency. אורכב מ-המקור ב-13 ביוני 2007. {{cite journal}}: (עזרה); Cite journal requires |journal= (עזרה) Kessler 2003, p. 63 Olmsted 2002, p. 22 Kessler 2003, p. 77 Kessler 2003, p. 150 Olmsted 2002, p. 45 Olmsted 2002, pp. 50, 51 Olmsted 2002, pp. 63–65 Olmsted 2002, p. 67 Grand jury testimony in United States of America vs. Alger Hiss, quoted in Olmsted 2002, p. 69 Olmsted 2002, p. 69, Kessler 2003, p. 100 Olmsted 2002, p. 78 Olmsted 2002, p. 93 Weinstein & Vassiliev 2000, p. 102. "Elizabeth Bentley – Spy". Spartacus Educational (באנגלית). נבדק ב-2022-01-14. Knight, Amy W. (2006) How the Cold War Began: The Igor Gouzenko Affair and the Hunt for Soviet Spies. Carroll & Graf. p. 93. מסת"ב 0-7867-1816-1 Olmsted 2002, p. 105 Weinstein & Vassiliev 2000, pp. 106–108. Olmsted 2002, pp. 106–107 Kessler 2003, pp. 144–147 Schrecker, Ellen (1998). Many Are the Crimes: McCarthyism in America. Little, Brown. pp. 173, 174. ISBN 0-316-77470-7. Olmsted 2002, p. 117 Catalog of Copyright Entries: Third Series: 1948. 430. 1948. נבדק ב-2 באוקטובר 2018. {{cite book}}: (עזרה) "Hearings before the Committee on Un-American Activities, House of Representatives, 80th Congress, 2nd Session, Public Law 601 (Section 121, Subsection Q (2))". נבדק ב-11 באוגוסט 2013. {{cite web}}: (עזרה) Olmsted 2002, p. 134 "Programs on the Air: Radio". The New York Times. 6 באוגוסט 1948. p. 34. {{cite news}}: (עזרה) "Radio and Television: 'Meet the Press' Goes on NBC Video Network Starting Sunday". The New York Times. 10 בספטמבר 1948. p. 46. {{cite news}}: (עזרה) "Radio and Television Programs: Today's Leading Events: Television". The New York Times. 12 בספטמבר 1948. p. X8. {{cite news}}: (עזרה) "Remington Makes Libel Suit Threats". Washington Post. 24 בספטמבר 1948. p. 10. {{cite news}}: (עזרה) "Board Doubts If Remington Was Loyal". Washington Post. 29 בספטמבר 1948. p. 3. {{cite news}}: (עזרה) "Fact or Libel". Washington Post. 30 בספטמבר 1948. p. 14. {{cite news}}: (עזרה) "Remington Files $100,000 Libel Suit: Names Miss Bentley, Who Said He Was a Communist, NBC and Television Sponsor". The New York Times. 7 באוקטובר 1948. p. 9. {{cite news}}: (עזרה) "Leonard Lyons". The New York Times. 14 באוקטובר 1948. p. B14. {{cite news}}: (עזרה) "Elizabeth Bentley Served in Libel Suit". Washington Post. 30 בדצמבר 1948. p. 10. {{cite news}}: (עזרה) Congress, United States. (1950). Congressional Record: Proceedings and Debates of the ... Congress. U.S. Government Printing Office. pp. 12138–12139. Olmsted 2002, p. 161 Olmsted 2002, pp. 102, 163 Olmsted 2002, p. 195 Cohn, Roy (1968) McCarthy. New American Library. p. 38. מסת"ב 978-1125326596 William Remington Van Hook, James C. (2005). "Review of Treasonable Doubt: The Harry Dexter White Spy Case". Studies in Intelligence. 49 (1). אורכב מ-המקור ב-13 ביוני 2007. {{cite journal}}: (עזרה) Craig 2004, Ch. 5. Bentley 1951, p. 241 "Testimony of Elizabeth Bentley," S. Prt. 107-84 – Executive Sessions of the Senate Permanent Subcommittee on Investigations of the Committee on Government Operations (McCarthy Hearings 1953–54), Vol. 4, p. 3427 Olmsted 2002, p. 187 Olmsted 2002, p. 186 Craig 2004, p. 245. Schecter, Jerrold L. (2002). Sacred Secrets: How Soviet Intelligence Operations Changed American History. Potomac Books. p. 122. ISBN 1-57488-522-7. Olmsted 2002, pp. 179–180 Olmsted 2002, pp. 112, 197–198, 200 Olmsted 2002, pp. 147–148, 150 "Elizabeth Bentley Is Dead at 55. Soviet Spy Later Aided U.S. Wartime Agent Went to F.B.I. in 1945. Testified at Trial of Rosenbergs". The New York Times. 4 בדצמבר 1963. נבדק ב-7 במאי 2008. {{cite news}}: (עזרה) "Elizabeth Bentley, Ex-Red Agent Who Bared Spy Network". Associated Press, in The Washington Post. 4 בדצמבר 1963. נבדק ב-7 במאי 2008. {{cite news}}: (עזרה) Olmsted 2002, p. 203 Stripling, Robert E. (1949). The Red Plot Against America. Drexel Hill, Pennsylvania: Bell Publishing Company. pp. 95–96. ISBN 9780405099762. נבדק ב-25 באוקטובר 2017. {{cite book}}: (עזרה) Haynes, John Earl; Klehr, Harvey (25 באוקטובר 2005). In Denial: Historians, Communism & Espionage. Encounter Books. pp. 76, 77. ISBN 1-59403-088-X. {{cite book}}: (עזרה)