laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הלן סירל

הלן סירל, באנגלית: Helen Searle (1834–1884), הידועה גם בשמה הנשוי הלן סירל פטיסון, הייתה ציירת טבע דומם אמריקאית שהייתה קשורה מבחינה סגנונית לאסכולת הציור של דיסלדורף. סירל הייתה בתו של האדריכל הנרי סירל. היא נולדה בברלינגטון, ורמונט, וגדלה מגיל עשר ברוצ'סטר, ניו יורק. היא החלה לצייר טבע דומם של פרחים ופירות בשלב מוקדם בחייה; בשנת 1863 היא הציגה כמה ב"באזאר בית החולים לתינוקות" ובשנה שלאחר מכן באקדמיה לאמנויות יפות באפלו. היא לימדה ציור ורישום בסמינר הנשים של גברת בריאן בבטאוויה. בשנת 1866 היא ערכה את התערוכה הראשונה שלה, באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. מ-1867 עד 1871 למדה אמנות בדיסלדורף, גרמניה, ועבדה באופן פרטי עם יוהאן וילהלם פרייר, שהיה קשור לתנועה הידועה כבית הספר לציור בדיסלדורף. פרייר מיעט לקחת סטודנטים פרטיים אך עשה חריגה במקרה שלה. הסגנון הבוגר שלה דומה מאוד לשלו, עם פחות פרטים וצבע עדין יותר, והיו שציינו שהיא כמעט שווה לו כציירת אמן. התצוגות שלה בתקופה זו, למשל אצל סוחרי האמנות של דיסלדורף Bismeyer & Kraus במרץ 1870, זכו לשבחים רבים בעיתונות. בשנת 1872, חזרה סירל לארצות הברית והקימה סטודיו בוושינגטון הבירה. מאוחר יותר היא תשוב לאירופה לזמן מה, והיא הציגה טבע דומם של פירות בסלון פריז של 1879. סירל הייתה ציירת טבע דומם מבוססת אשר כונתה "אחת מציירי הפירות והפרחים הטובים ביותר" של סוף המאה ה-19 באמריקה. היו לה הזמנות ותערוכות מרכזיות ברחבי גרמניה, בסלון פריז ובאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. רוב הציורים שלה נמצאים כעת בידיים פרטיות, אך חלקם נמצאים באוספים הנראים לציבור, כגון המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן ומוזיאון האמנות של ווסטר. בזמן שהתגוררה בדיסלדורף, פגשה סרל צייר אמריקאי אלמן, ג'יימס ויליאם פטיסון (1844–1915); ב-1876 הם נישאו. במשך זמן מה הם חיו במושבת האמנים מצפון לפריז. החל משנת 1882, בני הזוג בילו בשיקגו ובניו יורק, לפני שעברו לג'קסונוויל, אילינוי, שם מונה ג'יימס פטיסון לראש בית הספר לאמנויות יפות באקדמיה הנשית של ג'קסונוויל. הלן סירל פטיסון מתה בג'קסונוויל בנובמבר 1884. מדיה וקבצים בנושא הלן סירל בוויקישיתוף Clement, Clara Erskine. Women in the fine arts, from the Seventh Century B.C. to the Twentieth Century A.D.. Houghton Mifflin, 1904, pp. 265–66. Kunstmuseum Düsseldorf and Galerie Paffrath, Lexikon Der Düsseldorfer Malerschule 1819–1918, 3 vols., Volume 3, Munich: Bruckmann, 1998, ISBN 3-7654-3011-0, p. 268 James William Pattison (1844–1915)", M. Christine Schwartz Collection, 2011 Love, Richard H., and Carl William Peters. Carl W. Peters: American Scene Painter from Rochester to Rockport. University of Rochester Press, 1999, p. 44. Gerdts, William H. Art Across America: Two Centuries of Regional Painting, volume 1. Abbeville Press, 1990, p. 197. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הלן סירל".
ראמה (נפת ג'נין)

ראמה (בערבית: الرامة) הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון, המשתייך לנפת ג'נין של הרשות הפלסטינית. הכפר ממוקם 27 קילומטרים דרום-מערבית לג'נין. בסקר הארכאולוגי שנערך בשומרון לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו בראמה חרסים מהתקופות הישראלית I ו-II, הפרסית, ההלניסטית, הרומית-ביזנטית, ימי הביניים והעות'מאנית. ברישומי המס העות'מאניים שנערכו בשנת 1596, ראמה נזכרת ככפר בנפת ("נאחיה") "ג'בל סאמי" במחוז ("ליוואא'") של שכם. במקום נרשמו 17 משפחות, כולן מוסלמיות, ששילמו מס אחיד של 33.3% על תוצרת חקלאית כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עיזים ו/או כוורות, בית בד לשמן זית או דבש ענבים, בנוסף להכנסו מזדמנות ולמס אזורי, סה"כ 5,774 אקצ'ה. הכפר נזכר בשנת 1838 ככפר בנפת "א-שראוויה א-שרקייה", צפונית לשכם. בשנת 1870 ביקר במקום חוקר ארץ ישראל הצרפתי, ויקטור גרן, וכתב כי בראמה מתגוררים 120 איש. הוא מצא במקום בורות מים עתיקים. בסקר של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (1882) נכתב כי ראמה הוא "כפר בולט לעין, השוכן על גבעה מעל המישור הקטן, עם בית מרכזי גבוה. גודלו של הכפר בינוני, ותחתיו עצי זית. מדרונות הגבעה תלולים. על-פי מפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי רשויות המנדט הבריטי, התגוררו בראמה 149 איש, כולם מוסלמים. במפקד של שנת 1931 נמנו בכפר 186 תושבים, שחיו ב-39 בתים, כולם מוסלמים. בסקר הכפרים של 1945 נמנו במקום 280 איש, כולם מוסלמים. שטח הכפר לפי הסקר היה 4,768 דונמים. מתוכם, 244 הוקצו למטעים, 1,487 לדגנים, ו-6 דונם היוו שטח בנוי. במפקד אוכלוסין שבוצע על ידי שלטונות ירדן בשנת 1961, נמנו בכפר 376 תושבים. משה כוכבי (ע), יהודה, שומרון וגולן: סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח, ירושלים: כרטא ירושלים, 1972, עמ' 214 Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 126 Robinson and Smith, 1841, vol. 3, 2nd Appendix, p. 129 Guerin, 1875, pp. 215-216 Conder and Kitchener, 1882, SWP II, pp. 154-155 Barron, 1923, Table V, Sub-district of Hebron, p. 10 Mills, 1932, p. 34 Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 149 Government of Jordan, 1964, p. 13
ג'יימס סווייר קונוויי

ג'יימס סווייר קונוויי (באנגלית: James Sevier Conway;‏ 9 בדצמבר 1798 – 3 במרץ 1855) היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו הראשון, מקבלתה של ארקנסו כמדינה בארצות הברית ב-1836 ועד 1840. ג'יימס סווייר קונוויי נולד במחוז גרין שבטנסי כבנם של תומאס ואן (לבית רקטור) קונוויי. אביו נולד במחוז פיטסילבניה שבווירג'יניה ב-1771, ומקור משפחתו היה מקונווי שבוויילס. תומאס קנווויי העסיק מורים פרטיים כדי להעניק חינוך לשבעת בניו ושלוש בנותיו. ב-1818 עברה המשפחה לסנט לואיס, שם למד קונוויי את מקצוע המדידה מדודו, ויליאם רקטור, שהיה המודד הראשי של אילינוי, מיזורי וארקנסו. ב-1820 התפטר קונוויי ממשרת הפקיד הנודד של מחוז קול במיזורי כדי לשמש כסגן המודד של טריטוריית ארקנסו שהוקמה אז, שם הוא רכש חלקת אדמה במחוז המפסטד (כיום מחוז לאפייט). באותה תקופה הוא הכיר את מרי ג'יין ברדלי, שעברה לשם עם משפחתה ממחוז וילסון שבטנסי. ב-1825 נישאו השניים, ונולדו להם עשרה ילדים, מתוכם חמישה נפטרו בינקותם או בילדותם. ב-1832 מונה קונוויי כמודד הראשי של טריטוריית ארקנסו, ובתפקיד זה שימש עד 1836. באותה שנה התקבלה ארקנסו כמדינה בארצות הברית, וקונווויי נבחר כמושל ארקנסו הראשון. ממשלו התמקד בפיתוח מערכת החינוך והכבישים של המדינה. הוא הורה למיליציה המדינתית לסייר בגבול המערבי ופעל להקמת מאגר הנשק הפדרלי בליטל רוק. הוא פעל להשגת מימון להקמת בית סוהר מדינתי. הוא דרבן את האספה הכללית של ארקנסו להקמת ספרייה מדינתית ואוניברסיטה, אך ללא הצלחה. ב-1840 סיים קונוויי את כהונתו כמושל ושב למחוז לאפייט, שם הוא שימש בשלוש תקופות שונות כמנהל הדואר של המחוז. ג'יימס סווייר קונוויי נפטר כתוצאה מסיבוכים של דלקת ריאות ב-3 במרץ 1855 הוא נטמן בבית הקברות בית הקברות של קונוויי, ליד בראדלי, ארקנסו. על שמו קרוי מחוז קונוויי שבארקנסו. Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 63. מדיה וקבצים בנושא ג'יימס סווייר קונוויי בוויקישיתוף ג'יימס סווייר קונוויי באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית) ג'יימס סווייר קונוויי באנציקלופדיה של ארקנסו (באנגלית) ג'יימס סווייר קונוויי באתר The Political Graveyard (באנגלית) ג'יימס סווייר קונוויי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
נורברטו מנדס

נורברטו דורוטאו מנדס (בספרדית: Norberto Doroteo Méndez;‏ 5 בינואר 1923 – 22 ביוני 1998), או בכינויו טוצ'ו, היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי. מנדס זכור בעיקר כמלך השערים בכל הזמנים של טורניר הקופה אמריקה עם 17 שערים. מנדס שיחק בקבוצות הורקאן, ראסינג קלוב וטיגרה. הוא זכה עם ראסינג קלוב שלוש פעמים בליגה הארגנטינאית בין השנים 1949–1951. מנדס פעם צוטט אחרי פרישתו אומר כי בחייו היו שלוש אהבות גדולות: הוראקן הייתה חברתו, ראסינג אשתו ונבחרת ארגנטינה תשוקתו. במדי נבחרת ארגנטינה מנדס ערך 31 הופעות בהן כבש 19 שערים. הוא זכה עימה בקופה אמריקה 1945 וסיים ככובש המצטיין עם 6 שערים, בצוותא להלנו דה פרייטס הברזילאי. בטורניר זה כבש שלושער בניצחון 1–3 על היריבה הגדולה ברזיל. שנה אחר כך, ארגנטינה זכתה שוב בקופה אמריקה עם ניצחון 0–2 במשחק המכריע על ברזיל. גם הפעם היה זה מנדס שכבש לזכותה את השערים. עם הזכייה הנוספת בקופה אמריקה 1947, והשלישית ברציפות, מנדס מחזיק בשיא כמלך שערי המפעל בכל הזמנים עם 17 שערים בצוותא לזיזיניו הברזילאי. הורקאן קופה אסקובר (2): 1942, 1943 קופה בריטניקה: 1944 ראסינג קלוב אליפות ארגנטינה (3): 1949, 1950, 1951 נבחרת ארגנטינה קופה אמריקה (3): 1945, 1946, 1947 קופה ליפטון: 1945 קופה ניוטון: 1945 אישיים מלך השערים בקופה אמריקה: 1945 מדיה וקבצים בנושא נורברטו מנדס בוויקישיתוף נורברטו מנדס, באתר Transfermarkt נורברטו מנדס, באתר National Football Teams נורברטו מנדס, באתר FootballDatabase.eu נורברטו מנדס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Jonathan Wilson, Angels With Dirty Faces: The Footballing History of Argentina, Orion, 11 August 2016
טושיקאזו יאמאנישי

טושיקאזו יאמאנישי (ביפנית: 山西 利和; נולד ב-15 בפברואר 1996) הוא אתלט יפני, זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) ופעמיים ברציפות אלוף עולם (דוחה 2019 ויוג'ין 2022) בהליכה ל-20 ק"מ. באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה, קטר זכה יאמאנישי במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:26:34 שעות, לפני וסילי מיזינוב שהשתתף כאתלט נייטרלי מורשה (1:26:49 שעות) ופרסס קרלסטרם משוודיה (1:27:00 שעות). באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט זכה במדליית ארד בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:28 שעות, אחרי מאסימו סטאנו מאיטליה (1:21:05 שעות) וקוקי איקדה מיפן (1:21:14 שעות). באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:07 שעות, לפני קוקי איקדה (1:19:14 שעות) ופרסס קרלסטרם משוודיה (1:19:18 שעות). 20 ק"מ הליכה: 1:17:15 שעות (2019) 35 ק"מ הליכה: 2:26:18 שעות (2022) מדיה וקבצים בנושא טושיקאזו יאמאנישי בוויקישיתוף טושיקאזו יאמאנישי, באתר olympedia.org טושיקאזו יאמאנישי, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
בית הקברות הצבאי הקנדי באגירה

בית הקברות הצבאי הקנדי באגירה (באנגלית: Agira Canadian War Cemetery) שוכן באי סיציליה שבאיטליה. קבורים בו 490 חללים. בית הקברות שוכן בקרבת העיירה אגירה, כ-50 קילומטר ממערב לעיר קטניה. הוא הוקם במהלך מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1943, ונועד לקבורת כל החללים הקנדים שנפלו בפלישת בעלות הברית לסיציליה, שהחלה בחודש יולי באותה שנה. האתר נבחר משום קרבתו לאגירה, שנכבשה על ידי הדיוויזיה הקנדית הראשונה ב-28 ביולי. בית הקברות ממוקם על שני מדרונותיה של גבעה נמוכה, הצופה מדרום מערב אל אגם פוזיו (אנ'). הוא מתחם קרקע מלבני מוקף עצי אורן הסלע, ששטחו כתשעה דונם. יש בו ארבע חלקות קבורה מרובעות, ששני מעברים צולבים מפרידים ביניהן. בצומת המעברים, הממוקמת על ראש הגבעה, ניצב צלב ההקרבה על גבי משטח מרוצף. הכניסה אל בית הקברות היא בעברו המערבי, שבו הוקמה כניסה מסוגננת, ובה רחבה מרוצפת, גדרות אבן, שער מתכת ושני מבנים. כל החללים המזוהים שנקברו באתר, למעט אחד, היו קנדים. במקום נקברו גם חמישה חללים אלמונים. בית הקברות נבנה ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה. מדיה וקבצים בנושא בית הקברות הצבאי הקנדי באגירה בוויקישיתוף בית הקברות באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה בית הקברות באתר Veterans Affairs Canada סרטון על בית הקברות באתר YouTube
מאסימו סטאנו

מאסימו סטאנו (באיטלקית: Massimo Stano; נולד ב-27 בפברואר 1992) הוא אתלט איטלקי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) בהליכה ל-20 ק"מ ואלוף העולם (יוג'ין 2022) בהליכה ל-35 ק"מ. באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בציריך שבשווייץ סיים סטאנו במקום 24 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:29:14 שעות. באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין סיים סטאנו במקום 19 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:22:53 שעות. באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה סיים סטאנו במקום הרביעי בהליכה ל-20 ק"מ בשיא אישי חדש של 1:20:51 שעות. באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר סיים סטאנו במקום 14 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:31:36 שעות. באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט בטוקיו שביפן זכה סטאנו במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:05 שעות, לפני קוקי איקדה מיפן (1:21:14 שעות) וטושיקאזו יאמאנישי מיפן (1:21:28 שעות). באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית זכה סטאנו במדליית זהב בהליכה ל-35 ק"מ בשיא אירופאי ושיא אליפות חדש של 2:23:14 שעות, לפני מסטורה קאוואנו מיפן (2:23:15 שעות) ופרסס קרלסטרם משוודיה (2:23:44 שעות). באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה סיים סטאנו במקום השמיני בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:18 שעות. 20 ק"מ הליכה: 1:17:45 שעות (2019), שיא איטליה 35 ק"מ הליכה: 2:23:14 שעות (2022), שיא אירופה מדיה וקבצים בנושא מאסימו סטאנו בוויקישיתוף מאסימו סטאנו, באתר olympedia.org מאסימו סטאנו, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
הספר הדרומי (הונגריה)

הספר הדרומי (בהונגרית: Délvidék; בסרבית: Делвидек) מילולית: "האזור הכפרי הדרומי" סימן במקור את האזורים הדרומיים השונים של ממלכת הונגריה ההיסטורית לדורותיה, אך כיום הוא קיים כשם גאוגרפי בלבד, לא מוגדר במדויק או שהוא משמש כמונח פוליטי. מלכים הונגרים יישבו באזור זה סרבים (שישבו דרומה יותר) רבים החל מהמאה ה-15. מתיישבים אלה שימשו אלמטרת ההגנה על השטחים בין טירות הספר, שהיו חשופות בפני הטורקים (האימפריה העות'מאנית), למען השמירה על עמדות משמר הגבול ההונגריות. הסרבים גויסו לעיתים גם עבור מסעות שהובילו דרומה לתוך ונגד האימפריה העות'מאנית והם נאלצו לעזוב את מולדתם. בסוף 1526, רובם מרדו בשל התנכלותם של הלורדים ההונגרים שלא רצו שהסרבים הם יזכו בפריבילגיות. יובאן ננאד (אנ') סיפח תחת שלטונו שטח גדול מהספר הדרומי והכריז עליו כנסיכות עצמאית. ארגון הגנת הגבולות הוקם מחדש לאחר גירוש הטורקים, אך הוא שימש לא רק נגד האויב החיצוני, אלא גם נגד ההונגרים, שכן רוב היחידות היו מורכבות מסרבים. בימי הביניים, מחד גיסא, המחוזות הדרומיים של הונגריה שנמצאים היום בתחומי סרביה על פי רוב (בהונגרית Verőce, Pozsega, Szerem, Bács, Torontál, Temes, Keve) ומאידך גיסא, המחוזות שמערבית לדנובה ונהר הסאווה (Ozora, Só, Macsó, באנות בוורין) שנמצאים היום על פי רוב בקרואטיה, ובחלקו ברומניה נקראו בתקופתו של אישטוואן הראשון, מלך הונגריה, עדיין בשם "הספר התחתון" (Alvidék). לאחר תקופת הונגריה העות'מאנית, המונח נכנס שוב לשימוש, אך מהמאה ה-18 ועד 1920, הוא שימש רק עבור אזור באצ'קה ובאנאט, החלק הדרומי של הונגריה באותה תקופה. עם כניסתו לתוקף של חוזה טריאנון, משנת 1920, נקראו השטחים שסופחו מהונגריה ליוגוסלביה בשם "הספר הדרומי". זה כלל את: וויבודינה, "זווית או פינת הדראבה" (משולש באראניה). כך, במהלך מלחמת העולם השנייה, כונה החלק של המדינה שסופחה מיוגוסלביה להונגריה (באצ'קה הדרומית, פינת הדראבה, מוראקז ומוראווידק) "הספר הדרומי שחזר לארץ האם". יחד עם זאת, החלק הגדול יותר של באנאט שעבר לרומניה כבר לא נכלל במושג הספר הדרומי. בשימוש ההונגרי של היום, המונח "הספר הדרומי" משמש בעיקר בהקשר הבא: כאזור גאוגרפי לא מוגדר במדויק, החלק הצפוני של סרביה, המישור הפאנוני (אגן הקרפטי שכולל את וויבודינה, אזור בלגרד, מישור מאצ'ו), כולל לעיתים קרובות את מזרח קרואטיה (סלאבוניה, זווית (או פינת) הדראבה, ועוד). כמונח פוליטי, "הונגרים של הספר הדרומי" פירושו ההונגרים של וויבודינה או, באופן רחב יותר, הונגרים של וויבודינה והונגרים של קרואטיה. ניתן להזכיר את האזורים של באצ'קה ובאנאט כהמשך הדרומי של המישור ההונגרי הגדול מבחינת המאפיינים הגאוגרפיים שלהם. רק גבעות ורשצי ורכס גבעות טארצל (539 מ' גובה) (בסרבית: Fruška Gora) (אנ') המשתרעים מתחת לקו הדנובה יוצרים תמונה השונה. האזורים הגדולים ביותר של הספר הדרומי היו במקור ערבה מיוערת, בעוד ששתי רכסי הגבעות הנ"ל, כמו גם מישורי ההצפה של הדנובה והסאווה, היו מכוסים ביערות גדולים, שלמרבה הצער נעלמו ברובם. מכיוון ש-75–80 אחוזים מהספר הדרומי הוא חקלאי, ניתן היה לשמר בתי גידול טבעיים רק באזורים קטנים עבור הצומח ולבעלי חיים. עצי שיטה אופייניים ביערות שנטעו מחדש, צפצפה באזורים הרטובים יותר, אך גם אורן שחור ניטע על האדמה החולית. הטבח בדרום באצ'קה יישובי הספר הדרומי, ההיסטוריה והאטרקציות שלהם CONFESSIO, web.archive.org, ‏2007-01-02
משה גורלי (עיתונאי)

משה גורלי (נולד ב-17 בפברואר 1957, ט"ז באדר א' ה'תשי"ז) הוא עיתונאי ישראלי, פרשן משפטי של עיתון כלכליסט מקבוצת ידיעות אחרונות. כיהן בעבר כדובר מערכת בתי המשפט, ולשעבר כתב בעיתונים גלובס, הארץ ומעריב. משה גורלי נולד בחיפה לזאב ולאה. למד בבית הספר הריאלי, והשלים תואר ראשון במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב. גורלי ערך התמחות בעריכת דין בפרקליטות תל אביב פלילי ובדיני עבודה. ב-1986 גורלי החל לפרסם טור ביקורת ספורט בעיתון מעריב. ב-1990 מונה לפרשן כדורגל של העיתון. ב-1996 מונה לתפקיד דובר בתי המשפט הראשון עד לשנת 1999. גורלי אף היה חבר בוועדת צור בראשות השופטת יהודית צור, שהוקמה בכדי לבחון את תחום ההסברה והדוברות במערכת בתי המשפט בישראל. בשנת 2002 מונה לחבר מערכת בעיתון הארץ. גורלי ערך את המדור המשפטי בעיתון גלובס, גורלי אף הנחה את התוכנית המשפטית של ערוץ הכנסת ומונה לכתב משפטי בעיתון מעריב ממנו פוטר בשנת 2008, לאחר מכן הצטרף לארד תקשורת והקים בה את המחלקה המשפטית. בשנת 2010 מונה לפרשן משפטי של עיתון כלכליסט ומכהן בתפקיד עד היום. כתיבתו בכלכליסט מאופיינת בקו תקיף נגד הימין הישראלי. בפרט נגד בנימין נתניהו, מפלגת הליכוד, ואנשי הציונות הדתית. ב-2021 הוציא את הספר "עניין לציבור" על היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש. בנו הוא העיתונאי ניר גורלי ממקימי חטיבת הרדיו של כאן. משה גורלי, ברשת החברתית פייסבוק אורן פרסיקו, ניצחון ל"כלכליסט", באתר העין השביעית, 22 במרץ 2023 ענת קם‏, משה גורלי יערוך את בטאון לשכת עורכי הדין, באתר וואלה, 16 בפברואר 2009 ממאמריו: בלי חרב ובלי ארנק, באתר העין השביעית, 1 במרץ 1999 היועץ לפירוק מוקשים, באתר גלובס, 24 במאי 2000 לאן מוביל ברק, באתר גלובס, 2 בינואר 2000 "בית המשפט דווקא מהוסס ומרוסן מדי", באתר גלובס, 14 ביוני 2001 השימוש בביטוי מהפכה חוקתית הוא שגיאה; לא הכל שפיט, באתר הארץ, 12 במרץ 2003 הירושה של ברק, באתר nrg‏, 11 ביוני 2007 אנחנו זן אחר בגיליון עורך הדין, אפריל 2013 המכה שתשתק את הדמוקרטיה מתקרבת בצעדי ענק, באתר כלכליסט, 28 ביוני 2023 משה גורלי, להעיר את המועדון, באתר העין השביעית, 2 באוקטובר 2012 ענת פלג ורינה בוגוש, הגלימה השחורה והעיתונות הצהובה:יחסם של השופטים אל התקשורת בישראל במסגרות מדיה: כתב עת ישראל לתקשורת, גיליון מס' 5 ענת קם‏, זיכרון גורלי, באתר וואלה, 14 בינואר 2008 הארץ, משה גורלי, באתר הארץ, 1 ביולי 2004 אלכסנדר כץ, עורך משפטי חדש ל’כלכליסט’: עו"ד משה גורלי, באתר ביזפורטל, 11 בינואר 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ורוניקה גירנקו

ורוניקה גירנקו (נולדה ב-1998) היא שחיינית פאראלימפית ישראלית. גירנקו נולדה בסיביר ועלתה לישראל בגיל שנתיים. בשנת 2003 נשלחה אל סבתה בסיביר ושם נפגעה קשות בתאונת דרכים, אחריה נותרה משותקת בפלג גוף תחתון. מספר שבועות לאחר התאונה הוחזרה לארץ והחלה שיקום בבית לוינשטיין ומגיל 11 שיקום הידרותרפי במסגרת מרכז השיקום של איל"ן בחיפה. בגיל 15 החלה להשתתף בתחרויות שחייה. במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) השתתפה בשני משחים בדרגת נכות S3: משחה 50 מטר בסגנון גב בו דורגה במשחה המוקדמות במקום ה-13 עם תוצאה של 1:30.97 דקות. משחה 100 מטר בסגנן חופשי בו דורגה במשחה המוקדמות במקום ה-13 עם תוצאה של 2:59.28 דקות. במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) השתתפה בארבעה משחים: משחה 50 מטר בסגנון גב בדרגת נכות S3 בו דורגה במשחה המוקדמות במקום ה-10 עם תוצאה של 1:11.78 דקות. משחה 50 מטר בסגנון חזה בדרגת נכות SB3 בו דורגה במשחה המוקדמות במקום ה-14 עם תוצאה של 1:22.17 דקות. משחה 100 מטר בסגנון חופשי בדרגת נכות S3 בו דורגה במשחה המוקדמות במקום ה-11 עם תוצאה של 2:37 דקות. משחה 150 מטר בסגנון מעורב בדרגת נכות SM4 בו דורגה במשחה המוקדמות במקום ה-16 עם תוצאה של 4:32 דקות. בשנת 2021 השתתפה באליפות אירופה וסיימה במקום הרביעי, בשנת 2022 זכתה באליפות העולם במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה עם תוצאה של 1:25.74 דקות, ובשנת 2023 זכתה באליפות העולם במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה עם תוצאה של 1:21.31 דקות. מדיה וקבצים בנושא ורוניקה גירנקו בוויקישיתוף פירוט השתתפותה בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) ורוניקה גירנקו, ברשת החברתית אינסטגרם ליאור ברטל, ‏ורוניקה גירנקו חזרה מאליפות העולם בשחייה פראלימפית עם מדליית הכסף: "ידעתי למה אני מסוגלת", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 1 ביולי 2022 אברהם תשובה, מדליית ארד לוורוניקה גירנקו בפתיחת אליפות העולם במנצ'סטר, באתר ynet, 31 ביולי 2023
אבי מרציאנו

אברהם (אבי) מרציאנו (נולד בשנת 1986) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד עוצבת חירם. קודם לכן שימש קצין המבצעים של פיקוד הצפון ומפקד גדוד 13. מרציאנו השלים את לימודי התיכון בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה, התגייס לצה"ל בשנת 2004, ושובץ בגדוד 13 בחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 13 ומונה למפקד מחלקת המרגמות בפלוגה המסייעת, והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה מסייעת בגדוד 13. בהמשך שירת כמפקד פלנ"ט גולני בין השנים 2012–2013. לאחר מכן מונה למפקד בית הספר להכשרות בגדס"ר גולני. בסיום תפקידו יצא ללימודים בפו"ם. בשנת 2018 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2019. בהמשך שירת כמפקד גדוד 13 בין השנים 2019–2021. לאחר מכן מונה לקצין המבצעים של פיקוד הצפון, ושירת בתפקיד בין השנים 2021–2023. ב-13 באוגוסט 2023 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת חירם. מרציאנו מתגורר במושב הזורעים, נשוי ואב לארבעה. בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית מאוניברסיטת אריאל. סא"ל אבי מרציאנו, המכתב המלא של מפקד גדוד 13 בגולני, באתר ערוץ 7, 5 בינואר 2021 אל"ם אבי מרציאנו נכנס לתפקידו כמפקד עוצבת "חירם" 769, באתר צה"ל, 13 באוגוסט 2023
פאבל וינוגרדוב

פאבל וינוגרדוב (נולד ב-31 באוגוסט 1953 במגדן) הוא קוסמונאוט רוסי. הוא השתתף במספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית. לאחר פרישה מיחידת הקוסמונאוטים וינוגרדוב חזר לעבודה בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה. פאבל וינוגרדוב נולד בעיר מגדן וגדל באזור צ'וקוטקה בה סיים לימודי בית ספר בשנת 1970. לאחר סיום הלימודים הוא נסע למוסקבה והתקבל ללימודים במכון לתעופה בשנת 1971. בשנת 1977 הוא קיבל תואר שני כמהנדס מכונות. בשנת 1980 הוא השלים לימודים בתחום עיבוד נתונים ממוחשב. לאחר סיום הלימודים וינוגרדוב עבד תקופה מסוימת במכון בה למד ובשנת 1983 נקלט בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה. הוא עסק בפרויקטים של סויוז TM ומעבורת החלל בוראן. בשנת 1992 וינוגרדוב החל הכנות במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. הוא היה חבר צוות גיבוי במספר משימות. בשנת 1997 וינוגרדוב טס לתחנת החלל מיר בחללית סויוז TM-26 (אנטולי סולוביוב היה מפקד צוות). בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 23 בפיקוד וסילי ציבלייב. לאחר הליך של העברת אחריות על תחנת החלל משלחת מס' 24 בפיקוד אנטולי סולוביוב החלה את פעילותה הסדירה. הם שהו בתחנת החלל עד ל-19 בפברואר 1998. בתקופה זו וינוגרדוב וסולוביוב ביצעו 5 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 25 שעות. במרץ 2006 וינוגרדוב היה מפקד טיסה של סויוז TMA-8 שהביאה לתחנת החלל משלחת מס' 13 בפיקודו. הצוות פעל בתחנת החלל כחצי שנה. בתקופה זו צוות ביצע פעולות תחזוקה, ניסווים לפי תוכנית ופעמיים בוצע פעילות חוץ רכבית. במרץ 2013 וינוגרדוב היה חבר צוות של סויוז TMA-08M שהביאה לתחנת החלל משלחת מס' 35 בה וינוגרדוב פעל כמהנדס. כאשר במאי משלחת מס' 35 עזבה את תחנת החלל, וינוגרדוב מונה למפקד משלחת מס' 36. במהלך שהות בתחנת החלל וינוגרדוב ביצע פעילות-חוץ רכבית בגיל 58. הוא חזר לכדור הארץ ב-11 בספטמבר 2013 לאחר 166 ימי טיסה. בשנת 2017 וינוגרדוב עזב את יחידת הקוסמונאטוים וחזר לעבודה בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה. מדיה וקבצים בנושא פאבל וינוגרדוב בוויקישיתוף ביוגרפיה ביוגרפיה באתר הכנת הקוסמונאוטים הרוסי
גל חמרני

גל חמרני (נולדה ב-1992) היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית, קפטן נבחרת ישראל בכדורשער נשים. חמרני נולדה בראש העין עם מספר לקויות ראייה: אנירידיה וגלאוקומה, כתוצאה מכך סובלת בעין אחת מעיוורון ובעין שנייה ראייה מוגבלת לאבחנה בין חושך ואור. היא ביצעה שירות לאומי במסגרת יד שרה. בגיל 13 החלה להתאמן בכדורשער במסגרת בית הלוחם ובגיל 15 השתתפה לראשונה בתחרות באירופה. בשנת 2015 זכתה הנבחרת במדליית זהב במשחקים העולמיים לעיוורים ולקויי ראייה והבטיחה את מקומה במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016). בשנת 2019 זכתה הנבחרת במדליית כסף באליפות אירופה והבטיחה את מקומה במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020). פירוט השתתפותה בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) גל חמרני, ברשת החברתית אינסטגרם ראיון עם גל חמרני קפטנית הנבחרת הפאראלימפית במשחק כדורשער ענף – כדורשער (עיוורות ולקויות ראיה) נבחרת הנשים