laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גביע הפדרציה 1997

גביע הפדרציה 1997 הייתה התחרות ה-35 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית. תחרויות אזוריות החלו במרץ 1996 ומשחק הגמר התקיים ב-4 באוקטובר 1997. נבחרת צרפת ניצחה במשחק הגמר את נבחרת הולנד וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות הנבחרת. מתכונת התחרות הייתה דומה למתכונת תחרות גביע דייוויס. בית עולמי א' כלל 8 קבוצות. בית עולמי ב' כלל 8 קבוצות. ארבע קבוצות של בית עולמי א' שהפסדיו בסיבוב הראשון התחרו עם ארבע קבוצות של בית עולמי ב' שניצחו בסיבוב הראשון התחרו על השתתפות בבית עולמי א' בשנת 1998. יתר הקבוצות התחרו בבתים אזוריים (בית אמריקה בית אסיה/אוקיאניה ובית אירופה/אפריקה). כל מפגש בין הנבחרות כלל 5 משחקים. בעקבות המשחקים בין 4 נבחרות שהפסידו בשלב הראשון של הבית העולמי א' לבין הקבוצות שעלו מבית אזורי ב': גרמניה, ספרד וארצות הברית נותרו בבית העולמי א' שווייץ עלתה לבית העליון יפן ירדה לבית העולמי ב' אוסטרליה, קרואטיה וארגנטינה נותרה בבית העולמי ב' בנבחרת ישראל השתתפו הילה רוזן, ציפי אובזילר ואנה סמשנובה. הנבחרת החלה את השתתפותה בבית אזורי אירופה/אפריקה דרג א'. התחרויות נערכו באיטליה באפריל 1997. הנבחרת שיחקה בבית ב' וסיימה אותו במקום השני. בשלב הבא היא שיקחה נגד רוסיה והפסידה 2:1. כתוצאה מכך היא נותרה בבית אירופה/אפריקה דרג א'. נתוני משחק הגמר
אזיקים מנופצים

אזיקים מנופצים (ברומנית: Zdrobite cătușe) היה ההמנון הלאומי של הרפובליקה העממית הרומנית בין השנים 1948 - 1953. המנון זה נכנס לתוקף ב-4 בינואר 1948, ימים ספורים לאחר סילוק המלך והיה להמנון הראשון של רומניה כרפובליקה. המנון זה החליף את ההמנון המלכותי הרומני וב-1953 הוחלף על ידי ההמנון אנו מהללים אותך, רומניה! ההמנון הולחן על ידי מאתיי סוקור ואת המילים חיבר אאורל באראנגה. אזיקים מנופצים נשארים מאחור בחזית תמיד נמצא העובד דרך מאבקים וקורבנות עולים מדרגה אדון לגורל הוא העם תחיה, תחיה הרפובליקה שלנו במצעד מציף זרם של פועלים ואיכרים, מלומדים וחיילים בונים את רומניה של הרפובליקה החדשה. הצידה מחסום ישן ורקוב זו שעת ההתמקדות הקדושה האחדות והשלום והעבודה הן דגלן עבור הרפובליקה העממית החדשה אל מטרת הניצחון הגדול שלנו אנו חותרים זו שעת הניצחון העתידי אנו נשבעים לרפובליקה העממית החדשה אמונה בעבודה ובמאבק.
אנדרוגינוס

האם התכוונתם ל... הרמאפרודיט – בעל חיים בעל מערכות רבייה זכריות ונקביות אינטרסקס – אדם בעל מאפייני מין זכריים ונקביים טומטום ואנדרוגינוס – בהלכה, טומטום הוא אדם שאיברי מינו אינם ברורים, ואנדרוגינוס הוא אדם שיש לו איברי המין של שני המינים. אנדרוגיניות – מבנה גוף גברי ונשי כאחד
סוזוקי סלריו

סוזוקי סלריו (אנגלית: Suzuki Celerio) הוא דגם רכב מסוג מיני האצ'בק של יצרנית הרכב היפנית סוזוקי מוטור שהושק בשנת 2014, ובישראל שווק לראשונה באפריל 2016. הדגם משווק בגרסה רובוטית ובגרסה ידנית. גודלו הפיזי קרוב לאלטו ולספלאש, ותא המטען שלו גדול יותר משמעותית מהם. שלדתו משמשת את האיגניס. רוחב בסיס הגלגלים של הרכב הוא 242.5 ס"מ, אורכו הוא 3.6 מטר, רוחבו 1.6, וגובהו הוא 1.54. נפח תא המטען הוא 254 ליטר. נפח המנוע הוא 998 סמ"ק. חלקי הרכב מיוצרים ביפן ומורכבים בתאילנד. במבחני ריסוק של יורו NCAP קיבל הרכב את הדירוג 3 כוכבים מתוך 5. ייתכן שהדירוג אינו משקף במדויק את רמת הבטיחות של הרכבים הנמכרים היום (2017), בגלל שהמבחן נערך על רכב בעל 4 כריות אוויר, בעוד הרכבים המשווקים כיום, הם בעלי 6 כריות אוויר. מדיה וקבצים בנושא סוזוקי סלריו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סוזוקי סלריו מבחני הריסוק של Euro NCAP דף הדגם באתר סוזוקי ישראל דף הדגם באתר סוזוקי העולמי ראו באתרי השוואות דגמי רכבים ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוסטין K5

אוסטין K5 (באנגלית: Austin K5) - היא משאית צבאית בתצורת רכב שטח, מאופיינת על ידי הנעה 4X4, מתוצרת יצרנית הרכב ה-בריטית "Austin Motor Company" אשר יוצרה בין השנים 1941–1945. הנעה כפולה 4x4 משאית ה-"אוסטין K5" שירתה את הצבא הבריטי, ותרמה למאמץ המלחמתי ב-מלחמת העולם השנייה. בתא הנהג תוכננו 2 מושבים (נהג + נוסע). סך הכול יוצרו 12,280 יחידות. דגמי תא מטען פתוח, הובילו תותחים נגד טנקים מסוג "(Ordnance QF 6-pounder QF6)" בגזרת אפריקה הדרומית, בתקופת מלחמת העולם השנייה. דגמי תא מטען סגור, שירתו את הכוחות הלוחמים במשימות צבאיות שהיו קרויות "(General Service GS)". אוסטין K5 (משמאל) אוסטין K5 (צולם ב- 6 ביוני 1944) אוסטין K5 (כוחות בעלות הברית, 6 ביוני 1944) אוסטין K5 (הצבא הבריטי בצפון מערב אירופה) אוסטין צ'אמפ אוסטין ג'יפסי אוסטין K2/Y מוריס C8 מדיה וקבצים בנושא אוסטין K5 בוויקישיתוף אוסטין K5 (2:11 דקות), יו-טיוב אוסטין K5 (1:31 דקות), יו-טיוב דגם אוסטין K5 - מידות ומפרט armyvehicles.dk/austink5 אוסטין K5 Austin K5 info wanted - British Vehicles - HMVF - Historic
הקורפוס ה-11 (האימפריה הגרמנית)

הקורפוס ה-11 (בגרמנית: XI. Armee-Korps) היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. שלחם במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורק עם סיומה. הקורפוס הוקם ב-30 באוקטובר 1866 וכמפקדו הישיר מונה היינריך פון פלונסקי. מטה הקורפוס היה בקאסל, וחייליו גויסו מפרובינציית הסן-נסאו (שטחי נסיכות הבוחר מהסן ודוכסות נסאו לשעבר). במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה כלל הקורפוס את הדיוויזיות ה-21 וה-22, והיה תחת פיקודו של יוליוס פון בוזה. לאחר מכן חזר היינריך פון פלונסקי להיות מפקדו הישיר של הקורפוס, ותחת פיקודו הפך הקורפוס לחלק מהארמייה השלישית בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה. תחת פון פלונסקי השתתף הקורפוס בקרבות ויסמבורג, וורת' וסדאן. בשנת 1871 צורפה הדיוויזיה ה-25 (הדוכסות הגדולה של הסן) לקורפוס. בשנת 1899 הוקם הקורפוס ה-18 והועברו אליו הדיוויזיות ה-21 וה-25. בתמורה קיבל הקורפוס ה-11 את הדיוויזיה ה-38. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב הקורפוס בחזית המערבית כחלק מחלק מהארמייה השלישית, ונטל חלק במערכה על הגבולות. לאחר מכן הועבר לחזית המזרחית, שם לחם פון בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ולאחר מכן בקרבות נוספים, ביניהם מתקפת גורליצה-טרנוב והנסיגה הגדולה. בשנת 1915 הועבר שוב לחזית המערבית, שם לחם בקרבות שונים בזירה. בשנת 1918 השתתף הקורפוס במתקפת האביב, ובאוגוסט הותקף בקרב אמיין. לאחר מכן לחם הקורפוס כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה, ולאחר תבוסת גרמניה במלחמה פורק הקורפוס ב-30 בספטמבר 1919. גנרל חיל הרגלים היינריך פון פלונסקי (30 באוקטובר 1866 - 17 ביולי 1870) גנרל חיל הרגלים יוליוס פון בוזה (18 ביולי 1870 - 6 באוגוסט 1870) גנרל חיל הרגלים היינריך פון פלונסקי (7 באוגוסט 1871 - 7 בינואר 1871) גנרל חיל הרגלים יוליוס פון בוזה (8 בינואר 1871 - 5 באפריל 1880) גנרל חיל הפרשים לודוויג פון שלוטהיים (6 באפריל 1880 - 21 במרץ 1889) גנרל חיל הרגלים וילהלם פון גרולמן (22 במרץ 1889 - 10 באוגוסט 1892) גנרל חיל הרגלים אדולף פון ויטיך (11 באוגוסט 1892 - 23 באפריל 1904) גנרל חיל הרגלים וילהלם פון לינדה (24 באפריל 1904 - 23 בספטמבר 1906) גנרל חיל הפרשים אלברכט, דוכס וירטמברג (24 בספטמבר 1906 - 24 בפברואר 1908) גנרל חיל הרגלים ריינהרד פון שפר-בויאדל (25 בפברואר 1908 - 31 בדצמבר 1913) גנרל חיל הרגלים אוטו פון פליסקו (1 בינואר 1914 - 12 במרץ 1917) גנרל לוטננט ויקטור קיהנה (13 במרץ 1917 - 26 באוגוסט 1917) גנרל חיל הרגלים פרנץ פון זודן (27 באוגוסט 1917 - 16 בנובמבר 1917) גנרל חיל הרגלים ויקטור קיהנה (17 בנובמבר 1917 - 30 בספטמבר 1919) מדיה וקבצים בנושא הקורפוס ה-11 בוויקישיתוף הקורפוס ה-11
גביע הפדרציה 1998

גביע הפדרציה 1998 הייתה התחרות ה-36 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית. תחרויות אזוריות החלו בפברואר 1997 ומשחק הגמר התקיים ב-20 בספטמבר 1998. נבחרת ספרד ניצחה במשחק הגמר את נבחרת שווייץ וזכתה בגביע בפעם החמישית בתולדות הנבחרת. מתכונת התחרות הייתה דומה למתכונת תחרות גביע דייוויס. בית עולמי א' כלל 8 קבוצות. בית עולמי ב' כלל 8 קבוצות. ארבע קבוצות של בית עולמי א' שהפסידו בסיבוב הראשון התחרו עם ארבע קבוצות של בית עולמי ב' שניצחו בסיבוב הראשון התחרו על השתתפות בבית עולמי א' בשנת 1999. יתר הקבוצות התחרו בבתים אזוריים (בית אמריקה בית אסיה/אוקיאניה ובית אירופה/אפריקה). כל מפגש בין הנבחרות כלל 5 משחקים. בעקבות המשחקים בין 4 נבחרות שהפסידו בשלב הראשון של הבית העולמי א' לבין הקבוצות שעלו מבית אזורי ב': סלובקיה, רוסיה, קרואטיה ואיטליה עלו לבית העולמי א' בלגיה, גרמניה, הולנד ו, צ'כיה ירדה לבית העולמי ב' בנבחרת ישראל השתתפו הילה רוזן, ציפי אובזילר ואנה סמשנובה. הנבחרת החלה את השתתפותה בבית אזורי אירופה/אפריקה דרג א'. התחרויות נערכו בספרד באפריל 1998. הנבחרת שיחקה בבית א' וסיימה אותו במקום האחרון תוך הפסד בכל משחקיה. כתוצאה מכך היא ירדה בבית אירופה/אפריקה לדרג ב'. נתוני משחק הגמר
מג רוסוף

מג רוסוף (באנגלית: Meg Rossof; נולדה ב-16 באוקטובר 1956) היא סופרת אמריקאית שמתגוררת בלונדון, בריטניה. ספרה המפורסם ביותר "ככה אני חיה עכשיו" זכה בשלל פרסים, מתוכם בפרס הבריטי Guardian Children's Fiction Prize, בפרס האמריקאי Michael L. Printz Award ובנוסף היה הבסיס לסרט תחת אותה כותרת. ספרה השני "ג'סטין קייס" זכה במדליית קרנגי והוכרז בתור ספר הילדים הטוב ביותר שיצא לאור בבריטניה באותה שנה. מג רוסוף נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס למשפחה יהודית בת ארבע אחיות. בגיל 18 היא למדה באוניברסיטת הרוורד אנגלית ואמנות אסתטית, ואז עברה ללונדון על מנת ללמוד פיסול בבית ספר יוקרתי לאמנות ועיצוב. כשהייתה בת 24 היא חזרה לארצות הברית ועברה לניו יורק לאחר שסיימה את התואר שלה, שם עבדה בתור פרסומאית וכתבת עבור מגזין פיפל ומאוחר יותר עבור ניו יורק טיימס. בזמן עיסוקה היא החלה לעבוד בתור רעיונאית והמשיכה בכך למשך 15 שנים, במהלכן חזרה ללונדון וגרה שם מאז. היא סיפרה שסיבתה להתחיל לכתוב הייתה מות אחותה מסרטן. באותו שבוע שבו ספרה הראשון פורסם, אובחנה בעצמה כחולת סרטן השד. רוסוף ממשיכה במקצועה כסופרת עד היום. העמדה של רוסוף לגבי כתיבה קובעת כי מקורה בסופר, אותה מפרטת ומצדיקה באמרה: לספרים מטרה אחת בלבד, והיא לשקף את המחשבות העמוקות ביותר של הסופר. היא טענה זאת בעת שיח אינטרנטי, בו הגיבה על תגובה של אקטיביסטית לגבי ספרי ילדים המשווקים למיעוטי המיעוטים. בתגובתה, רוסוף הסבירה כי התכלית של ספר איננה להעביר מסר מסוים מאוד או לקדם שינוי חברתי, אלא להרחיב את דעת הקורא על ידי שימוש בפילוסופיה ונקודת המבט של הסופר. זהירות חזירי פרא (2005, תורגם על ידי רימונה די-נור) (Jumpy Jack and Googily (2008 (Wild Boars Cook (2010 ככה אני חיה עכשיו (2004, תורגם על ידי אהוד תגרי) ג'סטין קייס (2006, תורגם על ידי מרב זקס-פורטל) (What I was (2007 (The Bride’s Farewell (2009 Moose Baby (במקור Vamoose) (2010) (There Is No Dog (2011 תארו לעצמכם שאינני (2013, תורגם על ידי מאירה פירון) ג'ונתן ללא רסן (2016, תורגם על ידי יואב כ"ץ) מג רוסוף זכתה בעצמה בתואר חברה באגודה המלכותית לספרות בשנת 2014, יחד עם פרס אסטריד לינדגרן בשנת 2016. ספרה "ככה אני חיה עכשיו" זכה ב-8 פרסים משנת 2004 עד 2006, מתוכם Guardian Children’s Fiction Prize, ופרס Michael L. Printz, בנוסף לשני פרסים גרמניים שונים: Der Luchs des Jahres ו-Deutscher Jugendliteraturpreis. על כתית ספר זה היא הייתה מועמדת לקבלת Orange Award for New Writers בשנת 2005, אך הפרס הוענק לדיאנה אוונס. ספרה "ג'סטין קייס" זכה במדליית קרנגי ועוד 4 פרסים שונים, בנוסף לספרים What I was ו-The Bride’s Farewell שהיו מתמודדי הגמר למדליה בשנים 2008 ו-2011. "תארו לעצמכם שאינני" היה מתמודד הגמר עבור פרס ה-U.S. National Book בשנת 2013. מדיה וקבצים בנושא מג רוסוף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מג רוסוף (באנגלית) מג רוסוף, ברשת החברתית Goodreads מג רוסוף (1956-), דף שער בספרייה הלאומית רשימת זוכי ה-Children's Fiction Prize רשימת זוכי הפרס Michael L. Printz כתבה על הסרט "ככה אני חיה עכשיו" מטעם The New York Times רשימת זוכי מדליית קרנגי (ארכיון) המועצה הבריטית, על מג רוסוף ראיון מטעם The Guardian Encyclopedia of World Biography, על מג רוסוף סיקור על ידי The Guardian
לואיז נבלסון

לואיז נבלסון (באנגלית: Louise Nevelson; ‏23 בספטמבר 1899–19 באפריל 1988) הייתה ציירת ופסלת יהודיה אמריקאית. נחשבה לאחת הפסלות המובילות של המאה ה-20 והתמחתה ביצירת פסלים בנויים ממערכת של חפצים מצויים צבועים. זכתה במספר פרסים, בניהם פרס art USA ופרס מכון האמנות של שיקגו. אחת מיצירותיה, "מחווה לששת המיליון" נרכשה על ידי מוזיאון ישראל בשנת 1965. למדה בבית הספר לאמנות מודרנית של הנס הופמן בגרמניה. לאה ברליאבסקי נולדה בעיר פריאסלאב שבאוקראינה בשנת 1899 להורים יהודים, יצחק ברליאבסקי ומינה סאדי. בשנת 1905 היגרה יחד עם משפחתה למיין בארצות הברית שם למדה בתיכון רוקלנד. חמש עשרה שנה לאחר מכן נישאה לצ'ארלס נבלסון וכעבור שנתיים נולד בנם מיירון. ב-1931 התגרשה לואיז מצ'ארלס, אך מעולם לא חזרה לשם נעוריה או התחתנה שנית. עד סוף שנת 1934 הספיקה נבלסון ללמוד מגוון אומנויות כגון דרמה, פיסול, מחול מודרני ואף עבדה כעוזרת של הצייר המקסיקני דייגו ריברה בהכנה של ציור הקיר "דיוקנה של אמריקה." בשנת 1943 החלה לראשונה להציג עבודות עצמאיות בגלריות בניו יורק. בין השנים 1969 ל-1984 הציגה נבלסון מספר תערוכות במקומות שונים ברחבי העולם כמו מסצ'וסטס, יוסטון, איראן, טוקיו, מילאנו, הודו וקליבלנד וזכתה במספר תוארי כבוד ממוסדות אמנות שונים ברחבי ארצות הברית. נבלסון המשיכה ליצור במשך שנים עבודות אמנות שקצרו פרסים רבים ונפטרה בביתה בשנת 1988. 22 שנים לאחר מותה הונצחו עבודותיה בחמישה בולים של דואר ארצות הברית. בתחילת הקריירה האמנותית שלה עבודותיה של נבלסון נעשו בעיקר על ידי גרפיט על דפי נייר. בשנת 1942 הציגה נבלסון לראשונה את היצירה 'הקרקס, אוסף חיות' 3, בו השתמשה לראשונה בחפצי עץ מצויים כדי ליצור את עבודתה, סגנון שאת השראתו שאבה מעצי ההסקה שנאלצה לאסוף לחורף שנים רבות קודם לכן. סגנון זה הפך מאפיין לעבודותיה הבוגרות וחזר בעוד רבות מעבודותיה בהמשך. בין יצירותיה הבולטות של נבלסון נמנות "קתדרלה שמימית" שיצרה ב-1958, ו"גן ירח" שנוצר ב-1957. שתי העבודות נבנו באמצעות חפצי עץ מצויים שנצבעו בשחור. פסליה הבאים, כמו "מחווה אמריקנית לאנשי בריטניה" נעשו אף הם ברוח אותו עיקרון אך נצבעו בלבן. לצד בחירתה לפסל בעץ נבלסון יצרה אף פסלי מתכת כגון "אטמוספירה וסביבה" שנוצר ב-1966. ב-1965 עבודתה "מחווה לששת המיליון" נרכשה על ידי מוזיאון ישראל. לואיז נבלסון היוותה גורם מרכזי לפיתוח התנועה האמנותית הפמיניסטית נבלסון הייתה אמנית שאהבה לקחת השראה לעבודותיה מכל יצירה, תופעה או חפץ שראתה, דבר שהעניק לה ידע וניסיון בתחומי האמנות השונים. בשנות ה-70, תקופתה של נבלסון, היה מקובל שגברים בלבד יוצרים פסלים ויצירות בקנה מידה גדול, ואילו נשים אמניות עוסקות בעיקר בציור ורישום. פסליה הגדולים של נבלסון, שהיו מאוד יוצאי דופן בעת ההיא, ערערו מאוד את התפיסה הזאת והשפיעו על אמנים רבים  בזרם האמנות הפמיניסטית. "אני לא פמיניסטית, אני אמן שהוא במקרה אישה" המקור באנגלית I'm not a feminist. I'm an artist who happens to be a woman — לואיז נבלסון רשימת עבודותיה של לואיז נבלסון מדיה וקבצים בנושא לואיז נבלסון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לואיז נבלסון הדף של נבלסון באתר the art story לואיז נבלסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לואיז נבלסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לואיז נבלסון, באתר Discogs (באנגלית) רשימת עבודות האמנות של נבלסון במוזיאון ישראל, באתר חיפוש במוזיאון ישראל, ‏3.11.17 the art story, מידע נוסף בנושא מעורבותה של נבלסון באמנות הפמיניסטית, באתר the art story, ‏3/11/17 רשימת הציטוטים המלאה של נבלסון, באתר האתר הרשמי של לואיז נבלסון, ‏3.11.17
אגנס מרטין

אגנס ברניס מרטין (באנגלית: Agnes Bernice Martin,‏ 22 במרץ 1912 – 16 בדצמבר 2004) הייתה ציירת אמריקאית בסגנון מופשט (אבסטרקט) אקספרסיבי. בשנת 1998 זכתה במדליה הלאומית לאמנויות בארצות הברית. מרטין נולדה בחוות מקלין בסאסקצ'וואן (Saskatchewan), באזור הכפרי של קנדה, ובשנת 1919 עברה עם משפחתה לוונקובר. מרטין היגרה לארצות הברית בשנת 1931 מסיבות משפחתיות, אך קיבלה אזרחות אמריקנית רק בשנת 1950. בין השנים 1954 ל-1957 גרה בטאוס שבניו מקסיקו. בשנים האחרונות לחייה חזרה להתגורר בטאוס. היא המשיכה לצייר עד למותה בגיל 92. בשנת 1942 למדה מרטין חינוך והוראת אומנות במכללה לחינוך ווסטרן וושינגטון ואחר כך, בשנת 1947, קיבלה תואר שני בהוראת אמנות מאוניברסיטת קולומביה. בשנים אלו ציירה בעיקר טבע דומם ופרחים בסגנון שונה מזה שהתפרסמה בזכותו. כשנהייתה אמנית אבסטרקט השמידה הרבה מציוריה הריאליסטיים. בזמן מלחמת העולם השנייה התחברה לרעיונות הזן, עליהם שמעה באוניברסיטה, ויצירותיה הושפעו מעקרונות אלה. לאחר לימודיה עברה להתגורר במדבריות מקסיקו והחלה לצייר צורות מהנוף של טאוס. ציוריה משכו את תשומת לבה של בטי פרסונס (Betty Parsons), בעלת גלריה מניו-יורק. קשר זה הוביל את האמנית להתגורר במנהטן, ניו-יורק, בשנת 1957 לצד אמנים נוספים. ציוריה מתקופה זו מתאפיינים בגוונים של כחול ואפור. בשנות ה-60 המוקדמות התקבע סימן ההיכר של מרטין כציירת אבסטרקט אקספרסיוניסטי עם זיקה למינימליזם: היא חרטה על בדים מרובעים בעזרת עפרונות וכיסתה את כל החריטה בשכבה עדינה של צבע יסוד מסוג "ג'סו". בין השנים 1967 ל-1974 טיילה מרטין ברחבי מקסיקו, ולא יצרה דבר, עקב התפרצות של מחלת נפש. כשחזרה ליצור יצירותיה השתנו ודמו יותר ליצירות הגאומטריות המוקדמות שלה. בשנת 1958 לראשונה הציגה את עבודותיה בתערוכה אישית. מאז היא השתתפה בתערוכות אישיות וקבוצתיות רבות. היא הציגה מספר פעמים בביאנלה של ונציה. בשנת 2017 עבודתות שלה הוצגו בתערוכה שהתקיימה בהמוזיאון לאמנות מודרניתMaking Space: Women Artists and Postwar Abstraction. בנוסף למרטין בתערוכה זו הוצגו עבודות של לי קרסנר, הלן פרנקנטלר, גגו ואמניות בולטות נוספות. בניו יורק התבססה מרטין כאמנית יוצרת בזרם המופשט. אחת מיצירותיה הראשונות שצוירו בסגנון מופשט גאומטרי, בהשראת טאוס, נקראת הרבור 1 (Harbor Number 1) ונמצאת כיום באוסף של מוזיאון מומה שבניו-יורק. בשנת 1958, התקיימה לראשונה תערוכת יחיד של מרטין, בגלריה של פרסונס בניו יורק. בשנת 1976 הפיקה סרט הנקרא גבריאל. בשנת 1989, התקבלה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנות. בשנת 1991, התקיימה תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלה מחוץ לארצות הברית, במוזאון האמנות של אמסטרדאם, בה הציגה ציורים ממסעותיה באירופה. זכתה בפרס אוסקר קוקושקה של ממשלת אוסטריה בשנת 1992. באותה שנה התקיימה תערוכת רטרוספקטיבה גדולה שלה במוזאון ויטני לאמנות בארצות הברית. בשנת 1998 זכתה במדליה מהקרן הלאומית לאומנויות בארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא אגנס מרטין בוויקישיתוף אגנס מרטין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ציטוטים בנושא אגנס מרטין בוויקיציטוט אגנס מרטין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הסבר על ה"דודל" (שרבוט גוגל) שפרסמה גוגל לציון יום ההולדת ה-102 של אגנס מרטין, באתר מנוע החיפוש "גוגל" (באנגלית) Agnes Martin, The Museum of Modern Art (באנגלית) New Mexico Historical Biographies, Los Ranchos, New Mexico: Rio Grande Books, 2014 The New Yorker, F-R Publishing Corporation, 1993. (באנגלית) "Agnes Martin". Guggenheim (באנגלית אמריקאית). 2016-02-02. נבדק ב-2017-11-03. HISTORICAL DICTINARY, ROUTLEDGE, 2015
קיטי קארלייל הארט

קיטי קארלייל הארט (באנגלית: Kitty Carlisle Hart; ‏3 בספטמבר 1910 - 17 באפריל 2007) הייתה זמרת שחקנית, רקדנית אמריקאית-יהודייה. בשנת 1991 זכתה במדליה הלאומית לאומנויות מהנשיא ג'ורג' בוש. ושמונה שנים אחר כך נכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי. היא יודעה בזכות הופעתה כפאנליסטית בסדרת הטלוויזיה "לספר את האמת". הארט נפטרה במנהטן בגיל 97. נולדה בשם קתרין קון (Catherine Conn) בניו אורלינס, לואיזיאנה שבארצות הברית למשפחה ממוצא גרמני-יהודי. אביה היה רופא גינקולוג. לאחר מות אביה, אמה מכרה את הבית ולקחה את הארט לניו יורק ואירופה. הן נסעו לאירופה כדי להתנתק ממוצאן היהודי ובמטרה לחתן אותה עם בן למשפחת אצולה אירופאית, אך לאחר שהתוכנית נכשלה, קיטי ואמה נשארו באירופה וקיטי החלה ללמוד במוסדות לחינוך גבוה בלונדון פריז רומא ושווייץ. היא בחרה לעסוק במשחק לאחר שהתקבלה ללימודים באקדמית רויאל לונדון לדרמה ואומנות, היא נסעה לפריז כדי לעסוק בתיאטרון.  ב-10 באוגוסט 1946 נישאה למוס הארט וחיה עמו עד ליום מותו ב-20 בדצמבר 1961, לזוג שני ילדים.  בשנת 1991 קיבלה את המדליה הלאומית לאמנויות של ארצות הברית מידי הנשיא ג'ורג' בוש האב. כשמונה שנים לאחר מכן זכתה קיטי בכבוד הגדול ביותר של אמן בארצות הברית ונכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.  בשנת 1976 שימשה תוך כדי קריירת המשחק כיושבת ראש מועצת ניו יורק לאומנות עד שנת 1996.  קיטי הלכה לעולמה ב-17 באפריל 2007 בעקבות אי ספיקת לב מוגברת שנגרמה מהתקפים ממושכים של דלקת ריאות היא נקברה ליד בעלה מוס הארט בניו יורק. בשנת 1932 לאחר שסיימה את לימודיה האקדמיים, היא חזרה יחד עם אמה לניו יורק ושם החלה בקריירת המשחק שלה והופיעה במחזות זמר בברודוויי כגון קרמן, סולט לייק סיטי וללכת עם מוזיקה (באנגלית: walk with the music).  כשנתיים לאחר מכן בשנת 1934 החלה להופיע בסרטים כאשר סרטה הראשון היה "רצח בהבל הבלים" (באנגלית: Murder at the vanities). כשנה לאחר מכן השתתפה בשלושה סרטים, "לילה באופרה" שצולם יחד עם האחים מארקס,  "היא לא אוהבת אותי" (באנגלית: she love me not) ו"הנה הלב שלי" (באנגלית: here is my hart). הופעתה הקולנועית האחרונה הייתה בסרט "תפוס אותי אם תוכל" (באנגלית: catch me if you can) של סטיבן שפילברג בהשתתפות לאונרדו דיקפריו וטום הנקס. בסרט הזה קיטי שיחקה בהופעת קמע כלומר היא שיחקה בסרט בתפקיד עצמה כדמות שולית שלא קשורה לעלילה. בשנת 1956 החלה קיטי את הקריירה הטלוויזיונית שלה בסדרה לספר את האמת (באנגלית to tell the truth) והיא שימשה כפאנליסטית עד שנת 1978 וחזרה לשנה אחת בשנת 1980 ולעוד שנתיים משנת 1990 עד 1991.   כאשר החלה כפאנליסטית ב"לספר את האמת" (באנגלית: to tell the truth) שימשה גם כפאנליסטית בתוכנית המשחק של רשת הטלוויזיה NBC "מי אמר את זה" (באנגלית: who said that) פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מדיה וקבצים בנושא קיטי קארלייל הארט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קיטי קארלייל הארט קיטי קארלייל הארט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קיטי קארלייל הארט, באתר AllMovie (באנגלית) קיטי קארלייל הארט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קיטי קארלייל הארט, באתר MusicBrainz (באנגלית) קיטי קארלייל הארט, באתר Discogs (באנגלית) עמוד השחקנית ב-IBDB ביוגרפיית השחקנית באתר biography קיטי קארלייל הארט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) National Medal of Arts by Name | NEA, www.arts.gov (ארכיון) Berger, Marilyn (2007-04-18). "Kitty Carlisle Hart, Actress and Arts Advocate, Dies at 96". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-11-20.
ליג'יה בויונגה נונס

ליג'יה בויונגה נונס ( פורטוגזית: Lygia Bojunga Nunes; נולדה ב-26 באוגוסט 1932) היא סופרת ילדים ברזילאית. כתיבתה זיכתה אותה בשני הפרסים החשובים ביותר בתחום ספרות הילדים פרס אנדרסן ב-1982 ופרס אסטריד לינדגרן בשנת 2004. בויונגה נונס היא הזוכה הראשונה בפרס אנדרסן שאינה מארצות הברית או אירופה. יסוד מרכזי בספרייה של בויונגה נונס הוא כתיבה מתוך נקודת המבט של הילד. ליג'יה בויונגה נונס נולדה בעיר פלוטאס (אנ') בדרום ברזיל וגדלה בחווה. בגיל 8 היא עברה עם משפחתה לעיר ריו דה ז'ניירו. בגיל 19 הצטרפה לתיאטרון נודד שהציג בכל רחבי ברזיל. במהלך המסעות של התיאטרון היא נתקלה בבערות ומערכת חינוך נחשלת באזורים הכפריים. בעקבות זאת, היא ייסדה בית ספר עבור ילדים עניים באזור הכפרי של ריו דה ז'ניירו, אותו ניהלה במשך חמש שנים. ליג'יה בויונגה כתבה גם תסריטים עבור תוכניות טלוויזיה ורדיו. בשנת 1972 יצא ספרה הראשון 'העמיתים' (Os colegas), סיפור הרפתקאות שדמויותיו הראשיות הן חמש חיות. בשנת 1982 קיבלה את פרס אנדרסן והייתה לסופרת הראשונה מחוץ לארצות הברית ואירופה שזכתה בפרס זה. בשנת 2002 פרסמה את "דיוקנים של קרולינה" – הספר הראשון שפורסם בהוצאה לאור שלה. בשנת 2004 קיבלה ליג'יה בויונגה נונס את פרס אסטריד לינדגרן מממשלת שוודיה. בכל ספריה של בויונגה נונס ישנה ביקורת חברתית על העוני, דיכוי, המשטר הצבאי ששלט בברזיל ומעמד האישה. כתיבתה של נונס מאופיינת בטשטוש של הגבולות בין פנטזיה למציאות ועוסקת בנושאים חברתיים עכשוויים בשילוב הומור. ספריה הופצו ותורגמו ביותר מ-63 מדינות. 1973: פרס ג'בוצ'י (Prêmio Jabuti) 1982: פרס אנדרסן 2004: פרס אסטריד לינדגרן למעט "חברי הצייר", כל שמות הספרים בעברית הם בתרגום חופשי. נכון לשנת 2017, ספרה היחיד של נונס אשר תורגם לעברית הוא "חברי הצייר". הספר מספר על ילד בשם קלאודיו שהיה לו חבר מבוגר, צייר. החבר הצייר מת ומסתבר לילד שהוא התאבד. הצייר השאיר לאישה שעמה היה בקשר מכתב, בו הוא כלל לא מסביר למה בחר לקטוע את חייו. הילד מתאכזב מכך. עם זאת, הצייר השאיר לילד מחברת ובה ציורים ורישומים, שבה הוא מתאר לילד את משמעות הצבעים, לדעתו, לדוגמה: הצבע צהוב מסמל שמחה והצבע חום מסמל שעמום. לספר זה יש חשיבות וייחודיות רבה מפני שהוא דן בצורה ישירה בנושא המוות וכן בנושא התאבדויות. אלו נושאים שהדיון בהם אינו נפוץ או רגיל בספרות ילדים ונוער. בספר מטופל המוות באופן רגיש ועדין, ובו זמנית מעורר רגשות עזים. נושא אחר שנדון אף הוא בספר הוא חברות. אתר האינטרנט הרשמי של ליג'יה בויונגה נונס (בפורטוגזית ובאנגלית) "Biografia de Lygia Bojunga - eBiografia". eBiografia (בBrazilian Portuguese). נבדק ב-2017-11-25. Poetic Beauty and Social Critique - ALMA, ‏2017-01-09 Lygia Bojunga, The Hans Christian Andersen Awards 1956-2002 (2002) Casa Lygia Bojunga, www.casalygiabojunga.com.br Cultural, Instituto Itaú. "Lygia Bojunga | Enciclopédia Itaú Cultural". Enciclopédia Itaú Cultural (בBrazilian Portuguese). נבדק ב-2017-11-26. עמוד הספר, באתר הספרייה הלאומית של ישראל