משה ברסקי

משה (מיזי) ברסקי (תרנ"ו, 1895 – כ"ב בחשוון תרע"ד, 22 בנובמבר 1913) היה חלוץ בקבוצת דגניה א' אשר נרצח בידי ערבים, והפך לסמל להקרבה עבור התיישבות יהודית בארץ ישראל, בשל אופיו ומעשיו ובשל תגובתם של הוריו לאחר הירצחו, שבחרו לשלוח את אחיו למלא את מקומו, ועלו בעצמם ארצה מאוחר יותר. ברסקי נולד בכפר ליד העיירה סְקְווירה שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום במחוז קייב שבאוקראינה), בתחום המושב היהודי, לטובה ונפתלי הרץ ברסקי, משפחה דתית-ציונית. למד בחדר ובישיבה. אביו היה עובד בטחנת קמח, וסבו תלמיד חכם. בגיל 13 החל ברסקי הצעיר לעבוד עם אביו. בהיותו בן 18 עלה לארץ ישראל עם אחותו, והם התיישבו בדגניה א'. התחבב על תושבי המקום בזכות עליזותו וחריצתו. אירוע הירצחו התחולל שמונה חודשים בלבד לאחר הגיעו לדגניה. הוא התנדב להביא תרופות לשמואל דיין, שהיה חולה. בדרכו חזרה ממלחמיה הותקף על ידי קבוצת שודדים שביקשו ליטול את פרדתו, והוא הניס את הפרדה לחצר דגניה. במאבק עם השודדים הספיק לפגוע באחד מהם בטרם מת מפצעיו. חבריו שנזעקו למקום מצאו את גופתו נקובת כדורי רובה. על גבו נמצאו זוג סנדלים ומקל ערבי, סימן בדואי לכך שברסקי נרצח כנקמת דם. ברסקי נקבר בחורשת הזיתים שבה עבד על שפת הירדן. קברו של ברסקי היה הקבר הראשון בדגניה א'. אירוע הרצח של ברסקי זעזע את חברי קבוצת דגניה א', ולאחר טקס הקבורה התחדשו הדיונים על מהות הקבוצה באתר, על מכלול רעיונותיה הקובע, על אופי ניהולה העצמי, ועל תפקידיה במפעל ההתיישבות הציוני. אותו שודד שנפצע במאבקו עם ברסקי מת מפצעיו כעבור יומיים, וב-24 בנובמבר 1913 (כ"ד בחשון תרע"ד) רצחו הערבים את יוסף זלצמן מקבוצת כנרת כפעולת נקם על כך. ב-7 בדצמבר 1913 (ט' בכסלו ה'תרע"ד) נהרג בסג'רה השומר יעקב פלדמן. יעקב כבשנה-עצמון, איש ההסתדרות המצומצמת תיאר לאחר שנים את רשמיו מתקופת עבודתו עם חבריו בדגניה באותם ימים: "וכאילו כדי להעמידנו בבת-אחת לפני שאר בעיות ההתיישבות ותקומתנו בארץ, נתקלנו עוד בשבועות הראשונים לעבודתנו במקרי רצח, שוד ונקמת-דם מצד שכנינו הערבים. מקרי הרצח של ברסקי בדגניה, זלצמן בכנרת ופלדמן בסג'רה, שימשו לנו לקח מעשי והעמידו אותנו בצורה מוחשית ואכזרית פנים אל פנים מול המציאות של תנאי הארץ" (חביון עֹז, עמ' 23). סדרת אירועי הדמים הזו זירזה את ועדי המושבות והשומרים בגליל לארגן הגנה עצמית מסודרת באזור. במסגרתה מונו שומרים לפרשים בשמירה על הדרכים. ארגון השומר התכנס כדי לדון כיצד לשפר את מעמדו בעיני אנשי המושבות לאחר סדרת האירועים הללו אשר קרו במהלך אותה שנה. קבוצת דגניה א' הודיעה להוריו של ברסקי על מות בנם. והתשובה שקיבלה הייתה: "הננו שולחים לכם את בננו השני למלא מקום בננו שנפל, מות משה מעלה את כולנו ארצה". ואכן הבן שלום, אחיו של משה, הגיע לדגניה באותה שנה. אחר כך, עלתה לארץ ישראל כל המשפחה. הזדרזותם של בני המשפחה לעלות לארץ, הגם שמעברם העקרוני לארץ כבר תוכנן, נתפסה באותם ימים כסוג של הנצחה לחייו הפעלתניים והקצרים של משה ברסקי. מכתב ההורים הוקרא בפני הקונגרס הציוני על ידי נשיאו חיים ויצמן. מסכת האירועים הללו זעזעו את כלל היישוב היהודי בארץ ישראל. על רצח משה ברסקי נכתב בתיעוד מסע המושבות של רבני היישוב באותם ימים, בזמן הביקור במושבה מרחביה בכ"ה בחשון ה'תרע"ד 1913, ולמחרת בהיותם בכפר תבור: "הגיעה לאוזנינו השמועה המדאיבה, כי בדגניה וכנרת נרצחו שני פועלים צעירים מאחינו: משה ברסקי ויוסף זלצמן. הרבנים נתבקשו לערוך להם אזכרה. אחרי תפילת ערבית נתאספו כל הצעירים והרב יוסף חיים זוננפלד הספיד את הנרצחים ... ההתרגשות גדולה מאד. אחרי ההספד התפללו הרבנים תפילת אב הרחמים, והרב זוננפלד ערך אזכרה ואמר קדיש. אחריו דרש הרב מיפו (הרב קוק) ברגש גדול." — יונתן בנימין הלוי הורוויץ, אלה מסעי- רשימת מסע הרבנים האזכרה הזו תוארה על ידי יוסף רבינוביץ איש הפועל הצעיר ומרחביה: "הרב זוננפלד התהלך בתוכינו אבל ושבור לב, הוא אסף את כולנו ונשא הספד מר על הנשמה הטהורה והקדושה ... גדול היה שברו ... ובכי מר בכה על החיים אשר נגזלו מאיתנו ... הוא קרא לנו להתעודדות וליכוד כוחות ... היינו מדוכאים מן האסון הנורא והדברים היוצאים מלב כואב היו לנו נחומים בצרה". — יוסף רבינוביץ, מרחביה, תל אביב תרצ"ו, עמ' 43 שמואל דיין שהבריא הנציח את זכר מטיבו בשם בנו הבכור, משה דיין, שנולד שנה לאחר הרצח, כפי שכתב משה דיין בספרו האוטוביוגרפי: "מחצבתי שמי, משה, נולד בעצב. הוא ניתן לי על שם החלל הראשון שנפל בדגניה. משה ברסקי, צעיר שעלה מרוסיה והצטרף לקבוצה, נהרג בידי ערבים כשנה וחצי קודם. קברו נכרה בכרם הזיתים – הקבר הראשון בדגניה". — משה דיין", אבני דרך, ירושלים: הוצאת עידנים, 1976, עמ' 71 ב-2013, במלאת 100 שנים להירצחו, הוקמה אנדרטת זיכרון למשה ברסקי ליד אום ג'וני. הירץ ברסקי, מכתב לקבוצת דגניה, הצפירה, 1 במרץ 1914 יוסף ברץ, דגניה א, הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, ירושלים תש"ז, עמ' 30–32. אליהו גולומב, חביון עֹז, כרך א, הוצאת מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תל אביב תש"י. שמואל דיין, עם אבות ההתיישבות, הוצאת מסדה, 1968, עמודים 374-378 בן-ציון דינור (עורך עם אחרים), ספר תולדות ההגנה, א, א, הוצאת מערכות, תשט"ו 1954, עמ' 249 -250. שמואל גדון, דגניה א' תרע"א-תשל"ה 1910- 1970, הוצאת משרד החינוך, ירושלים תשל"א 1970. ישראל ברטל, זאב צחור, יהושע קניאל (עורכים), העלייה השנייה, א-ג, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשנ"ח, עמ' א:467, ג: 44 -45. קורות החיים של משה ברסקי, באתר "יזכור" של משרד הביטחון שמואל דיין, בגלל יתוש - הקבר הראשון בדגניה, דבר, 24 בפברואר 1959 יוסף שפירא, הסב ונכדו, דבר, 12 בנובמבר 1933 דוד תדהר (עורך), "משה ברסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2122 יוסף ברץ, ביום החג, דבר, 15 בנובמבר 1935 הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ, בתוך: הדסה לוין (עורכת), אלה מסעי - רשימת מסע הרבנים, הוצאת קול מבשר, זמרת הארץ, מבשרת ציון, תשס"א, עמ' 105, 112. הרב הורוויץ היה נציג ארגון פקוא"ם, והמטרה הייתה לפרסם את החוברת מיד לקראת ועידת אגודת ישראל.