laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אל-מומיה

אל-מומיה (בערבית: المومياء, המומיה) הוא סרט מצרי משנת 1969. במאי הסרט הוא שאדי עבדל סלאם. מבקרי קולנוע מצרים מציינים מזה שנים כי סרט זה הוא אחד הסרטים הטובים ביותר שנוצרו במצרים אי-פעם. עלילת אל-מומיה מתרחשת בשנת 1881, זמן קצר טרם תחילת השלטון הקולוניאלי הבריטי, ומבוססת על סיפורו האמיתי של עבד אל-רסולס, בן שבט ממצרים העליונה, אשר שדד אוצר קברים של מומיות אשר התגלה בקבר שסימנו הארכאולוגי הוא DB320 סמוך לדיר אל-בכרי, והוא מכר את העתיקות בשוק השחור. לאחר קונפליקט בשבט, אחד מחבריו ניגש למשטרה ומסייע לשירות העתיקות למצוא את האוצר. עלילת הסרט נסובה סביב החיפוש אחר זהות מצרית לאומית אמיתית, מקורית, המיוצגת על ידי חפצי העתיקות המוזנחים ובלתי מובנים של התרבות המצרית הקדומה. אולם, הקונפליקט שבין העיר והכפר מצביעה על שאלות שאינן באות על פתרונן בסרט, ועושות אותו ליצירה המעוררת תחושת חוסר נוחות, חסרת משמעות ברורה, על המחיר בחיפוש אחר זהות. קצבו האיטי של הסרט, זוויות הצילום יוצאות הדופן וצבעיו המיוחדים, מעניקים לסרט זה איכויות הדומות לחלום. איכויות אלה מתחזקות עוד יותר בזכות המוזיקה שחיבר לסרט המלחין האיטלקי מריו נשימבנה (Mario Nascimbene). הדיאלוגים בסרט הם כולם בערבית ספרותית, באופן יוצא דופן בסרטים מצריים, עובדה המוסיפה לאווירת הניתוק מן המציאות המלווה את הסרט. "אל-מומיה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אל-מומיה", באתר AllMovie (באנגלית) "אל-מומיה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) The best of Egyptian cinema. Daily News Egypt, 12/7/2007
אנאפלואידיה

אנאפלואידיה (באנגלית: Aneuploidy) היא מספר לא נורמלי של כרומוזומים. מספר כזה, כלומר כרומוזום נוסף או חסר, הוא גורם שכיח בהפרעות גנטיות. חלק מהתאים הסרטניים מכילים גם הם מספר לא נורמלי של כרומוזומים. אנאפלואידיה מתרחשת במהלך חלוקת התא, כאשר כרומוזום אחד לא נפרד כראוי בין שני תאי הבת. אנומליות כרומוזומליות מסוג זה מתרחשות אחת ל-160 לידות של תינוקות חיים, הנפוצות ביותר מביניהן הן טריזומיה של כרומוזומים 21 (תסמונת דאון), 18 (תסמונת אדוארדס) ו-13 (תסמונת פאטו). למינים שונים יש מספר נורמלי שונה של כרומוזומים ולכן המונח אנאפלואידיה מתייחס למספר כרומוזומים שונה של פרט ביחס למין שהוא משתייך אליו. בשנת 2019 אנגליקה אמון קיבלה פרס פריצת דרך במדעי החיים על מחקר בתחום אנאפלואידיה. ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איסטיס

אִיסָטִיס (שם מדעי: Isatis) הוא סוג במשפחת המצליבים, עליו נמנים כ-50 מינים, המאופיינים בפרחים צהובים. ובפרי שמשתלשל כלפי מטה. בארץ ישראל גדלים בר שני מינים מסוג זה, הנקראים גם בפי העם דלדולי עיזים. בימי קדם הפך המין איסטיס הצבעים לבעל חשיבות גדולה בהיותו אחד מהמקורות להפקת צבע כחול, בפפירוס מצרי (ליידן) מופיעים דרכי הצביעה של הצמר באיסטיס כולל דרכי עיבודו. פליניוס ודיוסקורידס מאזכרים אותו כצבען, ובמשנה צץ שמו בעניין נשיאת הכפיים של כוהני ביהמ"ק: "אף מי שהיו ידיו צבועות איסטיס ופואה לא ישא את כפיו" — משנה, מסכת מגילה, פרק ד', משנה ז' סוג זה כולל עשבים חד או רב-שנתיים. השם העברי זהה לשם הלטיני. תפוצת הסוג היא אירנו-טורנית בעיקרה, דהיינו בערבות של מרכז אסיה. מינים מעטים מיוצגים גם במזרח אסיה ובאזור הים-תיכוני. הסוג כולל כ-50 מינים, אולם מעל כולם נודע בחשיבותו המין איסטיס הצבעים (Isatis tinctoria), שממנו ניתן להפיק את הצבע הכחול באופן טבעי. השימוש במין זה ידוע החל מתקופת האבן החדשה ('התקופה הנאוליתית'). למין זה נודעה חשיבות כלכלית רבה עד המאה ה-19, אז ירדה קרנו כתוצאה מהתרחבות השימוש בצבעים מלאכותיים. בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי שני מינים. המין איסטיס מצוי נפוץ בחבל הים-תיכוני, בעיקר בנופי צומח עשבוני. פריו המשתלשל כלפי מטה, האופייני לסוג, הביא לצמח את כינויו דלדולי עיזים, שמתייחס לאיבר שמשתלשל מצוואר העז. המין איסטיס קטן-פרי גדל באופן נדיר בנגב ובערבה. על סוג זה נמנים עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, רובם קירחים וחלקם הקטן שעירים. העלה פשוט- כלומר, אינו מחולק ותמים- דהיינו, שפת העלה רציפה ואינה משוננת. העלים התחתונים מחולקים לטרף ופטוטרת, ואילו העלים העליונים, המאפיינים את שלב החיים הבוגר יותר של הצמח, הם חסרי טרף - 'יושבים' על הגבעול. הגבעול זקוף. פרחי האיסטיס צהובים וקטנים יחסית למשפחה. מספר האבקנים 6. הפרחים ערוכים בתפרחת מטיפוס אשכול. פרי האיסטיס מכיל זרע בודד, או שני זרעים לעיתים רחוקות. הפרי מאופיין בצורה פחוסה, ומוקף בכנף שעוזרת בהפצת הזרעים למרחק מה. הפרי משתלשל כלפי מטה בהבשילו. לפירוט ראה ב'תיאור הסוג' איסטיס מצוי (Isatis lusitanica) איסטיס קטן-פרי (Isatis microcarpa) איסטיס הצבעים (Isatis tinctoria) נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמ' 231. (הספר בקטלוג ULI) אבי שמידע, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 10, עמ' 103-102. איסטיס, באתר ITIS (באנגלית) איסטיס, באתר NCBI (באנגלית) איסטיס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) איסטיס, באתר צמחיית ישראל וסביבתה איסטיס, באתר Tropicos (באנגלית) איסטיס, באתר GBIF (באנגלית) איסטיס, באתר IPNI (באנגלית) איסטיס באתר הצומח של פקיסטן (באנגלית)
לוב במשחקים האולימפיים

לוב משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964), אם כי באותם משחקים, הספורטאי היחיד ששלחה, רץ המרתון סולימאן חסן, לא השתתף בסופו של דבר במרוץ. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), השתתף לראשונה ספורטאי לובי באופן פעיל, האתלט מוחמד אסאווי, שהתחרה בריצת 400 מטר משוכות. לוב נעדרה מאולימפיאדת מינכן (1972) וב-1976 הצטרפה לחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול בשל סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות מהמשחקים את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק מול נבחרת דרום אפריקה בשעה שבזו הונהג משטר האפרטהייד. היא שבה והשתתפה באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך החרימה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) על רקע היחסים הרעועים בינה לבין ארצות הברית באותה העת. מאז אולימפיאדת סיאול (1988) משתתפת לוב במשחקים באופן רצוף. לוב מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף. בדרך כלל שולחת לוב למשחקים משלחות בנות מספר משתתפים מועט. יוצאת דופן בהקשר זה אולימפיאדת מוסקבה, בה השתתפו 32 ספורטאים לובים. הישגיהם של הספורטאים הלובים לאורך השנים היו נמוכים למדי, ואיש מהם לא הצליח להעפיל לשלבים הגבוהים של התחרויות בהם השתתפו. לוב במשחקים הפאראלימפיים לוב במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא לוב במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר הוועד האולימפי הלובי (בערבית)
מקס גת-מור

מקס גת-מור (נולד ב-8 בינואר 1972) הוא יוצר ומלחין ישראלי. גת-מור החל את דרכו בלהקת "שפיות זמנית". הוא כתב את השיר "הקיץ האחרון" בהיותו בן 15 וכעבור כמה שנים, זכה השיר בביצוע הלהקה בתחרות "רוק ירוק" ברעננה. לאחר מכן, צעד השיר במקום הראשון במצעדי הפזמונים במשך זמן רב ונהפך לשיר השנה. הלהקה הקליטה שני תקליטים ונבחרה לשיר את שיר השירותרום, "פרחים לבנים". גת-מור כתב שני שירים לפסטיגל: את "ואני לא ידעתי" של דנה ברגר בשנת 1992 ואת "אבא אומר" של אייל בוחבוט בשנת 1993. הוא כתב את המילים לשיר "אני לא יכולה בלעדיך" ללחן של צביקה פיק בביצועה של דנה אינטרנשיונל, ואת הדואט של פיק עם דנה אינטרנשיונל, "מי שלא רוקד עומד". בשנת 1999 הוציא גת-מור אלבום סולו שלא זכה להצלחה רבה. באוקטובר 2009 הקליט עם מיכה שטרית את השיר "ימים של שפל", שנכלל באלבומו של גת-מור "מונופוביה" הקיץ האחרון (1991) אחרי הגשם (1994) מקס גת-מור (1999) מונופוביה (2010) nrg מעריב, אחרי עשור: מקס גת-מור חוזר, באתר nrg‏, 13 באוקטובר 2009 אור ברנע, מוציא עשן באולפן, באתר ynet, 10 במרץ 2010 איתי אילנאי, מקס ממשיך לעוד עונה, ynet, ‏6 במאי 2010 מקס גת-מור, באתר MusicBrainz (באנגלית) מקס גת-מור, באתר Discogs (באנגלית) מקס גת-מור, דף שער בספרייה הלאומית
הנדסת המרחב

במתמטיקה, הנדסת המרחב (סטריאומטריה) היא הגאומטריה של מרחבים אוקלידיים תלת-ממדיים. הנדסת המרחב עוסקת בגופים תלת-ממדיים, בחישוב הנפח שלהם ושטח הפנים שלהם. משמש בגרפיקה תלת־ממדית. ההאסכולה הפיתגוראית עסקה בפאונים משוכללים אך הפירמידה, החרוט, והמנסרה לא נלמדו עד תקופת הפלאטוניסטים. בהמשך אאודוקסוס מקנידוס הגדיר והוכיח את חישוב הנפחים של פירמידה וחרוט - כשליש מנפחם של מנסרה וגליל בהתאמה ובעלי בסיס שווה וגובה שווה. 3-סימפלקס אליפסואיד גליל זווית דו-מישור (זווית דהדרלית) זווית מרחבית חרוט ישר מישור מנסרה מקבילון ספירה ספרואיד סריג תלת-ממדי וסריגי בראבה פאון משוכלל (פאונים אפלטוניים) ארבעון (טטרהדרון משוכלל) קובייה (הקסהדרון משוכלל) תמניון (אוקטהדרון משוכלל) תריסרון (דודקהדרון) עשרימון משוכלל (איקוסהדרון) פירמידה פרבולואיד תיבה גאומטריה פרויקטיבית משפט דזרג פאון חבורת סימטריה מרחבית קריסטלוגרפיה ארכימדס גאומטריה אוקלידית ממד (מתמטיקה) נקודה (גאומטריה) שטח פנים Kiselev, A. P. (2008). Geometry. Book II. Stereometry. Translated by Givental, Alexander. Sumizdat. מדיה וקבצים בנושא הנדסת המרחב בוויקישיתוף הנדסת המרחב, באתר MathWorld (באנגלית) הנדסת המרחב, דף שער בספרייה הלאומית Kiselev 2008.
תמר ליבס

תמר לִיבֶּס (1943 – 10 במרץ 2015) הייתה פרופסור לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים. נולדה בישראל, בתם של מירה ליבס ויוסף גרהרד ליבס. אחיה הוא חוקר הקבלה יהודה ליבס. בשנת 1972 החלה לעבוד במחלקת הנוער בקול ישראל ובמשך שנים ערכה וביימה תוכניות רבות, ובהן התוכנית לנוער "חתול בשק". זכתה, יחד עם נילי המאירי, בפרס רשות השידור על הפקת תוכנית שעסקה בטראומה נפשית של ילדים בצל מלחמות. הייתה חברה במליאת רשות השידור. את עבודת הדוקטור עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתו של פרופסור אליהוא כ"ץ. העבודה עסקה בסדרת הטלוויזיה "דאלאס" וצופיה ברחבי העולם, ועובדה לספר בשם The export of meaning: cross-cultural readings of Dallas. הייתה ראש החוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים. נישאה לאדריכל אולריק פלסנר, והיא אמם של האדריכליות מיה פלסנר ודניאלה פלסנר ושל חבר הכנסת לשעבר יוחנן פלסנר. זוהר קמפף, מה שיפה – קשה להשגה, באתר העין השביעית, 16 במרץ 2015 דוד לוין, לחתור כנגד הזרם, באתר העין השביעית, 15 במרץ 2015 רשימת הפרסומים של תמר ליבס, בקטלוג הספרייה הלאומית תמר ליבס (1943-2015), דף שער בספרייה הלאומית מכּתביה: תמר ליבס וענת פירסט, ניצחונו של מוחמד א-דורא, פנים 23, חורף 2003 מנחם בלונדהיים ותמר ליבס, הטרור כסרט אימה, פנים 23, חורף 2003 תמר ליבס, זוהר קמפף, מ"קורי עכביש" ל"חומה בצורה" ובחזרה: המיצוב המשתנה של העורף במלחמת לבנון השנייה, בית ספר רוטשילד קיסריה לתקשורת, אפריל 2007 תמר ליבס וזהר קמפף, פרט חשוב, באתר העין השביעית, 2 ביוני 2010 תמר ליבס, תפקידיו המשתנים של הרדיו בישראל, בערוץ YouTube של האוניברסיטה הפתוחה ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאוריטניה במשחקים האולימפיים

מאוריטניה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף. לאורך השנים שלחה מאוריטניה משלחות בנות ספורטאים בודדים, בין שניים לשישה, ואיש מהם לא הגיע להישג משמעותי. הענפים היחידים בהם התחרו ספורטאים מאוריטנים עד כה היו אתלטיקה והיאבקות. מאוריטניה במשחקים הפאראלימפיים מאוריטניה במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא מאוריטניה במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף
לסלי גור

לסלי גור (באנגלית: Lesley Gore; ‏2 במאי 1946–16 בפברואר 2015) הייתה זמרת אמריקאית-יהודיה מתקופת להקות הבנות. גור ידועה בעיקר בשל להיט הפופ משנת 1963 "It's My Party", אותו הקליטה בגיל 16. בעקבות להיטה זה הפכה לאחת מזמרות פופ הנוער המוכרות ביותר בין השנים 1963–1967. נולדה בניו יורק בשם לסלי סו גולדסטין (Lesley Sue Goldstein) וגדלה בניו ג'רזי, במשפחה יהודית אמידה. אביה, לאו גור, היה יצרן של בגדים ובגדי-ים לילדים. כאשר הגיע שירה It's My Party למקום הראשון במצעד הפזמונים בארצות הברית, גור הייתה תלמידת תיכון, שנה לפני סיום לימודיה. בשלב מאוחר יותר היה השיר מועמד לפרס גראמי. בעקבות להיטה הראשון גור הקליטה להיטים רבים נוספים, כולל Judy's Turn to Cry (הגיע למקום החמישי במצעד), She's a Fool (מקום חמישי), "You Don't Own Me" (מקום שני), That's the Way Boys Are (מקום 12). מפיק תקליטיה היה קווינסי ג'ונס אשר הפך לאחד מהמפיקים הבולטים בעולם המוזיקה, בארצות הברית. גור דחתה הצעות לחוזי הופעות בטלוויזיה ובסרטים והעדיפה להמשיך לימודים בשרה לורנס קולג', מכללה פרטית בניו יורק. בחירה זו הגבילה את הופעותיה לסופי השבוע ולחופשות בלבד, ופגעה בקריירה שלה. למרות זאת גור המשיכה להיות אחת הזמרות האהודות ביותר בארצות הברית ובקנדה במחצית שנות ה-60. גור הקליטה גם רבים מלהיטיה בשפות אירופיות: צרפתית, גרמנית ואיטלקית. לקראת סוף שנות ה-60, עם עליית המוזיקה הפסיכדלית דעכה הצלחתה של גור. להיטה האחרון במצעדים היה California Nights שהגיע למקום 16 בשנת 1967. בסוף שנות ה-60 הופיעה גור במועדונים קטנים ובקונצרטים. לצד הופעותיה המשיכה בכתיבת שירים ובהלחנתם, כולל השתתפות בכתיבת פסקול הסרט תהילה, לצד אחיה מייקל גור. שירם של האחים גור, Out Here on My Own, היה מועמד לפרס אוסקר והפך ללהיט. בשנת 2005 שבה גור והקליטה שירים חדשים, לראשונה מאז 1976. שיריה זכו לביקורות חיוביות ואף הושמעו במספר סדרות טלוויזיה. באותה שנה יצאה מן הארון והכריזה שהיא לסבית. בעקבות הכרזתה, היו שמצאו רמזים לנטייתה המינית במילות השירים ששרה וחיברה שנים ארוכות קודם לכן. בפברואר 2015 היא הלכה לעולמה אחרי מאבק בסרטן הריאה, בת 68 הייתה במותה. 1963: I'll Cry If I Want to 1963: Lesley Gore Sings of Mixed-Up Hearts 1964: Boys, Boys, Boys 1964: Girl Talk 1965: My Town, My Guy & Me 1966: Lesley Gore Sings All About Love 1967: California Nights 1972: Someplace Else Now 1976: Love Me By Name 1982: The Canvas Can Do Miracles 2005: Ever Since מדיה וקבצים בנושא לסלי גור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לסלי גור לסלי גור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לסלי גור, באתר AllMovie (באנגלית) לסלי גור, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) לסלי גור, באתר ספוטיפיי לסלי גור, באתר AllMusic (באנגלית) לסלי גור, באתר MusicBrainz (באנגלית) לסלי גור, באתר Discogs (באנגלית) לסלי גור, באתר Songkick (באנגלית) לסלי גור, באתר Genius לסלי גור, באתר SecondHandSongs לסלי גור, באתר בילבורד (באנגלית) סוכנויות הידיעות, הזמרת לסלי גור הלכה לעולמה, באתר ynet, 16 בפברואר 2015 בן שלו, מתה הזמרת לזלי גור, ששרה את "It's my party", באתר הארץ, 17 בפברואר 2015 לסלי גור, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
בשר חתול

בשר חתול הוא בשר המופק מחתולים. הוא נאכל באופן לא סדיר בדרום סין, צפון וייטנאם, פרו ומדינות בודדות נוספות. ברוב מדינות העולם ובפרט לפי היהדות אכילת חתולים נחשבת לטאבו. במזרח אסיה – בדרום סין במחוזות גואנגדונג וגואנגשי ובצפון וייטנאם מחשיבים חלק מהאנשים בשר חתולים למזון המסייע להתחמם בחודשי החורף. הקיבה והמעי של החתול וגם בשר מן הירכיים, שמשמש להכנת קציצות המוגשות עם מרק. הראש וחלקי גוף אחרים לא משמשים למאכל. מעריכים כי כ-4 מיליון חתולים נאכלים בסין בכל שנה, וכי המספר עולה. עם זאת, מבקרים מחו"ל לא צפויים להיתקל במסעדות במרכזי הערים המגישות בשר חתול, דבר הנפוץ בכפרים מחוץ לעיר. בגואנגדונג, בשר חתול הוא מרכיב עיקרי במאכל המסורתי "דרקון, נמר, הפניקס" (נחש, חתול, עוף), אשר נחשב כמחזק גוף. בדרום אמריקה – בפרו אין החתול רכיב קבוע בתפריט, אך הוא יכול להוות חלק בתבשילים כמו נזיד ומרק. בברזיל, במיוחד בריו דה ז'ניירו קיימת אגדה עירונית, לפיה חלק מן הבשר על האש, שנמכר ברחובות, הוא בעצם בשר חתולים. בארגנטינה, בעיר רוסאריו, בשר חתולים נאכל על ידי התושבים במהלך משבר כלכלי ששרר ב-1996. באירופה – במהלך ההיסטוריה נאכלו חתולים בחלקים שונים של העולם המערבי. באירופה, חתולים נאכלו לאורך השנים בחלק מהאזורים הכפריים של שווייץ. מתכונים ל"מרק חתולים" ו"חתול ברוטב" נמצאו בחבל הבסקים, במחוז אלבה. במאה ה-18 בבריטניה נאכלו חתולים בעודם בחיים, למטרת שעשוע. מאכלות אסורים מדיה וקבצים בנושא בשר חתול בוויקישיתוף SZ:Activists protest against cat eating, סוכנות הידיעות הסינית שינחואה, 19 ביוני 2006. Sarah Hartwell, ‏CATS - FRIEND OR FOOD?, אתר messybeast.com. Anyone for a hot dog? Going spare in Switzerland, אתר יוטוסאן אקספרס, 14 בינואר 2004. Jan Bondeson,‏ The Cat Eaters, אתר פורטין טיימס, אוקטובר 2001.
הסדר הענק

"הסדר הענק" (באיטלקית: Ordine gigante) הוא מונח באדריכלות העוסק בסדר שהתפתח באדריכלות הרנסאנס בנוסף לסדרים הקלאסיים מהעת העתיקה. "הסדר הענק" מאופיין על ידי עמודים או פילסטרים המשתרעים לגובהן של שתי קומות או יותר. הבזיליקה של אנדראס הקדוש (Basilica di Sant'Andrea di Mantova) במנטובה היא אחד המבנים הראשונים שנבנו בסגנון זה. בזיליקה זו תוכננה על ידי לאונה בטיסטה אלברטי ובנייתה החלה ב-1472. מיכלאנג'לו שילב עמודים בסגנון "הסדר הענק" בארמון ה"סנאטוריו" (Palazzo Senatorio) בקמפידוליו ברומא (1564–1568). "הסדר הענק" היווה מרכיב חשוב באדריכלות המנייריסטית ובאדריכלות הבארוק. הסדר הענק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זוסימוס (אפיפיור)

זוסימוס (בלטינית: Zosimus) היה האפיפיור ה-41 למניין, אשר כיהן בתפקיד מ-18 במרץ 417 עד 26 בדצמבר 418 (או עד 23 בדצמבר). הוא נולד במסורקה שבמחוז קלבריה, איטליה. הוא כיהן לאחר האפיפיור אינוקנטיוס הראשון ולפני האפיפיור בוניפקיוס הראשון. זוסימוס השתתף בסכסוך הממושך בגאליה. אופיו המרדני השפיע על מחלוקות רבות, שנמשכו אף לאחר מותו. לפי מקורות היסטוריים, זוסימוס היה יווני ושמו של אביו היה אברם (או אברהם), ויש הגורסים כי בא ממשפחה יהודית. זוסימוס אימץ כמה צעדים כדי לשפר את מצב הכמורה. זמן קצר לאחר הבחירות של זוסימוס כחסיד של פלגיאניזם, קאלסטיוס, אשר נידון לגירוש בידי האפיפיור הקודם, אינוקנטיוס הראשון, הגיע לרומא על מנת להצדיק את עצמו מול האפיפיור החדש, לאחר גירושו מקונסטנטינופול. בקיץ 417, זוסימוס ארגן פגישה של אנשי הדת הרומית בבזיליקת סנט קלמנט, ובה קאלסטיוס סירב לקבל את ההנחות שקבע הדיאקון פאולינוס, ובכללן להצהיר כי הוא קיבל את הדוקטרינה של אינוקנטיוס הראשון. מדיה וקבצים בנושא זוסימוס בוויקישיתוף זוסימוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מערת פוסטוינה

מערת פוסטוינה (סלובנית: Postojnska jama; גרמנית: Adelsberger Grotte; איטלקית: Grotte di Postumia) היא מערכת מערות קרסט באורך 24.3 ק"מ, סמוך לפוסטוינה שבדרום-מערב סלובניה. זו מערכת המערות הגדולה במדינה, ואחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בסלובניה. מערכת המערות נוצרה על ידי נהר פיבקה. המערה תוארה לראשונה במאה ה-17 על ידי יוהאן ויכארד ולווסור (אנ'). אזור חדש של המערה התגלה במקרה ב-1818 על ידי לוקה צ'ץ' (Luka Čeč) כאשר הכין את החלק הידוע של המערה לקראת ביקור של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. ב-1819 נפתחו המערות לציבור, וצ'ץ' היה למדריך התיירים הרשמי הראשון במערות. ב-1884 הותקנה במערה תאורה חשמלית. ב-1872 החלה לפעול במערה רכבת תיירים. בתחילה רכבת התיירים נדחפה בצורה ידנית, אך בתחילת המאה ה-20 היא הוחלפה בהנעה באמצעות קטר גז. במלחמת העולם השנייה שכנה באזור פוסטוינה מפקדה של הצבא הגרמני, ובתוך אולמות המערה בסמוך לכניסה הסתירו הגרמנים מצבור דלק בן אלפי חביות. הפרטיזנים היוגוסלבים העלו את מצבור הדלק באש, שבערה במשך כשבוע, ועד היום יש במערה כמה אולמות בהם הנטיפים והזקיפים מפויחים. ביוני 1945 המערה נפתחה מחדש בטקס חגיגי בו הופיע ביג בנד בניצוחו של בויאן אדמיץ'. תוך זמן קצר הוחלף קטר הגז בקטר חשמלי. 5.3 ק"מ מהמערה פתוחים לביקור הקהל ובמקום מועברים סיורים מודרכים בשפות שונות הנמשכים כשעה וחצי. חלק מהסיר רגלי וחלק מהסיור מתבצע באמצעות הרכבת. הטמפרטורה במערה קבועה בין 8 ל-10 מעלות צלזיוס. המערה היא בית גידול למין אנדמי של פרוטאוס, הידוע בכינויו "הדג האנושי" ואשר מופיע בלוגו האתר. מערות שקוציאן מדיה וקבצים בנושא מערת פוסטוינה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מערת פוסטוינה שלומית יפת-ביאליק, "המשפחה המטיילת", מדריך לטיולי משפחות סלובניה וצפון קרואטיה, הוצאת המחברת 2016, עמוד 131; כמו כן לפי תיעוד בהסברים בהדרכת אודיו למבקרים במערה.
די זהב

די זהב היה מושב שיתופי והתנחלות שעלה לקרקע ב-13 בספטמבר 1971 על ידי גרעין של 13 צעירים ישראלים בצלעו המזרחי של חצי האי סיני, לחוף מפרץ אילת, 150 ק"מ דרומית לאילת ו-90 ק"מ צפונית לשארם א-שייח', בקרבת מגורי השבטים הבדואים אל-מוזינה וא-תראבין. שם המושב לקוח מספר דברים: ”בְּעֵבֶר הַיַּרְדֵּן בַּמִּדְבָּר בָּעֲרָבָה מוֹל סוּף בֵּין פָּארָן וּבֵין תֹּפֶל וְלָבָן וַחֲצֵרֹת וְדִי זָהָב” (פרק א', פסוק א'). לשם גם דמיון לשם העיר דהב השוכנת בקרבת מקום. די זהב הוקם על ידי קבוצה של צעירים מקריית מלאכי, ובראשם יגאל אלמגור. אלמגור, שהיה מאז מלחמת ששת הימים איש המנהל האזרחי של מרחב שלמה, שימש כנציג החברה להגנת הטבע וכנציג משרד הביטחון, רקם קשרים עם השבטים הבדואים בסיני וסייע להם כנציג השלטון הישראלי בחיי היומיום. אלמגור התאהב בנוף המדברי וביושבי המדבר, וראה באזור דהב מקום אפשרי להתיישבות חדשה. הוא ארגן סביבו גרעין של כ-15 משפחות צעירות מבני הדור של מה שכונה "ישראל השנייה", שהמשותף לחבריה היה הרצון להתרחק מהמחנק העירוני הנמצא במרכז הארץ והאתגר שבהתיישבות. ד"ר זאב וילנאי, חוקר ארץ ישראל, כינה את החבורה "פנתרי הזהב"[דרוש מקור]. החבורה חיפשה גוף ממסדי שיגבה אותם ויסייע בידיהם לעלות לקרקע. הם נדחו על ידי תנועת המושבים ועל ידי מחלקת ההתיישבות של ההסתדרות הציונית, בטענה כי המקום אינו מתאים למשפחות עם ילדים. בחיפושיהם אחר הכרה, התחבר הגרעין לתנועת "העובד הציוני", שאימצה את יישובי התיירות החדשים, מאתר החרמון ועד די זהב. תנועת העובד הציוני השפיעה על ועדת השרים לענייני התיישבות להכיר בדי זהב כבמצפה התיישבותי. היה זה מושג חדש בהתיישבות, שפירושו שנת ניסיון ליישוב, כדי לבחון את יכולתו של היישוב להתפתח. החלטה זו אפשרה לחטיבת ההתיישבות בהסתדרות הציונית להזרים תקציבים לדי זהב לבניית דיור זמני, ציוד לדיג וקידום תוכניות ההתיישבות והפיתוח. במסגרת התוכניות הוקם מועדון צלילה, מועדון שיט, מסעדה, בית מלון ואתרי מחנאות, מרכז דיג וחקלאות ימית, מטעי תמרים ומרכז לסיורי מדבר. בין המתיישבים החדשים לבדואים המקומיים התפתחו יחסי שכנות טובה, יחסים של כבוד ועזרה הדדית. רוב המתיישבים הצעירים למדו להכיר את הניבים המיוחדים לשבטי סיני ואת אורחות חייהם.[דרוש מקור]. בשנת 1982, בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, פונה היישוב די זהב מיושביו. בשונה מגורלם של בתי העיר ימית, לא נהרסו המבנים ביישוב, ואת המקום יישבו תושבי סיני. יוסי ביילין, הזהב שבין אילת לשארם, דבר, 24 במאי 1974 פניית תושבי די-זהב לראש-הממשלה מנחם בגין, 13 בדצמבר 1978. כחול על גבי לבן - מסמכים חשובים בתולדות מדינת ישראל כתבה על יציאתו לאור של הספר "די זהב" על ידי חבר המושב, שלמה ראם, שגולל את סיפור הקמת היישוב. אלי אשכנזי‏, הילד ממרוקו שגדל במעברת קסטינה והקים בבגרותו מושב בסיני, באתר וואלה, 5 בפברואר 2022
פרנק באדג'ן

פרנק באדג'ן (באנגלית: Frank Budgen; 1 במרץ 1882 – 26 באפריל 1971) היה צייר אנגלי שפרסומו נבע מהיכרותו המעמיקה עם הסופר האירי ג'יימס ג'ויס. נולד במחוז סארי שבאנגליה, ובצעירותו היה ימאי. ב-1910 עבר ללמוד ציור בפאריס, ובשנות מלחמת העולם הראשונה התגורר בציריך, שם הועסק מטעם משרד המידע של ממשלת בריטניה. בקיץ 1918 התוודע לג'ויס והפך לחברו הקרוב. ההיכרות בין ג'ויס לבאדג'ן החלה לאחר שג'ויס נקלע למריבה עם אחד מעובדי הקונסוליה הבריטית בציריך, וחשד כי באדג'ן נשלח לרגל אחריו. לאחר מכן הפכו השניים לחברים. באדג'ן התוודע גם לבת זוגו של ג'ויס, נורה ברנאקל, והפך לבן בית. באדג'ן ליווה את ג'ויס בעת כתיבתו של הרומן "יוליסס" בציריך, והיה מעורב באינספור שיחות על הספר. חלק מכתב היד נכתב על ידו, מאחר שג'ויס, שלקה בדלקת עיניים חריפה, לא היה מסוגל לכתוב בעצמו, והכתיב לבאדג'ן את הטקסט. באדג'ן פרסם את זכרונותיו מהידידות המשותפת בספר "James Joyce and the making of Ulysses" שיצא לאור ב-1934. הספר הוא מאבני היסוד להבנת יוליסס. בספרו הוא מתאר את כתיבת הספר באופן מפורט. לדוגמה, בתיאור כתיבת הפרק הסלעים הנודדים, בו מסופר על דמויות שונות המשוטטות ברחבי דבלין, הביא באדג'ן את שימושו של ג'ויס במפת העיר לצורך כתיבת הפרק, כדוגמה לאובססיה של ג'ויס לדיוק בפרטים. הוא תיעד פרשיית אהבים שהייתה לג'ויס עם נערה בשם מרתה פליישמן, ואף צייר אותה עבורו. בסוף 1919 החליט ג'ויס לחזור לטריאסטה, והציע לבאדג'ן תעסוקה כמורה לאנגלית ומגורים, אולם האחרון העדיף לחזור לאנגליה, ומאז 1920 ועד יום מותו התגורר בלונדון. הוא המשיך בקשרי מכתבים עם ג'ויס, ולאחר שג'ויס התחרט על אחד ממכתביו, בו חשף את עצמו יתר על המידה, ביקש מבאדג'ן לבוא לפריס עם המכתב. הם יצאו לבילוי, באדג'ן שתה לשוכרה, ולמחרת בבוקר גילה כי מארנקו נעלם המכתב הבעייתי. קשרי החברות בין השניים לא חזרו לקדמותם בעקבות האירוע. James Joyce and the making of 'Ulysses', and other writings מקור בדמות מרתה פליישמן מופיעה ביוליסס, בפרק נאוסיקה, הנערה גרטי מק'דאול מקור: ג'יימס ג'ויס, עדנה או'בריאן, עמוד 137
סויוז TMA-16

סויוז TMA-16 (ברוסית: Союз ТМА-16) היא חללית סויוז ששוגרה ב-30 בספטמבר 2009 מנמל החלל קוסמודרום בייקונור ונחתה ב-18 במרץ 2010. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה שלושה אנשי צוות- מפקד המשימה מקסים סוראייב, מהנדס הטיסה ג'פרי ויליאמס ותייר החלל גי לאליברטה (מייסד קרקס השמש). סויוז TMA-16 הביאה שני אסטרונאוטים נוספים לצוות המשלחת ה-21 של תחנת החלל הבינלאומית - מקסים סוראייב וג'פרי ויליאמס. זוהי הטיסה ה-103 של חללית הסויוז, ולראשונה מאז 1969 שלוש חלליות סויוז שהו במקביל בחלל (סויוז TMA-14, סויוז TMA-15, וסויוז TMA-16), תקופה מסוימת כולם היו מחוברים לתחנת החלל. צוות המראה: רוסיה מקסים סוראייב - מפקד ארצות הברית ג'פרי ויליאמס - מהנדס טיסה קנדה גי לליברטה - תייר חלל (שוגר בסויוז TMA-16 וחזור בסויוז TMA-14) צוות נחיתה: רוסיה מקסים סוראייב - מפקד ארצות הברית ג'פרי ויליאמס - מהנדס טיסה צוות גיבוי: רוסיה אלכסנדר סקבורטסוב - מפקד הולנד שאנון ווקר - מהנדס טיסה ארצות הברית ברברה ברט - תיירת חלל חללית "סויוז TMA-16" שוגרה ב-30 בספטמבר 2009 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. החללית הגיעה אל תחנת החלל הבין-לאומית ב-2 באוקטובר. העגינה בוצעה במודול "זבזדה". באותה עת בתחנת החלל שהה משלחת מס' 20 בפיקוד גנאדי פדאלקה שהייתה אמורה לסיים את פעילותה. בחללית "סויוז TMA-16" הגיע גם לי לליברטה, תייר חלל מקנדה. צוות החללית ואנשי משלחת מס' 20 החלו בהעברת אחריות למשלחת מס' 21 בפיקוד של פרנק דה ווין (שכבר שהה בתחנת החלל כחלק של משלחת מס' 20). לאחר סיום התהליך, גנאדי פדאלקה, מייקל באראט וגי לליברטה נכנסו לחללית סויוז TMA-14 וחזרו לכדור הארץ. משלחת מס' 21 החלה בפעילותה. ב-21 בינואר 2010 חללית "סויוז TMA-16" התנתקה ממודול "זבזדה" וכעבור טיסה של 21 דקות התחברה למודול "פואיסק". בטיסה זו בחללית היו סוראייב וויליאמס. סויוז TMA-16 נשארה על תחנת החלל עד 18 במרץ 2010 כחללית חירום כאשר היא חזרה לכדור הארץ עם סוראייס וויליאמס. משימת סויוז TMA-16 הייתה טיסת החלל האחרונה שבה שוגרו לחלל תיירי חלל באמצעות חלליות "סויוז" בגלל הפסקת פעילותן של כל מעבורות החלל של נאס"א והגדלת צוות תחנת החלל הבינלאומית לשישה, התפקיד של העברת הצוותים הוטל במלואו על חלליות הסויוז, כך שלא נישאר בהן מקום לתיירי חלל. הדבר השתנה רק בשנת 2021 כאשר החלו טיסות של חלליות אחרות לתחנת החלל. מדיה וקבצים בנושא סויוז TMA-16 בוויקישיתוף אשכול כתבות בנושא סויוז TMA-16, באתר "הידען" מידע על הטיסה תיאור המשימה