laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קשת השלום

קשת השלום (באנגלית: Peace Arch) הוא מונומנט בדמות שער ניצחון בגובה 20.5 מטרים הנמצא על גבול ארצות הברית–קנדה במעבר הגבול בין בליין, וושינגטון, ארצות הברית וסארי, קולומביה הבריטית, קנדה. הקשת נמצאת ב"פארק קשת השלום" שחלקו הצפוני נמצא בקנדה וחלקו הדרומי בארצות הברית. הקשת עצמה שוכנת בדיוק על קו הגבול כאשר חלקה בקנדה וחלקה בארצות הברית. הקשת נבנתה ב-1921 על ידי סם היל (אנ'), איש עסקים אמריקאי שהשקיע רבות בצפון-מערב ארצות הברית בתחילת המאה ה-20 לזכר הסכם גנט שנחתם ב-1814 וסיים את המלחמה בין ארצות הברית ובריטניה. על גג הקשת שגובהה 20.5 מטרים מתנוססים דגלי ארצות הברית וקנדה (כל אחד בצד שלו), וכתובת חקוקה באבן על האפריז. בצד האמריקאי חקוק המשפט "ילדיה של אם משותפת" ובצד הקנדי חקוק המשפט "משכן משותף באחדות משותפת". בתוך הקשת רשומה ההקדשה "שהשער הזה לא ייסגר לעולם" בשני הצדדים. מעבר הגבול מחבר את כביש בין-מדינתי 5 (I-5) המוביל מכיוון קליפורניה וסיאטל מהצד האמריקאי לכביש 99 בצד הקנדי הממשיך לוונקובר. מעבר גבול זה לא נסגר מעולם ומסמל את השלום בין שתי המדינות. שמו הרשמי של מעבר הגבול בצד הקנדי הוא "מעבר דאגלס" על שמו של סר ג'יימס דאגלס, המושל הראשון של קולומביה הבריטית. בזכות הקשת, מעבר הגבול נקרא בפי אנשים רבים "מעבר גבול קשת השלום". מעבר הגבול של דגלאס, הידוע גם כמעבר קשת השלום, הוא מעבר הגבול השלישי העמוס ביותר בין ארצות הברית לקנדה עם כ־3,500 עד 4,800 מכוניות העוברות בו מדי יום. אתר האינטרנט של הפארקים בקולומביה הבריטית מציין כי שטח הצד המנוהל בקנדה של פארק קשת השלום הוא תשעה דונם. אתר האינטרנט של פארקי המדינה האמריקניים מציין כי שטח החלק המנוהל על ידי ארצות הברית בפארק קשת השלום הוא כתשעה דונם. בשנת 1952 הזמר האפרו-אמריקאי פול רובסון לא הורשה לצאת מגבולות ארצות הברית ובכך נמנעה יציאתו להופעה בקנדה, ממש מעבר לגבול. הוא החליט למחות על כך והופיע מהצד האמריקאי כאשר מאות קנדים עומדים מעבר לגבול ורואים את הופעתו המאולתרת על משאית עם מרכב שטוח. מדיה וקבצים בנושא קשת השלום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קשת השלום (באנגלית) REFWORLD, United States and Canada: The Peace Arch park on the border between Washington state and British Columbia.
ניתוח ויפל

ניתוח ויפל (באנגלית: Whipple surgery), ידוע אף בשם הליך ויפל (באנגלית: Whipple procedure) ובשם פנקריאטיקודואודנקטומי (בלטינית: Pancreaticoduodenectomy) הוא ניתוח ארוך ומורכב בחלל הבטן, המתבצע על הלבלב, התריסריון, ואיברים פנימיים נוספים. יעודו העיקרי של ניתוח זה הוא לטיפול בגידולים ממאירים בראש הלבלב, גידולים ממאירים בצינור המרה או בתריסריון סמוך ללבלב. ההליך הניתוחי הננקט בניתוח ויפל תואר לראשונה על ידי אלסנדרו קודיווילה בשנת 1898. השימוש הראשון בהליך לסרטן התרסריון בוצע על ידי המנתח הגרמני ואלטר קאוש בשנת 1909 ותואר על ידו בספרות הרפואית בשנת 1912. ההליך נקרא על שמו של המנתח האמריקאי אלן אולדפת'ר ויפל, אשר שכלל את שיטת הניתוח ופרסמה בשנת 1935, ואף הוסיף ושכלל את השיטה לאורך השנים. הרעיון הבסיסי בהליך ניתוח ויפל הוא בעובדה שראש הלבלב מקבל אספקת דם מאותו עורק המוביל אף לתרסריון. כלי דם זה עובר דרך הלבלב, כך שבעת כריתת הלבלב, מתחייבת אף כריתת התריסריון. הסרת ראש הלבלב ללא כריתת התריסריון, תותיר את האחרון ללא אספקת דם מספקת. ההליך המקובל של ניתוח ויפל כולל כריתה של החלק הרחיקני של הקיבה, החלק הראשון והשני של התריסריון, ראש הלבלב, החלק הרחיקני של צינור המרה המשותף, המעי הריק הקריבני, בלוטות הלימפה באזור הניתוח, וכיס המרה. חלקו המשחזר של הניתוח מורכב מחיבור החלק הנותר של הלבלב למעי הריק וחיבור צינור המרה למעי הריק, כדי לאפשר למיצי העיכול ומיצי המרה לזרום לדרכי העיכול וכן חיבור של הקיבה אל המעי הריק כדי לאפשר מעבר מזון. ניתוח מורכב זה בוצע במקורו בשני חלקים, אולם בשנת 1940 שכלל ויפל את שיטת הניתוח ואיפשר לעשותו כהליך בודד. אורך הניתוח בממוצע בין ארבע לשבע שעות. סיכון התמותה מניתוח ויפל בארצות הברית הוא כ-5%. לאחר החלמה מן הניתוח חולים עלולים לסבול מקשיי עיכול ומירידה במשקל בשל השינוי במערכת העיכול והקושי באכילה, לרוב תופעה זו תחלוף בין חודש לחצי שנה לאחר הניתוח. לעיתים מתפתחת סכרת בעקבות הוצאת חלק מהלבלב, ואז נדרשת כלכלה המותאמת למחלת הסכרת וטיפול בזריקות אינסולין. מדיה וקבצים בנושא ניתוח ויפל בוויקישיתוף סרטון אנימציה המתאר את ניתוח ויפל, סרטון באתר יוטיוב O. Whipple, W. B. Parsons, C. R.Mullins. Treatment of carcinoma of the ampulla of Vater. Annals of Surgery, Philadelphia, 1935, 102: 763-779. About Whipple Procedure ניתוח לכריתת ראש הלבלב (וויפל), באתר www.sheba.co.il כריתת ראש לבלב - Whipple | המרכז הרפואי שערי צדק, באתר www.szmc.org.il הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מצר ג'ורג'יה

מצר ג'ורג'יה (אנגלית: Strait of Georgia) הוא מצר ים בין האי ונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה ויבשת אמריקה. אורכו של המצר הוא 240 ק"מ ורוחבו נע בין 18.5 ק"מ ל-55 ק"מ. בדרומו של המצר שוכנים איי המפרץ ואיי סן חואן, ובצפונו איי התגליות. איונים וארכיפלגים רבים מפוזרים במצר ויוצרים מצרי משנה. עומקו הממוצע של המצר הוא 156 מטרים ועומקו המרבי הוא 460 מטרים מתחת לפני הים. נהר פרייזר הנשפך למצר מהווה 80% מהמים המתוקים הנשפכים אליו. האיים החשובים ביותר במצר הם טקסדה ולסקוודי. המצר קיבל את שמו משמו של ג'ורג' ונקובר, קצין בצי המלכותי הבריטי אשר עמד בראש המשלחת לגילוי האזור הצפון-מערבי של אמריקה בסוף המאה ה-18. המצר הוא מעבר שיט חשוב בצפון-מערב אמריקה שכן הוא מחבר את נמל ונקובר, המהווה את הנמל העיקרי של קנדה באוקיינוס השקט אל הים הפתוח. על שפת המצר שוכנות עיירות המהוות חלק מוונקובר רבתי, למשל העיירה דלתה. מדיה וקבצים בנושא מצר ג'ורג'יה בוויקישיתוף מצר ג'ורג'יה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גופי מים ובנושא גאוגרפיה של קנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טאבלה

טַאבְּלָה (הינדי: तबला, בנגלית: তবলা, אורדו: طبلہ, ערבית: طبلة, מערבית: טבל, תוף) הוא כלי הקשה ממברנופוני הודי. מערכת הטבלה מורכבת משני תופים בגדלים שונים, העשויים מסוגי עץ שונים. על הכלי מתוח עור שבערך במרכזו מודבק טלאי עור עבה ושחור. התוף הימני, הקטן, נקרא "דיין" (Dayan) והגדול, השמאלי, נקרא "ביאן" (Bayan). חיבור העור לגוף התוף נקרא "קינר", העור הבהיר נקרא "סוּר", וטלאי העור העבה, השחור, נקרא "גאב". הנגינה בטאבלה נעשית על ידי תיפוף עם האצבעות, האגודל וכרית כף היד על גבי עור התוף ודפנותיו. הקשה במקומות שונים על פני התוף משנה את גובה הצליל. כמו כן קיימת שיטת נגינה על ידי החלקה של כרית כף היד והאגודל מדפנות הכלי אל כיוון מרכז העור (ה"גאב"), היוצרת צליל ייחודי. הנגן יושב בדרך כלל על הרצפה או על שרפרף נמוך ומחזיק את התופים לפניו, מונחים על כריות מיוחדות. מתיחת העור נעשית על ידי מכשיר מיוחד המותח את הרצועות בהן הוא מחוזק אל גוף הכלי. נגן הטאבלה המוכר ביותר בעולם המערבי הוא זקיר חוסיין. נגני טאבלה משננים את המהלך הריתמי של הנגינה ואת סוגי התיפוף השונים על ידי מלמול הברות המתארות סוגי תיפוף שונים. שינון הברות זה, ושפת ההברות נקראים "בוֹל" (מן המילה ההינדית לדיבור "בולנה"). בהקלטות והופעות מוזיקה הודית ניתן לשמוע את הנגן מדקלם את ה"בול" לפני או במקביל לנגינה. הברות בול לדוגמה הן: גה - מכה קצרה ביד שמאל, כאשר כרית כף היד נשארת על דופן התוף קה - מכה שטוחה באצבעות יד שמאל, כאשר כרית כף היד נשארת על דופן התוף קט - מכה חדה במרכז השחור של התוף נא - מכה ביד ימין כנגד דופן התוף טי-טה - דרדור אצבעות במרכז התוף גם תבניות קצביות נפוצות (סדרת בולים במקצב) הן בעלות שמות מזהים. מבנה התופים ודוגמאות צליל עבור רצפים ריתמיים ובוֹלים נפוצים (באנגלית) טאבלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אליאב שוחטמן

אליאב שוחטמן (נולד בשנת 1941) הוא משפטן ישראלי, מומחה למשפט עברי וחוקר התחום. מכהן כפרופסור מן המניין במכללת שערי משפט. בנוסף, הוא מכהן כפרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשמ"ט (1989) ופרס א.מ.ת לשנת 2011. נולד בישראל למאיר שוחטמן, מחברי סיעת "אל המקור" של הפועל המזרחי וסמנכ"ל במשרד הפנים, שאביו מרדכי היה מראשי תנועת המזרחי העולמי, ולמרים, בתו של הרב יהושע קניאל, לשעבר רבה הראשי של חיפה, דרכו הוא דור שביעי למשתתפי עליית תלמידי הגר"א. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב. ב-1967 נשא את רחל לבית בן נון (בונין), אחותו של אורי צבי בן נון, לשעבר מנכ"ל מפעלי ים המלח וחברת החשמל. מתגורר בשכונת קריית משה שבירושלים ואב לתשעה. לשוחטמן תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית מ-1966. את התואר השני סיים ב-1969 ואת התואר השלישי ב-1976. תחומי ההוראה האקדמיים ותחומי המחקר בהם מתמקד שוחטמן הם משפט עברי, סדר הדין בהלכה ובבתי הדין הרבניים ודיני נישואין וגירושין. לאורך פעילותו האקדמית, קיבל שוחטמן בשנים 1987 ו-1996 מלגות חוקר אורח מאוניברסיטת הרווארד. בשנת 1982 כיהן כחבר מערכת ב"שנתון המשפט העברי". בשנים 1987–1988 כיהן כחבר ועדה לתיקון תקנות הדיון בבתי הדין הרבניים שהוסמכה על ידי הרבנות הראשית. בשנת 1995 כיהן כחבר בוועדת פרידמן לקביעת קריטריונים להקצבות המשרד לענייני דתות. בשנת 1996 כיהן כחבר מערכת בכתב העת "נתיב". בשנת 1999 כיהן כיושב ראש הוועדה הלימודית של אגודת נוער שוחר משפט עברי. בשנת 2002 כיהן כחבר בוועדה להכנת חוקי היסוד שמינתה הממשלה. בשנים 2003–2004 כיהן כחבר בוועדה להערכת מכונים תורניים שהוקמה על ידי משרד החינוך. שוחטמן חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי. מעשה הבא בעבירה: תוצאותיה של אי-חוקיות במשפט העברי, הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים, תשמ"א שו"ת ר' מאיר גאויזון, בתוספת מבוא, ציונים, הערות ונספחים, הוצאת "אור המזרח" ירושלים, תשמ"ה סדר הדין - לאור מקורות המשפט העברי, תקנות הדיון ופסיקת בתי הדין הרבניים בישראל, הוצאת "מורשת המשפט בישראל", ירושלים תשמ"ח "ויעמידה ליעקב לחק" - א. לתוקף ריבונותו של עם ישראל על ארץ ישראל. ב. לשאלת החובה לציית לפקודה לפינוי יישובים יהודיים בארץ ישראל, הוצאת קול מבשר, ירושלים תשנ"ה צדק צדק תרדוף - בחינה ביקורתית של פסיקת בית המשפט העליון בפרשת הרשעתו של נחום קורמן בהריגת הילד חילמי שושה (ע"פ 6359/99), הוצאת מרכז אריאל, ירושלים תשס"א סדר הדין בבית הדין הרבני, 2011 (3 כרכים) אתר הבית של פרופ' אליאב שוחטמן באתר מכללת שערי משפט(הקישור אינו פעיל) עפרה לקס, מרכזניק בפקולטה למשפטים, באתר ערוץ 7 בני טוקר, פרופ' שוחטמן: ההכרעה במשפט קצב תתקבל על הכל, באתר ערוץ 7, 12 במאי 2011 יהודה יפרח, עושה סדר בדין, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 ביוני 2011, פורסם במקור ראשון אליאב שוחטמן, דף שער בספרייה הלאומית ממאמריו כללי הצדק הטבעי ועֶקרון השוויון בשמיעת טענות בעלי הדין - שָמעַ בין אחיכם, באתר "דעת" התהליך המדיני: היבטים (בלתי) חוקתיים, נתיב יולי 1995 אימתי די בדן יחיד? חקיקה דתית בחברה חילונית, באתר "דעת", בתוך: מחניים, גיליון 13 תשנ"ו חוקיותה וחוקתיותה של התיישבות יהודית בארץ־ישראל, משפט וממשל ו', תשס"א סיעת אל המקור, הצופה, 14 בינואר 1946 ד"ר מ. שוחטמן סגן מנהל משרד הפנים, מעריב, 26 ביוני 1960 הצנזור אוהב סרטים, דבר, 9 במרץ 1962 הרב מ. שוחטמאן זצ"ל, הצופה, 16 בפברואר 1948 חיפה, תאונות דרכים, הצופה, 14 באוקטובר 1948 אישים ומוסדות, הצופה, 11 בספטמבר 1967. דוקטורים באוניברסיטה העברית, מעריב, 1 באוגוסט 1976
ירחמיאל לוקאצ'ר

ירחמיאל לוקאצ'ר (לוקא) (1898 – 1942?), היה מהמפקדים הבולטים של הארגון הצבאי המחתרתי "הקיבוץ". נולד בטשקנט שבאימפריה הרוסית, וגדל בבית מסורתי וציוני. בשנת 1913, בגיל 15, הגיע לטיול לפלשתינה, הודיע להוריו שהוא נשאר בארץ והחל ללמוד בגימנסיה הרצליה. בשנת 1917 ביקר ג'מאל פאשה בגימנסיה והציע לצעירים להתגייס לצבא הטורקי. לוקאצ'ר התנדב ושירת בצבא כמדריך טירונים ומתורגמן. בתום המלחמה שב ארצה לסיים את לימודיו. הוא התקבל לארגון "השומר", שהיה בשלבי פירוק, ובשנת 1921 הגיע לקיבוץ כפר גלעדי. עם פירוק ארגון "השומר" ואיחודו עם "ההגנה", הקים לוקאצ'ר ביחד עם ישראל שוחט וחברים נוספים מגדוד העבודה את ארגון "הקיבוץ", שלא קיבל על עצמו את מרות 'ההגנה'. לוקאצ'ר תכנן וביצע את ההתנקשות בקצין המשטרה הערבי תאופיק ביי א-סעיד, שאותו ראו כאחראי לטבח היהודים בבית העולים ביפו במאורעות תרפ"א (בשיתוף חברו לספסל הלימודים בנימין בוכמן). בנוסף, לוקאצ'ר תכנן וביצע את פעולת ה"אכס" (קיצור המילה "אכספרופריציה" - החרמה), שבה החרימו אנשי הקיבוץ 12,000 לירות זהב ממבריחים, כשהם מתחזים לחיילים איריים מהצבא הבריטי. בכסף שהוחרם השתמשו לבניית סליק נשק גדול בכפר גלעדי, ונרכש נשק רב ותחמושת בישראל ומחוצה לה. בשנת 1924 נשלח לוקאצ'ר לגרמניה לרכוש נשק וללמוד באקדמיה הצבאית. בשהותו בגרמניה נתפס לרעיון הקומוניזם. בשובו ארצה ארגן מספר קורסים לאימון צבאי לחברי הקיבוץ. בגלל התקרבותו לקומוניזם הוא סולק מכל תפקיד בקיבוץ, עזב עם משפחתו לתל אביב והתחבר למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פ.ק.פ). הוא קשר קשרים עם ערבים, דיבר ערבית וסייר בארצות ערב והעביר נשק לדרוזים במלחמתם בצרפתים. בשנת 1930 נלכד על ידי הבריטים בעבר הירדן, אך בהשתדלות חבריו, שזכרו לו את חסד נעוריו, הסכימו הבריטים לשחררו, בתנאי שיעזוב את הארץ עם משפחתו. לוקאצ'ר עבר לברית המועצות ביחד עם משפחתו, ולמד שלוש שנים באקדמיה הצבאית. בשנת 1936 הואשם בבגידה, ונשלח לחמש שנות עבודת כפייה בסיביר. בשנת 1941 שוחרר ושב למשפחתו, אך ב-1942, בהיותו בן 43, נאלץ להתגייס לצבא האדום למרות רצונו; לדברי אשתו הוא אמר לה "בשביל קומוניזם כזה לא ראוי להילחם, ובטח לא למות". הוא נשלח לחזית סטלינגרד, משם לא חזר. בבית הקברות בכפר גלעדי יש אבן זיכרון ללוקאצ'ר, ובה מצוין כי הלך לעולמו ב-1937. מסתבר שעובדה זו נקבעה על סמך עדות מוטעית של המרגל ישראל בר, שראה, לדבריו, מטוסים גרמניים מפציצים את מכוניתו של לוקאצ'ר במלחמת האזרחים בספרד. רק לאחר שחזרה אשתו של לוקאצ'ר ארצה בשנת 1989, כשהיא מעל 90, נודעה האמת על סופו. ספר תולדות ההגנה, חלק א' כרך ב', הוצאת מערכות, 1975 על ירחמיאל לוקאצ'ר, ארץ וטבע, גיליון 110, 2007 אמנון לורד, פרשת לוקאצ'ב, א' אורן, 2020, 253 עמ' עודד ישראלי, ירחמיאל לוקצ'ר - איש העלייה השנייה שנפל בקרבות סטאלינגרד, באתר "סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות 1950–1850", 26 במאי 2009 https://www.gilihaskin.com/%D7%A4%D7%A8%D7%A9%D7%AA-%D7%94%D7%A7%D7%99%D7%91%D7%95%D7%A5-%D7%94%D7%97%D7%A9%D7%90%D7%99-%D7%91%D7%94%D7%92%D7%A0%D7%94/ Secret Kibutz https://books.google.com/books?id=T9mpDwAAQBAJ&pg=PT121&lpg=PT121&dq=lukacher+luka+ben+zvi&source=bl&ots=o6gdZt4U3Z&sig=ACfU3U2ejicamI4DZVOQxALBmLTFHyjtSA&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwjC1fvd6OHrAhWBdN8KHdqNCsgQ6AEwCHoECAkQAQ#v=onepage&q=lukacher%20luka%20ben%20zvi&f=false Rakhel Ben Zvi "Before Golda"
ג'יימס אייבורי

ג'יימס פרנסיס אייבורי (באנגלית: James Francis Ivory, נולד ב-7 ביוני 1928) הוא במאי קולנוע אמריקאי, נודע במיוחד כשותף בחברת מרצ'נט ואייבורי הפקות יחד עם המפיק איסמעיל מרצ'נט והתסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה. היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר לבמאי הטוב ביותר, על סרטיו זכרונות מאחוזת הווארד, שארית היום וזכרונות אהבה מפירנצה. ב-2018 זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור הסרט "קרא לי בשמך". אייבורי נולד בברקלי שבקליפורניה וגדל בקלאמת פולס שבאורגון, שם למד אדריכלות ואמנות. סרטו הראשון היה "ארבע לפנות בוקר", סרט קצר שהופק ב-1953 במסגרת לימודי הקולנוע שלו באוניברסיטת דרום קליפורניה. ב-1957 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטה זו. סרט הגמר שלו, סרט תיעודי שצילם בוונציה, זכה לשבחי הביקורת. ב-1961 צילם סרט תיעודי נוסף, הפעם בהודו, בשם The Delhi Way (יצא לאקרנים ב-1964) והכיר את איסמעיל מרצ'נט שהפך לשותפו למערכת זוגית ולעשייה האמנותית עד מותו בשנת 2005. ערך מורחב – מרצ'נט ואייבורי הפקות ב-1961 ייסד עם איסמעיל מרצ'נט את חברת ההפקות שהפיקה למעלה מ-40 סרטים עד מותו של מרצ'נט ב-2005. ב-1963 צירפו השניים את התסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה. רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ. פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה. עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או ב"תקופה האדוארדית" באנגליה, בארצות הברית או בהודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה. כאמור, היה אייבורי מועמד לשלושה פרסי אוסקר לבימוי. הוא זכה בפרס באפט"א ב-1987 עבור הסרט "זכרונות אהבה מפירנצה" וב-1992 עבור הסרט "זכרונות מאחוזת האוורד". ב-1987 זכה בפרס "אריה הכסף" של פסטיבל ונציה עבור הסרט "מוריס" וב-1992 זכה בפרס מיוחד של פסטיבל הקולנוע בקאן. זכה בפרס אוסקר ובפרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור הסרט "קרא לי בשמך". מדיה וקבצים בנושא ג'יימס אייבורי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'יימס אייבורי ג'יימס אייבורי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'יימס אייבורי, באתר AllMovie (באנגלית) ג'יימס אייבורי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'יימס אייבורי, באתר Box Office Mojo (באנגלית) ג'יימס אייבורי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביוגרפיה באתר מרצ'נט ואייבורי (באנגלית)
ישורון שיף

ישורון שיף (ה' באלול ה'תרע"ה, 25 באוגוסט 1915 - 3 בפברואר 1974) היה מראשוני הקצינים הבכירים במשטרת ישראל. שיף נולד למאיר שיף וחסיה גינצבורג בראשון לציון וסיים לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה, לאחריהם הוכשר להוראה ומשנת 1935 למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים. אחיו הוא הסופר מידד שיף. בשנת 1933 החל לעבוד בהוראה בכפר הנוער בן שמן ולימד ערבית ומקצועות נוספים. כמורה לערבית הועסק גם בסמינר בבית הכרם ועבד כמתרגם קטעי עיתונות מערבית עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בשנת 1938 מונה למזכירו האישי של ראש המחלקה, משה שרתוק. שיף היה חבר ארגון ההגנה ובוגר קורס סגנים במסגרתה. במלחמת העולם השנייה התגייס ליחידת החפרים היהודים בצבא הבריטי והוצב לשרת ביוון, מצרים, קפריסין, עיראק ופרס. בין פעולותיו עסק בעידוד עלייה מעיראק (עם אנצו סרני), בשיכון פליטים מפולין בטהראן, ועם הקמת הבריגדה היהודית היה מראשוני חבריה. בשנת 1946 שוחרר, הועסק על ידי קרן קיימת לישראל והחל בלימודי משפטים. החל בתקופה זו ועד הקמת מדינת ישראל פעל מטעם ההגנה ושימש מפקד גדוד מכמש, מפקד ההגנה באזור ים המלח, ולאחר מכן עוזר אישי למפקד מחוז ירושלים דוד שאלתיאל. בתקופת ההפוגה הראשונה השתתף במשא ומתן עם הלגיון הערבי. עם הקמת משטרת ישראל היה מבכירי קציניה. באוגוסט 1948 נתמנה למפקד משטרת מחוז ירושלים ובשנת 1949 מונה למפקד מחוז הצפון. במאי 1951 נתמנה לראש אגף החקירות והיה סגן המפקח הכללי. בשנת 1953 פרש משירות המשטרה. שיף סירב להצעה לשמש סגן הממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר ועם שחרורו שימש מנהל חברת "סרן" לייצור פלסטיק. בשנת 1957 מונה למנהל הראשון של חברת "אפיקי נפט" ופיקח על עבודות קו צינור אילת-אשקלון. באמצע שנת 1960 עבר לנהל את חברת נפטא. בין נובמבר 1962 לנובמבר 1964 כיהן כשגריר ישראל בליבריה. בינואר 1973 היה שיף אורח התוכנית "חיים שכאלה" שהביאה אותו, אדם שלא היה מוכר עד אז בציבור הרחב, לאור הזרקורים. שיף נפטר מהתקף לב בפברואר 1974 ונקבר בבית העלמין הדרום. אב לשתי בנות מנישואיו לרות, בתם של זליג וד"ר פרומה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן. דוד תדהר (עורך), "ישורון שיף", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3761 שיף ישורון, אלבום המשפחות עדת ראשון לציון, מוזיאון ראשון-לציון שיף - המפקד החדש של משטרת ירושלים, על המשמר, 22 באוגוסט 1948 ישורון שיף, על המשמר, 19 באוגוסט 1948 אנשים ומוסדות, דבר, 20 בנובמבר 1949 קצין סופר - לראשות המחלקה הפלילית, מעריב, 13 במאי 1951 י. בן אסתר, מדוע עזב ישורון שיף את המשטרה, חרות, 23 באוקטובר 1953 משולם עד, 30 מיליון דולר - שווי הגאז שאותר, דבר, 26 באוגוסט 1960 י. שיף הגיש כתב האמנתו כשגריר בליבריה, דבר, 27 בנובמבר 1962 טור הטורים, מעריב, 10 בנובמבר 1964 דורון רוזנבלום, אחת המוצלחות ביותר, דבר, 11 בינואר 1973 מירית שם אור, חיים שכאלה או חיי כלב, מעריב, 19 בפברואר 1973 נפטר ישורון שיף, דבר, 4 בפברואר 1974 מצבתו של שיף באתר Billiongraves
אסמאעיל מרצ'נט

אסמאעיל מרצ'נט (Ismail Merchant‏; 25 בדצמבר 1936 - 25 במאי 2005), היה מפיק קולנוע אמריקאי, יליד הודו. נודע במיוחד כשותף בחברת מרצ'נט ואייבורי הפקות יחד עם הבמאי ג'יימס אייבורי והתסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה. כמו כן היה בין הבודדים אשר הצליח לפעול בהוליווד כמפיק עצמאי לאורך זמן. כמפיק עצמאי, שאינו קשור לאולפן גדול הצליח לדאוג למימון ולהפצה של סרטי חברת ההפקות המשותפת במשך למעלה מ-40 שנה. הוא היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר שלוש פעמים, עבור שארית היום, זיכרונות מאחוזת הווארד וזכרונות אהבה מפירנצה. הוא נולד במומביי בשם אסמאעיל נורמוחמד עבדול רחמן למשפחה מוסלמית. בביתו דיברו גוג'ראטית ואורדו ובבית הספר למד ערבית ואנגלית. ב-1947, בעת חלוקת הודו, היה אביו נשיא הליגה המוסלמית וסירב לעבור לפקיסטן ומרצ'נט גדל בצל האירועים האלימים של התקופה. בן 22 עזב את הודו ועבר לארצות הברית. הוא קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת ניו יורק ועבד באו"ם. ב-1960 הפיק סרט קצר בשם "The Creation of Woman" (בריאת האשה), הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר. ב-1961 פגש בעת ביקור במולדתו את ג'יימס אייבורי שצילם שם את סרטו התיעודי The Delhi Way. ערך מורחב – מרצ'נט ואייבורי הפקות ב-1961 ייסד עם ג'יימס אייבורי את חברת ההפקות שהפיקה למעלה מ-40 סרטים עד מותו. ב-1963 צירפו השניים את התסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה. רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ. פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה. עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או ב"תקופה האדוארדית" באנגליה, ארצות הברית או הודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה. מרצ'נט היה ידוע כנהנתן וחובב בישול. הוא כתב מספר ספרים בנושא זה, כמו גם בנושאים אחרים. בהם: Ismail Merchant's Indian Cuisine - ספר בישול הודי Ismail Merchant's Florence - ספר על פירנצה, מאת מפיק הסרט "זכרונות אהבה מפירנצה" Ismail Merchant's Passionate Meals - ארוחות תאווה Ismail Merchant's Paris: Filming and Feasting in France - על צילום סרטים ואכילה בפריז My Passage From India: A Filmmaker’s Journey from Bombay to Hollywood and Beyond - אוטוביוגרפיה מרצ'נט נפטר בלונדון, בעת צילומי הסרט The White Countess, מסיבוך של כיב קיבה ונקבר במומביי, לפי בקשתו. אסמאעיל מרצ'נט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אסמאעיל מרצ'נט, באתר AllMovie (באנגלית) אסמאעיל מרצ'נט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביוגרפיה באתר מרצ'נט ואייבורי הפקות (באנגלית) לזכרו של אסמאעיל מרצ'נט מאתר "הבמה" אסמאעיל מרצ'נט, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
רות פראוור-ג'אבוולה

רות פראוור-ג'אבוולה (באנגלית: Ruth Prawer Jhabvala, ‏7 במאי 1927 – 3 באפריל 2013) הייתה תסריטאית וסופרת בריטית. נודעה כתסריטאית של רוב סרטי מרצ'נט ואייבורי הפקות (בהם זכרונות אהבה מפירנצה וזיכרונות מאחוזת הווארד עבורם זכתה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר). היא נושאת תואר של מפקדת (CBE) במסדר האימפריה הבריטית. בשנת 1975 זכתה הסופרת בפרס מאן בוקר בעבור הרומן חום ואבק. היא נולדה למשפחה יהודית בקלן, גרמניה. סבהּ היה חזן בבית הכנסת הגדול בעיר. ב-1939 הצליחו היא ומשפחתה להימלט לבריטניה וחוו את מלחמת העולם השנייה בלונדון. ב-1948 קיבלה אזרחות בריטית. ב-1951 קיבלה תואר מוסמך מאוניברסיטת לונדון. באותה שנה נישאה לאדריכל ההודי בן העדה הפארסית - סיירוס ג'אבוולה. בין 1951 ל-1975 חייתה עם משפחתה בדלהי, ב-1975 עברה לניו יורק ומ-1986 היא אזרחית אמריקאית. בעת שהותה בדלהי כתבה מספר נובלות, ברוח ג'יין אוסטן ומתוך התבוננות בהודו הנעה בין הרומנטיות של א.מ. פורסטר לריאליזם של ו.ס. נייפול. ב-1975 זכתה בפרס מאן בוקר היוקרתי על ספרה "חום ואבק". על העיבוד שערכה לספר זה לתסריט (לסרט "אבק לוהט") זכתה גם בפרס באפט"א. ב-1960 כתבה את הספר "בעל הבית" (The Householder), ב-1963 ביקשו איסמעיל מרצ'נט וג'יימס אייבורי לעבד את הספר לסרט קולנוע וכך עיבדה אותו פראוור-ג'אבוולה לתסריט והפכה לחברה בצוות חברת ההפקות של השניים. ב-1981 כתבה את התסריט לסרט "קוורטט. ב-1988 כתבה את התסריט לסרט "מאדאם סוזצקה". ערך מורחב – מרצ'נט ואייבורי הפקות ב-1961 ייסדו איסמעיל מרצ'נט וג'יימס אייבורי חברת ההפקות שהפיקה למעלה מ-40 סרטים עד מותו של מרצ'נט ב-2005. ב-1963 צירפו השניים את התסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה. רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ. פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה. עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או ב"תקופה האדוארדית" באנגליה, ארצות הברית או הודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה. חום ואבק, הוצאת עם עובד, תרגם מאנגלית אהרן אמיר, 1976 Mishra, Pankaj (ed.). "Ruth Prawer Jhabvala" in India in Mind: An Anthology. New York: Vintage Books, 2005: 108-130. Ross, Robert (ed.). "Ruth Prawer Jhabvala - Colonial and Postcolonial Fiction in English: An Anthology. New York: Garland, 1999: 189-209. Bailur, Jayanti. Ruth Prawer Jhabvala: Fiction and Film. New Delhi: Arnold Publishers, 1992. Crane, Ralph J. Ruth Prawer Jhabvala. New York: Twayne, 1992. Shepherd, Ronald. Ruth Prawer Jhabwala in India: The Jewish Connection. Delhi: Chanakya Publications, 1994. Sucher, Lawrie. The Fiction of Ruth Prawer Jhabvala: The Politics of Passion. Basingstoke: Macmillan, 1989. רות פראוור-ג'אבוולה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רות פראוור-ג'אבוולה, באתר AllMovie (באנגלית) רות פראוור-ג'אבוולה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רות פראוור-ג'אבוולה, באתר MusicBrainz (באנגלית) רות פראוור-ג'אבוולה, באתר Discogs (באנגלית) חפציבה אנדרסון, רות פראוור-ג'אבוולה, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) ביוגרפיה באתר מרצ'נט ואייבורי הפקות (באנגלית) רות פראוור-ג'אבוולה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רות פרור ג'בולה (1927-2013), דף שער בספרייה הלאומית נירית אנדרמן, מתה התסריטאית זוכת פרס האוסקר רות פרוור ג׳ובוואלה, באתר הארץ, 4 באפריל 2013
גרגוריוס

גרגוריוס (מיוונית: "Γρηγόριος", המשגיח) היה שמם של קדושים נוצרים ושל אפיפיורים אחדים. האם התכוונתם ל... גרגוריוס הראשון – אפיפיור בין השנים 590–604 גרגוריוס השני – אפיפיור בין השנים 716–731 גרגוריוס השלישי – אפיפיור בין השנים 731–741 גרגוריוס הרביעי – אפיפיור בין השנים 827–844 גרגוריוס החמישי – אפיפיור בין השנים 996–999 גרגוריוס השישי – אפיפיור בין השנים 1044–1045 גרגוריוס השביעי – אפיפיור בין השנים 1073–1085 גרגוריוס השמיני (אנטי-אפיפיור) – טוען לכתר האפיפיורות בין השנים 1118–1121 גרגוריוס השמיני – אפיפיור בשנת 1187 גרגוריוס התשיעי – אפיפיור בין השנים 1227–1241 גרגוריוס העשירי – אפיפיור בין השנים 1271–1276 גרגוריוס האחד עשר – אפיפיור אביניון בין השנים 1370–1378 גרגוריוס השנים עשר – אפיפיור בין השנים 1406–1409 גרגוריוס השלושה עשר – אפיפיור בין השנים 1572–1585 גרגוריוס הארבע עשר – אפיפיור בין השנים 1590–1591 גרגוריוס החמישה עשר – אפיפיור בין השנים 1621–1623 גרגוריוס השישה עשר – אפיפיור בין השנים 1831–1846 אחרים גרגוריוס פקוריאנוס – מפקד בצבא הביזנטי גרגוריוס המאיר – גרגוריוס הקדוש הארמני מהמאה השנייה גרגורי