laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יגאל סבטי

יגאל סבטי (נולד ב-23 בדצמבר 1944) הוא מומחה לאיראן ולשפה הפרסית, סופר, מתרגם ועיתונאי. כתב, עורך ושדרן בקול ישראל בפרסית. יגאל סבטי נולד בעיר המדאן שבאיראן. גדל והתחנך בבית הספר אליאנס שבעיר המדאן וכן בטהראן. עם סיום לימודי התיכון למד ספרות פרסית ואת השפה העברית בישיבות אוצר התורה שבטהראן ובשיראז שימש כמורה ומחנך למשך כחמש שנים. תוך כדי עבודתו כמחנך באוצר התורה, ויתר על לימודי המשפטים על-מנת שיוכל להמשיך לחנך וללמד והחל בלימודי תואר בספרות אנגלית באוניברסיטת טהראן. עם סיום לימודיו עבד במשך כעשרים ושלוש שנים כמתרגם מומחה בכיר במכס האיראני והוציא לאור מספר ספרי הדרכה ומדיניות של המכס. כמו כן כתב, תרגם והוציא לאור מספר ספרי ילדים ונוער, שזכו להצלחה רבה באיראן.[דרוש מקור] את חלקם המשיכו למכור באיראן עד לשנת 2011.[דרוש מקור] בשנת 1994 עלה לישראל והחל לעבוד בקול ישראל במחלקת השידורים בפרסית כעורך, מנהל הפקה וקריין. פינתו הקבועה של סבטי הייתה פינת הבריאות, שהפכה לפופולרית ביותר בקרב מאזיני הערוץ. [דרוש מקור][דרושה הבהרה] כיום עובד כפנסיונר בקול ישראל בפרסית.[דרושה הבהרה] בשנת 2005, הוציא לאור את תרגומו לפרסית של הספר טביה החולב של שלום עליכם. نجات الله سبطی, 1967, قصه های مادر, انتشارات بامداد.(בפרסית) نجات الله سبطی, 1968, قصه های پدر, نقش جهان.(בפרסית) نجات الله سبطی, 2005, توبیای شیرفروش.(בפרסית) קול ישראל בפרסית יגאל סבטי, באתר הספרייה הלאומית קרינה שטוטלנד, ‏המשבר במפרץ הפרסי, באתר גלובס, 16 בנובמבר 2004 نجات-الله سبطی, 1967, قصه های مادر, انتشارات بامداد.(בפרסית) نجات-الله سبطی, 1968, قصه های پدر, نقش جهان.(בפרסית) نجات-الله سبطی, 2003, توبیای شیرفروش.(בפרסית)
הנגב הצפוני

הנגב הצפוני הוא חלקו הצפוני של הנגב, בו מתרחש מעבר בין אזור לח (ים תיכוני) לאזור יבש (מדברי). במשך שנים רבות היה שטחו של הנגב שומם ואוכלוסייתו מעטה, עיקר האוכלוסייה כלל את הבדואים הנודדים. במהלך תקופת האבות התפרסמו מספר יישובים בנגב, בעיקר באזור הנגב הצפוני כגון, באר שבע, גרר ורחובות. אזור זה מוכר כאזור בו עברו נתיבי מסחר ואף מכיל שרידי התיישבות מימי קדם. בעשור הראשון לאחר קום המדינה החלו להקים בנגב יישובים וכפרים. אך המקום היה שומם לחלוטין לכן החליטו לפתח אותו יותר. נבנו בתים גדולים יותר, נסללו כבישים וההתפתחות גדלה עד שההתיישבות כבר לא הייתה שוממת כמו פעם. בהר הנגב הצפוני אפשר לזהות בקלות את מערכת הקימוטים היוצרת שישה קמרים מקבילים שכיוונם דרום מערב אל צפון מזרח. ששת הקמרים הם: הקמר של הר קרן, קמר כתף שבטה והר שחר, קמר צבוע, קמר חלוקים, קמר חתירה וקמר חצרה. בין הקמרים קערים רחבים וארוכים באותו הכיוון של הקמרים. הקמר הגבוה ביותר הוא קמר חתירה ששיאו מגיע ל-704 מ' ובכך הופך ליוצא דופן מכיוון שרומם הממוצע של שאר הקמרים הוא 500–550 מ'. הקערים הארוכים של הנגב הצפוני קובעים את מסלולי הנחלים. קיימת בנגב הצפוני גם תופעה של נחלים החוצים רכסים. בהר הנגב הצפוני קיימים שני מכתשים: המכתש הגדול והמכתש הקטן. הכבישים המרכזיים באזור הם כביש 25 וכביש 40. מרבית צירי התנועה בנגב הצפוני מנצלים את הקערים שבין קמרי הנגב הצפוני שמשמשים כמעברי תנועה, כגון כביש 211 (טללים-ניצנה), כביש 204 (דימונה-שדה בוקר), כביש 206 (ממשית-אורון), וכביש 258 (צפע-ערד). שני כבישים חוצים את הקערים והקמרים: כביש 25 שבין באר שבע לצומת הערבה, וקטע מכביש 40 שבין טללים ושדה בוקר. מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלול טיול-כרך 14: הנגב הצפוני. תרשים נוף ארץ המכתשים, באתר מו"פ מדבר וים המלח
שלמה שלומיל

הרב שלמה שלומיל, מכונה מיינשטרל, היה יהודי אשכנזי שחי בין סוף המאה ה-16 לתחילת המאה ה-17. בשנת שס"ב, 1602, עלה ממוראביה לצפת. היה חתנו של רבי ישראל סרוג ומחבר איגרות שנאספו בספר "שבחי האר"י". נולד לרב חיים. היה תושב דרזניץ שבמוראביה. עלה לארץ ישראל בשנת ה'שס"ב. הוא יצא מעירו בחוסר כל ונתן גט לאשתו, שלא רצתה לעלות עמו. בחול המועד סוכות שס"ג הוא הגיע לצפת. רבי יוסף יוזפא האן נוירלינגן מפרנקפורט קיבל ממנו מספר מסורות וקבען בספרו "יוסף אומץ". בין השנים ה'שס"ז-ה'שס"ט הוא כתב מכתבים נלהבים בשבח הארץ ובשבח האר"י ושאר חכמי צפת, והם משמשים מקור מידע לפרטים אודות העיר צפת וקורותיה בתקופה ההיא. שלוש מהאיגרות הודפסו בפעם הראשונה בספר תעלומות חכמה ליש"ר מקנדיא (באסיליאה, שפ"ט) ומאז פעמים רבות בספר שבחי האר"י שכתב. איגרת רביעית פורסמה על ידי הרב פרופ' שמחה אסף בחוברת קובץ על יד. איגרת נוספת פורסמה על ידי דוד תמר בתרביץ בשנת תשט"ו, בתוך הספר "לחם הפנים" אך לפי מאיר בניהו מדובר בחיבור קדום וייחוסו לשלומיל מופרך. בתחילת הספר עמק המלך נדפס "מעשה נסים" שהוא למעשה עיבוד איגרות הרב שלומיל. אברהם כהנא, ספרות ההיסטוריה הישראלית ב, ורשה תרפ"ג, עמ' 203-205 מאיר בניהו, תולדותיו של רבי שלמה שלומיל מיינשטרל, בתוך: בניהו, ספר תולדות האר"י, מכון בן צבי, תשכ"ז, עמ' 57–59 שלמה שלומיל, שבחי האר"י, ירושלים תשט"ו, באתר היברובוקס. שמחה אסף, "אגרת נוספת של ר' שלמה שלומל מדרזניץ", קובץ על יד ג [יג] (ת"ש), עמ' קטו–קלג, באתר היברובוקס. דוד תמר, "אגרת חדשה לר' שלמה שלומיל", תרביץ כד [ד], תמוז תשט"ו. בניהו, ספר תולדות האר"י, מכון בן צבי, תשכ"ז, עמ' 55, הערה 1.
ברכיה (מושב)

בֶּרֶכְיָה הוא מושב השוכן במישור החוף הדרומי, כ-4 ק"מ מזרחית לאשקלון, ומשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון. המושב נוסד בחורף 1950, על ידי עולים מהאי ג'רבה שבדרום תוניסיה, על אדמות הכפר הערבי ג'וליס, בקרבת צומת הודיה של היום. השם סמלי המבטא את כמיהתם של המתיישבים הראשונים לברכת האל. כמו כן הוא מציין שושלת כוהנים בימי נחמיה, שם הולם ליישוב שכשליש ממשפחותיו הן משפחות "כהן". רב היישוב המפורסם היה הרב רחמים חי חויתה הכהן (מה'תשי"ד (1954) עד ה'תשי"ט (1959)), אחריו כיהן הרב סאסי כהן, לאחריו מכהן כרב המושב הרב בנימין רפאל הכהן מחבר סדרת ספרי "מלכי תרשיש". גרעין המייסדים התגבש במחנה העולים שבפרדס חנה. המושב מונה כ-90 משקים חברי אגודה. רוב התושבים עובדי חוץ, ומיעוטם עוסקים בייצור חלב וביצים וגידול עופות. חלק קטן מאוד עוסק בגידול פרחים בחממות, ובגידול תבואות ושחת לבהמות. בשנת 2010 הובאו לקבורה בבית העלמין של המושב עצמותיו של הרב ציון כהן יהונתן, שהיה ראב"ד ליהודי ג'רבה בשנים 1931-1912. בשנת 1950 עם הקמת המושב הוקם בית ספר יסודי הנקרא "מורשה" על ידי הרב שלום חדד תושב המקום. בית הספר הראשון במועצת "חוף אשקלון". בית הספר מונה כ-230 תלמידים שרובם ממושבי המועצה. הרב חיים כהן, נכדו של הרב רחמים חי חויתה, ייסד במושב את מוסדות "חכמת רחמים" על שם סבו, הכוללים ישיבה לצעירים, ישיבה גבוהה ועוד. הוא עמד בראשם עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ט. כיום מנהל אותם אחיו הרב חננאל כהן. ברכיה (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ראו פה
בטי אלוור

אליזבט "בטי" אלוור (באסטונית: Betti Alver;‏ 23 בנובמבר 1906, ייגבה, אסטוניה – 19 ביוני 1989, טרטו, אסטוניה) (משנת 1937, אליזבט טאלוויק, ומשנת 1956 אליזבט לֶפּיק) הייתה משוררת וסופרת אסטונית בולטת. היא שייכת לדור הראשון שהתחנך בבתי הספר של אסטוניה העצמאית. ראשית יצירתה בכתיבת סיפורת. היא השתייכה לקבוצה קטנה אך רבת השפעה של משוררים אסטוניים בשם Arbujad ("מגידי העתידות"), שכללה גם את ברנרד קאנגרו, אוקו מאסינג, קרסטי מרילאס, מארט ראוד, אוגוסט סאנג, הייטי טאלוויק (בעלה של אלוור) ופאול וידינג. לאחר מלחמת העולם השנייה אסרו סוכני NKVD את טאלוויק, והוא גורש לסיביר ומת במחנה עבודה שם, בשנת 1947. במשך כשני עשורים לא פרסמה שירה, כמחאה נגד השלטון הסובייטי, אך חזרה לפרסם בשנות ה-60 של המאה ה-20. בתקופה זו פרסמה את קובץ השירים Tähetund. היא אף פרסמה רומנים ותרגומים, בהם תרגום לרומן בחרוזים יבגני אונייגין מאת פושקין. ביובל המאה להולדתה הוקם מוזיאון מוקדש לחייה וליצירתה במקום הולדתה ייגבה. מדיה וקבצים בנושא בטי אלוור בוויקישיתוף דף ביוגרפי על אלוור (אנגלית) באתר מרכז הספרות האסטונית. בטי אלוור, באתר MusicBrainz (באנגלית) בטי אלוור, באתר Discogs (באנגלית) ערך על אלוור (אנגלית) בתוך Columbia Dictionary of Modern European Literature. דף ביוגרפי על טאלוויק (אנגלית) באתר הספרות האסטונית. "Shifting Borders: East European Poetry of the '80s" (אנגלית), באתר הספרות האסטונית
מט עם צריח

מט עם צריח במשחק שחמט הוא מט המבוצע בשני כלים, מלך וצריח מול מלך של היריב. לשם ביצוע המט יש להגיע למצב בו המלך המותקף נמצא בשולי הלוח, בשורה התחתונה או העליונה או בטור צדדי, והמלך התוקף נמצא מולו ומונע ממנו לעבור לשורה או לטור אחרים. הצריח אמור לעשות את המהלך המאיים ולתת שח ומט. הדרך למט מורכבת משני שלבים: א. לדחוק את המלך הבודד לשורה האחורית ב. להנחית מט עם המלך והצריח. אלו עמדות הסיום שאליהן נרצה להגיע. כעת נדגים דרכים להגיע לעמדות אלו. המלך והצריח צריכים לשתף פעולה כדי ללכוד את המלך היריב בקצה הלוח או בפינת הלוח. הטכניקה הנפוצה היא הגבלת המלך למלבן הולך וקטן בעזרת הצריח שהמלך מגן עליו עד שהמלך מובל לפינה / לשורה האחרונה ושם הוא מקבל מט. כדי לראות את המשחקים, יש לאפשר בדפדפן שלכם ג'אווהסקריפט. [SetUp "1"] [FEN "8/8/8/4k3/8/8/4K3/4R3 w - - 0 0"] [PlyCount "27"] 1. Kd3+ Kd5 2. Re4 Kd6 3. Kc4 Kc6 4. Re6+ Kc7 5. Kc5 Kd7 6. Kd5 Kc7 7. Rd6 Kb7 8. Rc6 Ka7 9. Kc5 Kb7 10. Kb5 Ka7 11. Rb6 Ka8 12. Kc6 Ka7 13. Kc7 Ka8 14. Ra6# יש לשחק בזהירות ולא להגיע למצב של פט כמודגם מטה, ולשמוט ניצחון בטוח. מט מלך וצריח, באתר השחמט הישראלי
מלטשת

מלטשת היא כלי עבודה המשמש לליטוש ושיוף משטחים על ידי שפשופם בנייר לטש. מלטשות מאפשרות להצמיד אליהן נייר לטש ולשייף את המשטח הרצוי. המלטשת עשויה גוף פלסטיק ומתכת המכילים מנוע חשמלי המחובר למשטח הצמדה. בחלק ניכר מהמלטשות המודרניות קיים חיבור לאיסוף אבק ובחלקן אף חיישן המודד את רמת הלחץ שמפעיל המלטש שעושה בה שימוש, זאת על מנת למנוע בלאי גבוה או נזק למשטח המשוייף. בנגריות מודרניות נהוג השימוש במלטשות פנאומטיות, העושות שימוש באוויר דחוס על מנת להפעיל את מנוע המכשיר. נייר הלטש הנבחר לעבודה משפיע על עומק השיוף המושג, כאשר נייר לטש גס מתאים לשיוף משטחים מחוספסים ונייר לטש עדין מתאים לליטוש משטחים חלקים או צבועים מה שמאפשר גימור באיכות גבוהה. לכל נייר לטש דירוג גירעון משלו, המופיע בדרך כלל על חלקו האחורי, כאשר ככל ומספרו נמוך יותר הוא גס יותר. מלטשת הבנויה סביב גוף הצמדה עגול, ובה מנוע המניע את משטח ההצמדה באופן אורביטלי סיבובי, ועל ידי כך מושג שיוף שווה של המשטח. יתרונן של המלטשות האקסצנטריות הוא ברמת הגימור העדינה שהן מעניקות מחד, ומאידך מאפשרות ליטוש שווה של משטחים גדולים. חסרונן טמון בעובדה שהן עדינות יחסית ולא משייפות חומר רב מהמשטח המשויף. ישנן מלטשות אקסצנטריות הפועלות באמצעות כבל חשמל וישנן כאלו המופעלות על ידי סוללות נטענות. במלטשת ריבועית משטח הליטוש הוא מרובע ומנוע המלטשת מרטיט את המשטח בקצב מהיר ועל ידי כך משייף את החומר. מלטשת פינות עובדת על אותו מנגנון פעולה כמו מלטשת ריבועית אלא שעיצובה החד בקצהו מאפשר לה לשייף פינות. מלטשת המורכבת משני תופים וביניהם נמצא המנוע החשמלי. המנוע החשמלי מניע את התופים, עליהם מוצמד מתוח נייר הלטש. קיימות מלטשות סרט קבועות, המוצבות על שולחן עבודה, וכן קיימות מלטשות סרט ידניות, הניתנות לעבודה ניידת. יתרונן של מלטשות מסוג זה טמון בעובדה שהן מסירות חומר רב מן המשטח המשוייף בזמן קצר יותר. חסרונן מאידך הוא בעובדה שהן אגרסיביות ומעניקות רמת גימור נמוכה. בשל אופי פעולתן, מלטשות סרט מייצרות אבק רב. מלטשת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ג'ורג' פטאקי

ג'ורג' אלמר פטאקי (באנגלית: George Elmer Pataki; נולד ב-24 ביוני 1945 במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק) הוא פוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית, שהיה מושל ניו יורק ה-53 בשנים 1995–2006. הוא נבחר לאחר שניצח את המושל המכהן מריו קואומו שרץ לכהונה רביעית. אחריו נבחר אליוט ספיצר הדמוקרט. לפני כהונתו כמושל היה חבר בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק, בבית התחתון ובבית העליון. במאי 2015 הכריז על התמודדותו לבחירות לנשיאות ב-2016. פטאקי הספיק לנכוח ב-5 עימותים משניים עד שהכריז על פרישתו מהמירוץ ב-29 בדצמבר באותה שנה. הוא נשוי לליבי ואב לארבעה ילדים. הוא דובר אנגלית, הונגרית, גרמנית, צרפתית וספרדית. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' פטאקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ורג' פטאקי (באנגלית) ג'ורג' פטאקי, ברשת החברתית פייסבוק ג'ורג' פטאקי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ורג' פטאקי, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ורג' פטאקי, ברשת החברתית LinkedIn George Pataki announces 2016 presidential bid, פוליטיקו, 28 May, 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יהודה בר יקר

יהודה בר יקר היה רב מתקופת הראשונים, ורבו של הרמב"ן. מחבר פירוש על התפילה והברכות. ישנה מחלוקת בין החוקרים אם עסק גם בקבלה. רבי יהודה ככל הנראה נולד וחי בפרובאנס בין צרפת לספרד, תקופה מחייו היה בברצלונה, והיה בעל הלכה דיין ופוסק, רמב"ן העיד שהיה תלמידו של הריצב"א מדמפיר. לאחר תקופה זו, כנראה עזב לצרפת, שם כנראה עמד בראש ישיבה. יהודה בר יקר היה רבו של רמב"ן וממנו קיבל הרמב"ן את תורתם של בעלי התוספות. תלמידיו ובית המדרש הספרדי מביאים בשמו מסורות ופירושים רבים בעיקר בענייני תלמוד. שלם יהלום הוכיח שבכל מקום שרמב"ן אומר "שמעתי" או "מפי רבי" כוונתו לבר יקר. הרשב"ש כינהו ”אוצר גדול לשני התלמודים” (שו"ת הרשב"ש סימן פט), בעקבת דבריו יש שהבינו שחוץ מחיבורו לירושלמי חיבר פירוש לבבלי, פירוש זה אינו קיים היום. גרשם שלום סבר שהיה מקובל, ולטענתו הוא ממקורותיה הראשוניים של תורת הקבלה, ואף סבר שהיה תלמידו של רבי יצחק סגי נהור וכך סבר משה אידל, חביבה פדיה חלקה על הנחה זו וסברה שהמרחק בין בר יקר לסגי נהור גדול. עודד ישראלי פרסם מחקר מקיף בו טען שעל אף שבר יקר עסק רבות בתורת הספירות לא היה מקובל, עיסוקו בתורת הספירות דומה יותר לתורת הגלגולים האריסטוטלית מאשר לתורת הספירות הקבלית, עוד טען שאף שלא היה מקובל העביר מסורות קבליות אשר הכשירו את הקרקע לפרסום תורת הקבלה. פירוש התפילה והברכות לרבי יהודה בר יקר (מעין גנים) - שמואל ירושלמי, ירושלים תשכ"ט. חיבור זה הובא בחיבורים רבים ביניהם ארחות חיים שו"ת הרשב"ש, פירוש הריטב"א להגדה של פסח ועוד, בפירוש האבודרהם המפורסם לסידור התפילה העתיק קטעים רבים מפירוש זה. פירוש י"ג מידות - בתוך פירוש התפילות והברכות, חלק ג - ההשלמות עמ' 10 - 27. פירוש תפילות יום הכיפורים מרבינו יהודה בר יקר, - רח"ד שעוועל, סיני סב (תשכ"ח). פירוש תפילות ראש השנה מרבינו יהודה בר יקר - רח"ד שעוועל, הדרום כו (תשכ"ח) עמ' 7–43. כמו כן חיבר פירוש לתלמוד ירושלמי אשר לא הגיע לידינו,. שלם יהלום, "ר' יהודה בר יקר – תולדותיו ומקומו במשנת הרמב"ן", סידרא יז, תשס"א-תשס"ב, עמ' 79–107. עודד ישראלי, "מקובל בעל כרחו: רבי יהודה בן יקר - בין דמות לדימוי", קבלה לא (תשע"ד), עמ' 281. יהודה בן יקר, דף שער בספרייה הלאומית התאריכים הידועים הם 1193 שמביא את הרמב"ם אשר ספריו הגיעו בשנה זו לפרובנס, וכן 1215, אשר חתום על פסק דין משנה זו בברצלונה כך נשמע מכתביו שאומר ש"כך נהגו בצרפת אך כאן לא נהגו" לקוטות הרמב"ן פסחים דף קיז ע"ב ד"ה ואומר. תור הזהב בספר, עמוד 149. חידושי הרמב"ן קידושין כב., שבת נז:, בבא מציעא כא., ועוד מקומות רבים, הרשב"א בבא בתרא פב., הריטב"א ב"ב פב:, כתובות עד., קידושין יד., יומא מא., ר"ן ב"ב פב., כתובות עד., רא"ה חולין כד., כתובות עד., רבנו קרשקש כתובות עד., רבי משה די לאון ספר נפש החכמה סימן סט, ספר זכר צדיק שלם יהלום עמ' 88 גרשם שלום, "לחקר קבלת רבי יצחק בן יעקב הכהן" תרביץ ג תרצ"ב, עמ' 277, וכך סבר גם יוסף דן, "תולדות תורת הסוד העברית" מרכז זלמן שזר ירושלים כרך ח עמ' 24 - 25. משה אידל רמב"ן: קבלה הלכה ומנהיגות רוחנית, תרביץ סד, תשנ"ה, עמ' 542. חביבה פדיה, הרמב"ן - התעלות: זמן מחזורי וטקסט קדוש תל אביב תשס"ג עמ' 89, הע' 5. כן מכנה הרשב"ש את הספר. ראו שו"ת הרשב"א א תקכ"ג שכותב שהיה "אב למקראו ולפירושו" של הירושלמי, התשב"ץ אף הוא הביא פירוש מספר זה בספר מגן אבות, פרק ד משנה יא, עמ' סז, ככל הנראה הוא היה המפרש הראשון לירושלמי.
כריש לימוני

כריש לימוני (שם מדעי: Negaprion brevirostris) הוא מין של כריש בינוני ממשפחת הכרישיים, החי בימים טרופיים וסובטרופים שונים וגם בחופים ובשוניות אלמוגים שונות. הכריש הלימוני קיבל את שמו בשל הצבע הצהוב שלו שעוזר לו להסתוות במים החוליים והטרופיים שהוא חי בהם. הכריש הלימוני פעיל בלילות אז הוא יוצא לצוד דגים, דיונונים ויצורי ים שונים ואף דגי סחוס, אך אינו נוטה לתקוף אנשים. הוא קרובו לסוג של כריש לימוני חרמשי שהיה בעבר תת-מין שלו ומצוי לחופי אפריקה ואסיה. אורכו של הכריש עד 2.4-3.1 מטר ומשקלו עד 90 ק"ג. עם זאת נמצאו כרישים באורך 3.43 מטר ובמשקל של 183 ק"ג. כריש זה נפוץ בעיקר באזור האוקיינוס האטלנטי שבין חופי ניו ג'רזי לחופי ברזיל ובים הקריבי. הם נמצאים גם בחופי מערב אפריקה ובאוקיינוס השקט שליד קליפורניה. כמו מספר מיני כרישים הנקבה משריצה צאצאים חיים שגדלים בשוניות אלמוגים ובמנגרובים לאורך החוף. הכריש ניצוד לשם שימוש בסנפיריו וכן למאכל והציד מצמצם את אוכלוסייתו. מדיה וקבצים בנושא כריש לימוני בוויקישיתוף כריש לימוני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כריש לימוני באתר הרשימה האדומה של IUCN Lemon Shark, Oceana (באנגלית אמריקאית) כריש לימוני, באתר ITIS (באנגלית) כריש לימוני, באתר NCBI (באנגלית) כריש לימוני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) כריש לימוני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) כריש לימוני, באתר FishBase (באנגלית) כריש לימוני, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אהרן יוסף ירמנס

אהרן יוסף ירמנס (יערמאנס; 1859– 28 בדצמבר 1924) היה רופא היישוב היהודי בחברון בשלהי המאה ה-19, איש ציבור בירושלים המתחדשת, ומראשוני הרופאים בבית החולים שערי צדק בירושלים. נולד בווילנה שבאימפריה הרוסית, בשנת 1859 למשה דוד, סוחר אריגים ששהה רוב ימות השנה בהודו ובמרחקי אסיה, ממנו התייתם בגיל 5, ולחיה רויזה לבית הלפרין. למד בחדר, ולאחר מכן במכינת בית המדרש לרבנים בווילנה. היה מבאי ביתו של הבנקאי יוסף ויטקינד, אשר בתו חנה נתארסה לו. שירת שנה בצבא הרוסי, שם נחשד במגע עם קבוצת מהפכנים ובהחזקת ספרות אסורה, אך זוכה מאשמה. למד רפואה באוניברסיטאות ברלין והאלה, ועל הרצאת הגמר לקבלת התואר דוקטור היה עליו להגן נגד פרופסור מרטין לוי ואמן השחמט עמנואל לסקר. כשחזר לווילנה, אחרי שהוסמך לרופא בשנת 1886, נישא לארוסתו, והחליט לעלות עמה לארץ ישראל, חרף התנגדותו של אביה. בשנת 1887 הגיע עם אשתו לאיסטנבול, שם התכונן לבחינות כדי לקבל רישיון לעסוק ברפואה בארץ ישראל. באותה עת שהה באיסטנבול דוקטור משה וולך לאותה מטרה, ובשנת 1890 הגיעו יחד לארץ ישראל. בבואו ארצה התיישב עם משפחתו בחברון, לאחר שקיבל כתב מינוי מאת "אגודת אחים" מאנגליה לשמש רופא ליהודי חברון. תחילה, קיבל דירה בביתו של חכם נסים לאביא בפאתי העיר. העניק שירותי רפואה ליהודי העיר, וכן לערביי הסביבה. השתתף בהקמתם ופעולתם של מפעלי חסד ציבוריים. כמו כן, הזמין מירושלים ספר תורה מהודר לבית הכנסת האשכנזי בעיר (אחרי פרעות תרפ"ט העביר בנו את הספר לשכונת תלפיות בירושלים). בשנה שלאחר בואו ארצה, הצטרפה אליו לחברון אמו מווילנה (נזכרת ביומן מסעו של מנחם אוסישקין, שעלה עמה באותה האניה), והתגוררה עמו עד פטירתה בחברון בשנת 1903. בביתם התארחו משכילי היישוב החדש ועסקניו בבואם לחברון, והרופאים היהודיים שבארץ שהתכנסו אחת לשנה. בשנת 1904 נסע לגרמניה ובין השאר אסף כסף לצורך תפעול בית חולים בחברון. בשבתו בחברון קיבל ייפוי כוח מאת קרן מזכרת משה מונטיפיורי ליסוד שכונה יהודית בחברון על שם השר, אך הדבר לא יצא אל הפועל. עבר לירושלים בשנת 1905 בעקבות מעבר אשתו לעיר, עבור חינוך חמשת ילדיהם, ושימש כרופא במגוון מוסדות, ובהם ביקור חולים, עזרת נשים, מושב זקנים ובית היתומים דיסקין, והיה בין הרופאים הראשונים בבית החולים שערי צדק. השתתף עם דוד ילין ביסוד שכונת זיכרון משה, והיה בין ראשוני הבונים בבית הכרם ובתלפיות. ב-1914 השתתף בוועידה הארצית בנושא מיגור הגרענת, הוועידה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים. חתם יחד עם אפרים כהן, וילהלם גרוס, דוד ילין, יחיאל מיכל פינס, זאב יעבץ ואברהם משה לונץ על מכתב עידוד מנכבדי ירושלים לבנימין זאב הרצל לרגל צאת ספרו מדינת היהודים. בנוסף, השתתף בכרוז עידוד להרצל לקראת ביקורו בארץ. כמו כן, הגה רעיונות בדבר פיתוח הארץ, אוצרות ים המלח וסגולותיו הרפואיות ופיתוח התחבורה אליו. נפטר בירושלים בשנת 1924, ונטמן בהר הזיתים, לצד רעייתו שנפטרה שבע שנים קודם לכן, כתוצאה ממגפת הקדחת שפרצה בירושלים בעת מלחמת העולם הראשונה. חתנו היה הסופר אהרון ראובני. דוד תדהר (עורך), "ד"ר אהרן יוסף ירמנס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1287 כרטיס הקבר של אהרן יוסף ירמנס, באתר הר הזיתים כרטיס הקבר של אשתו, חנה הינדה ירמנס, באתר הר הזיתים חברון ח' טבת, השקפה, 23 בדצמבר 1904
יוסף אומץ

האם התכוונתם ל... יוסף אומץ - ספרו של ג"ע מרן הרב חיד"א יוסף אומץ - ספר מנהגי קהילת פרנקפורט שנכתב בידי רבי יוסף יוזפא האן נוירלינגן יוסף אומץ - ספרו על ההפטרות של רבי יוסף בן שלמה, הדיין מליסא (אמשטרדם תקכ"ו) יוסף אומץ - ספר חידושיו של הרב יוסף פדר, דיין בברסלאו ותלמידו של רבי עקיבא איגר
שניים וחצי השבטים

שניים וחצי השבטים הוא כינוי כולל לשבטים ראובן, גד וחצי שבט המנשה, שעל פי המקרא התיישבו בעבר הירדן המזרחי. ערך מורחב – פרשת בני גד ובני ראובן כאשר הגיעו בני ישראל לעבר הירדן המזרחי עם משה רבנו, לפני הכניסה לארץ ישראל, בקשו בני ראובן ובני גד להישאר בעבר הירדן המזרחי כי להם היה צאן רב שהם מצאו לו מקומות מרעה רבים בצדו המזרחי של הירדן. בתחילה כעס עליהם משה רבנו, שהרי בקשתם עלולה לגרום לבני ישראל לפחד להיכנס לארץ ישראל. לבסוף אפשר להם משה להישאר בעבר הירדן, והתנה עם אותם שבטים שאם הם ירצו להתיישב במקום זה עליהם לעזור קודם לאחיהם, שאר השבטים, לכבוש את נחלותיהם, כאשר הם יהיו החלוצים במלחמה, ורק אז יוכלו לחזור לנחלותיהם. השבטים הסכימו כי ישאירו את הנשים, הילדים והמרעה בצד המזרחי של הירדן והגברים יעברו עם שאר השבטים ויסיעו בידם לכבוש את ארץ ישראל. בנוסף, משה גם מצרף אליהם חצי משבט מנשה. בימי יהושע מילאו שני השבטים וחצי את חלקם ונלחמו עם שאר שבטי ישראל במשך 7 שנים רצופות, ואחר כך המתינו 7 שנים נוספות בארץ כנען עד שבני ישראל חילקו את נחלותיהם. לאחר מכן יהושע שיבח אותם על קיום ההבטחה והתיר להם לשוב לנחלותיהם שבעבר הירדן המזרחי, אל נשותיהם ואל ילדיהם. בדרכם לעבר הירדן המזרחי הקימו שניים וחצי השבטים מזבח גדול בצדו המערבי של הירדן, בארץ כנען. בני ישראל זעמו עליהם, מפני שהאמינו ששניים וחצי השבטים בנו את המזבח על מנת למרוד בה', ולכן העם התכונן לצאת למלחמה עם שניים וחצי השבטים. לפני היציאה למלחמה, העם שלח שליחים ובראשם פנחס בן אלעזר הכהן על מנת לברר את מטרת בניית המזבח. אנשי שניים וחצי השבטים הסבירו לשליחים שבניית המזבח נועדה לגשר בין שניים וחצי השבטים לעם ישראל גם למען הדורות הבאים ולא על מנת למרוד בה'. בדרום התיישב שבט ראובן, במרכז התיישב שבט גד עד נחל יבוק ומצפון לנחל יבוק התיישב חצי משבט מנשה. בדרום גבל בהם מואב, במזרח גבלו בהם מדין ועמון ובצפון גבלו בהם לחלופין ארם ואשור. מתיאורי המקרא וממצבת מישע, בה נאמר "ואיש גד ישב בעטרות מעולם" אף על פי שזה אזור שאמור להיות של שבט ראובן, עולה כי גבולות השבטים היטשטשו עם הזמן, ובמיוחד בני שבט גד התפשטו ונכנסו לגבול ראובן. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במסגרת 'פרויקט מישור מידבא' בירדן, חשף הארכאולוג הקנדי פרופסור לארי הר (LARRY G. HERR), מקבץ של יישובים קטנים שקמו בדרום עבר הירדן המזרחי, בסוף המאה ה-13, תחילת המאה ה-12 לפני הספירה. היישובים כללו מאפיינים ייחודיים, שלא היו קיימים באזור הזה לפני כן, ואשר אפיינו גם את התרבות החומרית של ההתיישבות בגב ההר מצפון לירושלים (שילה, שכם, הר עיבל). פרופסור הר העריך כי מדובר בהתנחלות משפחות שבט ראובן בעבר הירדן המזרחי. מספר רחב של בתים ארבע-מרחביים נמצאו באזורים הפנימיים של ירדן, מה שמהווה הוכחה נוספת להתנחלות השבטים מעבר לנהר הירדן. שבטי ישראל מזבח שניים וחצי השבטים חצי שבט המנשה גלי דינור, מזבח שניים וחצי השבטים: סמל לאחדות העם, תל אביב, רסלינג, 2017. שיעורים ומאמרים על שניים וחצי השבטים באתר התנ"ך של מכללת הרצוג ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוקים א'–ה' ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוקים כ'–כ"ג המלבי"ם, ספר יהושע, פרק כ"ב, פסוק ג' ספר יהושע, פרק כ"ב ספר יהושע, פרק יג פסוקים טו- לב, באתר התנ"ך של מכללת הרצוג Madaba Plains Project התנחלות בני ישראל בעבר הירדן המזרחי, News1 ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.