laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מעריב הבוקר

מעריב הבוקר הוא עיתון יומי ישראלי המחולק בחינם (חינמון), נמצא בבעלות איש העסקים אלי עזור, ומהווה גרסה מקוצרת של היומון מעריב השבוע. הפצתו ברחבי ישראל החלה ב-5 באוגוסט 2007 תחת המותג "מטרו ישראל", ולאחר מכן "ישראל פוסט" עד שנת 2016. החינמון הוקם בשנת 2007, על ידי קבוצת ג'רוזלם פוסט שבשליטת אלי עזור ואלון רבוע כחול ישראל, שבניהולו של דודי ויסמן. העיתון מחולק חינם לקוראים בנקודות ההפצה. שם העיתון בחודשיים הראשונים להפצתו, "מטרו ישראל", דמה לשמם של עיתוני "מטרו" המופצים באירופה בהצלחה רבה. בעקבות תביעה של חברת מטרו העולמית, שינה העיתון את שמו ל"ישראל פוסט". בחודשים הראשונים לקיומו הופץ "ישראל פוסט" בשעות הצהריים (הוא הדגיש זאת בכיתוב בראש העיתון "עיתון הצהריים היחיד של ישראל"). לאחר מכן עבר להיות מופץ בבוקר, כמרבית העיתונים בישראל. הוא מופץ בכ-200 אלף עותקים כיום, כאשר בהתחלה הפצתו הייתה בכ-56,600 עותקים בלבד בימי חול ולהפצתו משמשות רשתות השיווק שבשליטת אלון רבוע כחול ישראל, ובהן רשתות הסופרמרקטים AM:PM, "מגה" ו"מגה בעיר" ורשת תחנות הדלק "דור אלון". חלק ניכר מהפרסומות בעיתון היה של רשתות שיווק אלה. עם רכישת "מעריב" על ידי קבוצת "ג'רוזלם פוסט" שבשליטת אלי עזור, החל "ישראל פוסט" לפרסם תכנים מ"מעריב". ב-30 באפריל 2014 זכה העיתון לזריקת עידוד משמעותית מבחינה כספית, כאשר שר הפנים גדעון סער החליט להכניס אותו במקום עיתון "הארץ" לרשימת העיתונים הנפוצים ביותר, שבהם יש לפרסם מודעות שמחייב החוק. בעקבות המשבר שפקד את רשת "מגה" בשנת 2015 צומצם הפרסום שלה בחינמון, וקבוצת אלון נערכה ליציאה מהשותפות. בינואר 2016 שינה העיתון את שמו ל"מעריב הבוקר" - מהדורה מקוצרת של "מעריב השבוע". העיתון כולל חלק יחיד, הכולל בתוכו חדשות ומדורים קבועים: דעות, בידור, טלוויזיה, פנאי (תשבצים, הורוסקופ יומי), ספורט ורכילות. מנכ"ל העיתון: צחי שואקה עורך העיתון: גולן בר יוסף יעל ולצר, היום: גיליון ראשון ל"מטרו ישראל", החינמון של אלי עזור ודודי ויסמן, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2007 אתר האינטרנט של מעריב הבוקר: http://maarivhaboker.co.il/ יעל ולצר ו-The Marker‏, כבר לא "מטרו ישראל": שמו של החינמון של דודי ויסמן ואלי עזור שונה ל"ישראל פוסט", באתר וואלה, 26 בספטמבר 2007 מכה ל"הארץ", עידוד לחינמונים, באתר העין השביעית, 30 באפריל 2014 אילנית חיות, לי-אור אברבך, ‏קבוצת אלון ל"פוסט": בעוד 3 חודשים נפרוש מהבעלות, באתר גלובס, 30 ביוני 2015 נתי טוקר, קרב החינמונים עולה שלב: להתראות ל"פוסט", ושלום ל"מעריב הבוקר", באתר TheMarker‏, 21 בדצמבר 2015
All My Loving

"All My Loving" (בעברית: "כל אהבתי") הוא שיר של להקת הרוק הבריטית הביטלס מאלבומם השני, With the Beatles, משנת 1963. השיר נכתב על ידי פול מקרטני (קרדיט ניתן ללנון-מקרטני), והופק על ידי ג'ורג' מרטין. אף על פי שלא יצא באופן רשמי כסינגל בבריטניה או בארצות הברית, השיר זכה להשמעות רבות ברדיו, מה שגרם ל-EMI להוציא אותו כשיר הנושא של המיני-אלבום All My Loving. השיר יצא כסינגל בקנדה, שם הפך ללהיט מספר אחת. הסינגל הקנדי יובא לארצות הברית בכמויות מספיקות כדי להגיע למקום ה-45 במצעד הבילבורד הוט 100 באפריל 1964. הביטלס הקליטו את השיר ב-30 ביולי 1963 באחד-עשר טייקים עם שלושה אוברדאבים. המאסטר טייק היה טייק ארבעה-עשר שאוברדאב על טייק אחד-עשר. השיר עבר רמיקס ב-21 באוגוסט (מונו) וב-29 באוקטובר (סטריאו). מהדורת סטריאו מעט ארוכה יותר של השיר, הכוללת מבוא לכלי הקשה היי-האט שלא נמצא במיקסים הסטריאופוניים או המונו הנפוצים, שוחררה בגרסת הסטריאו הגרמנית של With the Beatles בשנת 1963. מאוחר יותר, הוא יצא בגרמניה ובהולנד בשנת 1965 באלבום אוסף בשם Beatles' Greatest. גרסה זו שוחררה מאוחר יותר בבריטניה, אך רק כחלק מ-The Beatles Box מ-1980. האלבום הופיע גם בהוצאת בוטלג אירופאית של האלבום Rarities האמריקאי עם רצועות בונוס אחרות שלא נכללו באלבום המקורי. ג'ון לנון - גיטרת ליווי וקולות רקע. פול מקרטני - שירה וגיטרת בס. ג'ורג' האריסון - קולות רקע וגיטרה ראשית. רינגו סטאר - תופים. מידע על היצירה "All My Loving" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "All My Loving" באתר AllMusic גרסאות נוספות ל"All My Loving" באתר SecondHandSongs מצעד שירי הביטלס של כאן 88
אואן יאנג

אואן יאנג (באנגלית: Owen D. Young;‏ 27 באוקטובר 1874 - 11 ביולי 1962) היה איש עסקים ותעשיין אמריקני, עורך דין ודיפלומט אשר ייצג את אמריקה בוועידת הפיצויים השנייה בשנת 1929 וגיבש את תוכנית פריסת חובות הפיצויים של גרמניה הידועה כתוכנית יאנג. בשנת 1924 יאנג השתתף לצידו של צ'ארלס דוז בוועידה שהביאה להצגת תוכנית דוז. בפברואר 1929 נשלח יאנג לשאת ולתת על הסדר פיצויים נוסף. הוועידה התכנסה בפריז וזו הפעם נבחר אואן יאנג לעמוד בראשה, כשהוא נושא ונותן עם נשיא הרייכסבנק היילמאר שאכט. במאי 1929 התפרסמה "תוכנית יאנג" - יאנג המליץ על הקטנה נוספת ומשמעותית של סכום הפיצויים, ולהסדר תשלומים נדיב שהשתרע עד לשנת 1988, בנוסף להסדרים פיסקליים ובנקאיים במשק הגרמני שנועדו לייצבו ולהעלותו על פסים של צמיחה כלכלית. תוכנית זו נדחתה על ידי הלאומנים הגרמנים ובראשם אלפרד הוגנברג והנאצים ובראשם אדולף היטלר, ואף הביאה לפרישתו של שאכט (שהיה נאצי קנאי) מן הרייכסבנק, אך התקבלה על ידי הממשלה הגרמנית. בסמוך לאחר קבלת התוכנית אירעו אירועים ששינו את התמונה לחלוטין. מותו של גוסטב שטרזמן אשר היה הכח המניע מאחורי המגעים שהביאו לתוכנית דוז ולתוכנית יאנג, ב-3 באוקטובר 1929 לווה ב-29 באוקטובר בקריסת הבורסה בארצות הברית שהביאה למשבר כלכלי עולמי. התוכנית עדיין התבצעה עד שנת 1931 עת נאלצה הממשלה הגרמנית להפסיק את התשלומים. במאמץ אחרון לסייע לרפובליקה הגרמנית הכריז הנשיא הרברט קלרק הובר על הפסקה זמנית בתשלומים, אך בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון הכריז היטלר כי גרמניה לא תשלם פיצויי מלחמה נוספים. בשנת 1931 הוא המליץ לסנאט של ארצות הברית להגביר את הפיקוח של הפדרל ריזרב על הבנקים בארצות הברית. בין יתר פעילויותיו נמנה יאנג עם מייסדי חברת האלקטרוניקה האמריקנית RCA בשנת 1919 והיה יו"ר החברה עד לשנת 1933. בשנים 1922–1939 היה גם יו"ר חברת ג'נרל אלקטריק. מדיה וקבצים בנושא אואן יאנג בוויקישיתוף אואן יאנג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אואן יאנג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מחבר תכנית יאנג דורש תיקון בשיטת הבנקים באמריקה, דואר היום, 22 בפברואר 1931
יו ג'ונסון

יו סמואל ג'ונסון (Hugh Samuel Johnson; ‏ 5 באוגוסט 1882 – 15 באפריל 1942) היה איש צבא ומנהלן ציבורי אמריקני. ג'ונסון נולד בקנזס בשנת 1882. לאחר שסיים את האקדמיה הצבאית האמריקנית בשנת 1903, ג'ונסון הפך לקצין בצבא ארצות הברית. ג'ונסון שירת תחת הגנרל ג'ון פרשינג במלחמה במקסיקו בשנת 1916. כאשר נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה היה ג'ונסון בין מנסחי "חוק השירות הסלקטיבי" מכוחו מגייסים עד היום את חיילי ארצות הברית בזמן שלום. בשנת 1918 קיבל ג'ונסון דרגת בריגדיר גנרל. בשנת 1933 מונה ג'ונסון על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לעמוד בראש "מִנְהָל השיקום הלאומי" (NRA). ה-NRA שימש חלק חשוב במדיניות הניו דיל של רוזוולט אשר נועדה להוציא את אמריקה מן השפל הגדול אליו נקלעה בשנת 1929. המנהל יצר כללים לתחרות הוגנת בתעשייה האמריקנית. הוא נתן זכויות לעובדים ולפועלים, יצר מקומות תעסוקה, ודאג לאכיפת חוקי שעות העבודה המקסימליות והמינימליות. בשנת 1935 הוכרזה פעילות ה-NRA כבלתי חוקתית על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, בכך שהוא מפר את זכויות המדינות. במסגרת פעילותו ב-NRA ארגן ג'ונסון אלפי עסקים על פי כללי "המסחר ההוגן" שיצר. על מאמצים אלו הוכתר בשנת 1933 לאיש השנה של השבועון טיים. ג'ונסון עבר לתפקיד ניהולי ב"מנהל לקידום העבודה" WPA - גוף שתפקידו היה ליצור מקומות עבודה, ואשר דאג לעבודות יזומות בהיקף לאומי. לאחר פרישתו מה-WPA ניהל רשת עיתונים עד למותו בשנת 1942. מדיה וקבצים בנושא יו ג'ונסון בוויקישיתוף יו ג'ונסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קלפי

תיבת קַלְפּי (מיוונית: κάλπη) היא קופסה המשמשת בבחירות, לאחסון זמני של מעטפות המכילות פתקי הצבעה, שהוכנסו לתוכן על ידי הבוחרים. התיבה סמוכה לחברי ועדת הקלפי, והמשקיפים הנוכחים באולם. בדרך זו ניתן למנוע החדרה של מעטפת בחירה לתיבה שלא בהתאם לחוק. במדינות מסוימות, כגון אירלנד ורוסיה נוהגים להביא את תיבת הקלפי אל בית הבוחר במקרה שהבוחר אינו מסוגל להגיע לחדר ועדת הקלפי. בתיבות הקלפי בישראל פתח צר בחלקן העליון. גודלו של הפתח נקבע כך שניתן יהיה לשלשל בו את המעטפה, שבה ימצא פתק ההצבעה שבחר בו הבוחר. לעיתים יש מכסה נייד על הפתח, כך שניתן להכניס מעטפה לתיבה רק באישורו של הממונה על התיבה: יושב ראש ועדת הקלפי. התיבה נפתחת במלואה רק בחלקה התחתון. לפני פתיחת תהליך הבחירות, יושב ראש ועדת הקלפי נוהג לפתוח את התיבה מלמטה, להפוך אותה על פניה ולהראות לכל חברי ועדת הקלפי שהיא ריקה. לאחר מכן נוהגים לנעול את התיבה במנעול מיוחד. בסיום הבחירות פותחים את התיבה. סופרים את מספר המעטפות שנמצאו בקלפי. מספר המעטפות מושווה עם מספר המצביעים כפי שנרשמו ביומן ההצבעות. אם קיים הפרש בין שתי הספירות, מבוצעת ספירה נוספת. אם גם אז נותר ההפרש, מבצעים את מיון הפתקים ורושמים את תוצאות ההצבעה. בדין וחשבון לוועדת הקלפי האזורית מדווחים על ההפרש שהתגלה וממציאים לוועדה את יומן ההצבעה ואת הפתקים. לוועדה המרכזית יש שיקול דעת להחליט מה לעשות. במידה ואחד הבוחרים אינו מרוצה מהחלטת ועדת הבחירות הוא רשאי לפנות אל מוסדות שיפוטיים. כמובן, השאלה היא קריטית, כאשר ההפרש במספר הקולות, בין המספר הרשום ביומן לבין מספר המעטפות בקלפי, עשוי לקבוע איזה מן המועמדים ייבחר. בתלמוד מוזכרת הקלפי כאמצעי להגרלות שונות, כגון בבחירת השעיר לעזאזל ובמחלוקות על נחלות. קלפי ופרגוד, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏16 בינואר 2013
מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב

מיכאיל מיכאילוביץ' איפוליטוב-איבנוב (ברוסית: Михаил Михайлович Ипполитов- Иванов; ‏ 19 בנובמבר 1859, רוסיה - 28 בינואר 1935) היה מלחין, מנצח ומורה רוסי, שבין תלמידיו היה גם אראם חאצ'טוריאן. אחת היצירות הידועות שלו היא "מצעד הסרדר", כחלק מן הסוויטה "רישומים קווקזיים". איפוליטוב-איבנוב נולד בגטצ'ינה, סמוך לסנקט פטרבורג, לאב מכונאי מעובדי ארמון הצאר. איפוליטוב-איבנוב למד מוזיקה בבית והיה נער מקהלה בקתדרלה, שם המשיך בלימודי המוזיקה לפני שנכנס בשנת 1875 לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. בשנת 1882 השלים את לימודי ההלחנה אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שהשפעתו ניכרת ביצירותיו. משרתו הראשונה הייתה מנהל הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי שבגאורגיה ומנצח תזמורת העיר. במשרה זו התמיד בשבע השנים הבאות. העניין שפיתח בתקופה זו במוזיקה של האזור משקף את העניין הכללי במוזיקה של מיעוטים שאינם סלאביים ושכנים אקזוטיים יותר, עניין כללי שהיה קיים ברוסיה בשנים ההן וזכה לעידוד רשמי גלוי, מסיבות אחרות, לאחר המהפכה. בשנת 1893 התמנה איפוליטוב-איבנוב לפרופסור בקונסרבטוריון במוסקבה וניהל אותו משנת 1905 עד 1924. הוא היה מנצחן של האגודה הכוראלית הרוסית ושל להקות האופרה של מאמונטוב ושל זימין, ואחרי 1925 ניצח גם על תיאטרון בולשוי. הוא נודע כתורם לשידורי מוזיקה ולעיתונאות מוזיקלית. מבחינה פוליטית, איפוליטוב-איבנוב שימר מידה של עצמאות. הוא היה נשיא אגודת הסופרים והמלחינים בשנת 1922, אבל לא היה שותף למריבות בין מוזיקאים, שרצו לעודד התפתחויות חדשות לבין אלה, שרצו לטפח אמנות פרוליטרית. סגנונו הוא נוצר בשנות ה-80' של המאה ה-19 בהדרכת רימסקי-קורסקוב, ואליו צירף עניין דומה במוזיקה עממית, בעיקר של גאורגיה, לשם חזר ב-1924 לשנה אחת לארגן מחדש את הקונסרבטוריון בטיביליסי. איפוליטוב-איבנוב מת במוסקבה בגיל 75. הסוויטה "רישומים קווקזיים", שנכתבה בשנת 1894, גם היא דוגמה למורשת רימסקי-קורסקוב, כמו גם להשפעת שיר העם, במקרה זה המוזיקה של גאורגיה, במוזיקה של איפוליטוב-איבנוב. יסוד זה ניכר ב"פתיחה אביבית" משנת 1882 ובסצינות התנכ"יות היוצרות את האופרה "רות". יצירותיו של איפוליטוב-איבנוב כוללות אופרות, מוזיקה קאמרית ומספר רב של שירים. סגנונו דומה לזה של מורו, רימסקי-קורסקוב. פרט לסוויטה "רישומים קווקזיים" (1894), הכוללת את "תהלוכת הסרדר", קטע שמרבים להשמיע בנפרד, כמעט אין משמיעים את המוזיקה שלו כיום. נוסף ליצירותיו המקוריות, השלים איפוליטוב-איבנוב את האופרה של מודסט מוסורגסקי, "הכלולות". מדיה וקבצים בנושא מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב בוויקישיתוף מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב, באתר ספוטיפיי מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב, באתר פרויקט מוטופיה מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב, באתר Discogs (באנגלית) מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) איבנוב מיכאיל מיכאילוביץ' איפוליטוב (1859-1935), דף שער בספרייה הלאומית
הוסטל (סרט)

הוסטל (באנגלית: Hostel) הוא סרט אימה שיצא בשנת 2005, והוא הסרט השני של אלי רות' כתסריטאי וכבמאי. במספר מדינות, ובכללן ישראל, הוגבל הסרט לצפיית בני 18 ומעלה, בשל תכנים שאינם נחשבים ראויים לצפיית קטינים (מין, אלימות קיצונית ושימוש בסמים). לדברי רות ההשראה לתסריט באה מדיווח שקרא על אב תאילנדי שמכר את בני משפחתו לארגוני פשע עבור כסף, וכי אירופאים ואמריקאים שילמו 10,000 דולר להוציאם להורג. ב-2007 יצא לאקרנים סרט המשך, "הוסטל: חלק 2". שנכתב ובוים על ידי אלי רות והופק על ידי בועז יכין. ב-2012 יצא "הוסטל: חלק 3", שבניגוד לקודמיו, צולם בדטרויט שבארצות הברית. אלי רות סירב בתחילה לקחת חלק בפרויקט, אך לבסוף קיבל על עצמו את תפקיד המפיק. הסרט יצא ישירות ל-DVD. פקסטון וג'וש הם שני חברים מארצות הברית, שיצאו לטיול תרמילאים ברחבי אירופה. בטיול הם פוגשים את אולי, תרמילאי מאיסלנד, ושלושתם תרים אחר נערות לבלות עימן. באמסטרדם הם פוגשים את אלכסיי, רוסי שמספר להם שבסלובקיה הצלחתם עם הנערות המקומיות מובטחת. הם נוסעים לסלובקיה, שם הם פוגשים את נטליה וסבטלנה. בלילה הראשון אולי נעלם, פקסטון וג'וש מניחים שהוא נטש אותם וחזר לאיסלנד, כאשר למעשה הוא נלקח למפעל בו פסיכופתים בעלי אמצעים רוכשים את הזכות לענות למוות בני אדם, תיירים או מקומיים. לאחר מכן נטליה מסממת את ג'וש וגם הוא נלקח, ומוצא שם את מותו. פקסטון, כשלא מוצא את חברו ג'וש, מתעמת עם נטליה והיא לוקחת אותו למפעל, שם גם הוא נלכד. לאחר שכורתים שתיים מאצבעות ידו, מצליח פקסטון לברוח ומציל גם את איקאנה, בחורה נוספת שהייתה בשבי, והורג את המענה שלה. בדרכם פקסטון דורס את אלכסיי שסיפר להם על הבחורות בסלובקיה ואת שתי הבנות שפיתו אותם. לאחר שברחו משוביהם, הם מגיעים לתחנת רכבת, שם איקאנה רואה שפניה הושחתו במפעל, קופצת אל המסילה ומתאבדת, ואילו פקסטון בורח. בדרך הוא מזהה את ההולנדי שקנה ורצח את ג'וש, ופקסטון מחליט לנקום בו בדרך מיוחדת. הוא עוקב אחריו לשירותים שם הוא כורת שתיים מאצבעותיו, כפי שעשו לו, ורוצח אותו על ידי שיסוף גרונו. ג'יי הרננדז – פקסטון דרק ריצ'רדסון – ג'וש איית'ור גאג'ונסון – אולי ברברה נדליקובה – נטליה ג'ניפר לים – קאנה עוד לפני יציאתו לאקרנים, קיבל הסרט תלונות רבות מסלובקיה ומצ'כיה, שמתוארות בסרט. בכירים בסלובקיה הסתייגו מהדרך שבה הוצגה ארצם בסרט כמדינה לא מפותחת ולא מתורבתת, שבה שיעורי הפשיעה והזנות כה גבוהים. הם חששו שהסרט יפגע במוניטין של ארצם ובתיירות אליה, משום שתיירים יחשבו שהיא מדינה מסוכנת. במאי הסרט, רות', הוזמן לסלובקיה על ידי לשכת התיירות הסלובקית על מנת לסתור את הדימוי של המדינה כפי שהוצג בסרט. קדחת הבקתה אתר האינטרנט הרשמי של הוסטל "הוסטל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הוסטל", באתר נטפליקס "הוסטל", באתר AllMovie (באנגלית) "הוסטל", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הוסטל", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "הוסטל", באתר Metacritic (באנגלית) "הוסטל", באתר אידיבי "הוסטל", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "הוסטל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Timeout London, 'Hostel' - Eli Roth Q&A, March 19th 2006 IMDb.com, Slovakia Outraged by 'Hostel', February 28th 2006
פאולו דל פוצו טוסקנלי

פאולו דל פוצו טוסקנלי (באיטלקית: Paolo dal Pozzo Toscanelli‏; 1397, פירנצה – 10 במאי 1482), איש אשכולות מפורסם מתקופת הקדם-רנסאנס. כאחד ממבשרי הרנסאנס החשובים, טוסקנלי היה בעל ידיעות מרובות בשטחי מדע רבים: מתמטיקה, רפואה, גאוגרפיה ואסטרונומיה. הוא נולד בפירנצה ועשה את לימודיו באוניברסיטת פדובה. שמו הלך לפניו כבעל גישה מדעית מקורית שנאחזה בתצפיות מדויקות. הוא סיים את לימודי הדוקטורט ברפואה בשנת 1424. חיבוריו החשובים באסטרונומיה - שאינם מושפעים רק מן התפישה התלמאית - לא נמצאו וככל הנראה אבדו לעד. טוסקנלי תכנן את הגנומון (המחוג הניצב של שעון שמש) המפורסם שעומד עד היום בסנטה מריה דל פיורה, הקתדרלה של פירנצה. הגנומון מודד את היפוך הקיץ עד כדי מחצית השנייה, ובמהלך השנים שימש לבדיקת ותיעוד מסלול השמש. אמריגו וספוצ'י היה בין תלמידיו. טוסקנלי התפרסם בתצפיות וחישובים מדויקים של כוכבי שביט. בשנת 1456 הוא תיעד כוכב שביט שלימים - בעת חזרתו בשנת 1768 - התפרסם כשביט היילי. בשנת 1474 חיבר טוסקנלי איגרת לידיד, כומר פורטוגלי בשם מרטינז, ובה הוכחה (מוטעית) שכדור הארץ קטן בשליש משיודעים כיום, ולכן הדרך הקצרה ביותר למזרח הרחוק היא דווקא מערבה מחצי האי האיברי ולא בנתיב הסובב את אפריקה. האיגרת הגיעה לאפונסו החמישי, מלך פורטוגל, וממנו לקולומבוס. כך שלמעשה הודות לחישוב המוטעה של טוסקנלי, קולומבוס "גילה" את אמריקה. טוסקנלי מת בפירנצה, העיר שבה בילה את רוב ימיו, ב-10 במאי 1482, בגיל מבוגר מאוד יחסית לתקופתו. מפת טוסקנלי כוללת את אסיה, אירופה ואפריקה, את האוקיינוס האטלנטי ואת האוקיינוס ההודי. המפה שגודלה 82X41 ס"מ, נתגלתה מחדש בשנת 1941 ושמורה בימינו בספרייה הלאומית של פירנצה. לפי חישובי טוסקנלי היה היקף כדור הארץ לאורך קו המשווה רק 33 אלף ק"מ (למעשה 42 אלף ק"מ), מהם 23 אלף ק"מ יבשה (למעשה 14 אלף ק"מ) והיתר ים. כלומר, טוסקנלי סבר שהמים מכסים רק כשליש מכדור הארץ (למעשה 70 אחוזים). העתק של האיגרת ובה הוכחתו של טוסקנלי הגיעה לידיו של כריסטופר קולומבוס בשנת 1481 והוא נטל אותה עמו במסעותיו הימיים, בדרכו מערבה בדרך הים כדי לגלות דרך חדשה לאסיה, שהובילה אותו לגילוי אמריקה בשליחות ספרד. גם פרדיננד מגלן נטל עמו את המפה שצייר טוסקנלי בשכנעו את חצר מלך פורטוגל שהמסע סביב כדור הארץ אפשרי בשל היקפו "הקצר". ייתכן שגילוי אמריקה והקפת כדור הארץ היו מתעכבים בכמה דורות אילו ידעו מלכי ספרד ופורטוגל את היקפו האמיתי של כוכב הלכת. מדיה וקבצים בנושא פאולו דל פוצו טוסקנלי בוויקישיתוף פאולו דל פוצו טוסקנלי, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה
רכב אספנות

רכב אספנות הוא כלי רכב שגילו עולה על הגיל שבו בדרך כלל מופסק השימוש של כלי רכב מסוגו, ונשמר למטרות אספנות. במדינות שונות ישנן הגדרות שונות לפרטים המדויקים המגדירים רכב כ"רכב אספנות". כמו כן קיימת רגולציה המגבילה רכבי אספנות שעדיין משמשים לנסיעה בכבישים רגילים כדי לשמור על בטיחות נוסעי הרכב ושאר משתמשי הדרך. מכוניות אספנות נרכשות, מתוקנות ומתוחזקות על ידי חובבים ואספנים למטרות תחביב ולא על מנת להגיע ממקום למקום. רבים מהחובבים משקיעים מאמץ וכסף רב ברכישת וייצור חלקי החילוף. פעמים רבות למכוניות אלו יש ערך היסטורי, תרבותי ואסתטי. מוזיאון הרכב בפארק התעשייה תפן בגליל, שהכיל מכוניות אספנות רבות, נסגר ב-2020 ואוסף המכוניות נתרם למוזיאון שאמור לקום באילת. בישראל מוגדר רכב אספנות ככלי רכב שחלפו למעלה מ-30 שנים משנת ייצורו, כפי שנרשם במשרד התחבורה, והוא אופנוע, מכונית, אוטובוס או משאית שמשקלם אינו עולה על 12 טון. מסוף שנת 2010 הותר רישום רכב אספנות גם לכלי רכב המוגדר כ"רכב ביטחון" כגון אמבולנסים וכבאיות. בישראל זוכה רכב אספנות למספר הטבות המקלות על שימור הרכב כפריט אספני: העברת בעלות גם ללא רישיון רכב תקף, הנחה בסך 75% בביטוח החובה, ביצוע מבחן רישוי שנתי (טסט) אחד בהשוואה לשני מבחנים לרכב מיושן, ופטור מבדיקת מעבדה מוסמכת אם רישיונו אינו תקף בתקופה העולה על 24 חודשים. כמו כן יכול רכב אספנות הרשום על שמו של נכה להשתמש בהטבותיו של הנכה, גם אם אדם אחר משתמש ברכב. מנגד, רכב אספנות אינו רשאי לנוע בדרכים בין השעות 7 עד 9 בבוקר בימי חול. בשנת 2018 שונו תקנות התעבורה והוסרו שתי מגבלות נוספות מרכבי אספנות, האחת היא איסור שימוש ברכב לצורך עיסוקו של בעליו, וההגבלה השנייה שהוסרה היא איסור הובלת מטען ברכב אספנות מסחרי. על פי נתוני "מועדון ה-5", מועדון חברים בעלי רכב אספנות, בישראל רשומים אלפי כלי רכב בקטגוריית "רכב אספנות". חלקם מיובאים כרכבי אספנות וחלקם השתמרו לאחר שימוש בישראל. כמו כן בישראל מספר מועדוני אספנות רכב כאשר המוביל והגדול הוא "מועדון החמש" המאוגד במסגרת עמותה רשומה ובו יותר מ-900 חברים. כמו כן מפרסם המועדון את "האבטומוביל" – ביטאון העוסק ברכבי אספנות. רכב מיושן מדיה וקבצים בנושא רכב אספנות בוויקישיתוף מועדון החמש - מועדון הרכב הקלאסי והאספנות בישראל ג'יפי אספנות בישראל - קבוצת ג'יפאי אספנות אספני כלי הרכב הארצישראלים מועדון אספני כלי רכב בישראל מאמרים בנושא רכבי אספנות באתר קולקט אודי עציון, בוטלו המגבלות: שובו של הטכנאי עם הסוסיתא, באתר ynet, 27 בפברואר 2018 דיוויד סלע, סוסיתא, באתר ישראל היום, 15 בנובמבר 2019 טל שביט, "דוזנברג - כמעט...", מגזין אוטו, 9 ביולי 2008 תומר הדר, איתן ורטהיימר יתרום את האוסף: מוזיאון הרכב הגדול בישראל סוגר את שעריו, באתר כלכליסט, 7 ביוני 2020 הגדרת רכב אספנות אתר משרד התחבורה רכב חילוץ ורכב עבודה בקטגוריית רכב אספנות 13 בספטמבר 2010, אספני כלי הרכב הארצישראליים חידוש רישיון רכב מיושן, אתר משרד התחבורה
קובר

החאן קוּבֶּר (בבולגרית Кубер;‏ 650 – 707 משוער), היה מנהיג שבטי בקרב הבולגרים, אחיו של הנסיך אספרוך מייסד האימפריה הבולגרית הראשונה ובנו של קובראט מייסד בולגריה הישנה ובולגריה של הוולגה ומוצאו מ שושלת דולו שמקורה בחבל גאנסו שבסין. לאחר מותו של קובראט הפכה בולגריה הישנה לוסלית של ממלכת הכוזרים. ב-670 הנהיג קובר קבוצת שבטים מעורבת שהורכבה מבולגרים, סלאבים, יוונים וגרמאניים שהתיישבו באזור פאנוניה בלחצם של האווארים שפשטו על שטחי הבולגרים. ב-680, לאחר פשיטה אווארית נוספת, הנהיג קובר קבוצת שבטים בת כ-70,000 נפשות אשר נדדו דרומה לאזור מקדוניה ואלבניה המודרניות, שם התערו בקרב השבטים הסלאבים שכבר התגוררו במקום. חלק מהשבטים שסרו למרותו החזיקו בדת הנוצרית וחלקם היו פגאנים. הביזנטים כינו שבטים אילו בשם קֶרָאמִיסִיאָנִים על שם האזור במקדוניה בו התיישבו. הצורך להרחיב את תחום המחיה של השבטים השונים הוביל לעימות בין קובר לבין קונסטנטינוס הרביעי קיסר האימפריה הביזנטית. קובר תקף ללא הצלחה את העיר סלוניקי. חלק מהמקורות מציינים שקובר הקים ישות מדינית באזור מקדוניה במקביל לממלכה הבולגרית שייסד אחיו בצפון מזרח בולגריה והיא שימשה ככלי משחק במאבק בין הביזנטים לאווארים. לאחר שנת 680 אין תיעוד ישיר בכתובים לפועלו של קובר, אך במקורות בולגריים מצוין שבראשית המאה ה-7, בין 705 ל-707 שיתף טרבל (שליט בולגריה) פעולה עם "דודו ממקדוניה". בראשית המאה ה-9 כבש פרסיאן הראשון (שליט בולגריה) את שטחי מקדוניה וצירף אותם לאימפריה הבולגרית. מדיה וקבצים בנושא קובר בוויקישיתוף Golden, Peter, An introduction to the history of the Turkic peoples: Ethnogenesis and state-formation in medieval and early modern Eurasia and the Middle East, Harrassowitz, 1992
M1917 בראונינג

בראונינג מודל 1917 הוא מקלע כבד שהיה בשימוש כוחות צבא ארצות הברית במספר רב של קרבות ומלחמות, ביניהם מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ובמספר חזיתות במלחמת וייטנאם. מכונת הירייה הייתה בשימוש בארצות נוספות. מכונת הירייה הייתה מוזנת על ידי שרשיר. קירור הקנה נעשה באמצעות מים שהקיפו אותו בשרוול עבה חיצוני. המים הוזנו לשרוול הקרור באמצעות צינורית ממכל מים נפרד. המכונה הייתה בשימוש לצד מכונת הירייה M1919 בראונינג שהייתה קלה יותר ומקוררת על ידי אוויר. מכונת הירייה הייתה בשימוש ברמה הגדודית ולעיתים קרובות מוקמה על כלי רכב. למכונת הירייה היו שני דגמים מרכזיים, ה-M1917 שהיה בשימוש במלחמת העולם הראשונה וה-M1917A1 שהיה בשימוש בזמן מלחמת העולם השנייה. ה-M1917 היה בשימוש על הקרקע ועל מספר כלי טיס, קצב האש עמד על 450 כדורים לדקה; ל-M1917A1 היה קצב אש של 600 כדורים לדקה. מקלע M1917 במלחמת קוריאה נחת אמריקאי יורה במקלע במהלך קרב איוו ג'ימה מקלעי M1917 בירי נ"מ (הצי המלכותי השוודי) מדיה וקבצים בנושא M1917 בראונינג בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Lazarus

Lazarus היא סביבת פיתוח משולבת גרפית המיועדת למהדר הקוד הפתוח Free Pascal. מטרתה לספק סביבת פיתוח מהירה דמויות דלפי למתכנתי פסקל. Free Pascal הוא מהדר מרובה פלטפורמות שיכול להדר את הקבצים לסביבות שונות ובהן חלונות, לינוקס, OS/2, מק ועוד רבים, בניגוד לג'אווה שהקונספט שלו הוא "כתוב אחת, הרץ בכל מקום" (WORA), מהדר Free Pascal חותר ל"כתוב אחת, קמפל בכל מקום". במערכת הפעלה חלונות סביבת דלפי היא סביבת פיתוח יציבה ומתועדת יותר מאשר לזרוס[דרוש מקור], אבל חסרה את היכולת של ריבוי פלטפורמות, שקיפות והתאמה אישית שיש ללזרוס. בסביבת לינוקס פרויקטים של דלפי יכולים להיות מקומפלים בלזרוס, לאחר התאמה מסוימת. בין חבילות תוכנה שפותחו בעזרת "לזרוס" נמנית EPANET. מדיה וקבצים בנושא Lazarus בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Lazarus (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלצק

אלצק היה מנהיג בולגרי, מחמשת בניו של קובראט. לאחר מות קובראט התפצלו הבולגרים לחמש חטיבות נפרדות בראשות חמשת בניו. אלצק הוביל את אנשיו, יחד עם האווארים למרכז אירופה. לאחר שהסתכסך עם האווארים המשיך לכיוון בוואריה ושם נוצח על ידי מלך הפרנקים Dagobert הראשון ומ-9000 אנשיו ניצלו רק 700, אותם הוביל אמנצור להתיישבות באיטליה, מצפון מזרח לנאפולי. מדיה וקבצים בנושא אלצק בוויקישיתוף כ