laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וריאז'

וריאז' (באוקראינית: Варяж; בפולנית: Waręż) הוא כפר במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. האזכור הראשון לווריאז' הוא משנת 1419, ובשנת 1538 קיבל זכויות עיר, אשר נשללו ממנו בהמשך. בעקבות חלוקת פולין האזור הועבר לאימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בשטח פולין. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נכלל בשטח פולין. בשנת 1951 בעקבות הסכם על הסדרת הגבול בין פולין לברית המועצות אזור בו שוכן הכפר חזר לברית המועצות ואוכלוסייה הפולנית עברה לפולין. כיום הכפר שוכן בסמיכות לגבול אוקראינה-פולין. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1573. בשנת 1880 נמנו בכפר 880 יהודים, רוב תושביו. בדליקה שפרצה בכפר בשנת 1921 נשרפו רוב בתי היהודים בו, וכן בית הכנסת. רוב יהודי הכפר נמנו על חסידות בלז, ולאחר מלחמת העולם הראשונה התקיימה בכפר גם פעילות ציונית. בשנת 1921 נמנו בכפר 530 יהודים שהיוו רוב תושביו. בשנת 1938 פרעו ביהודי הכפר איכרים אוקראינים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וקביעת קו הגבול בין שטחי הכיבוש של ברית המועצות וגרמניה בפולין, נמלטו רוב יהודי הכפר מזרחה, ושם נספו לאחר פרוץ מבצע ברברוסה. בזמן הכיבוש הגרמני הוקם בשטח הכפר מחנה עבודה ליהודים שהובאו למקום מיישובים אחרים. מדיה וקבצים בנושא וריאז' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וריאז' וריאז' באתר מרכז מורשת יהדות פולין "וריאז'", באתר השטעטל הווירטואלי
כריסטופר הראשון, מלך דנמרק

כריסטופר הראשון (בדנית: Christoffer I; ‏1219 – 29 במאי 1259) היה מלך דנמרק מ-1252 ועד למותו. הוא היה בנם של ולדמר השני, מלך דנמרק ושל אשתו השנייה, ברנגריה מפורטוגל. הוא ירש את אחיו, אריק הרביעי ואבל. כריסטופר נבחר כמלך לאחר מותו של אחיו בקיץ 1252 והוא הוכתר בחג המולד אותה שנה בקתדרלת לונד. כריסטופר החל ליזום את המאמצים לקאנוניזציה של אחיו אריק הרביעי וכך להטיל את האשמה הישירה לרציחתו לפתחו של אחיו אבל. אם היה מוכר אריק כקדוש על ידי האפיפיור, הייתה רציחתו של אריק מדירה את בניו של אבל מכס המלכות ומבטיחה אותו לבניו של כריסטופר. משמעות הדבר הייתה שכריסטופר, כבן הצעיר מבין אחיו, ניסה למנוע מבניהם של אחיו הבכורים מלעלות לכס המלכות הדני, מהלך שלא היה מקובל אז. כריסטופר בילה את רוב תקופת מלכותו במאבק במתנגדיו הרבים. על ידי זה שהתיר לבנו של אבל, ולדמר, להיות דוכס שלזוויג, הוא מנע מלחמת אזרחים רחבת היקף, אך כך הוא גם הפך להיות מטרה לתככים ולבגידות. באותה עת הייתה שלזוויג חלק מדרום יוטלנד והולשטיין הייתה עצמאית משלטון המלך. כריסטופר גם רכש לעצמו אויב חדש בדמותו של הארכיבישוף של לונד, יקוב ארלנדסן, שהיה מקורב מאוד למשפחתו של אבל. ארלנדסן תבע לעיתים תכופות את זכויותיו בניגוד לדעתו של המלך. כריסטופר עמד על כך שהכנסייה תשלם מיסים כמו כל בעלי הקרקעות. הבישוף יקוב סירב והרחיק לכת עד כדי כך שאסר על האיכרים שחיו או עבדו על אדמות הכנסייה להתגייס לשירות צבאי תחת המלך כריסטופר. ארלנדסן היה ככל הנראה האיש העשיר ביותר בממלכה ועמד על כך שלממשלה החילונית לא תהיה כל שליטה על הכנסייה, על רכושה, או על נושאי המשרות הדתיות. הוא פשוט הטיל נידוי על המלך כדי להראות שאין בדעתו להיכנע לרצונו. לאחר הפלישה של הוקון הרביעי, מלך נורווגיה להלנד ב-1256, התפייס כריסטופר עם מלכי נורווגיה ושוודיה שזעמו על מעשיו של אבל. באותה שנה פרצו נגד כריסטופר מרידות איכרים ושוב ב-1258 בשל מס הרכוש החדש שהוא הטיל. ב-1257 סירב הארכיבישוף יקוב להכיר בבנו הצעיר של כריסטופר, אריק, כיורש בכוח לכתר הדני ואיים בנידוי כנגד כל בישוף שיכתיר את הנסיך כמלך דנמרק. היה זה הקש ששבר את גב הגמל. כריסטופר הורה לאחיו של הבישוף ארלנדסן לעצור את הארכיבישוף. הוא פגע בגאוותו של הארכיבישוף רב העוצמה בכך שאילץ אותו ללבוש בגדים חילוניים ולחבוש כובע של ליצן חצר שאליו הוצמד זנב שועל. הארכיבישוף הוצעד לכל אורכה של הארץ להנגנסקוב שליד אסנס, שם הוא נכבל והושלך לכלא. ארלנדסן הורה עוד קודם לכן במועצת הכנסייה בוויילה, שבמידה והוא יאסר, על כל הבישופים להכריז חרם כנגד כל דנמרק, אך אף אחד מהבישופים לא עשה כן. בישוף רוסקילדה, פדר בנג, נמלט לריגן ושכנע את ראש השבט ירימר השני, לפלוש לזילנד. כריסטופר ניסה להפוך את אחיו המנוח, אריק הרביעי, לקדוש, אך בלי תמיכתו של הארכיבישוף יקוב, נדון צעד זה לכישלון. כאשר מת הדוכס ולדמר, ניסה כריסטופר למנוע מאחיו, אריק, לרשת את מקומו. אלמנתו של ולדמר עודדה כמה רוזנים מצפון גרמניה למרוד. במבוכה שהשתררה, נמלט כריסטופר לדרום יוטלנד כדי להיות בחסותו של בישוף ריבה. כריסטופר הראשון מת באופן בלתי צפוי לאחר שהשתתף במיסה. על פי מקורות בני התקופה, כריסטופר מת לאחר ששתה יין קודש מורעל מידיו של ראש מנזר כנקמה על היחס שהעניק לארכיבישוף ארלנדסן ופעולות הדיכוי שנקט כלפי הכנסייה. לנידוי שהוטל על המלך כריסטופר לא היה כל משמעות והוא נקבר בחזית המזבח של קתדרלת ריבה מיד לאחר מותו ב-29 במאי 1259. ככל הנראה מת כריסטופר בנסיבות טבעיות. אחריו מלך בנו אריק תחת השם אריק החמישי. מדיה וקבצים בנושא כריסטופר הראשון, מלך דנמרק בוויקישיתוף Christoffer 1. ca. 1219-1259 - Danmarkshistorien.dk (בדנית)
נתן קמנצקי

הרב נתן קמנֶצקי (1930 – ה' בסיוון ה'תשע"ט, 8 ביוני 2019) היה סגן ראש ישיבת איתרי ומנהל מוסדות איתרי. התפרסם גם בשל החרם הליטאי על ספרו "עשייתו של גדול" העוסק באירועים בחיי אביו הרב יעקב קמינצקי ורבנים בולטים אחרים בעולם הישיבות הליטאיות שלפני השואה. נולד בציטביאן שבליטא לרב יעקב קמנצקי ששימש באותה עת כרב המקומי, ולימים ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה באמריקה; ולעטיל, בתו של משגיח ישיבת סלובודקה הרב דב הירש הלר ("ר' בערע הירש"). בסוף שנת ה'תרצ"ז (1937) היגרו הוריו לארצות הברית, המשפחה התגוררה תקופה קצרה בסיאטל שבוושינגטון, ואחר כך בין השנים ה'תרצ"ח (1938) - ה'תש"ה (1945) התגוררו בטורונטו שבקנדה. הוא נישא לשולמית בתו של הרב דוד ליפשיץ מסובאלק שכיהן כראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן. עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ח (1968) והתגורר בקריית אונסדורף בירושלים. נמנה בין מקימי ישיבת איתרי ושאר מוסדותיה יחד עם הרב מרדכי אליפנט. הרב קמנצקי נהג לפרסם מאמרים בתלמוד ובתנ"ך על גבי גליונות כתבי העת התורניים המעיין, קובץ בית אהרן וישראל ומוריה. חלק ממאמריו כונסו לספר 'אֲסֻפֹּת נִתְּנוּ' שהוציאו בניו. בשנת 2002 הוציא את ספרו "Making of a Godol" (גידולו של גדול), אותו החרימו רבנים ליטאיים בולטים. בעקבות החרם, קמנצקי חיבר ספר בשם "אנטומיה של איסור" (The Anatomy of a Ban), המתעד את פרשת החרמת הספר. הספר נדפס באנגלית ובעברית, עמוד מול עמוד, ולא הופץ ברבים. כמו כן הביא לבית הדפוס את הביוגרפיה של אביו "רבי יעקב" (תרגום מאנגלית, ירושלים ה'תשנ"ז). נפטר ב-8 ביוני 2019, ערב חג השבועות ה'תשע"ט. נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים. הרב נתן קמנצקי, אסופות נתנו, ירושלים, ה'תשע"ז. אספת מאמריו הרב נתן קמנצקי, על פגישת ה״לשם״ עם ר׳ ישראל מסלנט הרב דורון דוד גולד, אורחות מוסר, בני ברק, תשס"א. הסכמתו לספר בעמ' יט (17 במהדורה המקוונת), באתר אוצר החכמה הרב נחמיה היילברון, ‏ה'תלמיד חכם' שלא הרכין את ראשו - גם כששרפו את ספרו, באתר כיכר השבת, 16 ביוני 2019 נתן בן יעקב קמנצקי (1930-2019), דף שער בספרייה הלאומית על פרשת החרמת ספרו הגר"נ קמנצקי (עשייתו של גדול) ב'ליל שישי' - המפגש מלא אלי שי, הרבנים שורפים ספרים, nrg, ‏10 בינואר 2003 על הספר, באנגלית מכתב מהרב קמנצקי לכמה גדולים בנושא הגרסה המתוקנת של הספר מובאה מהספר דיון באתר הייד פארק אודות הספר ואפשרות צפייה בו אור המזרח, שנה כב גיליון ג-ד, עמ' 269. דב גולדשטיין, הרב אליפנט והעולים שלו, מעריב, 30 באוגוסט 1968 הרצאה על הספר להאזנה משה ויסברג, מחבר הספר 'עשייתו של גדול' - הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, 9 ביוני 2019
יקטרינה זלנקו

יקטרינה איבנובנה זלנקו (באוקראינית: Зеленко Катерина Іванівна) (14 בספטמבר 1916, קורושצ'ין, מחוז ווהלין, האימפריה הרוסית - 12 בספטמבר 1941, מחוז סומי, ברית המועצות) הייתה טייסת קרב אוקראינית בצבא ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. היא האישה היחידה בעולם שביצעה נגיחה אווירית. זלנקו התחנכה בקורסק, ולאחר מכן עקרה עם אימה לוורונז'. שם למדה בבית ספר תיכון לטיסה. באוקטובר 1933 סיימה הכשרה במועדון הטיסה של וורונז' ונשלחה לבית הספר הצבאי לטיסה מספר 3 באורנבורג, על שם קלימנט וורושילוב. לאחר מכן הוצבה בחטיבת המפציצים הקלים ה-19 בחרקיב. במהלך מלחמת החורף הייתה זלנקו הטייסת היחידה ממין נקבה בשירות פעיל. על תפקודה במהלך המלחמה עוטרה בעיטור הדגל האדום ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות השתתפה זלנקו בהכשרה מחדש של סגל אוויר בכיר בשבע אוגדות הטיס, להטסת סוחוי Su-2. לאחר תחילת הפלישה, ביצעה זלנקו ארבעים גיחות (לרבות גיחות לילה) והשתתפה בשנים עשר קרבות אוויר עם מטוסי אויב. ב-12 בספטמבר 1941 הותקף מטוס הסוחוי 2 של זלנקו על ידי שבעה מטוסי מסרשמיט מדגם Bf-109. לאחר שאזלה לזלנקו התחמושת, ביצעה נגיחה אווירית מלמעלה, ופילחה מסרשמיט לשניים באמצעות המדחף הקדמי. אולם כתוצאה מכך התפוצץ מטוס הסוחוי שלה, והיא הועפה מתא הטייס. עדי ראייה שצפו בקרב האווירי זיהו את גופתה. ב-5 במאי 1990 הוענק לזלנקו עיטור גיבור ברית המועצות. כוכב לכת מינורי, 1900 קטיושה, נקרא על שמה. בעלה של זלנקו, פאבל איגנטנקו, נהרג אף הוא בקרב אוויר, בשנת 1943. מדיה וקבצים בנושא יקטרינה זלנקו בוויקישיתוף אזכור הנגיחה האווירית (אנגלית) באתר חברת סוחוי.
K-1 (צוללת)

K-1 הייתה צוללת מסדרה K של הצי הסובייטי ששירתה במהלך מלחמת העולם השנייה. K-1 הוצבה בצי הצפוני לפני תחילת המלחמה. מיכאל אבגוסטינוביץ היה מפקד הצוללת החל מתחילת מלחמת העולם השנייה ועד לאביב 1943. הצוללת יצאה מהבסיס ב-5 בספטמבר 1943 ומאז נעלמו עקבותיה, הסיבה לאובדן לא ידועה, ככל הנראה היא הוטבעה באזור נוביה זמליה על ידי צוללת גרמנית.. לפני טביעה רשמה הצוללת הצלחה בהנחת מוקשים. בסך הכל הטביעה הצוללת 11 כלי שיט בעזרת שימוש במוקשים. ב-11 באוגוסט 1942 נפגעה הצוללת ממוקש ימי אך הצליחה לחזור לנמל ב-14 באוגוסט.
B-37

B-37 הייתה צוללת מסדרת פוקסטרוט (פרויקט 641) בצי הצפוני של הצי הסובייטי. ב-11 בינואר 1962 הצוללת נקשרה בבסיס הצי לצורכי תחזוקה ובדיקת הטורפדו, כאשר כל הדלתות האטומות למים פתוחות. שרפה פרצה במדור הטורפדו ככל הנראה כתוצאה מגז מימן שהוצת מציוד אלקטרוני. כל 11 הטורפדו התפוצצו בעקבות החום. הצוללת הושמדה מיד כאשר כל הצוות על סיפונה, למעט 2 קצינים שהיו מחוץ לצוללת.  הצוללת S-350 הייתה קשורה ליד ה-B-37 ונפגעה קשות מהפיצוץ וכמה אנשים מכלי שיט אחרים מהמספנה נהרגו. בסך הכל נהרגו 122 איש: 59 מאנשי הצוות של הצוללת B-37, מאנשי הצוות של ה-S-350 נהרגו 19, ו-44 אחרים.
בוב גייל

מייקל רוברט "בוב" גייל (נולד ב-25 במאי 1951) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי אמריקאי. הוא מפורסם כמי שכתב, ביחד עם רוברט זמקיס, את התסריט לסרט המדע-בדיוני "בחזרה לעתיד"; כמו כן, היה התסריטאי של שני סרטי ההמשך לסרט זה. גייל גם היה המפיק של כל שלושת הסרטים, ביחד עם ניל קנטון. גייל היה מועמד בתחרות פרס האוסקר ה-58 בקטגוריית התסריט המקורי הטוב ביותר, ביחד עם זמקיס, על "בחזרה לעתיד", אך בסופו של דבר הפרס הוענק לתסריטאי הסרט "העד". גייל נולד סמוך בקרבת סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית, בנם של מקסין (שם נעוריה: קיפל), סוחרת אמנות וכנרת, ומארק ר' גייל, עורך דין. כנער, הוא יצר ספר קומיקס משלו בשם "הקיא הירוק" ("The Green Vomit"), וכן היה אחד ממייסדיו של מועדון קומיקס פופולרי בסנט לואיס. מאוחר יותר, הוא ואחיו, צ'ארלס גייל, יצרו שלושה סרטי חובבים שהיו פרודיה על Commando Cody. לגייל תואר BA בקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה משנת 1973; במהלך לימודיו הוא כתב ביקורות עבור פנזין שהוציא אחד מחבריו ללימודים. כמו כן, הכיר במהלך לימודיו את חברו ללימודים רוברט זמקיס. כתסריטאים, גייל וזמקיס שיתפו פעולה במספר הפקות של סרטים, ביניהם: "1941",‏ "I Wanna Hold Your Hand",‏ "Used Cars",‏ ו-"Trespass",‏ כאשר עלילתו של הסרט האחרון ממוקמת במזרח סנט לואיס, אילינוי, סמוך למקום הולדתו של גייל. בשנת 1985, גייל וזמקיס היו מועמדים לפרס אוסקר בקטגוריה התסריט המקורי הטוב ביותר על הסרט "בחזרה לעתיד". בשנת 2002, גייל שימש לראשונה כבמאי קולנוע של סרט באורך מלא, כאשר ביים את "Interstate 60". קודם לכן הוא כתב וביים סרט קצר (45 דקות אורכו) בשם "Mr. Payback: An Interactive Movie", משנת 1995. כמו כן, הוא עיבד לספר את סרטו "1941" והיה אחד ממפתחי משחק הארקייד "Tattoo Assassins". ב-31 בינואר 2014, הוכרז כי החלה הפקתו של עיבוד למחזמר של "בחזרה לעתיד". המחזמר, אשר נמצא בשלבי פיתוח על ידי התסריטאים המקוריים רוברט זמקיס ובוב גייל, צפוי לעלות בשנת 2015, ביום השנה ה-30 של הסרט. לדברי גייל, המחזמר יהיה "נאמן לרוח הסרט המקורי". גייל כתב בעבור מספר חוברות קומיקס, ביניהן: אנטמן (מארוול קומיקס) באטמן (DC קומיקס) דרדוויל (מארוול קומיקס) ספיידרמן (מארוול קומיקס) 1941 בחזרה לעתיד בחזרה לעתיד 2 בחזרה לעתיד 3 בחזרה לעתיד - סדרת האנימציה אגדות מעולם המסתורין בוב גייל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בוב גייל, באתר AllMovie (באנגלית) בוב גייל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) בוב גייל, באתר MusicBrainz (באנגלית) http://www.filmreference.com/film/44/Michael-Robert-Gale.html "Back to the Future musical announced". BBC News. 31 בינואר 2014. {{cite news}}: (עזרה) "Back to the Future: 80s movie gets musical makeover". theguardian.com. The Guardian. 31 בינואר 2014. נבדק ב-1 בפברואר 2014. {{cite web}}: (עזרה) "Back to the Future: stage musical version of 80s classic film to hit London's West End". standard.co.uk. London Evening Standard. 31 בינואר 2013. נבדק ב-7 בפברואר 2014. {{cite web}}: (עזרה)
ווהין

ווהין (בפולנית: Wohyń) הוא כפר במחוז רדזין שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בראשית המאה ה-16 הוענקו לווהין זכויות עיר, והעיר שימשה כעיר מלכותית, עד שהועברה במאה ה-18 למשפחות אצולה. בשנת 1870 הוחזר היישוב למעמד כפרי. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בווהין הוא משנת 1566, ובשנת 1594 הותר להם לבנות במקום בית כנסת ולקדש בית עלמין. בשנים 1577 ו-1683 הופצו נגד יהודי היישוב עלילות דם. בין מלחמות העולם הוחמר מצבם הכלכלי של יהודי היישוב, ובשנות השלושים סבלו ממשמרות חרם פולניות בסמוך לחנויותיהם. בשנים אלה פעלו בכפר מפלגות ותנועות נוער ציוניות, וצביון הקהילה במקום היה דתי. ביישוב נמנו 1,025 יהודים, מתוך 2,579 תושבים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהיישוב יהודים רבים, בשל הפגזת בתי הכפר בידי הגרמנים. מששבו לבתיהם, נאלצו להצטופף במספר מועט של בתים ששרדו, ונלקחו בידי הגרמנים ופולנים מקומיים לעבודות כפייה. עד קיץ 1942 גורשו כל יהודי היישוב למחנות ההשמדה. לאחר תום המלחמה, נרצחו בידי פולנים 6 יהודים ששבו ליישוב. מדיה וקבצים בנושא ווהין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ווהין ווהין ב אתר מרכז מורשת יהדות פולין "ווהין", באתר השטעטל הווירטואלי "ווהין", באתר JewishGen (באנגלית) http://wohyn.home.pl/j15/gmina-wohy/43-historia/141-historia-gminy-wohy
אלבי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אלבי – עיר בדרום צרפת אלבי סיפור אבירים – ספר ילדים מאת יאיר לפיד אדוארד אלבי – מחזאי אמריקני
וויניליב

וויניליב (באוקראינית: Войнилів, בפולנית: Wojniłów, ברוסית: Войнилов) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. וויניליב נזכרת לראשונה בשמה בשנת 1443, ובמחצית המאה ה-16 קיבלה זכויות עיר. בשנת 1676 נערך בסמוך לעיירה קרב גדול בין גייסות הטורקים ובין גייסותיו של יאן סובייסקי. בחלוקת פולין בשנת 1772 נכלל היישוב בשטחי אוסטריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה. קהילה יהודית מאורגנת מתועדת בעיירה מסוף המאה ה-17. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו יהודי העיירה כתוצאה מהכיבוש הרוסי. בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי. בשנים אלה נמנו בעיירה 944 יהודים, כשליש מתושביה. באביב 1942 גירשו הגרמנים את כל יהודי היישוב לסטינסלאבוב, ושם נרצחו באתר ההרג טחנת רודולף. מדיה וקבצים בנושא וויניליב בוויקישיתוף וויניליב באתר מרכז מורשת יהדות פולין וויניליב באתר JewishGen
יורופקאפ

פיב"א יורופקאפ (או גביע אירופה של פיב"א, מכונה "יורוקאפ") הוא טורניר כדורסל אירופי המאורגן על ידי פיב"א אירופה. הטורניר הוא הרביעי בחשיבותו באירופה אחרי היורוליג, היורוקאפ וליגת האלופות. אלופת היורופקאפ הנוכחית היא ניינרס קמניץ, שניצחה בגמר עונת 2023/2024 את בשאקשהיר קולג'י. ב-30 ביוני 2015 הודיעה פיב"א אירופה שתקים תחרות חדשה שתחליף את היורוצ'לנג' ותתחרה ביורוקאפ של היול"ב. לאחר הקמת ליגת האלופות בכדורסל של פיב"א הפך היורופקאפ לטורניר השני בחשיבותו של פיב"א והרביעי באירופה. המשחק הראשון בתולדות המפעל שוחק ב-21 באוקטובר 2015 ופתח את עונת 2015/2016. במשחק ניצחה דונר חרונינגן את פורטרס קורמנד 78–71. בעונת 2016/2017 התחילה לפעול ליגת האלופות, ומאז קבוצות מליגת האלופות יכולות לעבור ליורופקאפ בהתאם למקום בו סיימו. החל מעונת 2017/2018 הקטינה פיב"א את מספר הקבוצות המשתתפות בטורניר ל-32 קבוצות. 32 הקבוצות מחולקות ל-8 בתים בשני אזורים (4 בתים בכל אזור), כשבכל בית 4 קבוצות. הקבוצות משחקות בשיטת ליגה של בית וחוץ, ושתי הראשונות מכל בית מעפילות לסיבוב השני. 16 הקבוצות בסיבוב השני מתחלקות ל-4 בתים של 4 קבוצות. גם בשלב זה הקבוצות משחקות בשיטת ליגה של בית וחוץ. שתי הראשונות מכל בית מעפילות לשלב הפלייאוף, ואליהן מצטרפות גם 8 קבוצות מהמקומות החמישי והשישי בשלב הבתים של ליגת האלופות. גם בשלב זה הקבוצות משחקות בשיטת ליגה של בית וחוץ. ארבע הקבוצות המנצחות ברבע הגמר מעפילות לפיינל פור, שנערך במקום נייטרלי. שלב הבתים משוחק מאוקטובר עד דצמבר והסיבוב השני משוחק מדצמבר עד ינואר, והפלייאוף מתחיל בפברואר. עירוני נס ציונה זכתה במפעל בעונת 2020/2021, לאחר הגמר שנערך בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב. הישג נוסף הוא של הפועל חולון שהגיעה לחצי הגמר בעונת 2018/2019. קבוצות נוספות שהגיעו לשלב רבע הגמר הן מכבי ראשון לציון (בעונת 2015/2016) ועירוני נהריה (2016/2017). אתר האינטרנט הרשמי של יורופקאפ (באנגלית) יורופקאפ, ברשת החברתית פייסבוק יורופקאפ, ברשת החברתית אקס (טוויטר) יורופקאפ, ברשת החברתית אינסטגרם FIBA EUROPE BOARD PUSHES AHEAD WITH ATTRACTIVE CLUB COMPETITIONS MODEL, באתר פיב"א אירופה, 30 ביוני 2015
וויסלוויצה

וויסלוויצה (בפולנית: Wojsławice, נהגה: ווֹיסלוויצה) הוא כפר במחוז חלם שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. וויסלוויצה נזכר כיישוב אצולה בתעודות מהמאות ה-14 וה-15, ובאמצע המאה ה-15 קיבל זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בשנת 1869. במהלך מלחמת העולם הראשונה התרחש באזור הכפר קרב בו נהרגו כ-1,400 חיילים רוסים וגרמנים. בפרעות ת"ח ות"ט נמלטו מהכפר יהודיו, ובכך ניצלו רובם. בשנים שלאחר מכן, הוטלו על יהודי היישוב מיסים גבוהים. בשנת 1760 הופצה נגד יהודי היישוב עלילת דם, בה הואשמו ברצח נער נוצרי לשם הכנת מצות מדמו. בעקבות זאת, הוצאו להורג בעינויים קשים נכבדי הקהילה, לרבות רבה. מהמאה ה-18 פעלו בכפר חסידויות שונות. במהלך מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי היישוב הקוזקים, תוך ביצוע מעשי שוד ואונס, ובסוף שנת 1918 פרעו ביהודי המקום חיילי הצבא הכחול. בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בכפר, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנים אלה נמנו בכפר כ-900 יהודים, קרוב למחצית מתושביו. בשנות השלושים סבלו יהודי הכפר מקריאות לחרם מצד שכניהם הפולנים. ב-11 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בלקיחת יהודים לעבודות כפייה קשות ומשפילות, כאשר כ-100 יהודים מהיישוב מתו כבר בשבועות הראשונים לכיבוש. בהמשך, הוחרמו עסקי היהודים בכפר, והוטלו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע עם מגן דוד, תוך ריכוז היהודים בגטו סגור, אליו צורפו בסוף שנת 1941 יהודים נוספים מכפרי הסביבה. בינואר 1942 גורשו כמה עשרות זקנים מהגטו לולודבה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה סוביבור. באוקטובר 1942 גורשו כ-1,200 היהודים שנותרו בגטו לסוביבור ולמחנות נוספים, כאשר המסתתרים נרצחו במקום. יהודים מעטים מהכפר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה, נרצחו ברובם בידי פולנים או הוסגרו לגרמנים. באוגוסט 2021 התגלה בחצר בית פרטי בכפר קבר אחים ובו 60 גופות של יהודי המקום, ומתוכם 20 גופות של ילדים. במקום תוקם מצבת זיכרון. מדיה וקבצים בנושא וויסלוויצה בוויקישיתוף וויסלוויצה ב אתר מרכז מורשת יהדות פולין וויסלוויצה (Wojsławice), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "וויסלוויצה", באתר השטעטל הווירטואלי בחצר בית פרטי: קבר אחים מתקופת השואה התגלה בפולין, באתר כיפה, 18 באוגוסט 2021
Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen, רי"ב 12

Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen (בעברית: בכי, אנחות, דאגות, ייאוש), רי"ב 12, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בעת שהתגורר בוויימאר. הוא הלחין את היצירה לכבוד יום ראשון השלישי שאחרי הפסחא וניצח על הביצוע הראשון שלה ב-22 באפריל 1714 בכנסייה שבמבצר העיר. ב-2 במרץ 1714 התמנה באך למנהל הקונצרטים של הדוכס בוויימאר. בתפקיד זה היה אחראי בין השאר להלחין יצירה חדשה, בעיקר מסוג הקנטטה הדתית, מדי חודש עבור בית התפילה הדוכסי. רי"ב 12, שהולחנה באפריל, הייתה הקנטטה השנייה בתקופה זו, לאחר רי"ב 182 שהולחנה לכבוד יום ראשון של הדקלים במרץ. נוסח הקריאה ליום ראשון השלישי שלאחר הפסחא הוא מאיגרת פטרוס הראשונה ומהבשורה על-פי יוחנן על ישו המבשר לתלמידיו על הביאה השנייה. הלברית מתארת את הסבל שעל הנוצרים לסבול והיא נכתבה כנראה על ידי סלומון פרנק, משורר הדוכס בוויימאר, שכתב את רוב הטקסטים לקנטטות של באך בתקופת ויימאר. רעיון הסבל לקוח מפסוק 19 בקטע הקריאה מאיגרת פטרוס. החלק השלישי של הקנטטה הוא ציטוט ממעשי השליחים: "דֶּרֶךְ צָרוֹת רַבּוֹת עָלֵינוּ לְהִכָּנֵס לְמַלְכוּת אֱלֹהִים". החלק הרביעי מביע את הרעיון שסבלו של ישו מביא נחמה לנוצרי המעונה; החלק החמישי קורא למאמין ללכת אחר ישו גם בעת סבל; החלק השישי מבטא את האמונה שלאחר כל צער תבוא שמחה ולאחר כל אבל – נחמה. הקנטטה נחתמת במזמור של סמואל רודיגסט, העוסק בהשגחתו התמידית של אלוהים. לאחר שעבר באך ללייפציג והתמנה למנהל המוזיקה בכנסיית תומאס הקדוש, הוא ביצע שם את היצירה שוב ב-30 באפריל 1724. הוא עיבד את פתיחת קטע המקהלה הראשון לחלק Crucifixus במיסה בסי מינור. פרנץ ליסט השתמש אף הוא בקטע זה כבסיס להלחנת היצירות לכלי מקלדת מספר 179 ו-180 ברשימת יצירותיו. הקנטטה נכתבה עבור שלושה סולנים, אלט, טנור ובס ומקהלה בת ארבעה קולות. הכלים המשתתפים הם חצוצרה, אבוב, בסון, שני כינורות, שתי ויולות ובאסו קונטינואו. לקנטטה שבעה חלקים: סינפוניה בפה מינור מקהלה: Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen (בכי, אנחות, דאגות, ייאוש) רצ'יטטיב: Wir müssen durch viel Trübsal (דרך צרות רבות) אריה לאלט: Kreuz und Kronen sind verbunden (צלב וכתר כרוכים יחדיו) אריה לבס: Ich folge Christo nach (אלך אחר כריסטוס) אריה לטנור: Sei getreu, alle Pein (היה נאמן, כל המכאובים) מקהלה: Was Gott tut, das ist wohlgetan (מה שאלהים עושה, לטובה הוא עושה) היצירה בוצעה והוקלטה רבות על ידי מנצחים ידועים, בהם גוסטב ליאונהארדט, ג'ון אליוט גרדינר, טון קופמן וסיגיסוולד קאוקן. מדיה וקבצים בנושא Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen, רי"ב 12 בוויקישיתוף פרטי הקנטטה באתר קנטטות באך טקסט הקנטטה באתר קנטטות באך (בתרגום לעברית) ביוגרפיה של באך פרק ב, 11-20 יוחנן ט"ז, 16-23 מעשי השליחים יד 22 רי"ב 12 באתר All Music רי"ב 12 באתר קנטטות באך רשימת ההקלטות באתר קנטטות באך
משה זבולון מרגליות

הרב משה זבולון מרגליות (ה'תרי"א, אפריל 1851 - ז' באלול ה'תרצ"ו, 25 באוגוסט 1936) היה רב וראש ישיבה אורתודוקסי אמריקאי ממוצא פולני. רבה של בוסטון ושל קהילות אחרות בארצות הברית. חבר הנהלת עזרת תורה ונשיא הכבוד של אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה. מראשי ישיבת רבי יצחק אלחנן. נולד בעיר קרוז' שבליטא. בצעירותו למד אצל דודו ר' דוד מקרוז' שהיה רבה של מרץ', אחר כך היה עוזרו של הרב שמחה הלוי הורוויץ, רבה של קרוז'. בגיל 25 נסע לביאליסטוק למד מפי רבי יום טוב ליפמן הלפרין, אצלו עשה שימוש חכמים ועל ידו נסמך לרבנות. לאחר נישואיו היה מתלמידיו של רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה. התמנה כמו"צ במרץ' למשך שנה, ואחר כך התמנה כרבה של סלובודקה שבמחוז סובאלק (אנ'), משרה בה נשא כשתים עשרה שנים. בהמשך היגר לארצות הברית והיה רב בכמה קהילות ועסקן ציבורי. בין השנים 1889–1906 כיהן במשרת "הרב הכולל" של בוסטון, וב-1906 העביר את משרתו לרב גבריאל זאב מרגליות (שלא היה קרוב משפחתו) ועבר לכהן כרב קהילת ישורון ברחוב 85 במזרח ניו יורק, שנחשבה אז לקהילה עשירה ומבוססת ומנתה כאלף בתי אב במקביל כיהן כנשיא המשרד הניו יורקי של מוסדות ארץ ישראליים רבים: מפעלי הצדקה המאוחדים של ירושלים, תלמוד תורה וישיבת עץ חיים, בית החולים ביקור חולים, ובית החולים לחשוכי מרפא. בנו, הרב שלמה זלמן מרגליות נסע ללמוד בישיבות אירופה, ואחרי חזרתו לארצות הברית שימש כדרשן בקליבלנד. הוא נהרג בתאונת דרכים בט"ז בתמוז ה'תרע"ז, 6 ביולי 1917 ונקבר בבית הקברות הר הכרמל בניו יורק. הרב משה זבולון מרגליות נפטר בניו יורק בז' באלול ה'תרצ"ו, 25 באוגוסט 1936. נקבר אף הוא בבית הקברות הר הכרמל. לרגל יום הולדתו ה-75 בשנת 1927 הקדישה הנהלת ישיבת רבינו יצחק אלחנן על שמו, אגף חדש לישיבה שנקרא "בית מדרש למורים אורתודוקסים על שם רמ"ז מרגליות" לאחר פטירתו בשנת 1936, הוקמה בשנת 1937 ישיבה על שמו בשם ישיבת רמ"ז (אנ'). מדיה וקבצים בנושא משה זבולון מרגליות בוויקישיתוף בן-ציון אייזנשטט, מרגליות, הרב משה זבולן, דור רבניו וסופריו, תרנ"ה-תרס"ה, חלק ה, עמוד 73, באתר היברובוקס שמואל נח גוטליב, אהלי שם, פינסק תרע"ב, עמ' 304, באתר היברובוקס 'מרגליות, ר' משה־זבולון ("המגיד מגרודנה")', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 69 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1267) לתולדות המחברים ראשי הישיבה זכרונם לברכה, בתוך: יבול היובלות, ספר יובל המאה של ישיבת רבינו יצחק אלחנן, ניו יורק תשמ"ו. עמ' 203, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) הרב משה זבולון מרגליות באתר ישיבה יוניברסיטי קברו ומידע נוסף באתר "קברים" (באנגלית) תמונה נוספת שלו בצעירותו משה זבולון מרגליות (1851-1936), דף שער בספרייה הלאומית ש. דניאל, הרב יוסף חיים לוקשטיין ז"ל, אור המזרח, כח, א (צו), ניו יורק, תשרי תש"מ. עמ' 92. בן ציון אייזנשטט, לתולדות ישראל באמריקה, פריט ע"ב, עמ' 38–39, באתר היברובוקס. חג יובל, שערי ציון, שנה ז' (תרפ"ז), גיליון ו-ח, עמ' טו-טז.