laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בילוקציה

בילוקציה היא יכולת (מיתית או ניסית) של אדם או חפץ להופיע כביכול ביותר ממקום אחד באותו זמן. קיימות התייחסויות למונח במגוון מערכות אמונה, ובכללן פילוסופיה יוונית, שאמאניזם, פגניזם, פולקלור, תורת הנסתר וכישוף, העל טבעי, הינדואיזם (כיכולת של סידהא), בודהיזם, ספיריטואליזם ותיאוסופיה כמו גם ב מיסטיקה הנוצרית [דרוש מקור][דרושה הבהרה]. בנצרות יש למושג הבילוקציה חשיבות להסברת העובדה שישו היה נוכח פעמיים בסעודה האחרונה: פעם אחת כלחם הקודש שעבר טרנסובסטנציאציה ופעם אחת כאדם, ישו הנוצרי. ההכרה ביכולתו של ישו להופיע פעמיים חיונית לליטורגיה הקדושה. קיימים מספר קדושים נוצרים אחרים, שההגיוגרפיה מתארת אירועים בהם היו בשני מקומות בו בזמן, ביניהם: אנטוניוס מפאדובה, יוסף מקופרטינו, פיו מפייטרלצ'ינה, מרטין דה פורס, מריה דה לאון ודרוגו הקדוש. מחקר שנעשה באקול פוליטכניק פדרל בלוזאן העלה אפשרות שלפחות חלק מן המקרים המתוארים של תחושת "כפיל" נובעים משינויים בצומת הטמפרופריאטלית השמאלית במוח. Shahar Arzy1,3, Margitta Seeck2,3, Stephanie Ortigue3,4, Laurent Spinelli2 & Olaf Blanke1,3, Induction of an illusory shadow person, Nature 443, 287 (21 September 2006) אפרים בן-אפרים, דאבל אימפקט
Next Level

Next Level הוא אלבום האולפן העשירי של הזמרת היפנית איומי האמאסאקי. האלבום יצא לאור ב-25 במרץ 2009 בארבע גרסאות, כולל גרסאות הכוללות די-וי-די. האלבום זכה להצלחה רבה עם צאתו, ומכר כמעט מאה אלף עותקים ביום צאתו. האלבום כולל ארבעה עשר שירים. מידע על האלבום Next Level באתר MusicBrainz מידע על האלבום Next Level באתר AllMusic האלבום Next Level באתר Discogs ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פלאסה מאיור

פלאסה מאיור (בספרדית: Plaza Mayor) היא כיכר מרכזית במדריד, בירת ספרד. צורת הכיכר מלבנית, אורכה 129 מטרים ורוחבה 94 מטרים. הכיכר מוקפת בבנייני מגורים בני שלוש קומות, בהם 237 מרפסות המשקיפות אל הכיכר. הכיכר כוללת תשע כניסות וממוקמת בסמיכות לכיכר מרכזית אחרת, הפוארטה דל סול. הכיכר שקטה באופן יחסי באמצע השבוע, והומה אדם בסופי השבוע. מקורה של הכיכר במאה ה-16, אז פנה מלך ספרד, פליפה השני לאדריכל חואן דה הררה, בבקשה לתכנן מחדש את אזור הפלאסה דל אראבל (Plaza del Arrabal) ששכנה במקום. דה הררה תכנן את הפלאסה מאיור בשנת 1581, אך הבניה לא החלה עד 1617, תחת שלטונו של המלך פליפה השלישי, שהפקיד בידי חואן גומז דה מורה את המשך הפרויקט. הכיכר הנוכחית היא פרי יצירתו של האדריכל חואן דה ווילנואבה, שהיה אמון על בנייתה מחדש של הכיכר ב-1790, בשל מכת שריפות שפקדה את האזור. פסלו של פליפה השלישי, כשהוא רוכב על סוס, פרי עבודתו של ג'אמבולוניה מ-1616, הוצב במרכז הכיכר בשנת 1848. שמה המקורי של הכיכר היה Plaza del Arrabal - "כיכר הפרברים". ב-1812, בעקבות צו מלכותי, שונה שמן של כל הכיכרות המרכזיות בספרד ל-Plaza de la Constitución - "כיכר הקונסטיטוציה". בשנת 1814 סולקו מספרד הצרפתים ומונה שוב מלך מבית בורבון, ושמה של הכיכר שונה בהתאם ל-Plaza Real - "הכיכר המלכותית". שמה של הכיכר שונה שוב ל"כיכר הקונסטיטוציה" בתקופות שבין 1820 ל-1823, בין 1833 ל-1835 ובין 1840 ל-1843. ב-1873 שונה שמה של הכיכר ל-Plaza de la República - "כיכר הרפובליקה". ב-1876, עם תחילת שלטונו של המלך אלפונסו השנים-עשר, שוב שונה שמה של הכיכר ל"כיכר הקונסטיטוציה" והוא נותר על כנו עד סיומה של מלחמת האזרחים הספרדית, אז קיבלה הכיכר את שמה הנוכחי. פלאסה מאיור שימשה מאז הקמתה לאירועים רבים ומגוונים ובהם שווקים, קרבות שוורים, משחקי כדורגל, הוצאות להורג פומביות, טקסי אוטו דה פה של האינקוויזיציה הספרדית ועוד. כיום ממוקמות תחת אכסדרות הכיכר חנויות מסורתיות, מסעדות ובתי קפה. הפלאסה מאיור היא אחד מאתרי התיירות המרכזיים של מדריד ועשרות אלפי תיירים פוקדים אותה מדי שנה. גלריית תמונות של הכיכר מידע בעברית על הפלאסה מאיור
מחוזות נורווגיה

מבחינה אדמיניסטרטיבית מחולקת נורווגיה ל-11 מחוזות (בנורווגית: fylke, פילקה) המחולקים ל-356 נפות. הבירה אוסלו נחשבת הן כמחוז והן כנפה. בשנת 2017 הממשלה החליטה לבטל חלק מהמחוזות ולמזג אותן עם מחוזות אחרים כדי ליצור מחוזות גדולים יותר, והפחיתה את מספר המחוזות מ-19 ל-11. התוכנית יצא אל הפועל ב-1 בינואר 2020. להלן רשימה של המחוזות הנורווגיים עם מרכזי המינהל הנוכחיים שלהם. מאז האיחוד לממלכה אחת, נורווגיה חולקה למספר אזורים גאוגרפיים שהיו להם אספה מחוקקת משלה או דבר, כמו גולטינג (מערב נורווגיה) ופרוסטטינג (טרנדלג). משנת 1308, המונח לן (בנורווגית: len) בנורווגיה סימן אזור מינהלי שווה בערך למחוזות של ימינו. הלן ההיסטורי היה ישות מנהלית חשובה בתקופת איחוד נורווגיה ודנמרק לאחר התמזגותם כמדינה אחת בין השנים 1536–1814. בתחילת המאה ה-16 החלוקות הפוליטיות השתנו, אך באופן עקבי כללו ארבעה מחוזות עיקריים וכ-30 אזורי משנה קטנים יותר עם קשרים שונים למגזר ראשי. עד שנת 1660 מטה ארבעת הלנים העיקריים היה במבצרים הגדולים מבצר בוהוס, מבצר אקרססהוס, מבצר ברנהאוס והעיר המבוצרת טרונדהיים. בשנת 2018 מוזג דרום טרנדלג עם צפון טרנדלג למחוז החדש טרנדלג. עד 2020 נהגה חלוקה שונה של מחוזות. מדיה וקבצים בנושא מחוזות נורווגיה בוויקישיתוף Kommune- og fylkesgrenser, Kartverket.no (ב־) כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק-נורווגיה, ביצע את הרפורמציה הפרוטסטנטית בנורווגיה בשנת 1536. Sigrun Hofstad, Fylkespolitikerne sier ja til Trøndelag fylke, NRK, ‏2016-04-27 (ב־)
אלישבע כהן

אלישבע (אלזה) כהן (9 בינואר 1911 – 20 בדצמבר 1989) הייתה אוצרת אמנות ישראלית, יו"ר מועצת המוזיאונים בישראל וכלת פרס ישראל לעיצוב לשנת תשל"ז (1977) על חלקה בתכנון מוזיאון ישראל. כהן נולדה בט' בטבת ה'תרע"א בפרנקפורט אם מיין שבגרמניה להיינריך נפתלי ולנֶטי בנימין, משפחה יהודית אורתודוקסית. אביה עסק בסחר אבנים יקרות. כהן סיימה את לימודיה בבית ספר יסודי האורתודוקסי של הקהילה היהודית ובבית הספר התיכון המקומי הכללי. בנעוריה ניגנה בכינור, ובתום לימודיה התיכוניים למדה תולדות האמנות באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטאות בפרנקפורט, ציריך, היידלברג ומרבורג. לימודיה הופסקו עם עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1933, וכהן עזבה את גבולות גרמניה. היא נישאה בשטרסבורג לחיים כהן ויחד עמו עלתה בספטמבר 1933 לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. לזוג נולדו שני ילדים, אלי (צ'ופי) כהן ויהודית בר-חן. עשרים שנה ניהלה את משק ביתם, עד לגירושיהם בשנת 1954. בעקבות פגישתה עם מרדכי נרקיס הציעה כהן לסייע בארגון הצגת יצירות האמנות הגרפיות של "בית הנכות בצלאל". בטרם החלה בעבודתה, בשנת 1956, למדה את תפקיד האוצר ברחבי אירופה ולמדה את יסודות האחסון, הקטלוג והתצוגה. התערוכה הראשונה שאצרה הייתה שרטוטי דמויות תנ"כיות של רמברנדט. כהן שימשה גם כמנהלת בפועל של מוזיאון בצלאל בהיעדר מנהליו - תחילה נרקיס ואחריו קרל כץ. בשנת 1960 היא הוכשרה באנגליה ובארצות הברית כחלק ממעורבותה בתכנון מוזיאון ישראל, אליו סונף מוזיאון בצלאל עם הקמתו ב-1965. בשנת 1968 מונתה כהן לאוצרת האמנות הראשית, נוסף לתפקידה כאוצרת ההדפסים והאיורים, ובתפקידים אלו נשאה עד לפרישתה ב-1975. לאחר פרישתה מתפקיד פעיל המשיכה כהן לשמש יועצת למוזיאון ישראל, חברת מועצת המנהלים של המוזיאון, יו"ר מועצת המוזיאונים של משרד החינוך והתרבות, וכן לקחה חלק פעיל בתכנון בית טיכו. בשנת תשל"ז 1977 הוענק לכהן פרס ישראל לעיצוב, ובשנת תשמ"ח 1988 הוענק לה תואר יקירת ירושלים. שימשה כיו"ר מועצת המוזיאונים בישראל עד לפטירתה בכ"ב בכסלו ה'תש"ן, 20 בדצמבר 1989. היא נקברה בחלקת קהילת ירושלים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. אנה טיכו, המועצה הלאומית לתרבות ולאמנות, ירושלים, 1985 מאירה פרי-להמן, אלישבע כהן, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) אלישבע כהן (1911-1989), דף שער בספרייה הלאומית יהודית ענבר ואלי שילר (עורכים), מוזיאונים בישראל, ירושלים 1990, מבוא עמ' 5 (הספר כולו מוקדש לאלישבע כהן).
Lonesome Town

Lonesome Town הוא שיר שהיה להיט בביצועו של ריקי נלסון ב-1958. השיר נכתב על ידי המוזיקאי וכותב השירים בייקר נייט. נייט, שעבר להוליווד זמן קצר לפני כן והיה מיודד עם הזמר והגיטריסט אדי קוקרן, היה חסר פרוטה וניסה לעניין את האחים אברלי בשיר שכתב. אולם הוא נדחה, והשיר בוצע לראשונה על ידי ריקי נלסון שכבר היה באותה עת כוכב גדול בארצות הברית, והפך ללהיט. נגינת הגיטרה בהקלטה היא של הגיטריסט ג'יימס ברטון. השיר יצא בספטמבר 1958 כסינגל על תקליטון והגיע למקום השביעי במצעד הלהיטים (Hot 100) של הבילבורד. גם השיר שבצד ב' של התקליטון, "I got a Feeling", שנכתב אף הוא על ידי בייקר נייט, הצליח והגיע למקום ה-11 באותו מצעד. בינואר 1959 הופיע השיר באלבומו של ריקי נלסון " Ricky Sings Again" ומאז הופיע באלבומי אוסף רבים של נלסון. נלסון ביצע את השיר גם בסדרת הטלוויזיה שהשתתף בה באותה עת, "המופע של אוזי והארייט", סדרה שהתיימרה לתאר את חייה של משפחת נלסון. השיר בעל המקצב האיטי והנימה המלנכולית זכה למספר גרסאות כיסוי. בין המפורסמים שבמבצעיו: בוב דילן (לבד ויחד עם טום פטי), פול מקרטני, ג'רי גרסיה, ג'ייסון דונובן ושייקין' סטיבנס. השיר הופיע גם בפסקול הסרט "ספרות זולה". מידע על היצירה "Lonesome Town" באתר מיוזיק בריינז מידע על השיר "Lonesome Town" באתר AllMusic סרטון השיר "Lonesome Town" באתר יוטיוב Baker Knight, allmusic [1]
צ'ייני

האם התכוונתם ל... דיק צ'ייני – סגן הנשיא ה-46 של ארצות הברית ליז צ'ייני – פוליטיקאית אמריקאית, בתם של לין ודיק צ'ייני לין צ'ייני – סופרת ופובליציסטית, אשתו של דיק צ'ייני פיטר צ'ייני – סופר מתח בריטי קלברט צ'ייני – כדורסלן אמריקאי אלי מרום – לשעבר מפקד חיל הים הישראלי, וכינויו "צָ'ייני"
דאמריס מאשם

ליידי דאמריס מאשם (באנגלית: Damaris Cudworth Masham‏; 18 בינואר 1659 - 20 באפריל 1708) הייתה אחת הפילוסופיות האנגליות הראשונות במאה ה-17. היא כתבה שני חיבורים פילוסופיים חשובים, התכתבה עם הפילוסוף גוטפריד לייבניץ, ופרסמה ביוגרפיה של הפילוסוף ג'ון לוק, שהיה ידידה הקרוב. רק בשנים האחרונות היא זוכה להכרה כפילוסופית חשובה בזכות עצמה. מאשם נולדה ב-1658, בתו של הפילוסוף האפלטוניסט רלף קדוורת, שהיה מנהל הכרייסט'ס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' אנגליה. הסביבה המלומדת בה גדלה מאשם איפשרה לה לרכוש השכלה מעבר למה שהיה מקובל עבור נשים באותה תקופה, אף על פי שאביה, אחד מגדולי המלומדים של התקופה, לא לימד אותה לטינית (שפה שלמדה לבד בגיל מאוחר יותר, בעידודו של לוק). היא אהבה לקרוא מגיל צעיר והשכלתה הכללית הייתה רחבה ומעמיקה. ב-1682 פגשה את הפילוסוף ג'ון לוק, באמצעות מכר משותף. לוק התרשם מאוד מכישוריה הפילוסופיים והשכלתה, ובעקבות היכרותם, שהייתה כנראה מעבר למפגש אינטלקטואלי, הפכה דאמריס מאשם לאחת התומכות הגדולות בהגותו (ויש הטוענים שגם תרמה לה לא מעט). בין השניים נכתבו שירי-אהבה, וחליפת המכתבים ביניהם נמשכה שנים, בכל התקופה בה שהה לוק בהולנד. עם שובו לאנגליה בעקבות המהפכה המהוללת ב-1688, התארח בביתה באסקס, ולבסוף הפך לדייר קבע שם, לאחר מותו של בעלה. ב-1685 נישאה לסיר פרנסיס מאשם, אציל כפרי אלמן עם 9 ילדים, וטיפלה במסירות בילדיו (אורח-חיים שעיכב את התפתחותה האינטלקטואלית והאקדמית). לזוג נולד ילד אחד. דאמריס מאשם פרסמה שני חיבורים פילוסופיים: הראשון (A Discourse Concerning the Love of God‏ 1696), נכתב כתגובה למתקפה שניהלו תלמידיו של הפילוסוף מלבראנש כנגד האמפיריציזם של ג'ון לוק, והם בתגובה הקדישו לה חיבור חדש. בספרה השני (Occasional Thoughts in Reference to a Vertuous or Christian Life‏ 1705) הציגה מאשם את הטענה כי מושג ה"אלוהים" נוצר באמצעות השוואה של אידיאות אשר נגזרות מנתוני-החושים שלנו (בניגוד לעמדה הפילוסופית הרציונליסטית של מלבראנש ותלמידי דקארט, שראו בה אידיאה מולדת), תוך שהיא מוכיחה שליטה מעולה בארגומנטציה הלוקיאנית, ומסבירה כי "אלוהים הוא מושג הבנוי מהרבה אידיאות מורכבות" (Occasional Thoughts p.60). בכתביה דוחה מאשם את החיבור בין דת לבין מוסר, וטוענת בזכות מוסר טבעי-פרגמטי, מחוץ לשליטת הממסד הדתי – רק באמצעות החופש, ניתן להגיע לערכים. עמדתה ביחס לחינוך הייתה ליבראלית: היא טענה בזכות חינוך שווה לנשים, תוך הדגשת חשיבותן של אימהות ונשים בכלל, בהתפתחות המוסרית והחברתית של ילדים. עמדותיה בנושאי מוסר וחינוך נשים, השפיעו ללא ספק על הגותו של ידידה ג'ון לוק, ומאוחר יותר, על הנרטיב הפמיניסטי שהחל בדרישה לחנוך נשים, בעבודתה של מרי וולסטונקראפט. Broad, Jacqueline, Women Philosophers of the Seventeenth Century, Cambridge: Cambridge University Press, 2002 הדף על דאמריס מאשם מתוך Stanford Encyclopedia of Philosophy כתבי דאמריס מאשם בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
מתאם מודחק

מתאם מודחק הוא כשל לוגי מקבוצת כשלי מתאם שבו יש טיעון המנסה להגדיר מחדש מתאם (שתי אפשרויות אקסקלוסיביות) כך שחלופה אחת תחפוף את האחרת, כלומר, תהפוך אחת מהן לבלתי אפשרית. כשל זה משמש לעיתים קרובות בצוותא עם כשלי הגדרה. דוגמה: ראובן: אוכיח לך שפילים אינם גדולים. מנקודת המבט של ג'ירפות הם קטנים. גד: כלומר, הג'ירפות גדולות. ראובן: לא, משום שבעיני הלווייתנים הן קטנות. כל דבר גדול ממשהו אחר, כך שאין משהו גדול באמת.
סיון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סיוון – החודש התשיעי בלוח העברי סיון (עיר) – עיר בשווייץ פ.צ. סיון – קבוצת כדורגל מהעיר סיון אישים: סיוון – שם הבמה של סיוון בהנם, זמרת ישראלית אורי סיון (במאי קולנוע) – במאי ישראלי אורי סיון (פיזיקאי) – פיזיקאי ישראלי אייל סיון – במאי ומפיק קולנוע, עורך ומסאי ישראלי אריה סיון – משורר סופר ומתרגם עברי יוסי סיוון – אדריכל ישראלי מירצ'אה פטרו סיון – חסיד אומות העולם רומני מסקי שיברו-סיוון – שחקנית ומוזיקאית ישראלית עמירם סיון – מנכ"ל משרד האוצר ומנכ"ל בנק הפועלים עמנואל סיון – פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית ובחוג לתולדות עמי האסלאם שבאוניברסיטה העברית בירושלים טרוי סיון – זמר-יוצר, שחקן ויוטיובר יהודי-אוסטרלי אחר: סיוון – שיר של יגאל בשן סון אישים ששמם הפרטי הוא סיון
שדרות פראדו

שדרת פראדו (בספרדית: Paseo del Prado) היא אחת השדרות המרכזיות והחשובות במדריד, בירת ספרד. השדרה משתרעת מפלאסה דה סיבלס בצפון ועד תחנת הרכבת אטוצ'ה בדרום. השדרה מהווה את חלקו הדרומי של הציר המחלק את מדריד מצפון לדרום, הנמשך צפונה מפלאסה דה סיבלס בשדרות רקולטוס וצפונה יותר בשדרות קסטיאנה. השדרה נחשבת לאחד ממוקדי התיירות המרכזיים של העיר, ובין היתר כוללת את משולש הזהב של האמנות – שלושת המוזיאונים המפורסמים: מוזיאון הפראדו, מוזיאון המלכה סופיה ומוזיאון תיסן בורנמיסה. במרכז השדרה נמצאת Plaza de Cánovas del Castillo, כיכר שבמרכזה ניצבת מזרקת נפטון וסביבה בתי המלון פאלאס (Palace) וריץ (Ritz). בסמיכות לשדרה נמצאים גם פארק בואן רטירו, הבורסה לניירות ערך של מדריד, מספר משרדי ממשלה וקונגרס הנבחרים הספרדי, הוא הבית התחתון של הפרלמנט הספרדי. ב-2021 הוכרזו השדרה ופארק בואן רטירו הסמוך כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. מדיה וקבצים בנושא שדרות פראדו בוויקישיתוף אתר המורשת העולמית (באנגלית)
אלול (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אלול – החודש השנים-עשר בלוח העברי זמן אלול – הזמן הקצר ביותר הנהוג בישיבות, ושנועד לשיבה בתשובה ולעבודה רוחנית לקראת הימים הנוראים בית מדרש אלול – בית מדרש פתוח ושוויוני ליהדות בירושלים אלול (מחשבים) – חברה שהוקמה על ידי דוד קוליץ אישים: ז'אק אלול – פילוסוף ותאולוג צרפתי יניב אלול – כדורגלן ישראלי קוסו אלול – פסל ישראלי יליד רוסיה, שיצירותיו מציגות שילוב בין השפעת האמנות "הכנענית" לההפשטה של קבוצת "אופקים חדשים" רפאל (רפי) אלול – חבר הכנסת לשעבר מטעם העבודה
מחוזות סרביה

מבחינה מנהלית סרביה מחולקת ל-29 מחוזות (округ, אוקרוג) ועיר בעל מעמד עצמאי – בלגרד. כל מחוז מחולק לנפות. חלוקה זו בתוקף משנת 1991.[דרושה הבהרה] בנוסף לכך, סרביה מחולקת למרכז סרביה, וויבודינה וקוסובו, ולחמישה אזורים סטטיסטיים (אנ'). ערך מורחב – מחוזות קוסובו בהתאם לעמדת ממשלת סרביה, קוסובו מהווה חלק בלתי נפרד של המדינה. זאת למרות שהרפובליקה האוטונומית הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאותה וקיבלה הכרה מחלק מדינות. להלן החלוקה המנהלית של קוסובו כחלק של סרביה. מדיה וקבצים בנושא מחוזות סרביה בוויקישיתוף חמישה אזורים סטטיסטיים הם: שומאדיה ומערב סרביה (אנ'), דרום ומזרח סרביה (אנ'), וויבודינה, בלגרד וקוסובו ומטוחיה (אנ'). ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של סרביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פלאסה דה סיבלס

פלאסה דה סיבלס (בספרדית Plaza de Cibeles) היא כיכר מפורסמת ומרכזית במדריד, בירת ספרד, שהפכה במרוצת השנים לאחד מסמלי העיר. קבוצות הכדורגל והכדורסל של ריאל מדריד נוהגות לחגוג בכיכר זכייה בתארים. כיכר סיבלס ממוקמת על הציר החוצה את מדריד מצפון לדרום. בדרומה יוצאת שדרת פראדו הנמשכת עד תחנת הרכבת אטוצ'ה ובצפונה יוצאת שדרת רקולטוס הנמשכת עד פלאסה דה קולון. ממזרח וממערב לכיכר מתפרש רחוב אלקלה, היוצא מפוארטה דל סול במערב ונמשך עד שער אלקלה במזרח. בפינה הדרום-מזרחית של הכיכר ממוקם בניין 'ארמון התקשורת', שאכלס בעבר את מטה שרות הדואר הספרדי ומשמש כיום כבית העירייה של מדריד. בפינה הדרום-מערבית ממוקם מבנה בנק ספרד ומולו מטה הצבא הספרדי. בפינה הצפון-מזרחית של הכיכר נמצא 'בית אמריקה' (Casa de América), המשמש בעיקר לאירועי תרבות הקשורים לדרום אמריקה. מזרקת סיבלס הממוקמת במרכז הכיכר, מציגה את סיבלס (קיבלה), האלה האם בדת הפריגית, יושבת במרכבה הרתומה לשני אריות. המזרקה, שתוכננה על ידי ונטורה רודריגז, נבנתה בימיו של המלך קרלוס השלישי במשך חמש שנים, מ-1777 עד 1782. פסלה של האלה במרכבה עוצב על ידי פרנסיסקו גוטיירז והאריות הם פרי יצירתו של רוברטו מישל. מדיה וקבצים בנושא פלאסה דה סיבלס בוויקישיתוף
הוצאת טובי

הוצאת הספרים "טובי" (באנגלית: The Toby Press) מוציאה לאור סיפורת בשפה האנגלית משנת 1999, והוציאה לאור סיפורת וספרי עיון בשפה העברית בין השנים 2007 ל-2010. בראש ההוצאה עומד בעליה, מת'יו מילר, בעליה של הוצאת קורן ירושלים. בין הסופרים שיצירותיהם ראו אור באנגלית בהוצאת "טובי", במקור או בתרגום: עמוס עוז, ס. יזהר, אהרן אפלפלד, אהרן מגד, אמיר גוטפרוינד, חיים סבתו, אתגר קרת, אלונה קמחי, יורם יובל, יעל לוטן, נעמי רגן, רבקה מרים, דניאל רוגוב, אמונה אלון, משה מאיר וחיים לפיד. נוסף על כך עומדת הוצאת הספרים להוציא לאור סדרת קלאסיקות עבריות בתרגום לאנגלית, בכללן יצירותיהם של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, חיים נחמן ביאליק, יוסף חיים ברנר, מרדכי זאב פיארברג, אורי ניסן גנסין, לאה גולדברג, חיים הזז, אברהם מאפו ודוד פוגל, וכן אנתולוגיות ומגזינים. בשנים 2005–2008 בחרה ענקית הספרים האמריקנית "בארנס אנד נובל" ארבע פעמים ביצירות שפורסמו על ידי ההוצאה לקטגוריית "תגליות", בהן: אהרן מגד (על יצירותיו, שתורגמו לאנגלית לראשונה על ידי "טובי"), אמיר גוטפרוינד ואחרים. במהלך השנים האחרונות, קיבלו מרבית הכותרים החדשים של "טובי" ביקורות של חמישה כוכבים על ידי מיטב מבקרי הספרות האמריקאים, כגון Publishers' Weekly, Library Journal, Kirkus Reviews ואחרים. בשנת 2008 שניים מתוך חמשת הכותרים המועמדים לפרס היוקרתי רוהר לכתיבה יהודית יצאו בחסותה: "שואה שלנו" מאת אמיר גוטפרוינד ו"הגניזה לבית שפר" מאת תמר ילין. ספרה של ילין קטף את הפרס הראשון וזיכה את הסופרת בסכום של 100,000 דולר. ספרו של גוטפרוינד זכה בפרס השני. בשנת 2007 התפרסם בישראל ספרה הראשון של הוצאת "טובי" בעברית, "הארכיטקטורה בחבל האוזרק בארקנסו" של הסופר האמריקני דונלד הרינגטון בתרגומו של אסף גברון. במהלך שנת 2008 השתלבה ההוצאה גם בתחום ספרות העיון, ובספטמבר בשנה זו ראו אור ספרו של יונתן זקס "לכבוד השוני" וספרו של מתיאס קונצל "ג'יהאד ושנאת יהודים", שניהם בתרגומו של צור ארליך. בשנה זו הופיעו בהוצאה כותרים נוספים בתחום הספרות היפה המתורגמת, וכן אנתולוגיית שירה ישראלית בעריכת המשורר משה דור, "וקראתי לכך אהבה". בשנת 2009 יצאו לאור ספרי המקור הראשונים של ההוצאה בעברית, "צייר המלחמות" מאת אור גראור ו"חדר משלו" מאת מתן יאיר. בשנה זו יצאו בהוצאת טובי גם הספר "אבי אבי" של ד"ר משה מאיר ו"העכבר ששאג" מאת חוקר הקולנוע יובל ריבלין. בחודש יוני 2010 התמזגה הוצאת טובי עם הוצאת קורן ירושלים שבבעלות מת'יו מילר וחדלה למעשה מפעילות מו"לית בתחומי הפרוזה והעיון בעברית. אתר האינטרנט הרשמי של הוצאת טובי שירי לב-ארי, למה לא להיות משוגע בעברית, באתר הארץ, 13 ביוני 2007 שירי לב-ארי, עכבר העיר אונליין, ספרי עיון בהוצאת טובי, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2008
אילן שיף

אילן שיף (נולד בשנת 1945) כיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, קודם לכן היה הפרקליט הצבאי הראשי בדרגת תת-אלוף ונשיא בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף. שיף נולד בנתניה בן להורים ילידי פולין. הוא למד בבית הספר ע"ש טשרניחובסקי בנתניה. בשל בעיה בריאותית נדחה שירותו הצבאי ובשנות ה-60 סיים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית, התמחה והורשה לעסוק בעריכת דין. בשנות ה-70 מילא תפקידים שונים בפרקליטות הצבאית ביניהם תובע, סגן תובע צבאי ראשי ופרקליט פיקודי של פיקוד המרכז. משנת 1980 כיהן כתובע צבאי ראשי ב-1982 מונה לסניגור הצבאי הראשי, ובין השאר כיהן כסנגורו של הרמטכ"ל רפאל איתן בפני ועדת כהן. בשנת 1984 היה היועץ המשפטי של ועדת זורע. בהמשך היה סגן הפצ"ר ובשנת 1988 יצא ללימודי תואר שני במשפטים באקדמיה למשפט צבאי של ארצות הברית. כשחזר, בשנת 1989, המשיך בתפקידו כסגן הפרקליט הצבאי הראשי ובשנת 1991 מונה לפרקליט הצבאי הראשי. בשנת 1996 הוא מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים אותו מילא עד שנת 2001. במהלך מספר שנים לימד משפט צבאי באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב. בינואר 2002 מונה שיף לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה ובאפריל 2008 מונה לסגן נשיא בית המשפט. ב-1 ביולי 2014 פרש לגמלאות. שיף נשוי ואב לשני בנים. בשנות ה-80 כתובע צבאי ראשי תבע את תת-אלוף ברוך ארבל, קצין המשטרה הצבאית הראשי בעוון קבלת שוחד. בהמשך קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לפצ"ר. עם הכוונה לקדמו לדרגת אלוף ומינויו לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים, קמה מחאה מצד משפחות שכולות נגד המינוי עקב משקעים שהותירו החלטות שלו בעבר בעניין פרשת הכבל ואסון צאלים ב'.טענות המשפחות השכולות הובאו בפני הוועדה לבחירת שופטים צבאיים, ואלו נדחו על ידה. מאוחר יותר בדק מבקר המדינה את הטיפול בתיק "צאלים ב" ובמסגרת זו נדחו כל הטענות באשר לטיפול המשפטי בתיק. מדיה וקבצים בנושא אילן שיף בוויקישיתוף אילן שיף, באתר הרשות השופטת אילן שיף, news1 הוסמכו 146 עו"ד חדשים, על המשמר, 2 בנובמבר 1969 עזרא ינוב, "החנינה למחזירי ציוד לצה"ל אינה כוללת נאשמים בביזה", מעריב, 28 במרץ 1974 מרדכי אלקן, אלקן + מנחם - היה כתוב על ידו של אחד משני התלויים בכלא מגידו, מעריב, 19 בפברואר 1976 מרדכי אלקן, אל"מ נדון לנזיפה חמורה על שערך משפט חפוז, מעריב, 25 בדצמבר 1980 כתב אישום נגד תא"ל (מיל) ארבל הוגש לבית־הדין, דבר, 22 בפברואר 1981 ברוך מאירי, חופי יעיד היום בוועדה, שרון ואיתן - בשבוע הבא, מעריב, 20 באוקטובר 1982 אמנון אברומוביץ, אוטובוס המחבלים ממשיך לנסוע, מעריב, 16 באוגוסט 1985 עמנואל רוזן, העלאות בדרגה וחילופי תפקידים בפרקליטות הצבאית הראשית, מעריב, 10 ביוני 1988 עמנואל רוזן, אל"מ אילן שיף מונה לסגן הפרקליט הצבאי הראשי, מעריב, 2 ביולי 1989 שחר גולדמן, חורים ברשת, באתר העין השביעית, 1 במרץ 1999 מתוך דוח מבקר המדינה: "... ניתן לומר, כללית ומערכתית, שבדיקת מבקר המדינה לא העלתה כל ממצא שיש בו להטיל דופי בתום לבם, או מקצועיותם, של כל הגורמים שהיו מעורבים בטיפול הפרשה. הבדיקה אמנם העלתה ליקויים, שיפורטו בהמשך, ושם גם יובאו הערות לגביהם, אך אין בליקויים שהועלו כדי להצדיק ייחוס חוסר תום לב אישי במהלך הטיפול בפרשה דנן, ומקל וחומר - ייחוס זדון למערכת המשפטית הצבאית ולצה"ל. במיוחד יש לציין כי לא נמצא ממש בטענות שנטענו כלפי הפצ"ר בכל הנוגע להיעדר תום לב מצידו ולשיקולים זרים בקשר לשינוי עמדתו כלפי לוין, לאחר תהליך השימוע. זאת ועוד, במהלך הביקורת נתגלה, כי יש ובקלות יתרה הוטחו האשמות חסרות יסוד והכפשות נגד בעלי תפקידים בצה"ל ללא כל בסיס, וכן הועלו השערות מהשערות שונות כבסיס להטלת דופי באנשים. יש להוקיע תופעה זו."
אלי ברקוביץ'

דר' אלי ברקוביץ' (ברומנית: Elly Berkowitz ‏, 1864 - 1932) היה בנקאי, נדבן, פוליטיקאי, מנהל ועיתונאי יהודי-רומני. אלי ברקוביץ' החל את לימודיו בבוקרשט והשלים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטאות של ברלין ופריז. לאחר מות אביו ניהל, יחד עם אחיו, אדולף ומקס, את העסק הבנקאי המשפחתי, שנחשב בין המוסדות הפיננסיים הגדולים והיציבים ביותר ברומניה. עד כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה (1916) היה המנהל הכללי של חברת "דנוביאן פרס" (Danubien Press) ולאחר מכן מנהל L'Independence Roumaaine וכתב חוץ של Le Temps הפריזאי. ברקוביץ' היה אחד ממייסדי איחוד הקהילות היהודיות ברגאט ואחד ממייסדי הקהילה היהודית של בוקרשט וסגן נשיא הוועד המנהל של היכל קורל של בוקרשט. הוא הקים בית יתומים שנשא את שמות הוריו, לבל ושרה ברקוביץ' ותמך במוסדות החברה התרבותי "Instrucţiunea" (ההדרכה). היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה הלאומית ליברלית של רומניה וכיהן בשנים 1927 - 1928 כחבר הסנאט הרומני. ביוני 1931 בנק ברקוביץ' פשט את הרגל והאחים ברקוביץ' ערבו לחובות. תהליך פשיטת הרגל נמשך שנים, אך האחים לא הצליחו לאושש את הבנק. Bancherii Berkowitz şi city-ul financiar: bănci, afaceri, comerţ (ברומנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תחנת אטוצ'ה

תחנת אטוצ'ה (בספרדית: Estación de Atocha) היא תחנת הרכבת הגדולה ביותר במדריד, בירת ספרד. התחנה משרתת את רשתות הרכבת הפרברית והרכבת התחתית של מדריד וכן רכבות בין-עירוניות ומחוזיות מדרום, בנוסף לרכבות AVE המהירות מברצלונה ומסביליה. אטוצ'ה הייתה תחנת הרכבת הראשונה של מדריד כאשר נחנכה ב-9 בפברואר 1851 בשם Estación de Mediodía - 'תחנת הדרום'. התחנה ממוקמת בקצה הדרומי של שדרת פראדו והציר החוצה את העיר מצפון לדרום. לאחר שמבנה התחנה נפגע ברובו משריפה, הוא נבנה ונפתח מחדש ב-1892. את המבנה החדש, המבוסס על קונסטרוקציית ברזל יצוק, תכנן האדריכל אלברטו פלאסיו בסיועו של גוסטב אייפל. בשנת 1992 הוסב המבנה הישן למרכז מסחרי שמכיל חנויות, בתי קפה, מועדון לילה וגן טרופי. מסוף רכבות חדיש שהחליף את המבנה הישן, תוכנן על ידי האדריכל רפאל מונאו. קווי הרכבות הבין-עירוניות והרכבות המהירות מגיעים למסוף החדש, בעוד הרכבות הפרבריות מסיימות את דרכן ברציפים תת-קרקעיים. בסמוך לתחנה ממוקמות שתי תחנות של הרכבת התחתית, אחת מהן מקושרת ישירות למרכז המסחרי של אטוצ'ה. בסדרת הפיגועים ב-11 במרץ 2004, אירע אחד הפיגועים ברכבת בתחנת אטוצ'ה ופיגוע נוסף אירע ברכבת כ-500 מטרים מדרום לה. מדיה וקבצים בנושא תחנת אטוצ'ה בוויקישיתוף כמו בג'ונגל: זו כנראה תחנת הרכבת היפה בעולם, באתר וואלה, 23 במאי 2022