laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
משפחת אבדיינקו

סרגיי אבדיינקו (Sergey Avdeyenko;‏ 18 בדצמבר 1891 – 10 בפברואר 1945), טטיאנה אבדיינקו (Tatyana Avdeyenko;‏ 1893 – 19 באוגוסט 1978) ובניהם ולנטין אבדיינקו (Valentin Avdeyenko;‏ 12 בפברואר 1922 – 16 באוקטובר 2009) ואיגור אבדיינקו (Igor Sergey Avdeyenko;‏ 1928 – 30 בדצמבר 1991) הם זוג ושני בניהם מאודסה באוקראינה, שהוכרו כחסידי אומות העולם על הצלת שתי משפחות יהודיות בתקופת השואה. אבי המשפחה סרגיי אבדיינקו, עבד כמהנדס בניין באודסה ובמהלך עבודתו התיידד עם מינה ירמולינסקיה היהודיה. ב-16 באוקטובר 1941 כבשו הרומנים, בעלי בריתם של הנאצים, את אודסה. סרגיי מסר למינה את תעודת הזהות של עוזרת הבית לשעבר שלו, ונתן לה לשהות בדירתו. כאשר החל להיות מסוכן מדי ליהודים לשהות במרכז העיר, סרגיי מצא דירה בפרברים עבור מינה ובעלה. באוגוסט 1942 גורשה משפחת ירמולינסקי למחנה הריכוז דומנייבסקי לאחר שהוסגרו לידי השלטונות. בעת שהיית המשפחה במחנה, הבנים ולנטין ואיגור הבריחו להם מזון. במקביל, סייע סרגיי גם לשכנות היהודיות ציליה ואנסטסיה אשכנזי. הוא סיפק להן תעודות לידה של אחיותיו, שנפטרו עוד לפני המלחמה, ושכר להן חדר באזור שבו אף אחד לא הכיר אותן. למרות זאת, זהותן היהודית נחשפה והן נעצרו. בשלושת החודשים בהן שהו בכלא וגם לאחר שנשלחו למחנה העבודה סליבינו, בני משפחת אבדיינקו דאגו להן לבגדים חמים ולמזון. במשך מספר שבועות, לפני ששוחררה אודסה בידי הצבא האדום, ב-10 באפריל 1944, העיר עברה לשליטה גרמנית. בפרק זמן זה משפחת אבדיינקו החביאה את ציליה ואנסטסיה בביתם. לאחר שחרורה של אודסה סרגיי עזר ליהודי העיר ששבו אליה להשתקם ולמצוא עבודה ומגורים. המשפחה גם אירחה את מינה ומשפחתה בעליית הגג שלהם. הרומנים התייחסו באכזריות קשה כלפי סרגיי במהלך המלחמה, ובריאותו נפגעה. כתוצאה מכך הוא הלך לעולמו בגיל 51 ב-10 בפברואר 1945. הבן ולנטין עלה לאחר המלחמה לישראל והתגורר בבת ים והלך לעולמו ב-16 באוקטובר 2009 בגיל 87. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקריית שאול. במאי 1994 המליצה מינה ירמולינסקי, אחת הניצולות שמשפחת אבדיינקו הצילה, להכיר בולנטין כחסיד אומות העולם. ב-24 במרץ 1996 הוכרו סרגיי וטטיאנה אבדיינקו כחסידי אומות העולם, בניהם וולנטין ואיגור הוכרו ב-18 באפריל 1996. שמות בני משפחת אבדיינקו נחקקו בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. בני המשפחה קיבלו גם מדליה על פעילותם כחסידי אומות עולם. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברו של ולנטין אבדיינקו בחלקת חסידי אומות העולם בקרית שאול ולקברו הוספה לוחית זיכרון. פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יש ושם, 2023 עמ' 19. פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 126 יד ושם, The righteous among the nations database, Avdeenko Sergei & Tatiana ; Son: Valentin ; Son: Igor מכתב מאת ולנטין אבדיינקו לקטיה גוסארוב, 15 ביולי 1994, ארכיון יד ושם, תיק 7034 ערך על ולנטין אבדיינקו, יד ושם, חסד אחרון מכתב מאת מינה ירמולינסקי לולנטין אבדיינקו, 4 במאי 1994, ארכיון יד ושם, תיק 7034 אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "משפחת אבדיינקו".
מריה דוברוביץ'

מריה דוברוביץ' (בהונגרית: Dobrovics Mária; 4 במאי 1912 - 29 בנובמבר 1997) הייתה חייטת הונגרייה, מחסידי אומות העולם, שהצילה יהודים בבודפשט בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל. מריה דוברוביץ' נולדה בבודפשט, בירת הונגריה. שני הוריה נפטרו בצעירותה. מריה למדה עיצוב תפאורה בבית הספר הגבוה לאומנות שימושית בבודפשט. היא התגוררה בסמוך למשפחה יהודיה בשם קונדור, והתיידדה עם ליאופולד ורוזה קונדור ובתם יהודית ולמדה בביתם לנגן בפסנתר. ביוני 1944, החל המשטר ההונגרי לרכז את יהודי בודפשט ב"בתי כוכב צהוב" שהוקצו להם. מריה, שהייתה ידידה של משפחת קונדור היהודית, נכנסה לדירתם לאחר שזו סומנה כ"בית כוכב צהוב" על מנת לגור איתם, ומסרה את מסמכי הזהות שלה לרוזה קונדור כדי שלא תזוהה כיהודייה. עם עליית מפלגת צלב החץ לשלטון באוקטובר 1944, יהודי בודפשט נשלחו לעבודות כפייה, ובנובמבר החלו ההונגרים בצעדות המוות לצורך העברתם לידי הגרמנים. יהודית קונדור, שהייתה בת 15,ניסתה למצוא להוריה דירת מסתור אך נלכדה והוכנסה לצעדת המוות יחד עם אביה מבודפשט לעבר הגבול האוסטרי, ליאופולד. מריה ניסתה לאתר אותם בזכות גלויה שנשלחה על ידי יהודית ואביה, אך לא הצליחה להגיע אליהם בזמן, והוכתה בידי ההונגרים בעקבות ניסיונותיה להציל יהודים. כשהגיעה שיירת היהודים המגורשים לעיר ג'ור, הסמוכה לגבול עם אוסטריה, נכלאו יהודית קונדור ואביה במחנה ריק מאדם ששימש לפני כן כגטו היהודי. מריה הגיעה למחנה בו הוחזקו והמתינו לגירושם לגרמניה. מריה שיחדה את השומרים והצליחה למסור את בגדיה ואת מסמכי הזהות שלה ליהודית, ואת מסמכי הזהות של אביה, שכבר נפטר, לליאופולד, ובכך הצילה את חייהם. יהודית עלתה לישראל יחד עם בעלה ובנה ב-1956. מריה עברה לגור בישראל בשנת 1965, ביחד עם ליאופולד ורוזה קונדור, הוריה של יהודית. היא חיה אצל משפחת קונדור באשדוד. מריה התגיירה במהלך שהותה בישראל, והמשיכה לעבוד כחייטת ראשית בחברת גוטקס עד לפרישתה לגמלאות בשנת 1994, בגיל 82. מריה נפטרה ב-29 בנובמבר 1997, בגיל 85. ב-15 באוקטובר 1968, הכיר מוסד יד ושם במריה דוברוביץ' כחסידת אומות העולם, וב-16 במאי 1985 קיבלה תעודת כבוד מיד ושם כהוקרה לפעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) נחקר גם סיפורה ואותר קברה בבית העלמין באשדוד. גרשון, פינצ'בסקי. חסד אחרון - סיפורם של חסידי אומות העולם הישראל, יד ושם, 2022. מרדכי, פלדיאל. "מצילים בעקבות הניצולים: על חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל", ילקוט מורשת כרך מ"א, 1986, עמ' 28–29. מריה (מימי) דובּרוביץ' | Maria Dobrovics, באתר יד ושם Dobrovics Mária, יד ושם יד ושם, ארכיון יד ושם, תיק M.31.2/476 עדות של יהודית קונדור, שניצלה בזכות מריה דוברוביץ' M.31.2/476 אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
מרים טננבאום

מריה (מרים) טננבאום דור (בלועזית: Maria (Miriam) Tenenbaum Dor) הייתה חסידת אומות העולם מפולין שהצילה יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל. ערב מלחמת העולם השנייה עבדו מריה דור ובעלה בשמירה על הבית וחצר העצים של משפחה יהודית בוורשה. עם פרוץ המלחמה מריה התאלמנה מבעלה הראשון ועברה לגור ביחד עם בנה בן העשר בבית חמותה אנטונינה דור ברובע מרימונט בוורשה. בחורף שנת 1943 נסעה מריה למחנה העבודה אוקיינצ'ה, בשביל לפגוש את חברה משה טננבאום שהועסק בעבודת כפייה, ולהביא לו אוכל. בזמן ההמתנה למשה, מריה הבחינה באנה גוטמר, יהודיה שברחה מגטו ורשה כמה ימים קודם לכן. מריה שוחחה עם מכר שהודיע לה כי אנה היא יהודיה, וכי הוא מבקש ממנה להסתיר את אנה מכיוון שאין ביכולתו לעשות זאת. מריה הסכימה ללא היסוס לקחת ולהסתיר את אנה גוטמר בביתה. מריה הסתירה את אנה בביתה לתקופה בת חודשיים. מריה רכשה עבור אנה מסמכים על שם סטניסלבה וישניבסקה, כך שאנה הייתה יכולה למצוא עבודה ולשכור חדר. בזמן זה אנה חיכתה למשפחתה; בעלה משה גוטמר שהועסק במחנה הכפייה אוקיינצ'ה, ואחיה אדוארד שרון. באפריל 1943 משה גוטמר, אדוארד שרון ומשה טננבאום הצליחו לברוח ממחנה אוקיינצ'ה, ומריה מצאה עבור שלושתם מקומות מסתור. מריה הסתירה את משה טננבאום במרתף ביתה, והפצירה בבנה בן העשר מריאן להרחיק את חבריו מהאזור, בשביל שלא יתגלה דבר הסתרתו של משה. בהמשך המלחמה סייעה מריה לליליאן שטרן, בת למשפחה היהודית אשר על ביתם היא שמרה ערב המלחמה. מריה הסתירה את ליליאן בחלק הארי של ורשה, באכסניית סטודנטים מרוחקת מביתה ולמרות המרחק נהגה לבקרה כמעט כל יום, להביא לה מזון ולתמוך בה נפשית, זאת למרות הסכנה שהייתה כרוכה בכך. לילאן שטרן נעזרה גם בסיוע של חסידת אומות העולם נוספת, זופיה מרתה אבני. באחד הימים בהם ביקרה מריה אצל ליליאן הגיעו שני מלשינים, אך היא שמרה על קור רוח והצליחה לגרש אותם מהמקום. בחג הפסחא שלחה מריה את בנה עם מאכלי חג עבור ליליאן, כדי שיטייל עם לילאן כאילו מדובר בדודתו. בשנת 1944 נהרג מריאן בנה של מריה במהלך מרד ורשה הפולני. לאחר המלחמה מריה נישאה למשה טננבאום, היהודי אשר הסתירה במרתף ביתה. מריה שינתה את שמה הפרטי למרים, ועלתה לישראל יחד עם משה. בני הזוג גרו בתל אביב, ולא הותירו אחריהם צאצאים. ב-19 במרץ 1987 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם ביד ושם להכיר במרים טננבאום (מריה דור) כחסידת אומות העולם, ולהעניק לה את אות ההוקרה. כמו כן ניטע עץ לכבודה בגן חסידי אומות העולם בגן חסידי אומות העולם בירושלים ושמה נחקק בקיר הכבוד. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ולשב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של מרים טננבאום, אך לא אותר קברה. פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 99. פלדיאל מרדכי, "חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל", ילקוט מורשת לתיעוד ועיון, 55, אוקטובר 1993, עמ' 119. מריה (מרים) טננבאום דור, באתר יד ושם תיק ארכיון יד ושם מספר M.31.2/3621 של מרים טננבאום גרשון פינצ'בסקי, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, עמ' 99 Tenenbaum Miriam, יד ושם אור הלר, "חסד אחרון": המבצע הסודי של השב"כ להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13 בפייסבוק, ‏7/4/2021 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרים טננבאום".
מריה צ'יזמדיה

מריה צ'יזמדיה (בהונגרית: Maria csizmadia; נולדה ב-7 בינואר 1910-יוני 1983) הייתה תופרת הונגרייה, שהוכרה כחסידת אומות העולם על הצלת יהודים יחד עם בנותיה בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל. צ'יזמדיה הייתה אלמנה ותופרת במקצועה, שחיה עם שלוש בנותיה אולגה שרה פישר (צ'יזמדיה), מלבינה צ'יזמדיה ואורנה שורני (אירן צ'יזמדיה) ביישוב ולקה בארה בצפון הונגריה על גבול סלובקיה. סמוך לביתה הוקם מחנה צבאי לעבודות כפייה, שם שוכנו 210 גברים יהודים בין מאי לאוקטובר 1944. מריה ובנותיה יצרו קשר עם עובדי הכפייה היהודים והחלו לסייע להם. הן דאגו להם לאוכל, בישלו עבורם למרות מצבן הכלכלי הקשה והעבירו להם מידע. מריה סיכנה את עצמה ואת בנותיה בכך שאפשרה להם להיפגש בביתה עם קרובי משפחתם שהגיעו לבקרם. בנוסף, מריה מסרה את כתובת ביתה על מנת לאפשר להם לקבל חבילות בדואר. כאשר התברר שהגרמנים מתכוונים להעביר את עובדי הכפייה למקום אחר, לנוכח התקרבות הצבא האדום, מריה ובנותיה התחילו לפעול על מנת להצילם. מריה הסתירה כמה מעובדי הכפייה בביתה, וסיפקה להם שמלות נשים אשר איפשרו להם להתחזות ולהימלט. הם חולקו לקבוצות כך שכל בת משפחה הייתה אחראית להוביל קבוצה אחרת למקום מסתור חדש אצל קרובי משפחה של מריה או בבתים נטושים כשמריה ובנותיה המשיכו לספק להם מזון. ב-1945 נישאה אולגה, בתה של מריה, לקרול פישר, יהודי שניצל על ידי בנות המשפחה. השניים עברו לגור בהיינצ׳קה יחד עם מריה ומלבינה. ביתם היה קרוב מאוד לגבול בין הונגריה לצ׳כוסלובקיה ולכן שימש כתחנת מעבר בנתיב ״הבריחה״. מריה ושאר בני המשפחה סייעו לבורחים ואיפשרו להם ללון, לאכול ולנוח בביתם. בהמשך דאגו להעביר אותם לברטיסלאבה לידי אליעזר שוימר, ראש המדור הארץ-ישראלי באזור. בפעילותן הצליחו מריה ובנותיה להציל 29 יהודים. בשנת 1949 עלתה מריה לישראל ועברתה את שמה למרים. היא התגוררה בנהריה בביתה של בתה אורנה שורני (אירן) ועבדה כתופרת. מרים פתחה את ביתה בפני עולים חדשים וסייעה להם באוכל, הלבשה ובכל מה שנדרש. מריה מרים ציזמדיה הלכה לעולמה ב-1983, בגיל 73. במשך השנים הוכרו מריה ושלושת בנותיה, מלבינה צ'יזמדיה, אורנה שורני ואולגה (שרה) פישר כחסידות אומות העולם. הניצול קרול פישר מסר עדות ליד ושם על מעשי ההצלה של מריה.ב-14 בספטמבר 1995 הוכרה מריה מרים ציזמדיה באופן רשמי ושמה ושמות בנותיה נחקקו בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ליד ושם ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של מריה, וקברה אותר בבית הקברות הלטיני בחיפה. בשנת 1998 הופק הסרט Rescuers-Stories of a Courage: Two Families שמבוסס על סיפור משפחת צ'יזמדיה. פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023 עמ 18. Csizmadia Mária ; Daughter: Surányi Irén (Csizmadia), יד ושם פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון, יד ושם, 2023, עמ' 18 עדותו של קרול פישר ליד ושם, תיק מספר 3619, ארכיון יד ושם. אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021 Rescuers-Stories of a Courage: Two Families, יוטיוב
גניה איילברג (גנובפה רודניצקה)

גניה איילברג (גנובפה רודניצקה) (בלועזית: Genowefa Eilberg-Rodnicka; ‏3 בינואר 1914 – 11 במאי 2001) הייתה חסידת אומות העולם פולניה שהצילה יהודים בשואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל. גניה נולדה בעיר בוריסלב שבפולין (כיום אוקראינה) בשנת 1914 ובגיל צעיר התייתמה מאביה. משפחת רודניצקה גרה בשכנות למשפחת איילברג היהודיה וגניה הייתה חברה קרובה של מרקוס איילברג, אשר התייתם כמוה מאביו בצעירותו. בשנת 1941 נכבשה העיר בוריסלב על ידי הנאצים ובוצע בה פוגרום אלים ואכזרי ביהודי העיר. גניה עבדה אז במספרה שרוב עובדיה היו יהודים, היא יצאה לרחוב בזמן הפרעות כדי לסגור את תריסי החנות ובכך הגנה על עצמה ועל עובדי המספרה. מאוחר יותר, היא קיבלה אישור ממריה פיחלר-שאלר, בעלת מסעדה באזור, אשר הייתה נשואה ליהודי בעצמה, לחפור בונקר בחצר הנחלה. הבונקר נחפר לאורך מספר חודשים על ידי מרקוס והנריק איילברג, אך הבונקר לעולם לא הוכנס לשימוש. הנריק איילברג ואמו נתפסו על ידי הנאצים, הנריק נלקח למחנה ינובסקה בלבוב ואמו נרצחה בבית מטבחיים עירוני. בשנת 1943 גניה ארגנה מבצע מורכב כדי להבריח את הנריק מינובסקה. היא יצרה קשר עם חבר ילדות שעבד כנהג משאית והסיע כביסה מלוכלכת מהמחנה ותיאמה איתו את תוכניתה. הנריק התחבא בשק כביסה והועבר במשאית מחוץ למחנה. כשחזר לבוריסלב הוא התחבא בבונקר ביער יחד עם חברתו אדלה זלצברג, אך ב-1944 הם נתפסו ונשלחו למחנה העבודה לימנובה, שם פגשו גם את מרקוס איילברג. שני האחים, הנריק ומרקוס, עבדו כשרברבים. גניה השיגה עבורם אישורי יציאה כדי לעבוד בבתי זיקוק מחוץ למחנה. לאורך שהייתם במחנה העבודה, גניה סיפקה להם אוכל ובגדים ודאגה לכל צורכיהם. גניה סייעה גם לרוזקה ולשושנה טוכפלד, קרובות משפחה של אדלה זלצברג שהיו גם הן אסירות במחנה. עם התקרבות הצבא האדום ביוני 1944, המחנה פורק ואסיריו הועברו ברכבות לאושוויץ. מרקוס איילברג הצליח לברוח ולהסתתר אצל מריה פיחלר-שאלר עד שבוריסלב שוחררה על ידי הרוסים. הנריק איילברג, רוזקה טוכפלד, ואדלה זלצברג נשלחו לאושוויץ אך ניצלו בדרך נס. לאחר המלחמה, גניה התגיירה והתחתנה עם מרקוס איילברג. הם עברו לעיר ולבז'יך בה נולדו להם שתי בנות. בשנת 1957 הם עלו לישראל והתגוררו בהרצליה. גניה הייתה צנועה ולא שיתפה את סיפורה. ב-11 במאי 2001 בגיל 87 גניה נפטרה ונקברה בבית העלמין בשפיים. ב-3 במאי 1989 הוכרה גניה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם ונטעה עץ על שמה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברה של גניה בשפיים. בריחה מהמחנה בתוך שק כביסה, באתר הארץ, 31 במאי 2001 גרשון פינצ'בסקי, חסד אחרון - סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 82 ארכיון יד ושם תיק M.31.2/4130, עדותו של מרקוס איילברג ליד ושם אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021 גניה איילברג, באתר יד ושם (באנגלית)
אברהם יאן ברור

אברהם יאן ברור (בהולנדית: Jan Avraham Broer, 31 בדצמבר 1889 - 24 במאי 1992) היה מנהל סניף דואר בהולנד, שהוכר כחסיד אומות העולם לאחר שהציל יהודים בתקופת השואה וקשר את גורלו עם מדינת ישראל. יאן היה בן למשפחה נוצרית הולנדית.עבד לפרנסתו בסניף דואר בעיירה פוכט שבמחוז צפון בראבנט בהולנד.יאן היה נשוי ליהודיה בשם לטרזיה סייפר. לזוג היו 3 ילדים קטנים..הצבא הגרמני פלש להולנד ב-10 במאי 1940. בני המשפחה הצליחו להמשיך לקיים שגרת חיים על אף ההגבלות שהוטלו על היהודים. ילדיו סולקו מבית הספר ואשתו נאלצה להצהיר על יהדותה. ב-1943 כבר לא ניתן היה להימלט מהגזירות שהטילו הגרמנים. ביוני אותה השנה פוטר יאן מעבודתו בשל היותו נשוי ליהודיה. כאשר הובא לידיעתו שאוספים את היהודים כדי לשלוח אותם למזרח, הור יאן לאשתו ולילדיו להישאר בבית כדי שלא יחשפו בפני השכנים שעלולים להלשין ולהסגירם. הוא עצמו החליט להצטרף למחתרת ההולנדית ותפקידו היה לאתר מקומות מסתור עבור יהודים. כאשר קרובי משפחה של אשתו, ג'ו ולוס סטאד, נזקקו בדחיפות למקלט, הוא הסכים להחביאם זמנית בביתו. בסופו של דבר הם שהו שם שנתיים תמימות, עד לשחרור דרום הולנד באוקטובר 1944. בני הזוג סטאד הוסתרו מתחת לגג הבית ואפילו ילדיו של יאן עצמם לא היו מודעים לנוכחותם במשך כל השנה הראשונה . ביתו של יאן היה ממוקם בסמוך למחנה הריכוז פוכט. כתוצאה מכך, קצינים גרמנים רמי דרג רכשו מספר בתים באזור, כולל את בתי השכנים הסמוכים לביתו. בשל הפעילות הרבה בביתו של השכן גברה הסכנה ויאן עשה הכל כדי לא לעורר חשדות. בנוסף נערכו מספר חיפושי בתים באזור.אך במזל לא נעשה חיפוש בתוך ביתו של יאן. אחרי שהעיר פוכט שוחררה על ידי בעלות הברית, חזר יאן לעבוד במשרד הדואר ובהמשך אף זכה לקידום. בני הזוג סטאד נותרו עוד זמן מה בביתו של יאן ולאחר מכן עברו לדן-בוס. בשנת 1953 החליטה בתו הבכורה של יאן לעלות לישראל. כעבור שנתיים יאן עלה בעקבותיהעם שאר בני המשפחה. תחילה התגוררו בצריף עולים בקריית חיים ובהמשך עברו להתגורר בקריית ביאליק. יאן החליט להתגייר ואימץ לעצמו את השם העברי אברהם. הוא מצא עבודה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. יאן אברהם ואשתו נמנעו במשך כל השנים מלספר על קורותיהם בתקופת השואה. הם גם ויתרו על האפשרות לקבל הכרה כקורבנות הנאצים על לפי חוקי הולנד, משום שלא רצו לעורר מחדש את הזיכרונות הקשים מתקופת המלחמה.יאן הלך לעולמו בגיל 92 ב-24 במאי 1992. ב-28 ביולי 1979 הוכר יאן ברור כחסיד אומות העולם, וב-5 בנובמבר קיבל תעודת הוקרה. הטקס התקיים ביד ושם נשתל עץ לכבודו בגן חסידי אומות העולם. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר סיפורו ואותר קברו של יאן ברור בבית העלמין צור שלום בקרית ביאליק. גרשון פינצ'בסקי. חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, הוצאת יד ושם, ירושלים, 2023 גרשון פינצ'בסקי, חסד אחרון, ישראל: עמי שטרנוס, 2023, עמ' 26-27 Broer Jan, יד ושם אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
פטרו סנייביץ'

פטרו (פיוטר) סנייביץ' (בלועזית: Petro Sanevich; נולד ב-16 ביוני 1924 נפטר ב-19 בדצמבר 2018), בנאי גגות אוקראיני, מחסידי אומות העולם, שהציל יהודים במלחמת העולם השנייה וקשר את גורלו עם מדינת ישראל. פטרו סנייביץ' גר עם אימו, אנה, אביו, איוואן, ואחיותיו טטיאנה, דריה וסטפאניה. הם היו נוצרים אוונגליסטים והתגוררו בכפר יורובקה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה. ב-22 ביוני 1941 במסגרת מבצע ברברוסה הנאצים פלשו לתחומי ברית המועצות. פטרו היה עד לטבח של יהודים על ידי נאצים בקרבת ביתו. בנובמבר 1941, מצאה אימו, אנה סנייביץ', שני ילדים יהודים, אח ואחות, בוז'יה ופישל שמייגר. שברחו מגטו ליובר. הילדים היו מורעבים ובגדיהם מלאים כינים. אנה לקחה את הילדים לביתה שם המשפחה הסתירה אותם במשך שלושה חודשים. בזמנם הפנוי פטרו לימד את פישל טכניקות חקלאיות. בפברואר 1942 הצליח אביו של פטרו, איוואן להשיג עבור שני הילדים מסמכי זהות אוקראיניים. ולמחרת בוז'יה ופישל עזבו (תחת השמות הבדויים אנה ודימיטרי) את בית משפחת סנייביץ'. בסוף מלחמת העולם השנייה, בוז'יה ופישל שמייגר התאחדו מחדש וגרו יחד בליובר. בוז'יה ואחיה פישל שרדו את המלחמה ובשנות ה-90 עלו עם ילדיהם ונכדיהם לישראל. הקשר ביניהם לבין פטרו נותק לאחר עזיבתם. במשך כ-50 שנה פטרו לא ידע מה עלה בגורלם. הקשר חודש ב-1993 בעזרת שגריר ישראל באוקראינה. בשנת 2003 עלה פטרו עם משפחתו לישראל. פטרו, אשתו אולגה ובתם רוזה התגוררו בבאר שבע, סמוך לביתו של בוז'יה שמייגר. פטרו נפטר ב-17 בדצמבר 2018, ונקבר בבית העלמין הישן בבאר שבע. ב-19 ביולי 1994 הכיר יד ושם בפטרו סנייביץ' ובאחיותיו טטאינה ודריה כחסידי אומות העולם. הטקס התקיים בקייב אוקראינה. הוריו, איוואן ואנה סנייביץ', הוכרו קודם לכן ב-28 בפברואר 1993. שמות כל חברי המשפחה מונצחים בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של פטרו סנייביץ', ואותר קברו בבית העלמין בבאר שבע. פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמוד 189 תיק ארכיון יד ושם מספר 5585/M.31 של פטרו סנייביץ' מתוך "חסד אחרון" - סיפורם של חסידי אומות העולם שחיו ונקברו במדינת ישראל, פטרו (פיוטר) סנייביץ' | Petro Sanevich, באתר יד ושם יואב קרקובסקי, "מחבל שהורג יהודים יכול להיות כאן ואנחנו לא?": המאבק בגירוש בני משפחת חסיד אומות עולם, באתר יוטיוב, ‏9.7.2021 Petro Sanevich, יד ושם, The Righteous Among the Nations Database אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פטרו סנייביץ'".
ElaNa

ElaNa‏ (Educational Launch of Nanosatellites) - יוזמת נאס"א לשיתוף פעולה עם מוסדות להשכלה גבוהה. התוכנית מבוססת על לוויינים קטנים מדגם קיובסאט. היא מאפשרת לנאס"א לבדוק טכנולוגיות חדשות וסטודנטים מקבלים ניסיון בתכנון ייצור ושיגרו לוויינים. לאור עלות הגבוהה של שיגור, הלוויינים בדרך כלל מהווים מטען משני בשיגור לוויינים גדולים או כמטען בחלליות מטען לתחנת החלל הבין-לאומית. מתחנת החלל הם מועברים למסלול על ידי צוותי משלחת לתחנת החלל. היוזמה הראשונה של התוכנית שוגרה ב-4 במרץ 2011 עם 3 לוויינים אך השיגור נכשל. 5 לוויינים שוגרו בהצלחה ב-28 באוקטובר 2011. מאז שוגרו לחלל עשרות לוויינים במסגרת תוכנית זו. לשנת 2024 מתוכננים 6 שיגורים (הראשון בוצע ביולי). מספור המשימות בוצע לפי תאריך הכרזה. מסיבות שונות זה לא תמיד תואם סדר השיגורים. מדיה וקבצים בנושא ElaNa בוויקישיתוף תיאור התוכנית באתר נאס"א ELaNa 1 ELaNa 3 ELaNa 6 ELaNa 4 ELaNa 2 ELaNa 5 ELaNa 10 ELaNa 11 ELaNa 12 ELaNa 7 ELaNa 9 ELaNa 17 ELaNa 22 ELaNa 14 ELaNa 23 ELaNa 18 ELaNa 16/KickSat-2 ELaNa 19 ELaNa 26 ELaNa 27 ELaNa 25A ELaNa 25B ELaNa 28 ELaNa 30 ELaNa 32 ELaNa 31 ELaNa 20 ELaNa 35 ELaNa 33 ELaNa 36 ELaNa 37 ELaNa 34 ELaNa 38 ELaNa 29 ELaNa 41 ELaNa 44/NACHOS ELaNa 39 ELaNa 45 ELaNa 49 ELaNa 50 ELaNa 40,ELaNa 47 ELaNa 57 ELaNa 51 ELaNa 43
עוגת ארוחת בוקר

עוגת ארוחת בוקר (בהולנדית: Ontbijtkoek; בתרגום מילולי עוגת ארוחת בוקר, בשם אחר peperkoek (עוגת פלפל) או kruidkoek (עוגת תבלינים) היא עוגת תבלינים הולנדית ופלמית. שיפון וסוכר חום כהה הם המרכיבים החשובים ביותר של המאכל, שצובעים את העוגה בצבע חום בהיר. לעיתים קרובות הוא מתובל בציפורן, קינמון, ג'ינג'ר, קליפות הדרים מסוכרות ואגוז מוסקט. לכמה אזורים בהולנד יש מתכון מקומי משלהם, שהמפורסם שבהם הוא oudewijvenkoek (עוגת הזקנה), הנאכלת בעיקר באזורים הצפוניים, ומתובלת בטעם אניס. עוגת ארוחת בוקר מוגש באופן מסורתי בארוחת הבוקר עם שכבה עבה של חמאה מעל, כתחליף ללחם הרגיל, עם זאת, בשל טעמו המתוק הוא מוגש גם כחטיף. מומלץ לאכול אותו יום לאחר האפייה, אך יש לו חיי מדף של מספר שבועות בטמפרטורת החדר, מבלי שהוא יתקלקל, בגלל ה-pH, תכולת הסוכר והתבלינים שמשתמשים בהם להכנתו. עוגת ארוחת בוקר דומה קצת לעוגת ג'ינג'ר רכה, אבל אז עם הרבה פחות ג'ינג'ר, כמעט ללא שומן ויותר סוכר. הסוכר המשמש הוא הסוכר החום (basterdsuiker) ההולנדי הטיפוסי, סוכר ארומטי, לח ועדין, המעניק למוצר באפייה את צבעו החום האופייני ואת המרקם החלק. Basterdsuiker מוגן על ידי האיחוד האירופי ומוכר כמומחיות מסורתית מובטחת. עוגת ארוחת בוקר נמצא גם באינדונזיה בשל הקולוניזציה ההיסטורית שלה על ידי הולנד. נמצא שעוגת ארוחת בוקר עשויה להכיל רמות גבוהות של אקרילאמיד, שנחשב בעבר כחומר מסרטן פוטנציאלי. לחם זנגביל עוגת דבש מדיה וקבצים בנושא עוגת ארוחת בוקר בוויקישיתוף "Ontbijtkoek". The Dutch Table. נבדק ב-12 באוגוסט 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Wandelpuzzeltocht Stad aan 't Haringvliet – Streekmuseum" (בהולנדית). David (2017-12-15). "Ontbijtkoek (Dutch breakfast cake) (Amsterdam)". Spiced. נבדק ב-12 באוגוסט 2019. {{cite web}}: (עזרה) Science, Chef (2021-10-14). "Why Dutch Gingerbread (Ontbijtkoek) Doesn't Spoil Easily". FoodCrumbles (באנגלית). נבדק ב-2023-12-01. "Basterdsuiker krijgt beschermde EU-status". 2013-11-07. Kuliner Peninggalan Belanda - Nggak Nyangka! 17 Makanan Favoritmu Ini Olahan Negeri Kincir Angin - Tribun Travel "Resep Kue Zaman Penjajahan Belanda". i idntimes. נבדק ב-26 במאי 2020. {{cite web}}: (עזרה) "17 Makanan Peninggalan Belanda yang Populer di Indonesia hingga Saat Ini | Tribun Travel". Hogervorst, e G.; Schouten, Leo J.; Konings, Erik J.; Goldbohm, R. Alexandra; van den Brandt, Piet A. (1 בנובמבר 2007). "A Prospective Study of Dietary Acrylamide Intake and the Risk of Endometrial, Ovarian, and Breast Cancer". Cancer Epidemiology, Biomarkers & Prevention. 16 (11): 2304–2313. doi:10.1158/1055-9965.EPI-07-0581. PMID 18006919. נבדק ב-6 במרץ 2023. {{cite journal}}: (עזרה)