laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אול בויס

מועדון הספורט אול בויס (בספרדית: Club Atletico All Boys) הוא מועדון ספורט ארגנטינאי המתחרה בליגת המשנה הארגנטינאית. הקבוצה ידועה בכינוי El Albo. הקבוצה לא זכתה באליפויות ליגת העל הארגנטינאית, אך זכתה בליגת המשנה 3 פעמים ובליגה השלישית פעמיים. לקבוצה יריבות היסטורית עם נואבה צ'יקגו, אך "קלאסיקו" זה מעולם לא שוחק בליגת העל, שכן התקופות ששתי הקבוצות שיחקו בליגה הבכירה לא חפפו. המועדון כולל גם קבוצות כדורסל, גלגיליות ואגרוף. הקבוצה נוסדה ב-15 במרץ 1913 בפלורסטה, בואנוס איירס. בשנת 1914 נרשמה קבוצת אול בויס להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית ונכנסה לדיוויזיה אינטרמדיה (כיום הליגה השנייה). הקבוצה עלתה לליגת העל הארגנטינאית לראשונה ב-1922 ומשחקה הראשון בליגה היה ב-11 במרץ 1923 נגד טמרפליי, כאשר המשחק הסתיים בתוצאה 1-0 לטובת הקבוצה היריבה. אול בויס עזבה את ההתאחדות הארגנטינאית לשנה אחת, וחזרה לאחר שנה לליגת המשנה. ב-1931 הצטרפה הקבוצה לליגת העל הארגנטינאית המקצוענית, והתחרתה בה עד 1934 כאשר בשנה הזו התאחדו הכדורגל המקצועני והכדורגל הלא-מקצועני של ארגנטינה, ומאז לא שיחקה אול בויס בליגה הראשונה עד לשנת 1950. אול בויס אמנם העפילה לליגה הראשונה, אך ירדה אוטומטית לליגה השנייה בעקבות שינוי במבנה הליגות הארגנטינאי. בשנה שלאחר מכן זכתה אול בויס בליגה השנייה וחזרה במהירות לליגה הראשונה. הישג השיא של הקבוצה היה בעונת 1974 כאשר הקבוצה סיימה במקום ה-5 בטבלה. אול בויס נשארה 8 שנים בליגה הראשונה. בשנת 1980 ירדה שוב הקבוצה לליגת המשנה. כאשר מבנה הליגות בארגנטינה שוב השתנה, ירדה אול בויס לליגה השלישית. אול בויס קבעה בעונת 1992/93 את שיא הצופים לליגה נמוכה בארגנטינה לאותה העת, כאשר 25,000 אוהדים צפו במשחק שלה נגד בלגרנו. באותה עונה חזרה הקבוצה לליגה השנייה. בשנת 2010 חזרה אול בויס לליגה הראשונה לאחר שניצחה בפלייאוף העלייה מליגת המשנה. אול בויס סיימה את עונת 2011 במקום ה-8. בשנת 2014 נשרה חזרה לליגת המשנה. נסטור פאברי קרלוס טבס (נוער) אוסקר אהומאדה מאורו בוסלי (נוער) ג'ונתן קאלרי מדיה וקבצים בנושא אול בויס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אול בויס (בספרדית) אול בויס, ברשת החברתית פייסבוק אול בויס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אול בויס, ברשת החברתית אינסטגרם אול בויס, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net
סידור קובפק

סידור קובפק (באוקראינית: Сидір Артемович Ковпак; ‏26 במאי (7 ביוני) 1887– 11 בדצמבר 1967, קייב) היה בין מפקדי הפרטיזנים במהלך מלחמת העולם השנייה. על פעילות זו הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות, פעמיים. סידור קובפק נולד בכפר בקרבת פולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת איכרים ענייה. במשפחה היו 10 ילדים. הוא גויס לצבא ולאחר שחרורו עבד כסבל בסראטוב. לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא גויס מחדש ולחם בגבורה. על הגבורה בקרב הוענקו לו מספר עיטורים, כולל אחד שהוענק אישית על ידי הצאר. לאחר מהפכת פברואר קובפק נבחר לוועד הגדוד והחל לתמוך בבולשביקים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה קובפק לחם בשורות הצבא האדום בחזיתות שונות. בשנת 1921 הוא חזר לאזור ילדותו ומונה לקצין העיר באחת העיירות. בשנת 1926 קובפק שוחרר מהצבא ועבד בתפקידי ניהול זוטרים. בשנת 1937 הוא מונה למנהל אחת המחלקות במשרד מנהל מחוז. בספטמבר 1941, במהלך מבצע ברברוסה, הגרמנים כבשו את האזור בו התגורר וקובפק מונה למפקד יחידת פרטיזנים בת מספר עשרות אנשים שהסתתרה ביערות. היחידה פעלה במזרח אוקראינה ובשטחים סמוכים במחוז קורסק, מחוז אוריול ומחוז בריאנסק. לאור ההצלחות, היחידה גדלה והגיעה במהלך שנת 1942 לכמה מאות לוחמים. ב-31 באוגוסט 1942 קובפק הוטס למוסקבה ונפגש עם יוסיף סטלין וקלימנט וורושילוב. לקובפק ניתנה משימה לבצע פשיטה לאזור של אוקראינה המערבית שהיה מרוחק כמה אלפי קילומטר מאזור פעילותו. לקראת תחילת המסע, היחידה שלו גדלה לכ-2000 לוחמים. ליחידה סופק ציוד רב כולל תותחים ולרשותה הועברו קצינים מקצועיים. במהלך המסע לגרמנים הוסב נזק גדול ולפשיטה היה הד מוראלי משמעותי. אומנם גם האבדות ביחידה של קובפק היו גדולות, וכשליש מהלוחמים לא חזרו מהמסע. באפריל 1943 הוענקה לקובפק דרגת "גנרל מאיור". יחד עם זאת לאור גודלה של היחידה היה ברור שקובפק ללא השכלה צבאית לא יכול לפקד עליה ולכן הוא מונה לסגן מפקד ומעליו מונה קצין מקצועי. לאחר שחרור השטח מהכיבוש הנאצי קובפק השתחרר ומונה לתפקידי ניהול בממסד הסובייטי. הוא כיהן בתפקידים בכירים עד לפטירתו בשנת 1967. לאחר המלחמה הוא נודע כ"מפקד הפרטיזנים האוקראינים" ונאם בעצרות שונות של הפרטיזנים. מדיה וקבצים בנושא סידור קובפק בוויקישיתוף זיכרונות של קובפק על ימי המלחמה סידור קובפק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מ. גרוס, תקום פדראציה אירופית של הפארטיזאנים, משמר, 14 במאי 1946
מחשבות (אלבום)

מחשבות הוא אלבום משנת 2010 בו משתפים פעולה הזמרים עמיר בניון ויהודה מסס. זהו האלבום התשיעי של בניון והשלישי של מסס. השניים סיפרו על תהליך הפקת האלבום שלקח כחמש שנים: ”נוצרה כימיה מצוינת בינינו, היה כיף גדול לעבוד יחד, נהנינו מכל רגע ואפילו התחלנו כבר לעבוד על חומרים לפרויקט הבא. השקענו את הנפש שלנו בשנים האחרונות באלבום הזה ויש באלבום דברים שאף אחד מאתנו לא היה עושה לבד, אבל ביחד כן. זה היתרון והיופי של לעבוד ביחד”. האלבום זכה להצלחה בזכות השילוב שלו עם הזמר יהודה מסס ובזכות העיבודים של השירים והלחן שלהם. מחשבות תהיה מאושר גג העולם באנו ללכת בין שברי החומות אמא המנגינה הזאת כשהגעתי לכאן אהלן וסהלן מילים ברוח דודו כהן - אלבום בלי כוונה: ראיון משותף עם עמיר בניון ויהודה מסס, מקור ראשון, מרץ 2010 תימורה לסינגר, עמיר בניון - מאויב לאוהב?, באתר ynet, 29 באפריל 2010 סער גמזו, עכבר העיר אונליין, החדש של עמיר בניון: מחשבות מפתיעות לטובה, באתר הארץ, 29 באפריל 2010 אסף נבו, ‏מחשבות על הפלייליסט, באתר ‏מאקו‏, 15 בפברואר 2010 אלבום חדש של עמיר בניון ויהודה מסס – "מחשבות", אתר חריף
Thalys

Thalys (מבוטא טאליס - השם חסר משמעות והומצא על ידי מחשב[דרוש מקור]) הוא שירות רכבות מהירות בינלאומי, שהחל כקו הרכבת המהיר בין פריז לבריסל. מסילת הרכבת של ה Thalys משותפת עם היורוסטאר ועם שירות הרכבות הצרפתי TGV. ה-Thalys מקשר בין פריז, אמסטרדם, אוסטנדה, קלן ואסן, והשירות מופעל על ידי Thalys International. החברה מפעילה שירות עונתי גם למרסיי ולבור-סן-מוריס. בשנת 2012 נסעו כ-6.6 מיליון נוסעים ברכבות החברה. ההחלטה להקים קו רכבת מהיר בין פריז, בריסל, אמסטרדם וקלן התקבלה ב-1987. ב-28 בינואר 1993,‏ SNCF,‏ NMBS/SNCB,‏ Nederlandse Spoorwegen ודויטשה באן חתמו על הסכם להפעיל במשותף את הקו תחת השם Thalys, וב-1995 הוקמה Westrail International על ידי חברות הרכבות של צרפת ובלגיה על מנת להפעיל את השירות. ב-4 ביוני 1996 יצאה הרכבת הראשונה מפריז. זמן הנסיעה לבריסל היה 2:07 ולאמסטרדם 4:47. בשנת 1997 הושלמה הבניה של מסילת הרכבת HSL 1, המחברת בין הגבול של צרפת ובלגיה לבריסל. חיבור זה איפשר לרכבת לנסוע במהירות של 300 קמ"ש לאורך כל הדרך. ב-14 בדצמבר 1997 יצאה רכבת ה-Thalys הראשונה מפריז שנסעה על מסילת HSL 1. זמן הנסיעה מפריס לבריסל קוצר ל-1:25. באותו הזמן שירות ה-Thalys החל לפעול בקלן ואאכן בגרמניה, ובערים ברוז', שרלרואה, גנט, מונס ואוסטנדה בבלגיה. השירות בין פריס ובריסל זכה להצלחה רבה ותוך זמן קצר השירות הגיע לתפוסה מלאה. ב-19 בדצמבר 1998 החל שירות עונתי לאתרי הסקי במרסיי ובור-סן-מוריס. במאי 1999 נפתח קו מהיר חדש לנמל התעופה שארל דה גול, והחל שירות רכבות ישירות מבריסל לנמל התעופה, יחד עם הסכמי שותפות קוד עם אייר פראנס, אמריקן איירליינס ונורת'ווסט איירליינס. ב-28 בנובמבר 1999 החברה שינתה את שמה ל-Thalys International. באפריל 2001 הודיעה אייר פראנס על ביטול קו הטיסות פריס-בריסל, עקב חוסר רווחיות. במקום הטיסות חתמה החברה על הסכם קוד-שרינג עם Thalys. השירות בין בריסל לקלן שודרג בדצמבר 2002 כשרכבות ה-Thalys החלו לנסוע על מסילת הרכבת HSL 2 (מסילת רכבת בין לוון לאנס). בשנת 2003 החל שירות לנמל התעופה של בריסל. ב-2007 דויטשה באן רכשה 10% מהחברה. ב-2009 קוצר זמן הנסיעה בין בריסל וקלן ב – 19 דקות כשנפתחה מסילה חדשה – HSL 3 המקשרת בין לייז' לאאכן. בניית המסילה הושלמה בשנת 2007, אך רכבות ה-Thalys החלו להשתמש במסילה זו רק ב-2009 מכיוון שהרכבות לא צוידו באותה תקופה במערכת האיתות ETCS (לפני כן המסילה הייתה בשימוש ה - ICE, שירות הרכבות המהיר בגרמניה). TGV מדיה וקבצים בנושא Thalys בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Thalys (בצרפתית, בהולנדית, בגרמנית ובאנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של Thalys (בצרפתית, בהולנדית, בגרמנית ובאנגלית) Thalys, ברשת החברתית פייסבוק Thalys, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Thalys, ברשת החברתית אינסטגרם Thalys, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר הבית של ה - Thalys Thalys. "History". נבדק ב-2008-10-04. מסילת הרכבת HSL 1 ולט אם זונטאג, ‏רכבת מבוקשת מדי, באתר גלובס, 30 במרץ 1998 הארץ, גידול של 10% בהיצע מושבים באייר פראנס, באתר הארץ, 19 באפריל 2001 דרור מרום, ‏אייר-פראנס ביטלה את טיסות פאריס-בריסל; תחליפן בנסיעה ברכבת, באתר גלובס, 22 באפריל 2001 מסילת הרכבת HSL 2 מסילת הרכבת HSL 3
לינדה קריסטל

לינדה קריסטל (בספרדית: Linda Cristal;‏ 22 בפברואר 1931 – 27 ביוני 2020) הייתה שחקנית ארגנטינאית-אמריקאית. קריסטל היא הזוכה הראשונה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה", על תפקידה בסדרת המערבונים "The High Chaparral" (אנ'), כשהפרס הוענק לה ב-1969. קריסטל נולדה בשם מרתה ויקטוריה מויה פגו בורגס ברוסאריו, ארגנטינה לאב צרפתי, ולאם איטלקייה, וגדלה באירופה איבדה את הוריה בתאונת דרכים קטלנית ממנה שרדה בשנת 1947. היא עסקה במשחק במולדתה בגיל מוקדם מאוד. את תפקידה הראשון באנגלית היא עשתה בשנת 1956 במערבון של ג'ורג' שרמן "Comanche". היא התפרסמה בראשית שנות ה-60 בזכות תפקידיה בסרט המלחמה "האלמו" של ג'ון ויין בתור המקסיקנית הצעירה פלקה אותה מציל דייווי קרוקט (ויין) והמערבון "שניים רכבו יחדיו" של ג'ון פורד בתור המקסיקנית אלנה דה לה מדריאגה. זמן קצר לאחר מכן הודיעה קריסטל על פרישתה ממשחק על מנת לגדל את שני ילדיה. היא חזרה לשחק בשנת 1967 כדי להשתתף בסדרת המערבונים "The High Chaparral". היא הופיעה בסדרה במשך 4 עונות בתפקיד ויקטוריה מונטויה-קנון, תפקיד עליו היא זכתה בשנת 1969 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה. קריסטל הייתה לזוכה הראשונה בהיסטוריה של קטגוריה זו במסגרת טקס גלובוס הזהב. את הופעתה האחרונה לפני פרישתה הסופית מהתעשייה עשתה קריסטל בשנת 1974 בסרט הפעולה של ריצ'רד פליישר "מר מג'סטיק" לצידו של צ'ארלס ברונסון. מדיה וקבצים בנושא לינדה קריסטל בוויקישיתוף לינדה קריסטל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לינדה קריסטל, באתר AllMovie (באנגלית) לינדה קריסטל, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) Interview with Linda Cristal ביוגרפיה
אלעד זכאי

אלעד זכאי (נולד ב-26 בינואר 1981) הוא במאי, תסריטאי ועורך תוכן ישראלי. אביו, ישראל זכאי, הוא עיתונאי ועורך לשעבר בעיתון "מעריב"; אמו, רות זכאי, היא מחנכת. אלעד הוא הבכור ולו אחות ואח. אלעד זכאי נולד בתל אביב וגדל בהרצליה, למד בתיכון ׳יגאל אלון לאמנויות׳ ברמת השרון וסיים בגרות באמנות פלסטית. פרויקט הגמר שלו בתיכון היה תערוכת צילומים הומואירוטית, שזכתה לתהודה רבה. תמונה מהתערוכה, בה נראים שני דתיים מתנשקים על רקע הכותל, התפרסמה על שער עיתון "הזמן הוורוד" בשנת 1999 מייד אחרי הצבא הפיק וערך ברדיו ללא הפסקה FM103 את תוכניותיהם של שמוליק טיאר, ורדה רזיאל-ז'קונט, אילון בן יוסף, פרופ׳ רפי קרסו ואחרים. במקביל, הקים את המערך הסלולרי של התחנה. הוא עזב את הרדיו לזמן מה על מנת להקים את Kik – טלוויזיה לצעירים באינטרנט, מיזם של ירון דוידוב וחנה גרטלר, בו התגלה אסי עזר. בגיל 24 עבר לטלוויזיה והחל לערוך בפועל את תוכנית הנוער "אקזיט" בערוץ 10. זכאי הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2010) ולומד כעת (2014) לתואר שני בקולנוע. הוא השתתף בפרויקט הסרטים הישראלי-גרמני fucking different של יאיר הוכנר, במסגרתו כל במאי ביים סרט על תפיסת המיניות ההפוכה לו. זכאי כתב את התסריט וביים את הסרט Blood Money ‏ (2008, 15 דקות). בסרט משחקות אוולין הגואל, אליענה בקייר והזמרת שורטי. הסרט הוקרן במסגרת הפנורמה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2009. סרט הגמר שלו הוא "בן חוזר הביתה" (2010, 28 דקות, Ben is Back) העלילה עוסקת במסע אפל המתרחש לילה אחד בו אם (ריטה) אוספת את בנה (לי בירן) מבית חולים פסיכיאטרי ומנסה להציל את משפחתה מטירופו של הבן שמנהל קשר מעוות עם מורתו (ליאת גליק). זהו תפקידו הראשון כשחקן של לי בירן. הסרט נתמך על ידי קרן מקור והרשות השנייה; הוא שודר בערוץ 2 (קשת); "בן חוזר הביתה" השתתף בפסטיבלי קולנוע רבים ובהם הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, תל אביב וכן בפסטיבל הקולנוע ירושלים. עיקר עבודתו של זכאי היא בבימוי טלוויזיה: זכאי ערך את התוכן וביים את הסדרה הדוקומנטרית "המילה הכי" בטלוויזיה החינוכית (2011-2010). באותן שנים ערך את התוכן וביים את "מפונקים" - דוקו-ריאליטי קומי בשני חלקים בהנחיית עינת ארליך ופרופ' עמוס רולידר. התוכנית עוסקת בילדים שגרים עם הוריהם עד לגיל מבוגר. הוא ביים שבע עונות של התוכנית "יום בחיי" (2014-2007) בהוט בידור ישראלי, בה כל פרק מלווה ידוען במהלך יום בחייו. זכאי ביים את תוכנית האירוח של גיל ריבה בערוץ 10, שמועמדת השנה (2014) לתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר בטקס פרסי הטלוויזיה 2013 בנוסף זכאי ביים פרקים לתוכנית "משפחה חורגת" (רשת), את התוכנית "רוצים הביתה" (קשת), טקס פרסי מלכות היופי וספיישלים דוקומנטריים רבים. בסוף 2014 תעלה סדרה דוקו קומית שזכאי ערך וביים, "אין כמו בארץ", שעוסקת בטיולים מאורגנים לחו"ל. זכאי ביים קליפים לזמרים רבים, בהם: מיכל אמדורסקי, גלי עטרי וסגיב כהן, עומר אדם, חן אהרוני, הראל סקעת, הראל מויאל, ארי גורלי, משה פרץ, עברי לידר, שלומי סרנגה ושירה גבריאלוב. הקליפ "עץ ירוק מפלסטיק" שביים למרגלית צנעני, בהשתתפות עמוס לביא, זכה בפרס קליפ השנה של ערוץ 24 ב-2009. אלעד זכאי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אלעד זכאי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלעד זכאי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי קורות חיים, באתר של קנלר הסרט "בן חוזר הביתה"
לורנצו לוטו

לורנצו לוטו (באיטלקית: Lorenzo Lotto‏; סביבות 1480, ונציה – 1557, לורטו) היה צייר איטלקי בתקופת הרנסאנס. סגנונו חריג יחסית, ומאחר ועיקר פעילותו הייתה בערים פרובינציאליות בצפון איטליה, איננו ידוע כמו המקבילים שלו באותה התקופה שפעלו בעיר הולדתו ונציה דוגמת ג'ורג'ונה או טיציאן. נהוג לסווגו כחלק מהאסכולה הוונציאנית של אותה תקופה, לאור ההשפעה המורגשת של בליני וג'ורג'ונה על יצירותיו בתחילת דרכו. צייר בעיקר נושאים דתיים. הביוגרפיה של לוטו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. מדונה עם ילד, סנט פיטר מורונה ותורם (1503), מוזיאון קאפודימונטה (אנ'), נאפולי. סנטה כריסטינה אל טיברונה (1504–1506), ציור מזבח בכנסיית סנטה כריסטינה אל טיברונה, טרביסו (אנ'), ונטו. אלגוריה על מידה טובה ומידה רעה (1505), הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון די. סי., ארצות הברית. מדונה עם ילד וקדושים (1505), הגלריה הלאומית של סקוטלנד, אדינבורו, סקוטלנד. הפוליפטיך ברקאנאטי (1506–1508), המוזיאון האזרחי וילה קולורדו מלס, רקנאטי. אדם צעיר כנגד מסך לבן (1506), המוזיאון לתולדות האמנות, וינה. מדונה עם ילד והקדושים פלאביאן ואונופריוס (1508), גלריה בורגזה, רומא. ההשתנות (1510–1512), המוזיאון האזרחי וילה קולורדו מלס (אנ'), רקאנאטי. האלטרפיס של מרטינגו (1513–1516), כנסיית סן ברתלומאו וסטפאנו, ברגמו. סוזנה והזקנים (1517), גלריית אופיצי, פירנצה. דיוקן לוצ'ינה ברמבאטי (1518), אקדמיית קררה, ברגמו. מדונה עם ילד והקדושים רוש וסבסטיאן (1518), הגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה. האלטרפיס של כנסיית רוח הקודש (1521), כנסיית רוח הקודש (אנ'), ברגמו סגידת הילד (1523), הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון די. סי., ארצות הברית. פורטרט של זוג נשוי (1524), מוזיאון ההרמיטאז', סנקט פטרסבורג, רוסיה. ישו נושא את הצלב (1526), מוזיאון הלובר, פריז. דיוקן אנדריאה אודוני (1527), האוסף המלכותי (אנ'), לונדון דיוקן ג'נטלמן עם כף אריה (1527), המוזיאון לתולדות האמנות, וינה. סנט ניקולס מבארי (1527), קרמיני (אנ'), ונציה. דיוקן של גבר צעיר בבגד אדום במוזיאון לתולדות האמנות בוינה דיוקן של חוקר בגלריית האקדמיה המדונה והילד וקדושים נוצריים בגלריה הלאומית של סקוטלנד מדיה וקבצים בנושא לורנצו לוטו בוויקישיתוף לורנצו לוטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לורנצו לוטו, באתר MusicBrainz (באנגלית) לורנצו לוטו, באתר Discogs (באנגלית)
חורש לזכר עולים מצפון אמריקה שנפלו במערכות ישראל

החורש לזכר עולים מצפון אמריקה שנפלו במערכות ישראל והאנדרטה שלצידו מוקדשים לזכרם של עולים מארצות הברית ומקנדה ובני משפחותיהם ותיירים מארצות אלו, שנפלו במהלך שירותם בצה"ל או בפעולות איבה. החורש והאנדרטה ממוקמים בפארק יצחק רבין, על גבי גבעה הצופה ממערב על שער הגיא, כשישה קילומטרים מצפון לבית שמש. החורש ניטע על ידי התאחדות עולי אמריקה וקנדה בישראל (AACI) בסיוע קרן קיימת לישראל. העצים הראשונים בו ניטעו לאחר מלחמת ששת הימים. האנדרטה ניצבת בשולי החורש. היא כוללת כותל זיכרון שנבנה על גבי סלעי המקום, שלפניו רחבה מרוצפת. על גבי הגדר שבחזית הרחבה נקבע סמל ההתאחדות. בשני קצות כותל הזיכרון קבועים לוחות הנושאים את שם האתר בעברית ובאנגלית. ביניהם נקבעו לוחות שעליהם שמות הנופלים, 310 במספר, בעברית ובאנגלית, בצירוף שנות נפילתם. הם נפלו החל בקרב תל-חי בשנת 1920 ועד ימינו. מדי שנה מקיימת התאחדות עולי אמריקה וקנדה בישראל טקס זיכרון באתר. בקרבת האנדרטה ממוקם אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל. מדיה וקבצים בנושא חורש לזכר עולים מצפון אמריקה שנפלו במערכות ישראל בוויקישיתוף החורש והאנדרטה באתר יזכור (כולל רשימת השמות שעל האנדרטה) החורש (אורכב 14.02.2014 בארכיון Wayback Machine) באתר התאחדות עולי אמריקה וקנדה בישראל נכון לשנת 2013.
אנדרטת גדוד 51

אנדרטת גדוד 51 ניצבת בצפון הנגב ומנציחה את קרבות גדוד 51 במלחמת העצמאות ואת חלליו. גדוד 51 הוקם בדצמבר 1947 ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי בקרבות במרחב תל אביב, על הדרך לירושלים ובפריצת הדרך לנגב. במלחמה נפלו 111 מחייליו. לימים הועבר הגדוד תחת פיקודה של חטיבת גולני. האנדרטה ניצבת על גבי גבעת ארנון – לשעבר גבעה 113, בצד כביש 232 וכקילומטר ממערב לקיבוץ נגבה. זו הייתה אחת מארבע גבעות שהוחזקו על ידי הצבא המצרי וכונו "משלטי הצומת", אשר חסמו את הדרך הראשית לנגב. הגדוד כבש גבעה זו במהלך מבצע יואב באוקטובר 1948. היא נקראת על שם לוחם הגדוד יעקב ארנון שנפל בקרב הכיבוש שלה. האנדרטה ניצבת ברחבה מוקפת גדר בראש הגבעה, שאליה מובילות שלוש מדרגות. במקור, ב-1949, הוצב בה עמוד אבן מרובע בודד הנושא את שם הגבעה ואת פרטי הקרב בה. לימים הורחבה האנדרטה. כיום ניצב לפני העמוד המקורי לוח אבן, ועליו שם האנדרטה וכתובת המונה את מערכות הגדוד במלחמת העצמאות. בצידי הרחבה שסביב הוצבו ארבעה עמודי אבן נוספים, הנושאים את שמות חללי הגדוד במלחמת העצמאות. ברחבה הוצבו גם תורן דגל וכן להבת זיכרון. אנדרטת גדוד 53 אנדרטת גדוד 52 מדיה וקבצים בנושא אנדרטת גדוד 51 בוויקישיתוף האנדרטה באתר יזכור האנדרטה באתר גבעתי גדוד 51 באתר גבעתי
אגם אנריקיו

אגם אנריקיו (בספרדית: Lago Enriquillo) הוא אגם מלח ברפובליקה הדומיניקנית. שטחו 375 קמ"ר, והוא האגם הגדול ביותר באיים הקריביים. בגובה של 27 מטר מתחת לפני הים, הוא גם המקום הנמוך ביותר באיים הקריביים. מאז ראשית המאה ה-21 התרחב שטחו של האגם ובין 2004 ל-2013 הכפיל את שטחו. האגם קרוי על שם אנריקיו, ממנהיגי הטאינו באזור, שמרד בספרדים במאה ה-16. האגם מצוי בעמק ביקוע שנוצר לפני כמיליון שנים בהעתק העתק אנריקיו-פלאנטן גארדן. אגן הניקוז שלו כולל 10 נחלים. אלה שזורמים מצפון הם נחלים איתנים, ואלה שזורמים מדרום הם נחלים אכזבים. האגם עצמו אינו מתנקז לנחלים אחרים. באגם אי אחד, קבריטוס (Cabritos). בעבר היו בו שני איים נוספים, ברבריטה ואיסליטה, אך הם שקעו ב-2011, בעקבות עליית מפלס האגם. באגם חיים תנינים אמריקניים ופלמינגואים אמריקניים. בראשית המאה ה-21 החל לעלות מפלס מי האגם, וכתוצאה מכך גדל שטחו באופן משמעותי. בשנת 2004 היה שטחו 164 קמ"ר, ובשנת 2013 כבר היה שטחו למעלה מפי שניים מכך, 375 קמ"ר. הדעות באשר לסיבות לעליית המפלס חלוקות. בין הסיבות האפשריות נמנו גידול בכמות המשקעים, עלייה בסחף הזורם לאגם בשל בירוא יערות ואקלים מתון יותר, שגרם לקצב התאדות איטי יותר של מי האגם. עליית המפלס הציפה שטחים חקלאיים רבים באזור, וחקלאים רבים איבדו את פרנסתם. גם אם ירדו מי המפלס בעתיד, לא יהיו עוד האדמות ראויות לעיבוד חקלאי, בשל המלחת מי התהום. ההצפות מאיימות גם על העיר בוקה דה קאצ'ון, שכמה מבתיה כבר הוצפו. מדיה וקבצים בנושא אגם אנריקיו בוויקישיתוף רנדל ארצ'ינולד, האגם הגדול באיים הקריביים יצא משליטה ומציף שדות, חוות ומטעים, באתר הארץ, 13 בינואר 2014
מנזר ההשתנות

מנזר ההשתנות (יוונית Μονη Μεταμορφωσεως) הוא מנזר יווני-אורתודוקסי השוכן בחלקה הצפוני של פסגת הר תבור, צפונית-מערבית לכנסיית ההשתנות הקתולית, ומוקדש למעמד ההשתנות של ישו. ערך מורחב – ההשתנות ההשתנות הייתה אירוע בחייו של ישו המדווח בשלוש הבשורות הסינופטיות (הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי לוקס), ואשר במהלכו השתנה על פסגת הר: "ומקץ ששת ימים לקח לו ישוע את-פטרוס ואת-יעקב ואת-יוחנן אחיו ויעלם בדד על-הר גבוה; וישתנה לעינהם ויזהירו פניו כשמש ובגדיו כאור הלבינו; והנה נראו אליהם משה ואליהו והם מדברים איתו; ויען פטרוס ויאמר אל-ישוע אדוני טוב לנו להיות פה אם-טוב בעיניך נעשה פה שלוש סוכות לך אחת ולמשה אחת ולאליהו אחת; עודנו מדבר והנה ענן-אור הצל עליהם והנה-קול מתוך הענן אומר זה-בני ידידי אשר רציתי בו אליו תשמעון; ויהיה כשמוע התלמידים ויפלו על פניהם ויראו מאוד; ויגש ישוע ויגע-בם ויאמר קומו אל-תיראו; וישאו עינהם ולא יראו איש בלתי ישוע לבדו; וברדתם מן-ההר צוה עליהם ישוע לאמור לא תגידו לאיש את-דבר המראה עד אם-קם בן-האדם מעם המתים." (הבשורה על-פי מתי, י"ז, 1-9) אף שבברית החדשה נאמר שמעמד ההשתנות התרחש על "הר גבוה", רוב העדות ממקמות אותו על הר תבור, אשר נזכר בתנ"ך מספר פעמים כנקודה רמה ואסטרטגית החולשת על דרך הים, וכאתר פולחן קדום (לדוגמה: ספר יהושע, פרק י"ט, ספר ירמיהו, פרק מ"ו, ספר הושע, פרק ה', פסוק א' וספר תהילים, פרק פ"ט). כנסיית המנזר מוקדשת לנביא אליהו, והיא נבנתה בשנות ה-60 של המאה ה-19 מעל שרידיו של מבנה מימי הביניים. מבנה קדום זה הוקם, אולי, בידי נזירים אורתודוקסים שנדחקו מהמתחם הצלבני שמדרום לו, או שהוקם בידי נזירים יוונים-קתולים (טענה זו תמוהה שכן תחילתה של הכנסייה היוונית-קתולית מאוחרת יותר). ב-1912 כוסו קירות הכנסייה בפרסקאות, ושנה זו מופיעה מעל דלת הכניסה למתחם. הרומנים-האורתודוקסים טוענים כי הכנסייה הוקמה על ידם בכספי מאמיניה של כנסייה זו, והיא הועברה לימים לידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים. צפונית-מערבית לכנסייה שוכנת מערת מלכי-צדק, מלך שלם, שכן מסורת נוצרית ממקמת את פגישתו עם אברהם באתר. המערה הייתה ידועה לעולי רגל נוצרים בימי הביניים. כנסיית ההשתנות הוצאת אריאל, מדריך לאתרים נוצריים בישראל, כרך 85-87, 1992, עמ' 131. דוד רפ, הכנסיות היפות בישראל, הוצאת מפה, 2011‏ISBN 9789655211221, עמ' 74. מדיה וקבצים בנושא מנזר ההשתנות בוויקישיתוף מספר עדות פרוטסטנטיות ממקמות את האירוע בקרני חיטין. דוד רפ, הכנסיות היפות בישראל, הוצאת מפה, 2011‏ISBN 9789655211221, עמ' 74. הוצאת אריאל, מדריך לאתרים נוצריים בישראל, כרך 85-87, 1992, עמ' 131. ספר בראשית, פרק י"ד, פסוקים י"ח–כ'
ג'ני טוראל

ג'ני טוּראל (באנגלית: Jennie Tourel; ‏ 23 ביוני 1900 – 23 בנובמבר 1973) הייתה זמרת אופרה אמריקאית ממוצא יהודי-רוסי שהתפרסמה גם באופרה וגם ברסיטלים. נולדה בשם ג'ני דוידוביץ' בוויטבסק שבאימפריה הרוסית. כילדה היא ניגנה בחליל ואחרי כן למדה נגינה בפסנתר. אחרי המהפכה הרוסית עזבה משפחתה היהודית את רוסיה והתיישבה באופן זמני בדנציג. מאוחר יותר הם עברו לפריז, שם היא המשיכה ללמוד פסנתר ושקלה לפתוח בקריירה של הופעות בקונצרטים כפסנתרנית. באותה תקופה התחילה ללמוד פיתוח קול אצל ריינלדו האן ואנה אל-טור והחליטה להקדיש את עצמה לזמרה מקצועית. נאמר עליה שהיא שינתה את שם משפחתה לטוראל על ידי החלפת סדר ההברות של שם מורתה אנה אל-טור, אבל היא הכחישה זאת. פתיחת מסע ההופעות האופראי באירופה של ג'ני טוראל הייתה ב"אופרה הרוסית" (Opéra Russe) (צר') בפריז ב-1931. ב-9 באפריל 1933 היא שרה באופרה-קומיק בפריז את כרמן באופרה "כרמן" של ז'ורז' ביזה. היא שרה גם את תפקידי ז'קלין (ב"הרופא בעל כורחו" (אנ') של שארל גונו), שרלוט ("ורתר", מאת ז'יל מאסנה) ומרסלינה ("נישואי פיגארו") ב-1940. את המסע הראשון שלה בארצות הברית פתחה בבית האופרה העירוני בשיקגו בתפקיד לורנזאצ'ו מאת ארנסט מורה (Ernest Moret) ב-1930. הקריירה שלה במטרופוליטן אופרה הייתה קצרה. היא התחילה להופיע שם במאי 1937 בתפקיד מיניון והופיעה במשך כמה עונות בשנות ה-40 כרוזינה, אדלג'יזה וכרמן. ב-1940, זמן קצר לפני כיבוש פריז על יד גרמניה הנאצית, היא עברה לליסבון ובסופו של דבר היגרה לארצות הברית. היא קיבלה אזרחות אמריקאית ב־1946. ב-1951 היא גילמה את תפקיד בבה הטורקית באופרה של איגור סטרווינסקי דרכו של הולל. היא הייתה המבצעת הראשונה של שירים מאת ליאונרד ברנשטיין (כולל מחזור השירים "אני שונא מוזיקה (I Hate Music‏ 1943 וכן שירים מאת פרנסיס פולנק ופאול הינדמית. כמו כן שרה בביצוע הבכורה העולמי של הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש", בדצמבר 1963 בישראל. בשנת 1950 ביקרה יחד עם ברנשטיין בישראל בעיצומה של תקופת הצנע והשניים הופיעו בתזמורת הפילהרמונית. בשנים שלאחר מכן התמקדה ג'ני טוראל ברסיטלים והופעות עם תזמורת, והצטיינה, במיוחד, ברפרטואר צרפתי. היא גם לימדה בבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק ובפסטיבל המוזיקה של אספן בקולורדו. ההופעה האחרונה שלה באופרה הייתה בתפקיד דוניה מרטה (Doña Marta) בפרמיירה העולמית של האופרה "אלמנה שחורה" של תומאס פסטיירי (Thomas Pasatieri), באופרה של סיאטל ב-1972. היא נפטרה ב-23 בנובמבר 1973 בניו יורק. מדיה וקבצים בנושא ג'ני טוראל בוויקישיתוף ג'ני טוראל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ני טוראל, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ני טוראל, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ני טוראל, באתר Yandex.Music (ברוסית) ג'ני טוראל, באתר Discogs (באנגלית) ג'ני טוראל (1900-1973), דף שער בספרייה הלאומית Laura Williams Macy, The Grove Book of Opera Singers
אנה אל-טור

אנה סמוילובנה איסקוביץ (ברוסית: Анна Самойловна Исакович;‏ 4 ביוני 1886, אודסה – 30 במאי 1954, אמסטרדם), שנודעה בשם הבמה אנה אֵל-טוּר (Анна Эль-Тур), הייתה זמרת ומחנכת צרפתיה ממוצא יהודי-רוסי. אל-טור נולדה בעיר אודסה. אביה, שמואל איסקוביץ (1859–1910), היה בעל בית המרחץ המפורסם בעיר. היא סיימה את לימודיה בקונסרבטוריון ע"ש רימסקי קורסקוב בבירה סנקט פטרבורג במגמת פסנתר אצל המורה אנה יסיפובה ובמגמת זמרה. אחרי תום לימודיה אלה המשיכה ללמוד בלייפציג שבגרמניה. ב-1908 ערכה מסע הופעות מוצלח באנגליה עם הכנר יאן קובליק, עם רפרטואר רוסי ברובו. כשחזרה לרוסיה הופיעה בפטרבורג והלהיבה את צזאר קואי, שאמר לה: "אני מאמין בהצלחה שלך בעתיד. יש לך קול, הכשרה נהדרת, כישרון מוזיקלי נדיר ומזג סוער ולבסוף יכולת דקלום יוצאת דופן". בשנים 1913–1920 לימדה במוסקבה, ולאחר מכן עזבה את רוסיה. בשנים 1922–1925 היא לימדה בברלין, ואחרי כן מ-1925 ועד 1948 בפריז. ב-1948 היא מונתה לפרופסור בקונסרבטוריון באמסטרדם. בין תלמידיה נחשבת במיוחד ג'ני טוראל (נאמר על טוראל שהיא שינתה את שם משפחתה לטוראל על ידי החלפת סדר ההברות של שם מורתה, אבל היא הכחישה זאת). אנה אל-טור, באתר AllMusic (באנגלית) Laura Williams Macy, The Grove Book of Opera Singers