laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וריד הזרוע והראש

וְרִיד הַזְּרוֹעַ וְהָרֹאשׁ (TA: vena brachiocephalica), הקרוי לעיתים גם הַוְּרִיד הָאַלְמוֹנִי (vena innominata), הוא וריד גדול בבינה המנקז את הראש והיד. ראשיתו של הווריד היא בהתמזגותם של וריד הצוואר הפנימי והווריד התת-בריחי בגובה מפרק החזה והבריח. וריד הזרוע והראש השמאלי, הארוך יותר ממקבילו הימני, מתמזג עם הווריד הימני, מאחורי החיבור בין סחוס הצלע הראשונה לידית עצם החזה, ליצירת הווריד הנבוב העליון. הווריד הימני, שאורכו 2.5 ס"מ, יוצא ממפרק החזה והבריח בזווית כמעט אנכית. מיקומו קדמית ומימין לגזע הזרוע והראש. לימינו עצב הסרעפת והאדר. לעומתו, הווריד השמאלי, שאורכו 6 ס"מ, יורד באלכסון מטה וימינה, מאחורי החצי העליון של ידית עצם החזה, עד למפגשו עם הווריד הימני. הווריד השמאלי מופרד מידית עצם החזה על ידי שריר עצם החזה ועצם הלשון, שריר עצם החזה והתריס ושאריות התימוס. מאחוריו שלושת העורקים הגדולים היוצאים מקשת אבי העורקים, יחד עם העצב התועה ועצב הסרעפת. לעיתים הווריד השמאלי ממוקם גבוה יותר, קדמית לקנה הנשימה. מלבד וריד הצוואר הפנימי והווריד התת-בריחי, מתנקזים אל וריד הזרוע והראש וריד החוליות, המתנקז אליו מיד בראשיתו, וריד החזה הפנימי, המתנקז אליו מלמטה, ווריד התריס התחתון, המתנקז אליו מלמעלה. בנוסף, הווריד הבין-צלעי העליון השמאלי מתנקז אל וריד הזרוע והראש השמאלי. וריד הזרוע והראש השמאלי נוצר מהשקה בין הוורידים העיקריים (הקרדינליים) הקדמיים הימני והשמאלי, כאשר מתנוון החלק הזנבי של הווריד השמאלי מביניהם. ערך זה הוא קצרמר בנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טום שטארקה

טום פטר שטארקה (בגרמנית: Tom Peter Starke; נולד ב-18 במרץ 1981 בפרייטאל שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער. שטארקה שיחק במועדוני הנוער של שטאל פרייטאל ודינמו דרזדן. לאחר מכן, השתייך שטארקה לבאייר לברקוזן בין השנים 1999-2006, אך שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, והושאל להמבורג לתקופות קצרות. בשנת 2006 עבר לפאדרבורן 07 ותפס בה מקום של קבע בהרכב, ובהמשך גם בדיסבורג ובהופנהיים, בהן היה שחקן הרכב קבוע. בשנת 2012 עבר לבאיירן מינכן ומתפקד בעיקר כשוער מחליף, וממעט לשחק. הופעתו הראשונה במדי באיירן מינכן בבונדסליגה התרחשה במרץ 2013, נגד הופנהיים, קבוצתו לשעבר. בהופעה אחרת שלו, הדף שטארקה פנדל של טימי סימונס עם ראשו במשחק מול נירנברג. בשלהי עונת 2016/17 קיבל שטארקה את המקום בהרכב באיירן מינכן, לאחר פציעותיהם של שני השוערים הבכירים מנואל נוייר וסוון אולרייך. במשחק הליגה של באיירן מינכן מול דרמשטאדט 98 הציג שטארקה יכולת טובה כששמר על שער נקי והדף פנדל מרגליו של חמיט אלטינטופ. לאחר מכן ערך שתי הופעות נוספות, כאשר האחרונה בהן הייתה בניצחון 4-1 על פרייבורג במחזור האחרון של העונה. שטארקה פרש מכדרוגל בתום עונה זו, על אף שהוצע לו על ידי באיירן מינכן להאריך את החוזה בשנה נוספת. לשטארקה 13 תארים במדי באיירן מינכן, על אף שעמד בשער הקבוצה עשר פעמים בלבד בכל המפעלים בחמש עונותיו בקבוצה. בספטמבר 2017, מספר חודשים לאחר פרישתו של שטארקה, נפצע השוער הראשי של באיירן מינכן מנואל נוייר, והושבת לתקופה של מספר חודשים. עקב מצוקת השוערים שנוצרה בגין פציעתו של נוייר, שטארקה נענה להצעה של באיירן מינכן לחזור מפרישתו ולהצטרף לקבוצה כשוער שני בהייררכיה לאחר סוון אולרייך. שטארקה עמד בשער בעונה זו פעמיים, וזכה עם הקבוצה באליפות. שטארקה השתייך לסגל של נבחרת גרמניה עד גיל 21 וצבר 12 הופעות, אך מעולם לא השתייך לסגל הנבחרת הבוגרת. באיירן מינכן אליפות גרמניה (6): 2012/13, 2013/14, 2014/15, 2015/16, 2016/17, 2017/18 הגביע הגרמני (3): 2012/13, 2013/14, 2015/16 ליגת האלופות: 2013 הסופר קאפ האירופי: 2013 אליפות העולם לקבוצות כדורגל 2013 הסופר קאפ הגרמני (2): 2012, 2016 מדיה וקבצים בנושא טום שטארקה בוויקישיתוף טום שטארקה, ברשת החברתית פייסבוק טום שטארקה, באתר Transfermarkt טום שטארקה, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) טום שטארקה, באתר Soccerway טום שטארקה, באתר WorldFootball.net טום שטארקה, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt סטטיסטיקת קריירה באתר kicker.de (בגרמנית)
גומא נאכל

גומא נאכל (שם מדעי: Cyperus esculentus), המכונה גם "אגוז נמר", הוא צמח עשבוני רב שנתי ממשפחת הגמאיים שפקעותיו משמשות למאכל. הוא צמח בר, צמח תרבותי וגם עשב שוטה. משפחת הגמאיים נפוצה ברובו של חצי הכדור המזרחי, בין היתר בדרום אירופה, באפריקה, במדגסקר, במזרח התיכון ובתת היבשת ההודית. מוצאים אותו לרוב בקרקע לחה כגון בשדות אורז ובוטנים וכן בדשאים מושקים היטב ובמגרשי גולף. מגדלים גומא למאכל במדינות רבות ברחבי העולם. במצרים מגדלים אותו מאז העת העתיקה. שורשי הצמח נמצאו מצפון לאסואן ותוארכו ל-16,000 לפנה"ס. פקעות מיובשות נמצאו בקברים מהאלף השלישי לפנה"ס. הוא נקרא במצרים ובלוב "גרעיני אל עזיז" (חב עזיז), על שם הח'ליף מהשושלת הפאטמית שאהב לאכול את הפקעות. כמו כן נמצאו עדויות לגידול תרבותי של גומא נאכל במשך מאות בשנים באירופה. הצמח הוא צמח פולש באוקיאניה, במקסיקו, באזורים מסוימים של ארצות הברית ובקריביים, אליהם הגיעו הזרעים. זהו צמח רב-שנתי שגובהו עד 90 ס"מ ובעל גבעול יחיד. הרבייה על ידי זרעים, קני שורש ופקעות. הגבעול משולש. העלים המוארכים סיביים ורוחבם עד 1 ס"מ. התפרחת היא מסוג שיבולית. צבע החפים זהוב. קוטר הפקעות עד 2 ס"מ וצבען צהוב עד שחור. מצמח יחיד יכולות להתפתח עד אלפי פקעות בעונה אחת. השורשים סבוכים עם קני שורש ופקעות. בקור רוב חלקי הצמח קמלים למעט הפקעות, שחלקן נובט עם בוא האביב. שאר הפקעות נותרות רדומות בקרקע וייתכן שינבטו בשנה אחרת. כשפקעת נובטת, צומחים ממנה קני שורש חדשים רבים שבקצותיהם פקעות הקרובות לפני הקרקע. מהן צומחים הגבעולים והעלים וגם השורשים הסיביים. בתום העונה הפקעת המקורית מתפרקת. ההאבקה נעשית על ידי הרוח והיא דו-ביתית (מצמח זכרי לצמח נקבי). ביפן מרבים אותו באמצעות קני השורש. הצמח זקוק לאקלים ממוזג. הוא מסתגל בקלות לסוגי אקלים וקרקעות שונים. הפריחה מתחילה כשאורך היום הוא 12-14 שעות. גומא נאכל עמיד לבצורת ולשטפונות ולקור עד 5- מעלות צלזיוס. כשהצמחים צעירים וקטנים קשה להבדיל בינם לבין עשבים שוטים אחרים. קשה לעקור אותם. קני השורש מגיעים לאורך של עד 60 ס"מ, ואם משאירים ולו פקעת אחת, הצמח יתחדש בקלות. פקעותיו של הגומא הנאכל משמשות להזנת בעלי חיים, כמנת תוספת או כחטיף. במדינות היספניות מכינים מהן משקה דמוי חלב. באחסון הפקעת מתייבשת, תכולת העמילן שבה פוחתת ותכולת הסוכר עולה. לפקעות היבשות מרקם קשה וצריך להשרותן. טעמן אגוזי מתוק. אפשר לאוכלן כפי שהם, קלויות, מיובשות, אפויות, להכין מהן "חלב" ולהפיק שמן. את הפקעות המיובשות אפשר לטחון לקמח שמוסיפים למוצרי מאפה, לדגני בוקר ולגלידה. אפשר להכין מהן ממרח מתוק. "החלב" משמש לייצור מאכלים נטולי לקטוז, לדוגמה יוגורט. אפשר להשתמש בו גם בתעשיית הסבון. כמות העמילן האצורה בפקעת של הגומא הנאכל כמעט כפולה מזו של תפוח אדמה או בטטה באותו משקל, מקור מה שהופך את הגומא הנאכל למקור אנרגיה טוב. [דרוש מקור] בבריטניה משתמשים בפקעות, המבושלות בדרך מסוימת, כפתיון לקרפיונים. בישול זה מונע רעילות לדגים. במצרים העתיקה היו מבשלים את הפקעות בבירה, קולים או מרסקים ומערבבים עם דבש. כמו כן הפיקו מהן תרופה שנלקחה דרך הפה ועובדה, בין היתר, גם למשחה. העשן שעלה מן הצמח שימש לבישום בתים ובגדים. מדיה וקבצים בנושא גומא נאכל בוויקישיתוף גומא נאכל, באתר ITIS (באנגלית) גומא נאכל, באתר NCBI (באנגלית) גומא נאכל, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גומא נאכל, באתר Tropicos (באנגלית) גומא נאכל, באתר GBIF (באנגלית) גומא נאכל, באתר The Plant List (באנגלית) גומא נאכל, באתר IPNI (באנגלית) גומא נאכל באתר הרשימה האדומה של IUCN שם המין esculentus (שהוא נפוץ) נקבע על ידי האקדמיה ללשון העברית כ"נאכל". מקור: פרופ' עמרם אשל
מוזיקת ברברשופ

מוזיקת ברברשופ (באנגלית: Barbershop music) הוא סגנון עממי של מוזיקת א-קפלה, המושר ללא ליווי כלי נגינה. הסגנון מאופיין באקורדים מרובעים בטקסטורה מוזיקלית הומופונית בעיקרה. לכל אחד מארבעת הקולות יש תפקיד. הסולן (Lead Singer) שר את המנגינה, הטנור מלווה מעל המנגינה, הבס שר את התווים הנמוכים, והבריטון משלים את האקורד. עיבודי ברברשופ מתאפיינים בהרמוניות צפופות (Close Harmony) - צירופי צלילים במרווחים קטנים, העשויים לעיתים להישמע צורמים מחוץ להקשר ההרמוני. מחקרים מוזיקולוגיים נוטים כיום לתמוך בטענה כי מקור הסגנון הוא בשכונות האפריקניות-אמריקניות של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. בשכונות אלה, מספרות הגברים (באנגלית Barbershops) היוו - ועודן מהוות - מרכז חברתי. הפורמט של שירת הברברשופ כהרמוניה של ארבעה תפקידי שירה מוצאת את שורשיה עוד בשירת הגוספל של הכנסיות האפריקניות-אמריקניות. שירת ברברשופ מהווה כיום תחביב של זמרים (בעיקר גברים) רבים ברחבי העולם, ובמיוחד בארצות הברית, שבה נולד סגנון הברברשופ. הארגון Barbershop Harmony Society הוא ארגון-הגג הראשי המאגד את פעילותם של הרכבי ברברשופ בארצות הברית ובקנדה. בנוסף לו פועלים ארגונים נוספים שבהן משתתפים גם הרכבי נשים (Sweet Adelines International, ו-Harmony Incorporated). הרכבי ברברשופ מפורסמים מהעולם: The Dapper Dans Vocal Majority Masters of Harmony Ambassadors of Harmony בישראל פועלים מספר הרכבי ברברשופ, שהוותיקה מביניהן היא "להקת הספרים הירושלמית" אשר הוקמה ב-1983. מאז הוקמו עוד מספר הרכבים, אשר הבולט ביניהם הוא "12 טון", הפועל בניצוחו של אלכס אשד. אשד הקים גם את "ברברינה", הרכב ברברשופ ישראלי על טהרת המין הנשי. א-קפלה Barbershop Harmony Society להקת הספרים הירושלמית (אורכב 26.09.2013 בארכיון Wayback Machine) 12 טונים ברברינה (אורכב 17.03.2011 בארכיון Wayback Machine)
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2004

אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 2004 היא המהדורה ה-14 של אליפות אירופה לנבחרות צעירות שמארגנת אופ"א. הטורניר נערך בגרמניה בין ה-27 במאי ל-8 ביוני 2004. הטורניר שימש בנוסף גם כשלב המוקדמות האירופי של אולימפיאדת אתונה 2004. בנוסף לנבחרת יוון המארחת שזכתה בכרטיס אוטומטי, העפילו לטורניר שתי העולות לגמר, והנבחרת שניצחה במשחק פלייאוף שנערך בין מפסידות חצי הגמר. נבחרת איטליה זכתה בטורניר בפעם החמישית בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר בתוצאה 3-0 על סרביה. אלברטו ג'ילארדינו האיטלקי ויוהאן אלמנדר השוודי, שכבשו ארבעה שערים כל אחד במהלך הטורניר, זכו במשותף בתואר מלך השערים. ג'ילארדינו זכה בנוסף בתואר השחקן המצטיין. שלב המוקדמות התקיים בין החודשים ספטמבר 2002 לנובמבר 2003. 48 הנבחרות הצעירות שהשתתפו בטורניר חולקו לעשרה בתים (שני בתים בני ארבע נבחרות ושמונה בתים בני חמש נבחרות). עשר הנבחרות שסיימו כראשי בתים, בנוסף לשש הסגניות הטובות ביותר, העפילו לשלב פלייאוף בשיטת בית חוץ, ושמונה הנבחרות שניצחו בסיכום שני המפגשים העפילו לטורניר הגמר. גרמניה, שהדיחה בשלב זה את טורקיה, נבחרה לאחר מכן להיות הנבחרת המארחת של טורניר הגמר. נבחרת ישראל סיימה את שלב הבתים במקום השלישי של בית 1. היא סיימה את השלב עם 10 נקודות, מתחת לראש הבית צרפת וסגניתה קפריסין. רוהרשטדיון, בוכום - 22,400 מקומות ישיבה ברושווגשטדיון, מיינץ - 11,600 מקומות ישיבה אצטדיון קרל-בנץ, מנהיים - 19,200 מקומות ישיבה ניידריינשטדיון, אוברהאוזן - 8,400 מקומות ישיבה בתואר שחקן הזהב, הניתן לשחקן המצטיין בטורניר, זכה אלברטו ג'ילארדינו, שחקנה של הנבחרת הזוכה, נבחרת איטליה, ומלך שערי הטורניר (במשותף). 4 שערים איטליה אלברטו ג'ילארדינו שוודיה יוהאן אלמנדר 3 שערים פורטוגל הוגו אלמיידה שוודיה מרקוס רוזנברג 2 שערים גרמניה בנג'מין אוור איטליה דניאלה דה רוסי איטליה ג'וזפה סקאלי סרביה ומונטנגרו דאנקו לזוביץ' דף הטורניר באתר הרשמי של אופ"א
אות השומר

אות השומר הוא אות שירות המוענק על ידי משרד הביטחון מכוח החלטת ועדת השרים לענייני טקסים וסמלים, לציון חברותו של אדם בארגון השומר בין השנים 1909 ועד 1920. חלוקת האות החלה בשנת 1981. מקבלי אות השומר ששירתו בארגון לפחות שישה חודשים, היו זכאים לקבל באופן אוטומטי גם את עיטור לוחמי המדינה, שהוענק בשנת 1968. במקרה של פטירת אדם הזכאי לאות הוא יוענק לאחד מקרובי משפחתו. אות השומר באתר משרד הביטחון טקס חלוקת אות הלוחם העברי בבית הנשיא בירושלים, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים, 1968
אות ניל"י

אות ניל"י הוא אות שירות המוענק על ידי משרד הביטחון מכוח החלטת ועדת השרים לענייני טקסים וסמלים לציון חברותו של אדם בארגון ניל"י בין השנים 1915 ועד 1917. חלוקת האות החלה בשנת 1981. מקבלי אות ניל"י ששירתו בה לפחות שישה חודשים, היו זכאים לקבל באופן אוטומטי גם את עיטור לוחמי המדינה, שהוענק בשנת 1968. במקרה של פטירת אדם הזכאי לאות הוא יוענק לאחד מקרובי משפחתו. אות ניל"י באתר משרד הביטחון
עיטור ההתנדבות

עיטור ההתנדבות הוא עיטור המוענק על פי "חוק העיטורים במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר, תשל"ב-1972" על ידי מפכ"ל המשטרה לאזרח מתנדב במשמר האזרחי לאות שירות – שיש בו משום תרומה בלתי רגילה להשגת יעד מיַעדי המשמר האזרחי, במעשה בודד או בגילוי התמדה או דבקות מוֹפתית במטרה. במקרה שאין הזכאי בין החיים יוענק העיטור לקרוב משפחתו. לשון החוק באתר נבו
פינגווין עב-מקור

פינגווין עב-מקור (שם מדעי: Eudyptes pachyrhynchus) הוא מין של פינגווין מהסוג פינגווין מצויץ, שאנדמי לניו זילנד. הוא מצוי לחופי פיורדלנד והאיים הסמוכים לה, ובאי סטיוארט. מין זה תועד לראשונה על ידי הזואולוג האנגלי ג'ורג' רוברט גריי, ומשמעות שם המין היא "עב-מקור" (מורכב מהמילים היווניות pachy - עבה; ו-rhynchos - מקור). הפינגווין קרוי "טאוואקי" במאורית. המין בינוני בגודלו ביחס לשאר המינים בסוג; אורכו כ-60 ס"מ, ומשקלו הממוצע כ-3.7 ק"ג. הגב, הסנפירים, הכיפה והעורף כחלחלים-אפורים, הבטן והחזה לבנים. מהעיניים מתמשך פס צהוב, ומהעורף מתמשכת ציצת נוצות צהובה. על הראש יש פסים לבנים; בדרך כלל, יש לכל פרט בין 3 ל-6 פסים. הפינגווין ניזון בעיקר מסילוניות (שמהוות כ-85% מתזונתו של הפינגווין), סרטנאים (כ-13%) ודגים (כ-2%). אם כי ייתכן שחשיבותן של הסילוניות פחותה מתוצאות סקר זה. אוכלוסייתו של הפינגווין נמצאת בסיכון בגלל תחום התפוצה המוגבל שלה. כיום, גודל האוכלוסייה נע בין 2,500 ל-3,000 זוגות, כ-33% פחות מב-1980. מיני בעלי חיים רבים טורפים את הפינגווינים, בין השאר כלבים, חתולים, עכברים וחולדות. מדיה וקבצים בנושא פינגווין עב-מקור בוויקישיתוף פינגווין עב-מקור, באתר ITIS (באנגלית) פינגווין עב-מקור, באתר NCBI (באנגלית) פינגווין עב-מקור, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) פינגווין עב-מקור, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) פינגווין עב-מקור, באתר GBIF (באנגלית) פינגווין עב-מקור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פינגווין עב-מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN
סקאלאט

סקאלאט (באוקראינית: Скалат; בפולנית: Skałat) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. סקאלאט נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-16 כעיר אצולה פרטית, ובסמוך אליה הוקמה בשנים אלה טירה. טירה זו הוחרבה באמצע המאה ה-17 בידי הקוזקים, ובאותן שנים נערך בעיירה קרב בין הטרנסילבניים והטטרים. בשנת 1675 נהרסה העיירה בשנית במהלך מלחמת ממלכת פולין עם האימפריה העות'מאנית. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,000 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום בית ספר עברי. עם כיבוש האזור בידי ברית המועצות בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו. ב-7 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום רצחו בה אלו כ-20 יהודים. למחרת ערכו האוקראינים פוגרום גדול ביהודי העיירה, בו רצחו בסיוע הגרמנים כ-560 יהודים. בהמשך החודש הוטלו על יהודי העיירה תשלומי כופר גבוהים, והם גויסו לעבודות כפייה, שחלקן בוצעו במחנות עבודה. בסוף אוגוסט 1942 שולחו כ-600 יהודים "לא כשירים לעבודה" מהעיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ. בתחילת אוקטובר 1942 הובאו לעיירה יהודים נוספים מסביבתה. ב-21 עד 22 באוקטובר 1942 נערכה בעיירה אקציה המונית, בה עברו שוטרים גרמנים ואוקראינים בין בתי היהודים, ושילחו כ-2,700 מהם לבלז'ץ וכ-200 לינובסקה, תוך ירי ב-153 יהודים בשעת האקציה. ב-9 בנובמבר 1942 נערכה בעיירה אקציה נוספת, בה שולחו כ-1,100 יהודים מהעיירה לבלז'ץ. לאחר אקציות אלה רוכזו יהודי העיירה הנותרים בגטו סגור שהוקם בה, בו שררו רעב ומגפות. ב-7 באפריל 1943 נרצחו בבורות ירי כ-750 יהודים מהגטו שבעיירה, ובהם מי שהיו מאושפזים בבית החולים המקומי ואנשי הסגל הרפואי בו. ב-9 ביוני 1943 בוצעה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו בבורות ירי כ-500 היהודים האחרונים בו. כ-400 יהודים ששהו במחנה עבודה שהוקם בעיירה נרצחו עד 28 ביולי 1943. מבין כ-300 היהודים שהצליחו להימלט מהעיירה טרם חיסול הגטו בה, שרדו את השואה 7 אנשים. מדיה וקבצים בנושא סקאלאט בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת סקאלאט, בספריית העיר ניו יורק סקאלאט באתר מרכז מורשת יהדות פולין סקלט (Skałat), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "סקאלאט", באתר השטעטל הווירטואלי אלכסנדר קרוגלוב (רו'), סקאלאט, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 826–828), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) סקלט (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית
סרניק

סֶרניק (ביידיש: סערניק) או סרניקי (באוקראינית: Серники; בפולנית: Serniki; ברוסית: Серники) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בסמוך לגבול אוקראינה–בלארוס. בעיר, השוכנת בחבל פולסיה (אנ'), התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נוסד בשנת 1449. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,100 יהודים, למעלה מחמישית מתושביה, ופעל בה סניף של תנועת בית"ר. בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי ברית המועצות. במהלך מבצע ברברוסה נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובתחילת אוגוסט 1941 רצחו בה אוקראינים מקומיים כ-150 גברים יהודים. לאחר מכן הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה. בתחילת שנת 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו בהמשך יהודים נוספים מכפרי הסביבה. עם הגעת ידיעות על הכנת בורות לרצח יהודי האזור, ניסו להימלט מהגטו שבעיירה מספר יהודים, ואלו נורו בידי השוטרים האוקראינים ששמרו על הגטו. ב-8 בספטמבר 1942 התארגנה בעצת היודנראט המקומי בריחה המונית מהגטו שבעיירה, ובאותו לילה נמלטו ממנו כ-500 יהודים. כ-200 מהם נורו ונהרגו בשעת הבריחה. כ-550 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה נרצחו למחרת ליד הכפר סוֹלוֹמיר (רו'), כ-8 ק"מ מהעיירה. בבית עלמין הדרום הוקמה אנדרטה לזכר נספי קהילת סרניק. מילידי העיר: המו"ל הוורשאי מרדכי קפלן והמו"ל היידי הניו-יורקי יעקב מרינוב (מאַרינאָוו). גם בכפר ויצ'יבקה, הסמוך לעיירה סרניק, התקיימה עד השואה קהילה יהודית. מדיה וקבצים בנושא סרניק בוויקישיתוף סרניק באתר מרכז מורשת יהדות פולין "סרניק", באתר JewishGen (באנגלית) סרניקי (Serniki), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם סטיבן פלביסיני ומרטין דין (אנ'), סרניקי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1465–1466), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) אנדרטת המצבה לזכר קהילת סרניק באתר מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל. יעקב מרינוב בלקסיקון יידיש.
סיווג (סטטיסטיקה)

בסטטיסטיקה ובלמידת מכונה, סיווג הוא פעולה שמחלקת קבוצת עצמים לתת-קבוצות. למשל: ניתן לסווג את הילדים בכיתה לקבוצות למידה שונות, כך שכל ילד יהיה בקבוצת לימוד אחת. דוגמה נוספת: ניתן לסווג קבוצת תפוחים לפי הזנים השונים שלהם. האלגוריתם שמבצע את הסיווג מכונה כלל סיווג. לעיתים, כמו בדוגמה הראשונה, אין סיווג "נכון". במקרים אחרים (כמו בדוגמה השנייה) פעולת הסיווג אמורה לחקות חלוקה שאינה תלויה בפעולת הסיווג עצמה, ואז כלל הסיווג נקרא מסווג. באופן יותר פורמלי, כלל סיווג הוא פונקציה f {\displaystyle f} מקבוצת העצמים X {\displaystyle X} לקבוצת הקטגוריות Y {\displaystyle Y} , שהיא על, אבל בדרך כלל לא חד חד ערכית (הסיווג הטריוויאלי). אם קיים סיווג אמיתי g : X → Y {\displaystyle g:X\rightarrow Y} , ו- f {\displaystyle f} אמור למזער את ההבדל d ( f , g ) {\displaystyle d(f,g)} , תחת מטריקה מתאימה, אזי כלל הסיווג נקרא מסווג. מקום מיוחד שמור למסווגים דו-ערכיים. אלו מסווגים מהסוג הפשוט ביותר: הם מחלקים את כל העצמים בקבוצה לאחת משתי תת-קבוצות. קיימות דרכים רבות להעריך את הקרבה בין פלט המסווג לבין החלוקה האמיתית, (קרי: מטריקות על מרחב המסווגים), בפרט למסווגים דו-ערכיים. ראו פירוט בערך: מדדי הערכה למסווג דו-ערכי. מסווגים המחלקים את הקבוצה ליותר משתי תת-קבוצות נקראים מסווגים רב-ערכיים, והניתוח המתמטי שלהם מסובך יותר. שיעור שגיאה בייסיאני רגרסיה לוגיסטית מדיה וקבצים בנושא סיווג בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סטטיסטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם קאופמן

אברהם קאופמן (22 בנובמבר 1885 - 25 במרץ 1971) היה רופא יהודי יליד אוקראינה שחי ופעל בסין בכלל ובחרבין בפרט והתיישב בסוף חייו בישראל. הוא היה פעיל ציוני, שתרם להתיישבות היהודית באימפריה היפנית, ועזר להגן על עשרות אלפי היהודים שחיפשו מקלט מהנאצים במזרח אסיה במהלך מלחמת העולם השנייה. כתוצאה מקשריו עם הרשויות היפניות במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת סין–יפן השנייה, הוא נחטף, נעצר ונאסר על ידי הרשויות הסובייטיות מיד לאחר המלחמה. הוא נכלא במחנה גולאג משנת 1945 עד 1956. רשויות ישראליות פעלו לזרוז עלייתו לישראל. לאחר שחרורו של קאופמן מהגולאג בשנת 1956, הוא עבר לקרגנדה, קזחסטן, וב-25 במרץ 1961 עלה לישראל יחד עם בנו תיאודור (טדי). ד"ר קאופמן בילה את שארית חייו כרופא המתמחה ברפואת ילדים תחת ההסתדרות, ונפטר בתל אביב בשנת 1971. אברהם קאופמן נולד ליוסף סלמנוביץ קאופמן (Yosef Zalmonovich Kaufman) בשנת 1885 במגלין, כפר יהודי זעיר ליד צ'רניהיב שבאוקראינה (כיום אזור זה חלק של רוסיה). הוא היה נין של שניאור זלמן מלאדי, אשר ייסד את חסידות חב"ד. קאופמן סיים את לימודיו בגימנסיה מסורתית בפרם, רוסיה בשנת 1903, שם החל להתעניין בציונות. לאחר מכן הוא הכל ללמוד רפואה משנת 1904 באוניברסיטת ברן, שבשווייץ, סיים את לימודיו וחזר לרוסיה בשנת 1908 או 1909. קאופמן הפך לציוני נלהב, ובמהלך עבודתו בפרם לאחר סיום לימודיו הרפואיים, הוא הקדיש את כל זמנו הפנוי לתמיכה בתנועה. הוא עבד תחת Dr. E. V. Chlenov באזור מוסקבה. הוא נסע לערים שונות כדי להרצות על ציונות, ופיקח על אגודת חובבי ציון שבראשה עמד אביו, יוסף. אשתו של קאופמן נרשמה גם היא ללימודי רפואה באוניברסיטת ברן. בנו של קאופמן, תאודור (Theodore) הפך לנשיא האיגוד של תושבים יהודי סין (Former Jewish Residents of China), ולאגודת הידידות של ישראל סין. אשתו של תאודור, Rasha Segerman, למדה בנעוריה בבית הספר היהודי בשאנגחאי. Ben-Canaan, Dan. Nostalgia vs. Historical Reality(הקישור אינו פעיל), Heilongjiang University, School of Western Studies, Harbin, Heilongjiang Province, P.R.C., 2007. Kaufman, Abraham, translation: Tzur, Benny. Camp Doctor: 16 Years in the Soviet Union(הקישור אינו פעיל), JewsOfChina.org website. Tokayer, Marvin & Swartz, Mary. "The Fugu Plan: The Untold Story of the Japanese and the Jews During World War Two", Weatherhill Inc., New York, 1979. Eber, Irene. Chinese and Jews: Encounters Between Cultures, Vallentine Mitchell, 2008, pg.14, ISBN 0-85303-673-X, ISBN 978-0-85303-673-9. האקו איצ'יו יהדות יפן גטו שאנגחאי מדיה וקבצים בנושא אברהם קאופמן בוויקישיתוף הקהילה היהודית בחרבין, סין - ד"ר אירנה ולדימירסקי Dr. A. J. Kaufman, Jewish Communities of China website, January 12, 2002. Detailed History of Harbin, retrieved October 29, 2010 from the Sino-Judaic Institute website, which in turn cites:
המבורג האופטבאנהוף

המבורג האופטבאנהוף (בגרמנית: Hamburg Hauptbahnhof) היא תחנת הרכבת המרכזית של המבורג, גרמניה. התחנה נחנכה בשנת 1906 והיא משרתת כ-450 אלף נוסעים מדי יום, מה שהופך אותה לתחנה העמוסה ביותר בגרמניה והשנייה העמוסה ביותר באירופה לאחר הגאר דו נור (תחנת הרכבת הצפונית) בפריז. התחנה ממוקמת במרכז העיר, ברובע המבורג-מיטה, ועוצרות בה רכבות ארוכות טווח מסוג אינטרסיטי אקספרס (ICE), רכבות פרבריות של דויטשה באן, וכן האס באן (רכבת עירונית מהירה) והרכבת התחתית של המבורג. טרם פתיחת התחנה היו בהמבורג ארבע תחנות רכבת קטנות ממדים שהיו מפוזרות מסביב למרכז העיר: תחנת ברלין (Berliner Bahnhof) שנחנכה בשנת 1846 על הגדה הימנית של נהר האלבה וממנה יצאו הרכבות לברלין. תחנת ליבק (Lübecker Bahnhof) משנת 1865 שממנה יצאו הרכבות לליבק. תחנת קלוסטרתור (1866) תחנה סופית עבור קו הרכבת לרובע אלטונה, אשר באותה ימים הייתה עיר נפרדת. תחנת פנלו (Venloer Bahnhof) ובהמשך תחנת הנובר (Hannoverscher Bahnhof) אשר ממנה יצאו רכבות להנובר ולפנלו סמוך לגבול הולנד. בחלקה השני של המאה ה-19 הוקמה רשת רכבות עירוניות אשר נעו ברחובות העיר וחיברו בין כל ארבע תחנות הרכבת. לאחר שהוחלט בסוף המאה ה-19 שיש צורך בתחנה אחודה וראשית לעיר, נערכה בשנת 1900 תחרות אדריכלים שבה זכו צמד האדריכלים היינריך ריינהארדט וגאורג זיסנגוט. התחנה נבנתה בין השנים 1902 ו-1906 והושפעה בסגנונה מבניין הגאלרי דה מאשין של התערוכה העולמית של פריז שנערכה מספר שנים קודם לכן. במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע מבנה התחנה קשות מהפצצות בעלות הברית, ולאחר המלחמה שוקם. בתחנה קיימות 8 מסילות במפלס העליון עבור הקו הראשי וכן 2 מסילות המשמשות את האס באן (S-Bahn), בנוסף קיימות 10 מסילות תת-קרקעיות, המחוברות לתחנה באמצעות מעבר תת-קרקעי. מתוך מסילות אלה שתי מסילות משמשות את האס באן והשאר את רשת הרכבת התחתית של העיר. שירות הרכבות ארוכות הטווח בתחנה כולל רכבות לברלין, רכבות לפרנקפורט ובהמשך לשטוטגרט ומינכן וכן רכבות לברמן הממשיכות לקלן וחבל הרוהר. בנוסף יוצאות מהתחנה רכבות לקופנהגן בדנמרק. התחנה אינה תחנת מסוף והרכבות עוברות דרכה בשני הכיוונים. עבור רוב הרכבות הארוכות שמגיעות לעיר מכיוון דרום התחנה אינה משמשת כתחנה סופית, אלא הן ממשיכות לתחנת המבורג-אלטונה. בשנת 1991 הורחב מבנה התחנה והוקם בו מרכז קניות. בשנת 2019, לאור העומס הרב על התחנה, הוחלט להרחיבה באופן משמעותי במימון ממשלת גרמניה. מדיה וקבצים בנושא המבורג האופטבאנהוף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המבורג האופטבאנהוף אתר האינטרנט הרשמי של המבורג האופטבאנהוף (בשפות מרובות) https://www.rege.hamburg/aktuelle-projekte/hauptbahnhof/