laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לאונטי מרובלי

לֶאוֹנְטִי מְרוֹבֵלי (בגאורגית: ლეონტი მროველი) היה כותב רשומות גאורגי מהמאה האחת עשרה, כפי הנראה כרוניקן כנסייתי, שכתב מספר חלקים של הרשומות הגאורגיות, בהן את כַּרתְּלִיס צחוֹברֶבָּה (ქართლის ცხოვრება). מרובלי איננו שם משפחה אלא שם תואר לבישוף הדיוקסיה של רוּאִיסִי (אנ'), שהיה כפי הנראה הבישוף שלו. תרגום נוסף לשמו הוא לאונטיוס מרואיסי. מחוץ לפירושים מאוחרים לכתבי-היד המכונים בשם "הרשומות הגאורגיות" או "הכרוניקות הגאורגיות", אוזכר לאונטי בכתובים על ידי הארכיבישופים של רואיסי שלוש פעמים: בכתב-יד מן המאה האחת עשרה מהר אתוס; בתרגום הפירוש של יוחנן כריסוסטומוס לבשורה על-פי מתי שנעשה על ידי אֶכּוותִּימֶה מאתוס (אנ'); ובכתב-יד משנת 1066 ממערות תּרֵחווִי (גאו') שבמרכז גאורגיה, שבו התייחסות ספציפית אליו. כתב יד זה הפריך את ההשערה כי לאונטי היה בן המאה השמינית או תחילת המאה העשירית. ידוע כי בשנת 1103 הוא כבר לא כיהן בתפקיד כנסייתי, כיוון שלא סיפר בכתביו על כינוס הסינוד הכנסייתי שכונס על ידי המלך דוד הבנאי ברואיסי ובקתדרלה הסמוכה אוּרבּנִיסִי (אנ'). חלק מההיסטוריונים זוקפים לזכותו של לאונטי את כתיבתם של חלקים מהרשומות הגאורגיות של ימי הביניים, ואילו היסטוריונים אחרים רואים בו רק מהדר של טקסטים מוקדמים יותר שאסף. מכל מקום, מרובלי ככותב רשומות התמקד בכתיבה ספרותית על חשבון כתיבה בסגנון כנסייתי. מבין ההיסטוריונים המוקדמים רק לאונטי והיסטוריון אלמוני של תמר המלכה, הציגו רשימה מלאה של בני מעמד האצולה אריסתווי. החיבורים המיוחסים ללאונטי מרובלי: ההיסטוריה של המלכים והאבות הקדמונים של הגאורגים (גאו') מות הקדושים של ארצ'יל הקדוש (גאו') דונלד ראיפיילד (2000), הספרות של גאורגיה: היסטוריה, עמ' 59, 63, ISBN 0700711635, (באנגלית) סטפן ראפ (2003), מחקרים בהיסטוריוגרפיה של גאורגיה בימי הביניים: טקסטים מוקדמים והקשרים אירואסיאתיים, עמ' 156–163, ISBN 9042913185, (באנגלית) ההיסטוריה של העם הגאורגי: במאה ה-19, עמ' 238, (באנגלית)
פוליגלוט

פוליגלוט (מיוונית: poly – רב, glossa – שפה), רב־לשוני או מולטילינגואל (מלטינית: multi – רב, lingua – שפה) הוא אדם בעל רמת שליטה גבוהה במספר רב של שפות. דיגלוט, דו־לשוני או בילינגואל הוא אדם הדובר שתי שפות באופן שוטף, טריגלוט, תלת־לשוני או טרילינגואל - בשלוש, וכן הלאה; אונילינגואל, חד־לשוני או מונוגלוט הוא אדם הדובר שפה אחת בלבד. קשה לקבוע באופן מוחלט את מספר השפות אותן מדבר הפוליגלוט, מפאת הקושי בהגדרת המושג "דובר שפה": ניתן להסתפק אם מסוגלוּת לנהל שיחה יומיומית בשפה זרה תיחשב לידיעת השפה, למרות חוסר האפשרות לנהל שיחה בשפה זרה זו ברמה גבוהה, או האם דיפלומטים שמסוגלים לנהל שיחות בשפות שונות, אך אין ביכולתם לכתוב בשפות אלה בצורה נאותה, נחשבים לדוברי שפות אלו. כמו כן, ניתן לתהות אם ידיעת שפה מסוימת, המקלה מאוד על הבנת שפות דומות (וייתכן שאלו ניבים), תחשב כידיעת מספר שפות. לדוגמה, דוברי נורווגית רבים יהיו מסוגלים להבין בקלות יחסית שוודית ודנית. פאוול ג'נולוס מקנדה שולט ב-42 שפות ועל כך נכלל בספר השיאים של גינס. בסדרת הספרים שכתבה שאנון מסנג'ר, שומרת הערים האבודות, פוליגלוטיה היא יכולת מיוחדת הגורמת לאלף לדבר כל שפה שהיא באופן שוטף ובמבטא מושלם. בדרך כלל, מי שיש לו פוליגלוטיה מקבל יכולות מיוחדת נוספת. רב-לשוניות חד-לשוניות אורי רוזנברג, הָאָדָם-הַיַעֲרִי הֶחָדָש (1902), באתר נוֹשָׁנוֹת, ‏12 בינואר 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טרומסה

טְרוֹמְסֶה (בנורווגית: Tromsø, בסאמי: Romsa, "רומסה") היא עיר ומרכז מוניציפלי במחוז טרומס ופינמרק בצפון נורווגיה ובה מתגוררים, נכון לשנת 2022, כ־77,500 תושבים. טרומסה היא העיר השביעית בגודלה בנורווגיה מבחינת אוכלוסייה והראשונה בגודלה מבחינת שטח, ומהווה בית לאוניברסיטה הצפונית בעולם, וכן למבשלת הבירה, הגן הבוטני והפלנטריום, כולם הצפוניים ביותר בעולם. העיר היושבת על אחד האיים מתוך 239,057 האיים של נורווגיה, נמצאת 344 קילומטרים צפונית לחוג הארקטי. בשל קרבתה לזרם הגולף, נהנים תושבי העיר מטמפרטורות סבירות, יחסית למידת קרבתה של העיר לקוטב הצפוני. הטמפרטורות בתקופת החורף עומדות על 2- עד 4- מעלות צלזיוס, בעוד שעל אותו קו רוחב הטמפרטורות נמוכות בהרבה ככל שמתרחקים מהים לפנים היבשת. העיר נוסדה באופן רשמי ב-1794, אבל כבר ב-1250 נבנתה במקום כנסייה. באמצע המאה ה-19 היו בעיר כ-1,400 תושבים בלבד אבל לקראת סוף אותה מאה גדלה מאוד אוכלוסיית העיר בגלל היותה בסיס מרכזי למשלחות לחקר הקוטב הצפוני. במהלך מלחמת העולם השנייה העיר שימשה לתקופה קצרה כמושב של הממשלה הנורווגית. העיר נחשבת לאחד ממרכזי התיירות העולמיים לצפייה באורות הצפון ולחוויית גלישה באמצעות מזחלות הרתומות לכלבי האסקי סיבירי. טרומסה נחשבת "השער לקוטב". עוד בעבר, חוקרי הקוטב הראשונים השתמשו בה כנקודת היערכות לפני יציאתם לקוטב הצפוני. גם היום היא משמשת מטיילים באופן דומה ובעיקר כנקודת יציאה לתצפית על הלווייתנים הקטלנים ועל הזוהר הצפוני. העיר נהנית משמש חצות במשך כ-70 ימים בשנה והשמש אינה שוקעת החל ממחצית חודש מאי ועד לקראת סוף חודש יולי. פינלנד קמי (אנ'), פינלנד (מ־1940) שוודיה לולאו, נורבוטן, שוודיה (מ־1950) ארצות הברית אנקורג', אלסקה, ארצות הברית (מ־1969) קרואטיה זאגרב, קרואטיה (מ־1971) רוסיה ארכנגלסק, ארכנגלסק, רוסיה (מ־1972) גואטמלה קצאלטננגו, גואטמלה (מ־1999) הרשות הפלסטינית עזה, הרשות הפלסטינית (מ־2001) רוסיה מורמנסק, מחוז מורמנסק, רוסיה (מ־2011) אתר האינטרנט הרשמי של טרומסה (בנורווגית ספרותית) טרומסו באתר נורווגיה דני קושמרו מחפש את הלוויתן הקטלני באתר "ערוץ 7", 20 באוקטובר 2020 אסף שניידר, ימי הזוהר, באתר "ידיעות אחרונות", 13 בדצמבר 2018 טרומסה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טרומסה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של נורווגיה ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משפט הרופאים

משפט הרופאים (ברוסית: Дело врачей) היה עלילת דם כנגד רופאים יהודים בברית המועצות שהתרחשה בשנת 1953 בסוף ימיו של סטלין. בסוף שנת 1952 נערכו בפראג בירת צ'כוסלובקיה, שהייתה מדינה גרורה של ברית המועצות, משפטי ראווה של קבוצה מאנשי השלטון ובראשם היהודי רודולף סלנסקי באשמת היותם "סוכני האימפריאליזם האמריקאי". במשפטים, שכונו משפטי פראג, הודגשה יהדותו של סלנסקי ושל רוב יתר הנאשמים. המשפטים נסתיימו בהרשעה וסלנסקי נידון למוות. עוד לא גוועו הדי משפטי פראג וב-13 בינואר 1953 הודיעה ברית המועצות על העמדתם לדין של תשעה רופאים, שישה מהם יהודים, בראשם פרופסור מירון וובסי (רופאו האישי של סטלין) ובהם ד"ר פלדמן, ד"ר אטינגר, ד"ר מאירוב, ד"ר גרינשטיין ושני רופאים בשם קוגן. הרופאים הואשמו בחברות בארגון יהודי הקשור עם הג'וינט, שקשר קשר להמתת מנהיגי ברית המועצות באמצעים רפואיים ועל ידי הרעלה. נטען כי רופאה רוסייה בשם ד"ר לידיה טימשוק חשפה את הקשר וכי נתברר שבעבר גרמו הרופאים למותם של שני מנהיגים סובייטיים שאחד מהם היה אנדריי ז'דאנוב ועתה התכוונו לגרום למותם של חמישה מפקדי צבא בכירים ועטורי תהילה ובהם מרשלים: איבן קונייב, אלכסנדר ואסילבסקי וסמיון טימושנקו. הרופאים כונו על ידי אמצעי התקשורת הסובייטיים "הרוצחים בחלוקים לבנים". כן הוכפש בהודעה הסובייטית זכרו של שלמה מיכאלס, שהיה מנהל התיאטרון היהודי ונרצח בפקודת סטלין, כמי שיצר את הקשר בין ארגון הג'וינט לנאשמים. בה בעת הגיעו שמועות על גירוש המוני הצפוי ליהודי ברית המועצות. בהובלת השלטונות החלה הכנת מכתב פומבי שהיה אמור להיות חתום על ידי יהודים סובייטים בולטים ויפורסם בעיתון "פרבדה". ההחתמה על המכתב הייתה בהובלת איסאק מינץ. בסופו של דבר המכתב לא פרוסם, למרות שכמה עשרות יהודים הוחתמו על הנוסח. ב-5 במרץ 1953 מת יוסיף סטלין, וכעבור כחודש בלבד, ב-4 באפריל, פורסמה הודעה רשמית במוסקבה כי הרופאים שוחררו מאחר שנמצא כי הם חפים מפשע והודאותיהם נתקבלו באמצעי לחץ. בהמשך נאמר כי האחראים לעלילה נאסרו ונענשו. דבר המשפט גרם לזעזוע בישראל. מחד יצא דוד בן-גוריון למסע שנועד להוציא את המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) מחוץ לחוק ולשלוח את ראשיה לכלא. מאידך גרם המשפט להתפלגותה ממפ"ם של סיעת שמאל בראשות משה סנה, שהצהירה על אמונתה באשמתם של נאשמי פראג ושל הרופאים. שחרור הרופאים היה הסנונית הראשונה של תקופת "ההפשרה" שלאחר מות סטלין וכעבור זמן לא רב, ב-20 ביולי 1953, נמסרה הודעה על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות למדינת ישראל, שנותקו על ידי הסובייטים ב-11 בפברואר 1953, לאחר שאנשי מחתרת צריפין הטמינו פצצה בשטח הצירות הסובייטית בתל אביב. הטיהורים הגדולים הרוגי המלכות בברית המועצות (1952) מדיה וקבצים בנושא משפט הרופאים בוויקישיתוף משפט הרופאים, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) משפט הרופאים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מרינה קיגל, 70 שנה למשפט הרופאים, 75 שנה להירצחו של שלמה מיכאלס, באתר אנו, 16 בינואר 2023 מכתב תמיכה מיהודים סובייטטים שלמה נקדימון, אם יהיה צורך לירות - נירה!, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2011
ביירות (מחוז)

מחוז ביירות (בערבית: محافظة بيروت, תעתיק מדויק: מחאפט'ת בירות) הוא אחד ממחוזות לבנון והקטן מביניהם. המחוז מכיל את העיר ביירות בלבד, אשר משמשת כבירת המחוז ובירת לבנון. שטחו של המחוז הוא 19.8 קמ"ר (ללא הפרברים). למרות גודלו הקטן, מחוז ביירות הוא האזור החשוב ביותר בלבנון, היות שהוא מהווה מרכז כלכלי, פוליטי, תרבותי וחברתי של המדינה. באופן מסורתי, מושל המחוז הוא נוצרי-אותודוקסי וראש העיר ביירות הוא מוסלמי-סוני. ביירות מדיה וקבצים בנושא ביירות בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הר הלבנון (מחוז)

מחוז הר הלבנון (בערבית: محافظة جبل لبنان) הוא אחד מתשעת מחוזות לבנון. המחוז נמצא בחלק המערבי של לבנון לאורך חופי הים התיכון, ומחוז ביירות הוא מעין מובלעת בתוכו. הודות לקרבה הרבה לבירת המדינה, המחוז נהנה מפיתוח גבוה ביחס לשאר המדינה. הנוצרים מהווים את רוב אוכלוסיית המחוז. בירת מחוז הר הלבנון היא העיר בעבדא, מקום מושבו של נשיא לבנון. נפות כסרוואן וג'בייל היו חלק מהמחוז עד 7 בספטמבר 2017, ואז הן הופרדו מהמחוז על מנת ליצור מחוז חדש, כסרוואן-ג'בייל. במהלך מלחמת העולם הראשונה שרר באזור רעב, שגרם למותם של כ-200 אלף תושבים. מחוז הר הלבנון מחולק לארבע נפות: נפת בעבדא (בעבדא) נפת עאליי (עאליי) נפת אל-מתן (ג'דיידה) נפת שוף (בית א-דין) מדיה וקבצים בנושא הר הלבנון בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צפון לבנון

מחוז צפון לבנון (בערבית: محافظة الشمال, בתעתיק מדויק: מֻחאפט'ת אלשׁמַאל, בתרגום לעברית: מחוז הצפון) הוא אחד ממחוזות לבנון. המחוז נמצא לאורך חופי הים התיכון בחלק הצפוני של לבנון. בירת המחוז היא עיר הנמל טריפולי, העיר השנייה בגודלה בלבנון. האזור מתאפיין בגיוון גאוגרפי ותרבותי, כולל נופים של חופים, הרים ועמקים. עם זאת, המחוז נמצא באחד מהאזורים העניים ביותר במדינה, ומתמודד עם אתגרים כלכליים וחברתיים משמעותיים, במיוחד בעקבות נוכחותם של פליטים סורים רבים שנמלטו מהסכסוך בסוריה. ארגונים בינלאומיים פועלים באזור במגוון תחומים, כולל חינוך, תעסוקה ובריאות, במטרה לשפר את תנאי החיים של התושבים ולסייע לפיתוח בר קיימא במחוז. מחוז צפון לבנון מחולק לשש נפות: נפת טריפולי (טריפולי) נפת זע'רתא (זע'רתא / אהדן) נפת בשרי (בשרי) נפת בתרון (בתרון) נפת אל-כורה (אמיון) נפת דניי (סיר א-דניי) מדיה וקבצים בנושא צפון לבנון בוויקישיתוף 20140304-Governorate Profile - NORTH.ai - UNHCR Anera in the North Governorate of Lebanon, Anera (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל-בקאע

מחוז אל-בקאע (בערבית: محافظة البقاع) הוא אחד ממחוזות לבנון. הוא נמצא בחלק המזרחי של לבנון וגובל עם סוריה. בירת המחוז היא העיר זחלה. המחוז הוא המרכז החקלאי של לבנון, ועוברת בו הדרך העתיקה בין לבנון לבין סוריה ושאר העולם הערבי. המחוז ידוע בתעשיית היין שלו, במטבח הייחודי שלו, ובפסטיבלים שמתקיימים בו מדי קיץ. המחוז משתרע על פני שטח של 1,271 קמ"ר. שטח המחוז חופף לחלק הדרומי של בקעת הלבנון. הוא ממוקם במזרח לבנון, וגובל בסוריה במזרח. האזור כולו הוא שטח נמוך המוקף רכסי הרים מסביבו – הרי הלבנון במערב והרי מול הלבנון במזרח. בעבר שטחי מחוז בעלבכ-אלהרמל היו חלק מהמחוז והוא היה המחוז הגדול ביותר בלבנון מבחינת שטח. מחוז אל-בקאע מחולק לשלוש נפות: נפת זחלה (זחלה) נפת ראשיא (ראשיא) מערב הבקאע (ג'וב ג'נין) מדיה וקבצים בנושא אל-בקאע בוויקישיתוף מחוזות לבנון, באתר Statoids (באנגלית). ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
א-נבטיה (מחוז)

מְחוֹז אַ-נַּבַּטִיַּה (בערבית: محافظة النبطية) הוא אחד ממחוזות לבנון. שטחו הכולל של המחוז הוא 1,058 קמ"ר ובירתו היא העיר א-נבטיה. במחוז א-נבטיה ארבע נפות: נפת א-נבטיה (א-נבטיה) נפת מרג' עיון (מרג' עיון) נפת חאצביא (חאצביא) נפת בינת ג'בייל (בינת ג'בייל) מדיה וקבצים בנושא א-נבטיה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משפטי פראג

משפטי פראג (קרויים לעיתים על שמו של הנאשם הראשי משפט סלנסקי, בצ'כית: Proces se Slánským) היו סדרה של משפטי ראווה שנערכו בסוף 1952 בפראג בירת צ'כוסלובקיה, בהשראתו של סטלין, ונועדו לבצר את שלטונו במדינות הגוש הקומוניסטי. ארבעה-עשר נאשמים הועמדו לדין במשפט העיקרי, בהם אחד-עשר יהודים. הבולט בנאשמים היא רודולף סלַנסקי, שהיה מזכיר המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה. המשפטים נפתחו ב־20 בנובמבר 1952, ונוהלו בידי הרשויות הצ'כוסלובקיות, בהוראת מוסקבה, באווירה אנטישמית ואנטי-ישראלית. סלנסקי וחבריו הואשמו ב"קשר טרוצקיסטי־טיטוֹאיסטי־ציוני בשירות האימפריאליזם האמריקני". בהשפעת עינויים הודה סלנסקי כי היה סוכן ציוני וריגל לטובת המערב. משפט סלנסקי הפך גם להתקפה אנטי-ציונית ואנטי-ישראלית בגלל המפנה במדיניות החוץ של ברית המועצות במזרח התיכון. תמיכת הגוש הסובייטי בתוכנית החלוקה ב-1947, באה כדי לאפשר את סילוק הבריטים מהאזור וחדירה מדינית סובייטית אליו. כאשר לאחר הקמתה התקרבה ישראל למערב ולארצות הברית, גרם הדבר לאכזבה בקרמלין. התמיכה בישראל עוררה את איבת הערבים לגוש הקומוניסטי, וכדי להתגבר על כך נוצר הצורך להפגין בפומבי את שינוי היחס לישראל, וזה נעשה בעזרת משפט ראווה עם גוון אנטי-ציוני מובהק. משפטי פראג נחשבים כיום כחלק ממסעו האנטישמי של סטלין נגד ה"קוסמופוליטיים חסרי השורשים" בשנים 1948–1953, והתרחש בין משפט הסופרים ואנשי הרוח היהודים למשפט הרופאים. ב-27 בנובמבר 1952 נידונו למוות אחד-עשר מהנאשמים, בכללם סלנסקי וולדימיר קלמנטיס, וב־3 בדצמבר בוצע גזר הדין. שני ישראלים שהגיעו לפראג, מרדכי אורן ושמעון אורנשטיין, נאסרו והואשמו בריגול לטובת ישראל וארצות הברית. הם שימשו כעדים במשפט העיקרי ואחר כך נידונו במשפט נפרד. התביעה במשפט דיברה על "תוכנית אבריאל" שזמם כביכול הציר הקודם של ישראל בפראג, אהוד אבריאל, שנועדה לשעבד את צ'כוסלובקיה ל"אימפריאליזם האמריקני". באותו זמן הוכרז ציר ישראל בפראג, אריה קובובי, כאישיות בלתי רצויה. אורנשטיין נידון למאסר עולם, ומרדכי אורן לעשרים שנות מאסר; אורנשטיין שוחרר בשנת 1954, ואורן שוחרר בשנת 1956 ביחד עם שלושת נאשמי המשפט העיקרי שלא הוצאו להורג. בשנת 1963 זכו כל נאשמי פראג לטיהור שמם על ידי שלטונות צ'כוסלובקיה. בישראל התייחס רוב הציבור מלכתחילה אל ההאשמות כאל עלילות שווא חסרות שחר. עם זאת, אנשי מק"י הביעו אמון בהאשמות שהועלו במשפט, ובקרב אנשי מפ"ם הייתה מבוכה, בעיקר לאור מעצרו של מרדכי אורן, מראשי הקיבוץ הארצי ומפ"ם. עמדת האגף השמאלי במפ"ם (בראשות משה סנה, יעקב ריפתין ואליעזר פרי) הייתה שההאשמות נכונות. אחרים טענו שההאשמות כלפי אורן נבעו מאי-הבנה שיש לתקן, והיו שגינו את המשפט אך ביקשו שלא לנצל אותו כדי להשמיץ את הקומוניזם. קבוצה שמאלנית של חסידי משה סנה, אשר סירבה לגנות את משפט פראג ואת האשמתו של אורן כמרגל אימפריאליסטי, אולצה לעזוב את קיבוצי מפ"ם. ארתור לונדון, מניצולי המשפטים, כתב ספר בשם "ההודאה" (L'Aveu). הבמאי קוסטה גברס עיבד את הספר לסרט, בכיכובם של איב מונטאן וסימון סיניורה. מאיר קוטיק, משפט פראג; הוצאת מלוא, 1985 מדיה וקבצים בנושא משפטי פראג בוויקישיתוף זאב לקויר, בדרך מפראג למוסקבה, דבר, 23 בינואר 1953 יהודה ליטני, מדוע נגזלה ממני הזכות לזעוק מעל דפי עיתוני?, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2007 חיים גורי, ארבע הערות, באתר הארץ, 11 בינואר 2008 - הסתייגות של גורי מפרטים אחדים במאמרו הנ"ל של ליטני יחיעם ויץ, הלקח המר משקיעת השמאל הציוני, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2017 בפראג נדונו 11 למוות ביניהם 8 יהודים, יומתו בתלייה - 3 למאסר עולם, דבר, 28 בנובמבר 1952
דרום לבנון (מחוז)

מחוז דרום לבנון (בערבית: محافظة الجنوب, בתעתיק מדויק: מֻחאפט'ת אלג'נוב, בתרגום לעברית: מחוז הדרום) הוא אחד ממחוזות לבנון. שטחו הכולל של המחוז הוא 929.6 קמ"ר ובירתו היא העיר צידון. מחוז דרום לבנון מחולק לשלוש נפות: נפת צידון (צידון) נפת ג'זין (ג'זין) נפת צור (צור) דרום לבנון מדיה וקבצים בנושא דרום לבנון בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Al

האם התכוונתם ל... al היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של אלבניה אלומיניום – יסוד כימי שסמלו Al
אוריון

האם התכוונתם ל... אוריון (מיתולוגיה) – דמות במיתולוגיה היוונית אוריון (אוניית מעפילים) אוריון – קבוצת כדורגל מקוסטה ריקה הוצאת אוריון – הוצאת ספרים ישראלית Orion – סינגל של להקת המטאל מטאליקה אוריון (דמות) – דמות בקומיקס אסטרונומיה: אוריון (קבוצת כוכבים) – קבוצת כוכבים הנראית סמוך לקו המשווה השמיימי ערפילית אוריון – ערפילית מפוזרת בקבוצת הכוכבים אוריון זרוע אוריון – אחת מהזרועות המרכיבות את גלקסיית שביל החלב והזרוע עליה ממוקמת מערכת השמש וכדור הארץ אוריון (חללית) – רכב החלל של תוכנית קונסטליישן אוריון (סדרת לוויינים) – סדתר לווייני ריגול של ארצות הבירת בקולנוע: אוריון (חברה) – חברה להפקת סרטים קולנוע אוריון – בית קולנוע נטוש שהיה הגדול בירושלים עד שחולק קולנוע אוריון (תל אביב) – בית קולנוע תל אביבי נטוש קולנוע אוריון (חיפה) – בית קולנוע חיפאי נטוש אישים: אגוסטין אוריון – כדורגלן עבר ארגנטינאי אסף אוריון – איש צבא ישראלי וחוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי יוסף אוריון – רץ למרחקים ארוכים ומאמן אתלטיקה ישראלי עזרא אוריון – פסל ומשורר ישראלי עמוס אוריון – עבריין ישראלי רם אוריון – מוזיקאי ישראלי
יצחק סטולמן

הרב יצחק סטולמן (1980-1897) היה רב בארצות הברית, כיהן כנשיא "המזרחי" במרכז ארצות הברית. נולד בשנת תרנ"ז ברובל, מאזיר (פלך מינסק, רוסיה) לר' אריה ליב סטולמן. בצעירותו התחנך אצל הרבנים ר' משה חיים הכטמן ששימש אב בית דין של רובליע ובעיר סטאכאוו. אחר כך למד בישיבות מפורסמות: רובנה, ישיבת החפץ חיים בראדין, ישיבת כנסת ישראל בקובנה, ישיבת נובהרדוק. הוסמך להוראה על ידי הרבנים: ר' משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת סלובודקה, ר' אליעזר רבינוביץ, אב"ד מינסק, ר' שמעון שקופ, ראש ישיבת טלז בגרודנה, ר' משה מרדכי הכטמן. שימש ברבנות וכראש ישיבה בישיבות מאזיר, ויורעוויץ ברוסיה. משנת תרפ"א עד שנת תרפ"ד שימש כרב באזריצ'י (אנ'). בשנת תרפ"ד הגיע לארצות הברית ונתקבל לרב בקהילות בית אהרן וישראל, משכן ישראל, שערי שמים, בדטרויט, ארצות הברית. חיבר ספר בן ארבעה חלקים, מנחת יצחק, המכיל דרשנות על התורה, לפי סדר פרשות השבוע והמועדים. הקים את ועד הרבנים בדטרויט ואת ישיבת בית יהודה בדטרויט. כמו כן היה נשיא מפלגת "המזרחי" במרכז ארצות הברית. בשנת תשכ"ה עלה לירושלים ונפטר בה בשנת תש"מ. הסופר אריה לב סטולמן הוא נכדו. אשר זלקא ראנד (עורך), "הרב ר' יצחק סטאלמאן שליט"א", תולדות אנשי שם ח"א, ניו יורק, תש"י, עמ' 91, באתר היברובוקס רשימת המאמרים של יצחק סטולמן, באתר רמבי"ש יצחק סטאלמאן, מנחת יצחק, חלק א', סנט לואיס, תרצ"ד, באתר היברובוקס יצחק סטאלמאן, מנחת יצחק, חלק ב', סנט לואיס, תש"א, באתר היברובוקס יצחק סטאלמאן, מנחת יצחק, חלק ג', סנט לואיס, תש"ח, באתר היברובוקס יצחק סטאלמאן, מנחת יצחק, חלק ב', ניו יורק, תשי"ז, באתר היברובוקס הרה"ג רבי יצחק סטולמן זצ"ל, בתוך: קובץ בית אהרן וישראל, סיון-תמוז תשנ"ג, באתר היברובוקס
ממשלת ישראל העשרים

ממשלת ישראל העשרים הוקמה בידי יצחק שמיר ב-10 באוקטובר 1983, לאחר התפטרותו של מנחם בגין. ב-28 באוגוסט 1983 הודיע מנחם בגין, בפתאומיות, על כוונתו המיידית להתפטר מתפקידו כראש הממשלה. את ההתפטרות עצמה דחה בגין עד לאחר בחירת יורשו, והגעה להסכמות על הקמת ממשלה חלופית. בליכוד התגבשו השרים סביב תמיכה ביצחק שמיר כמחליפו, וניסו לשכנע את דוד לוי להימנע מהתמודדות מולו. דוד לוי לא נענה לבקשות ושמיר גבר עליו בהתמודדות במרכז הליכוד ב-1 בספטמבר 1983. במקביל, החלו נציגים מהמערך בשיחות עם הסיעות הדתיות בניסיון לגבש קואליציה בראשותם. יצחק ברמן, דרור זייגרמן, דן תיכון, מנחם סבידור, יגאל הורביץ ומרדכי בן-פורת, שנודעו כ"קבוצת השישה", דרשו הקמת ממשלת אחדות והודיעו שלא יצביעו בעד ממשלה שראשה לא יתחייב להקים ממשלת אחדות. ב-12 בספטמבר 1983 חתם שמיר עם נציגי כל הסיעות בממשלת בגין, למעט הורביץ ובן פורת, שעמדו על הדרישה לממשלת אחדות לאומית, על הסכם להקמת ממשלה בראשות שמיר על בסיס הממשלה הקודמת. ב-18 בספטמבר פתח הנשיא בהתייעצויות ולאחר שהומלץ על ידי 64 חברי כנסת, הטיל עליו הנשיא את התפקיד לנסות להקים ממשלה. בהתאם להבטחתו, פנה שמיר אל המערך בהזמנה שיצטרפו לממשלתו, אולם שיחות בירור שהתקיימו התפוצצו לאחר מספר ימים בהאשמות הדדיות לגבי זהות האשם בחוסר ההצלחה להסכים על ממשלת אחדות. ב-5 באוקטובר 1983 התייאשו גם חברי קבוצת השישה מהנסיונות להקים ממשלת אחדות, וב-10 באוקטובר אושרה הממשלה בכנסת. הרכבה של ממשלה זו היה זהה לזה של הממשלה התשע עשרה בראשות מנחם בגין והיא כיהנה עד לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה. בתחום הביטחוני, הבטיחה הממשלה לשמור על זכותו של העם היהודי בארץ ישראל, תוך כדי קידום השלום האזורי ומתן אוטונומיה לתושבי השטחים שלא תוביל להקמת מדינה פלסטינית. בנוסף הובטח שבתום תקופת המעבר שנקבעה בהסכמים, תממש ישראל את זכותה על השטחים. הממשלה תפעל לחיזוק ההתיישבות. הממשלה הבטיחה לעודד את היוזמה החופשית ושוויון ההזדמנויות, בנוסף לריסון האינפלציה והפחתת רמת העוני, כמו גם המשך הפעולות של שיקום השכונות. הממשלה הבטיחה עידוד החינוך הדתי ושמירה על הסטטוס-קוו הדתי. שר האוצר יורם ארידור פרש מתפקידו חמישה ימים לאחר השבעת הממשלה, ובמקומו מונה חבר הכנסת מהליכוד יגאל כהן-אורגד. השר בלי תיק מהתנועה להתחדשות ציונות חברתית, מרדכי בן-פורת, התפטר מהממשלה 3 חודשים לאחר השבעתה. הממשלה סיימה את כהונתה ב-13 בספטמבר 1984. מספר הח"כים החברים בקואליציה 62 ח"כים לפני פרישת סיעת התנועה להתחדשות ציונית חברתית (10 באוקטובר 1983 - 31 בינואר 1984). 61 ח"כים לאחר פרישתה (31 בינואר 1984 - 13 בספטמבר 1984). הממשלה מנתה עד ינואר 1984 20 שרים ולאחר מכן 19 שרים, והייתה זהה בהרכבה לממשלה ה-19, פרט לפסח גרופר ויגאל כהן אורגד, שהחליפו בהתאמה את מנחם בגין ואת יורם ארידור כשר החקלאות וכשר האוצר. סך הכל כיהנו כשרים בממשלה לתקופת זמן כלשהי 21 אנשים. ממשלת ישראל העשרים באתר משרד ראש הממשלה ממשלת ישראל העשרים באתר הכנסת כל שרי חירות מאחורי שמיר, דבר, 31 באוגוסט 1983 אם שמיר יסגור הבוקר יילך בגין לנשיא, דבר, 2 בספטמבר 1983 שיחות בין המערך למפד"ל, דבר, 31 באוגוסט 1983 המערך יבהיר היום: ממשלת אחדות רק בראשותנו, דבר, 1 בספטמבר 1983 גמר חתימה לקואליציה, דבר, 13 בספטמבר 1983 אריה כינרתי, קבוצת הששה התפרקה, דבר, 6 באוקטובר 1983
אנטיוכוס החמישי

אנטיוכוס החמישי ("אאופטור") (ביוונית: Ευπάτωρ – "בן לאב טוב") (173 – 162 לפנה"ס), ילד שמלך בממלכה הסלאוקית במשך שנתיים (164 לפנה"ס – 162 לפנה"ס) בטרם הוצא להורג. אנטיוכוס עלה לשלטון בגיל תשע, לאחר מות אביו אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס). מי שמלך בפועל בממלכה היה ליסיאס. שלטונם היה חלש ומושחת. הניסיון לעצור את המרד היהודי הסתיים בפשרה קלושה. התרפסותם בפני האימפריה הרומית כה הרגיזה את הערים היווניות של סוריה עד שהציר הרומאי גנאוס אוקטביוס נרצח בלאודיקה (לטקיה של היום) (162 לפנה"ס). בנקודת משבר זו נמלט דמטריוס, בנו של סלאוקוס הרביעי, משביו ברומא והתקבל בסוריה כמלך האמיתי. אנטיוכוס איופטור, בנו של מי שהשיג את המלוכה שלא כדין, הוצא להורג. מדיה וקבצים בנושא אנטיוכוס החמישי בוויקישיתוף
איתם

אֵתָם הייתה, לפי המקרא, התחנה השנייה במסלולם של בני ישראל בדרכם מארץ מצרים לארץ כנען. לפי התורה, המקום נמצא ב"קצה המדבר" - בגבול שבין מצרים ה"נושבת" לבין מדבר ארץ מצרים. לשם איתם יש דמיון בשם המצרי ח'תֵם, שמשמעותו מצודה, מבצר - מקום מוגן ומבוצר. יש מזהים את המקום בסֶרָפֵאוּם, הנמצאת צפונית לאגם המר שבאמצע הדרך בין אִסְמָאעִילִיָה לאָבּוּ סֻלְטָן. גם ביציאת מצרים בספר שמות, פרק י"ג, פסוק כ', וכן בפרשת מסעי בספר במדבר, פרק ל"ג, פסוק ו'. היא "ארץ הנושָבת". השווה מול ספר שמות, פרק ט"ז, פסוק ל"ה, ועיין בפירוש הארוך לאבן עזרא שם. היא "מדבר ארץ מצרים". השווה מול ספר יחזקאל, פרק כ', פסוק ל"ו, ועיין בפירוש מצודת דוד שכותב שם: "במדבר הסמוך לארץ מצרים". המדבר הזה נקרא בדרך-כלל "מדבר שור", כמו בספר שמות, פרק ט"ו, פסוק כ"ב.
שרדינג (מחוז)

שרדינג (בגרמנית: Bezirk Schärding) הוא מחוז בצפון אוסטריה עילית שבאוסטריה, באינפירטל, אחד מארבעת חלקיה של אוסטריה עילית. שכנותיה הן: בדרום המחוזות גריסקירכן וריד אים אינקרייס, במזרח מחוז רוהרבאך ובצפון בוואריה שבגרמניה. במחוז 29 עיירות ועיר אחת, העיר שרדינג שהיא בירתו. שרדינג מדיה וקבצים בנושא שרדינג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שרדינג (בגרמנית)
מחוז שטייר-לנד

מחוז שטייר-לנד (בגרמנית: Bezirk Steyr-Land) הוא מחוז בדרום מזרח אוסטריה עילית שבאוסטריה. במחוז ישנן 21 עיירות, אוכלוסייתו מונה 57,611, נכון לשנת 2001 ושטחו משתרע על 971.70 קמ"ר. המחוז מקיף את העיר שטייר, ושכניו הם במערב מחוז קיכדורף אן דר קרמס, בצפון מחוז לינץ ובדרום אוסטריה תחתית. מדיה וקבצים בנושא מחוז שטייר-לנד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מחוז שטייר-לנד (בגרמנית)
מחמוד א-נאשף

מחמוד א-נאשף (בערבית: محمود الناشف ; 1906 – 10 בנובמבר 1979) היה חבר הכנסת מטעם סיעת חקלאות ופיתוח בכנסת הרביעית. א-נאשף נולד בשנת 1906 בטייבה. הוא נבחר למועצה המקומית של טייבה מטעם רשימה עצמאית וכיהן כחבר המועצה המקומית. לאחר מכן, אף נבחר לכהן כראש המועצה המקומית טייבה. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית, שהתקיימו ב-3 בנובמבר 1959, הקים א-נאשף את רשימת מפלגת חקלאות ופיתוח ועמד בראשה. הרשימה זכתה רק במנדט אחד, למרות סקרים בקרב הציבור הערבי שהראו כי למפלגה יש פוטנציאל להגיע עד ל-3 מנדטים. א-נאשף נבחר לכנסת וכיהן, החל מ-30 בנובמבר 1959, כחבר בוועדת הכנסת ובוועדת החינוך והתרבות. בתום כהונת הכנסת, ב-4 בספטמבר 1961, המפלגה לא התמודדה בשנית בעקבות הקמת מפלגת קידמה ופיתוח ופיצול התמיכה בין הרשימות. א-נאשף היה מתומכי מפלגת שיתוף ופיתוח, אותה הנהיג מספר 2 של א-נאשף במפלגת חקלאות ופיתוח, ג'בר מועדי. א-נאשף נפטר בגיל 73 ב-10 בנובמבר 1979. מחמוד א-נאשף, באתר הכנסת (לגרסה בערבית) מחמוד א-נאשף, באתר כנסת פתוחה ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.