laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מורלוקים

המורלוקים (באנגלית: Morlocks) היא קבוצת בדיונית של מוטאנטים המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת Uncanny X-Men #169 ממאי 1983, בכתיבתו של כריס קלרמונט ובאיורו של פול סמית'. מקור השם "מורלוקים" הוא בגזע היצורים האנושיים התת-קרקעי העתידי שמופיע בספרו של ה. ג'. וולס "מכונת הזמן". עקב אי יכולתם להתערות בעולם החיצון בשל חזותם המוטאנטית החריגה, חברי המורלוקים פולשים למערכת המנהרות והתעלות שמתחת לעיר מנהטן, שנבנו במקור כמקלטים נגד הפצצות בתקופת המלחמה הקרה, אך מאז נשכחו. הקבוצה היא שוחרת שלום, אולם ניסיונות לא מוצלחים להשיג דבר מה מהעולם החיצון הובילו אותה לחיכוכים לא מעטים. התקרית הידועה ביותר היא הדו-קרב בין חברת המורלוקים קאליסטו לבין חברת האקס-מן סטורם, שניצחה והפכה למנהיגתם. עקב מספר טרגדיות, המורלוקים המקוריים כבר אינם מתגוררים בתחתית העיר ניו יורק. הראשונה שבהן היא המאורע "טבח המוטאנטים", שבו קבוצת נבלי-העל המשוטטים של מיסטר סיניסטר טבחו בהם ללא רחמים. מרבית השורדים הצטרפו ל"אומת הגנום" (Gene Nation) שחיה ביקום כיס בהנהגת מיקאיל רספוטין. התברר בהמשך שהמורלוקים נוצרו למעשה מניסוי כושל של דארק ביסט, אולם הוא הבטיח שחברי הקבוצה לא יזכרו שהגנים שלהם עברו מניפולציה. זאת ועוד, מיסטר סיניסטר זיהה שהמורלוקים התבססו על המחקרים הגנטיים שלו, אותם למד דארק ביסט מסיניסטר של עולמו, וזו הייתה הסיבה מדוע פקד על חברי המשוטטים להרוג את כל האוכלוסייה התת-קרקעית. קבוצה שנייה של מורלוקים ששרדו קראה לעצמה "עכברושי המחילות" (Tunnel Rats), או בשמה השני "אלה שגרים באפלה" (Those Who Live in Darkness), והם אכלסו את המנהרות שמתחת לעיר המוטאנטים/מחוז אקס. כותב הסיפור "מחוז אקס", דייוויד היין, טען כי מעולם לא התכוון שלקבוצה זו יהיה קשר למורלוקים המקוריים. מאז אירועי "בית אם" ו"עשירית", בהם רבים מהמוטאנטים הופשטו מכוחותיהם, כמה מחברי המורלוקים ששמרו על כוחותיהם ביקשו מפלט באחוזת אקסבייר. היו כמה שנשארו מתחת לפני האדמה תחת הגנתה של מארו. במהלך אירועי "זן בסכנת הכחדה", מאסק וחברי המורלוקים חיפשו אחר מגנטו כשברשותם יומניה חוזי העתיד של דסטיני, שניבאו שמגנטו ישמור על כוחותיו לאחר אירועי "בית אם". בזמן שבו ערפילי הטריגן שוחררו על כדור הארץ והדביקו מוטאנטים במגפה לאחר "אינסופיות", מספרם של המוטאנטים החיים מתחת לאדמה גדל בצורה משמעותית. בנוסף, קאליסטו הראתה סימפתיה לבני האדם שחיפשו מקלט מהאירועים שפקדו אותם, ובהשראת חלומו של אקסבייר לדו-קיום בין מוטאנטים לבני אדם, הקימה את קבוצת המורלוקים החדשה, שמורכבת מבני אדם ומוטאנטים. באותה תקופה, חברי המשוטטים עדיין משמידים את חברי המורלוקים ברחבי העולם, וסייקלופס עוזר לממשלה הצ'צ'נית להגלות מורדים בתמורה לנתינת מפלט למורלוקים. כאשר האי התבונתי קרקואה הוכר כגן עדן למוטאנטים באירועי "שחר אקס" של שנים 2020-2019, המורלוקים הידועים אשר התגוררו בו היו קאליסטו, קאליבן, הילר, מאסק, מארו, ליץ', סיבל, ארג, פייפר, טומי ומול. סקידס דף הקבוצה באתר הרשמי של מארוול קומיקס דף הקבוצה בפרויקט פאנדום של מארוול קומיקס District X #8-12, February-June 2005 Generation M #4, February 2006 Uncanny X-Men #487-491, June-October 2007 Uncanny X-Men Vol.4 #7, May 2016 Uncanny X-Men Vol.5 #15, April 2019 Marauders #17 X-Force Vol.6 #1 House of X #5 Cable Vol.4 #1 Hellions #1 Sabretooth Vol.4 #1 S.W.O.R.D Vol.2 #1 ערך זה הוא קצרמר בנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מבוא טעון-טורבו

מבוא טעון טורבו (באנגלית: Turbo-Charged Prelude) הוא סרט קצר בסדרת "מהיר ועצבני" משנת 2003 שבוים על ידי פיליפ אטוול. עלילת הסרט מגשרת בין "מהיר ועצבני" ל"מהיר ועצבני 2" ומציגה בסדרה של סצנות קצרות בנות מספר שניות את האירועים שאירעו לבראיין אוקונור (פול ווקר) בין סוף הסרט הראשון ותחילת הסרט השני. בראיין אוקונור (פול ווקר) אורז את חפציו ועוזב את לוס אנג'לס לפני שמשטרת לוס אנג'לס תקבל הזדמנות לעצור אותו על כך שאפשר לדומיניק טורטו (וין דיזל) להימלט מהמשטרה. בשעה שהבולשת הפדרלית האמריקנית פותחת במצוד לאומי עליו, אוקונור נוסע ברחבי אריזונה, ניו מקסיקו וטקסס, וזוכה בכל מרוץ רחוב בו הוא משתתף עם המיצובישי 3000 GT האדומה שלו. עם זאת, הוא נאלץ לנטוש את המכונית שלו במוטל בדאלאס, כאשר נודע למשטרה על נוכחותו. בשעה שהמשטרה מחרימה את המכונית שלו, הוא מצליח לתפוס טרמפ עם אישה לא ידועה (מינקה קלי), על אף שהיא יודעת שהוא מבוקש על ידי המשטרה. היא מורידה אותו במגרש של מכוניות משומשות, ומיידעת אותו על כך שהיא יודעת שהוא מבוקש על ידי המשטרה. במגרש המכוניות, אוקונור קונה מכונית ניסאן סקייליין GT-R ירוקה. מאוחר יותר, לאחר שהוא לוקח את הכסף שהרוויח ממרוצי הרחוב, הוא מוסיף לרכב מסגרת חדשה וצובע אותו מחדש בצבע כסף, עם ברקי ויניל כחולים בצדדים, לפני שהוא נוסע מזרחה ומנצח עוד מרוצי רחוב בדרך. כאשר אוקונור מגיע לאטלנטה הוא פונה לכיוון מיאמי שם הוא רואה את הטויוטה סופרה של ג'ק סלאפ ואת המזדה RX-7 של אורנג' ג'וליוס. מייד לאחר מכן מופיעים על המסך המילים "…be continued ‏2" (בתרגום חופשי לעברית: "המשך יבוא ב-2"). פול ווקר - בראיין אוקונור מינקה קלי - הבחורה (ללא קרדיט) וין דיזל - דומיניק טורטו (פלאשבק) פיטר אוילרד - שוטר (ללא קרדיט) רודני ניל - שוטר (ללא קרדיט) הסרט הקצר נכלל במהדורה השנייה של ה-DVD של הסרט הראשון, אשר מכונה "Tricked Out Edition". מהדורת DVD זו יצאה לאור ב-3 ביוני 2003, יחד עם עלייתו לאקרנים של הסרט השני. למעט המילים "I owe you a ten second car" (בתרגום חופשי לעברית: "אני חייב לך מכונית שמאיצה בעשר שניות") מהפלשבק בסרט, כלל עלילת הסרט היא ללא מילים. "מבוא טעון-טורבו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מבוא טעון-טורבו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "מבוא טעון-טורבו" באתר "Movie info" (באנגלית) שתי הדמויות מופיעות בסרט השני. חשוב להבהיר שרק המכוניות שבהן הם השתמשו בסרט השני מופיעות, הדמויות עצמן אינן מופיעות ב"מבוא טעון-טורבו".
שולמית טייבלום-מילר

שולמית טייבלום-מילר נולדה ב-1949 והיא אמנית קרמיקה ישראלית. עבודותיה של מילר, שמרביתן עשויות בפורצלן, שומרות על זיקה לצורות מסורתיות ועל שימושיות של הכלי. היא ידועה בשימוש שהיא עושה בזיגוגים שונים, ובייחוד בזיגוג קריסטלי ובזיגוג וולקני. יצירותיה הוצגו בתערוכות קרמיקה רבות בישראל ומחוץ לה, בין היתר בביאנלה לקרמיקה במוזיאון ארץ ישראל, ותצלומי עבודותיה פורסמו בכתב העת הישראלי לקרמיקה "1280°c". כיום מילר מתגוררת ופועלת בגבעתיים. 1970-1973 - ארכאולוגיה ותולדות האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים 1979-1982 - קרמיקה, מכללת תל-חי, הגליל העליון 2007 - התמחות בזיגוג, בית הספר הבינלאומי לאמנויות, ויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה. 1990-1982 - הוראת קדרות וטכנולוגיה של הקרמיקה במכללת תל-חי 1990 ואילך - הוראת קדרות בסדנאות מוזיאון תל אביב. 2001 - פרס במסגרת התערוכה "חלונות לאמנות הקרמיקה – תחרות עיצוב קרמי", רמת אביב, תל אביב. אתר הבית של שולמית טייבלום-מילר שולמית טייבלום-מילר באתר רוח קדים ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אן גסטון דארבו

ז'אן גסטון דַארבּוּ (בצרפתית: Jean-Gaston Darboux; ‏14 באוגוסט 1842 – 23 בפברואר 1917) היה מתמטיקאי צרפתי. דארבו נולד ב-14 או ב-13 באוגוסט 1842, לפרנסואה דארבו ואליס גורדו. מאוחר יותר נולד להוריו בן נוסף בשם לואי. כשז'אן היה בן 7 אביו נפטר. בשנת 1872 נשא דארבו לאישה את אמליה סלינה קרבונייר, בתם של צ'ארלס לואי קרבוניר ומארי ויקטורין האנוק. לזוג נולדו שני ילדים: ז'אן ג'סטון, שבבגרותו עבד כזואולוג ימי, ואנאיס ברטה לוסי. דארבו מת ב-23 בפברואר 1917, בגיל 74. דארבו תרם מספר תגליות חשובות בתחומי הגאומטריה והאנליזה המתמטית, בפרט בנושא המשוואה הדיפרנציאלית. כמו כן כתב את הביוגרפיה של המתמטיקאי בן ארצו, אנרי פואנקרה, וערך עבודות נבחרות של ז'וזף פורייה. דארבו קיבל דוקטורט מאקול נורמל סופרייר, שבפריז, בשנת 1866. התיזה שלו שכותרתה "Sur les surfaces orthogonales" עסקה במשטחים אורתוגונליים. בשנים 1877 עד 1896 פרסם ארבעה כרכים העוסקים בגאומטריה דיפרנציאלית של משטחים. בין תלמידיו המוכרים נמנה אמיל בורל. ב-1884 נבחר דארבו לחבר באקדמיה הצרפתית למדעים. מאוחר יותר, בשנת 1900, נבחר למזכיר הקבוע של האקדמיה בתחום המתמטיקה. בשנת 1902 נבחר דארבו לחבר בחברה המלכותית הבריטית ובשנת 1916 זכה לכבוד והערכה כאשר הוענקה לו מדליית סילבסטר היוקרתית. על שמו של נקראים מונחים רבים, ובכללם משפט דארבו ואינטגרל דארבו. מדיה וקבצים בנושא ז'אן גסטון דארבו בוויקישיתוף ז'אן גסטון דארבו, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ז'אן גסטון דארבו, באתר MacTutor (באנגלית) ז'אן גסטון דארבו, באתר MathWorld (באנגלית) ז'אן גסטון דארבו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנחם שלמה בורנשטיין

הרב מנחם שלמה בורנשטיין (ב' בחשוון תרצ"ה, 11 באוקטובר 1934 - כ"ז באב תשכ"ט, 11 באוגוסט 1969) היה האדמו"ר מסוכטשוב-רדומסק ורבה של שכונת יד אליהו בתל אביב. נולד בארץ ישראל, בנו הצעיר של האדמו"ר רבי חנוך הניך בורנשטיין מסוכטשוב. אמו, פריידל, הייתה בתו של האדמו"ר רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ מקרימילוב, משושלת חסידות רדומסק. גדל בשכונת בית וגן בירושלים. למד בישיבת כפר הרא"ה ולאחר מכן בישיבת כנסת חזקיהו שהייתה אז בזכרון יעקב. כשהישיבה עברה לכפר חסידים בשנת תשט"ו, ופטירתו של רבו הרב נח שימנוביץ רצה לעבור וללמוד בבני ברק, אך לבקשת ראשי הישיבה, המשיך ללמוד שם עד לחתונתו. קיבל היתר הוראה מהרב אליהו מישקובסקי. בשנת תשי"ז (1957) נישא לטובה, בתו של הרב דניאל מובשוביץ (נפטרה ב-ח' בתמוז תשפ"ד), שהיה רבה של זורביץ ברוסיה ולאחר עלייתו לארץ ישראל כיהן כרב שכונת צ'לנוב בתל אביב. לאחר נישואיו למד בהיכל התלמוד ובכולל בית יהודה בראשות הרב יחיאל מיכל פיינשטיין. בשנת תשי"ז התמנה כרב בית הכנסת סוכטשוב בתל אביב. בח' בטבת תשכ"ה התמנה לרבה של שכונת יד אליהו בתל אביב. בסוף אותה שנה, נפטר אביו והוא הוכתר לאדמו"ר מסוכטשוב. בכ"ט באדר ה'תשכ"ו, לאחר התייעצות עם האדמו"ר הבית ישראל מגור, הוכתר גם כאדמו"ר מרדומסק. הקים ישיבה חסידית בבית וגן בירושלים שנקראה "ישיבת סוכטשוב". בכ"ז באב תשכ"ט נהרג בתאונת דרכים, בגיל 34, ונקבר בהר המנוחות בירושלים בלווייה בהשתתפות אלפים. הספידוהו חותנו הרב דניאל מובשוביץ, הרב יעקב רוזנטל אב"ד בחיפה, הרב אונטרמן הרב הראשי לישראל, והרב יחיאל מיכל פיינשטיין. פטירתו יצרה קושי לשתי החצרות, סוכטשוב וראדומסק, כשהאדמו"ר הצעיר בן ה-34 שאך החל בפעולות לשיקום החצרות נפטר לפתע, וילדיו הצעירים עדיין לא יכולים להמשיך את פעולותיו. עסקנים מחסידי סוכטשוב וראדומסק לקחו על עצמם את ניהול החצרות. כשבהמשך בשנת תשמ"ז (1987) שמונה עשרה שנה לאחר פטירתו, הוכתר בנו הבכור הרב שמואל יצחק לאדמו"ר מסוכטשוב. בנו השני הרב אברהם נתן (חתנו של הרב מרדכי אוירבך מתל אביב) הוא רב בית המדרש רדומסק בבני ברק. חתניו: הרב משה בצלאל וינברג (נכדו של רבי אברהם מסלונים) מכהן כראש ישיבת "אבני נזר" סוכטשוב. הרב שלמה יהודה פלצינסקי (בנו של הרב אליעזר פלצינסקי ונכדו של הרב אריה לוין) מכהן כראש ישיבת בית אריה. הרב זאב פריינד מכהן כרב קהילה בשכונת בית וגן. אשתו הרבנית טובה גיטל בורנשטיין נפטרה בח‘ תמוז ה’תשפ"ד בגיל 88, ונקברה בבית העלמין נחלת יצחק בחלקת המשפחה צמוד לקבר אמה. מדיה וקבצים בנושא מנחם שלמה בורנשטיין בוויקישיתוף אדמו"ר רבי מנחם שלמה בורנשטיין מסוכטשוב-רדומסק, באתר MyTzadik. שמונה רבנים חדשים, הליכות, בטאון המועצה הדתית 26, תל אביב, טבת תשכ"ה, עמ' 5, באתר אוצר החכמה "שערים" גיליון 4665 כ"ו חשון תשכ"ז,עמ' ד האדמו"ר מסוכטושב יוכתר גם כאדמו"ר לחסידי רדומסק, הצופה, 8 בנובמבר 1966, עמ' 4 הרב שלמה בורנשטיין נהרג בתאונת דרכים, הצופה, 11 באוגוסט 1969 קהל אלפים בהלווית האדמו"ר מסוכטשוב־רדומסק הרה"ג מנחם שלמה בורנשטיין ז"ל, הצופה, 12 באוגוסט 1969
חנוך הניך בורנשטיין

רבי חנוך הניך בורנשטיין (ה'תרנ"ז, 1897 - כ"ו באלול ה'תשכ"ה, 23 בספטמבר 1965) היה האדמו"ר הרביעי מסוכטשוב. נולד בפולין, לאדמו"ר רבי שמואל בורנשטיין, בעל "שם משמואל". בשנת תרע"ו נישא לפריידל, בתו של האדמו"ר רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ מקרימילוב, משושלת חסידות רדומסק. היה ידוע בחיבתו והשתוקקותו הרבה לעלות לארץ ישראל, ובשנת ה'תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת הבוכרים בירושלים, בה גר שנים מספר. עם ייסוד שכונת בית וגן בירושלים עבר להתגורר בה. היה יו"ר המחלקה החרדית בקק"ל, היה חבר באגודת ישראל, אך תמך גם בציונות הדתית, וערך את הירחון "ההד" שיצא בירושלים . לאחר השואה שבה נספה אחיו, האדמו"ר השלישי מסוכטשוב, רבי דוד בורנשטיין, הוכתר כאדמו"ר הרביעי מסוכטשוב. הקים את בית המדרש סוכטשוב בירושלים. גיסו, הרב ישעיהו שפירא, 'האדמו"ר החלוץ', שהה בביתו בתקופה האחרונה לחייו. בתחילת שנות ה-50, הקים את חברת "נזר" להוצאת ספרי סבו האבני נזר במהדורה חדשה, וכך כתב במכתבו להרב מיכאל אליעזר פארשלעגער מיום י"ג בטבת תשי"א בודאי ישמח כ"ג לשמוע כי בימים אלה חתמתי על הסכם להדפסת ספרי "אבני נזר" באמריקה... כן הדפסתי כאן מחדש את "שם משמואל" כרך א'... כן נדפס בזמן האחרון ספר "אגלי טל"... וכן הוציא לאור הגדה של פסח עם ביאור אביו השם משמואל ואחיו החסדי דוד. והדפיס במהדורה חדשה את ספרו של אביו "שם משמואל" כשהוא מוסיף מאות מראי מקומות בתוך הספר.. נפטר בכ"ו באלול ה'תשכ"ה, 23 בספטמבר 1965, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. בנו הרב אברהם יוסף, היה חתנו של רבי משה צבי מטולנה פילדלפיה. בנו שמואל היה מנהל מחלקת החינוך בסוכנות היהודית. בנו רבי מנחם שלמה בורנשטיין הוכתר אחריו לאדמו"ר החמישי מסוכטשוב. אחיו, אהרן ישראל בורנשטיין (שהשתייך לציונות הדתית), הוציא לאור את "נאות הדשא", ספר הכולל מתורת ארבעת אדמו"רי סוכטשוב (הדש"א ראשי תיבות של שמותיהם: הניך, דוד, שמואל, אברהם), 1997. "מחשבה טובה", ליקוט מדברי תורתו, ה'תשע"ה. יעקב הייזלר, צדיק כתמר יפרח" במלאת יובל להסתלקותו, המבשר-תורני, כי תבא, כ' באלול תשע"ה, עמ' ח-יא, באתר אוצר החכמה אדמו"ר רבי חנוך העניך בורנשטיין מסוכטשוב- באתר MyTzadik מ. צפה, שכונת בית וגן בירושלים (ראיון אחרון עם הרב בורנשטיין), הצופה, 1 באוקטובר 1965, עמ' 7 ק. נפתלי, האדמו"ר החביא בביתו מחסן-נשק של ה"הגנה", מעריב, 3 באוקטובר 1965, עמ' 5 הרב ר' ישעיהו שפירא ז"ל, הצופה, 20 במאי 1945, עמ' 1; הרב ישעיהו שפירא, הבקר, 20 במאי 1945, עמ' 4. בן ציון בערגמאן, מיכאל באחת עמ' קסד הרב מרדכי גימפל בארג, באהלה של תורה: שם משמואל, הצופה, 1 באפריל 1955, עמ' 5 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלכה שפירא

מלכה שפירא (תרנ"ד, 27 באפריל 1894 – ט"ז בחשוון תשל"ב, 4 בנובמבר 1971) הייתה סופרת חרדית משושלת חסידות קוז'ניץ, אשת האדמו"ר הרב אברהם אלימלך שפירא מגרודז'יסק. חלק מספריה עוסקים בתולדותיה של שושלת משפחתה ובהווי החסידים. נולדה בפולין, בתו של האדמו"ר רבי ירחמיאל משה הופשטיין מקוז'ניץ, מצאצאי המגיד מקוז'ניץ. נישאה לקרוב משפחתה הרב אברהם אלימלך שפירא, בנו של האדמו"ר רבי ישראל שפירא מגרודז'יסק ונינו של רבי אלימלך שפירא, אף הם מצאצאי המגיד מקוז'ניץ. בתחילת שנת תרפ"ו (1925) עלו לארץ ישראל. במשך תקופה התגוררו בכפר חסידים, שנוסד אז על ידי אחיה, הרב ישראל אלעזר הופשטיין, האדמו"ר מקוז'ניץ. במשך שנים סירב בעלה לכהן כאדמו"ר ועבד כחשמלאי. רק לאחר השואה, כאשר נודע לו על מותם של בני משפחתו, הסכים לכהן כאדמו"ר לחסידי גרודז'יסק. התגוררה בירושלים. פרסמה מספר ספרים, ובהם מתולדותיה של שושלת קוז'ניץ. סיפוריה ושיריה הופיעו בבמות שונות, ובהם ב"דבר" וב"מבוע". בכ"ג בכסלו תשכ"ז נפטר בעלה האדמו"ר, ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים. חמש שנים לאחר מכן, בי"ג בחשוון תשל"ב, נפטרה מלכה שפירא, ונקברה סמוך לבעלה. היו לה שלוש בנות, חווה לאה שנשאה לרב זאב דרייזין, דבורה סילמן שנישאה לאיסר סילמן, ורחל שנישאה לרב יהושע הוטנר. נכדתה היא הפסיכולוגית ד"ר אביגיל ינון, אשת הפסיכולוג פרופ' יואל ינון. מתוך הסערה: פואמה, 1943 שנינו במגינים: סיפורים, 1952 בלב המסתורין: סיפורים ופואמות, 1955 ילדים בגבולות: פרק משנות ההעפלה, 1965 מדין לרחמים: סיפורים מחצרות האדמו"רים, 1969 שירי לי בת עמי: שירים, סונטות ופואמות, 1971 כתבי מלכה שפירא בפרויקט בן-יהודה נערה בחצר, מבוע, תשכ"ו מחזיוני מירון, מבוע, תשכ"ו עם קול מבשר בהרים, אתר דעת מלכה שפירא (1894-1971), דף שער בספרייה הלאומית מלכה שפירא, זיכרון להולכים: האדמו"ר אברהם אלימלך שפירא מגרודזיסקי ז"ל (שנתיים לפטירתו), הצופה, 12 בדצמבר 1968, עמ' 3 חשמלאי מא"י ישמש רב בורשא, דבר, 18 בדצמבר 1934 שמחה רבנית בירושלים, הפרדס, שנה מ' חוברת א', תשכ"ה, באתר היברובוקס
הוועדים האולימפיים האירופיים

הוועדים האולימפיים האירופיים (באנגלית: European Olympic Committees) הוא ארגון הממוקם ברומא, איטליה. בארגון חברים 50 ועדים אולימפיים לאומיים (הוועד האחרון שצורף הוא של קוסובו). מ-1991 חברות הארגון מקיימות את הפסטיבל האולימפי האירופי לנוער, בו משתתפים בני נוער באירועי ספורט המתרחשים כל שנתיים (בשנים לא זוגיות) ומפוצלים בין ענפי ספורט חורף וקיץ כמו אולימפיאדות הקיץ והחורף. אך בשונה מהאולימפיאדה שמתקיימת פעם בארבע שנים ויש פער של כשנה וחצי בין אולימפיאדות הקיץ והחורף, הפסטיבל האולימפי האירופי לנוער מתקיים כל שנתיים ויש הפרש של מספר חודשים בלבד בין טורניר ענפי ספורט החורף לטורניר ענפי ספורט הקיץ מכיוון שהם נערכים באותה שנה, בדרך כלל בחודשים פברואר ויולי. מ-2015, אחת לארבע שנים (שנה לפני המשחקים האולימפיים), יופק באמצעות הארגון ותחת פיקוח הוועד האולימפי הבינלאומי טורניר תחרויות ספורט רב-ענפיות דמוי אולימפיאדה המכונה "המשחקים האולימפיים האירופאיים" ובקיצור משחקי אירופה המיועד לספורטאים מ-50 מדינות החברות בארגון ה-(eoc). טורנירים יבשתיים דומים תחת חסות התאחדויות הוועדים האולימפיים של אותן יבשות כבר מתקיימים שנים רבות בהצלחה ביבשות אחרות ובהם משחקי אסיה (מ-1951), משחקי אפריקה (מ-1965) והמשחקים הפאן-אמריקאיים (מ-1951). מדיה וקבצים בנושא הוועדים האולימפיים האירופיים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הוועדים האולימפיים האירופיים הוועדים האולימפיים האירופיים, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הוועדים האולימפיים האירופיים, ברשת החברתית אינסטגרם הוועדים האולימפיים האירופיים, סרטונים בערוץ היוטיוב דני בורשבסקי‏, אפרים זינגר נבחר לוועדה האולימפית החשובה באירופה, באתר וואלה, 29 במאי 2010 דני בורשבסקי‏, ראשי הוועד האולימפי הבינלאומי יגיעו לכנס ענק בארץ, באתר וואלה, 24 בנובמבר 2011 מנכ"ל הוועד האולימפי בישראל נבחר לעמוד בראש הוועדה של הוועדים האולימפיים האירופיים למשחקי לונדון וריו ישראל היא חברה מלאה ב- EOC מאז 1994. עד לשנת 1981 הייתה חברה בפדרציית משחקי אסיה (קודמתה של הוועד האולימפי של אסיה) הוועד האולימפי של סרביה נוסד בשנת 1911, כממשיך של המועדון הסרבי האולימפי הסרבי[1]
בנימין מובשוביץ

הרב בנימין הלוי מובשוביץ (תרנ"ג, 1893 - כ"א בכסלו תשי"ג, דצמבר 1952) היה רבה של קניזיץ בבלארוס, ולאחר עלותו לארץ ישראל כיהן כרבה של הרצליה ומייסד ישיבת השרון. נולד בבלארוס, בנם של הרב מרדכי שלמה הלוי מובשוביץ, רבה של מלסטובקה, וגיטל, בתו של הרב יעקב שנפיר משקלוב. מילא את מקום אביו כרבה של קניזיץ שבמחוז מוהילב. בתחילת שנות ה-30 עלה לארץ ישראל והתמנה כרבה של הרצליה. בשנת תרצ"ג (1933) ייסד סמוך לביתו את בית הספר "יסודי התורה" בהרצליה, כדי להעניק חינוך תורני לילדי המשפחות הדתיות שנמנו עם מייסדי העיר. בשנים הראשונות מנה בית הספר פחות מעשרה תלמידים, ועם השנים התרחבו שורותיו. במשך עשרים שנה פעל בית הספר באופן פרטי, ובשנת תשי"ג (1953) הסתפח לחינוך העצמאי. בשנות ה-60 עבר בית הספר ממקומו, בסמוך לביתו של הרב מובשוביץ, למשכנו החדש. בשנות ה-40 יזם את הקמת בית הכנסת הגדול בעיר. היה חבר המועצה של מרכז חינוך התורה בארץ ישראל שפעל בתל אביב ואיגד את מוסדות החינוך הדתיים בארץ ישראל. בתחילת שנות ה-50 ייסד ברמת השרון את ישיבת השרון, יחד עם אחיינו הרב יעקב אדלשטיין. בראש חודש כסלו תשי"ג (1952) ביקר החזון איש בישיבה וערך מבחן פומבי לתלמידיה. שלושה שבועות לאחר מכן נפטר הרב מובשוביץ, בעקבות ניתוח מוח שלא הצליח. הוא קבור בבית הקברות פינסקר בהרצליה. לאחר מותו נותר הרב אדלשטיין לעמוד בראשות הישיבה לבדו. בעשור הראשון של המאה ה-21 הקים נכדו הרב דניאל יעקובוביץ את ישיבת "נחלת בנימין" במודיעין עילית, על שמו. כמו כן נקרא על שמו רחוב בהרצליה. לאחר פטירתו התמנה חתנו, הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, לרבה של הרצליה. בנו, הרב חיים, שימש עד לשנת תשע"א (2011) כרב בית הכנסת אור לישראל בהרצליה. בנו הרב בן ציון היה ר"מ ומנהל ישיבת השרון. זכרון להולכים: הרב בנימין מובשוביץ ז"ל (שלושים לפטירתו), הצופה, 8 בינואר 1953 בנימין מובשוביץ באתר GRAVEZ
עם שחר

"עם שחר" הוא שירה של המשוררת רחל, אשר נכתב בתל אביב בתר"ץ 1930. בלחנו של המלחין יהודה שרת, הושר בתנועות הנוער ביישוב. שמו של השיר קשור ומושפע משירה האחר של המשוררת ואולי לא היו הדברים... שבו נכתב: „ואולי ... מֵעוֹלָם לֹא הִשְׁכַּמְתִּי עִם שַׁחַר לַגַּן”. המשוררת מספרת בשיר על תולדות חייה ותודעתה בנעוריה, כאשר הייתה חלוצה ופועלת חקלאית בתקופת העלייה השנייה ועל אהבת ארץ ישראל. הבית הראשון מתאר את הכלים שבהם אחזה בדרכה אל עבודתה: „נבל מים ”- מימיה - ששמה נבחר בלשון התנ"כית במכוון, וכלי העבודה החקלאיים: מעדר, מגרפה וסל לאיסוף. הבית השני מתאר את הנוף, הנראה בעיניים: הרים, שדות והנחווה בנפש: הצעירות המתרוננת. הבית השלישי, מונה רכיבי הזיכרון של שנות הנעורים כנכס חיים ואוסף אותם פנימה; נכס המורכב משני מרכיבים, כביכול מנוגדים, אך משלימים זו את זה: ה„קמה” - השיבולים הצהובות הזוהרות באור שמש הקיץ, וה„עפר” הכהה והנדרך ברגליים, כאשר זו צמחה מזה, ושניהם יחד מרכבים תמונת אהבה עמוקה אל „אַרְצִי”. "עם שחר" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "עם שחר" והאזנה לו באתר זמרשת
השף (סרט, 2012)

השף (בצרפתית: Comme un chef) הוא סרט קומדיה צרפתי שביים והפיק דניאל כהן ויצא לאקרנים ב-7 במרץ 2012. ז'קי בונו הוא חובב בישול מוכשר שחולם להיות שף במסעדה גדולה. בגלל מצב נישואיו הוא נאלץ לעבוד במשרות טבח קטנות וגם בהן הוא לא מצליח להחזיק. בגלל שאשתו בהריון וצריכה לצאת לחופשת לידה הוא צריך לעבוד ונאלץ להבטיח לאשתו כי הוא לא יתקרב למטבחים וכי הוא יחזיק בעבודתו החדשה כאיש תחזוקה בבית אבות. בבית האבות הוא מגלה את המטבח וממליץ לטבחים על דרכים לשדרוג המנות אותם הם מגישים. בבית האבות נמצא גם בעליו של רשת המסעדות בהם מסעדתו של אלכסנדר לאגארד. בנו של הבעלים הוא מנכ"ל רשת המסעדות והוא מעוניין כי שף לאגארד יעזוב את מסעדתו בגלל שהוא מבשל בצורה מיושנת ולא עובר לבישול גסטרונומי מולקולרי. אולם בחוזהו לא ניתן לפטרו כל עוד הוא שומר על שלושת כוכבי מישלן של מסעדתו. במהלך מחשבתו על תפריט האביב, מגיע שף לאגארד לבעלי המסעדה להתלונן כי בנו מתנכל לו. בעל המסעדה מראה לו את המרק שהוגש היום שנעשה בהמלצתו של ז'קי בונו. שף לאגארד אוהב מאוד את המרק ומעוניין להעסיק את ז'קי בונו במסעדתו כסו-שף לתקופת השתלמות של חצי שנה ללא תשלום. בגלל הבטחתו של ז'קי לאשתו כי הוא יחזיק בעבודתו נושאת המשכורת הוא מתלבט אם לממש את חלומו ולעבור לעבוד במסעדת לאגארד או לקיים את ההבטחה שהבטיח לאשתו. לאחר התלבטות הוא מחליט לעבוד במסעדה ולא לספר על כך לאשתו. בעבודתם יחד הם מסתדרים והמסעדה מתנהלת כראוי עד שמגיע שמועה כי יבואו שני מבקרי מסעדות האוהבים את המטבח המולקולרי. שף לאגארד מבין כי אין למסעדתו סיכוי להחזיק את שלושת כוכביו אם הוא לא יעבור לתפריט מולקולרי ולכן הוא יחד עם ז'קי בונו פונים למומחה למטבח מולקולרי על מנת ליצור תפריט מתאים. למרות קשיים הם מצליחים להעמיד מספר מנות מולקולריות והמסעדה שומרת על כוכביה. למרות זאת, שף לאגארד מחליט לעזוב את מסעדת הגורמה שלו ולעבוד במסעדה רגילה בעיר קטנה ועל המסעדה הוא ממנה את ז'קי בונו כשף ראשי. אתר האינטרנט הרשמי של השף "השף", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "השף", באתר AllMovie (באנגלית) "השף", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "השף", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "השף", באתר Metacritic (באנגלית) "השף", באתר אידיבי "השף", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
צביר הכוכבים (פברז'ה)

צְבִיר כּוֹכָבִים היא אחת משתי ביצי הפברז'ה שהוכנו על ידי בית פברז'ה - בית המלאכה של פטר קארל פברז'ה בשנת 1917 עבור ניקולאי השני, הצאר האחרון של רוסיה (הביצה השנייה היא התרזה הקארליאנית). שתי ביצים אלה לא הושלמו בשל פרוץ מהפכת פברואר והלאמת בית המלאכה. ביצת "צביר הכוכבים" היא הביצה האחרונה שהוכנה על ידי פברז'ה. ביצי פברז'ה נוצרו בהזמנת הצאר אלכסנדר השלישי והוענקו כמתנת חג הפסחא לאשתו הצאריצה מריה פיודרובנה מאז שנת 1885. יורשו, הצאר ניקולאי השני, המשיך את המנהג והעניק מדי שנה מתנה לאשתו אלכסנדרה פיודורובנה, ולאימו האלמנה. תיעוד שנותר משנת 1917 מתאר את הביצה כעשויה מזכוכית כחולה, עם בסיס בדולח. בכך שונה ביצה זו מביצים קודמות שייצר פברז'ה, העשירות יותר בכמות הזהב והאבנים היקרות שבהן. ככל הנראה שינוי זה מקורו במחסור שממנו סבלה רוסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה. על הזכוכית חקוק סימן קבוצת הכוכבים אריה - המזל של יורש העצר (הצארביץ') אלכסי ניקולאייביץ'. הכוכבים סומנו על גבי הזכוכית ביהלומים. בתוך הביצה היה מותקן שעון כ"הפתעה". במשך שנים רבות הביצה נחשבה כביצה אבודה. בשנת 2001 הוצגה ביצה במוזיאון פרסמן למינרלוגיה שבמוסקבה כביצה הלא גמורה של פברז'ה (בביצה לא משובצים היהלומים). בעקבות זאת טען המיליונר הרוסי אלכסנדר איוואנוב (אנ') כי הוא הבעלים של הביצה המקורית, וכי רכש אותה בשנות ה-90 של המאה ה-20. ביצה זו מוצגת כיום במוזיאון פברז'ה שבבאדן-באדן. מדיה וקבצים בנושא צביר הכוכבים בוויקישיתוף סברה כי שתי הביצים מקוריות (ברוסית)
התרזה הקארליאנית

התרזה הקרליאנית היא אחת משתי ביצי פברז'ה שהוכנו על ידי בית פברז'ה - בית המלאכה של פטר קארל פברז'ה בשנת 1917 עבור ניקולאי השני, הצאר האחרון של רוסיה (הביצה השנייה היא צביר הכוכבים). שתי ביצים אלה לא הושלמו בשל פרוץ מהפכת פברואר והלאמת בית המלאכה. ביצי פברז'ה נוצרו בהזמנת הצאר אלכסנדר השלישי והוענקו כמתנת חג הפסחא לאשתו הצאריצה מריה פיודרובנה מאז שנת 1885. יורשו, הצאר ניקולאי השני, המשיך את המנהג והעניק מדי שנה מתנה לאשתו אלכסנדרה פיודורובנה, ולאימו האלמנה. הביצה עשויה מעץ תרזה מאזור קארליה (מכאן שמה) ונתונה בתוך מסגרת זהב. בכך שונה ביצה זו מביצים קודמות שייצר פברז'ה העשירות יותר בכמות הזהב והאבנים היקרות שבהן. ככל הנראה שינוי זה מקורו במחסור שממנו סבלה רוסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה. ביצה זו היא היחידה מבין הביצים בה נעשה שימוש בחומר אורגני (עץ) כחומר גלם עיקרי. ה"הפתעה" בתוך הביצה היה פיל מיניאטורי מכני, המצופה ביהלומים ואמייל שניתן למתוח אותו באמצעות מפתח מצופה אבנים יקרות. הביצה הוכנה בשנת 1917, והייתה אמור להינתן כמתנת הצאר לאימו. בשל מהפכת פברואר נאלץ הצאר לוותר על כיסאו, ב-15 במרץ. קארל פברז'ה שלח לו חשבונית ב-25 באפריל (כשהיא ממוענת ל"מר רומנוב, ניקולאי אלכסנדרוביץ'", ולא ל-"ניקולאי, צאר רוסיה"). הצאר שילם עבור הביצה סכום של 12,500 רובלים, וזו נשלחה לאחיו של הצאר, מיכאלי השני, הדוכס הגדול של רוסיה, אולם הדוכס נמלט לפני שקיבל לידיו את הביצה, וזו נותרה בארמונו עד שהארמון נבזז במהלך מהפכת אוקטובר על ידי הבולשביקים. לאחר המהפכה הוצגה הביצה במוזיאון רומיאנצב שבמוסקבה, אולם בשנת 1927 נעלמה ונחשבה לאבודה מעל שבעים שנה. בשנת 1999 פרסמה נינתו של פטר קארל פברז'ה את התרשימים ששימשו להכנת הביצה. עד שנת 2001 סברו כי הביצה אבדה. בשנה זו הכריז המיליונר הרוסי אלכסנדר איבנוב כי הוא רכש את הביצה מאספן פרטי באנגליה (בן למהגרים רוסיים), ותרם אותה למוזיאון הרוסי הלאומי (מוזיאון פרטי שהיה בבעלותו). ה"הפתעה" שהייתה בתוך הביצה לא התגלתה, וסוברים כי אבדה. בשנת 2009 פתח איבנוב את מוזיאון פברז'ה בבאדן-באדן שבגרמניה, ובו מוצגת הביצה. מדיה וקבצים בנושא התרזה הקארליאנית בוויקישיתוף תיאור הביצה ותמונותיה אלן פרנהאם, "הביצים האבודות של פברז'ה", מגזין פורבס, 4 בדצמבר 2004