גטו לחווא

גטו לחווא (בפולנית: Łachwa) היה גטו שהתקיים בין קיץ 1941 לקיץ 1942 סמוך לעיירה לחווא בפולין הכבושה (עד ל-1939 ברפובליקה הפולנית השנייה; מאז 1991 בבלארוס). גטו זה היה מראשוני הגטאות (וכנראה הראשון) שהתמרדו כנגד הנאצים בתקופת השואה. הכוחות הגרמניים כבשו את לחווא ב-8 ביולי 1941, שבועיים לאחר תחילת מבצע ברברוסה. בעיר הוקם יודנראט בראשות המנהיג הציוני דב לופטין (Lopatyn). ב-1 באפריל 1942 הועברו יהודי העיר לגטו, שהכיל רק שני רחובות ו-45 בתים, והוקף גדר תיל. בגטו שוכנו כ-2,350 בני אדם, בצפיפות של מטר רבוע עבור כל תושב. השמועות על מעשי הטבח ברחבי האזור התפשטו אל לחווא, והצעירים היהודים אורגנו במחתרת בהנהגתו של יצחק רוחצ'ין (Rochczyn), ראש קבוצת בית"ר המקומית. בסיועו של היודנראט, הצליחה המחתרת לאסוף סכינים ומוטות ברזל, אך המאמצים לצבור נשק לרוב לא צלחו. עד אוגוסט 1942 היו היהודים בלחווא מודעים לחיסולם של הגטאות הסמוכים, בעיירות לוניניץ ומיקשביץ (מיקאשאוויצ'ה), וב-2 בספטמבר נודע להם כי חקלאים מקומיים הצטוו לחפור בורות מחוץ לעיר בהוראת הנאצים. מאוחר יותר באותו יום, 150 חיילי האיינזצגרופן ו-200 שוטרים מקומיים הקיפו את הגטו. רוחצ'ין ואנשי המחתרת רצו לתקוף את גדר הגטו בחצות על מנת לאפשר לאוכלוסייה לברוח, אך אחרים סירבו לעזוב את הקשישים והילדים. ראש היודנראט לופטין ביקש כי הפעולה תידחה לבוקר. ב-3 בספטמבר הודיעו הגרמנים ללופטין כי הגטו עומד להתחסל והורו להכין את תושביו לגירוש. על מנת להבטיח את שיתוף הפעולה של מנהיגי הגטו, הבטיחו לו כי חברי היודנראט, רופא הגטו ו-30 עובדים, שאותם יוכל לבחור, יינצלו מהגירוש. לופטין סירב להצעה, ומסר בתגובה "או שכולנו נחיה, או שכולנו נמות". כאשר נכנסו הגרמנים לגטו, התקיף לופטין באש את מפקדת היודנראט, וזה היה האות להתחלת המרד. מבנים נוספים התקיפו באש, וחברי המחתרת תקפו את הגרמנים שנכנסו לגטו באמצעות גרזנים, מקלות, בקבוקי תבערה ובעזרת ידיהם החשופות. קרב זה ייצג את מרד הגטאות הראשון של המלחמה. כ-650 יהודים נהרגו בלחימה או באש הלהבות, ועוד כ-500 נלקחו אל הבורות החפורים ונורו שם. שישה חיילים גרמנים ושמונה שוטרים גרמנים ואוקראינים נהרגו. גדר הגטו נפרצה, וכ-1,000 יהודים הצליחו לברוח, מתוכם כ-600 הצליחו לתפוס מחסה בביצות פריפיאט. רוחצ'ין נורה ונהרג כשקפץ לתוך נהר. על אף שעל פי ההערכות 120 מהבורחים הצליחו להצטרף לפרטיזנים, מרבית האחרים אותרו ונהרגו. כ-90 מתושבי הגטו שרדו את המלחמה. לופטין הצטרף ליחידת פרטיזנים קומוניסטים, ונהרג על ידי מוקש ב-21 בפברואר 1944. לחווא שוחררה על ידי הצבא האדום ביולי 1944. יוסי חן, האור בקצה היער, סיפורו של יוסי חן, שורד מרד גטו לחווא, 2011. ראשונים למרד: לחווא / בעריכת ח"א מיכאלי, י’ ליכטשטיין, ג’ושוע מורבצ'יק, ח’ שקלאר, ירושלים – תל אביב: אנציקלופדיה של גלויות, תשי"ז. קופל קולפניצקי, נגזר לחיים: סיפורו של גטו לחווא, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1999. דגן בן ציון, אנחנו ממרד לחווא, 2002. מדיה וקבצים בנושא גטו לחווא בוויקישיתוף אראל סגל גיבורים אלמונים - 80 שנה למרד בגטו שמעולם לא שמעתם עליו, ישראל השבוע, 2 בספטמבר 2022 דב לופטין - יו"ר היודנראט בגטו לחווא באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה רצח יהודי לחווא במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית) סטיבן פלביסיני ואבינועם פט, לחווא, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1400–1402), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) לחווה (Łachwa), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם דגן בן ציון, אנחנו ממרד לחווא, 2002. (הקישור אינו פעיל, 3.9.22) מדליקי המשואות תש"ס (2000) - סיפורו של קופל קולפניצקי, שהשתתף במרד גטו לחווא ארז רביב, ‏"היהודים תמיד מתחלקים למחנות, אבל בגטו לחווה ידעו להתאחד בזמן המרד", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 5 במאי 2024 אריאל בולשטיין, "מוטב ליפול בריצה מכדור מאשר לרוץ לקבר": גבורת מורדי הגטאות שלא הכרנו, באתר ישראל היום, 17 באפריל 2023 הללי שפנצר‏, היהודים נלחמו בגרזנים ומקלות. חומות הגטו הבוער נפרצו, ויוסף בן ה-6 רץ אל הלא-נודע, באתר וואלה, 17 באפריל 2023