laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרטיק ת'יסל

מועדון הכדורגל פרטיק ת'יסל (באנגלית: .Partick Thistle F.C) הוא מועדון כדורגל מקצועני המייצג את העיר גלאזגו שבסקוטלנד. למרות שמו של המועדון, הוא לא שיחק בפרטיק מאז 1908. הקבוצה משחקת כיום בצ'מפיונשיפ הסקוטי לאחר שירדה מהליגה הבכירה בעונת 2017/2018. פרטיק ת'יסל נוסדה בשנת 1876 באזור פרטיק, אשר הפך ב-1912 לחלק רשמי מהעיר גלאזגו. הקבוצה שיחקה בתחילת דרכה בשטח בו נמצאת כיום תחנת הרכבת פרטיק. מאז עברה הקבוצה מספר מגרשים בפרטיק לפני שהתמקמה לבסוף באצטדיון פירהיל באזור מאריהיל בגלאזגו בשנת 1909. המועדון זכה בגביע הסקוטי בשנת 1921 אחרי ניצחון בגמר על גלאזגו ריינג'רס בתוצאה 0-1. בשנת 1971 זכתה פרטיק ת'יסל בגביע הליגה הסקוטית לאחר ניצחון 1-4 על סלטיק בגמר. הקבוצה לא זכתה מעולם באליפות סקוטלנד, אך סיימה מספר פעמים במקום השלישי בטבלה. הקבוצה נחשבה באופן מסורתי לאחת מקבוצות הצמרת בסקוטלנד, אך הידרדרה החל ממחצית שנות ה-80. ב-1998 היה קרוב המועדון לפירוק בשל קשיים כלכליים ונראה היה כי פשיטת רגל היא בלתי נמנעת. אוהדי הקבוצה פתחו אז בקמפיין להצלתה והצליחו "להשאירה בחיים", על אף שהיא ירדה באותה עונה לליגה הסקוטית השנייה. ב-2001 עשתה הקבוצה את דרכה בחזרה לליגה הראשונה ובעונה לאחר מכן הצליחה לעלות לליגת העל הסקוטית. עם זאת, בשנים 2004 ו-2005 ירדה הקבוצה פעמיים ליגה, והייתה בכך לקבוצה הסקוטית הראשונה שיורדת מליגת העל לליגה השנייה בשתי עונות רצופות. סקוטלנד אלן האנסן סקוטלנד מו ג'ונסטון סקוטלנד ביל שאנקלי אליפות הליגה הסקוטית הראשונה (2): 1975-76, 2001-02 אליפות הליגה הסקוטית הראשונה (4): 1896-97, 1899-00, 1970-71, 2000-01 הגביע הסקוטי (1): 1920-21 גביע הליגה הסקוטית (1): 1971-72 גביע גלאזגו (6): 1934-35, 1950-51, 1952-53, 1954-55, 1960-61, 1980-81 שישיות טננט (1): 1993 מדיה וקבצים בנושא פרטיק ת'יסל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרטיק ת'יסל פרטיק ת'יסל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרטיק ת'יסל, ברשת החברתית אינסטגרם פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר FootballDatabase.eu תמונות ממשחקי המועדון
גביע גלאזגו

גביע גלאזגו היה תחרות כדורגל בה השתתפו מועדונים כדורגל מהעיר גלאזגו, סקוטלנד. התחרות נערכה מדי שנה בין השנים 1887 ו-1988, למרות שהתחרות האחרונה לא הושלמה. עם הקבוצות שהשתתפו בתחרות נמנות גלאזגו ריינג'רס, סלטיק, קלייד, פרטיק ת'יסל, קווינס פארק, ת'רד לאנארק וקאמבוסלנג. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ההתחזקות במעמדם של הגביעים האירופיים כמו גביע האלופות וגביע אופ"א הובילה לירידה בערכו של גביע גלאזגו, ובכמה משנותיו האחרונות, התחרות לא הושלמה או כלל לא התקיימה. היסטוריית התחרות
קני נגד ספני

קני נגד ספני (באנגלית: Kenny vs. Spenny) היא תוכנית מציאות קומית קנדית, הסובבת סביב שני חברים, קנת' "קני" הוץ וספנסר "ספני" רייס, המתחרים זה בזה בתחרויות שונות בארגונם. כל פרק בסדרה מתאר בדרך כלל תחרות אחת. המפסיד בתחרות נאלץ לבצע מעשה משפיל לבחירתו של המנצח בסיום הפרק. הוץ ורייס הם יוצרי הסדרה, והוץ משמש גם כבמאי ומפיק הסדרה. שידור התוכנית החל במקור ברשת CBC, אולם בסתיו 2005 התוכנית עברה לכבלים. התוכנית משודרת ברחבי העולם, לרבות בערוץ "טי וי 2 זולו" בדנמרק, "טי וי 6" בשוודיה, "צ'אלנג'" בבריטניה, "ערוץ הקומדיה" באוסטרליה, "סיק רדיקל" בפורטוגל ו"אקסטרה הוט" בישראל. בשנים 2005 ו-2006 הייתה הסדרה מועמדת לפרס ה"ג'מיני", כקומדיה הקנדית הטובה ביותר. הסדרה זכתה בפרס "ורד הזהב" השווייצרי על היותה "הקומדיה הבינלאומית הטובה ביותר". הפורמט של "קני נגד ספני" הוא הנמכר ביותר בתולדות הטלוויזיה הקנדית. "אד נגד ספנסר", גרסתה הבריטית של התוכנית, משודרת בערוץ "סקיי 1". כמו כן קיימת מקבילה גרמנית המבוססת על התוכנית, העונה לשם "אלטון נגד סיימון". כל פרק נפתח בהצהרה על מטרת התחרות. חוקי התחרות נקבעים על ידי קני וספני, ולרוב קיימת שיטת שיפוט שנועדה להכתיר את המנצח והמפסיד. בחלוף הזמן, נעשו החוקים וההגבלות מפורטים יותר, כדי למנוע ניסיונות חוזרים ונשנים של הצמד למצוא בהם "חורים" ולהפר אותם. חייהם האישיים של הצמד באים לידי ביטוי בפרקי התוכנית, לרבות חבריהם ובני משפחותיהם. המנצח מטיל על המפסיד בתחרות לבצע משימה מבזה (המכונה בתוכנית כ"השפלה"). מרכיביה הקומיים העיקריים של התוכנית הם התחרויות המשונות, והניגוד החריף באישיויותיהם של קני וספני. ניגוד זה משפיע לרוב על האופן בו הם מתמודדים עם האתגר הגלום בתחרות. הטקטיקה של קני מאופיינת לרוב בגישה נועזת יותר, לפיה "המטרה מקדשת את האמצעים" (לרבות רמאות). אף על פי שלעיתים קני אינו מפר את חוקי התחרות, הוא תמיד מגלה נכונות "לכופף" אותם ומוצא דרך לבצע את המשימות המוטלות עליו באופן בלתי שגרתי. קני סבור כי לרוב אין הוא מסוגל לנצח בתחרות, אלא אם הוא משדל את ספני לפרוש ממנה. לעומתו, ספני נוטה לציית באדיקות לחוקי התחרות ולערכי המוסר שלו. לא זאת בלבד שספני שומר על החוק במובן הפורמלי, אלא גם על מה שמשתמע ממנו. עם זאת, לעיתים מוצא ספני פרצות בחוקים המסייעות לו להביס את יריבו. ספני מרבה ליפול קורבן למזימותיו של קני, ומגלה פרנויה שלעיתים מחבלת במאמציו שלו. קני, מצידו, מנצל את החששות של ספני לטובתו. התוכנית מתרכזת יותר בשאלה "כיצד כל מתמודד ינסה לנצח בתחרות" ופחות בשאלה "מי ינצח". ולראיה ניתן לראות כי לפעמים המפסיד בתחרות איננו המפסיד הטכני, אלא הפסיד בה משום שלא היה מודע לחוקים שהופרו על ידי יריבו. קני מנצל לעיתים את מעמדו כמפיק התוכנית כדי לאיים על אנשי הצוות שיסייעו לו, או יחבלו במאמציו של ספני. נראה, כי לעיתים לקני יש שליטה רבה יותר על התחרות בשל מעמדו. לעיתים נדמה כי בפרקיה הראשונים של הסדרה הוצג קני באור מחמיא יותר לעומת ספני. ברוח זו, נראה שהתוכנית נוטה להעדיף את הרמאות על פני ערכי היושר. נראה כי הגורם לכך נעוץ בעובדה שברוב פרקי התוכנית קני זוכה לזמן מסך רב יותר ונוטה לתפקד כמנחה, או דובר התחרות. אתר האינטרנט הרשמי של קני נגד ספני "קני נגד ספני", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קני נגד ספני", באתר Metacritic (באנגלית) "קני נגד ספני", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
דגל סנט לוסיה

דגל סנט לוסיה מורכב משני משולשים שווי שוקיים (ניתן לראות זאת גם כשלושה משולשים), בצבעים, שחור, לבן וזהוב, הממוקמים אחד על גבי השני, ובעלי בסיס משותף. המשולשים ממוקמים במרכז הדגל, שרקעו תכלת. עיצוב הדגל מזכיר את שני הרי הפיטוס, (ספרדית: Pitons) שהם שני פקקים געשיים תלולים – שרידיהם של הרים געשיים לחופי מפרץ סופרייר (Soufrière Bay), בסמוך לעיירה סופרייר בדרום-מערב המדינה. הצבע הכחול מסמל נאמנות, כמו גם את השמים הטרופיים, ואת הים הקריבי והאוקיינוס האטלנטי, המקיפים את סנט-לוסיה. הצבע הזהוב מסמל שגשוג ואת השמש. השחור והלבן מסמלים שניהם את ההשפעות התרבותיות - מאפריקה ומאירופה - על המדינה, אשר פועלות יחד לטובת העתיד. יחד עם זאת העיצוב של המשולש האחורי מדגיש את השליטה של התרבות ה"שחורה", האפריקאית על פני התרבות ה"לבנה", האירופאית. צורת המשולש שווה-השוקיים, מזכירה את הפיטונס צמד הפסגות המפורסמות שמזדקרות מהים כלפי השמים ומסמלת את השאיפה ואת הערגה האנושית. הדגל, נבחר בתחרות מעצבים, ואומץ ב-1 במרץ 1967. העיצוב המדויק שלו השתנה עם השנים, עד לנוסח המוצג שלו כיום (2007). 1967-1979 1979-2002 סמל סנט לוסיה המנון סנט לוסיה מדיה וקבצים בנושא דגל סנט לוסיה בוויקישיתוף דגל סנט לוסיה, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל סנט לוסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דמעת שחרזאדה

דמעת שחרזאדה הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויו של יהודה ג'אד נאמן, שיצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט מתאר את מסע להקת הריקוד של הכוריאוגרפית אירינה ג'מאל לפסטיבל בעיר מוצאה של ג'מאל - קייב שבאוקראינה. אירינה, אשר חיה בישראל ונשואה לפלסטיני בחיפה, היא מייסדת ומנהלת של להקת הריקוד "שחרזאדה" הפועלת בכפר ראמה שבגליל. בלהקה רוקדים יחד רקדנים יהודים וערבים, אולם הביקור בקייב ובבאבי יאר מערער את היחסים בין חברי הלהקה. ג'מאל יוצרת מחול על הגבול בין ריקוד פופולרי לריקוד מודרני. הכוריאוגרפית מתמודדת בסרט עם הסכסוך הישראלי-ערבי ועם הזיכרון ההיסטורי של באבי יאר. הסרט המלא לצפייה ישירה (בתשלום) באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים "דמעת שחרזאדה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) תיאור הסרט באתר "הבמה" תיאור הסרט באתר האקדמיה הישראלית לסרטים גואל פינטו, ללא נוזהת אל פואד, גם ג'אד נאמן לא היה, באתר הארץ, 12 ביוני 2006
למבורגיני מורצ'יילאגו

למבורגיני מורצ'יילאגו (איטלקית: Lamborghini Murciélago; מורצ'יילאגו – עטלף) היא מכונית-על שייצרה חברת למבורגיני האיטלקית. המכונית תוכננה על ידי לוק דונקרוולקה. למורצ'יילאגו מנוע מרכזי בתצורת V-12 ובנפח 6.2 ליטר המנוע מניע את הסרן האחורי ובעת החלקה מועבר הכח גם לגלגלים הקדמיים באמצעות דיפרנציאל מרכזי מסוג ויסקוזי. תיבת ההילוכים ידנית בת שישה הילוכים, עם אופציה למערכת תפעול אוטומטי, נשלט מההגה שנקראת E-GEAR. המורצ'יילאגו מצוידת בספוילר אחורי שיכול להתרומם לזווית של 70 מעלות, מראות צד עם אפשרות קיפול לשיפור האווירודינמיקה, וכונסים מאחור שנפתחים אוטומטית לגודל המתאים כדי לאפשר לכמות אוויר מסוימת להיכנס ולקרר את המנוע. כאשר המורצ'יילאגו יצאה לשוק ב-2001 כמחליפתה של הלמבורגיני דיאבלו, היא הייתה בין המכוניות המהירות בעולם כאשר רק הפרארי אנזו והמקלארן F1 היו מהירות יותר. היא תרמה למכירותיה של למבורגיני והוציאה אותה מן השפל הכלכלי שפקד אותה. בשנת 2006 הוחלף המנוע של המרצ'יאלגו למנוע חזק יותר בעל נפח מנוע של 6.5 ליטר אשר נתן למכונית 640 כוחות סוס ב-8,000 סל"ד, האצה ל-100 קמ"ש ב-3.4 שניות (0.8 שניות יותר מהיר מהמרצ'יאלגו הרגילה) מהירות של 340 קמ"ש במקום 330 ומומנט מרבי של 660 ניוטון מטר. ב-2006 יצאה גרסת ה-LP640, ולה ניתן להוסיף בין היתר מכסה מנוע עם תריסי זכוכית שמאפשרים הצצה למנוע. ב-23 בדצמבר 2007 הצהירה חברת למבורגיני על ייצור המורצ'יילאגו ה-3,000. ב-2010 נודע שייצור ושיווק המורצ'יילאגו יופסק ובמקומה יוצג דגם חדש. הדגם שהחליף את המורצ'יילאגו הוא למבורגיני אוונטאדור. מדיה וקבצים בנושא למבורגיני מורצ'יילאגו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של למבורגיני מורצ'יילאגו "למבורגיני חוגגת מכירת 3,000 מורצ'יילאגו". www.Autoblog.com. 2007-12-23. ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צנטריול

צנטריול (באנגלית: Centriole) הוא מבנה חלבוני המצוי בציטופלזמה של תאים ביולוגיים, בסמיכות לגרעין התא. שני צנטריולים הסדורים בצורת האות L, מהווים את מרכז ארגון המיקרוטובולים (MTOC בפרוקריוטים) של התא, הצנטרוזום (באאוקריוטים) הצנטריול עשוי כצינור, המורכב מעשרים ושבעה מיקרוטובולים, הסדורים בתשע שלשות בהיקפו. הצנטריולים מהווים את נקודת ההתחלה של המיקרוטובולים, סיבי הכישור של התא, המהווים חלק מהציטוסקלטון - השלד התאי. לצנטריול תפקיד חשוב בחלוקת התא, בהעברת חלבונים תוך-תאית, בתנועת התא ובכל שאר התהליכים התאיים בהם מעורבים המיקרוטובולים. המיקרוטובולים מעבירים חלבונים ומולקולות אחרות בתוך התא כשהם מקובצים בבועיות, הנישאות לאורך המיקרוטובולים באמצעות חלבוני עזר מוטוריים. הצנטריולים מהווים בסיסי ונקודת התחלה בבניית המיקרוטובולים, בעוד ממברנת התא מהווה עבורם עוגן שני ונקודת קצה. כך נוצרים מבנים רדיאליים, שבסיסם בצנטריולים. בזמן חלוקת התא הצנטרוזום מכפיל עצמו, ושני עותקיו נעים לעבר קטבים מנוגדים בתא. לאחר שהתמקמו בקטבים, שולחים הצנטריולים מיקרוטובולים הקושרים את הכרומוזומים באזור צר הנקרא קינטוכור, ומושכים אותם אל הקטבים, כך שכל קוטב יקבל בדיוק חצי מהחומר הגנטי, וממספר שווה של עותקים לכל כרומוזום. תקלות בתהליך הקריטי הזה, עלולות לקרום לאנאפלואידיה - חוסר איזון במספר הכרומוזומים בתאי הבת, אשר בדרך-כלל תוצאותיה קטלניות או גורמות למחלות גנטיות קשות. מדיה וקבצים בנושא צנטריול בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
היומנים של יוסף נחמני

"היומנים של יוסף נחמני" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויה של דליה קרפל, שיצא לאקרנים בשנת 2005, והוקרן בערוץ הראשון בשנת 2007. הסרט עוקב אחרי ראשיתה של הציונות בארץ ישראל ומאמצי ההתיישבות בארץ מנקודת מבטו של אחד הפעילים ברכישת הקרקעות מטעם הקק"ל באמצעות חשיפת יומניו של סוכן קרקעות של הקק"ל שרכש אדמות בגליל בשנות ה-40. היומנים הנחשפים לראשונה בסרט, מציגים את העימות שבין היהודים והערבים בתקופה זו בשל ניסיונות רכישת הקרקעות באזור הגליל וטבריה. הסרט המלא לצפייה ישירה (בתשלום) באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים תיאור הסרט באתר "הבמה". אורי קליין, ירה ובכה, באתר הארץ, 15 בינואר 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הכבשה הכחולה

"הכבשה הכחולה" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימוים של דני דותן ודליה מבורך, שיצא לאקרנים בשנת 2005. הצלם איציק פורטל קיבל את פרס צילום סרט תיעודי במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2006 על צילומיו בסרט זה. הסרט עוקב אחרי חייו ועבודתו של האמן, הפסל והצייר מנשה קדישמן, חתן פרס ישראל בן ה-73 (בעת עשיית הסרט). הסרט מתאר את סדר יומו, השחייה בבריכת גורדון בתל אביב בשעת בוקר מוקדמת, העבודה בסטודיו שלו וציור הכבשים שהפכו להיות סמלו המסחרי. "הכבשה הכחולה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הכבשה הכחולה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) תיאור הסרט באתר "הבמה" תיאור הסרט (אורכב 10.03.2007 בארכיון Wayback Machine) באתר סינמטק ירושלים רענן שקד, קושמרו בסוף היום, באתר ynet, 24 ביולי 2005 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רונגו-רונגו

רונגו-רונגו הוא כתב הירוגליפי, שבו כתבו ילידי אי הפסחא. בשנת 1864 דיווח המיסיונר אז'ן אירו במכתב לממונה עליו כי הוא ראה ב"כל הבתים" שבאי הפסחא, מאות לוחיות עץ ומוטות חקוקים באלפי סמלים הירוגליפיים. שנתיים אחר כך אותרו רק קומץ מהם. רובם נשרפו, הוחבאו או שימשו לבנייה. הכתב שקיבל את השם רונגו-רונגו (ככל הנראה, "שלום-שלום") הוא הכתב המקורי היחיד באוקיאניה שלפני המאה העשרים. כיום נותרו בעולם רק 24 דוגמאות לכתב זה. הן מפוזרות במוזיאונים ברחבי העולם, מסנקט פטרבורג ועד סנטיאגו דה צ'ילה, אך אף אחת מהן לא נותרה באי הפסחא עצמו. כל הניסיונות לפענח כתב זה לא צלחו, אם כי מדי פעם מתפרסמים מאמרים של בלשנים הטוענים כי הצליחו. הכתב התחיל כנראה כתוצאה מהמפגש עם הספרדים בשנת 1770. הספרדים החתימו את ראשי הילידים על מסמך (הכרה בשלטון ספרד על האי), שאותו לא ידעו לקרוא. נראה כי עצם הכתיבה קסמה לילידים. תוך זמן קצר המציאו כתב משל עצמם עשוי מציורים (הירוגליפים). הידע נשמר במשך שלושה דורות ואז נעלם. המסורת המקובלת טענה כי העץ ששימש מקור ללוחיות עליהם חקקו את הכתובות בכתב הייחודי לאי הפסחא היה טורומירו, עץ שמאז נכחד מהאי, אבל מחקר מודרני גילה שכל לוחיות העץ עליהם חקוק כתב הרונגו-רונגו מקורן בעץ תספזיה צפצפנית (Thespesia populnea) (אנ'). כת מטען Orliac, Catherine. 2005. "The Rongorongo Tablets from Easter Island: Botanical Identification and 14C Dating." Archaeology in Oceania 40.3. מדיה וקבצים בנושא רונגו-רונגו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בוגאטי ויירון

בוגאטי ויירון (Bugatti Veyron) היא מכונית-על מהמהירות בעולם, אשר יוצרה על ידי חברת בוגאטי שבבעלות תאגיד המכוניות האירופי פולקסווגן בין השנים 2006–2015. שמו המלא של הדגם הוא Veyron EB 16.4. ויירון הוצגה ב-2005 והייתה המכונית הסדרתית הראשונה שעברה את מחסום 1,000 כוחות הסוס ואת מחסום ה-400 קילומטר לשעה (מהירותה המקסימלית עמדה על 407 קמ"ש). היא החזיקה בתוארי המכונית הסדרתית המהירה ביותר לכביש והמכונית החזקה ביותר ביצור סדרתי עד הצגתן של בריסטול פייטר T ב-2006 עם 1,012 כוח סוס ושלבי אולטימייט אירו מ-2007 שהיא בעלת מהירות מקסימלית של 417 קמ"ש. קבוצת פולקסווגן אינה מרוויחה ואפילו מפסידה כסף ממכירת הוויירון למרות המחיר של 1,250,000 דולר בגרסת הבסיס, כאשר עיקר תפקידה הוא להגדיל את המוניטין ואת תודעת הציבור לבוגאטי. המכונית נבחרה למכונית השנה 2005 ומכונית העשור 2000–2010 של תוכנית הרכב הפופולרית טופ גיר. גרסה מיוחדת של בוגאטי ויירון בשם בוגאטי ויירון סופר-ספורט הוצגה ביוני 2010 עם מנוע בהספק של 1,200 כ"ס (890 קילוואט). היא שברה את שיא המהירות עם 434.2 קילומטר לשעה ונכנסה לספר השיאים של גינס. בשנת 2016 הוחלפה הבוגאטי ויירון בבוגאטי שירון, אף היא מכונית-על שוברת שיאי מהירות: 487.6 קמ"ש (303.0 מייל לשעה). הוויירון מונעת במנוע בתצורת W16 בעל נפח שמונה ליטר וארבעה מגדשי טורבו. היא מאיצה מ-0 ל-96 קמ"ש ב-2.46 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 408.48 קמ"ש, למרות משקלה הכבד יחסית של 1,888 קילוגרם (משקל כולל נוזלים עומד על כ-2,300 קילוגרם). ויירון היא מכונית כביש ואינה מכונית מסלול. היא נעזרת במערכות רבות התומכות בכל מכלולי הרכב כדי לספק ביצועים מעולם המרוצים. לדוגמה, על מנת שהמכונית לא תתרומם מעלה במהירויות גבוהות, היא מצוידת בכנף אחורית נשלפת בעלת מנגנון הידראולי כדי לייצר כוח עילוי הפוך לטובת אחיזת כביש טובה יותר. הוויירון מצוידת במיכל דלק בן 100 ליטרים, המספיק בנסיעה רצופה במהירות המקסימלית לתנועה במשך כ-18 דקות בלבד, כיוון שצריכת הדלק עומדת על 5.3 ליטר בדקה. אתר האינטרנט הרשמי של בוגאטי ויירון סקירה על המכונית, מאת ג'רמי קלארקסון, מנחה בטופ גיר Acceleration with the Veyron Bugatti 16C Galibier Concept First Look - Motor Trend רועי צוקרמן, בוגאטי שוב שוברת שיא: 431 קמ"ש, באתר אוטו (מגזין), ‏06 ביולי 2010 מכונית כביש היא מכונית שמבחינה חוקית רשאית לנסוע על כבישים רגילים, לעומת מכונית מרוץ כגון אלה של הפורמולה 1 שמורשות לנסוע רק במסלולי מרוץ ייעודיים
שמואל עובדיהו

שמואל עובדיהו (1892 – 9 בפברואר 1963) היה צייר ישראלי יליד האימפריה הרוסית. שמואל עובדיהו נולד בשנת 1892 באוקראינה, בעיירה ברשאד, פלך ברסלאב בשם שמואל אובודובסקי. את דרכו האמנותית החל בוורשה ב"אקדמיה לאומנות יפה" ולאחר מכן התקבל כתלמיד באקדמיה הממלכתית במינכן אותה סיים בהצטיינות בהיותו בן 20. עובדיהו השתקע בלודז' ושימש כמורה לציור בגמנסיה העברית מיסודו של ד"ר בראודה. בשנת 1924 עלה עובדיהו לארץ ישראל (בשלב זה עיברת את שמו מאובודובסקי לעובדיהו) ומצא בארץ חולות לוהטים ומדבר שממה, נוף שונה בתכלית מזה לו הורגל אליו בארץ מוצאו. בתארו את חוויותיו הראשונות על אדמת ארץ ישראל, עם הגיעו לחוף יפו, נראה לו עתידו, כצייר, חסר סיכוי לחלוטין: "עברנו על פני הסמטאות הצרות ביפו, על בתיהן המסנוורים בצחור-לבנם, ומיד חשתי זרותו של טבע זה"…. סבלו של עובדיהו גדל והלך, משעמד על ההבדל המהותי שבין הנוף באוקראינה מכורתו לבין הנוף במולדתו החדשה. "שם באוקראינה, רך הנוף ודשן, ענוג ולירי, בעוד שכאן נקלעתי לפתע לנוף של חולות לוהטים ואדמת טרשים. געגועי על אותם שדות ויערות מוריקים, שבחיקם גדלתי, גוברים עלי""…. קצב הבנייה בתל אביב דאז, הווי החלוצי של הבונים – "בלויים-יחפים וזיק משובת נעורים בעיניהם" – שבו את ליבו של עובדיהו ועוררו בו את התשוקה להטות, על פי דרכו, "שכם לעבודת העם". אותה תקופה מרבה עובדיהו לצייר את "תל אביב בהתהוותה": מובילי זיפזיף ומלבני לבנים, סוללי כבישים ורוקדי "הורה". ועוד "גילוי" היה לו לעובדיהו באותם ימים – הים. שני נושאים אלה – שירת העמל ושירת הים – כבשו את לב עובדיהו כליל וברית עולם נכרתה ביניהם. ברבות הימים התחילה עינו של עובדיהו להבחין במיוחד שבנוף הארץ-ישראלי. הבתים החבויים בצל העצים, הירקון הרגוע, שתכלת רקיעו כתכלת מימיו, מעוררים בעובדיהו רגשות שלא ידעם וצבעיו מתבהרים-מתרוננים בשיר הלל והודיה למופלא שבטבע ולשגב הווייתו. עובדיהו תופס מקום בשורה הראשונה של הציירים בארץ ישראל של אותה תקופה. הוא זכה להיות נערץ על ביאליק (עד היום תלויות מתמונותיו בבית המשורר הלאומי) ועל מאיר דיזנגוף. תמונותיו הוצגו במוזיאונים ובמיטב הגלריות בארץ ובחוץ-לארץ. בשנים 1933 ו-1942 הציג תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות. בט"ו בשבט 1963 נפטר שמואל עובדיהו בתל אביב. אקדמיה לאמנות, ורשה, פולין ?-1913 אקדמיה לאמנות, מינכן, גרמניה 1938 פרס דיזנגוף לציור ופיסול אליאס ניומן, Art in Palestine, ניו יורק, Siebel Company, 1939. קרל שוורץ, האמנות היהודית החדשה בארץ-ישראל, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1941. רות קלינגר, אמנות ואמנים בארץ-ישראל, הוצאת יבנה, תל אביב, 1946. חיים גמזו, ציור ופסול בישראל, הוצאת "אשכול", תל אביב, 1951. מהדורה שנייה מורחבת: ציור ופיסול בישראל, הוצאת דביר, תל אביב, 1957. בצלאל ססיל רות (עורך), אויגן קולב, האמנות היהודית, הוצאת מסדה, 1961. גבריאל טלפיר, 100 אמנים בישראל, הוצאת גזית, תל אביב, 1971. בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980. מארק שפס (אוצר), גילה בלס, יגאל צלמונה, מיכה בר-עם, מיכאל לוין, שנות העשרים באמנות ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1982. בתיה דונר, לחיות עם החלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1989. אליק מישורי, מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1988-1948, למדא הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2019. שמואל עובדיהו, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל מידע לאספנים אודות שמואל עובדיהו, באתר עסקי אמנות
1122

שנת 1122 היא השנה ה-22 במאה ה-12. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. 23 בספטמבר – חתימת הסכם וורמס בין האפיפיור קליקטוס השני לבין היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ההסכם סימן סיום הלחימה בין הצדדים 1122 - פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (נפטר ב-1190) להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1122‎ נפטרים ב-1122‎ מדיה וקבצים בנושא 1122 בוויקישיתוף
מועדון בית הקברות

"מועדון בית הקברות" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויה של טלי שמש, שיצא לאקרנים בשנת 2005. הסרט פתח את פסטיבל דוקאביב 2006, וזכה לשבחים רבים. "מועדון בית הקברות" קיבל את "פרס ראש העיר ת"א" ו"פרס הצילום" לצלם שרון דה-מאיו, את הפרס הראשון בקטגוריה התיעודית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשאנגחאי, הסרט הוצג בפסטיבל קאן, וזכה בפרס "יונת הזהב" בפסטיבל לייפציג. הסרט עוקב אחרי קבוצת של אנשים מבוגרים, ניצולי השואה שעלו לארץ מפולין ונוהגים להיפגש מדי שבוע, במשך 20 השנים האחרונות בבית הקברות שעל הר הרצל, ולקיים שם מפגש הכולל דיונים והקראת כִתביהם. למועדון תקנון והוא קורא לעצמו "האקדמיה של הר הרצל". הבמאית תיעדה את הקבוצה ובהם את סבתה מיניה ואתה דודתה לנה, בתקופה בה חלק מחברי המועדון נפטרים, דבר המשפיע על מרקם היחסים בין חברי המועדון ומציף זכרונות מתקופת השואה. "מועדון בית הקברות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מועדון בית הקברות", באתר AllMovie (באנגלית) "מועדון בית הקברות", באתר ספר הקולנוע הישראלי "מועדון בית הקברות", באתר אידיבי "מועדון בית הקברות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הסרט המלא לצפייה בתשלום באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים מועדון בית הקברות, באתר OCLC (באנגלית) תיאור הסרט באתר "הבמה" ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009, עמ' 150-155.אורי קליין, שבת בבוקר אצל הרצל, באתר הארץ, 27 באפריל 2006 תיאור הסרט באתר "סרט" נירית אנדרמן, פרס ל"מועדון בית הקברות" בפסטיבל בלייפציג, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2006 תיאור הסרט (אורכב 21.09.2007 בארכיון Wayback Machine) באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
גביע מונגו הקדוש

גביע מונגו הקדוש (באנגלית: Saint Mungo Cup) היה תחרות כדורגל חד-פעמית שהתקיימה בגלאזגו, סקוטלנד לציון פסטיבל בריטניה בשנת 1951. בתחרות השתתפו כל שש-עשרה הקבוצות מליגת העל הסקוטית. סלטיק זכתה בגביע אחרי ניצחון 2-3 בגמר על אברדין, בו צפתה כמות שיא של 81,000 צופים באצטדיון האמפדן פארק. תאגיד גלאזגו אשר יזם וארגן את התחרות, בחר לקרוא לה על שמו של מונגו הקדוש, הפטרון הקדוש של העיר גלאזגו. כאשר בחנו שחקני ומאמן הקבוצה הזוכה את הגביע מקרוב, התגלה כי הוא קושט בדמויות של בתולות ים וגלגלי הצלה. הסתבר כי הגביע לא היה חדש, אלא למעשה מיד שלישית - כאשר שימש ב-1894 כפרס בתחרות יאכטות וב-1912 כפרס במשחק כדורגל בין נבחרת משטרת גלאזגו לבין נבחרת של חברת גז מקומית. בתחילה דרשה סלטיק גביע חדש, אך הגביע המקורי עודנו עומד בארון הגביעים של המועדון. גביע התערוכה הבינלאומית בגלאזגו
מוזיאון אסירי המחתרות - עכו

מוזיאון אסירי המחתרות - עכו הוא מוזיאון הנצחה לזכרם ופועלם של חברי המחתרות העבריות בתקופת המנדט הבריטי, שנכלאו בכלא עכו. המוזיאון מספר את המאורעות ההיסטוריים שהתרחשו במקום, וממחיש את חייהם של אסירי המחתרות ואת הפריצה לכלא עכו באמצעות חיזיון אור-קולי. באתר מוקדשים חדרי הנצחה לתשעת הנופלים בפריצה ולתשעת עולי הגרדום. המוזיאון משוכן במבצר עכו אשר נבנה בתקופה העות'מאנית. המבצר שימש בתקופת השלטון העות'מאני כבסיס צבאי, מעון מושל עכו ואף בית סוהר. ראשוני אסירי המחתרות שנכלאו במקום, בשנת 1912, היו חיים שטורמן וצבי ניסנוב, חברי ארגון השומר. עם כיבושה של עכו בידי הבריטים, בשנת 1918, הפך המקום לבית הסוהר המרכזי בארץ ישראל לתקופת המנדט הבריטי. בתחילה עיקר אוכלוסיית הכלא הייתה מורכבת מאסירים ערבים, רובם פושעים פליליים. בשנת 1920 נכלא במקום זאב ז'בוטינסקי יחד עם 19 מחבריו שהיו מגיני ירושלים במאורעות תר"פ. תא כלאו של ז'בוטינסקי פתוח למבקרים במוזיאון. בתקופת המנדט הבריטי לכל אורכה נכלאו בכלא עכו מאות מחברי המחתרות, ההגנה, אצ"ל ולח"י. שמונה מעולי הגרדום מצאו את מותם בתליה בכלא עכו: שלמה בן-יוסף, דב גרונר, יחיאל דרזנר, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי, מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס. ביום 4 במאי 1947 פרצו לכלא עכו לוחמי האצ"ל ושחררו 41 מחבריהם שהוחזקו במקום. בפריצה נפלו תשעה לוחמים ובהם דב כהן גונדר "שמשון" מפקד הפעולה. לאחר קום המדינה שימש המקום כבית חולים פסיכיאטרי. ב-1963, במלאת 25 שנים להוצאתו להורג של איש האצ"ל שלמה בן-יוסף, נחנך במקום מוזיאון אסירי המחתרות. ביולי 1981, לאחר שהושג הסכם עם ועד העובדים, פונה בית החולים ובכלא הוקם מוזיאון אסירי המחתרות. עוד משמש המקום כיעד לעולי רגל בהאים. לאחר 15 שנות מחקר בעזרת מומחים מהטכניון, שומר המבנה, וכחלק מכך שוחזר מראהו הפנימי לזה של שנת 1920, ומעטפתו החיצונית הושבה לצורתה בעת המאבק במנדט הבריטי ב-1947. העבודות, במימונו של המרכז הבהאי העולמי, החלו בשנת 2003 והסתיימו ביוני 2004. כיום משמש המבנה כמוזיאון אסירי המחתרות, אחד מעשרת המוזיאונים של משרד הביטחון. המוזיאון מציג את סיפורם של אסירי המחתרות העבריות בתקופת המנדט הבריטי - "ההגנה", אצ"ל ולח"י, בהתמקדות על שנתיים ספציפיות מתקופת המנדט, 1946–1947. כמו כן, המוזיאון מספר על חיי היום יום של האסירים, העבודות, התאים בכלא, התנאים ואת סיפור הפריצה מכלא עכו. המוזיאון מופעל על ידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון. מול המוזיאון ממוקמת אנדרטת פורצי כלא עכו שנבנתה בצורת לפיד-אש. האנדרטה הוקמה לצורך הנצחת שמותיהם של לוחמי האצ"ל והלח"י שנהרגו בעת הפריצה לכלא ובעקבותיה. כלא עכו הפריצה לכלא עכו מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים מדיה וקבצים בנושא מוזיאון אסירי המחתרות - עכו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון אסירי המחתרות - עכו מוזיאון אסירי המחתרות - עכו, באתר משרד הביטחון נחנך מוזיאון אסירי המחתרות בעכו, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים, 1963 הסכם על סגירת בית החולים בעכו, דבר, 15 ביולי 1981 פונה בית החולים לחולי נפש בעכו, דבר, 19 ביולי 1981 Holy place restored and open to pilgrims