laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קמרון נובי

באדריכלות, קמרון נובי הוא סוג של משטח מעוקל היוצר מבנה מקומר. מבנה לבני הבוץ הוקם לתחייה על ידי האדריכל המצרי חסן פתחי לאחר שגילה מחדש את הטכניקה בכפר הנובי אבו אל-ריצ'ה. הטכנולוגיה נתמכת על ידי שוחרי איכות הסביבה כידידותית לסביבה ובת קיימא מאחר שהיא עושה שימוש באדמה טהורה ללא צורך בעצים. הטכנולוגיה היא ממקור נובי. אחד היתרונות המרכזיים של הקמרון הנובי הוא שניתן לבנות אותו ללא כל תמיכה. לבני האדמה מונחות ונשענות בשיפוע קל על קירות הגמלון בקמרון לאורך, כמו בתמונה זו של בניין מהריסות עין אסיל במצרים. ניתן להשתמש באותו עיקרון לבניית כיפות, כמו בדוגמה למטה מקמרון. טכניקת הקמרון הנובית עתיקת היומין הוקמה לתחייה על ידי האדריכל המצרי חסן פאתי בשנות ה-40 של המאה ה-20 עם בנייתו של כפר חדש בגוואמה (Kurna), ליד לוקסור. מבחינה אדריכלית, הכפר הזה הוא הצלחה יוצאת דופן; עם זאת, המשפחות שהועברו לשם נטשו אותו עד מהרה כדי לחזור לכפר המקורי שלהם. מאז שנת 2000, קידם ארגון לא ממשלתי צרפתי/בורקינאי La Voûte Nubienne, על ידי פישוט וקידוד טכניקת VN (Voûte Nubienne), בנייה של למעלה מ-1,600 מבנים מקומרים בבורקינה פאסו, מאלי וסנגל (בעיקר בתי כפר), וגם כנסייה קתולית, מספר מסגדים, בתי ספר, מרכזי אוריינות ומרפאה. מבנים נוחים ואסתטיים אלה לא דורשים פח או מתכת מיובאת לקירוי, ולא קורות עץ יקרות ונדירות. למעלה מ-260 בנאים הוכשרו בטכניקה, וישנם מספר מתלמדים שעוברים כיום הכשרה בעבודה באתרי בנייה (2012). התוכנית שמארגנת עמותת "גגות אדמה לסאהל" חווה צמיחה של כ-30% משנה לשנה, כמענה לביקוש של משפחות כפריות, עם בקשות רבות לעזרה וייעוץ טכני המגיעות ממדינות הסאהל ומדינות מרוחקות אחרות. התוכנית הושקה בזמביה בתחילת 2009, בחסות AVN-בלגיה. קו השרשרת טאק כסרא מדיה וקבצים בנושא קמרון נובי בוויקישיתוף Swan, Simone.Elegant Solutions. Saudi Aramco World, July/August 1999, Volume 50, Number 4. Architecture for the Poor by Hasan Fathy [1] Building with Earth: Design and Technology of a Sustainable Architecture, Gernot Minke, 2007.
המוזיאון הלאומי של סודאן

המוזיאון הלאומי של סודאן הוא בניין בן שתי קומות, שנבנה ב-1955 ונוסד כמוזיאון לאומי ב-1971. המבנה והגנים שמסביבו מכילים את האוסף הארכאולוגי הנובי הגדול והמקיף בעולם, כולל חפצים מהתקופה הפלאוליתית ועד לתקופה האסלאמית, שמקורם בכל אתר חשוב בסודאן. זרז משמעותי ליצירת המוזיאון היה המספר הגדול של חפצי אמנות שהועברו כתוצאה מהקמפיין הבינלאומי להצלת האנדרטאות של נוביה (אנ'). בפרט, הוא מכיל אוספים של תקופות אלה בהיסטוריה של סודאן: פלאוליתית, מזוליתית, נאוליתית, תרבות קבוצה A, תרבות קבוצה C, תרבות קרמה, הממלכה התיכונה של מצרים, הממלכה החדשה של מצרים, נפאטה, מרואה, תרבות קבוצה X ומאקוריה (Makuria) מימי הביניים. המוזיאון ממוקם בשדרת הנילוס בחרטום באזור אל-מוגרן, קרוב למפגש הנילוס הלבן והכחול. בפברואר 2013 חתמה ממשלת סודאן על הסכם עם ממשלת קטאר למימון משלחות ארכאולוגיות ולשיפוץ המוזיאון. במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השלישית, שהחלה בשנת 2023, בין הכוחות המזוינים של סודאן לבין כוחות התמיכה המהירה (אנ') החצי-צבאיים, המוזיאון הלאומי של סודאן היה זירת קרבות קשים, שהביאו לנזק ולביזה. "Sudan National Museum". Music In Africa. 2015-10-28. Retrieved 2022-12-28. איסמעיל קושקוש, ניו יורק טיימס, נווה מדבר ארכיאולוגי: סודאן מגלה את עברה, באתר הארץ, 10 באפריל 2013 מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הלאומי של סודאן בוויקישיתוף
סוזן אטווד

סוזן ז'אן "סוזי" אטווד (באנגלית: Susanne Jean "Susie" Atwood; נולדה ב-5 ביוני 1953) היא שחיינית עבר אמריקאית, סגנית אלופה אולימפית (מינכן 1972) ושיאנית עולם (1968–1972) במשחה ל-200 מטר גב וזוכת מדליית ארד אולימפית (מינכן 1972) במשחה ל-100 מטר גב. שותפה בעבר לשלושה שיאי עולם במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב. אטווד נולדה וגדלה בלונג ביץ', קליפורניה. באולימפיאדת מקסיקו סיטי היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:35.2 דקות. באליפות ארצות הברית שנערכה לואיוויל, קנטקי ב-14 באוגוסט 1969 קבעה במשחה ל-200 מטר גב שיא עולם חדש של 2:21.5 דקות, שיפור לשיא של קארן מיור מדרום אפריקה (2:23.8 דקות). שיא זה החזיק 3 שנים ונשבר על ידי מליסה בלוטמארצות הברית (2:20.64 דקות). במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה היא זכתה ב-5 מדליות, 4 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף במשחים ל-100 מטר גב, 200 מטר גב, 200 מטר מעורב אישי ובמשחה שליחות 4x100 מטר מוערב. מדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. באולימפיאדת מינכן זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:20.38 דקות, אחרי מליסה בלוט שקבעה שיא עולם חדש של 2:19.19 דקות ולפני דונה גור מקנדה (2:23.22 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.34 דקות, אחרי מליסה בלוט שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:05.78 דקות ואנדריאה ג'רמטי מהונגריה (1:06.26 דקות). באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה 1973 היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. בשנת 1977 התמנתה למאמנת ראשית של השחייניות באוניברסיטת המדינה של אוהיו. בשנת 1992 זכתה להיכנס להיכל התהילה הבינאלומי של השחייה מדיה וקבצים בנושא סוזן אטווד בוויקישיתוף התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר גב סוזן אטווד, באתר olympedia.org Susie Atwood, באתר ISHOF (באנגלית)
רתם איזק

רתם איזק (נולדה ב-31 בדצמבר 1985) היא עיתונאית ומרצה ישראלית, כתבת המוספים בידיעות אחרונות ובעלת טור קבוע במגזין טיים אאוט תל אביב. איזק נולדה וגדלה בזכרון יעקב ולה שני אחים. בעקבות שליחות של הוריה, התגוררה המשפחה במשך שנתיים בפינלנד. שירתה בצה"ל כקצינת יחסי ציבור והמשיכה לתפקיד מפקדת להקת חיל האוויר. בעלת תואר שני במסלול לדוקטורט בלימודי מגדר בבית ברל. הגישה פינה ברדיו בתוכנית של איריס קול. בשנת 2015 השתתפה בתוכנית הריאליטי האח הגדול VIP עונה 2 בה סיימה במקום השמיני. איזק עובדת במערכת ידיעות אחרונות בה היא מראיינת אישים מפורסמים למגזיני סוף השבוע "7 ימים" ו-"7 לילות". עורכת את מדור האופנה והלייפסטייל במגזין טיים אאוט תל אביב בנושאי תרבות, יחסים, אוכל, אופנה וחברה. בעלת הטור האישי "ערה" במגזין את העוסק בזוגיות ויחסי מין וכותבת טורים וכתבות בנושאי פמיניזם ושוויון נשים. מלבד הכתיבה, היא מרצה בנושאי סוגיות מגדריות בתרבות העכשווית. איזק נשואה ואם לשניים. גרה בתל אביב. מנהלת אורח-חיים צמחוני. רתם איזק, ברשת החברתית פייסבוק רתם איזק, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית רתם איזק, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי הכירו את רתם איזק, באתר ‏מאקו‏, 10 במאי 2015 יפעת הללי אברהם, ‏כל מה שרציתם לדעת על רתם איזק, באתר ‏מאקו‏, 11 במאי 2015 רתם איזק - Supersonas - נוכחות נשית, נקודה • Supersonas - נוכחות נשית, נקודה, באתר Supersonas - נוכחות נשית, נקודה • Supersonas - נוכחות נשית, נקודה, ‏31 בינואר 2016 רותם איזק במגזין את רותם איזק במגזין Time Out ישראל רתם איזק, ‏למה להיות פמיניסטית זה הדבר העצוב והחשוב ביותר שקרה לי, באתר "Time Out ישראל", 7 במרץ 2016 מערכת mako סלבס, ‏קולולו: רתם איזק בהריון ראשון, באתר ‏מאקו‏, 15 במרץ 2018
כילדברט המאומץ

כילדברט השלישי המאומץ (בלטינית: Childebertus Adoptivus) היה מלך פרנקי במחצית השנייה של המאה ה-7. כילדברט היה בנו של המאיורדומוס (ראש הארמון) גרימואלד הזקן ונכדו של פפין הזקן. הוא אומץ על ידי המלך סיגברט השלישי (אנ') והמלכה כימנכילד (אנ'). כאשר מת סיגברט השלישי בשנת 656, גרימואלד דאג לעשות טונזורה (אנ') (תספורת של נזיר) לבנו הביולוגי של סיגברט, דגוברט השני (אנ'), שלח אותו למנזר אירי ולאחר מכן הכריז על כילדברט כמלך אוסטרזיה. גרימואלד, כילדברט ואנסגיסל (שנשא לאישה את בגה (אנ'), בתו של פפין הזקן) נתפסו לבסוף והועברו לידי מלך נויסטריה, כלוביס השני (אנ'), שהרג אותם. עם זאת, ישנם שני תיאורים שונים של מותו. או שכלוביס והמאיורדומוס שלו, ארכינואלד (אנ'), תפסו אותו והוציאוהו להורג בשנת 657, או שכלותאר השלישי (אנ') סיפח את אוסטרזיה בשנת 661, ובתוך כך הדיח את הטוען לכתר הצעיר והוציא להורג את שניהם בשנה שלאחר מכן. המשפחה הופיעה שוב בפוליטיקה עם עליית בנו של אנסגיסל, פפין האמצעי. מדיה וקבצים בנושא כילדברט המאומץ בוויקישיתוף
גרימואלד הזקן

גרימואלד הראשון (Grimoald I, בלטינית: Grimoaldus;‏ 616–657), המכונה הזקן (בצרפתית: Grimaud l'Ainé), היה המאיורדומוס (ראש הארמון) של אוסטרזיה משנת 643 ועד מותו. גרימואלד היה בנם של פפין הזקן מלנדן ואיטה ממץ (אנ'). עם מותו של פפין בשנת 640, הפך גרימואלד לראש ביתו (הפיפינידים), שהיה החזק ביותר באוסטרזיה. בזמן זה, רדולף, דוכס תורינגיה (אנ'), מרד נגד סיגברט השלישי (אנ'), מלך אוסטרזיה. גרימואלד השתתף במסע שנערך לאחר מכן נגד המרידה, אך המסע היה כישלון. למרות זאת, גרימואלד הצליח להציל את חיי המלך והפך לחברו הקרוב. לאחר מכן הוא הרחיק את יריבו, אוטו (אנ'), והשתלט על המשרה שבה החזיק פעם אביו. גרימואלד שכנע את סיגברט השלישי חסר הילדים לאמץ את בנו, כילדברט, בטבילתו. בסופו של דבר היה לסיגברט יורש, דגוברט השני (אנ'), אך עם מותו של סיגברט בשנת 656, הגלה גרימואלד את דגוברט הצעיר לאירלנד והעלה את בנו על כס המלכות. בסופו של דבר גרימואלד נתפס והוצא להורג על ידי מלך נויסטריה – או כלוביס השני (אנ') או בנו ויורשו, כלותאר השלישי (אנ'). S.A. Bennett, "Grimoaldus (1)", A Dictionary of Christian Biography, Murray, 1877, p. 802 S.A. Bennett, "Grimoaldus (1)", A Dictionary of Christian Biography, Murray, 1877, p. 802
גרימואלד הצעיר

גרימואלד השני (Grimoald II בצרפתית: Grimaud, גרימו; מת בשנת 714), המכונה הצעיר, היה המאיורדומוס (ראש הארמון) של נויסטריה משנת 695. גרימואלד היה בנם השני של פפין האמצעי ופלקטרודיס (אנ'). אביו הציב אותו במשרת המאיורדומוס בממלכת נויסטריה בזמן כלשהו לאחר שנת 700, כשהיה עדיין צעיר. כאשר אחיו הבכור, דרוגו משמפאן, מת בשנת 708, קיבל גרימואלד את האחריות גם על צפון בורגונדיה. גרימואלד התחתן עם תאודסינדה (או תאודלינדה) (אנ'), בתו של רדבוד, מלך הפריזים (אנ'), ונולדו לו שני בנים: תאודואלד וארנולד. בעת שחזר מביקור בקברו של הקדוש למברט (אנ') בלייז', נרצח גרימואלד בדרך לז'ופיל (Jupille) על ידי אדם בשם רנגאר (Rangar), שהיה מועסק על ידי חותנו. בניו של גרימואלד ניהלו מאבק כדי להיות מוכרים כיורשיו האמיתיים של פפין, מאחר שגרימואלד מת לפני אביו, ואחיו למחצה של גרימואלד, קרל (מרטל), ירש את אדמותיו ומשרותיו של אביהם. Pierre Riché, The Carolingians: A Family Who Forged Europe, University of Pennsylvania Press, 1993, p. 28 Pierre Riché, The Carolingians: A Family Who Forged Europe, University of Pennsylvania Press, 1993, p. 33
מרטין קוריק

מרטין קוריק (באנגלית: Martin Korik;‏ 15 במאי 1928 – 21 ביוני 2015) היה אתלט יהודי-אמריקאי, אלוף המכביה השלישית (1950) בקפיצה במוט ובקרב 10. דורג שמיני בעולם בקפיצה במוט (1949). קוריק נולד בפילדלפיה. הוא למד באוניברסיטת טנסי וסיים את לימודיו בשנת 1950. בתחרות שנערכה בגיינסוויל, פלורידה ב-26 במרץ הוא קבע בקפיצה במוט שיא אישי חדש של 4.31 מטר ודורג בסוף השנה במקום שמיני בעולם. בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בסוף ספטמבר 1950 זכה קוריק בשתי מדליות זהב, בקפיצה במוט בתוצאה של 3.70 מטר, לפני צבי ינובר (3.42 מטר) ויצחק קלאוזנר (3.00 מטר), שניהם מישראל ובקרב 10 בתוצאה של 5281 נקודות, לפני האחים מישראל זאב כספי (4818 נקודות) ויצחק כספי (4406 נקודות). במהלך התחרות קרב 10 קבע בקפיצה במוט שיא מכביה חדש של 4.00 מטר. משנת 1961 היה המוציא לאור של העיתון "Jewish Record", עיתון שבועי אשר שירת את הקהילה היהודית של אטלנטיק סיטי רבתי ודרום ניו ג'רזי, ממנו פרש בשנת 1996. מרטין קוריק, באתר Track and Field Statistics (באנגלית) טבלאות ושיאים של השגי 6 המכביות ושל ישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1965 Obituary for Martin Korik, באתר Roth-Goldsteins Memorial Chapel (באנגלית) נסתיימו התחרויות בסיוף, בטניס שולחן, בטניס, בהתאבקויות ובקרב העשר, חרות, 4 באוקטובר 1950
מעיין גרוס

מעיין גרוס (נולדה ב-1986) היא טרנסג'נדרית ישראלית. ידועה בתור הלוחמת במילואים הטרנסית הראשונה בצה"ל והראשונה שלקחה חלק בתמרון קרקעי. נולדה בבית שמש בשם נתן למשפחה דתית שעלתה מארצות הברית. בגיל קטן הבינה שהיא טרנסג'נדרית, אך לא עברה התאמה מגדרית. שירתה בצבא כלוחמת ביחידת עורב גבעתי. כחלק משירות המילואים שלה לחמה בצוק איתן ושימשה כסמלת מחלקה. בהמשך הצטרפה לשב"כ, שם שירתה כחמש שנים. בגיל עשרים ותשע החלה לקחת הורמונים ויצאה מהארון כאישה טרנסית. גם לאחר היציאה מהארון לא שינתה את מינה בתעודת הזהות, על מנת שתוכל להמשיך לשרת במילואים. במהלך מלחמת חרבות ברזל תמרנה בעזה ביחד עם היחידה שלה, ובכך הייתה ללוחמת הטרנסג'נדרית הראשונה שמבצעת מילואים והראשונה שלקחה חלק בתמרון צבאי. תקדים נוסף שקבעה הוא שהייתה לטרנסג'נדרית הראשונה שמשרתת ביחידה קרבית שאינה מעורבת מגדרית, בין אם במילואים או בסדיר. בהמשך שירתה בגזרה הצפונית. השתתפותה של גרוס בתמרון הקרקעי במלחמת חרבות ברזל צבר פרסום רב, והיא התראיינה על כך באמצעי התקשורת בישראל. בנוסף, הרצתה על סיפורה האישי בפודקאסטים ואירועים ציבוריים. ב-2024 השתתפה בפרק בסדרה טאבו על להט"בים דתיים. באותה השנה קיבלה את עיטור הגאווה בעצרת הגאווה בתל אביב. נבחרה לאחת מהלהט"בים המשפיעים בישראל. מהנדסת בניין במקצועה. מתגוררת בבית שמש. מנהלת אורח חיים דתי. חגי אייד, "אני לוחמת טרנסג'נדרית שמשרתת ביחידה של בנים", באתר ynet, 3 במרץ 2024 מעיין גרוס, פודקאסט בספוטיפיי, ‏19 בפברואר 2024 תכירו את מעיין גרוס: הלוחמת הדתייה הטרנסית וגם היחידה שמתמרנת עם כוחות המילואים בעזה, באתר TLV Times, ‏8 ביוני 2024 הלוחמת שהתחילה כלוחם: סיפורה של מעיין שלוחמת בגבורה בעזה, באתר וואלה, 3 בינואר 2024 אלו הם האנשים שיקבלו את "עיטור הגאווה הישראלית", באתר ‏מאקו‏, 3 ביוני 2024 עידן יוסף-ימין, ‏החזית הגאה: 24 הלהט"ב המשפיעים של 2024, באתר ‏מאקו‏, 30 במאי 2024
דב בר פרידמן (צ'ורטקוב)

דב בר פרידמן (1882 – 11 בספטמבר 1936) היה אדמו"ר בדור השלישי לחסידות צ'ורטקוב. נולד בצ'ורטקוב בשנת 1882 (סיוון ה'תרמ"ב), לאדמו"ר ישראל מצ'ורטקוב ולשבע רוחמה, בתו של האדמו"ר הזקן מסדיגורה. אביו לקח את זלמן ברודר כמלמד לבנו, ובהמשך כיהן המלמד כמשמשו של תלמידו דב בר. נשא את מרים, בת דודו האדמו"ר יצחק פרידמן מבויאן. החתונה התקיימה ב-26 במאי 1899 (י"ז בסיוון ה'תרנ"ט), בעיר בויאן. לאחר נישואיו התגורר בבויאן עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז עבר יחד עם חותנו ואביו לווינה. בתקופה זו התעשר והקים קרן גמ"ח לפליטי המלחמה. כמו כן, ניהל בית יתומים בווינה והיה יד ימינו של אביו בפעילות ציבורית. לאחר הקמת תנועת אגודת ישראל הורה לו אביו לשמש כחבר בוועד הפועל העולמי בתנועה. היה מסור מאוד לפעילות התנועה וחסידי צ'ורטקוב היו מכנים אותו "המצפן האגודאי". לאחר מות אביו ב-1 בדצמבר 1933 (י"ג בכסלו ה'תרצ"ד), הפצירו החסידים בבניו, נחום מרדכי ודוב בר, לכהן כאדמו"רים. הם סירבו, אך לבסוף ציוותה אמם על נחום מרדכי לשמש כאדמו"ר, והוא הסכים לכך בתנאי שאחיו דב בר יכהן יחד עימו. דב בער ניהל את החצר יחד עם אחיו בווינה, אך סירב לפתוח חצר משלו. כמו כן סירב להצעה לכהן באדמו"רות חסידות שטפנשט לאחר פטירת קרובו אברהם מתתיהו פרידמן ללא ילדים. דב בער קיבל רק קוויטלאך שאחיו קרא, אך הסכים לקבל פדיון נפש ללא קוויטל, באומרו ש"כעת, כאשר אינני רבי, אוכל לברך אתכם, שכן אמרו חז"ל אל תהי ברכת הדיוט קלה בעיניך". דב בר מת בגיל צעיר לאחר מחלה קשה ב-11 בספטמבר 1936 (כ"ד באלול ה'תרצ"ו), ונקבר באוהל אביו בווינה. לפי צוואתו, לא נכתבו על מצבתו תארים כלשהם. בנו אברהם יעקב, מת בגיל 12. בנו דוד משה (נולד בשנת ה'תרע"ד), שנמלט מווינה לאנגליה לאחר האנשלוס. לאחר השואה סירב לקבל על עצמו אדמו"רות למרות הפצרות החסידים ולאור העובדה כי לחסידות צ'ורטקוב כבר לא היה רבי מכהן. מת בכ"ז בשבט ה'תשמ"ח. שניים מבניו ממשיכים את שושלת צ'ורטקוב אם כי לא באדמו"רות רשמית: דוב בר פרידמן באנטוורפן והרב ישראל פרידמן במנצ'סטר. בתו חנה פייגה. חיים דוב שטרן, נר ישראל, חלק ו', בני ברק תשנ"ט, עמ' לז-מט ישראל שפיגל, על הצדיקים ועל החסידים, ירושלים תש"ע, חלק א', עמ' 235–254 דוד משה שפיגל, דורש טוב מועדים, ירושלים תשכ"ד, עמ' קעא-קעד ישראל שפיגל, בטאון מסילות, גיליון כ"ז, חשון תשנ"ז, עמ' 45–59 ערך זה מבוסס ברובו על מחקרו של ד"ר יצחק אלפסי בספרו "טרקליני החסידות" (חלק א').
סאי (אי)

סאי הוא אי גדול בנהר הנילוס שבנוביה בין האשד השני לשלישי, במדינת סודאן. אורכו 12 קילומטרים ורוחבו 5.5 קילומטריט. סאי נכבש לסירוגין על ידי המצרים במהלך תקופת הממלכה החדשה. בתקופה המאקורית (אנ') היא הייתה מרכזה של בישופות, בעוד שבמחצית השנייה של המאה ה-16 ייסדו העות'מאנים (אנ') מבצר על האי. על חלקו הצפון-מזרחי של האי בנויים מקדש ממלכת מצרים החדשה וטחנות רבות הקשורות לייצור זהב עתיק. בקרבת מקום ישנו מבצר של האימפריה העות'מאנית המורכבת מאבן חול שנחצבה לאורך גדות הנהר, וספוליה הנושאת את הכרטוש של אמנחותפ הרביעי, בין יתר שליטי השושלת ה-18. קברים עגולים רבים נמצאים בקרבת מקום. השילד הערבו-נובי אבן חול נובית Klemm, Rosemarie; Klemm, Dietrich (2013). Gold and Gold Mining in Ancient Egypt and Nubia. Heidelberg: Springer. pp. 570–572. ISBN 9783642225079. The Island of Saï Medieval Sai Project ערך זה הוא קצרמר בנושא סודאן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוד קונפורטי

רבי דוד קונפורטי (שע"ח, 1618/1619, סלוניקי – סביבות ת"נ, 1690, קהיר) היה רב, פוסק וכרוניקאי. התפרסם בזכות ספרו הביבליוגרפי 'קורא הדורות'. דוד קונפורטי נולד בסלוניקי, צאצא למשפחת רבנים ותלמידי חכמים. את צעדיו הראשונים בלימוד תורה עשה בהדרכת מוריו הרבנים: רבי יהודה גיראסי, רבי ישראל זבי ורבי ברוך אנגל. מוריו ורבותיו המובהקים היו רבי מרדכי קלעי ורבי דניאל איסטרושא, גם הם בני העיר סלוניקי. מאוחר יותר למד קבלה אצל רבי יפת המצרי ופילוסופיה ובמיוחד ספר אצל רבי לוי פסריאל. כמו כן למד אצל רבי שלמה אלגזי בישיבתו בסמירנה שבטורקיה, ואצל רבי יוסף איסקפה. נשא לאישה את נכדתו של רבי מנחם די לונזאנו, בת בנו אדוניקם. רבי דוד קונפורטי ערך מסע לארץ ישראל בשנת 1644. במסע זה התעכב כשנה בקהיר שם למד בבית מדרשו של רבי אברהם אסכנדרי. כמו כן, עבר בעזה אצל המשורר רבי ישראל נג'ארה. בירושלים שהה כשנתיים (בין השנים 1646–1648). בתקופה זאת הגיע ככל הנראה גם לצפת ובה למד ולימד בישיבה שייסד רבי יעקב בירב ובסיום התקופה חזר לסלוניקי. בשנת 1652 ערך מסע נוסף לארץ ישראל והפעם אף ייסד בית מדרש משלו בירושלים. קורות חייו בתשע עשרה השנים הבאות בחייו אינן ידועות לנו כיום. ב-1671 מונה לרבה של קהיר. ידוע שעסק בפסיקה וחבר ספר שו"ת אך הספר אבד ותשובות בודדות ממנו שרדו בספרים של רבנים אחרים בני זמנו. כך למשל חלק מתשובותיו מוזכר בספר 'נעם הלוי' לרבי אברהם הלוי, רבה של מצרים באותה העת. נפטר בחודש כסלו בשנת ת"נ, 1690 (או סביב 1685). כאמור לעיל ספרו המפורסם ביותר שהגיע לידנו הוא החיבור הביבליוגרפי 'קורא הדורות'. הספר בנוי משלושה חלקים, שני החלקים הראשונים הם קצרים יותר מהחלק השלישי ועוסקים ברבנים מהתקופות שקדמו לגירוש ספרד. החלק השלישי עוסק ברבנים בולטים בתקופה שלאחר גרוש ספרד ומחולק לפי אחד עשר דורות שונים של רבנים. את הספר חיבר, ככל הנראה, בשנת 1683 בזמן שהותו במצרים, אך יש הגורסים שהספר חובר דווקא בארץ ישראל. בכתיבת הספר הסתמך רבי דוד קונפורטי על חיבורים ביבליוגרפיים יהודיים שקדמו לו כגון: ספר הקבלה שכתב הראב"ד, ספר היוחסין שכתב רבי אברהם זכות וספר נוסף בשם "שלשלת הקבלה" שחבר רבי גדליה אבן יחיא. כמו כן התבסס בספרו על ספרי שו"ת וכן שאלות ותשובות שבכתבי יד. ייתכן שהשם 'קורא הדורות' ניתן לספר על ידי רבי דוד אשכנזי הירושלמי, אשר הביא את כתב היד ממצרים לאירופה. הספר הובא לראשונה לדפוס בשנת 1746 בוונציה, אך המהדורה הייתה משובשת ומלאת טעויות. בשנת 1846 נערך הספר מחדש והובא לדפוס על ידי דוד קסל בברלין, בהוצאת חברת 'מקיצי נרדמים'. דוד קסל הוא זה שהעלה את ההערכה שהספר חובר בשנת 1683. דוד הלחמי, רבי דוד קונפורטי (מחבר 'קורא הדורות'), חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' ק"ד, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום) ריצ'רד גוטהייל, ‏"דוד קונפורטי", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ספרו קורא הדורות, באתר היברובוקס
שלמה מפרמישלאן

רבי שלמה מפרמישלאן (נפטר ב-3 באפריל 1868) היה דמות חסידית בולטת בארץ ישראל במאה ה-19, שנודע בכינויו "רבי שלמק'ה". בן למשפחת אדמו"רי פרמישלאן, אחיו של רבי בערצ'י מנדבורנה, ובן אחיו של רבי מאיר'ל מפרמישלאן. עלה לארץ ישראל והתיישב תחילה בצפת ולאחר מכן בחברון, שם התפרסם כצדיק. בהמשך עבר לירושלים, שם מת ונקבר בהר הזיתים. שלמה נולד בעיר קאלוש שבגליציה. היה תלמידו של האדמו"ר משה צבי מסאווראן. בימי נעוריו עלה לארץ ישראל, שם התיישב תחילה בצפת ולאחר מכן עבר לחברון. הוא נודע כמנהיג צדיק בעיר חברון ובירושלים. לאחר מותו הוצבה מצבה גדולה על קברו בהר הזיתים, בה תואר כ"קדוש ונורא". שלמה זכה למעמד מכובד בקרב קהילות החסידים, ובמהלך שהותו בארץ יצא פעם אחת חזרה לגליציה כדי לפקוד את קברי אבותיו, כפי שתיאר במעשה ידוע בו הצליח לאתר את מקום קבורת אמו למרות תנאי השלג הכבדים. רבי שלמק'ה התפרסם במעשיו ובאגדות שסופרו עליו. אחד הסיפורים המפורסמים מתאר איך במהלך סעודה שלישית, בעודו יושב עם תלמידיו בחושך בבית המדרש, הוא ציין שדווקא באותו הרגע הביאו את דודו רבי מאיר'ל מפרמישלאן לגן עדן. לאחר מספר ימים נודע כי באותה השבת נפטר רבי מאיר'ל מפרמישלאן. בספרות החסידית מסופר סיפור נוסף על מות בנו היחיד של רבי שלמק'ה, אותו קיבל בצער גדול אך עם אמונה עמוקה. הוא התפלל שאשתו תמצא נחמה בשבתות, כאשר השבת מביאה עמה אור ושכחת כל צערי העולם הזה. רבי שלמק'ה נזכר במספר ספרי היסטוריה וחסידות, בהם כתביו של הרב משה מידנר, מחשובי חסידי סלונים בטבריה של המאה ה-20, המתארים את פועלו ואת דמותו הייחודית בתולדות החסידות בארץ ישראל. יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות, ג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) יצחק אלפסי, תורת החסידות, א, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) ערך זה מבוסס ברובו על מחקרו של ד"ר יצחק אלפסי בספרו "טרקליני החסידות" (חלק א')
דרוגו משמפאן

דרוגו (Drogo; בערך 675 - 708) היה אציל פרנקי, והדוכס של שמפאן מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-7. דרוגו בנם הבכור של פפין האמצעי ופלקטרודיס (אנ'). הוא נולד זמן קצר לאחר נישואי הוריו, שנערכו כנראה בשנת 675 או ממש לאחר מכן. בתחילת שנות ה-80 סידר פפין את נישואיו של דרוגו עם אנסטרודיס (אנ') (או אדלטרודיס, Adaltrudis), בתו של וראטו (אנ'), המאיורדומוס (ראש הארמון) בנויסטריה, ואשתו אנספלדיס (Ansfledis). הנישואים התקיימו לקראת סוף העשור או בתחילת שנות ה-90. לדרוגו ולאנסטרודיס היו ארבעה בנים: ארנולף (אנ'), שירש את דרוגו כדוכס שמפאן; הוגו (אנ'), שנכנס לכנסייה ונעשה ארכיבישוף; גוטפריד (Gotfrid); ופיפין. נישואיהם של דרוגו ואנסטרודיס הגבירו את השפעתו של פפין בנויסטריה. נכסי המשפחה של וראטו היו ממוקמים בעיקר בסביבת רואן. דרוגו, לעומת זאת, התמנה לדוכס בשמפאן, אזור גבול בין נויסטריה ואוסטרזיה. כוחו בשמפאן הוגבר באמצעות שליטתו במנזר מונטייר-אן-דר (אנ') ואולי במנזר האוטווילר (אנ'). "ספר ההיסטוריה של הפרנקים", שנכתב בנויסטריה בשנת 727, מציג את דרוגו האוסטרזי כאוהד את הנויסטרים בגלל קשרי הנישואים שלו. עם זאת, הוא פגע במנזר סן-דני, שתבע אותו בבית המשפט של המלך בסכסוך רכוש. המלך כילדברט השלישי פק לטובת סן-דני. דרוגו הפסיד גם בתביעה על הווילה של Noisy-sur-Oise (אנ') עם מנזר טוסונוול (Tussonval) בשנת 697. דרוגו מת לפני אביו, בשנת 707, על פי ה- Gesta abbatum Fontanellensium (אנ'), או בשנת 708, על פי רוב האנלים. הוא נקבר בכנסיית ארנולף הקדוש (אנ') במץ, שלה העניקו ארבעת בניו מענק אדמה לכבודו ביוני 715. האנלים המוקדמים של מץ (אנ') מציינים שגרימואלד ירש את דרוגו בכל משרותיו, אך למעשה בנו ארנולף ירש אותו כדוכס. מותו של דרוגו נתפס על ידי הדורות הבאים כאירוע מרכזי בהיסטוריה של השושלת הקרולינגית. כמה מהאנלים הקיסריים (אנ') שנכתבו בסוף המאה ה-8 מתחילים את דיווחיהם השנתיים בשנת 708. אלה כוללים את Annales Alamannici (אנ'), Annales Nazariani והאנלים של לורש (אנ').
בית-הדין העליון (ממלכת ירושלים)

בית-הדין העליון (בצרפתית: Haute-Cour) הייתה אספת החצר הממלכתית של ממלכת ירושלים. בשעת התכנסות הייתה לעיתים מכונה 'הפרלמנט'. בית הדין העליון הורכב מכל הוואסלים של הממלכה, ללא קשר למעמדם, אולם ראשי המדברים והמכריעים בה ניתנה לידי האצולה הבכירה. תפקידו העיקרי של בית-הדין העליון בתחילת דרכו היה ענייני שיפוט של הווסאלים בעניינים בינם ובין עצמם ובינם לבין המלך. נוסף על כך היה אמון בית-הדין על חלוקת קרקעות, הענקת פיאודה, פיצולן או מכירתן, ענייני ירושה, נדוניה, אפוטרופסות וכדומה. כמו כן היה בית-הדין מייעץ למלך בענייני מלחמה ושלום, בקביעת מסעות מלחמה, בהוראות פינאנסיות וחקיקת חוקים. עם מיסוד הממלכה היה מעמדו של בית-הדין העליון כגוף מייעץ בלבד, כאשר המילה הסופית שמורה למלך. בהדרגה נחלש מעמדו של המלך ובית-הדין העליון הפך לפוסק האחרון בהלכות מדינה ומדיניות, כאשר המלך במעמד 'ראשון בין שווים'. אולם לעיתים מלכים חזקים יכלו לעמוד בפני הלחץ הסנירויאלי. למשל בימיו של בלדווין השלישי עמדה על כנה זכותו של המלך להחרים פיאודה ללא הסכמת בית-הדין אולם בימיו של אמלריך ואחריו דבר זה כבר לא היה אפשרי. בית-הדין התכנס בארמון המלכותי של המלך בירושלים (שכיום לא נותר ממנו כמעט זכר). לאחר נפילת ירושלים לסלאח א-דין בשנת 1187 עבר בית-הדין העליון לבירה החדשה בעכו. לאחר שנת 1120 בית-הדין כלל גם מושבים עבור הבישופים החשובים של הממלכה, ולאחר מכן נוספו מושבים עבור ראשי המסדרים הצבאיים. תיאור מאלף ומקיף ביותר על פעילתו של בית-הדין העליון נמצא באסיזות של ירושלים, האוסף המשפטי הנרחב והמקיף ביותר מתקופת ימי הביניים. מקור חשוב נוסף לפעילתו של בית-הדין הוא הכרוניקאי ויליאם מצור וכך הוא כותב: המלך, בהתייעצות עם הברונים ואצילי הממלכה, כינס את בית הדין, ולפי המנהגים הקדומים של הממלכה, הציג בפניהם את העניינים שעליהם יש לקבל החלטות. כל ברון הביע את דעתו בחופשיות, ולאחר שיקול דעת לא מועט, התקבלה החלטת בית הדין. שכן היה מקובל שהממלכה אינה נשלטת על פי רצונו של אדם אחד, אלא על פי פסק הדין של בית הדין, המייצג את כל האצולה של הארץ. — Historia rerum in partibus transmarinis gestarum, ספר 18 יהושע פראוור, משטר וחברה במאה השתים־עשרה, תולדת ממלכת הצלבנים בארץ ישראל א, 1984, עמ' 361–431