laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שמן קנולה

שמן קָנוֹלָה (Canola) הוא שמן המופק מזרעי צמח לפתית, מזנים הדלים בחומצת שומן ארוסית; זאת בניגוד לשמן קולזה, המופק מזרעים של זני לפתית העשירים בחומצה זו. בשנת 2018 הופקו בעולם 24.6 מיליון טון שמן קנולה. המדינות המובילות בייצור שמן קנולה הן קנדה, סין וגרמניה שביחד מייצרות 44% מכלל היצור העולמי. ניסיונות להפיק שמן מצמח הלפתית ידועים כבר מסוף המאה ה-19, אולם השמן שהופק היה בעל תכונות בעייתיות כגון חומציות גבוהה (ריכוז גבוה של חומצות שומן חופשיות שלא כחלק מטריגליצרידים). בקנדה הפיקו שמן מלפתית כבר ב-1936, למרות חסרונותיו הרבים. בשנת 1968 התחילו לבצע בקנדה ניסויים שהתבססו על הכלאות בין זנים שונים של לפתית במטרה להשביח תכונותיו של שמן הלפתית. בשנות השבעים הצליחו להפיק שמן משופר עם חומציות נמוכה. שמן זה קיבל את השם קנולה (Canola), ראשי תיבות של המילים Canadian Oil Low Acid (שמן קנדי עם חומציות נמוכה). שם נוסף שקיבל השמן הוא LEAR - ראשי התיבות של "Low Erucic Acid Rapeseed" (שמן לפתית עם מינון נמוך של חומצת שומן ארוסית). שמן הקולזה מכיל מינונים גבוהים יותר של חומצת שומן ארוסית, צבעו כתום וטעמו חזק יותר והוא נפוץ בצרפת ובשווייץ. במינונים גבוהים מאוד חומצת השומן הארוסית עלולה להיות רעילה. המינים העיקריים של לפתית שמהם מפיקים את שמן הקנולה הם Brassica napus ו-Brassica rapa. מחקר שפורסם בשנת 2017 במגזין הרפואי "Scientific Reports" קובע כי שמן קנולה פוגע בתפקוד מוח ובזיכרון בקרב עכברים עם נטייה גנטית למחלה דמויות אלצהיימר. החל משנת 1999 נפוצו באינטרנט אגדות אורבניות אודות הרעילות לכאורה של שמן קנולה, כולל קישור השמן למחלת הפרה המשוגעת. המקור לאגדות אלו נובע מכך ששמן המופק מלפתית הבר מכיל כמויות משמעותיות של חומצת שומן ארוסית הידועה כרעילה. עם זאת, הלפתית המבויתת המשמשת ליצור שמן הקנולה למאכל מכילה פחות מ-2% חומצת שומן ארוסית, רמה הנחשבת לבטוחה לצריכה על ידי בני אדם. ההאשמות הופרכו כבר אז על ידי אתרים העוסקים בבריאות. האגדה זכתה לעדנה מחודשת בישראל לאחר כתבה של שרי אנסקי במעריב בשנת 2009. חלק מהכתבה מהווה עיבוד של מכתב שרשרת שהופרך כבר ב-2005 על ידי אתר האגדות האורבניות snopes.‏ מיכל גילאון, דרך חיים, סויה, קנולה או זית - איזה שמן הכי בריא ולמה, באתר ynet, 6 במרץ 2006 What is Canola?, Canola Council of Canada אילן גטניו, מחקר: שמן קנולה מזיק למוח, באתר ישראל היום, 8 בדצמבר 2017 Elisabetta Lauretti & Domenico Praticò, Effect of Canola Oil Consumption on Memory, Synapse and Neuropathology in the Triple Transgenic Mouse Model of Alzheimer’s Disease, Scientific Reports, Nature, 2017 Crismer values and erucic acid contents of rapeseed oils ד"ר דין אדל: שמן קנולה: עוד קרבן של "מתיחת רשת" כתבה באתר healthcentral.com שרי אנסקי, שמן מנוע, באתר nrg‏, 12 בדצמבר 2009 תיאור האגדה האורבנית באתר Snopes
בית המוטור

בית המוטור הוא מבנה הנמצא בכניסה לקבוצת כנרת צפונית לירדנית, וקרוב לסכר דגניה. הוא היה בית משאבה בתחילת המאה העשרים והחל מ-1994 משמש כמוזיאון. המבנה בן שתי קומות ולו גג רעפים הבנוי אבני בזלת. קומת הקרקע צבועה בלבן ובקומה השנייה האבן במראה טבעי. בית המוטור נבנה בשנת 1910 על ידי האגרונום משה ברמן מנהל חוות כנרת בשם המשרד הארצישראלי. המבנה נועד לשמש בית למשאבת מים לצורכי השקיה של שדות עמק הירדן ממי הירדן, המשאבה הראשונה ששאבה מים מהירדן או מהכנרת. המשאבה פעלה בספיקה של 60 מטר מעוקב מים בשעה והופעלה במנוע בוכנה קורטינג (Körting Hannover) שהופעל בגז. באותה עת לא הייתה אספקת חשמל במקום. בבניין גרו "שלישית יחד": בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי. מנחם שמואלי (ממש"י), מחברי קבוצת כנרת, התגורר אף הוא במקום לתקופה קצרה עד שנרצח. החברים גויסו לעבודה ולהשגחה במקום על ידי בן ציון ישראלי. בשנת 1912 באו למקום עולים מתימן שהתגוררו בצריפים ובמבני טיט ליד הבית וניסו לגדל ירקות. חלק מתימני כנרת השתכנו בבית המוטור ובראשם הרב דוד בן דוד ישראל צאירי. רבים מהם חלו במחלת המלריה ונפטרו. התגלעו מריבות בין התימנים ובין קבוצת כנרת על הקרקע ועל המים בשל מחסור במשאבים אלה. בשנת 1929 גורשו העולים מתימן לכפר מרמורק שליד רחובות. המשאבה עבדה עד שנת 1928, שנה שבה הגיעה הספקת חשמל לאזור. הבית שוקם בשנת 1988 ביוזמתו של אהרון ישראלי מקבוצת כנרת והפך למוזיאון. המוזיאון הוקם בשנת 1994 והוא מציג משאבה דומה לזו שהופעלה בעבר, אך פועלת בכוח החשמל במקום בגז. המוזיאון מציג את שלושת האישים שגרו בבית וכן את העולים מתימן. הבית סגור רוב הזמן ויש לתאם ביקור בו בקבוצת כנרת. ספי בן-יוסף, מדריך ישראל החדש כרך 4 בעריכת מושון גבאי ויצחקי גל, עמודים 230,231. הוצאת משרד הביטחון, כתר וידיעות אחרונות, 2001. שמעון קושניר, אנשי נבו, הוצאת עם עובד 1968. 237 עמודים. יעקב שקולניק, אגמים ודקלים בשמורת הירדן, באתר ynet, 15 באפריל 2003 תימני כנרת חורשת האקליפטוס, הגשר, הסירה
אינה גורביץ'

אינה גורביץ' (ברוסית: Инна Гуревич; נולדה ב-14 באפריל 1968 באוקראינה) היא כדורסלנית ומאמנת ישראלית, המאמנת ומשחקת בעמדת הקלע בקבוצה בת של אליצור רמלה. גורביץ' נולדה בשם אינה טקאצ'נקו למשפחה יהודית בעיר אודסה שבברית המועצות. בגיל צעיר החלה לשחק כדוריד וכדורסל, אך עד מהרה החלה להתמקד בכדורסל. בגיל 14 עברה לדנייפרופטרובסק ושיחקה בקבוצת הכדורסל המקומית. בהיותה בעיר זו נישאה, ובגיל 20 הייתה לאם. לאחר הלידה חזרה לשחק כדורסל, וב-1989 עברה לשחק בדינמו קייב. במדי קבוצה זו זכתה באליפות ברית המועצות ב-1991, וב-1992 זכתה עמה באליפות חבר העמים והעפילה לגמר גביע אירופה לאלופות. ב-1991 גם זומנה לשחק במדי נבחרת ברית המועצות באליפות אירופה בכדורסל נשים שנערכה בתל אביב, אך נופתה ממנה ברגע האחרון. לאחר פירוק ברית המועצות נחלשו הקבוצות במדינות שהרכיבו אותה, והשחקניות העדיפו לשחק במדינות אירופאיות אחרות. גורביץ' ובעלה החליטו לעבור לישראל, והיא הצטרפה לקבוצת הפועל עמק הירדן, במעמד של שחקנית זרה. לאחר שתי עונות בקבוצה, ועוד עונה בבני יהודה, בסיומה השתקעה סופית בישראל כעולה חדשה, הגיעה בשנת 1996 לאחת הקבוצות הבכירות ביותר בישראל באותה תקופה, אליצור חולון. היא שיחקה בקבוצה זו במשך חמש עונות, בהן זכתה באליפות אחת ובשני גביעים. בעונת 2001/2002 עברה לאנדה רמת השרון, ובשתי העונות בהן שיחקה בה זכתה עמה בדאבל. ב-2003 עברה ליריבתה המושבעת של אנדה, אליצור רמלה, במדיה שיחקה במשך שבע עונות, במהלכן זכתה בארבע אליפויות ובשלושה גביעים, אך גם ירדה עמה לליגה השנייה בסוף עונת 2005/2006. גורביץ' ידועה כקלעית טובה מכל הטווחים. המלחמה שלה על כל כדור והיכולת שלה לבצע מהלכים שמכריעים משחקים הקנו לה תדמית של בלתי מנוצחת. גם בגילאים המבוגרים בהם שיחקה הייתה אחת השחקניות הבולטות בקבוצתה. בסוף עונת 2009/2010, החליטה אליצור רמלה שלא להחתימה לעונה נוספת. עם זאת, גורביץ' בת ה-42 לא פרשה מכדורסל, והיא עדיין משחקת בקבוצה בת של המועדון, בליגה הארצית, בה היא משמשת גם כמאמנת. בנוסף, מאמנת גורביץ' את קבוצת הנערות של אליצור רמלה, וכן משמשת כמורה לחינוך גופני. אליצור רמלה 2003/2004 - דאבל 2004/2005 - אליפות המדינה 2006/2007 - דאבל 2007/2008 - דאבל דף השחקנית של אינה גורביץ' באתר אליצור רמלה אריה ליבנת, ושמישהו ינסה לעצור אותה, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2010 לי נוף, ‏אינה אומרת שלום: גורביץ' נפרדת מליגת העל, באתר ONE‏, 19 באוקטובר 2010
חשיבת יחד

חשיבת יחד או חשיבה קבוצתית היא אחת מצורותיה של קונפורמיות וביסודה היא מייצגת צורת חשיבה אשר מטרתה היא צמצום מחלוקות וחיכוכים בין חברי הקבוצה ללא בחינה מספקת של רעיונות חדשים או רעיונות נוגדי קונצנזוס. חשיבת יחד עלולה לגרום לקבוצה לקבל החלטות פזיזות ונטולות היגיון, ללא קול אופוזיציה אשר מוקרב למען הקונצנזוס או "שלום בית". לרוב, משמש המונח "חשיבת יחד" כביקורת על צעדים אשר קבוצה נקטה, נכשלה ובדיעבד היעדר אופוזיציה פנימית היה בעוכריה. המונח נטבע על ידי הסוציולוג והעיתונאי ויליאם ה. וייט ב-1952 במגזין הכלכלי פורצ'ן: חשיבת יחד איננה קונפרמיות רגילה, אינסטינקטיבית, הנמצאת בכל בני האדם, אלא סוג מיוחד של קונפרמיות אשר מבצעת לעצמה רציונליזציה ושכנוע עצמי שערכי הקבוצה הולמים, טובים וצודקים. הפסיכולוג אירווינג ג'אניס, אשר ביצע מחקרים רבים בנושא, הגדיר את המונח בספרו "קורבנות חשיבת היחד" בצורה מעט שונה: צורת חשיבה אשר מתבטאת אצל אנשים המעורבים באופן ניכר בקבוצה, כאשר השאיפה לתמימות דעים גוברת על רצונם להציע הצעות ריאליסטיות בנוגע לשינוי דרכי פעולה. אירווינג ג'אניס, בספרו "Victims of Groupthink" מונה את הסיבות, תסמינים ואמצעי מניעה לחשיבת יחד: קבוצה מגובשת היא בעלת סיכויים גדולים יותר ליפול למלכודת חשיבת היחד. ככל שהקבוצה מגובשת יותר, קטן הסיכוי להעלאת תהיות אשר ישברו את הגיבוש. בידוד מרצון מדעות ומומחים חיצוניים. מנהיגות חזקה מובילה לחשיבת יחד, מכיוון שמנהיגות חזקה נוטה לכוון את הקבוצה לפי דרכה האישית. כאשר חברי הקבוצה באים מרקע סוציאלי ואידאולוגי דומה, גדלים הסיכויים לחשיבת יחד. אשליית אי הפגיעות - חברי קבוצה מרגישים מוגנים מטעויות בשל ההגנה שמספקת הקבוצה. דחיית אזהרות אשר נוגדות את הנחות היסוד של הקבוצה. רציונליזציה - מנגנון הגנה טבעי המנמק באופן לכאורה לוגי כשלים בחשיבה. לחץ לקונפורמיות - לחץ המופעל על פרטים בקבוצה ליישר קו עם חברי הקבוצה. תחושת עליונות - תפיסה של עליונות חברי הקבוצה לעומת סביבתה. צנזורה עצמית - נטייה של פרטים בקבוצה לא לבטא ביקורת פנימית. אשליית אחדות הדעים - אשליה הנובעת מהגורמים הנ"ל ומחזקת את הלחץ לקונפורמיות. ראיה סטריאוטיפית של מנהיגי הקבוצה היריבה. "שומרי סף" - פרטים בקבוצה המתריסים כנגד דעות ביקורתיות. מינוי "פרקליטי שטן" - אנשים שתפקידם מוגדר מראש כמבקרי המדיניות. חשיפת עמדתו של מנהיג הקבוצה בסוף - מונע הטיה של דעות חברי הקבוצה כתוצאה מלחץ לקונפורמיות וחנופה. חלוקת הקבוצה למספר צוותי חשיבה עצמאיים ונפרדים. סיעור מוחות. כל האלטרנטיבות הסבירות נבחנו עד תום. קבלת חוות דעת חיצונית לקבוצה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. זיכרון טרנזקטיבי מדיה וקבצים בנושא חשיבת יחד בוויקישיתוף ד"ר אורי בר-יוסף, הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית חשיבת יחד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מעגל כוח

מעגל כוח הוא משחק ילדים, לרוב משתתפת בו קבוצה גדולה של שחקנים. משחק זה מבוסס על כוחם של השחקנים, שאותו הם מפעילים על מנת לפסול שחקנים אחרים. למשחק נדרש אביזר גדול כלשהו כגון כסא, פח גדול וכדומה. על מנת לשחק, יש צורך במרחב גדול, וחפץ גדול. כדי להתחיל, שמים את החפץ הגדול במרכז הרחבה, וכל הילדים נאספים מסביב לחפץ במעגל, כשכל אחד מהשחקנים אוחז בכל יד את היד של שחקן אחר. ברגע שהמשחק התחיל, מותר לשחקנים המשחקים לנוע בחופשיות, למעט העובדה שאסור להפריד ידיים מהשחקנים שאתה מחזיק בידיהם, ואסור לגעת בחפץ שבמרכז הרחבה. שחקן שנגע בחפץ שבמרכז הרחבה יוצא מהמשחק. שחקנים שניתקו ידיים יוצאים מהמשחק. מותר לשחקנים לנסות להפריד ידיים של שחקנים אחרים זו מזו. כאשר נשארו שני שחקנים, מי שנוגע בחפץ שבמרכז הרחבה יוצא מהמשחק, והשחקן השני הוא המנצח. משחק זה דורש מאמץ, ומומלץ שהחפץ שיהיה במרכז הרחבה לא יהיה עשוי ממתכת, כדי שהשחקנים לא יפגעו.
רוג'רס

האם התכוונתם ל... רוג'רס סנטר – אצטדיון בטורונטו רוג'רס תקשורת – אחת מחברות התקשורת הקנדיות הגדולות ביותר רוג'רס (מחוז) – מחוז במדינת אוקלהומה שבארצות הברית אישים אדית רוג'רס – פוליטיקאית אמריקאית אנטון רוג'רס – שחקן אנגלי באדי רוג'רס – מתאבק אמריקאי באק רוג'רס (אנ') – דמות בדיונית שנוצרה בשנת 1929 על ידי פיליפ פרנסיס נולן בנובלה "ארמגדון 2419 לספירה" ג'ואל טאונסלי רוג'רס – סופר אמריקאי ג'ינג'ר רוג'רס – שחקנית אמריקאית גרהאם רוג'רס – שחקן אמריקאי ויליאם פירס רוג'רס – מדינאי אמריקאי תוכנית רוג'רס לשלום במזרח התיכון, הנקראת על שמו מייקל רוג'רס – אדמירל אמריקאי, מפקד פיקוד הסייבר וראש הסוכנות לביטחון לאומי מרי אליזה רוג'רס – אמנית, אתנוגרפית וסופרת אנגלייה פ' רוג'רס (F.O. Rogers) - מנהל נמל חיפה בימי המנדט הבריטי קארל רוג'רס – פסיכולוג אמריקאי קיילי רוג'רס – שחקנית אמריקאית קתי מקמוריס רוג'רס – פוליטיקאית אמריקאית רוזמרי רוג'רס – סופרת אמריקאית רוי רוג'רס – שחקן אמריקאי רייבן רוג'רס – אתלטית אמריקאית ריצ'רד רוג'רס (מלחין) – מלחין שהתפרסם בכתיבת מחזות זמר, שותף לצמדים רוג'רס והמרשטיין ורוג'רס והארט ריצ'רד רוג'רס (אדריכל) – אדריכל בריטי תורולד רוג'רס – כלכלן, היסטוריון ופוליטיקאי ליברלי אנגלי
קברט (סרט)

קברט (באנגלית: Cabaret) הוא סרט מוזיקלי משנת 1972, אשר ביים בוב פוסי, ומככבים בו לייזה מינלי, מייקל יורק, וג'ואל גריי. עלילת הסרט מתרחשת ברפובליקת ויימאר בשנת 1931, מעט לפני עליית הנאצים לשלטון. עלילתו של הסרט מבוססת על המחזמר קברט משנת 1966 מאת ג'ון קאנדר ופרד אב, שהתבסס בתורו על הנובלה "פרידה מברלין", שהתפרסמה בספר סיפורי ברלין מאת כריסטופר אישרווד. הוא מצולם ברובו בתאורה חשוכה, שמשווה לו תחושה של פילם נואר, וזאת אף על פי שצולם בצבע. הסרט זכה בשמונה פרסי אוסקר (אחרי מועמדות ל-10 אוסקרים). ב-2006 הוכתר הסרט כחמישי ברשימת מחזות-הזמר הטובים של ארצות הברית. סאלי בולס היא זמרת במועדון הלילה "הקיט-קט", אמריקנית בשנות ה-30 המוקדמות לחייה ובתו של שגריר. במועדון נערכים מופעי קברט גרמני. בריאן רוברטס, בריטי שעבר לגרמניה, גר בדירה שכורה לצד סאלי בולס. בריאן מנסה להתקיים ממתן שיעורי אנגלית ומתרגום ספר פורנוגרפי לאנגלית. ניסיונות הפיתוי של סאלי לא צולחים, והיא חושדת שבריאן הומו. לבסוף היא מצליחה והם הופכים להיות בני זוג. בריאן מתערה בגרמניה ולומד להכיר אנשים שונים במסגרת שיעורי האנגלית שהוא מעביר. בו-בזמן מתחילה עלייתם של הנאצים לשלטון, ומגיע מקסמיליאן פון-הוינה, ברון עשיר, שכובש הן את סאלי והן את בריאן. הם מבלים איתו הרבה, ובריאן לא מביע חיבה יתרה כלפי מקסמיליאן על פני השטח. לקראת הסוף מתוודה סאלי בתוקפנות כי היא מנהלת רומן עם מקס, ובאותה נימה מתריס כלפיה בריאן "גם אני". בסופו של דבר מאבד הברון עניין בשניהם ונוטש אותם לנפשם בברלין. עלילת הסרט כולה מועברת תוך הקבלה אל בימת המועדון בו סאלי עובדת, ובו מוצגים האירועים שבעלילה, אך מוצגים בהקצנה וחושפים את מה שמוסתר, לכאורה, במציאות. כמו שהסרט נפתח כך הוא מסתיים עם תזמורת מועדון הלילה. אך אם בתחילת הסרט מדובר על תזמורת בעלת הופעה נוצצת בסוף הסרט כאשר השלטון הנאצי מתבסס בברלין התזמורת כבר נראית עלובה למדי. מדיה וקבצים בנושא קברט בוויקישיתוף "קברט", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קברט", באתר נטפליקס "קברט", באתר AllMovie (באנגלית) "קברט", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "קברט", באתר Metacritic (באנגלית) "קברט", באתר אידיבי "קברט", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אורי קליין, 40 שנה ל"הסנדק" ו"קברט": בין שחיתות לפריחה, באתר הארץ, 16 במרץ 2012 אמיר קמינר, מיניות נועזת, נאצים ולייזה מינלי: 50 שנה ל"קברט", באתר ynet, 12 בפברואר 2022 "The 45th Academy Awards (1973) Nominees and Winners". oscars.org. נבדק ב-2011-08-28.
התרבות

האם התכוונתם ל... רבייה – תהליך בו יצורים חיים מעמידים צאצאים רבייה תאית – תהליך החלוקה של תאים פרייה ורבייה (פרו ורבו) - בהלכה היהודית: חובה להוליד צאצאים רבייה ביולוגית - מונחים
דקר

האם התכוונתם ל... אח"י דקר – צוללת חיל הים הישראלי שטבעה. טביעת הצוללת דקר – טביעתה של הצוללת דקר והחיפושים אחריה. דקר (עיר) – עיר הבירה של סנגל. הקרב על דקר – מבצע צבאי במלחמת העולם השנייה ראלי דקר – מרוץ מוטורי אינטנסיבי דקראים – סדרת דגים במחלקת מקריני סנפיר דמויי-דקר – תת-סדרה בסדרת הדקראים דקריים – משפחה בתת-סדרת דמויי-דקר דקרים – תת-משפחה במשפחת הדקריים; הפרטים בה מכונים בשם העממי "לוקוס" דקר (סוג) – סוג בתת-משפחת הדקרים תוכנית דקר – תוכנית להשלמת השוק האירופי האחיד AIM-9 סיידוויינדר – טיל אוויר-אוויר מתוצרת ארצות הברית; דגם "D" של הטיל כונה בחיל האוויר הישראלי "דקר" מכשירים חדים: דקר (להב) – מוט מתכת מחודד המשמש כפגיון דקר (ארכאולוגיה) (באנגלית: pick) - כלי אבן מחודד של התעשייה האשלית לביקוע וחפירה דקר קרח – מכשיר חד המשמש לשבירת קרח דקר (סיף) – אחד מענפי הסיף דקר (חרב) – חרב דקה שנועדה בעיקר לסיוף ולדקירה אישים: אדוארד דאווס דקר – סופר הולנדי אינגה דקר – שחיינית הולנדית אריה דקר – כינויו הספרותי של עמוס לוין - משורר, מחזאי וסופר ישראלי ברוקלין דקר – דוגמנית ושחקנית אמריקאית מארי דקר – רצה אמריקאית רמון דקר – לוחם אגרוף תאילנדי הולנדי פראנץ פאול דקר – מנצח יליד גרמניה תומאס דקר – שחקן ומוזיקאי אמריקאי
צלב הגפן

צלב הגפן (בגאורגית: ჯვარი ვაზისა; ג'בארי ואזיסה), הידוע גם בשם הצלב הגאורגי או צלב נינו הקדושה, הוא הסמל הראשי של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית, שמקורו מתוארך למאה הרביעית, עת הפכה הנצרות לדת הרשמית של ממלכת איבריה. הסמל הוא בצורת צלב נוצרי כאשר זרועותיו שמוטים קמעה. המקורות המסורתיים מייחסים את יצירתו לנינו הקדושה, האישה מקפדוקיה שניצרה את ממלכת איבריה (הממלכה העתיקה של כארתלי מקביל בערך לשטח גאורגיה של ימינו) בתחילת המאה הרביעית. האגדה מספרת כי צלב הגפן ניתן לה על ידי מרים הבתולה. לפי גרסה אחרת היא חישלה אותו בעצמה בדרכה למצחתה, והגנה עליו על ידי כך ששזרה אותו בשערה. נינו הביאה את הצלב עמה במשימתה המיסיונרית בגאורגיה. המייצג המוכר ביותר של הצלב, עם הזרועות השמוטות שלו, לא הופיע עד לתחילת העת החדשה. על פי המקורות המסורתיים נשמר הצלב בקתדרלת סווטיצחובלי שבמצחתה עד שנת 541. בתקופת הפלישה הפרסית נלקח הצלב לארמניה ונשאר שם עד שהמלך דוד הבנאי כבש את העיר הארמנית אני (Անի) מידי המוסלמים בשנת 1124, והביא את הצלב למצחתה. המלך וחטנג השלישי (1303-1307) נצר את הצלב במעטפה מיוחדת, המעוטרת בציורים של חיי נינו הקדושה. במאות ה-17-ה-18, כאשר גאורגיה הייתה נתונה לסדרת פלישות פרסיות ועות'מאניות, נלקח הצלב למקום בטוח. בתחילה לכנסיית גרגטי (כנסיית השילוש הקדוש), ולאחר מכן למנזר אננורי שבאזור ההררי של גאורגיה, ובסופו של דבר למוסקבה. בשנת 1801 העניק אותו הנסיך הגאורגי הגולה, גיאורגי בגרטיון לצאר הרוסי, אלכסנדר הראשון, שהחזירו לגאורגיה בשנת 1802, לאחר סיפוחה של האחרונה לאימפריה הרוסית. מאז מוצג הצלב בקתדרלת סיוני שבטביליסי גאורגיה. אילמה רייסנר, כנסייה תחת צלב הגפן הנפוץ בספר הכנסייה המזרחית, 51 (1996), עמ' 77–97, בגרמנית פטר האופטמן, תחת צלב הגפן הנפוץ של נינו הקדושה: סקירה כללית על ההיסטוריה הכנסייתית של גאורגיה. בספר כנסיות במזרח 17 (1974) עמ' 9–41, בגרמנית מדיה וקבצים בנושא צלב הגפן בוויקישיתוף ג'בארי ואזיסה (צלב הגפן), בגאורגית
מונוקורד

המונוקורד הוא כלי נגינה קדום אשר שימושו העיקרי היה מדידת גובה צליל. מקור השם ביוונית ומשמעותו היא מיתר אחד. יש המיחסים את בניית הכלי לפיתגורס וידוע כי הוא נעזר בו לביצוע ניסויים לפני כ-2,500 שנה. את המונוקורד ניתן להגדיר כמיתר בודד אשר מתוח מעל לתיבת תהודה. המיתר נשען על גשר המסוגל להחליק לאורכו ובצורה זו לשנות את אורכו האפקטיבי של המיתר. על תיבת התהודה מופיעות שנתות אורך המסייעות בחישוב גובה הצליל. המונוקורד שימש לקביעת היחס המתמטי בין אורך המיתר לתדירות אותה הוא מפיק (ובהתאם גובה הצליל). לדוגמה, אם נחלק את אורכו של מיתר לשניים, בכל אחד משני צדי הגשר הצף נקבל צליל הגבוה באוקטבה מן הצליל המקורי. לפיכך, על מנת להפיק צליל במרווח של אוקטבה, יש לחלק את המיתר ביחס של 2:1. בצורה זו שימש הכלי במשך אלפי שנים עד להופעת מכשירי מדידה מדויקים יותר. מדיה וקבצים בנושא מונוקורד בוויקישיתוף מונוקורד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מאיה קופרמן

מאיה קופרמן (נולדה ב-19 בספטמבר 1982) היא משוררת ועיתונאית ישראלית. קופרמן נולדה בחיפה, בנערותה השתתפה בסדנאות הכתיבה לנוער של מתא"ן. שיריה הראשונים התפרסמו בכתב העת הליקון בשנת 1999, ובאותה שנה השתתפה גם בכיתת השירה של "הליקון". בהמשך התפרסמה הפואמה שלה 'שפת אם' בגיליון הבכורה של כתב העת "מטעם" וזיכתה אותה בתשומת לב ציבורית. זכתה בפרס שרת התרבות למשוררים בראשית דרכם, בשנת 2006, וספר שיריה הראשון "שפת אם" ראה אור ב-2007. בנוסף לכתיבת שירה היא עורכת ערוץ הנדל"ן באתר האינטרנט ynet. שפת אם, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2007 מאיה קופרמן, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מאיה קופרמן, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" מאיה קופרמן, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" השאלון - שאלות ותשובות עם מאיה קופרמן, "חשבו אותי לילדה מאומצת מברזיל", באתר הארץ, 26 ביוני 2007 שירה סתיו, קראו את הספר הזה, הוא יפה מנשוא, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2007 - סקירה של הספר "שפת אם" נוית בראל, נשים כותבות שירה (על "שפת אם" מאת מאיה קופרמן), באתר ynet, 25 בנובמבר 2007
העת העתיקה

העת העתיקה היא תקופה בהיסטוריה, אשר ראשיתה בעת הופעת כתב היתדות כששת אלפים שנה לפני זמננו במסופוטמיה וסיומה מצוין על פי מרבית האסכולות בנפילת האימפריה הרומית המערבית במאה ה-5 לספירה (בשנת 476), היא דנה בעיקר על התרבות היוונית, הרומית והמצרית. העת העתיקה התאפיינה בבידוד התרבויות לפי אזורי מחיה. כך התרבויות של אמריקה היו מנותקות מאירואסיה ולא היו קשרים כלשהם ביניהם. גם בתוך אירואסיה, שהיא יבשת אחת, היה ניתוק רב בין התרבויות השונות בגלל אמצעי התחבורה הדלים של התקופה שלא אפשרו ניידות גבוהה. כך נוצרו מרכזי תרבות מבודדים יחסית עם אזורי השפעה מקומיים. למרות זאת, היו גלי הגירה גדולים שגרמו לאובדן תרבויות שלמות בכיבוש והרס מוחלט. גלי הגירה אלה נוצרו על רקע משברים כלכליים ופוליטיים בארצות המוצא של המהגרים. נהוג לחלק את העת העתיקה לשתי תקופות משניות: תקופת הברונזה ותקופת הברזל. תקופת הברונזה מתייחסת לתקופה בה האדם הגיע לרמה הטכנולוגית המאפשרת ייצור ועיצוב כלים מברונזה. בתקופה זו החל האדם לפתח שיטות להתכה ולעיצוב של ברונזה. היא החלה בסביבות 3300 לפנה"ס במסופוטמיה ומצרים ומשם התפשטה ללבנט, אנטוליה ופרס. בתקופות הבאות התפשטה ליתר חלקי אסיה ולאירופה. האפשרות לעיצוב כלים מברונזה תרמה לפיתוח החקלאות ואפשרה את התפתחות הציוויליזציות המתקדמות הראשונות. תקופת הברזל מתייחסת לתקופה בה האדם הגיע לרמה הטכנולוגית המאפשרת ייצור ועיצוב כלים מברזל. טכניקות ראשונות לעיצוב כלים מברזל התפתחו באזור אנטוליה והקווקז בסוף האלף השני לפנה"ס ובאזור הלבנט בתחילת האלף הראשון לפנה"ס. במזרח הרחוק ורוב אירופה התפתחה תקופה זו בהדרגה בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה ה-6 לפנה"ס. בצפון גרמניה, סקנדינביה ובריטניה הגדולה תקופה הברזל החלה רק במאה ה-5 לפנה"ס. המושג התקופה הקלאסית, מופיע בהיסטוריוגרפיה שנכתבה במערב לתיאור ימי הזוהר של יוון ורומא. גאלים שבטים גרמאניים יוון העתיקה (יוון המיקנית, יוון המינואית, יוון הקלאסית, יוון ההלניסטית) רומא העתיקה קלטים מוקדון תראקיה סקיתים סרמטים הונים קימרים שומר עילם אכד פיניקים ארם כנען בבל אשור יהודים (ממלכת ישראל המאוחדת, ממלכת יהודה, ממלכת ישראל, ממלכת החשמונאים) מדי פרס (הממלכה האחמנית, האימפריה הפרתית, האימפריה הסאסנית) נבטים סבא חמיר דעמת סין הודו (תרבות עמק האינדוס, האימפריה המאורית, אימפריית קושאן, ממלכת גופטה) יפן (ג'ומון, יאיואי, קופון) קוריאה שיונגנו חתים (הממלכה החתית הקדומה, האימפריה החתית, הממלכות החתיות החדשות) פריגיה לידיה חורים (מיתני, אוררטו) ארמניה קרתגו אקסום כוש מצרים העתיקה פונט נוביה נוק העת העתיקה באמריקה נמשכה עד לסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 ונקראת גם התקופה הטרום קולומביאנית. אולמקים טאוטיווקאן בני המאיה אינקה אצטקים תרבות נסקה טיוואנאקו צ'אווין וארי צ'יקו שלהי העת העתיקה התפתחות המדע בעת העתיקה ״מתחילים מהתחלה״ - פרק על ערש התרבות בפודקאסט ״מינהר הזמן״, ״כאן״, תאגיד השידור הישראלי היסטוריה עתיקה, דף שער בספרייה הלאומית העת העתיקה מתוך אביב חדש
גלשנאים

גלשנאים או "למורים מעופפים" (שם מדעי: Dermoptera), היא סדרה במחלקת היונקים, בה משפחה יחידה, גלשניים (Cynocephalidae), בה שני סוגים, ובכל אחד מהם מין יחיד: גלשן מלאי (Galeopterus variegatus) וגלשן פיליפיני (Cynocephalus volans), וישנם גם שני מינים קדומים שנכחדו, הנמצאים בסוג נפרד. הגלשנאים מצויים בדרום-מזרח אסיה, והם שוכני-עצים הדואים מעץ לעץ בעזרת קרומי-עור המתוחים בין ידיהם. הגלשנאים פיתחו את שיטת הדאייה כחלק מההסתגלות לחיים בצמרות העצים, כאמצעי קל לעבור בין העצים השונים. קרומי העור מאטים את מהירות הנפילה, בדומה למצנח, והגלשנאים אף יכולים לכוון את כיוון דאייתם. למרות זאת, הם אינם עפים. טעות נפוצה זו בדבר תעופתם לכאורה היא זו שהביאה לכינוי השגוי "למורים מעופפים", המכיל טעות נוספת - שכן הגלשנאים אינם קרובים כלל למשפחת הלמוריים. משקלם של הגלשנאים נע בין קילוגרם אחד לשני קילוגרמים, ואורך גופם נע בין 35 ל-40 סנטימטרים, כשהגדול יותר הוא גלשן מלאי. ראשם קטן, זרועותיהם דקות, זנבם בינוני, ובאופן כללי גופם רזה וקליל. בשני צדדי ראשם עיניים המותאמות לראייה בינוקולרית טובה, ואוזניים קטנות יחסית. אף על פי שהם חיים על העצים, הגלשנאים אינם ניחנים בכושר טיפוס טוב, ועל גבי העץ הם מתקדמים בעיקר בעזרת קפיצות קלות. באוויר, על כל פנים, הם נעים בקלות: הגלשנאים מסוגלים לעבור בדאייה אחת עד 70 מטרים, תוך איבוד גובה מינימלי. הגלשנאים הם בעלי-חיים ליליים וביישנים, החיים רק ביערות הטרופיים של דרום מזרח אסיה. מכיוון שכך, יחסית מעט ידוע על אורחות-חייהם. ידוע שהם אוכלי-צמחים הניזונים בעיקר מעלים, ענפים, פרחים, מוהל ופירות. הטורפים העיקריים של הגלשנאים הם עופות דורסים שונים, ובייחוד העיט הפיליפיני (Pithecophaga jefferyi). משפחת גלשנאים (Cynocephalidae) מין יחיד בסוג, גלשן מלאי (Galeopterus variegatus) מין יחיד בסוג, גלשן פיליפיני (Cynocephalus volans) סוג Dermotherium מין Dermotherium major (נכחד) מין Dermotherium chimaera (נכחד) סנאים מעופפים מדיה וקבצים בנושא גלשנאים בוויקישיתוף גלשנאים, באתר ITIS (באנגלית) גלשנאים, באתר NCBI (באנגלית) גלשנאים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) גלשנאים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גלשנאים, באתר GBIF (באנגלית) גלשנאים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הַגַּלְשָׁנָאִים במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
יוליוס קלנגל

יוליוס קלנגל (בגרמנית: Julius Klengel; 24 בספטמבר 1859 – 27 באוקטובר 1933) היה צ'לן, שעיקר פרסומו בא מן האטיודים ויצירות הסולו שכתב לכלי זה. קלנגל נולד בלייפציג, בן לעורך דין, ולמד בנעוריו אצל אמיל הגאר. אחרי שמלאו לו 15, הצטרף קלנגל לתזמורת הגוונדהאוז ויצא למסעות קונצרטים באירופה וברוסיה. בזמן זה גם היה קלנגל לסולן והרבה להופיע בנגינת סולו. קלנגל עלה לדרגת צ'לן ראשי בתזמורת בשנת 1881 ונשאר בתפקידו זה למשך יותר מארבעה עשורים. במשך תקופת זמן זו, התמנה קלנגל למורה בקונסרבטוריון של לייפציג והחל להלחין. במשך הזמן חיבר מאות יצירות לצ'לו, ביניהן ארבעה קונצ'רטי לצ'לו, 2 קונצ'רטי לקונטרבס, רביעיות צ'לו, סונאטה לצ'לו ומספר רב של קפריצ'י, אטיודים וקטעים טכניים אחרים. בין תלמידיו של קלנגל היו עמנואל פוירמן, גילהרמינה סוג'ה, פאול גרימר, גרגור פיאטיגורסקי וויליאם פלית'. קלנגל מת באוקטובר 1933 בעיר הולדתו, לייפציג. יוליוס קלנגל היה אחיו של פאול קלנגל ובן דודו של הכנר יוליוס רנטגן. מדיה וקבצים בנושא יוליוס קלנגל בוויקישיתוף יוליוס קלנגל, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוליוס קלנגל, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.