laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מינהל התרבות

מינהל תרבות ואמנות (עם הקמתו במסגרת משרד החינוך והתרבות כונה "אגף התרבות") של משרד התרבות והספורט אחראי על קידום ותמיכה של היצירה והיוצרים בישראל בכל תחומי התרבות והאמנות. בראש המנהל בשנים 2011 עד 2014 עמד שמעון אלקבץ. הוא התפטר באוגוסט 2014, עת מונה למנהל קול ישראל. לאחר מכן כיהנה בראש המינהל גלית והבה שאשו, עד לדצמבר 2023. ביוני 2024 מונה לתפקיד רן שפירא. תפקידי המינהל הם, בהגדרתו, "לסייע למוסדות וליוצרים בתחום התרבות בקיום פעילות שוטפת, יוזמות, פעולות, אירועים, פסטיבלים לאמנות, הכשרה אמנותית ברמה מקצועית; להעמיד כלים לביטויי האמנות לסוגיה; לקבוע קריטריונים לתמיכות, להקצות משאבים ולסייע בפתרון בעיות ומשברים במוסדות השונים להעניק פרסים לקידום ועידוד האמן היוצר והמבצע; לתמוך במוסדות תרבות ואמנות ולטפל באלפי בקשות המוגשות מדי שנה לתמיכה במוסדות ופרויקטים". המינהל פועל בתחומים רבים האמורים להקיף את עולם התרבות והאמנות בישראל: "מוזיקה, תיאטרון, מחול ואמנות בינתחומית, ספרות, אמנות פלסטית, קולנוע, בתי ספר לאמנות, מוזיאונים, ספריות, תרבות ערבית, תרבות דרוזית וצ'רקסית, תרבות בקהילה וחובבים, מחקר ומורשת, זמר עברי ופסטיבלים." המינהל אחראי על הענקת הפרסים הבאים (בעבר, כאשר משרד החינוך והתרבות היו מאוחדים במשרד ניתנו במסגרת פרס משרד החינוך והתרבות): פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים פרס יהודה עמיחי לשירה עברית פרס היצירה בתחום הציונות פרס ליוצרים בתחומי האמנות הפלסטית פרס ליוצרים בתחומי העיצוב פרס האמן הצעיר פרס רכטר לאדריכלות פרס האוצֵר הוא גוף הפועל עבור מנהל התרבות ומטרתו לנתח את העשייה התרבותית בישראל. המרכז מנהל מאגר נתונים על פעילות מוסדות תרבות מאז שנת 1994 כגון מספר ההפקות, מאפיינים אמנותיים, שיעור היצירות הישראליות, שיעור הפקות חדשות, היקפי צריכת התרבות, היקף פעילות במרכז ובפריפריה ועוד. המרכז מופעל על ידי חברת פילת ומנוהל על ידי ד"ר אברהם כרמלי. אתר המינהל המרכז למידע ומחקרי תרבות שמעון אלקבץ מונה לראש מינהל תרבות ואמנות רן בוקר, מנהל חדש לקול ישראל: שמעון אלקבץ, באתר ynet, 27 באוגוסט 2014.
עלי לאריג'אני

עלי ארדשיר אאמלי לאריג'אני (בפרסית: علی اردشیر آملی لاریجانی; נולד ב-1 בינואר 1958 בנג'ף שבעיראק) הוא פוליטיקאי איראני, יו"ר המג'לס (הפרלמנט) האיראני (2008–2020). בעבר מונה על ידי נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד למזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, תפקיד שכיהן בו מ-15 באוגוסט 2005 עד 20 באוקטובר 2007, בהחליפו את חסן רוחאני. לאריג'אני היה אחד משני נציגיו של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי במועצה, יחד עם חסן רוחאני. בתפקידו כמזכיר המועצה כיהן כנושא ונותן הראשי בנושאי הביטחון הלאומי, כולל בנושא תוכנית הגרעין האיראנית. עלי לאריג'אני נולד ב-1 בינואר 1958 בנג'ף שבעיראק. אביו, אייתוללה מירזא האשמי אמולי, שימש כאייתוללה בעיר נג'ף לאחר שהוגלו על ידי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי. ב-1979, לאחר המהפכה האסלאמית, חזרה המשפחה לאיראן. בהשכלתו, ד"ר לאריג'אני הוא בוגר תואר ראשון במדעי המחשב ובמתמטיקה מאוניברסיטת שריף לטכנולוגיה, ובעל תואר שני ודוקטורט בפילוסופיה מערבית מאוניברסיטת טהראן. בשנים 1981 - 1989 כיהן כסגן שר העבודה והעניינים החברתיים בממשלתו של מיר-חוסיין מוסאווי. לאחר התפטרותו של מוחמד ח'תאמי ממשרת שר התרבות וההדרכה האסלאמית, מונה לאריג'אני לשר בפועל, והמינוי אושרר על ידי הפרלמנט ב-1 באוקטובר 1992. ב-21 ביולי 1994 התמנה לראש רשות השידור האיראנית, וכיהן בתפקיד זה עשר שנים, עד 21 ביולי 2004. באוגוסט 2004 הפך ליועצו לענייני ביטחון של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי. לאריג'אני היה מועמד לנשיאות בבחירות 2006, וסיים את המירוץ במקום השישי, לאחר שקיבל 5.94 אחוז מהקולות. הוא נבחר כמועמדה של המועצה לתיאום כוחות המהפכה, גוף שהורכב ממפלגות שמרניות וארגונים בעלי השפעה, אך בסופו של דבר התברר כי זכה לפופולריות הנמוכה ביותר מבין שלושת המועמדים השמרנים - האחרים היו מחמוד אחמדינז'אד (שזכה בבחירות בסיבוב השני) ומוחמד באקר קאליבאף. בשנת 2005 נתמנה למזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, גוף העוסק בין היתר במדיניות הגרעין של איראן. בבחירות למג'לס במרץ 2008 זכה לאריג'אני במושב מטעם קֹם. במאי 2008 נבחר ליו"ר המג'לס השמיני, וב-2012 ו-2016 נבחר גם לראשות המג'לס התשיעי והעשירי בהתאמה. בבחירות פברואר 2020 לא התמודד. ב-12 באוקטובר 2022, במהלך ההפגנות באיראן נגד חובת עטיית החג'אב, היה לאריג'אני הבכיר הפוליטי הראשון באיראן שהעביר ביקורת על הדיכוי הקשה של המשטר האיראני (שבמהלכו מתו מאות אנשים) וטען שעל המשטר להיות סבלני יותר כלפי הצעירים שרוצים חופש מדת. הוא הוסיף כי "ממשלה אסלאמית פירושה שאנשים מנהלים את חייהם בעצמם. אם צעירים לא מיישמים אחד מעקרונות השריעה מתוך השקפת עולם חברתית – זה לא פסול ב-100%". עלי לאריג'אני הוא בנו של אייתוללה האשם אמולי. הוא אחיהם של סאדק לאריג'אני, יו"ר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר, של מוחמד ג'וואד לאריג'אני, של באקר לאריג'אני, נשיא אוניברסיטת טהראן למדעי הרפואה, ושל פאזל לאריג'אני, נספח התרבות של איראן באוטווה. הוא חתנו של אייתוללה מורתזא מוטהרי (לאחר שנשא לאישה את בתו פַרידֶה). יש לו שתי בנות ושני בנים. מדיה וקבצים בנושא עלי לאריג'אני בוויקישיתוף עלי לאריג'אני, ברשת החברתית אינסטגרם עוד יום של אש באיראן: הפגנות ב-19 ערים, "עצורים נשלחו למוסדות פסיכיאטריים", באתר ynet, 12 באוקטובר 2022
עדי עדואן

עדי עדואן (בערבית: عدي عدوان; נולד ב-1978) הוא במאי ותסריטאי דרוזי-ישראלי. עדי עדואן נולד בכפר דלית אל-כרמל בשנת 1978, סיים את לימודיו היסודיים בכפר, למד שנתיים בבית ספר נזירות נצרת בחיפה, וגם בתיכון דבלין שבמדינת ג'ורג'יה, ארצות הברית. ב-2006 סיים את לימודיו במכללת תל חי במגמת קולנוע וטלוויזיה, ובמהלך לימודיו השתלב בתעשיית הקולנוע הישראלי. בין אנשי הקולנוע ששיתף עימם פעולה, היו המפיק צלם איתן ח'ריס והבמאי עלי נסאר. עד שנת 2009 יצר מספר סרטים קצרים לטלוויזיה ולימד בבתי ספר את מקצועות הטלוויזיה. באותה שנה יצא סרטו התיעודי הראשון בשם "ואנא וחדי" (בערבית: وأنا وحدي) בהפקת ערוץ אלג'זירה. ב-2010 יצר סרט דוקומנטרי נוסף עבור אלג'זירה והשתתף כמאמן דיאלוגים בסרטו של הבמאי יהונתן סגל בשם "אודם". בשנת 2011 יצר סדרה דוקומנטרית בשם "זהות והיסטוריה" עבור הטלוויזיה הפלסטינית. עדי עדואן התנסה גם בתחום התיאטרון, על אף שאינו בעל השכלה פורמלית בנושא. בשנת 2009 כתב וביים את הצגת הילדים "לילא וקשקוש". בשנת 2010 זכה בציון לשבח בפסטיבל מסרחיד שבעכו על ההצגה "שמות" שנכתבה על ידי רועי רשקס. בשנת 2011 זכה בפרס ציון לשבח ובפרס המחזה הנועז על "לא בא לי", שעוסק בתופעת ההומו-לסבי הערבי וכך היה לראשון מבין היוצרים הערבים בארץ שעסק במה שמוגדר כטאבו בחברה הערבית. "ערבאני", הפיצ'ר הישראלי הראשון העוסק בדרוזים, מספר על גבר דרוזי המגיע לכפר הולדתו לאחר נתק של 17 שנים עם בנו ובתו שנולדו לו מאשה יהודייה, שממנה הספיק להתגרש. כוונתו להשתקע מחדש בכפר הדרוזי הקטן יוצרת התנגשויות בין החברה הדרוזית הסגורה והשמרנית לבינו. היחידה שמתייצבת לצדו היא אמו, האוספת את בנה ואת נכדיה לחיקה. הסרט בהפקת איתי תמיר-לילה סרטים, צילום זיו ברקוביץ', עריכה אור בן דוד, עיצוב פסקול מיכאל גורביץ', מוזיקה מקורית אסיף צחר. שחקנים: איאד שיתי, לוסי אהריש, מחמוד אבו ג'אזי, זוהיירה סבאג', שאדי מרעי, דניאלה נידם, תום קלריך. בחודש מאי 2012 הסתיימו צילומי הסרט "ערבאני", ובכך הפך ליוצר הדרוזי הראשון בארץ שביים סרט קולנוע. הסרט פתח בחודש יוני 2013 את פסטיבל הסרטים קולנוע דרום ה-12. פרס ציון לשבח עבור ההצגה "שמות" מסרחיד עכו פרס המחזה הנועז עבור ההצגה "לא בא לי" מסרחיד עכו זוכה מקום ראשון באירוע פיצ'ינג בפסטיבל הילדים והנוער ת"א 2012 עבור התסריט ואדי חמאם. ואני וחדי אלניקאב החתונה הפלסטינית אייבי ערבאני האדם השלישי סיפורי כפר זהות והיסטוריה לילא וקשקוש - ילדים שמות - מונודרמה לא בא לי - מונודרמה מדיה וקבצים בנושא עדי עדואן בוויקישיתוף עדי עדואן, סרטונים בערוץ היוטיוב עדי עדואן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עדי עדואן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עדי עדואן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מתן שירם, ‏13 מענקי פיתוח והפקה ליוצרים ערבים בפסטיבל הקולנוע בירושלים, באתר גלובס, 15 ביולי 2009 מרב יודילוביץ', "המלט והמכונה" זכתה בפסטיבל מסרחיד, באתר ynet, 1 באוגוסט 2010 נירית אנדרמן, 3 יוצרי סרטים בשפה הערבית זכו במענק הפקה בפסטיבל הקולנוע בירושלים, באתר הארץ, 14 ביולי 2010 לירון סיני, "אל תתנו לדרוזים להרגיש פראיירים שלכם", באתר ynet, 21 במאי 2014 קובי מידן, ‏"אנשים בלילה" עם עדי עדואן, באתר iCast‏, 8 ביוני 2014 נירית אנדרמן, הסרט “ערבאני” יפתח את פסטיבל קולנוע דרום, באתר הארץ, 8 במאי 2013 נירית אנדרמן, מכרם חורי: "מה זה משנה, מדינת הציונים או מדינת הערבים? זו מדינה שמחרבים לנו אותה", באתר הארץ, 27 בספטמבר 2023
אלברט מאאכן

אלברט מאאכן (לטינית: Albericus Aquensis, בגרמנית: Albert von Aachen) היה כרוניקן והיסטוריון של מסע הצלב הראשון, נולד בשלהי המאה ה-11, ולאחר מכן הפך לקנון והקוסטוס של כנסיית אאכן. דבר לא ידוע עליו פרט לכך שחיבר את "Historia Hierosolymitanae expeditionis" ("תולדות המסע לירושלים") ובשמה הנוסף "Chronicon Hierosolymitanum de bello sacro" ("כרוניקה ירושלמית של מלחמת הקודש"). כרוניקה שנרשמה בלטינית בספר של 12 כרכים בין השנים 1125 עד 1150. העבודה החלה בתקופת ועידת קלרמון שדנה על האיום שמרחף על האימפריה הביזנטית מצד הסלג'וקים ושגרמה למסע הצלב הראשון לצאת לדרך, והסתיימה בפתאומיות בשנת 1121. הספר היה ידוע במהלך ימי הביניים. ויליאם מצור, הארכיבישוף של העיר צור השתמש בו באופן נרחב עבור החיבור בששת הכרכים ההיסטוריים שכתב "Belli sacri". בתקופת העת החדשה, למשך תקופה ארוכה, התקבל החיבור ללא סיג בידי היסטוריונים, כולל בידי אדוארד גיבון, אולם בשנים מאוחרות יותר, החלו היסטוריונים לפקפק במידע שבו, אך בסופו של דבר הוסכם כי הוא מכיל בתוכו פרטים מציאותיים על מסע הצלב הראשון, על אף שמשלב גם כמה סיפורים בדויים. אלברט מאאכן מעולם לא ביקר בארץ הקודש, אולם נראה כי שוחח רבות עם הצלבנים שחזרו מהמסע ושיחות אלו היוו מקור לחומר יקר ערך. בניגוד לשאר הכרוניקות על מסעי הצלב, אלברט לא הסתמך על עלילות הפרנקים, אלא על הראיונות שלו. המהדורה הראשונה של ספרו פורסמה בהלמשטדט בשנת 1584 ומהדורה טובה יותר יצאה בכרך ד' של הספר Recueil des Historiens des Croisades (פריז, 1841-1887). אלברט תיאר בכרוניקה שלו את העוולות שביצעו הנוצרים בימי מסע הצלב הראשון וגינה אותן. הוא כותב הכרוניקה הנוצרי האוהד ביותר לסבלם של היהודים בתקופה זו. יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, א, ירושלים : הוצאת מוסד ביאליק, 1963, עמ' 181. Susan B. Edgington, "Albert of Aachen and the Chansons de Geste" in The Crusades and their sources: essays presented to Bernard Hamilton ed. John France, William G. Zajac (Aldershot: Ashgate, 1998) pp. 23–37 Albert of Aachen, Historia Ierosolimitana, ed. and trans. S. Edgington (Oxford: Oxford Medieval Texts, 2007). מדיה וקבצים בנושא אלברט מאאכן בוויקישיתוף אלברט מאאכן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 224.
אקהארד מאאורה

אקהארד מאאורה (בלטינית: Ekkehardus Uraugiensis, בגרמנית: Ekkehard von Aura, המקובל באנגלית: Ekkehard of Aura; נפטר בשנת 1126) היה נזיר בנדיקט וכרוניקן. אקהארד השתתף במסע הצלב של 1101 וכן הוא מקור חשוב לעלילות מסע הצלב הראשון והפרעות במהלכו ביהודי חבל הריין, הקרויות "גזירות תתנ"ו" (1096). משנת 1108 היה ראש המנזר של אורה (מנזר שנוסד בידי אוטו מבמברג על נהר סאלה בחבל הארץ פרנקוניה קרוב לבאד קיסינגן שבבוואריה). אקהארד עדכן את "Chronicon universale" של הכרוניקן פרוטולפ ממיכאלסברג (Frutolf of Michelsberg) במידע היסטורי הנוגע לגרמנים בין השנים 1098–1125, בתקופת שלטונו של היינריך החמישי, ובכלל זה, בתקופת מחלוקת ההסמכה, ואף צדד בדעת האפיפיור. Robert E. Lerner, "Ekkerhard of Aura", Dictionary of the Middle Ages, vol.4, pg.417-418, 1989 ISBN 0-684-17024-8 מדיה וקבצים בנושא אקהארד מאאורה בוויקישיתוף Albert of Aix and Ekkehard of Aura, "Emico and the Slaughter of the Rhineland Jews" from the Internet Medieval Sourcebook Ekkehard of Aura, Hierosolymita and World Chronicle (On the Crusades) from the Internet Medieval Sourcebook ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים ובנושא היסטוריונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי

חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי (באנגלית: National Aeronautics and Space Act) הוא חוק שנחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית ונוסח בעיקר על ידי ועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים של ארצות הברית. החוק ייסד את מנהל האווירונאוטקה והחלל הלאומי של ארצות הברית הידוע בכינויו נאס"א. החוק הוצע לאחר שיגור הלוויין ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות ב-4 באוקטובר 1957 והוא נחתם על ידי נשיא ארצות הברית דאז, דווייט אייזנהאואר, ב-29 ביולי 1958. קודם לחקיקת החוק נחשב העיסוק בתחום החלל לתחום צבאי, בקו אחד עם תוכנית החלל הסובייטית שהייתה תוכנית צבאית. חקיקת החוק הושפעה במידה רבה מחוסר תגובה ראויה של צבא ארצות הברית שהיה נראה כחסר יכולת להתמודד במרוץ לחלל (ראו גם משבר הספוטניק). החוק דרש בצורה מפורשת הקמת סוכנות חדשה עם שמונה מטרות, כולל "כינון מחקרים ארוכי טווח על היתרונות הפוטנציאליים שיושגו, ההזדמנויות לכך והבעיות הכרוכות, בניצול פעילויות אווירונאוטיקה וחלל למטרות שלום ומדע". בנוסף להקמת נאס"א החוק ביטל את סמכויות הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה (NACA) החל מ-1 באוקטובר 1958. החוק הקים גם את צוות הייעוץ האזרחי-צבאי שהוצב לאחר מכן בבסיס חיל האוויר ונדנברג שבקליפורניה שייעץ ויתאם את השימושים הצבאיים בחלל. עד היום, תיאמה ארצות הברית את תוכניות החלל הצבאית והאזרחית בנפרד, כאשר הראשונה משגרת כלים צבאיים וכלי ריגול, ועד לחתימת האמנה למניעת ניסויים גרעיניים הייתה גם אחראית לתכנון מתקפות נגד לשיגורים הצפויים של ראשי נפץ גרעיניים לחלל על ידי ברית המועצות. בנוסף, החוק החדש החיל שינויים נרחבים בחוק הפטנטים וקבע כי פטנטים של עובדים בנאס"א וכן פטנטים של חברות קבלן פרטיות שיובאו למסע בחלל יהיו שייכים לממשלת ארצות הברית.על ידי הפיכת הממשלה לספקית הבלעדית של טיסות חלל, החוק הרפה את הפיתוח הפרטי בתחום טיסות החלל. מצב זה נמשך עד שהחוק עבר שדרוג על ידי חוק שיגורי החלל האזרחיים של שנת 1984, שנחקק על מנת לאפשר לחברות פרטיות להשתמש במערכות נאס"א בביצוע שיגורים לחלל. המנטרה של תוכנית אפולו: "פנינו לשלום מכל המין האנושי" ("We came in peace for all mankind"), כפי שנכתבה על לוחית רכב הנחיתה "איגל" (Eagle – עיט) של אפולו 11 נלקחה מ"הכרזת המדיניות והמטרה" של החוק: באנגלית מודרנית, משמעותה המילולית של המילה ”mankind” היא "המין הגברי", לכן על מנת למנוע אפליה מינית ולהתאים להתפתחות השפה, שונה נוסח החוק זמן קצר לאחר מכן והמילה ”mankind” הוחלפה במילה ”humankind”. נאס"א הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה החוק באתר נאס"א (באנגלית) "Societal Impact of Spaceflight" Commercialization of Space Commercial Space Launch CONGRESSIONAL DECLARATION OF POLICY AND PURPOSE
פרס דוב הזהב

פרס דוב הזהב (בגרמנית: Goldener Bär) הוא הפרס היוקרתי ביותר המוענק בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, עבור הסרט הטוב ביותר שהוקרן בפסטיבל. פסל דוב הזהב נוצר בשנת 1932 על ידי הפסלת הגרמנייה, רנה זינטניס, בשם "הדוב הברלינאי". הדוב מופיע על סמל ברלין ועל דגל ברלין. העתקים ראשונים של פסלה של זינטניס הוענקו בטקס פסטיבל ברלין של שנת 1953, שהיה השלישי מתחילת הפסטיבל. עד שנת 1960 חלוקו פסלונים שבהם ידו הימנית של הדוב מונפת, אולם בפסטיבל הוחלט באותה שנה לשנות את עיצוב הפסלון כך שידו השמאלית של הדוב תהיה מורמת. בשנת 2019, זכה הסרט "מילים נרדפות" של נדב לפיד בפרס דוב הזהב. בשנת 2020, בוטל פרס דוב הכסף באופן זמני, לאחר שנחשף אלפרד באואר, שהיווה לו השראה, היה נאצי איש אס־אה בדרגה בכירה שלקח חלק במערך התעמולה של גבלס. אנג לי (1993, 1996) פרס דוב הכסף – ופרסים אחרים המוענקים בפסטיבל הקולנוע בברלין פרס דקל הזהב – הפרס היוקרתי ביותר המוענק בפסטיבל הקולנוע בקאן פרס אריה הזהב – הפרס היוקרתי ביותר המוענק בפסטיבל הסרטים של ונציה מדיה וקבצים בנושא פרס דוב הזהב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרס דוב הזהב אתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין Prizes of the International Jury, Berlinale Festival The woman behind the Bär, Exberliner, ‏2018 James F. English, The Economy of Prestige: prizes, awards, and the circulation of cultural value, Harvard University Press, 2009, עמ' 167 שמוליק דובדבני, אינה טוקר, הישג קולנועי: סרטו של נדב לפיד זכה בפרס דב הזהב, באתר ynet, 16 בפברואר 2019 69th Berlin International Film Festival 2019, Berlin Film Festival גרדיאן, נירית אנדרמן, בוטל פרס דוב הכסף בפסטיבל ברלין. הבמאי שהיווה לו השראה נחשף כנאצי, באתר הארץ, 1 בפברואר 2020 "Berlinale 1970: Prize Winners". berlinale.de. נבדק ב-7 במרץ 2010. {{cite web}}: (עזרה) "Claude Lanzmann to receive Berlin's Honorary Golden Bear". screendaily. נבדק ב-2012-12-13. "Homage and Honorary Golden Bear for Ken Loach". berlinale.de. אורכב מ-המקור ב-2013-12-15. נבדק ב-12 בדצמבר 2013. {{cite web}}: (עזרה) "Homage 2015 and Honorary Golden Bear for Wim Wenders". berlinale.de. נבדק ב-5 באוקטובר 2014. {{cite web}}: (עזרה) "Martin Scorsese's Longtime Cinematographer Michael Ballhaus Is Set To Be Honoured With A Lifetime Achievement Award At The 2016 Berlin International Film Festival". contactmusic.com. נבדק ב-1 בדצמבר 2015. {{cite web}}: (עזרה) "Homage and Honorary Golden Bear 2020 for Dame Helen Mirren". Internationale Filmfestspiele Berlin. נבדק ב-19 בדצמבר 2019. {{cite web}}: (עזרה)
בילינסון

בילינסון (Beilinson, Belinson, Bellinson) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית וצרפת ומשמעותו "בנו של בלה". האם התכוונתם ל... אישים משה בילינסון (1889–1936) – רופא, עיתונאי ופובליציסט, ממנהיגי תנועת העבודה משה אליעזר בילינסון ("בעלינסאָן", "מאב"ן"; 1835–1908) – מעורכי "המליץ", מתרגם, סופר והיסטוריון אחר בית החולים בילינסון – בית חולים בפתח תקווה הקרוי על שם משה בילינסון, כיום חלק מהמרכז הרפואי רבין תחנת בילינסון – תחנת רכבת קלה בקו האדום של הדנקל הסמוכה לבית החולים בילינסון
Pages

Pages (בתרגום חופשי לעברית: דפים) הוא מעבד תמלילים של חברת אפל. התוכנה היא חלק מחבילת iWork של החברה המיועדת למערכת ההפעלה OS X. התוכנה יוצרת בקלות מסמכים מסובכים גרפית כמו הזמנות, ירחונים ועלונים. התוכנה יודעת לייצא מסמכים בפורמטים הבאים: pages ,doc ,pdf ,html ,rtf, ו-txt. הגרסה הראשונה של התוכנה הוכרזה בינואר 2005 ושוחררה חודש לאחר מכן. ב-27 בינואר 2010 שוחררה גרסה של התוכנה למכשירי האייפד. ב-31 במאי עודכנה גרסת האייפד כדי לתמוך גם במכשירי האייפוד והאייפון. אתר האינטרנט הרשמי של Pages אתר האינטרנט הרשמי של Pages ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לא מעייל איניש נפשיה לספיקא

הכלל לא מעייל איניש נפשיה לספיקא הוא כלל הלכתי הקובע כי סברא היא שאדם ימנע מלעשות מעשים העשויים להחיל עליו דינים מכח ספק איסור מהתורה שדינו לחומרא, ולכן במקום שיש ספק בכוונתו יש לפרש אותם בצורה שאינה גורמת לו בעיות כאלו. כלל זה שנוי במחלוקת בין התנאים: במשנה במסכת נדרים מובאת כללים בהלכות נדרים, ומובאים במשנה ניסוחים שונים של נדרים: ”"עד הפסח" - אסור עד שיגיע. "עד שיהא [-הפסח]", אסור עד שיצא. "עד לפני הפסח", רבי מאיר אומר אסור עד שיגיע רבי יוסי אומר אסור עד שיצא”. בתלמוד פורש שלכאורה הם נחלקו האם "מעייל איניש נפשיה לספיקא", לפי רבי מאיר יש להניח שהוא לא רצה להכניס את עצמו לספק ולכן וודאי שהתכוין "עד לפני הפסח", אף רבי יוסי אינו סבור ש"לא מעייל איניש נפשיה לספיקא". קיימת משנה אחרת הסותרת את המשנה, וממנה נראה לכאורה כי השיטה הפוכה: רבי יוסי סבור ש"לא מעייל איניש נפשיה לספיקא", ורבי מאיר חלוק עליו. המשנה עוסקת בדינו של אדם שיש לו ארבע בנות: שתיים בוגרות יותר מאשתו הראשונה (אך קטנות על פי ההלכה, ושתיים, מאשתו השנייה, קטנות יותר. לפי ההלכה אדם יכול לקדש את בתו. הוא קידש את בתו, ובשעת הקידושין אמר שהוא מקדש את בתו "הגדולה", אך לא ידוע אם הכוונה לבוגרת מבין שתי בנותיו מאשתו הראשונה, או שמא לבוגרת מבין שתי בנותיו הקטנות, או שמא לקטנה מבין שתי הבנות מאשתו הראשונה, שהיא יותר גדולה מזוג הבנות שמאשתו השנייה. ”מי שיש לו שתי כיתי בנות משתי נשים, ואמר: "קדשתי את בתי הגדולה ואיני יודע אם גדולה שבגדולות אם גדולה שבקטנות, ואם קטנה שבגדולות שהיא גדולה מן הגדולה שבקטנות", כולן אסורות חוץ מן הקטנה שבקטנות, דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר כולן מותרות חוץ מן הגדולה שבגדולות”. הגמרא מתרצת כי אכן הגרסה שבמשנה השנייה מדויקת, ואילו הגרסה שבידינו מהמשנה הראשונה מסולפת, ואכן נמצאה ברייתא שבה מובאת המחלוקת שבמשנה הראשונה בצורה הפוכה, לפיה רבי יוסי הוא זה שסבור ש"לא מעייל איניש נפשיה לספיקא". שיטת רבי אליעזר היא שאדם אינו מכניס את עצמו לספק, ”המקדיש חייתו ובהמתו – הקדיש את הכוי. רבי אליעזר אומר: לא הקדיש את הכוי”, כלומר אדם שמקדיש חיות או לחלופין מקדיש בהמות שברשותו, יש להניח - לפי שיטת רבי אליעזר - שהתכוין בפירוש שלא לכלול בנדרו זה את הכוי, שהרי לולי כונה זו יאסר הכוי, שאינו ספק חיה או בהמה על פי ההלכה, מספק. שאר החכמים חלוקים עליו. במקום אחר תולה הגמרא את הכלל במחלוקת רבי יהודה ורבי שמעון, שנחלקו בדינו של אדם שקיבל על עצמו נזירות, ותלה אותו בדבר שלבסוף התברר שאינו יכול לדעת אם הוא היה קיים: ”הריני נזיר אם יש בכרי הזה מאה כור, והלך ומצאו שנגנב או שאבד, רבי יהודה מתיר, ורבי שמעון אוסר”. הם נחלקו האם דעתו של אדם היא, שאם לא יוכל לברר את הנזירות אם קיימת או לא, מוטב שלא תחול. רבא מסייג את דעת רבי יהודה ומוכיח ממקום אחר, שדעת רבי יהודה היא שאדם לא מכניס את עצמו ספק דווקא אם הדינים שיחולו עליו מחמת ספק יהיו חמורים יותר מאשר אם יודע היה שהנזירות חלה עליו. שהרי נזירותו של הנזיר נפקעת ממנו רק לאחר שהביא קרבנות, אך זה אינו יכול להביא קרבן נזיר, שהרי קיימת אפשרות שאינו נזיר, וממילא נמצא שייתכן שהוא עובר על איסור חולין בעזרה, שהרי אם אינו נזיר לא חל על קרבנו דין קרבן נזיר, והרי היא בעל חיים שאינו קרבן שאסור להכניסו לתוך תחומי העזרה. משנה, מסכת נדרים, פרק ח', משנה א' תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף ס"א, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף י"ח, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף י"ט, עמוד א'.
ארתור מאיר

ארתור מאיר (בצרפתית: Arthur Meyer, מֶיֶיר;‏ 16 ביוני 1844, לה הבר – 1 בפברואר 1924, פריז) היה איל עיתונות צרפתי, יהודי מומר, בעליו של העיתון לה גולואה. הוא היה נכדו של רב ממשפחה יהודית ענייה. נעשה מלוכני, אנטי דרייפוס וקתולי. הוא היה דמות לא שגרתית ושחקן מפתח בצמתים שונים של החברה, העיתונות והפוליטיקה בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית. ב-1882 רכש ארתור מאיר את העיתון לה גולואה שנוסד ב-1868, ממייסדיו אדמונד טארבה ואנרי דה פן, והפך אותו ליומון העיקרי בקרב העילית הבורגנית והאצולה בצרפת. למרות מספר העותקים הקטן יחסית שלו – בין 20 ל-30 אלף עותקים ביום – הייתה לו השפעה ממשית על החברה הצרפתית. בעיתון זה התפרסם הטור הראשון שסיקר קולנוע. הטור התפרסם לראשונה במרץ 1916. מיוני 1897 עד אוגוסט 1914 התפרסם בו מוסף ספרותי שבועי בשם Gaulois du dimanche ("הגאלי של יום ראשון"). במוסף הספרותי התפרסמו סיפורים רבים בהמשכים. ב-1881 העלה מאייר יחד עם אלפרד גרוון (Grévin) להציג את האישים שהיו בדף הראשי של החדשות כבובות שעווה מה שיאפשר לצופים לפני תקופת הצילום לשייך פנים לדמות שבחדשות. זו הייתה ההתחלה של מוזיאון גרוון שנפתח ב-5 ביוני 1882 וזכה מיד להצלחה. ב-1888 תמך מאייר בגנרל ז'ורז' בולנז'ה וקשר יחד עם הדוכסית מאוזֶה (duchesse d'Uzès) להחזיר את המלוכה. ב-1890 לקח חלק, יחד עם הדוכס מלואין (duc de Luynes), בניסיון הכושל לנסות לממש את שירותו הצבאי של הדוכס הצעיר פיליפ מאורליאן (Philippe d'Orléans), שהיה אז בגלות, בלי ידיעת אביו. הוא ניהל דו-קרב עם אדוארד דרימון שהעליב אותו על מוצאו היהודי בחוברת "צרפת היהודית" (La France juive), אך עם זאת, תמך באשמתו של אלפרד דרייפוס. ב-1901 הוא המיר את דתו לקתוליות, אבל זה לא מנע את ההתקפות האנטישמיות עליו של ארגון Action française. כדי להבדיל את הספרים שלו מאלה של חובבים אחרים הוא הציע לאמנים בני זמנו רישומים וציורים בגודל של עבודותיו. כך הוא ביקש מקלוד מונה בדצמבר 1908, בתיווכו של הסוחר פול דוראן-רואל שני ציורים קטנים שמטרתם הייתה קישוט הכריכה של העותק שלו למהדורה המקורית של הספר "האדמה" מאת אמיל זולה. הציורים האלה נשמרו במוזיאון לאמנות מודרנית בלוצרן. יצירתו הראשונה של מאייר כמחבר מחזות הייתה "מה שצריך להשתיק" (Ce qu'il faut taire), שהוצגה בתיאטרון Théâtre des Bouffes-Parisiens ב-1914. ב-1904 נשא מאיר לאישה את מדמואזל דה טורן (Mlle de Turenne), בת אצולה צעירה. נישואים אלה היו יחסית מאוחר בחייו. מאייר נפטר ב-1924. Soyons pratiques (1888) Ce que mes yeux ont vu (1911) Ce que je peux dire La dame aux violettes Salons d'hier et d'aujourd'hui La comtesse de Loynes Vers la mort (1912) Mes livres, mes dessins, mes autographes (1921) Ce qu'il faut taire, (מחזה בשלוש מערכות), הוצג לראשונה ב-20 במאי 1914 Odette Carasso, Arthur Meyer, directeur du "Gaulois. Un patron de presse juif, royaliste et antidreyfusard, Imago, Paris, 2002, 254 p. ISBN 2-911416-75-9; « M. Arthur Meyer va faire ses débuts d'auteur dramatique avec Ce qu'il faut taire, Le Miroir, 3 mai 1914 Françoise de Perthuis, "Un Monet pour Arthur Meyer, l'histoire singulière d'un tableau singulier", La Gazette de l'Hôtel Drouot, 31 mars 1995, p. 14. Pierre Assouline, Le dernier des Camondo, Gallimard, 1997. מדיה וקבצים בנושא ארתור מאיר בוויקישיתוף אלתר דרויאנוב, הנפשות הכוזבות, העולם 1911-1910, בפרויקט בן-יהודה