laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רג'יינה (ססקצ'ואן)

רֶגַ'יינה (באנגלית: Regina) היא עיר הבירה של ססקצ'ואן (אחת מפרובינציות קנדה) והשנייה בגודל בפרובינציה (אחרי ססקטון). שמה של העיר ניתן על ידי הנסיכה לואיז, לכבודה של אמהּ, המלכה ויקטוריה ("ויקטוריה רֶגַ'יינה"). העיר הוקמה ב-1882. בהיותה חלק ממישור, ניצלו מתכנניה את אופייה הטופוגרפי, הרחיבו מעיין שנבע בקרבתה, והפכו אותו לאגם מלאכותי קטן (Wascana) המצוי בדרומה. בשנת 1906 הפכה רֶגַ'יינה לבירת הפרובינציה. ב-30 ביוני 1912 הרס טורנדו את מרבית בתי העיר והרג 28 אנשים, ועד היום הוא נחשב לקטלני ביותר בקנדה. בשנת 1935 פרצו בעיר מהומות של מובטלים. בשנת 2016 התגוררו בעיר 214,631 תושבים, גידול של 11.7% ממספרם ב-2011[1]. זמביה נדולה, זמביה מדיה וקבצים בנושא רג'יינה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רג'יינה (באנגלית) רג'יינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בקנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תל מור

תֵּל מוֹר (תל ח'ידאד) הוא תל ארכאולוגי קדום בצפון העיר אשדוד. התל שוכן בצמוד לגדה הצפונית של נחל לכיש, כק"מ אחד לפני שפכו אל הים, בעורף נמל אשדוד. התל ממוקם על דרך הים הקדומה, והוא יושב לסירוגין החל מסוף תקופת הברונזה המאוחרת. בשיאו, שימש כעיר הנמל של אשדוד העתיקה. התיישבות הראשונה בתל החלה בין המאה ה-15 ל-16 לפנה"ס, במהלך התקופה הכנענית, ממנה עולה שהיישוב במקום קיים קשרי מסחר ענפים עם מצרים וקפריסין, ומאוחר יותר גם עם פיניקיה. הממצאים שנתגלו בתקופה זו מעידים על יישוב עירוני בעל נמל בשפך נחל לכיש, ובו אתר פולחן. במאה ה-13 לפנה"ס נחרב היישוב ובו מצודה רבועה בעלת חומה עבה שחלשה על האזור. עם פלישת הפלשתים למישור החוף הדרומי במאה ה-12 לפנה"ס, התקיים באתר יישוב פרזות חקלאי, ככל הנראה בעל נמל קטן. היישוב היה תחת חסות עיר הממלכה אשדוד, ולכן ניתן להסיק כי תל מור שימש כעיר הנמל שלה בתקופה זו. במאה ה-10 לפנה"ס נחרב היישוב, יחד עם אשדוד, ייתכן במסע הפלישה של פרעה סיאמון, או על ידי דוד המלך באחת ממלחמותיו בפלשתים. במאה ה-8 לפנה"ס חודשה ההתיישבות בתל ונבנתה בו מצודה חדשה, ייתכן במסגרת כיבושי האזור על ידי עוזיהו, מלך יהודה. בסוף המאה, במהלך מסע הכיבושים של סרגון השני, מלך אשור, נחרבה המצודה והתל ננטש. במהלך התקופה ההלניסטית, חודשה ההתיישבות בתל, ונחשפו ממנה מבנה ציבורי גדול ומתקן להפקת צבעי הארגמן מחלזונות. היישוב נחרב שוב בראשית תקופת החשמונאים, ומאוחר יותר המשיך להתקיים כיישוב חקלאי קטן גם בתקופה הרומית. בתקופה הביזנטית עלתה חשיבותה של אשדוד ים והחליפה את תל מור כנמלה של אשדוד. התל נחפר בין השנים 1959-1960 (בעת הקמת נמל אשדוד) על ידי משלחת של אגף העתיקות בראשותו של משה דותן. באתר התגלו 12 שכבות ארכאולוגיות על פי עומק של 7 מטר. השכבה העמוקה ביותר (שכבה 12) היא מסוף תקופת הברונזה המאוחרת, והשכבה המאוחרת ביותר מהתקופה ההלניסטית. שמונה השכבות העליונות (שטח A) שהשתרעו על פני שטח של כ-100 מ"ר נחפרו כמעט בשלמותן, 4 השכבות התחתונות (שטח B) רק בחלקן. בראש התל נמצאת באר בעומק של 22 מטר וקוטרה 1.5 מ´ לערך, ובמחצית עומקה קיים נקיק החצוב בצורה אופקית לכיוון מערב. נראה כי הנקיק שימש כתעלת מילוט לתושבי התל. ממצאים מהחפירות הוצגו במוזיאון של אגף העתיקות בסוף 1960. התל נפתח לביקור מטיילים באוקטובר 1991. | שלט מידע אודות התל שלט תיירותי ישן של "המסלול הכחול" באשדוד Tel Mor: The Moshe Dothan Excavations, 1959-1960, Israel Antiquities Authority (12 December 2007). מדיה וקבצים בנושא תל מור בוויקישיתוף תל מור, באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל צילומים של תל מור באתר 'מקראות גדולות הכתר' נחשפה אשדוד הקדומה, למרחב, 24 ביוני 1960 צבי אילן, אתרי אשדוד וחופיה, דבר, 3 ביוני 1976 צבי אילן, השער של אשדוד הקדומה, למרחב, 28 ביוני 1970 נחשפה עיר הנמל העתיקה אשדוד, הארץ, 24 ביוני 1960 עודד פיינגריש, מסע בארץ גרוזיה, מעריב, 21 ביוני 1984 הוחל בחפירות בתל ח'ידאד, על המשמר, 21 בספטמבר 1959 משה דותן, תל מור, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, כרך 3, עמ' 922 המוזיאון הארכיאולוגי של אגף העתיקות, הארץ, 25 בנובמבר 1960 יעקב סקולניק, תל מור - תצפית על אשדוד וסביבתה, מעריב, 1 בנובמבר 1991
תותח ימי

תותח ימי הוא תותח המורכב על ספינת מלחמה. תותחים אלו משמשים להתקפת ספינות אויב בעת לוחמה ימית, או להפצצת מטרות על היבשה. לעיתים המונח "תותח ימי" מתייחס לתותחי חוף המוצבים על היבשה במטרה לטווח ספינות, למנוע מעברן או כניסתן לאזורי חוף. קיימת אף הבחנה בין תותח ימי לבין תותח סיפון שהוא תותח בעל קוטר קטן יותר ומותקן על ספינות מלחמה קטנות יותר, ספינות סיור ומשחתות. תקופת השיא בפיתוח ובשימוש בתותחים ימיים החלה עם הופעתן של אוניות מערכה דוגמת אה"מ דרדנוט. תקופה זו, בה תותחים ימיים היו נשק בעל עוצמה אסטרטגית, נמשכה החל משנת 1906 ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה. באותה תקופה אוניות מערכה צוידו בתותחים ראשיים שקוטרם הלך וגדל, מ-305 מילימטרים (12.0 אינץ') ל-381 מ"מ ועד ל-406 מילימטרים (16.0 אינץ'). ככל שגדל קוטר התותחים גדל אף טווח הירי וכוח ההרס של הפגזים. התותחים הימיים בעלי הקוטר הגדול ביותר שהורכבו על אוניות מערכה היו תותחי אוניות המערכה היפניות מסדרת יאמטו בקוטר 460 מילימטרים (18 אינץ'). אלה ירו פגזים במשקל 1,460 ק"ג לטווח מקסימלי של 42 ק"מ. מגבלת הטווח של התותחים הימיים הכבדים בישרה את עליית חשיבותם של מטוסי הקרב הימיים, בעוד שהתותחים הימיים הקלים יותר והתותחים הימיים נגד מטוסים איבדו מחשיבותם לטובת טילים מונחים בעלי טווח ארוך יותר וגמישות רבה יותר בתפעולם. תותחים ימיים ממשיכים להיות בשימוש על ספינות מלחמה. בספינות מלחמה מודרניות, כגון משחתות ופריגטות, מותקנים בדרך כלל שני תותחים לכל היותר. "מרוץ חימוש" בלתי פוסק בין מפתחי כלי נשק ימיים ונשקי חוף גרמה מחד לפיתוחו של תותח ימי בעל טווח וכושר חדירה גבוה יותר, ומנגד פיתוח ספינות מלחמה המשוריינות באופן עמיד יותר, תחומים אלה התפתחו באופן מואץ במהלך 150 השנים האחרונות. כיוון שהתותחים הימיים הפכו מדויקים יותר, בעזרת כוונות אופטיות משוכללות, הנחיית לייזר וראדאר, בעזרת מנגנוני ייצוב חצובת התותח, גדלו באופן ניכר הטווחים בהם נערכים בדרך כלל קרבות ימיים. בשלהי המאה ה-19 היו הקרבות הימיים מתנהלים בדרך כלל מטווחים של 4–8 ק"מ, בסוף מלחמת העולם השנייה התנהלו קרבות ימיים מטווחים של 30–40 ק"מ. אוניות מערכה פרה-דרדנוט היו נושאות שריון כבד בצידי האוניה, כדי להגן עליהן מפני ירי בכינון ישיר, אשר היווה את האיום העיקרי. עם הגדלת הטווח המדויק של התותחים וכלי נשק ימיים אחרים, ניתנה תשומת לב גוברת להגנת ספינות המלחמה מפני איומים על גבי הסיפון ובקרקעית האוניה. ככל שהתפתחו התותחים הימיים, פותחו תותחים עם קנה ארוך יותר כדי להגביר את מידת דיוקם. בימינו, אורך קנה תותח ימי בקוטר 406 מילימטרים (16.0 אינץ') הוא למעלה מ-20 מטרים. יצור קנה תותח בממדים כאלה מחייב אמצעי יצור משוכללים ובקרת איכות מעולה, אחרת עלול הקנה להתעקם, או אף להתפוצץ, לאחר שימוש תכוף. תותח אוטו מלרה 76 מ"מ מדיה וקבצים בנושא תותח ימי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוסר (כדורגל)

אוסר (שם מלא: AJ Auxerre; נכתב ומבוטא בטעות "אוקזר") הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר אוסר שמשחק בליגת המשנה הצרפתית. בין השחקנים המפורסמים ששיחקו במועדון נמנים בונאוורטה קאלו, פיליפ מקסס, אריק קאנטונה, לורן בלאן וג'יבריל סיסה. את המועדון אימן במשך 44 שנה המאמן גי רו. המועדון זכה פעם אחת באליפות הליגה הצרפתית, בעונת 1995–1996. באותה עונה כיכבו בקבוצה הבלם לורן בלאן, החלוץ ליליאן לסלאנד והקשר סברי למושי. בעונה זו גברה אוסר בליגה על יריבותיה לצמרת בראשות פריס סאן ז'רמן וזכתה בנוסף בגביע הצרפתי. בסוף עונת 2011/2012 ירדה אוסר לליגה הצרפתית השנייה לאחר 32 שנים ברציפות בליגת העל הצרפתית ולאחר שסיימה במקום ה-20 והאחרון בליגת העל. בתום עונת 2021/2022 היא שבה לליגה הראשונה. בעונת 2022/2023 ירדה לליגה השנייה, אך עלתה בחזרה בעונה שאחריה. בנוסף לחמישה תארים מקומיים (אליפות אחת וארבעה גביעים), אוסר ידעה גם הצלחה במפעלים האירופאיים השונים. הישג השיא של הקבוצה באירופה הוא הגעה לרבע גמר ליגת האלופות בעונת 1996/97, שם הפסידה לבורוסיה דורטמונד, שזכתה לבסוף בטורניר. נכון ל-29 בספטמבר 2022 אליפות צרפת (1): 1996 סגנית אלופת צרפת (הליגה החובבנית): 1909 הגביע הצרפתי (4): 1994, 1996, 2003, 2005 סגנית מחזיקת הגביע הצרפתי: 1979 ו-2015 גביע האינטרטוטו: 1997 ו-2006 סגנית מחזיקת גביע האינטרטוטו: 2000 גביע הדלה אלפי: 1985, 1987 ליגת האלופות: רבע גמר (1997) מדיה וקבצים בנושא אוסר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוסר (בצרפתית) אוסר, ברשת החברתית פייסבוק אוסר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוסר, ברשת החברתית אינסטגרם פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu עוזי דן, אוקזר הייתה גי רו היה אוקזר: קבוצה חד פעמית של אדם חד פעמי, באתר הארץ, 27 בפברואר 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל צרפתי ובנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יורם חזן

יורם חזן (נולד ב-1971) הוא סולן, גיטריסט ומלחין ישראלי. ממובילי להקת כנסיית השכל. חזן נולד בשדרות בשנת 1971 למשפחה שעלתה ממרוקו, בן הזקונים בין 12 אחים. חזן פגש לראשונה את רן אלמליח, חבר מרכזי נוסף בלהקת כנסיית השכל, בכיתה ה'. כשהיה חזן בן 12 נהרג אחיו מאש צה"ל במלחמת לבנון הראשונה, וחזן מעיד על עצמו שעד לאותו אירוע "הייתי ג'וקר בכיתה, יכולתי לעמוד ולנאום מול כולם". עם זאת, לאחר מות אחיו הפך חזן למופנם: "היום זה נראה לי הזוי... כשאני מדבר אל יותר משני אנשים אני נלחץ". בילדותו הרבה חזן, יחד עם חברו, רן אלמליח, לשמוע את הקיור והסמית'ס. את הסמית'ס הכירו דרך מתנדבים אנגלים שעבדו בקיבוצים הסמוכים. כשהיו בני תשע-עשרה הקליט קובי אוז סקיצות לשירים הראשונים של הלהקה ונתן אותם למפיק דני רכט. רכט שהעריך מאוד את השירים אמר להם שכדי לעסוק במוזיקה עליהם לעבור לתל אביב. ב-19 באוקטובר 2017 לקח חלק בשיר "חדשות טובות" של להקת קפה שחור חזק. חזן הוא ממובילי להקת "כנסיית השכל" יחד עם רן אלמליח. חזן הלחין רבים משירי הלהקה ואף כתב את חלקם. יורם חזן, באתר Discogs (באנגלית) יורם חזן, דף שער בספרייה הלאומית אסף נבו, ‏"תשעים אחוז מהמופעים בפסטיבל הפסנתר מפסידים כסף״, באתר ‏מאקו‏, 5 בנובמבר 2014 איילת קליין כהן, כנסיית הרגש: יורם חזן עדיין יוצר מהבטן, באתר nrg‏, 9 באפריל 2015 מיוחד: יורם חזן מכנסיית השכל מדבר על מות אחיו, באתר וואלה, 5 באפריל 2011 קובי בן שמחון, הליכה לקיסריה, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2007
קורבן עולה ויורד

קורבן עולה ויורד בהלכה, הוא חיוב שחייבה התורה את העובר על שלוש עבירות מסוימות, להביא קורבן לבית המקדש לשם כפרה על חטאו, כשערכו של הקורבן משתנה ("עולה ויורד") לפי מצבו הכלכלי של החוטא: בהמה, שתי ציפורים, או מנחת סולת. חיוב זה נמנה על ידי מוני המצוות כמצוות עשה. שלוש העבירות שעליהן יש חיוב להביא קורבן עולה ויורד הן: שבועת העדות - אדם שהיה עד להתרחשות כלשהי ונשבע לשקר כדי להתחמק מלהעיד על כך בבית דין; טומאת מקדש וקודשיו - כל הנכנס לבית המקדש או האוכל קורבנות בהיותו טמא. שבועת ביטוי - אדם ששכח ונשבע לשקר או שלא עמד בשבועתו; קורבן עולה ויורד הוא קרבן חטאת, ולכן מתחייבים בו רק כאשר המעשה נעשה בשגגה, למעט שבועת העדות שבה גם אם במזיד נשבע לשקר שאינו יודע או שבמזיד עבר על עדותו ונמנע מלהעיד, חייב בקורבן זה. בטעם הדבר שדווקא בחטאים אלו התורה הקלה על החוטא כפי מצבו הכלכלי, וכן איפשרה להביא קורבן גם על מזיד בשבועת העדות כתב בספר החינוך (מצווה קכג): "ומחכמתו ברוך הוא ובידיעתו קלות שֶֹכֶל בני איש ומיעוט הבנתם ודלות כוחם, הקל עליהם הכפרה בחטאים האלה הנזכרים להיותם כפי עושר בני אדם ועוניים, לפי שכשלונם קרוב אצל בני אדם, שאין ספק כי חטא הלשון קרוב ותמידי יותר מחטא המעשה... גם על עניין טומאת מקדש וקודשיו ידוע שהכישלון מצוי בו, שעניין הטהרה קשה מאוד על כל אדם לשומרו... ומן השורש הזה שאמרנו.. הקל להם עוד בשבועת העדות להיותם מביאים כפרה בין על שוגג או מזיד, לפי שעניין העדות הוא תמידי ביותר ויצר לב האדם רע... גם יש מן הבריות שאין משגיחין כל כך ברעה הגדולה שעושין בהטיית כוון העדות, אחר שבידיהם לא יגזלו ולא יחמסו, אף על פי שבסיבתן אדם עשוק ורצוץ, לא יתנו לב על זה". שני חיובים נוספים נקראים לעיתים גם הם "קורבן עולה ויורד": קורבן יולדת וקורבן מצורע. בקורבנות אלו יש שתי ברירות חיוב בלבד, לעומת קורבן עולה ויורד הקלאסי שיש בו שלוש ברירות חיוב. ברירות החיוב על שלוש העבירות הללו, מפורטות בתורה בספר ויקרא: וְהֵבִיא אֶת אֲשָׁמוֹ לַה' עַל חַטָּאתוֹ אֲשֶׁר חָטָא – נְקֵבָה מִן הַצֹּאן כִּשְׂבָּה אוֹ שְׂעִירַת עִזִּים לְחַטָּאת... וְאִם לֹא תַגִּיעַ יָדוֹ דֵּי שֶׂה – וְהֵבִיא אֶת אֲשָׁמוֹ אֲשֶׁר חָטָא שְׁתֵּי תֹרִים אוֹ שְׁנֵי בְנֵי יוֹנָה לַה' אֶחָד לְחַטָּאת וְאֶחָד לְעֹלָה... וְאִם לֹא תַשִּׂיג יָדוֹ לִשְׁתֵּי תֹרִים אוֹ לִשְׁנֵי בְנֵי יוֹנָה – וְהֵבִיא אֶת קָרְבָּנוֹ אֲשֶׁר חָטָא עֲשִׂירִת הָאֵפָה סֹלֶת לְחַטָּאת, לֹא יָשִׂים עָלֶיהָ שֶׁמֶן וְלֹא יִתֵּן עָלֶיהָ לְבֹנָה כִּי חַטָּאת הִיא. — ספר ויקרא, פרק ה' ברירת המחדל היא להביא קורבן חטאת מן הצאן, בדומה לקורבנות החטאת הרגילים שמביאים על חטאים רבים. האפשרות הבאה היא להביא זוג עופות - אחד כקורבן חטאת ואחד כקורבן עולה. האפשרות השלישית היא להביא קורבן מנחה ייחודי שאין בו שמן ולבונה אלא סולת בלבד; קורבן זה נקרא מנחת חוטא. שלוש דרגות החיוב נקראות בפי חז"ל: "עשירות", "דלות" ו"דלי-דלות". יצחק דב פריז, על קרבן עולה ויורד, באתר אוניברסיטת בר-אילן הרב מנשה וינר, שיעור לפרשת ויקרא בישיבת מעלות הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
עינת גלזר-זרחין

עינת גלזר-זרחין (נולדה ב-2 בנובמבר 1963) היא עורכת קולנוע ישראלית. היא הישראלית בעלת שיא הזכיות בפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר. זכתה בשבעה פרסים כעורכת עד כה. גלזר היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. זכתה בפרסי אופיר בקטגוריית העריכה על הסרטים "מסוכנת" (1998), "החברים של יאנה" (1999), "כנפיים שבורות" (2002), "מדורת השבט" (2004), "איזה מקום נפלא" (2005), "אביבה אהובתי" (2006), ו"הערת שוליים" (2011). כמו כן, זכתה בפרס דוקאביב על עריכת הסרט "הקומדיאנטים" (1999). היא נשואה לבמאי הקולנוע שמי זרחין ואמא לשלושה, מתגוררת בתל אביב. חסד מופלא (1992) - בבימוי עמוס גוטמן זהר (1993) - בבימוי ערן ריקליס ארץ חדשה (1994) - בבימוי אורנה בן דור לילסדה (1995) - בבימוי שמי זרחין מסוכנת (1998) - בבימוי שמי זרחין החברים של יאנה (1999) - בבימוי אריק קפלון כנפיים שבורות (2002) - בבימוי ניר ברגמן הכוכבים של שלומי (2003) - בבימוי שמי זרחין מדורת השבט (2004) - בבימוי יוסף סידר איזה מקום נפלא (2005) - בבימוי אייל חלפון אביבה אהובתי (2006) - בבימוי שמי זרחין נודל (2007) - בבימוי איילת מנחמי החוב (2007) - בבימוי אסף ברנשטיין סיפור גדול (2009) - בבימוי שרון מימון וארז תדמור הבודדים (2009) - בבימוי רנן שור הדקדוק הפנימי (2010) - בבימוי ניר ברגמן הערת שוליים (2011) - בבימוי יוסף סידר העולם מצחיק (2012) - בבימוי שמי זרחין הבן של אלוהים (2014) - בבימוי גיא נתיב וארז תדמור מיתה טובה (2014) - בבימוי שרון מימון וטל גרניט הקפות (2015) - בבימוי לי גילת המילים הטובות (2015) - בבימוי שמי זרחין ארץ פצועה (2015) - בבימוי ארז תדמור ישמח חתני (2016) - בבימוי אמיל בן שמעון נמל בית (2016) - בבימוי ארז תדמור הנשף (2018) - בבימוי שרון מימון עד הקצה - ג'סטה 2 (2018) - בבימוי קובי מחט מרסי (2019) - בבימוי טלי שלום עזר הגולם (2019) - בבימוי יואב ודורון פז בשורות טובות (2019) - בבימוי ארז תדמור חכמת רחוב (2021) - בבימוי ארז תדמור חמדה (2024) - בבימוי שמי זרחין אוהבים אותך פטרישה (1997) - בבימוי שירי שחר החברים של תאו (1998) - בבימוי איל חלפון הקומדיאנטים (1999) - בבימוי ארנון גולדפינגר מאה ילדים שלי (2003) - בבימוי עמליה מרגולין ואושרה שוורץ בית אהבה (2007) - בבימוי אילת ברגור ג'קי (1990) - בבימוי רחל אסתרקין חבצלת (1990) - בבימוי לבנה חכים מצליח (1997) - בבימוי של ערן ריקליס ושודר בערוץ 2 אמא ו' (2001) - בבימוי שחר רוזן ושודר בערוץ 2 פרצוף של פוקר (2001) - בבימוי איתן ענר ושודר בערוץ 2 במבי קופצת למים (2004) - בבימוי איתן ענר ושודר ב-HOT3 שיווי משקל (2005) - בבימוי דורית חכים ושודר ב-HOT3 תמונות יפואיות (1996) - בבימוי אריק לובצקי ומתי הררי האישה האחרת (2001-2000) - בבימוי אורי ענבר ושמי זרחין שיעור חופשי (2005) - בבימוי עמליה מרגולין טקסי דרייבר (2012-2010) - בבימוי איתן ענר (2010) איתן צור (2012) פלפלים צהובים (2014-2010) - בבימוי קרן מרגלית ואמנון קוטלר קטמנדו (2012) - בבימוי אמיל בן שמעון שנות ה-80 (2017-2013) - בבימוי קובי חביה ג'וני ואבירי הגליל (2015) - בבימוי דני רוזנברג נופלות על הרגליים (2017) - בבימוי איילת מנחמי להעיר את הדב (2018) - בבימוי קרן מרגלית הנערים (2019) - בבימוי יוסף סידר ותאופיק אבו ואיל הצבי (2024) - בבימוי קרן מרגלית עינת גלזר-זרחין, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עינת גלזר-זרחין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עינת גלזר-זרחין, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי עינת גלזר-זרחין, באתר ספר הקולנוע הישראלי
אהלה הלוי

אֹהלה הלוי (14 באפריל 1928 – 21 ביולי 2010) הייתה זמרת ישראלית. בתם של משה הלוי, במאי ומיסד תיאטרון "האהל" (שעל שמו היא קרויה) ולאה דגנית, שחקנית בתיאטרון. כיוון שהוריה הופיעו שניהם בתיאטרון, נשלחה הלוי כילדת חוץ לקיבוץ משמר העמק והתחנכה במוסד החינוכי שומריה. לאחר תום לימודיה התיכוניים היא התקבלה ללהקת הצ'יזבטרון שהייתה אז תחת פיקודו של חיים חפר, בין השאר הייתה הראשונה ששרה את "הפרוטה והירח". ב-21 באוגוסט 1948, בתום סיבוב הופעות במשקים מול החזית המצרית במהלך מלחמת העצמאות, נפגעה משאית שהסיעה את חברי הצ'יזבטרון ממוקש נגד טנקים בדרך עפר בין הקיבוצים בארי ובארות יצחק בצפון הנגב. היה זה סיבוב ההופעות הראשון שבה השתתפה אוהלה, שאר הנוסעים ברכב נפגעו קל ואולם היא נפגעה קשה בברך שמאל. היא אבדה את האפשרות לכופף את רגלה השמאלית. הרגל התקצרה לאחר ניתוחים והיא הזדקקה לנעליים אורתופדיות מיוחדות. לאחר הפגיעה היא המשיכה לשיר ולהופיע בארץ, בפריז ובניו יורק עד שנותיה האחרונות. היא נישאה לשחקן שייקה אופיר שאותו הכירה בלהקת הצ'יזבטרון, והם היו הורים לאלעד (עליו נכתב השיר "אלעד ירד אל הירדן" של אברהם זיגמן) ועתליה. נישואים אלה הסתיימו בגירושין ב-1961. בשנת 1970 יצאה עם אמה למסע הופעות משותף בישראל ומחוצה לה. היא שרה שירים בעברית וביידיש ואמה העלתה קטעי משחק מתפקידיה ב"אהל". ספרה האוטוביוגרפי, "ניצחתי את הגורל", בעריכת עדנה שבתאי, יצא לאור בהוצאת קווים. נטמנה בבית העלמין קריית שאול. ניצחתי את הגורל: סיפורה של אהלה הלוי; כתבה וערכה: עדנה שבתאי, תל אביב: "קווים אישיים", 2008. מדיה וקבצים בנושא אהלה הלוי בוויקישיתוף אהלה הלוי, באתר זמרשת אהלה הלוי, דף שער בספרייה הלאומית שרה פרנקל, האם, הבת ורוח ה"אהל", מעריב, 16 באוגוסט 1970 עמית לוינסון, אהבה ממבט ראשון: פרידה מהזמרת אוהלה הלוי, באתר nrg‏, 29 ביולי 2010 ראובן לייב, הזמיר שנדם, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 ביולי 2010 שיחה אודות אוהלה בין רבקה מיכאלי לדן אלמגור. לפי אתר חברה קדישא עוזי ברוך, "אלעד ירד אל הירדן" - הלך לעולמו, באתר ערוץ 7
שלמה רוזובסקי

שלמה רוֹזוֹבְסקי (ברוסית: Шломо Розовский; באנגלית: Solomon Rosowsky;‏ 19 בפברואר 1878, ריגה, רוסיה – 31 ביולי 1962, ניו יורק) היה מלחין ומוזיקולוג יהודי שפעל ברוסיה, בארץ ישראל המנדטורית ובארצות הברית. שלמה רוזובסקי נולד בפברואר 1878 בעיר ריגה לחסיה ולברוך לייב רוזובסקי, אז בצפון-מערב האימפריה הרוסית, נצר למשפחת חזנים. אביו, ברוך לייב רוזובסקי (1841–1919), היה מלחין וחזן בבית הכנסת הגדול בריגה. רוזובסקי למד בחדר ובגימנסיה. אחר כך למד משפטים באוניברסיטת קייב והוסמך כדוקטור למשפטים בשנת 1902. עד לשנת 1910 עבד כעורך דין בסנקט פטרבורג ובריגה. רוזובסקי למד מוזיקה בקונסרבטוריונים של לייפציג (אצל ניקיש) ופטרבורג, שם היה תלמידו של רימסקי קורסקוב. בשנת 1911 הוסמך מטעם הקונסרבטוריון המלכותי בתואר "אמן חופשי". בשנת 1908 השתתף ביסוד החברה למוזיקה יהודית עממית בסנקט פטרבורג וכן כתב ביקורת מוזיקה בעיתונים מקומיים. בשנים 1918-1920 שימש כמנהל המוזיקלי של "התיאטרון היהודי הלאומי" במוסקבה (ГОСЕТ). בשנת 1920 חזר לריגה ושם ייסד וניהל את הקונסרבטוריון היהודי. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל. בארץ ייסד וניהל במשך שנתיים שיעורים לחזנות בירושלים. הוא הרבה להלחין שירי עם ומוזיקה למחזות (עבור תיאטרון "האהל") ואף חיבר ספר על טעמי המקרא. רוזובסקי היה ממייסדי ומנהלי המכון הארץ-ישראלי למדעי המוזיקה. בשנת 1946 זכה בפרס אנגל (פרס כבוד) מטעם עיריית תל אביב כהוקרה על פועלו במוזיקה היהודית ובחקר טעמי המקרא. בשנת 1947 היגר לארצות הברית, ושם הרצה באוניברסיטאות שונות, בהן ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת שיקגו. משנת 1953 כיהן כמרצה למוזיקה בבית המדרש לרבנים באמריקה. הוא נישא לחנה בת דוד מייצ'יק, ואחרי פטירתה בניו יורק נישא ב-1920 לרשל בת ברלרוסיאנסקי. נפטר בגיל 84. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. מיצירותיו: מוזיקה להצגות: "האוצר" (1928), "אמנון ותמר", "משיח בן יוסף", "יעקב ורחל", "כתר דוד", "שבתי צבי", "חלום הגולם", "הורדוס ומרים". ש"ז ציטלין, חיים בר דין, מקראי קדש: חמשה חמשי תורה וקריאתם. ספר שלמה רוזובסקי, ירושלים: מזרח ומערב, תשל"ח 1977. קוים לדמותו של שלמה רוזובסקי, עמ' 119–148. שלמה רוזובסקי, באתר AllMusic (באנגלית) שלמה רוזובסקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) שלמה רוזובסקי, באתר Discogs (באנגלית) שלמה רוזובסקי, דף שער בספרייה הלאומית רשימת הפרסומים של שלמה רוזובסקי, בקטלוג הספרייה הלאומית דוד תדהר (עורך), "פרופ' שלמה רוזובסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1898 שלמה רוזובסקי, באתר המרכז לחקר המוסיקה היהודית (באנגלית) שלמה רוזובסקי, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) An inventory of the Solomon Rosowsky Collection, באתר בית המדרש לרבנים באמריקה בן ציון ידידיה, ש. רוזובסקי: (יוצר המוסיקה ל"יעקב ורחל"), דואר היום, 21 בפברואר 1928 מ. ברונזפט, קומפוזיטורים ארץ־ישראליים | שלמה רוזובסקי, דבר, 24 במאי 1946 מת המלחין היהודי שלמה רוזובסקי, דבר, 1 באוגוסט 1962 מנשה רבינא, שלמה רוזובסקי ז"ל (1878–1962), דבר, 10 באוגוסט 1962 לזכר החזן המנוח רבי יעקב גוזמן ז"ל, דואר היום, 9 באוגוסט 1928 פרס אנגל חולק לזוכים בו, הצופה, 13 ביוני 1945.
כפן שחור-פנים

כפן שחור-פנים (שם מדעי: Platalea minor) הוא מין מהסוג כפן. תפוצתו היא המוגבלת ביותר מבין כל מיני הכפנים, והוא מין הכפן היחיד שנחשב כיום כמצוי בסכנת הכחדה. העוף בעל גודל ממוצע-קטן 76 ס"מ, הפנים והרגליים שחורות בעוד ששאר הגוף לבן. בעונת הרבייה גדלה פלומה צהבהבה באזורי הצוואר והראש. המין מוגבל לאזורי החופים של מזרח אסיה והיה פעם נפוץ בכל אזור תפוצתו. כיום הוא מוגבל לכמה איים סלעיים מול חופה המערבי של קוריאה הצפונית ולשלושה אזורים בהם הוא חורף: בהונג קונג, טאיוואן ווייטנאם, ובכמה מקומות נוספים בהם הם נצפו בעת הנדידה. במפקד שנערך בשנים 1988–1990 בקרב האוכלוסייה בכל אתרי החורף הידועים, מנתה האוכלוסייה העולמית כ-300 פרטים. בשנות ה-90 התאוששה האוכלוסייה בצורה ניכרת, ובמפקד שנערך ב-2003 נמנו כ-1000 פרטים. בתחילת 2005 הוערך כי התפוצה היא כ-900–1500 פרטים. מניחים כי הגורם העיקרי להתמעטות מין זה הוא הרס של בית הגידול, בשל חקלאות, חקלאות ימית ותיעוש. נראה שגם למלחמת קוריאה (1950 – 1953) הייתה השפעה שלילית שכן העופות חדלו לקנן בקוריאה הדרומית מאז. בערך באותו זמן התמעטה מאוד אוכלוסיית העופות ביפן שהייתה לכפן שחור-הפנים אתר חורף מקובל ובשנים האחרונות לא נצפו שם יותר מחמישה פרטים במהלך חורף אחד. כיום, המין מוגן למדי בקוריאה הצפונית והאיים עליהם הוא מקנן הוכרזו אזור מוגן והכניסה אליו מוגבלת. עדיין קיימים איומים אחדים, בייחוד באזור בהם העוף חורף. באתרי החורף בטאיוון יש ביקוש רב לקרקע עבור תעשייה, בעוד שאלה בווייטנאם מוסבים לגידול חסילונים, על אף ששטחים אלה מצויים בשמורה ולכן כפופים לכללים שנקבעו באמנת רמסר (אמנה העוסקת בשימור אזורי הביצות). בהונג קונג מפריעים לעופות דייגים ואוספי צדפים, כשהללו ניזונים בזמן שפל. בנוסף, זיהום כנראה יהפוך לבעיה משמעותית בשל ההתפשטות הנמשכת של האוכלוסייה האנושית במזרח הרחוק. מדיה וקבצים בנושא כפן שחור-פנים בוויקישיתוף כפן שחור-פנים, באתר ITIS (באנגלית) כפן שחור-פנים, באתר NCBI (באנגלית) כפן שחור-פנים, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) כפן שחור-פנים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) כפן שחור-פנים, באתר GBIF (באנגלית) כפן שחור-פנים באתר הרשימה האדומה של IUCN
אוטו ואליזה המפל

אוטו ואליזֶה הַמְפֶּל (Otto & Elise Hampel) היו זוג גרמני ממעמד הפועלים, שהתגורר בברלין ופיזר עלונים וגלויות ברחבי העיר נגד המשטר הנאצי במשך כשנתיים. הם נתפסו, הועמדו לדין, הורשעו והוצאו להורג ב-8 באפריל 1943. אוטו הרמן המפל נולד ביוני 1897. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה, ולאחריה החל לעבוד במפעל סימנס לחוטי וכבלי חשמל בברלין. בשנים 1933-1928 היה חבר בארגון ותיקי מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1935 הוא נישא לאליזה לבית לֶמִה. אליזה נולדה באוקטובר 1903 ועבדה כמשרתת. היא הצטרפה ב-1936 ל"תנועת הנשים הנאצית" (NS-Frauenschaft) ועמדה שם בראשות צוות נשים עד שנת 1940. בעקבות נפילתו של אחיה של אליזה בתחילת מלחמת העולם השנייה, במהלך המערכה על צרפת, החל הזוג בספטמבר 1940 בפעילות כנגד המשטר הנאצי. בני הזוג הדפיסו מאות גלויות וכתבו למעלה מ-200 עלונים בכתב-יד והפיצו אותם בתיבות דואר ובחדרי מדרגות ברחבי ברלין, בעיקר באזור מגוריהם בשכונת ודינג, בצפון העיר. הגלויות והכרוזים קראו לאי-השתתפות בעצרות המונים שארגנו הנאצים, להשתמטות מן השירות הצבאי ולהפלת היטלר מן השלטון. במיוחד דרבנו אנשים לא לתרום למפעל העזרה לחורף, שהיה מפעל צדקה מדומה של הנאצים, שהפעיל לחץ על האזרחים לתרום כסף, ששימש למעשה למימון המלחמה. עקב הלשנה נעצרו בני הזוג ב-20 באוקטובר 1942. עם מעצרם הכריז אוטו המפל בפני השוטרים "המחשבה על כך שזכיתי להביע את מחאתי כנגד היטלר ומשטרו עושה אותי מאושר". במשפטם בפני הפולקסגריכטסהוף (בית המשפט העממי, בפניו ערכו הנאצים את משפטי הראווה שלהם) הודו בהאשמות כלפיהם, והסבירו את מניעיהם בכך שהושפעו מכמות האבדות שנסובו לגרמנים, ובייחוד מנפילתו של אחיה של אליזה. עם זאת עמד אוטו על כך שפעל לבדו, ואשתו לא הייתה מעורבת במעשיו. השניים נמצאו אשמים ב"גרימת דמורליזציה בקרב הצבא" וב"הכנות לבגידה" ונדונו למוות. הם הוצאו להורג בגליוטינה בכלא פלצנזה (Plötzensee) ב-8 באפריל 1943. בשנת 1946 מסר שר התרבות של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, המשורר יואכים בכר את תיק החקירה של הגסטפו על בני הזוג לסופר הנס פאלאדה, ובשנת 1947 פרסם הלה את הספר "לבד בברלין", המבוסס על סיפור חייהם של אוטו ואליזה המפל. הספר היה להצלחה, וזכה לשבחים רבים. בשנת 2009 תורגם הספר לראשונה לאנגלית, והביא לגל מחודש של עניין בזוג המפל ובמעשיו. ביום השנה להוצאתם להורג בשנת 1989 נתלה לוח זיכרון על חזית הבית שבו התגוררו בשכונת ודינג בברלין. התנגדות גרמנית לנאציזם אוטו המפל באתר מרכז הנצחת ההתנגדות הגרמנית (באנגלית) אליזה המפל באתר מרכז הנצחת ההתנגדות הגרמנית (באנגלית)