laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אינוצ'נטי

אינוצ'נטי (באיטלקית: Innocenti), הייתה חברה איטלקית לייצור רכב שנרכשה על ידי פיאט ב-1989, והמשיכה להתקיים שם כחטיבה עד 1997. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הקים פרדיננדו אינוצ'נטי חברה לייצור מכונות. לאחר מלחמת העולם השנייה, החלה אינוצ'נטי לייצר קטנועים תחת המותג למברטה, שהורכבו ברישיון גם בישראל, והפכה למתחרה הגדולה של הווספה. כל הפעילות התעשייתית של הקבוצה התרכזה במפעל ענק ברובע למברטה (Lambrate), במזרח מילאנו. אינוצ'נטי הקימה מספר חברות בנות ברחבי העולם, ביניהן חברת הפלדה פלאנטה אינוצ'נטי אורינוקו באמריקה הלטינית. קבוצת אינוצ'נטי התחלקה לשלושה חלקים נפרדים: אינוצ'נטי הנדסה שהתעסקה בישומי מכניקה, ויצרנית של בתי מתח גבוה ומערכות ייצור. אינוצ'נטי למברטה יצרנית האופנועים. אינוצ'נטי רכב, יצרנית מכוניות של מודלים בריטים תחת רישיון של יצרנים זרים. עם מותו של מייסד החברה בשנת 1966, החברה נוהלה על ידי בנו לואיג'י, אשר בשנות ה -1970 המוקדמות, החליט להופך את שלוש החטיבות הנפרדות לחברות עצמאיות. בשנים אלה נמכרה חברת ההנדסה לחברת סנטאוסטקיו (Santeustachio) שבבעלות קונצרן IRI השייך לממשלת איטליה. חרף ההצלחה של הלמברטה באיטליה, נפגעה החברה עקב העדפת המכונית על ידי האיטלקים, והמפעלים הועתקו לחברות בנות בספרד ובהודו. בין השנים 1961 ל-1976 הפעילה אינוצ'נטי מפעל הרכבה (ברישיון) של דגמי מכוניות מתוצרת BMC (בריטיש מוטורס קומפני), ואחרי שחברת BMC נרכשה על ידי בריטיש ליילנד המשיכה אינוצ'נטי להרכיב מכוניות של ליילנד. המכונית הראשונה שייצרה הייתה האוסטין A40 פארינה. בהמשך, ייצרה אינוצ'נטי את ה IM3,J4 ו I5 שהיו גרסאות של אינוצ'נטי ל BMC ADO16 (לימים ה מוריס 1100). לאחר מכן, ייצרה אינוצ'נטי את מכונית הקבריולה הראשונה שלה ה 950S שהייתה למעשה אוסטין הילי ספרייט אך בעיצוב איטלקי. באמצע שנות השישים החלה אינוצ'נטי לייצר את המיני, תחת השם האינוצ'נטי מיני וזאת ברישיון מבריטיש ליילנד, ייצור שנמשך למעלה מעשור. מכוניות מדגם זה ייבאו לישראל במשך תקופה קצרה. ב-1972 השתלטה בריטיש ליילנד על אינוצ'נטי, והחליטה על הפסקת ייצור קטנועי הלמברטה. באותה תקופה, החלה אינוצ'נטי לייצר את הריג'נט שהייתה בעצם גרסה זהה לאוסטין אלגרו. ב-1976 נקלעה בריטיש ליילנד לקשיים ומכרה את אינוצ'נטי לממשלה האיטלקית ולקונצרן דה תומסו בראשות אלחנדרו דה תומסו. המכונית הראשונה שיצרה אינוצ'נטי לאחר שינוי הבעלים הייתה הברטונה, שהייתה עדיין מבוססת על מכלולים ומנוע בריטיים. ב 1982 החליפה אינוצ'נטי את כל המכלולים ואת המנוע באלו של דייהטסו. ייצורה של הברטונה המשיך כך עד 1992 תחת שמות שונים כגון דה תומסו. ב-1993 מכרה דה תומסו את המפעל ואת המותגים שלה אינוצ'נטי ומזראטי לפיאט. פיאט סגרה את המפעל באותה שנה, והשתמשה בשם אינוצ'נטי עבור מותגים שייבאה לאיטליה, כגון אינוצ'נטי קורל עבור היוגו 45 של זאסטבה שהייתה חברה בת של פיאט ואינוצ'נטי אלבה שהייתה בעצם פיאט אונו תוצרת ברזיל. ב-1997 הפסיקה פיאט להשתמש במותג אינוצ'נטי ומאז המותג אינו בשימוש. אינוצ'נטי דה תומסו אינוצ'נטי ריג'נט אינוצ'נטי מיני אינוצ'נטי A40 אינוצ'נטי אלבה מדיה וקבצים בנושא אינוצ'נטי בוויקישיתוף יונתן קלרמן, אינוצ'נטי - לא כל כך תמימה כמו שהיא נראית, כותרת ראשית, 28 בדצמבר 1983 הממשלה אישרה סופית תוכנית כור לייצור קטנועי "למבדטה", למרחב, 30 ביולי 1957 איתי לב, ‏50 למיני מיינור המקורית, באתר גלובס, 11 במאי 2009 הארץ, לא עוצר ברמזור, באתר TheMarker‏, 7 באפריל 2006
סוקר סיטי

אצטדיון סוקר סיטי (נקרא גם אצטדיון הבנק הלאומי הראשון) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בסווטו, ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. האצטדיון ממוקם סמוך לבית התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה שבו מוקמו בעבר משרדי פיפ"א והוועדה המקומית לארגון מונדיאל 2010. האצטדיון משמש את נבחרת דרום אפריקה במשחקיה הביתיים. האצטדיון מסוגל לקלוט 94,700 צופים, דבר ההופך אותו לאצטדיון הגדול ביותר ביבשת אפריקה, אולם במהלך מונדיאל 2010 הוגבלה תכולתו ל-84,490. האצטדיון מארח את אירועי הכדורגל החשובים ביותר בדרום אפריקה. סכום של 1.5 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי הוענק לGrinaker-LTA הזוכה במכרז לשיפוץ האצטדיון. האצטדיון עבר שיפוץ רחב היקף לכבוד מונדיאל 2010 שכלל עיצוב חדש בסגנון כלי חרס דרום אפריקאים מסורתיים, הרחבת מספר המושבים, התקנת זרקורים חדשים, בניית גג מעוגל ועוד. ב-21 באוקטובר 2009 הסתיימו עבודות השיפוץ באצטדיון. האצטדיון אירח 10 משחקים בגביע אפריקה לאומות 1996. הוא אירח את משחק הפתיחה, 5 ממשחקי הסיבוב הראשון, רבע הגמר, חצי הגמר, משחק על המקומות 3-4 והגמר. ב-2013 אירח 3 משחקים בגביע אפריקה לאומות, אירח 2 משחקי שלב הבתים, ואת משחק הגמר. ב-10 בדצמבר 2013 נערך באצטדיון טקס האשכבה לנשיא דרום אפריקה לשעבר נלסון מנדלה בהשתתפות קהל בן עשרות אלפים ובהם עשרות ראשי מדינות, לרבות נשיא ארצות הברית ברק אובמה. האצטדיון היה לאחד מעשרת האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2010. הוא אירח את משחק הפתיחה, 4 ממשחקי הסיבוב הראשון, משחק אחד בסיבוב השני, משחק רבע גמר אחד ואת הגמר. אתר האינטרנט הרשמי של סוקר סיטי (באנגלית) האצטדיון, באתר מונדיאל 2010
קשת (כלי מיתר)

קשת היא כלי שבעזרתו מנגנים על כלי קשת. אין תיעוד היסטורי לתחילת התקופה בה החלו להשתמש בקשתות כדי להפיק צלילים ממיתרים מתוחים, אך מדובר בפרקטיקה קדומה, והיא קיימת בתרבויות עתיקות רבות סביב העולם. הקשתות המוקדמות ביותר היו דומות לקשתות ציד, וייתכן מאוד שאותה הקשת שימשה לשתי המטרות. הקשת המשמשת היום לנגינה בכלי קשת מערביים מקורה במאה התשע עשרה, והיא פיתוח של קשתות מוקדמות יותר. כיום עשויה הקשת מעץ גמיש, בקשתות מקצועיות - מעץ הפרנמבוקו, עליו רצועה של שיער זנב סוס. קשתות מתקופות אחרות ותרבויות אחרות בנויות ממגוון רחב של חומרים אחרים. בשביל להגביר את החיכוך בין המיתר לקשת, מורחים על הקשת שרף (קולופוניום), מופק משרף של עצי מחט. השרף הדָביק מחספס את הקשת ומסייע בהרעדת המיתר. לכינור, ולצ'לו יש קשת מעט שונה: הקשת של הכינור יותר דקה וארוכה, ואילו הקשת של הצ'לו יותר רחבה מזאת של הכינור, אך עדיין שתיהן דומות מאוד. בקצה הימני של הקשת יש חלק הנקרא פְרוֹש (בגרמנית: צפרדע, בגלל צורתו), והוא תורם למשקלה של הקשת. הפרוש משמש גם לאחיזת הקשת בידו הימנית של הנגן. בקצה הימני של הקשת מצוי בורג שבעזרתו ניתן למתוח ולהרפות את שערות הקשת. באמצעות וויסות מתיחות השערות אפשר לשפר את צלילו של הכלי, המשתנה עם תנאי הסביבה. תפקידה של הקשת להרעיד את המיתר באופן מחזורי (מאות "פריטות" קטנות בשנייה) ובכך להפיק צליל. באמצעות הקשת ניתן לשלוט בעוצמת הצליל, משכו, צבעו ועוד פרמטרים רבים נוספים. צלילים מודגשים מנוגנים בדרך כלל בקשת "יורדת" (כלומר, מן הפרוש עד החוד) וצלילים לא מודגשים בקשת "עולה" (מתחילה בחוד). אפשר לנגן עם הקשת גם על כלי הקשה כגון ויברפון וגם על מסור מיוחד הנקרא מסור מוזיקלי. חגי חיטרון, המצאה ששינתה את פני המוזיקה, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2017 קשת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טכיקרדיה

טָכִיקַרְדִיָה (tachycardia, ולפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: אוּץ לֵב) היא מצב של קצב לב העולה על הקצב הנורמלי בזמן מנוחה, למרות שהאדם עצמו נמצא במנוחה. באופן כללי, טכיקרדיה מוגדרת כקצב לב שעולה על 100 פעימות בדקה אצל אדם בוגר. ככלל, קצב הלב יכול לעלות כתוצאה מסיבות שונות: תגובה המודינמית – במקרים שבהם לחץ הדם צונח, הלב עובד בקצב מהיר יותר כדי להעלות את לחץ הדם (נקרא רפלקס טכיקרדיה). מצב זה יכול להתרחש גם במצבים של היפרוונטילציה וזיהומים חריפים, כתוצאה מעלייה בדרישות המטבוליות של הגוף. סיבות הקשורות למערכת העצבים ולמערכת האנדוקרינית – עלייה בזרוע הסימפתטית של מערכת העצבים האוטונומית יכולה לגרום לעלייה בקצב הלב – הן באופן ישיר והן על ידי עידוד הפרשת ההורמון אדרנלין, כתוצאה מעלייה ברמת הדחק (תגובת הילחם או ברח). גירוי כאמור יכול להתבצע גם בנוכחות של סמים ממריצים, אמפטמינים או שימוש בקוקאין. עלייה בקצב הלב עשויה להיגרם גם מהפרעות אנדוקריניות שונות, כגון פיאוכרומוציטומה או יתר פעילות בלוטת התריס. סיבה נוספת יכולה להיות תסמונת הטכיקרדיה התנוחתית. הפרעות מקצב לבביות (cardiac arrhythmias) – הפרעות מקצב בלב אשר גורמות לטכיקרדיה. הפרעות אלו יכולות לנבוע מהעלייה (כלומר, ממקור על חדרי, או טכיקרדיה על חדרית) או מהחדר (טכיקרדיה חדרית). הפרעות אלו מתרחשות במנגנונים שונים, שיתוארו להלן. סוגי הטכיקרדיה השונים נחלקים לבאים: סינוס טכיקרדיה – מקורו בקוצב הלב שבעלייה הימנית. טכיקרדיה חדרית – מקורה בחדרי הלב. טכיקרדיה על-חדרית (supra-ventricular tachycardia) – מקורה בעליות. זוהי תגובה תקינה של הגוף למצבים פתולוגיים שונים. צורת גל P תקינה, ולרוב קצב הלב קטן בדרך כלל מ-150 פעימות לדקה. הסיבות לסינוס טכיקרדיה כוללות בדרך כלל כאב, חום, תת-נפח הדם (היפוולמיה), תת-חמצון (היפוקסיה), אנמיה, חרדה, תסחיף ריאתי, אוטם שריר הלב, יתר פעילות בלוטת התריס, תרופות כגון בתא אגוניסטים, וגמילה מסמים. קומפלקס QRS הוא צר באק"ג (ככלל, נהוג באופן מסורתי להבחין בין קומפלקס "צר", המאפיין טכיקרדיות ממקור על חדרי, לבין קומפלקס "רחב", אשר לרוב מאפיין טכיקרדיות ממקור חדרי). מקורו של הסינוס טכיקרדיה הוא ב-Sino-Atrial node ‏(SA node), הממוקם ליד הווריד נבוב העליון, בעלייה הימנית. ערך מורחב – טכיקרדיה חדרית טכיקרדיה חדרית היא מצב העלול לסכן חיים. לרוב מדובר בקומפלקס QRS רחב כאשר קצב הלב נע בין 120 ל-250 פעימות בדקה. טכיקרדיה חדרית עלולה להתפתח לפרפור חדרים. טכיקרדיה חדרית מהווה סיבוך שכיח של התקף לב (אוטם שריר הלב). ערך מורחב – טכיקרדיה על-חדרית טכיקרדיה על-חדרית יכולה להיחשב סדירה או בלתי-סדירה (כמו למשל ברפרוף עליות או פרפור עליות), והיא נחלקת לטכיקרדיה שמקורה מהעלייה עצמה או מהקשר העלייתי-חדרי (AV node). הטיפול בטכיקרדיה כולל בין היתר מתן תרופות להפרעות קצב ותרופות אחרות לקביעת קצב הלב, וכן מתן שוק חשמלי כדי לייצב את מקצב הלב, בהתאם לסוג ההפרעה ומקורה. כך למשל, אם מקור הטכיקרדיה ב-SA sinus, יידרש טיפול בסינוס עצמו בלבד, בעוד שאם הטכיקרדיה היא ממקור חדרי, לרוב יינתנו תרופות אנטי-אריתמיות יחד עם קוצב חשמלי. לעיתים טיפול תרופתי אינו יעיל לטווח ארוך, ואז ניתן לנסות צריבה מונחית-צנתר (אבלציה) (ניתן גם כטיפול קו ראשון); במקרה זה, נתיב ההולכה אשר הביא ליצירת טכיקרדיה נצרב. שיעורי ההצלחה של צריבה בתדרי רדיו הם גבוהים יחסית (בין 90%–100%; גבוהים מעט יותר בהפרעה מסוג AVNRT). מדיה וקבצים בנושא טכיקרדיה בוויקישיתוף טכיקרדיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אוּץ לֵב במילון רפואת הלב [רפואה] (תשע"ג), באתר האקדמיה ללשון העברית הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
פרס מדיסיס

פרס מדיסיס (בצרפתית: Prix Médicis) הוא פרס ספרותי צרפתי הכולל שלושה פרסים שונים ונחשב לאחד הפרסים היוקרתיים בעולם בתחום הסִפְרוּת. הפרס המרכזי נוסד בשנת 1958 על ידי גאלה ברביזן וז'אן-פייר ז'ירודו. הפרס מוכרז מדי שנה בחודש נובמבר ומוענק לסופר הכותב צרפתית "שפרסומו עדיין אינו תואם את כישרונו". בין הזוכים בפרס מדיסיס: מארי קלייר בלייס (1966), אלי ויזל (1968), ז'ורז' פרק (1978), ברנאר-אנרי לוי (1984), כריסטיאן רושפור (1988). בשנת 1970 נוסף לפרס על הכתיבה בצרפתית פרס נוסף פרס מדיסיס לסופר זר (בצרפתית: "Prix Médicis étranger"). בין הסופרים הזוכים בפרס: מילן קונדרה (1973), פיליפ רות (2002). הסופרים הישראלים שזכו ב"פרס מדיסיס לסופר זר": דוד שחר (1981), אהרן אפלפלד (2004), דויד גרוסמן (2011), אברהם ב. יהושע (2012). בשנת 1980 נוסף פרס מדיסיס לחיבור עיוני (בצרפתית: "Prix Médicis essai"). בין הזוכים בפרס מדיסיס לחיבור עיוני: אלברטו מנגל (1998) אתר האינטרנט הרשמי של פרס מדיסיס (בצרפתית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הצעת מחקר

הצעת מחקר היא מסמך שכותב מדען ובו הוא מתאר בפרוטרוט תוכנית שיש לו לחקירה של עניין מסוים בעתיד הקרוב. הצעות מחקר נכתבות מסיבות מגוונות, כגון בקשת תקציב עבור המחקר שהן מתארות, לשם קבלת רשות לבצע את המחקר מטעם ועדת האתיקה של מוסד המחקר (אם מדובר, למשל, בניסוי בבני אדם או בבעלי חיים המוגנים בחוק), לשם קבלת רשות לבצע את המחקר מטעם ועדות המוודאות שמחקרים אינם מסכנים את החברה והסביבה (למשל מחקרים במחוללי מחלות), בתור חלק ממטלה לימודית, כגון לקראת עריכת מחקר עבור תזה, או כתנאי לקבלת עבודה במוסד מחקרי (תנאי כזה דורש לרוב גם אישור של הצעת המחקר על ידי גורם מממן). הצעות מחקר מנוסחות בדומה למאמר מדעי, אולם בניגוד למאמרים הן כתובות בלשון עתיד והדגשים בהן מעט שונים. כמו במאמר מדעי, יש בהן פרקים הדנים ברקע למחקר, בנחיצותו, בשיטות של המחקר בתוצאות ובמשמעות התוצאות ופרק של רשימת סימוכין. אולם, ישנם הבדלים במבנה של חלק מהפרקים האלה בין הצעות המחקר לבין המאמרים המדעיים. בניגוד למאמר מדעי, פרק התוצאות דן בכמה תוצאות אפשריות או תוצאות צפויות ולא בתוצאות של ממש – כי עדיין אין כאלה תוצאות. בהתאם לזאת הפרק הדן במשמעות התוצאות דן במשמעות של התוצאות הצפויות או האפשריות. כמו כן, פרק השיטות מפורט הרבה יותר בהצעות מחקר מאשר במאמרים מדעיים וזאת כדי לאפשר בדיקה יסודית של עלות המחקר, סיכוניו וההתמודדות איתן ובעיותיו המוסריות וההתמודדות איתן. במאמר מדעי הדן בניסוי בבני אדם, לדוגמה, החוקר יכתוב כמה משתתפים התנדבו למחקר ומה הייתה שיטת הדגימה (למשל, 11 משתתפים במדגם נוחיות) אך רק בהצעה הוא יפרט כיצד בדיוק הוא עומד לגייס אותם ואילו שיטות הוא עומד לנקוט כדי לשמור על פרטיותם. הצעת מחקר עשויה לכלול תוצאות ראשוניות שהתגלו על ידי החוקר במהלך מאמץ מחקרי אחר ולא התפרסמו. בניגוד למאמרים מדעיים, הצעות מחקר מכילות הרבה פעמים את קורות חייהם המקצועיים של החוקרים במטרה לשכנע את הגורמים המאשרים או מממנים את הצעת המחקר כי כוח האדם העתיד לנהל את המחקר אכן יכול לעשות כך. לדוגמאות: ספק אם תאושר הצעת מחקר עבור מחקר שבמהלכו ניתנת זריקה למשתתפים, כאשר אין בצוות החוקר איש המוסמך להזריק לבני אדם וספק אם הצעת מחקר בתחום הביולוגיה תמומן כשהצוות המחקרי מורכב ממתמטיקאים בלבד. בחלק מהמוסדות האקדמיים, פירוט קורות החיים של העוסקים במחקר המוצע כמטלה לימודית נועד לבדוק אם מנחה התזה אכן יכול להדריך את התלמיד בתחום מחקר זה. לרשימת הסימוכין שבהצעות המחקר יש תפקיד נוסף לזה שיש לה במאמר מדעי. כמו במאמרים מדעיים, הסימוכין מקושרים בעיקר לפרקי הרקע והדיון בתוצאות. אולם בשונה ממאמרים מדעיים, שבהם הסימוכין נועדו כמעט ורק כדי להוכיח את טענות כותב המאמר, בהצעת מחקר רשימת סימוכין נרחבת מוכיחה גם את הכרות החוקר עם נושא המחקר. רשימת סימוכין שחסרים בה מאמרים בני השנים האחרונות או מאמרים קלאסיים בנושא המחקר עשויה לתת רושם לא טוב לגורם הממן את הצעת המחקר. גורמים המממנים מחקרים מפרסמים על פי רוב מסמך הקרוי "קול קורא להצעות מחקר" ובו הם מפרטים את הנושאים שבהם הם מממנים מחקר ואת הדרישות הנוספות מהמחקרים שהם מוכנים לממן ואת הדרישות הניסוחיות מהצעות המחקר. גורמים כאלה עשויים להיות קרנות מחקר ממשלתיות או פרטיות וגופים עסקיים. Writing the Research Proposal (באנגלית) Elements of a research proposal and report 2005 © David S. Walonick, Ph.D. (באנגלית)
האצטדיון העירוני בוורוצלב

אצטדיון העירוני בוורוצלב (בפולנית: Stadion Miejski we Wrocławiu) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר ורוצלב שבפולין. האצטדיון, שבנייתו הסתיימה בספטמבר 2011, מכיל 42,771 מושבים ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת שלונסק ורוצלב. כמו כן, אירח האצטדיון מספר משחקים במסגרת יורו 2012. שמו של האצטדיון טרם נקבע, והשם הנוכחי זמני ובלתי רשמי. מדיה וקבצים בנושא האצטדיון העירוני בוורוצלב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האצטדיון העירוני בוורוצלב ערך זה הוא קצרמר בנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יעקב קורץ

יעקב קוּרְץ (1893 – 30 במרץ 1952) היה עד ראייה לשואה אשר פרסם את הספר הראשון בארץ ישראל על אודותיה. הספר יצא לאור בתרגום לעברית בשנת 1944 בשם "ספר עדות". נולד בפולין, לאברהם קורץ שהיה סוחר אמיד. הוא היה איש ציבור בעיר פיוטרקוב, ציר לקונגרס הציוני ובשנת 1920 עלה לארץ ישראל. בשנת 1922 נסע לווינה כדי לפגוש את ארוסתו שהגיעה מפולין, נשא אותה לאשה ושניהם חזרו לארץ. היה קבלן בניין בתל אביב ובנה בה בתים רבים. בשנת 1926 הקים מוסך לתיקון כלי רכב בתל אביב, שהיה המוסך השני שהוקם בעיר. קורץ הכניס למוסך כלים ואביזרים שהיו משוכללים בזמנם. ראש העיר מאיר דיזנגוף נהג לתקן במוסך זה את מכוניתו. בשנת 1938 נסע קורץ לפולין כדי לנסות ולהעביר את רכוש משפחתו לארץ ישראל. בעת שהותו בפולין ארעה הפלישה הנאצית לפולין, וקורץ נשאר בפולין בעל כורחו והיה עד ראייה לגורלם של יהודי פולין תחת הכיבוש הנאצי. בעת הגירוש הציג עצמו קורץ בפני הנאצים כתושב ארץ ישראל, אף שלא היה בידו דרכון ארץ ישראלי, אלא שבדרכונו הפולני הייתה ויזה לארץ ישראל. הנאצים, שרצו לרכז יהודים, נתיני ארץ ישראל או תושביה, על מנת לבצע חילופים שלהם בטמפלרים גרמנים, צירפו את קורץ לקבוצה של 69 יהודים מ־13 ערים בפולין, נתיני ארץ ישראל או תושביה. הקבוצה עזבה את פולין ב־28 באוקטובר 1942. היה זה כבר לאחר "האקציות" (פעולות ריכוז היהודים להשמדה) של קיץ וסתיו 1942, שאנשי הקבוצה היו עדים להן. הקבוצה הועברה לווינה, שם שהתה ימים אחדים, ואחר כך יצאה בדרכה לארץ ישראל. הקבוצה הגיעה לארץ ישראל, לתחנת הרכבת בעפולה, ב־14 בנובמבר 1942, ואנשיה הועברו למחנה המעצר בעתלית. במחנה נחקרו על ידי ארבעה מאנשי הסוכנות היהודית, בהם שני חברי הנהלת הסוכנות. עדויותיהם של אנשי הקבוצה נראו לחוקרים כמהימנות, אך הם התקשו להתנער מחוסר האמון בידיעות הקודמות, לנוכח עדויותיהם של אנשי קבוצה זו, שהיו כה קיצוניות ומזעזעות. יעקב קורץ ניסה להבין את הקושי של אנשי הארץ לקבל את הידיעות על ההשמדה. לדבריו, גם יהודי פולין, שעל פניהם חלפו רכבות המוות ממרכז וממערב אירופה ובסביבתם הוכחדו המוני יהודים, סירבו להאמין בקיומם של מתקני ההשמדה והמשרפות, אך לאור העדויות שהביאו אנשי הקבוצה, שהיו כה קיצוניות ומזעזעות, התגברו אנשי הסוכנות על הקושי והחליטו כי העדויות מהימנות. בשובו לתל אביב מסר קורץ דו"ח לפני אספה של פעילי ציבור, וערך דו"חות כתובים עבור נציגות עולי פולין וכן עבור הסוכנות היהודית, בצירוף מספרים ותאריכים. באותה עת ביקר בארץ סטניסלב קוט, השר לענייני המזרח התיכון בממשלת פולין הגולה בלונדון. קורץ הוזמן לשיחה עמו, והגיש לבקשתו של השר תזכיר ארוך ומפורט עבור ממשלתו. במהלך שנת 1943 העלה קורץ את עדותו על הכתב ביידיש, והיא תורגמה לעברית על ידי משה בן-אליעזר וראתה אור כספר בהוצאת עם עובד בשנת 1944 בשם "ספר עדות". הספר בן 363 העמודים עורר הד רב ביישוב. פרסומו היה לאחר שכבר הצטברו ראיות נוספות ומוצקות על דבר ההשמדה, והוא התקבל כעדות אמינה. ככל הידוע, הספר הוא הספר הראשון שהופיע בעברית על אודות השואה, פרי עטו של ניצול שואה. יעקב קורץ נפטר בשנת 1952. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר אישה ושני בנים. ספר עדות: רשימותיו של יהודי מוצל מן הגיהנום הנאצי בפולין; תרגם מכתב-יד ביידיש מ' בן-אליעזר, תל אביב: עם עובד ('ספריה לדור'), תש"ד. כתבי יעקב קורץ בפרויקט בן-יהודה יעקב קורץ, דבר, 31 במרץ 1952 (עם פטירתו) מ. ש., דברים לזכרו, דבר, 25 במאי 1952 ברכה חבס, לזכר נעדרים: יעקב קורץ (שנה למותו), דבר, 23 במרץ 1953 ענת ליבנה, עיצוב זיכרונות השואה של הניצולים בהשפעת מפגשם עם הארץ, יעקב קורץ וספר עדות, עמוד 326-323, אונ' תל אביב יעקב קורץ באתר חברה קדישא ת"א–יפו. יעקב קורץ באתר GRAVEZ
ישיבת ארץ הצבי

האם התכוונתם ל... ישיבת ארץ הצבי (פדואל) – ישיבת הסדר בפדואל ישיבת ארץ הצבי (ירושלים) (אנ') – ישיבה ציונית בירושלים המיועדת בעיקר לבני חו"ל לערך העוסק במוסד ההנהגה בימי הסבוראים והגאונים בארץ ישראל ראו ישיבת ארץ ישראל (ימי הביניים).
יוסף חיים שוואקי

יוסף חיים שוואקי (Yosef Chaim Shwekey; נולד בו' באייר תשמ"ד, 8 במאי 1984) הוא זמר חסידי. שוואקי נולד בירושלים למשפחת שוויקה (במקור: שוויכה), מיוצאי חלב, מצאצאי הרב אהרן שוויכה, רבה הראשי של חלב. אמו ילידת פולין. בצעירותו עבר עם משפחתו לארצות הברית. למד בישיבת מקדש מלך בישראל במשך שלוש שנים ואחר כך חזר לארצות הברית, שם נישא. בשנת 2010 עלה לישראל והוא מתגורר בבית שמש. שוואקי לומד בכולל אברכים. אחיו הגדול הוא: יעקב שוואקי. בשנת 2009 הוציא את אלבומו הראשון - "לא לפחד" בהפקת שמח מיוזיק. בין המלחינים: משה לאופר. בין המעבדים יונתן רזאל. בסוף שנת 2011 יצא אלבומו השני - "חביבין עלי". על הלחנים והעיבודים אחראים יואלי דיקמן, אלי כהן ואיצי ברי. בשנת 2015 יצא אלבומו השלישי - "הכל לטובה". אתר האינטרנט הרשמי של יוסף חיים שוואקי (באנגלית) יוסף חיים שוואקי, ברשת החברתית פייסבוק יוסף חיים שוואקי, באתר ספוטיפיי יוסף חיים שוואקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוסף חיים שוואקי, דף שער בספרייה הלאומית נתנאל לייפר, ‏יוסף חיים שוואקי חושף לראשונה את היחסים עם אחיו, באתר כיכר השבת, 3 בינואר 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קורינתיה (ספינה)

קורינתיה (ביוונית: Κορινθία) הייתה ספינה יוונית שהובילה נוסעים לארץ ישראל בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים. במקורות עבריים אחדים נקראה הספינה בשם "קורינטיה". הספינה קורינתיה בת 7,500 טון הפליגה בקו מרסיי - חיפה. מסלול הפלגתה, שארכה כשבוע, היה מרסיי - פיראוס - אלכסנדריה - חיפה וחזור. הקורינתיה הייתה אחת מן הספינות שעלו בהן, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בין יתר נוסעיהן, גם עולי עלייה ד'. עלייה זו הייתה עלייה גלויה, לגלית לכאורה, אך למעשה הייתה זו צורה של ההעפלה של עולים שעלו בעזרת מסמכים מזויפים או בזהויות בדויות, בעזרת תעודות שזוויפו או דרכונים אמיתיים שהוחלפה בהם התמונה. חלק מהעולים בעלייה זאת עלו עם תעודות של חיילי הבריגדה היהודית שנשארו באירופה לצורך פעולות הבריחה, או כאלו שהתחזו לחיילים ארץ ישראלים בצבא הבריטי היוצאים לחופשה בארץ. מאחר שהספינה הובילה לארץ, בגלוי, עולים לגליים (או שנחזו כלגליים), פורסמו בעיתונות התקופה מעת לעת מספרי העולים שהגיעו לארץ בכל הפלגה. לסיקור מיוחד זכתה הגעתו לארץ, על סיפון הקורינתיה, ב־29 באפריל 1947 של יצחק צוקרמן ממפקדי מרד גטו ורשה. עם גבור המאבק נגד המנדט הבריטי החלו בריטים, בראשית חודש פברואר 1947 במבצע להוצאת האזרחים הבריטים מן הארץ, נשים וגברים ובעיקר נשותיהם וילדיהם של פקידי המנדט. המבצע כונה בשם מבצע פולי (Operation Polly). בתחילה רוכזו המפונים במחנות מעבר בצריפין ובחיפה ולאחר מכן הם שולחו מן הארץ. אלו מן הפקידים הבריטים שרצו למנוע את משלוח נשיהם וילדיהם, העבירו אותם ללבנון "עד יעבור זעם". משהתארכה השהייה בלבנון והמצב בארץ לא חזר לקדמותו, נאבקו המפונים על החזרתם לארץ ו־17 מן הנשים והילדים קיימו שביתת שבת בצד הלבנוני של הגבול ליד ראש הנקרה. העניין הגיע עד למשרד המושבות בלונדון ולבסוף ב־30 בספטמבר 1947 הוחלט להתיר לאלו מן המפונים הרוצים בכך, שנמצאו בבריטניה ובכל מקום אחר לשוב לארץ ישראל. בכללם היו הנשים והילדים ששהו בלבנון. הקבוצה הראשונה של 20 מן השבים הגיעה לנמל חיפה ב־4 בנובמבר 1947 על סיפון הספינה קורינתיה. עם הכרזת המדינה הסתיים תפקידה של האונייה קורינתיה בהובלת עולים לארץ. העלייה ההמונית של ראשית תקופת המדינה הגיעה כבר למדינת ישראל על גבי ספינות ישראליות.
מתתיהו אדלר

מתתיהו (מכס) אַדְלֶר (ב' בתמוז ה'תר"פ – כ' בשבט ה'תשס"ד, 18 ביוני 1920 – 12 בפברואר 2004) היה מנכ"ל אוניברסיטת בר-אילן, יו"ר ועדה קרואה בבאר שבע למשך שישה חודשים בשנת 1963, חבר המועצה ברמת גן, ושגריר ישראל בשווייץ. אדלר נולד בפראג לרב ד"ר שמעון אדלר ולאימו רייזל בת הרב סיני שיפר. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל כסטודנט ולמד היסטוריה יהודית וכללית, ספרות וסוציולוגיה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1941 שרת כנוטר במשטרת המנדט מטעם "ההגנה". ביולי 1947 היה ראשון הנוטרים שהועלה לדרגת מפקח. לאחר קום המדינה עבר לשרת במשרד הפנים. הוא שימש קצין מחוז פרוזדור ירושלים וכסגן ממונה על מחוז ירושלים. משם הועבר אדלר למשרד הראשי כמנהל מדור. אדלר הקים את המחלקה למועצות אזוריות וכיהן כנציב שרות לעובדים ברשויות המקומיות. במאי 1955 יצא אדלר מטעם משרד הפנים, לשבעה חודשים של השתלמות במינהל מוניציפלי בארצות הברית. ב-1958 יצא עם משפחתו לשליחות באנגליה למשך שנתיים מטעם הפועל המזרחי. בנובמבר 1961 מתוקף תפקידו כמנהל מחלקת ההדרכה במשרד הפנים יצא בראש משלחת למדינות מזרח-אפריקה (קניה, אוגנדה וטנגניקה), על מנת לסייע להן בהקמת שלטון מקומי ולהתכונן לקראת סמינר בישראל לעובדי רשויות מקומיות באפריקה. בראשית 1963, בעקבות סכסוכים קואליציוניים במועצת עיריית באר שבע, מונה אדלר למשך חצי שנה כראש ועדה קרואה של עיריית באר שבע עד לקיום בחירות למועצה חדשה באוגוסט 1963. אדלר איזן את תקציב העירייה והביא לפינוי הרוכלים שנחשבו למטרד בעיר במשך שנים רבות. אדלר המשיך לכהן בתפקיד עד 25 בספטמבר 1963, עת נכנס אליהו נאוי לתפקיד, כראש עיר נבחר. לקראת סוף שנת 1963 מונה למנהל אוניברסיטת בר-אילן, תפקיד בו החזיק במשך 22 שנה. במקביל הוא נבחר למועצת עירית רמת גן מטעם המפד"ל, כיהן במועצה שלוש קדנציות, ובשנים 1968-1980 כיהן בתפקיד סגן ראש העיר רמת גן. זכה לתואר יקיר עירית רמת גן לשנת 1986. בשנים 1980-1983 שימש אדלר כשגריר ישראל בשווייץ. מ-1986 ועד פטירתו, עמד אדלר בראש השלוחה של "טורו קולג'" בירושלים, לבקשתו של ברנדר לנדר מייסדו ונשיאו של הקולג' בניו יורק. יחד עם אחיו, סיני אדלר, שיפץ את ביתו של סבו בעיירה קטנה בצ'כיה והפך אותה למוזיאון לאורח החיים של יהודי הכפרים והעיירות בצ'כיה. ב-24 בנובמבר 1946 נשא מתתיהו לאשה את יהודית לבית פרידמן, ממנה נולדו לו שלושה ילדים, בהם הרב שמעון אדלר, אשר שימש ראש המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך, בנו הוא שילה אדלר. אחיו הצעיר הוא הרב סיני אדלר. מפראג לירושלים / מתתיהו אדלר, ירושלים: ששר, 1996. מדיה וקבצים בנושא מתתיהו אדלר בוויקישיתוף יקיר רמת גן מתתיהו אדלר השלטון המרכזי והמקומי : הלכה ומעשה, ה'תשכ"א, תל-אביב, באתר הספריה הלאומית – ישראל דרגת מפקח למפקד נוטרים, דבר, 3 ביולי 1947 אנשים ומוסדות, דבר, 22 בינואר 1958 אנשים ומוסדות, דבר, 4 בדצמבר 1961 מ. אדלר לראש הוועדה הקרואה בבאר שבע, דבר, 28 בינואר 1963 משרד הפנים: המועצה הנבחרת של באר שבע חדלה מלהתקיים, חרות, 6 בפברואר 1963 שלמה גבעון, בוס חדש בבאר שבע, מעריב, 10 בפברואר 1963 הוועדה הקרואה בבאר שבע מוכנה לפנות מקום לנבחרים, מעריב, 12 בספטמבר 1963 יו"ר הוועדה ראש עיר בפועל, מעריב, 23 בספטמבר 1963 אליהו נאוי נבחר ראש עיריית באר שבע, דבר, 26 בספטמבר 1963 ראש עיר חדש בישראל, מעריב, 26 בספטמבר 1963 יקירי העיר, אתר בית אברהם קריניצי מוזיאון יהודי בדרום מערב צ'כיה, דפי קשר, האגודה להנצחת חללי גיטו טרזין, אוגוסט 1999
פרבר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פרוור – אזור מגורים פרוור (תהליך) – התופעה של מעבר לפרוורים שם משפחה ממקור גרמני (Färber), שפירושו צבע. אישים ששמם פרבר: אלבר פרבר (אנ') – פסנתרן שווייצרי אלן פרבר – אתלט ישראלי גלית פרבר – דוגמנית ישראלית הרברט פרבר (אנ') – פסל וצייר יהודי-אמריקאי ז'אק פרוור – משורר צרפתי חיים יצחק פארבר (פֿארבער) – משורר ילדים יידי ארגנטינאי חנוך פרבר – שף, עיתונאי אוכל ומחבר ספרי בישול ישראלי יוסף פרבר – ראש ישיבת היכל התלמוד מורדי פרבר – גיטריסט ישראלי-אמריקאי מני פארבר (אנ') – צייר ומבקר קולנוע יהודי-אמריקאי סידני פארבר – פתולוג ילדים יהודי-אמריקאי, אבי הכימותרפיה המודרנית עדנה פרבר – סופרת ומחזאית אמריקאית צבי הירש פרבר – רב ומלומד ליטאי בלונדון שילה פרבר – זמרת רוק ישראלית שירה פרבר – שחקנית, במאית ותסריטאית ישראלית פריבר