laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נווה עוז

נווה עוז היא אחת השכונות הוותיקות של פתח תקווה, הממוקמת במערב העיר. השכונה הוקמה ב-1947 ועד שנות ה-70 הייתה מבודדת מיתר חלקי העיר. היא נועדה להיות פתרון התיישבותי לחיילי הבריגדה היהודית לאחר מלחמת העולם השנייה. ראשוני המתיישבים היו משוחררי הבריגדה, אשר קיבלו אפשרות לרכישת דירה בת שני חדרים ומטבח על חלקת אדמה. שטח הקרקע הראשון שנרכש היה 13 דונם פרדס יבש, באזור שנקרא חזרזור. בהמשך נרכשו 100 דונם נוספים. בפברואר 1947 הונחה אבן הפינה להקמת השכונה. הבנייה בוצעה בידי חברת "נוה-עובד". ביולי 1947 נכנסו לגור המשפחות הראשונות. בשנת 1948 נכנסה קבוצה שנייה לגור בשכונה. הקרן הקיימת נתנה הסכמתה לרכישות קרקע נוספות ועזרה בסכום קטן לכל משתכן. כך התפתחה השכונה ל-325 בתים בודדים, 231 בתים דו-משפחתיים ו-94 בתים שנבנו לעולים חדשים. בעקבות הבחירות בשנת 1950, החלה העירייה לפתח את המוסדות בשכונה. נבנו בית-הספר היסודי וגני הילדים. נסלל הכביש הראשון שחיבר את השכונה עם פתח-תקווה, נבנתה המרפאה ונבנו צרכניות. בשנת היובל ה-25 לשכונה, מנתה נווה-עוז 500 משפחות. אנדרטה לזכר חללי נווה עוז- בחצר בית הספר ניצבת אנדרטה המנציחה את בוגרי בית הספר שנפלו במלחמות ישראל. האנדרטה הוקמה בשנת 1973, ביוזמת משפחה שכולה. מנהלת בית הספר חנה גילת נענתה ברצון לפניית המשפחה. האנדרטה עוצבה על ידי תושב השכונה בהתנדבות והוקמה בעזרת המשפחות השכולות, המחלקה להנצחת החייל ועיריית פתח-תקווה. שטח השכונה היה בעבר פרדס ערבי אשר אדמותיו נקנו על ידי ההסתדרות הכללית. חלקות האדמה הוגרלו בין המתיישבים. בין ראשוני היישוב היו הצייר צבי שור והצייר זאב תשבי. במשך השנים קמו בשכונה בית ספר יסודי, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון, אליהם מגיעים ללמוד מכל חלקי העיר. בתי השכונה הם בתים צמודי קרקע, שחולקו בשיטת הפרצלציה ולא בשיטת הנחלות. גודל רוב החלקות נע בין 330 מ"ר לדונם. האוכלוסייה שאפיינה את השכונה בראשיתה הייתה מלומדת ומשכילה. באזור גרו סופרים ואנשי רוח רבים. הדעה הרווחת על השכונה אז סימנה אותה כמעוז סוציאליסטי, המזוהה עם מפא"י. תושבי השכונה בראשיתה הקימו אגודה שיתופית לניהול ענייני השכונה. בבעלות האגודה "בית-רשיש" הנחשב כמרכז קהילתי ציבורי לתושבי השכונה. כיום התפתחו לצד השכונה שתי שכונות-בנות: "נווה עוז החדשה", שבה נבנו בעיקר קוטג'ים טוריים ודו משפחתיים, ו"פסגת הדר", הגובלת בגבעת שמואל ובה בניינים בני 15 קומות. נווה עוז, באתר ראשונים שמאי עציון, נוה-עוז, באתר "הארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני" תצלום אוויר של אזור נווה עוז מ-1961: למעלה משמאל - נווה עוז, למטה משמאל - קריית אונו הישנה, מימין - גני תקווה, גת רימון, כפר מעש.
עצמות המסרק

האם התכוונתם ל... עצמות המסרק (כף יד) – עצמות המסרק שהן חלק מכף היד. עצמות המסרק (כף רגל) – עצמות המסרק שהן חלק מכף הרגל.
רשימה מקושרת של XOR

רשימה מקושרת של XOR היא רשימה מקושרת דו כיוונית אשר מנצלת את פעולת הXOR על מנת לחסוך בזיכרון. בזמן שברשימה מקושרת דו כיוונית רגילה נדרשים שני משתנים אשר מחזיקים את הכתובת של האיבר הקודם ושל האיבר הבא (כפי שמוצג בתרשים הבא): ברשימה מקושרת של XOR, המידע של שני השדות שמורים במשתנה כתובת בודד, אשר שומר את ערך ה - XOR המתקבל מהכתובת הקודמת והכתובת הבאה בתור (כפי שמוצג בתרשים הבא): לדוגמה, כאשר עוברים על הרשימה משמאל לימין, אם אנו נמצאים בתא B, אנו ניקח את הכתובת של התא הקודם - A - ונבצע עליו פעולת XOR יחד עם הערך שנמצא במשתנה בתא B. כתוצאה מהפעולה, נקבל את כתובת התא C ונוכל להמשיך לעבור על הרשימה. בדומה, אם נלך מהכיוון ההפוך, אנו ניקח את הכתובת של תא C ונפעיל עליו פעולת XOR יחד עם הערך שנמצא במשתנה בתא B, כדי לקבל את כתובת A. מכך יוצא שכדי לעבור על הרשימה בכיוון כלשהו מנקודה מסוימת, אנו נזדקק לכתובות של שני תאים סמוכים, ולא רק אחד כמו ברשימה מקושרת רגילה. למרות זאת, זהו חיסכון ניכר בזיכרון - אנו נזדקק למספר קבוע של משתנים (שניים) כדי להחזיק את הכתובות של התאים הרצויים, ונחסוך בחצי הזיכרון שדרוש לרשימה מקושרת דו צדדית רגילה (גודלו של זיכרון זה תלוי ברשימה ולכן אינו קבוע ויכול, תאורטית, להיות בלתי מוגבל). למרות החיסכון בזיכרון, השימוש בטריק התכנותי הזה אינו מקובל או מומלץ מהסיבות הבאות: כלי ניפוי שגיאות סטנדרטיים אינם מסוגלים לעקוב אחר שרשרת XOR, דבר שהופך את תהליך ניפוי השגיאות לקשה ומסורבל יותר. הוזלת הזיכרון, והגדלת נפחו באופן מתמיד הופכים את החיסכון בזיכרון המתקבל מטריק זה לשולי ולא כדאי. מרבית תוכניות איסוף הזבל לא עובדות עם מצביעים שאינם ישירים. הקוד הנדרש לכתיבת מימוש זה ברור פחות מהקוד הנדרש לכתיבת רשימה מקושרת דו כיוונית סטנדרטית. אלגוריתם ההחלפה של XOR
לותרניזם

לותרניזם הוא ענף בנצרות הפרוטסטנטית שהחל עם הפילוסופיה הדתית של מרטין לותר במאה ה-16, שנתן מעוף לרפורמציה הפרוטסטנטית. ה"וידויים" וה"כתבים הסמליים" של הכנסייה הלותרנית כתובים בספר קונקורד (Formula concordiae)(אנ') שראה אור בגרמנית ב-1580 ובלטינית ב-1584. כיום משתייכים לכנסיות לותרניות כ-70 מיליון איש ברחבי העולם, שהם כ-4% מהנוצרים בעולם. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. על פי הלותרניזם, התנ"ך והברית החדשה הם יצירה אלוהית ומקור כל התובנה האלוהית והכתובים הם הבסיס היחיד לאמונה והם הסמכות הבלעדית בכל נושאי הדת ואמונה. ספר קונקורד מכיל בתוכו עשרה מסמכים שהלותרנים מאמינים שהם פירושים נאמנים ומוסמכים לכתבי הקודש. מדינות בהן הלותרניזם היא הדת הנפוצה ביותר הן: דנמרק, אסטוניה, נורווגיה, פינלנד, איסלנד, לטביה, נמיביה ושוודיה. למרות שנמיביה היא המדינה היחידה מחוץ לאירופה עם רוב לותרני, יש אוכלוסיות לותרניות גדולות במדינות רבות כגון: אוסטרליה, ברזיל, קנדה, אתיופיה, אינדונזיה, מדגסקר, פפואה גינאה החדשה, טנזניה וארצות הברית. בישראל ישנו מספר קטן ביותר של לותרנים החיים בה בדרך קבע. קיימות מספר כנסיות לותרניות ברחבי הארץ, בהן אוגוסטה ויקטוריה, וכנסיית הגואל, שתיהן בירושלים, וכנסיית עימנואל במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו. מדיה וקבצים בנושא לותרניזם בוויקישיתוף לותרניזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הכנסיה הלותרנית, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נוטפרון

נוטפרון (באנגלית: Notpron) הוא משחק חידות באינטרנט. האתר נוטפרון הוקם ביולי 2004 על ידי דייוויד מיוניך (David Münnich), נער גרמני. האתר מכיל 140 שלבים. הוא מכונה "החידה הקשה ביותר באינטרנט" מעבר בין השלבים כרוך בפתרון חידות בדרגת קושי עולה. נכון לאוקטובר 2019, 66 אנשים בלבד סיימו את כל השלבים. רשימה מלאה של הפותרים ניתן למצוא בפורום הרשמי כאן חפש את המטמון אתר האינטרנט הרשמי של נוטפרון (באנגלית, בגרמנית ובסינית) Michael Grothaus, The Story Behind The Web’s Weirdest, Hardest Riddle, Fast Company, ‏2014-10-03 (באנגלית) Notpron by David Münnich - The Hardest Riddle Available on the Internet, notpron.com ערך זה הוא קצרמר בנושא משחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיקוד אוטומטי

מיקוד אוטומטי או אוטופוקוס (מאנגלית: Autofocus) הוא מנגנון המאפשר למצלמה למקד את העדשה על עצם מסוים באופן אוטומטי, ללא עזרת הצלם. ברוב המצלמות שהן בעלות מיקוד אוטומטי ניתן גם לנטרל את מנגנון המיקוד האוטומטי ולבחור במיקוד ידני. במצלמת רפלקס עם מיקוד אוטומטי נעשה בדרך כלל שימוש במנגנון זיהוי פאזות (Phase Detection AF). במצלמות אלה יש מספר נקודות מיקוד. כל נקודת מיקוד מורכבת מזוג מערכי חיישנים המורכבים משורות של פיקסלים בצורת קו או צלב. האור הנכנס מפוצל לשתי אלומות אור, המגיע לשני המערכים. מעבד במצלמה בודק את ההתאמה של התמונה משני מערכי הפיקסלים. לפי חישוב שמבוסס על התאמה זו מחליט המעבד לאיזה כיוון להזיז את מישור המיקוד ועד כמה. לאחרונה החלה לצבור שיטה זו תאוצה גם במצלמות דיגיטליות לא רפלקסיות (למשל מצלמות קומפקטיות או חסרות מראה), כאשר בחיישן המצלמה מוחלף המסנן הצבעוני על חלק מהפיקסלים במחסום המכסה את המחצית הימנית או השמאלית של הפיקסל. מדידת הפרש הפאזה של האות מפיקסלים קרובים עם כיסויים בצדדים שונים מאפשר למצלמה לקבוע לאיזה כיוון יש להזיז את מישור המיקוד ועד כמה. ברוב המצלמות הדיגיטליות שאינן רפלקסיות, מנגנון המיקוד האוטומטי פועל בשיטה של זיהוי ניגודיות (Contrast Detection AF). בשיטה זו משתמשים בפלט וידאו מהחיישן הראשי של המצלמה. המעבד של המצלמה מנתח את פלט הווידאו הרציף, תוך כדי מיקוד העדשה, ומנסה למצוא את המיקוד שבו הניגוד הוא מקסימלי, באזור המיקוד הנבחר. מדיה וקבצים בנושא מיקוד אוטומטי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיי כרובוט מתבגרת

חיי כרובוט מתבגרת (My Life as a Teenage Robot) היא סדרת אנימציה אמריקאית ש-28 פרקיה שודרו בערוץ ניקלודאון בשנים 2003–2007. יוצר התוכנית הוא רוב רנזאטי והיא זכתה בשנת 2004 פרס אמי על אנימציה ייחודית. ראשיתה של התוכנית בסרטון קצר בשם "שכנתי היא רובוט מתבגרת", שהוביל להפקת סדרה המתבססת על הרעיון של רובוט חדשני, XJ9 (או ג'ני, כפי שהרובוט מעדיף לכנות את עצמו) הנראה כנערה מתבגרת, וייעודו הוא להציל את האנושות ולהשתלב בחיי החברה בבית־הספר. הדמויות המרכזיות בסדרה הן של הרובוט ג'ני (XJ9) וייקמן, ידידה הטוב בראד קרבונקל, אחיו הקטן טאק קרבונקל, המדענית ד"ר נורה וייקמן ותלמיד בית־הספר שלדון לי, המאוהב ברובוט. סגנון האנימציה בתוכנית היה, בשנותיה הראשונות, דומה יותר לזה המאפיין סרטי הנפשה ישנים, אך סגנון זה לוטש ועודן עם השנים. אתר האינטרנט הרשמי של חיי כרובוט מתבגרת (באנגלית) "חיי כרובוט מתבגרת", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חיי כרובוט מתבגרת", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "חיי כרובוט מתבגרת", באתר Hulu סדרות (באנגלית) "חיי כרובוט מתבגרת", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רובלוג מתבגרת, הבלוג הרשמי של הסדרה חיי כרובוט מתבגרת, מידע על הסדרה בסטודיו פרדאטור ערוץ פרדאטור פרק 44, הסרטון "שכנתי היא רובוט מתבגרת" בערוץ פרדאטור.
אפולו קוטל לטאה

"אפולו קוטל לטאה" או "אפולו סַאוּרוֹקְטוֹנוֹס" (ביוונית: σαυροκτόνος) הוא פסל שיש יווני מאת הפסל היווני פרקסיטלס, בן המאה הרביעית לפנה"ס. הפסל נשמר כהעתק ומוצג במוזיאון הלובר שבפריז. הפסל מציג את דמותו של אפולו, כנער צעיר השעון על גזע עץ. גופו עדין ורך. על העץ מפוסלת לטאה. בפסל זה ניתן לראות את השינוי שעבר הפיסול ההלניסטי. הפסל מציג שבירה של תנוחת הפיסול הקלאסי. גופו של אפולו יוצר מעין קשת המקבילה לגזע העץ וידו האחת פורצת בעדינות אל החלל. ראשו של העלם, מוטה אל כיוון הלטאה. גם אופיו של הפסל הוא "הלניסטי" בכך שהוא מציג את האל אפולו כעלם ברגע פרוזאי וחסר הרואיות. רגע זה עשוי להכיל אירוניה אם נשווה אותו אל התיאור מן המיתולוגיה היוונית בו הורג אפולו את נחש הפיתון במערות הפאנאסוס, ליד העיר דלפי. מדיה וקבצים בנושא אפולו קוטל לטאה בוויקישיתוף תיאור ההעתק הרומי של הפסל במוזיאון הלובר המילטון, ע., מיתולוגיה, הוצאת מסדה, 1982, עמ' 24, וגם בערך אפולו.
פרקסיטלס

פרקסיטלס (ביוונית: Πραξιτέλης‏; שיא פעילותו בין השנים 330–370 לפנה"ס), פסל יווני בן המאה הרביעית לפנה"ס. פרקסיטלס פעל עד לשנות השלושים של המאה הרביעית לפני הספירה, כשלשיא פעילותו הגיע בשנות השישים של אותה מאה. עם זאת, ישנן השערות כי פעלו שני פסלים בשם זה. המוקדם מביניהם היה כנראה בן דורו של פידיאס. יצירתו של פרקסיטלס הייתה מגוונת וכללה גם פיסול בשיש, בנוסף לפיסול בברונזה. נהוג לראות בפסל "הרמס נושא את דיוניסוס התינוק", ובתבליט, אשר נמצא בחפירות ארכאולוגיות בעיר מנטיניאה והמציג את דמותם של לטו וילדיה אפולו וארטמיס, כעבודתו המקורית של הפסל. יצירות אחרות כגון "קוטל לטאה" "סאטיר נשען על עץ" ו"אפרודיטה מקנידוס" נשמרו כהעתקים מאוחרים. יצירות נוספות אשר נטען כי הן עבודתו של פרקסיטלס הן ראש האלה אפרודיטה מפתוורת' (Petworth) באנגליה וראש הרמס המוצג במוזיאון הבריטי. ליצירותיו אלו של פרקסיטלס מוצאים העתקים רבים, בייחוד של פסל אפרודיטה, אשר היווה מודל ליצירת דגם "אפרודיטה העירומה" באמנות. פרקסיטלס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 146.
סלים אל-חוס

סלים אחמד אל-חוס (בערבית: سليم أحمد الحص, תעתיק מדויק: סלים אחמד אלחץ; 20 בדצמבר 1929 – 25 באוגוסט 2024) היה פוליטיקאי לבנוני שכיהן כראש ממשלת לבנון ובמשך שנים רבות היה חבר הפרלמנט הלבנוני מטעם ביירות. לאל-חוס תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות ותואר דוקטור בעסקים וכלכלה מאוניברסיטת אינדיאנה. אל-חוס, מוסלמי סוני, היה ראש ממשלת לבנון שלוש פעמים. תקופת כהונתו הראשונה הייתה בשנים 1976–1980, במהלך השנים ראשונות של מלחמת האזרחים. תקופת כהונתו השנייה, מעוררת המחלוקת, הייתה בשנים 1987–1990. תקופת כהונתו השלישית הייתה מדצמבר 1998 עד אוקטובר 2000. בשתי תקופות הכהונה האחרונות שלו החזיק אל-חוס גם בתיק החוץ. לאחר שאיבד את כיסאו בפרלמנט לטובת מועמד אנונימי יחסית בבחירות של שנת 2000, התפטר אל-חוס מראשות הממשלה והכריז על תום הקריירה הפוליטית שלו. במרץ 2005 הועלה שמו כמועמד לראשות הממשלה, בעקבות התפטרותו של עומר כראמי, אך דווח כי אל-חוס דחה את ההצעה מסיבות בריאות, וכראמה מונה מחדש לתפקיד. אל-חוס מזוהה כגורם פרו-סורי מובהק בלבנון ומרבה לאזכר בהתבטאויותיו את השתייכותו למחנה הלאומי הערבי ואת תמיכתו בסוריה ובחזבאללה. הוא הקים תנועה פוליטית בשם "הדרך השלישית" שלא זכתה להצלחה רבה בלבנון. למרות ההערכה שהוא זוכה לה בציבור הסוני, הוא איננו נחשב גורם חזק עוד בזירה הלבנונית כפי שהיה בעבר. אל-חוס חבר בוועידה האנטי-אימפריאליסטית "ציר לשלום" (Axis for Peace). מינואר 1988 ועד ספטמבר החרים אל-חוס את ישיבות הקבינט של ממשלתו, במחאה על מדיניותו של הנשיא אמין ג'ומאייל. ב-22 בספטמבר סירב לקבל את פיטוריו (ומינויו של הגנרל מישל עאון המרוני במקומו). המשבר הואץ בשל כישלונה של האספה הלאומית לבחור נשיא חדש (משרה שיועדה לפי האמנה הלאומית למרוני). חוקת לבנון קובעת שבמקרים כאלו ימנה הנשיא היוצא את ראש הממשלה להיות נשיא זמני, ובחירתו של ג'ומאייל בעאון התנגשה עם הנוהג שמקורו בהסכמה הלאומית למנות ראש ממשלה מוסלמי סוני. כתוצאה מכך התקיימו שתי ממשלות במקביל: ממשלתו של עאון בארמון הנשיאות בבעבדה וממשלתו של אל-חוס במערב ביירות (שהיא אזור מוסלמי). לבנון נותרה ללא נשיא ועם שתי ממשלות יריבות. ממשלתו של אל-חוס נהנתה משני יתרונות: תמיכה סורית והכרה בינלאומית (למרות שמינויו של עאון היה תקף). במהלך אותה תקופה כיהן אל-חוס גם כנשיא לבנון בפועל עד 5 בנובמבר 1989, אז נכנס לתפקיד רנה מעווד, אך הלה נרצח לאחר שבעה-עשר יום בלבד. אל-חוס קיבל את תפקיד הנשיא בפועל ליומיים נוספים, עד שנבחר אליאס הראווי. העימות בין הממשלות הפך אלים עם סירובו של עאון לקבל את הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון. בשנת 1990 תמה מלחמת האזרחים ועאון נכנע ויצא לגלות בצרפת. גם אל-חוס התפטר ובמקומו נכנס לתפקיד עומאר כראמה. אל-חוס שימש כחבר פרלמנט ושר החוץ של לבנון בממשל אמיל לחוד עד שנת 2000 כאשר הוחלף על ידי מחמוד חמוד, ופרש מהחיים הפוליטיים לאחר בחירתו של רפיק אל-חרירי לראשות הממשלה. ב-2 במאי 2017, בהיותו בן 87, ערך אל-חוס שביתת רעב בת יום אחד, כאות הזדהות עם שביתת הרעב של כ-1,500 אסירים פלסטינים המוחזקים בישראל שנערכה באותה עת. מדיה וקבצים בנושא סלים אל-חוס בוויקישיתוף
סדקו רוצה לחיות

סדקו רוצה לחיות (בגרמנית: Sadako Will Leben, באנגלית: The Day of the Bomb) הוא ספר שנכתב על ידי הסופר האוסטרי קרל ברוקנר ב-1961. הסיפור עוסק בילדה יפנית בשם סַדַקוֹ סַסַקִי שהתגוררה בהירושימה ומתה כתוצאה מהחשיפה שלה לקרינה כאשר הייתה בת שנתיים בעת מתקפה האטומית על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945. כאשר התפוצצה הפצצה האטומית מעל שמי מרכז העיר הירושימה, נער יפני בשם שיגיאו שחה במי האגם. פתאום ראה הנער אור מבהיק שסינוור אותו, ולאחר מכן הרגיש שהאדמה רועדת מתחת רגליו. אז פתאום נזכר הנער באחותו הצעירה. אחוז אימה הנער פרץ אל הגן, קפץ מעל לגזעי עצים, פינה שיחים עקורים וזעק את שמה, סדקו, לכל עבר. לבסוף מצא אותה שוכבת על הקרקע, שמלתה קרועה, גופה זב דם אך היא עדיין בחיים. בעקבות נזקי הקרינה הרדיואקטיביות שספגה מההפצצה, אובחנה ססקי כחולה בלוקמיה חריפה של בלוטת הלימפה חודשיים לפני יום הולדתה ה-12, ואושפזה כמטופלת בבית החולים של הצלב האדום בהירושימה. לאחר שרופאיה העריכו כי נותרה לה רק שנה לחיות, החליטה ססקי לקפל אלף עגורי אוריגמי, וזאת בהתבסס על האמונה השינטואיסטית כי קיפול מספר זה של עגורים יביא להגשמת משאלת לב של המבקש. ססקי הצליחה לקפל אלף עגורים, ומשראתה שמשאלתה להבריא לא מתגשמת המשיכה לקפל עגורים נוספים עד יום מותה. הסיפור מתאר את ההתמודדות של סדקו עם תופעות הלוואי בעקבות הנזקים של ההפצצה ואת כוח הרצון שלה לחיות. הסיפור מתנהל בשני מישורים מקבילים: תיאור מפורט המבוסס על פרטי אמת מטיסת המפציץ האמריקני לעבר יפן, ומאבק החיים הנואש של אותה ילדה, סדקו הקטנה, שנפגעה בהפצצה. הספר תורגם לעברית על ידי בצלאל וכסלר וראה אור בעברית בהוצאת מצפן. הספר תורגם להרבה שפות, פורסם באינטרנט, והוא משמש לעיתים קרובות כחומר חינוכי ללימוד על תהליכי שלום בבתי ספר ברחבי העולם. הסיפור עובד גם להצגת תיאטרון שעלתה בצוותא בשם סדאקו סאן – נסיכת העגורים בבימויו של רועי הורוביץ בכיכובם של דוית גביש, אייל רוזלס, נדב ניר ועוד. אנדרטת השלום לילדים אלף עגורי אוריגמי ברוקנר, קארל: סדקו רוצה לחיות (בגרמנית) סדקו ססקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Special Exhibition 1, hpmmuseum.jp The Story of Sadako Sasaki and the Hiroshima Peace Cranes, theelders.org, ‏2020-07-27 (באנגלית) סדקו רוצה לחיות, באתר בוקספר סדאקו סאן - נסיכת העגורים, באתר www.habama.co.il
א-ספאח

אַ-סַּפַאח אַבּוּ אלְ-עַבַּאס עַבְּדַאללַּהּ בְּן מֻחַמַּד (בערבית: السفاح أبو العباس عبد الله بن محمد; תרגום הלקב: שופך הדם; 721–754) היה הח'ליף הראשון לבית עבאס. שושלתו שלטה מ-750 ל-1258, והוא שלט משנה זו ועד מותו ב-754. אבו אל-עבאס היה ראש אחד מענפי בנו האשם (בני האשם), אשר טענו לקשר להאשם אבן עבד אל-מנאף, סב-סבו של מוחמד, דרך אל-עבאס, דודו של הנביא. לבנו האשם הייתה תמיכה מצד השיעים, אשר קיוו שהמשפחה שממנה יצאו מוחמד ועלי בן אבי טאלב תוציא מתוכה מנהיג גדול אחר, או מהדי, אשר ישחרר את האסלאם. מדיניות בית אומיה כלפי מוסלמים לא-ערבים וכלפי השיעים לא הצליחה לשכך את ההתנגדות בקרב מיעוטים אלה. התנגדות השיעים לבית אומיה הובילה למרד בתקופת שלטונו של הח'ליף השאם בכופה, עיר מרכזית בדרום עיראק. בשנת 736 ארגנו השיעים בעיר מרד והחזיקו בה עד 740. המרד הונהג על ידי זיד אבן עלי, נכדו של חוסיין וחבר אחר בשבט בנו האשם. צבאות אומיה הצליחו לדכא את המרד בשנת 740, אך המרד עצמו סימל את חוסר השקט בעולם המוסלמי. אבו אל-עבאס התמקד בח'וראסאן, אזור חשוב מבחינה אסטרטגית במזרח איראן. ב-743 פרצה מלחמת אחים בעולם המוסלמי, לאחר מותו של הח'ליף השאם. אבו אל-עבאס, בסיוע השיעים, הח'וארג' ותושבי ח'וראסאן, הוביל את כוחותיו לניצחון על בני אומיה והדיח בסופו של דבר את הח'ליף האחרון לבית אומיה, מרואן השני (אנ'), בשנת 750. במהלך מלחמת האחים, נפוצו בקרב חלק מהשיעים אמונות אפוקליפטיות-משיחיות, לפיהן אבו אל-עבאס הוא המהדי. בספרות המוסלמית של תקופה זו קיימים חישובי קצים שונים, לפיהן המלחמה היא הקרב הסופי בין הטוב לרע, ולראיה, בית אומיה נלחם תחת דגלים בצבע הלבן, צבע האבל בתרבות הפרסית, בעוד שבית עבאס נלחם תחת דגלים שחורים. על מנת לבסס את שלטונו ולמנוע תפיסת כוח מחודשת של בית אומיה, הזמין אבו אל-עבאס את כל החברים הנותרים בבית אומיה לארוחת ערב, שבמהלכה הכה את כולם למוות. אירוע זה הקנה לו את הכינוי "א-ספאח" – שופך הדם. בן שושלת אומיה היחיד ששרד את המתקפה, עבד א-רחמן הראשון, נמלט לאל-אנדלוס, ושם המשיך את השושלת ל-300 שנים נוספות. אחרי הניצחון על בית אומיה, עסק אבו אל-עבאס בעיקר בייצוב שלטונו ובניית הח'ליפות. למרות כינויו ומדיניותו כלפי בני אומיה, מדיניותו באופן כללי הייתה מאופיינת בסובלנות ופתיחות יחסית כלפי מיעוטים – יהודים, נסטוריאנים ופרסים היו מיוצגים בממשלו. אל-עבאס עודד חינוך ונייר הגיע לאימפריה האסלאמית בתקופתו. סדנאות ייצור הנייר הראשונות הוקמו בסמרקנד ועבדו בהן סינים אשר נלקחו כשבויים בקרב טלס. מדיניות מהפכנית זו של אבו אל-עבאס הגיעה גם לצבאו. בניגוד למדיניותם של בני אומיה, אל-עבאס התיר (ואף עודד) את גיוסם של לא-מוסלמים ולא-ערבים לצבא. אחד ממפקדי צבאו החשובים היה אבו מוסלים, פרסי ובן לאב מאמין זורואסטרי, ששירת בצבאו עד 755. עם זאת, השיעים, אשר תלו בו תקוות משיחיות וקיוו כי ימנה את האמאם לח'ליף, נחלו אכזבה צפויה. תומכי אבו אל-עבאס בין השיעים חשו מבודדים. א-ספאח מת מאבעבועות שחורות בשנת 754. אחיו, אל-מנצור, ירש את הח'ליפות. מדיה וקבצים בנושא א-ספאח בוויקישיתוף א-ספאח, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ראפלה (מחוז)

מחוז ראפלה (באסטונית: Rapla maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה. הוא ממוקם בחלקה המערבי של המדינה וגובל במחוז יארבה במזרח, מחוז פרנו בדרום, מחוז לאנה במערב ומחוז האריו בצפון. למחוז אין מוצא אל הים. הוא ידוע בעיקר במחצבים העשירים שלו, אשר כוללים בין השאר גיר, דולומיט, כבול וחרסית. עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 10 נפות כפריות. בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז 2004 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי תוניס בלנק. המחוז מפוצל ל-4נפות כפריות (vallad): מריימה קוהילה קכטנה ראפלה נפות כפריות לשעבר: ראפלה (Rapla) יורו (Juuru) ירבקאנדי (Järvakandi) קאיו (Kaiu) קכטנה (Kehtna) קוהילה (Kohila) קרו (Käru) מריימה (Märjamaa) ראייקילה (Raiküla) ויגאלה (Vigala) מדיה וקבצים בנושא ראפלה בוויקישיתוף אוכלוסייה לפי מין, השתייכות לאומית אתנית ומחוז ב-1 בינואר, סטטיסטיקות אסטוניה.
פוסט-פאנק (Punk)

פוסט-פאנק (אנגלית: Post-punk; נקרא במקור ניו מיוזיק, באנגלית: New musick) הוא ז'אנר מוזיקלי פופולרי שהושפע מהפאנק והיווה בעצם את ה"גלגול הבא" שלו. הוא החל את דרכו בתחילת שנות ה-80, לאחר פריצת הפאנק לתרבות הפופולרית בסוף שנות ה-70. הפאנק החל את דרכו בשנות ה-70, עם להקות כמו הסקס פיסטולס, הקלאש, הראמונס ועוד, והוא אופיין בליריקה זועמת ואגרסיבית בנושאים פוליטיים וחברתיים על רקע של מוזיקת רוק מהירה אך בסיסית. לקראת סוף שנות ה-70 התפתח הז'אנר לכיוונים קצת שונים, ולהקות שונות החלו לחפש את הקול האישי שלהן בניסיון להפוך את המוזיקה ליותר אקספרימנטלית ואת הליריקה ליותר אישית ומורכבת. הפוסט פאנק החל להתבסס על תדמית קודרת יותר ומורכבת יותר, עם השפעות מאמנות וקולנוע, וגם מז'אנרים מוזיקליים שונים כמו דאב, רוק, וקראוטרוק. בין להקות הפוסט-פאנק המובילות שקמו באותה תקופה ניתן למנות את ג'וי דיוויז'ן, באוהאוס, סוזי והבנשיז, PIL, סיסטרס אוף מרסי, הקיור, וייר, The Fall ועוד. למרות שרוב הלהקות קמו באנגליה, שם היה מרכז העניין המוזיקלי בסצנה הזו, ישנן עוד להקות חשובות שקמו מחוץ לאנגליה כמו U2 האירים, הסקר דו האמריקאים, וניק קייב האוסטרלי שהחל את דרכו בלהקת ה-Birthday Party. להקות רבות נמנעו מאותו סאונד ראשוני ובועט והופעה מרדנית של הפאנק בשנות ה-70. את סיכות הביטחון וצבעי השיער החליפו בגדים כהים וגישה אמנותית. חלק מהלהקות שנחשבו לפוסט פאנק נחשבו מאוחר יותר לחלוצות של ז'אנרים אחרים, כמו הקיור וסוזי אנד דה בנשיז שאופיינו בהופעה אפלה וליריקה עגמומית ונחשבו לחלוצי הרוק גותי, או להקות כמו U2 ו-R.E.M שלקראת שנות ה-80 ותחילת ה-90 התקרבו אט אט אל המיינסטרים. עם זאת, בשנות האלפיים זכה הפוסט-פאנק לעדנה כאשר גל של להקות אינדי שטף את סצנת המוזיקה, עם השפעות בוטות מהפוסט-פאנק המקורי ורוק אלטרנטיבי. להקות כמו פרנץ פרדיננד, אינטרפול, הסטרוקס ועוד הפכו ללהקות הרוק הבולטות של התקופה כאשר ניתן לשמוע את ההשפעה בליריקה, בהופעה ובסאונד עצמו. בישראל ובעיקר בחיפה ובתל אביב, פעלה סצנה פעילה מאוד של פוסט פאנק, שרובה הייתה מתכנסת במועדון הפינגוין. להקות בריטיות כמו באוהאוס וסוזי והבאנשיז (עם רוברט סמית' מהקיור בתור גיטריסט) הופיעו בתל אביב וכמו כן, להקות ישראלית ניסו את מזלן בבלגיה ובאנגליה ברמות הצלחות שונות. אחת מלהקות הפוסט פאנק הראשונות בישראל הייתה מינימל קומפקט, אשר הונהגה על ידי רמי פורטיס, שבעצמו הוציא ב-1978 את אלבום הבכורה הפאנקיסטי "פלונטר". סגנונה של הלהקה, שפעלה בשנות השמונים בעיקר באירופה, הוא רוק אלטרנטיבי עם נגיעות של פוסט פאנק. להקת בולטת נוספת הייתה סיאם שכלל את הדר גולדמן וג'ף שפירו להקת הקליק ניגנה בתחילת דרכה פוסט פאנק, ואלבום הבכורה שלה "אמא אני לא רוצה להיגמל" הוא בסגנון זה. ב-1986 פרצה להקת אפור גשום, אשר הונהגה על ידי המוזיקאית מיכל ספיר (נכדתו של פנחס ספיר) ואז הייתה עדיין צמד, עם הלהיט "מקום אחר", שנכלל בהמשך בקלטת "פברואר" שיצאה ב-1989. חלק מיצירתו המוקדמת של ערן צור, עם להקות טאטו וכרמלה גרוס ואגנר מכיל אלמנטים מהפוסט פאנק. הרכבים ואמנים נוספים שפעלו בישראל והייתה להם זיקה לז'אנר הם הרידינג ג', ניקי והפלאש, רפי פרסקי, פלסטיק ונוס, היחידה לטיפול נמרץ, כרומוזום, להקה רטורית עם הסולן יוסי אלפנט, אור כשדים עם הסולן רונן בן-טל ועוד. מוזיקת אינדי רוק אלטרנטיבי רוק גותי ניו וייב מדיה וקבצים בנושא פוסט-פאנק בוויקישיתוף
אנטיוכוס השני

אנטיוכוס השני תאוס ("האל") (יוונית: Ἀντίοχος Β΄ ὁ Θεός‏; 286–246 לפנה"ס) היה מלך האימפריה הסלאוקית בין השנים 261 לפנה"ס ל־246 לפנה"ס לאחר אביו, אנטיוכוס הראשון. אימו הייתה הנסיכה המקדונית סטרטוניס, בתו של דמטריוס פוליוקרטס. אנטיוכוס השני ירש ממלכה במצב מלחמה עם מצרים, שנמשכה לאורך חופי אסיה הקטנה (המלחמה הסורית השנייה). הוא ניסה גם לכבוש שטחים באזור תראקיה (אזור בדרום־מזרח אירופה הכולל את טורקיה האירופאית, צפון־מזרח יוון ודרום בולגריה). במהלך מלחמה זו קיבל את התואר "תאוס" ("אל" ביוונית). בשנת 255 לפנה״ס פרש שליט המחוז (האחשדרפן) בבאקטריה (אזור בפקיסטן וחלק מאיראן), דיודוטוס, ממלכותו של אנטיוכוס והקים את הממלכה היוונית־באקטרית. ממלכה זו התרחבה והפכה לממלכה היוונית־הודית בשנת 180 לפנה״ס. בפַּרתיה (אזור בפרס) הוא הפסיד את מרבית אדמותיו לארסאקֵס, מנהיג נוודים פרתי, בערך בשנת 250 לפנה״ס. לאחר שבמלחמה הסורית הראשונה לא נוצר שינוי מהותי בין האימפריה הסלאוקית למצרים התלמיית, שיתף אנטיוכוס השני פעולה עם אנטיגונוס גונאטס מלך מוקדון, וכן עמים נוספים מאסיה הקטנה ומאיי הים האגאי, כמו רודוס, שרצו לבלום את ההתפשטות של הממלכה התלמית לאורך חופי אסיה הקטנה. במלחמה הסורית השנייה רוב העימותים התרחשו בזירה הימית של הים האגאי. ביבשה, אנטיוכוס השני, הצליח להעתיק את קו הגבול דרומה לאזור בין בירות לצידון. לבסוף בשנת 252 לפני הספירה נחתם הסכם שלום, שכחלק ממנו אנטיוכוס גירש את אשתו לאודיקֵה ונישא לברניקי, בִתו של תלמי השני. הסכם זה לא החזיק מעמד בגלל מאבקי החצר באימפריה הסלאוקית. אנטיוכוס השני מת במסתוריות בזמן ביקור באחוזה של אשתו הראשונה, לאודקי. היא במהרה הכריזה על בנה סלאוקוס השני, למלך על אסיה הקטנה, וכן היא שכנעה את אנשי החצר באנטיוכיה להרוג את ברינקה ואת בנה הקטן וּלהכתיר את בנה סלאוקוס השני כמלך האימפריה הסלאוקית, אירועים אלו הביאו לִפרוץ המלחמה הלאודיקית. מדיה וקבצים בנושא אנטיוכוס השני בוויקישיתוף אנטיוכוס השני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)