laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אודילון רדון

אודילון רדון (בצרפתית: Odilon Redon; ‏22 באפריל 1840 – 6 ביולי 1916) היה צייר, רשם, גרפיקאי וסופר צרפתי. עד 1878, עסק בעיקר בציורי נוף בצבע שמן. אז עבר לציור בפחם וליתוגרפיה. התעניינותו התמקדה בדיון במציאות מול הדמיון, והבעה של המיסטי והסימבולי. בתחילת המאה ה-20, היה קשור לתנועת הנאביס. רדון נולד למשפחה אמידה בבורדו שבחבל אקיטן בצרפת. אביו היה סוחר עבדים. כבר בילדותו החל רדון לצייר, ובגיל 10 זכה בבית הספר בפרס על ציוריו. בגיל 15 החל ללמוד רישום, אך אביו חפץ שילמד אדריכלות ולכן פנה רדון לבית ספר לאדריכלות בפריז, אך נכשל בבחינות הקבלה. במקום זאת החל ללמוד ציור אצל ז'אן-לאון ז'רום. במקביל החל לעסוק בפיסול. בשנת 1870 גויס לצבא הצרפתי ונלחם במלחמת צרפת-פרוסיה. בתום המלחמה עבר רדון לפריז, שם התמקדה יצירתו ברישום בפחם. אט אט החל להתפרסם, ובמיוחד זכה להכרה כאשר בשנת 1884 פורסם רומן בשם À rebours, שהציג אריסטוקרט עשיר שאסף את יצירותיו של רדון. בשנת 1889 הזמין הברון רוברט דה דומסי את רדון לקשט את חדר האוכל של טירתו. ציורים אלו היו מופשטים הרבה יותר מיצירותיו הקודמות של רדון, והיוו את נקודת המעבר של רדון מציור ריאליסטי למופשט. חלקם נמצאים כיום במוזיאון ד'אורסה בצרפת. בנוסף הזמין דומסי את רדון לצייר דיוקנאות של אשתו ובנו. בשנת 1903 הוענק לרדון אות לגיון הכבוד של צרפת. בשנת 1913 הוצגו יצירותיו בתערוכה הבינלאומית האמריקאית לאמנות מודרנית בניו יורק, שיקגו ובוסטון. רדון נפטר ב-6 ביולי 1916. אודילון רדון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אודילון רדון, באתר MusicBrainz (באנגלית) אודילון רדון, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ציירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מישל רו

מישל רו (בצרפתית: Michel Roux;‏ 19 באפריל 1941 – 12 במרץ 2020) היה שף ומסעדן צרפתי, שעבד בבריטניה. רו נולד בכפר שבחבל בורגון ואחרי מלחמת העולם השנייה, עבר עם משפחתו לפריז, שם הקימו שרקוטרי (מעדניית בשרים). בהיותו בן ארבע עשרה הוא נעשה פטיסייה (שף קינוחים), ואחרי כן הלך בעקבות אחיו הבכור אלברט לעבוד בפריז כשף. כשאלברט עבר ללונדון, מישל נסע בעקבותיו, וב-1967 הם פתחו את מסעדתם הראשונה, "לה גאברוש", שהייתה למסעדה הראשונה בבריטניה שזכתה בכוכב, שני כוכבים ושלושה כוכבים במדריך מישלן האדום. ב-1972 הם פתחו את "ווטרסייד אין" בבריי, ברקשייר, שזכתה אף היא בשלושה כוכבים במדריך המישלן. מישל זכה בפרס Meilleur Ouvrier de France לשף מאפים ב-1976 ונבחר לחבר במסדר האימפריה הבריטית לצד אחיו אלברט ב-2002 והוא היה זוכהו של פרס ניו יורק למצוינות של המרכז הבינלאומי (The International Center in New York's Award of Excellence). במשאל בבריטניה שביצע כתב העת לאירוח Caterer and Hotelkeeper ב-2003, נבחרו מישל ואחיו אלברט כשפים המשפיעים ביותר בבריטניה. אלן רו, בנו של מישל רו, מנהל כעת את ווטרסייד אין בבריי. את מסעדת לה גברוש מנהל כיום מישל רו הבן, בנו של אלברט רו. "ווטרסייד אין" היא מסעדה השוכנת בבית מלון בוטיק המשתייך לרשת רלה א שאטו שגם הוא היה בבעלות רו והיא מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך המישלן. לה גברוש מחזיקה בשני כוכבים במדריך המישלן ונכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם. האחים אלברט ומישל רו זכו בפרס על מפעל חיים ממדריך 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2006. מישל רו נפטר ב-12 במרץ 2020. The Roux Brothers on Patisserie: Recipes and Ideas for Pastries and Desserts from the Master Chefs of the Celebrated Waterside Inn and Le Gavroche Restaurants, Little, Brown & Company, 1993. French Country Cooking (with Albert Roux), Bracken Books, 1994. Life Is a Menu: Reminiscences and Recipes from a Master Chef, (אוטוביוגרפיה) Trafalgar Square, 2001. Michel Roux's Finest Desserts, Rizzoli, 2001. Michel Roux: New Creative Techniques from a French Master Chef, Rizzoli, 2003. Only the Best: The Art of Cooking with a Master Chef, Quadrille, 2004. Desserts: Ten Recipes, Orion Publishing, 2004. Eggs (with Martin Brigdale), Wiley, 2006. Pastry: Savory and Sweet, Wiley, 2009. Michel Roux Sauces: Revised and Updated Edition, Rizzoli, 2010. מסעדת "ווטרסייד אין" באתר dininginfrance מסעדת "לה גאברוש" באתר dininginfrance רחל קוק, "אני אוהב סופלה, זה מזכיר לי שדיים של אשה", האובזרבר, 11 ביולי 2004 דיוקן של מישל ואלברט רו, caterersearch.com‏, 12 במאי 2005 מישל רו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מסעדת לה גברוש במדריך השולחנות הגדולים בעולם פרס על מפעל חיים לאלברט ומישל רו ממדריך 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2006 שי שגב, השף הצרפתי מישל רו הלך לעולמו, באתר ynet, 12 במרץ 2020
ברנאר פאקו

בֶּרְנָאר פָּאקוֹ (בצרפתית: Bernard Pacaud; נולד ב-29 בספטמבר 1947) הוא השף והבעלים של מסעדת "ל'אמברוזי" בפלאס דה ווז', שלה שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום מאז שנת 1986 ועד היום (2011). ברנאר פאקו נולד בליון שבצרפת, גדל בבית יתומים והתלמד במסעדתה המפורסמת של אז'ני בראזייה. הוא עבד לעבוד במסעדה הפריזאית "Mediterranean" ואז הצטרף כסגן שף למסעדת "La Coquille" ב-1973 והמשיך ועבד אצל קלוד פרו. ב-1981 הוא פתח את מסעדת "ל'אמברוזי" ברחוב בייבר ברובע החמישי של פריז. הוא זכה בכוכב ראשון במדריך מישלן בשנת 1982, כוכב שני ב-1984 וכוכב שלישי ב-1986. ב-1986 העביר פאקו את מסעדתו "ל'אמברוזי" לפלאס דה ווז' ברובע הרביעי של פריז. מדריך גו מיו הכתיר אותו כ"אחד משמונת טבחי המילניום". המסעדה נבחרה כ-16 בטיבה בעולם במשאל מדריך 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2002. נבחרה כ-23 בטיבה בעולם באותו משאל בשנת 2007. L'Ambroisie : les secrets de cuisine de Bernard Pacaud - DVD par Bernard Pacaud 1989 : L'ambroisie, Place Des Vosges À Paris par Bernard Pacaud - Éditions Robert Laffont אביטל ענבר, תענוגות פאריס, הוצאת בבל, 2003, עמ' 145-144. אתר מסעדת ל'אמברוזי (אורכב 10.09.2010 בארכיון Wayback Machine) מסעדת ל'אמברוזי באתר dininginfrance מסעדת "ל'אמברוזי" במקום ה-16 בעולם לפי משאל חמישים המסעדות הטובות בעולם לשנת 2002 מסעדת "ל'אמברוזי" במקום ה-23 בעולם לפי משאל חמישים המסעדות הטובות בעולם לשנת 2007
חפת

חֵפֶת הוא שמו של קצה השרוול (שלרוב מגולגל כלפי מעלה) בבגדים בעלי שרוול ארוך. ישנם עיצובים שונים של חפתי שרוולים. כפתור חפת (אנ') הוא תכשיט הנענד על חפת של חולצה מכופתרת ומשמש להצרת פתח השרוול, כמעין כפתור. כפתורי החפתים נענדים על חפתים ייעודיים, שלהם חורים לכפתורים בשני צדי השרוול אך ללא כפתור. כפתור החפת אינו מחובר לדש השרוול, אלא נפרד ממנו. מדיה וקבצים בנושא חפת בוויקישיתוף יעל בן ישראל, ‏אין עניבה או בלייזר? החפתים יחפו, באתר גלובס, 12 בפברואר 2012 שחר רבן, חפתים ברוח הקמה סוטרה - או בצבעי כחול לבן, באתר ynet, 8 במרץ 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יום המורים העולמי

יום המורים העולמי מתקיים ב-5 באוקטובר מדי שנה, מאז שנת 1994, לציון פועלם של ארגוני המורים ברחבי עולם וכהוקרה למורים עצמם. מטרת היום היא לגייס תמיכה במורים ולהבטיח כי מורים ימשיכו לספק את צורכי החינוך של דורות בעתיד. הרעיון של ציון יום המורה התפתח במקביל במדינות רבות לאורך המאה ה-20. במרבית המקרים התאריך הנבחר מסמל אירוע משמעותי הקשור לדמות או אירוע מרכזיים בעולם החינוך. זוהי גם הסיבה המרכזית לכך שיום זה מצוין במדינות שונות בתאריכים שונים. בארגנטינה נקבע יום המורה (Domingo Faustino Sarmiento) ביום אזכרתו של נשיאה השביעי של המדינה, אשר תרם רבות להתפתחות החינוך הציבורי בה. בהודו נקבע יום המורה בתאריך הולדתו של ד"ר סרבהלי רדהקרישנן, נשיאה השני של הודו. בשנת 1994 הציע אונסק"ו את 5 באוקטובר כיום המורה הבינלאומי, לצד פרסום מסמך המלצות בנושא מעמד המורה. מסמך זה מאגד את זכויות וחובות המורים, תקנים בינלאומיים להכשרת מורים, תנאי העסקה ועוד. המסמך קרא לקובעי מדיניות לשתף מורים בהחלטות חינוכיות, רפורמות ועיצוב מערכות החינוך בכל מדינה, במטרה לקדם הוראה איכותית. המסמך והמלצותיו אומצו על ידי ארגון העבודה הבינלאומי של האו"ם (ILO) המייצג 183 מדינות ברחבי העולם, ובשנת 1997 פרסם אונסק"ו מסמך המשך השם דגש על מעמד המורה וההוראה בבתי ספר העל-יסודיים. על פי ארגון אונסק"ו, יום המורים העולמי מבטא פעולה סמלית משמעותית לקידום המודעות, ההבנה וההערכה הקיימת לתרומה החיונית שמעלים מורים לחינוך ולהתפתחות. ארגון Education International, שהוא פדרציה עולמית של ארגוני המורים, המייצג את בעלי מקצוע ההוראה בעולם, מקדם את ציונו של יום המורים העולמי ברחבי תבל. יום המורים העולמי נחגג בלמעלה מ-100 אומות בעולם. בעומאן, סוריה, מצרים, לוב, קטר, בחריין, איחוד האמירויות הערביות, תימן, תוניסיה, ירדן, ערב הסעודית, אלג'יריה, מרוקו ועוד כמה מדינות ערביות מצוין יום המורים ב-5 באוקטובר. במדינות אחדות מצוין יום המורה במועד משלהן. בישראל מצוין יום המורה בכ"ג בכסלו. יום המורה מדיה וקבצים בנושא יום המורים העולמי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יום המורים העולמי (בספרדית) אתר האינטרנט הרשמי של יום המורים העולמי (באנגלית) יום המורים העולמי באתר ארגון אונסק"ו (באנגלית) יום המורים העולמי באתר ארגון Education International (באנגלית)
Israel Exploration Journal

Israel Exploration Journal (בעברית: כתב עת לחקר ישראל) הוא כתב עת ללא כוונות רווח היוצא לאור על ידי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה פעמיים בשנה, החל משנת 1950. כתב העת עוסק במחקר ארכאולוגי בארץ ישראל, וכן בנושאים הקשורים להיסטוריה וגאוגרפיה. עורכיו הם שמואל אחיטוב, זאב וייס ואהרן מאיר. אתר האינטרנט הרשמי של Israel Exploration Journal (באנגלית) דף הבית של החברה לחקירת ארץ ישראל ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חטאת העוף

חטאת העוף הוא אחד מסוגי קרבן חטאת שהוקרב בבית המקדש. הקורבן מובא ככפרה על חטאים שונים. ייחודו הוא באופן השחיטה - מליקה - מהעורף ולא מהצוואר, בציפורן הכהן ולא סכין כלי שרת, לאחר המליקה יש לעשות "מיצוי" - הצמדת גוף העוף אל המזבח כך שכל דמו ימצה וירד אל יסוד המזבח. וְאִם לֹא תַגִּיע יָדוֹ דֵּי שֶׂה וְהֵבִיא אֶת אֲשָׁמוֹ אֲשֶׁר חָטָא שְׁתֵּי תֹרִים אוֹ שְׁנֵי בְנֵי יוֹנָה לַ-ה' אֶחָד לְחַטָּאת וְאֶחָד לְעֹלָה. וְהֵבִיא אֹתָם אֶל הַכֹּהֵן וְהִקְרִיב אֶת אֲשֶׁר לַחַטָּאת רִאשׁוֹנָה וּמָלַק אֶת רֹאשׁוֹ מִמּוּל עָרְפּוֹ וְלֹא יַבְדִּיל. וְהִזָּה מִדַּם הַחַטָּאת עַל קִיר הַמִּזְבֵּחַ וְהַנִּשְׁאָר בַּדָּם יִמָּצֵה אֶל יְסוֹד הַמִּזְבֵּחַ חַטָּאת הוּא. וְאֶת הַשֵּׁנִי יַעֲשֶׂה עֹלָה כַּמִּשְׁפָּט וְכִפֶּר עָלָיו הַכֹּהֵן מֵחַטָּאתוֹ אֲשֶׁר חָטָא וְנִסְלַח לוֹ. — ספר ויקרא, פרק ה', פסוק ז' חטאת העוף מובאת על ידי הטמאים הזקוקים לקורבן להשלמת טהרתם ("מחוסר כיפורים"), והם: זב, זבה יולדת ומצורע (אם הוא עני, ואין ביכולתו להביא בהמה לחטאת). גם נזיר שנטמא צריך להביא קורבן חטאת העוף לאחר שנטהר והוא מתחיל לספור את ימי נזירותו מחדש. כמו כן, מי שחייב קורבן עולה ויורד (ראו פירוט החטאות החיצוניות) ואין ביכולתו להביא בהמה לחטאת - יביא תחתיה עוף. בכל המקרים הללו חטאת העוף באה בנוסף לעולה, לרוב - אף היא מן העוף (פרט ליולדת עשירה, המביאה בהמה לעולה ועוף לחטאת). חטאת העוף היא סוג אחד של קורבן העוף, וקיים סוג נוסף, עולת העוף. שני הסוגים דומים בכך שהעוף איננו נשחט בסכין מן הצוואר, אלא נמלק בידי הכהן מן העורף. נתינת הדם למזבח נעשית ישירות מגוף העוף אל המזבח, ולא באמצעות כלי ("מזרק") לקבלת הדם. כמו כן, בשני סוגי העוף אין סמיכה. ההבדל המרכזי בין חטאת העוף לעולת העוף הוא בייעודו של הקורבן: חטאת העוף נאכלת על ידי הכהנים, והמזבח איננו מקבל דבר מבשרה, אלא רק את הדם. לעומת זאת עולת העוף נשרפת ("מוקטרת") כליל על גבי המזבח. קיימים הבדלים בפרטים נוספים: מליקת חטאת העוף יכולה להעשות בכל מקום במזבח, ואילו עולת העוף נעשית רק בחציו העליון. המליקה עצמה נעשית בחטאת העוף על ידי חיתוך קנה הנשימה או הוושט, ואסור להבדיל, כאשר לפי הרמב"ם הכוונה להפריד את הראש מהגוף לפני הזאת הדם, ולפי רש"י אסור לחתוך את שני הסימנים לפני הזאת הדם. בעולה, לעומת זאת, חייב להבדיל לפני הזאת הדם. דם החטאת ניתן למזבח בחציו התחתון, בפינה הדרום מערבית של המזבח. לעומת זאת דם העולה ניתן בחציו העליון. שיטת הנתינה למזבח היא: תחילה התזה ("הזאה") מגוף העוף אל המזבח, ולאחר מכן סחיטה ("מיצוי") של דם העוף. מאחר שהעוף אינו נשחט, אלא נמלק, למעשה מבחינת הלכות הכשרות המקובלות הוא נבלה, האסורה באכילה, ואף מטמאת את האוכל אותה. לפיכך, הדין שכהנים אוכלים את בשר החטאת הוא חידוש מיוחד, שקורבן שנמלק כהלכתו איננו נבלה ואיננו מטמא. זאת, בתנאי שאכן יש ודאות שזהו קורבן חטאת. כאשר יש ספק לגבי החיוב בקורבן חטאת, יש להביא את קורבן החטאת ולהקריב את דמו כרגיל, אך מחמת הספק אסור לאכול ממנו. דין זה נקרא "חטאת העוף הבאה על הספק". מידע על חטאת העוף בקטלוג הספרייה הלאומית משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות מעשה הקרבנות, פרק ז', הלכה ו' תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף כ"ה, עמוד ב'
הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב

הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב על שם יהודה נפתלי הם גנים בוטניים באוניברסיטת תל אביב שברמת אביב שזכו לחסות האוניברסיטאית על חשבון הגן הבוטני בשכונת אבו כביר. הגנים הוקמו בשנת 1973, בניהולו של פרופ' יעקב גליל, בראש רכס הכורכר הצופה כיום אל נתיבי איילון, כמורשתו של הבוטנאי נח נפתולסקי. הגנים משתרעים על-פני שטח של 34 דונם והם מוקדשים להצגת חברות הצומח הים-תיכוני בישראל ומחוצה לה. הגנים הם מרכז להוראה ולמחקר, וגן מקלט למיני צמחים בסכנת הכחדה. בשנת 2019 נקראו הגנים על שמו של התורם יהודה נפתלי. האתר כולל את הגנים הבאים: גן ע"ש נח נפתולסקי לצמחיית ארץ ישראל – זהו הגן הגדול במקום, והוא משתרע על-פני 12 דונם (כמחצית משטח האתר). בגן זה גדלים יותר מ-3,300 מיני צמחים מארץ ישראל, ובנוסף יש בו אוסף של צמחי מים. גן מקלט – מרכז לשימור מינים הנתונים בסכנת הכחדה. גן לצמחייה טרופית – חממה המדמה את תנאי האזור הטרופי ויערות הגשם. גן לצמחי תועלת – הגן מתמקד בגידול תבלינים, סיבים, גומי, צמחים המשמשים לייצור צבע, ובהצגת כלים שונים. גן לצמחי רפואה – הגן מציג צמחים בהם עושה הרפואה העממית שימוש, וכאלה המשמשים בייצור תרופות. גן קקטוסים וסוקולנטים. מעבדה לחקר שורשים ע"ש רסין – המעבדה עוסקת בחקר היבטים שונים בהתפתחות שורשים. הגשר בגנים הבוטניים מראה בגנים קקטוס בגנים מראה בגנים טווס מצוי בגנים הבוטניים הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב עמוס דה-וינטר, 'בבואה מוקטנת של נופי הצומח בארץ ישראל', גנים ירוקים, 79 (2005), 20–24. (על הגנים הבוטניים) מדיה וקבצים בנושא הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב מייסד הגן הבוטני – פרופ' יעקב גליל, באתר של אוניברסיטת תל אביב
שיטת ריב"ב

שיטת ריב"ב הוא חיבור על ספר ההלכות של הרי"ף, מאת רבי יהודה בן ברכיה, בנו של רבי ברכיה הלוי ואחיינו של רבי זרחיה הלוי, בעל ספר המאור. החיבור הודפס לראשונה במהדורת וילנא של התלמוד הבבלי, בשולי גיליון ספרו של הרי"ף. ברשות המדפיסים היה כתב יד מן המאה ה-14 על מסכת ברכות וכמה מסכתות מסדר מועד (יומא, סוכה, ראש השנה, ביצה, תענית, מגילה ומועד קטן), והוא נדפס בשולי פירוש הרי"ף, אך כתב היד שהיה ברשותם אבד ברובו, וכיום שרד ממנו רק הפירוש למסכת ברכות. הרמב"ם מוזכר בספר פעמים רבות, בצירוף הציון ז"ל. מכאן שנתחבר לכל המוקדם בראשית המאה ה-13 (לאחר פטירת הרמב"ם בד'תתקס"ד 1204), עשרות שנים לאחר פטירת הרז"ה, דוד המחבר (ד'תתקמ"ו, 1186). החיבור מבוסס בעיקר על תורת הרז"ה, וכמחצית מן החיבור היא ציטוט מדבריו. ניכר שבידי המחבר הייתה מהדורה מוקדמת של ספר המאור. נוסף על כך המחבר נושא ונותן בסוגיה ובדברי הרי"ף על פי כתבי רבי יצחק אבן גיאת, רב האי גאון ורבנו חננאל, בשילוב פירוש רש"י, וכאמור - הרמב"ם. המחבר מציין גם: "וקיבלתי אני הכותב מפי החכם רבי נתן ז"ל", ומדובר ברבי נתן מטרינקטיל, רבו של הרמב"ן. ספר זה כמעט לא מוזכר בכתבי הקדמונים, כנראה משום שנחשב בעיקר כהעתקה מהרז"ה. לאחר הדפסת החיבור בש"ס וילנא, נעשה שימוש בחיבור זה על ידי פוסקי ההלכה, כדוגמת המשנה ברורה. תא שמע, ישראל, רבי זרחיה בעל המאור ובני חוגו, ירושלים תשנ"ג, באתר אוצר החכמה ישראל תא שמע, "רבי זרחיה הלוי בעל המאור ובני חוגו", ירושלים תשנ"ג, עמ' 17 ברכות יב, ב תא שמע, שם. הוא כותב: "עד כמה שידוע לי לא מצוטט החיבור הזה על ידי הקדמונים", אך יש מובאות ממנו בפירוש תלמיד הרמב"ן למסכתות שונות, ראו "סנהדרי גדולה" על מסכת סנהדרין, חלק ה, מבוא לפירוש תלמיד הרמב"ן, עמ' 49. ביאור הלכה סימן תרלב סעיף ג, שער הציון סימן תקלא סעיף קטן יב, ועוד.
גדליה בסר

גדליה בסר (נולד ב-20 בספטמבר 1939) הוא שחקן, במאי ומנהל תיאטרון ישראלי. בסר נולד בפולין ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לרוסיה מפני הצבא הגרמני. בשנת 1950, כשהוא בן 11, עלתה משפחתו לישראל לאחר נדודים רבים. הוא למד באוניברסיטת תל אביב ובסטודיו למשחק של נולה צ'לטון. בין השאר שיחק בהצגות "דון ז'ואן", "טיול עם ילד", "סוף משחק", "סילבסטר 72", "סטריפטיז אחרון", "ליל העשרים", "המשפט", "גן הדובדבנים", "חפץ" ו"של מי החיים האלה לעזאזל", וכן בסרטים "סוסעץ", "קשר הדבש" (מותחן פוליטי נבואי - תסריט: אריה קרישק, במאי: יעוד לבנון), "אחרי החגים", "טרנזיט" (דני וקסמן) ו"לא לשידור" (שבו שב לשתף פעולה עם יעוד לבנון). בסר ביים הצגות רבות ברחבי ישראל, בהן "אדם" ו"אותלו" (הבימה); "הגולם" ו"פנטסיה לפסנתר" (הקאמרי); "נפש יהודי", "גטו", "טרטיף" ו"פלשתינאית" (חיפה). כמו כן היה מנהלו האמנותי של תיאטרון חיפה בשיתוף עם המחזאי יהושע סובול, וכן היה במאי הבית של התיאטרון בשנים 1984–1988. בסר היה מיוזמי הקמת תיאטרון אנסמבל הרצליה, ועם פתיחתו בספטמבר 2000 שימש כמנהלו הראשון. שם גם ביים את ההצגות "כוונות טובות", "משחק נישואין", "תנינים", "להגיד מותר הכל", "גברת קליין", "כל נדרי" ו"אהבה וזעם". ביולי 2007 פרש מהתפקיד עקב מחסור בתקציב. בסר גר בהרצליה. היה נשוי לזמן קצר למשוררת והמחזאית, דליה הרץ. לאחר מכן לשחקנית רחל דובסון וכיום נשוי לשחקנית לאורה ריבלין. להם שני בנים, שאול בסר, יוצר וזמר, ודניאל בסר. אחיו הבכור היה יעקב בסר - משורר, מייסד ועורך ראשי של "עתון 77". לפני כמה שנים לקה במחלה ניוונית חשוכת מרפא, כפי שחשפה ריבלין רעייתו. גדליה בסר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית גדליה בסר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גדליה בסר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי גדליה בסר, באתר ספר הקולנוע הישראלי גדליה בסר, בארכיון הבימה גדליה בסר, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים גדליה בסר, באתר "הבמה" ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלכס קוסטיץ'

אלכס קוסטיץ' (באנגלית: Alex G. Kostich; נולד ב-1970) הוא שחיין עבר אמריקאי. אלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים, בעל שלוש מדליות זהב (אינדיאנפוליס 1987 והאוונה 1991) במשחים ל-400 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי. קוסטיץ' למד בתיכון בקינגהאם בראון וניקולס שבקיימברידג', מסצ'וסטס. הוא בוגר אוניברסיטת סטנפורד. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה, בשנת 1987 זכה קוסטיץ' במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:20.90 דקות. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בהוואנה, קובה, בשנת 1991 זכה קוסטיץ' בשתי מדליות זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:21.36 דקות והגן על תוארו ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:23.96 דקות. קוסטיץ' הוא הומוסקסואל מוצהר, השתתף וזכה במספר תחרויות של הגיי גיימס. כמו כן הוא מחזיק בשיאי התחרות. הוא ממשיך להשתתף בתחרויות שחייה למסטרס, בעיקר שחייה במים פתוחים ושחייה למרחקים ארוכים ומחזיק בשיאים אמריקאים למסטרס. שחייני ארצות הברית למסטרס PAN AMERICAN GAMES - SWIMMING AND DIVING, באתר gbrathletics ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אהרון גלעדי

אהרון גלעדי ( 7 יולי 1907– 28 ינואר 1993) היה צייר ישראלי. גלעדי נולד בשם ארון חיימוביץ' גולודץ (Голодец Арон Хаимович) בהומל (כיום בבלארוס). בין השנים 1923–1926 הוא למד ציור באקדמיה לאמנות בפטרוגרד. הוא היה פעיל בתנועת השומר הצעיר ועקב כך נעצר בשנת 1926, ישב בכלא שמונה חודשים והוגלה לסיביר. עת השתחרר בשנת 1929 הצטרף לגרעין של השומר הצעיר ועלה לארץ ישראל. תחילה שהה עם הגרעין בקבוצת כנרת ובשנת 1932 הקים עם הגרעין את קיבוץ אפיקים. בקיבוץ הוא עבד ככל שאר החברים בעבודות כפיים, ושימש כטייח, בנאי וצבע. בקיבוץ הכיר את דבורה לבית סטיפלמן, שנולדה ברוסיה ועלתה לארץ ישראל במסגרת "החלוץ" מארצות הברית. השניים נישאו בשנת 1934 ונולדו להם שלושה בנים. הבן הבכור נפטר ממחלה בגיל 6. את הסטודיו בקיבוץ בנה בעידודו של חיים אתר ואת ציוריו היה עושה בערב עם סיום העבודה. בשנת 1947 עזב את הקיבוץ ועבר לגור בכפר סבא, שם עבד כטייח. משם נדדה המשפחה לתל אביב ולבסוף בשנת 1955 עבר להתגורר בחולון, בבית אהרון גלעדי. בנוסף, החזיק בסטודיו בצפת. משנת 1955 החל להציג בגלריות באירופה ובארצות הברית. גלעדי הציג 3 תערוכות יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב (1939, 1956, 1958). שלושה תבליטים שיצר לחזית הגלריה בשנת 1969 (אז כבר נקראה בשם "גלריה עידן") עדיין מוצבים במקומם ברחוב פרישמן 19 בתל אביב. הוא השתתף בשנת 1957 בביאנלה לאמנות בסאו פאולו. היה חבר בקבוצת אופקים חדשים. הוא זכה פעמיים בפרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, בשנים 1948 ו-1954. בשנת 1960 זכה בפרס ההסתדרות. גלעדי מוזכר בספר הביתה של אסף ענברי. אהרון גלעדי נטמן לבקשתו בקיבוץ אפיקים. הותיר אחריו את רעייתו, שני בנים - ישראל ואילן ונכדים. בשנת 1997 נערכה לזכרו תערוכת רטרוספקטיבה במשכן לאמנות בחולון. טעם ראשונים: דגניה א' יובל השבעים: ציורים, ביחד עם נחום גוטמן, הוצאת דגניה א', 1981. מדיה וקבצים בנושא אהרון גלעדי בוויקישיתוף אהרון גלעדי, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל מידע ותמונות אהרון גלעדי (1907–1993) בגלריה טל ביוגרפיה ורשימת תערוכות של הצייר אהרון גלעדי באתר Art Pane מידע לאספנים אודות אהרון גלעדי, באתר עסקי אמנות אהרן גלעדי (1907-1993), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הביאנלה לאמנות בסאו פאולו

הביאנלה לאמנות בסאו פאולו (בפורטוגזית: Bienal de São Paulo) היא ביאנלה עכשווית בינלאומית הנערכת בסאו פאולו מדי שנתיים, החל משנת 1951. היא הביאנלה השנייה בותק אחרי הביאנלה של ונציה שנוסדה בשנת 1895. הביאנלה נוסדה על ידי התעשיין האיטלקי-ברזילאי סיסילו מטרצו. משנת 1957 היא נערכת באולם תצוגה שתוכנן על ידי אוסקר נימאייר וגודלו כ-30,000 מטרים מרובעים. בשנת 2010 נערכה הביאנלה ה-29 במספר. מדיה וקבצים בנושא הביאנלה לאמנות בסאו פאולו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הביאנלה לאמנות בסאו פאולו הביאנלה לאמנות בסאו פאולו, ברשת החברתית פייסבוק הביאנלה לאמנות בסאו פאולו, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נלסון אולדריץ'

נלסון וילמרת אולדריץ' (באנגלית: Nelson Wilmarth Aldrich; ‏ 6 בנובמבר 1841 - 16 באפריל 1915) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי בולט בתחילת המאה ה-20. כיהן כסנאטור במשך 30 שנה, עמד בראש ועדת הכספים של הסנאט, והיה אחד האנשים החזקים בסנאט, במפלגה הרפובליקנית, ובחיי הכלכלה של ארצות הברית. נולד וגדל ברוד איילנד. החל את דרכו כפקיד בחברה להפצת מוצרי מזון במדינה, עד שהפך לשותף בה. ב-1866 נישא לאביגייל פירס טרומן, אישה בעלת ממון וייחוס משפחתי, ולהם נולדו עשרה ילדים. הוא החל את הקריירה הפוליטית בעיריית פרובידנס ובבית הנבחרים של רוד איילנד ואף כיהן כיושב הראש שלו. ב-1878 נבחר בתמיכת הממסד הרפובליקני של רוד איילנד לחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, וב-1881, עם מותו של הסנאטור אמברוז ברנסייד, נבחר על ידי בית המחוקקים של רוד איילנד לייצג את המדינה בסנאט - תפקיד בו החזיק כמעט 30 שנה. בסנאט בלט בכהונתו בוועדת הכספים, שבראשה עמד מ-1899 ועד לפרישתו מהסנאט. הוא ייצג את האינטרסים של בעלי ההון הגדולים, שלחלקם אף היה קשור בקשר משפחתי - בתו אבי נישאה ב-1901 לג'ון ד. רוקפלר, הבן, בנו של איל הנפט ג'ון ד. רוקפלר. הוא תמך במדיניות פרוטקציוניסטית של מכסי מגן גבוהים. הוא הפך לסמל לקשרי הון-שלטון, ולמטרה להתקפות בעיתונות התקופה. בעקבות המשבר הכלכלי של 1907, יזם ב-1908 את חוק אולדריץ'-ורילנד. החוק ייסד את "הוועדה המוניטרית הלאומית", שנועדה לבדוק כיצד מתנהלים בנקים מרכזיים בעולם, ולנסות ליישם זאת בארצות הברית. אולדריץ' עצמו עמד בראש הוועדה, שבעקבות המלצותיה הוקם ב-1913 הבנק הפדרלי. הוא נפטר ב-1915 בניו יורק ונקבר ברוד איילנד. נכדו, שנקרא על שמו, נלסון אולדריץ' רוקפלר היה סגן נשיא ארצות הברית ומושל ניו יורק. מדיה וקבצים בנושא נלסון אולדריץ' בוויקישיתוף נלסון אולדריץ', באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) נלסון אולדריץ', באתר "Find a Grave" (באנגלית) נלסון אולדריץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לינקולן סטפנס, Rhode Island: A State For Sale פורסם במקור ב- "McClure's Magazine" ב-1904 דייוויד גראהם פיליפס, The Treason of the Senate: Aldrich, The Head of It Al, פורסם במקור במגזין קוסמופוליטן במרץ 1906
מלוח

האם התכוונתם ל... מלוח (טעם) – אחד מחמשת הטעמים, ראו טעם#מלוח מלוח (כימיה) – שרמת מליחותו גבוהה, כלומר שמכיל הרבה מלח (כימיה) מלוח (צמח) – סוג שיח בעל עלים מלוחים מלוח קיפח – מין המלוח הנפוץ בארץ ישראל באיות דומה מלווח – מלאווח, מאכל תימני מבצק מטוגן מלח (פירושונים)
מיכאיל נעימה

מיכאיל נֻעָיְמָה (בערבית: ميخائيل نعيمة, 1889 – 1988) היה סופר ומשורר לבנוני. נעימה נולד ב-1889 בלבנון. הוא למד במכללה בנצרת ולאחר מכן המשיך ללמוד בסמינר תאולוגי בפולטבה, אוקראינה. לאחר שעבר לארצות הברית ב-1911 הוא השלים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת וושינגטון. עם סיום לימודיו עבר מיכאיל נעימה לניו יורק ויחד עם ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן וכותבים אחרים מלבנון וסוריה, הקים אגודת סופרים בשם "אגודת העט" כחלק מתנועה הספרותית אל-מהג'ר. נעימה שימש כסגן מזכיר האגודה וג'ובראן כיו"ר. ב-1932 נעימה חזר ללבנון, שם נשאר עד למותו ב-1988, בגיל 98. נעימה היה כותב פורה ולו עשרות רבות של יצירות, בהם סיפורים קצרים, שירה, אוטוביוגרפיה ועוד. أحاديث مع الصحافة أكابر ابعد من موسكو و من واشنطن الآباء والبنون أبو بطة الأوثان البيادر الغربال المراحل النور و الديجور اليوم الأخير ايوب مرداد دروب في مهب الريح جبران خليل جبران همس الجفون هوامش كان ما كان كرم على درب لقاء من وحي المسيح مذكرات الأرقش نجوى الغروب سبعون صوت العالم ومضات يا ابن آدم הדיפלובנק (ميخائيل نعيمة " البنكاروليا", בתרגום יהודה שנהב-שהרבני) מטעם, גיליון 21, 2010 עמ' 94-98. אבו בטה, (ميخائيل نعيمة "ابو بطة", בתרגום יהודה שנהב-שהרבני), מעין, גיליון 6, 2010-2011, עמ' 42-45 מדיה וקבצים בנושא מיכאיל נעימה בוויקישיתוף מיכאיל נעימה, הוד רוממותו ה"בֵּק", בתוספת הסבר מהמתרגם: יהודה שנהב-שהרבני מיכאיל נעימה, רעידת אדמה, סיפור קצר מיכאיל נעימה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מיח'אא'יל נעימה (1889-1988), דף שער בספרייה הלאומית מיכאיל נעימה, באתר Discogs (באנגלית)