laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרול קיי

קרול קיי (נולדה 24 במרץ 1935, אוורט, וושינגטון, ארצות הברית) היא בסיסטית יהודיה-אמריקאית, אשר נמנית עם מוזיקאי האולפן הפוריים ביותר אי פעם. היא ניגנה בכ-10,000 מפגשי הקלטה לאורך קריירה בת כ-55 שנה. כנגנית הקלטות, שימשה קיי בסיסטית ברבות מההפקות של פיל ספקטור ובריאן וילסון בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. למשל, היא ניגנה גיטרה בלהיט La Bamba, ניגנה בס בלהיטים של סיימון וגרפונקל ובפסקולים מאת קווינסי ג'ונס ולאלו שיפרין. אולי האלבום הידוע ביותר שבו השתתפה קיי הוא Pet Sounds של הביץ' בויז. קיי נולדה בעיר אוורט, למוזיקאים המקצוענים קלייד ודוט סמית'. היא גדלה בעוני ובגיל 14 החלה ללמד גיטרה לצורכי פרנסה. לאורך שנות ה-50, ניגנה קיי גיטרת ג'אז וביבופ בעשרות מועדונים באזור לוס אנג'לס עם להקות שונות. אחרי שניגנה עם סם קוק בשנת 1957, הפכה לנגנית אולפן מבוקשת, והתמחתה בנגינה על גיטרה בס. לאורך שנות ה-60 ניגנה קיי בס בחלק ניכר מלהיטי מצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100, על אף שלא הייתה מוכרת לקהל הרחב. קיי עבדה עם מפיקים מוזיקליים מובילים בלוס אנג'לס בעשורים הללו, ובהם מישל לגראנד, אלמר ברנסטין, דייוויד רוז, ג'ון ויליאמס, ועוד. היא ניגנה בס בכמה מלהיטי להקת המאנקיז, ועבדה על פסקולים של סטיבן ספילברג הצעיר. קווינסי ג'ונס התרשם ממנה עד כדי שכתב באוטוביוגרפיה שלו משנת 2001 כי "נשים כמו [...] נגנית הבס קרול קיי [...] יכולות לעשות כל דבר, ומשאירות את הגברים הרחק מאחוריהן." קיי ניגנה בשירי הנושא של סדרות טלוויזיה אמריקאיות, כגון משימה בלתי אפשרית, מ.א.ש, קוג'ק, ספינת האהבה, איירונסייד, בוננזה, אשת חיל, ומשפחת קוסבי. בשנת 1969 חיברה ספר לימוד לנגינה בגיטרה בס, בשם How To Play The Electric Bass, ולאחריו חיברה ספרים ותקליטורים נוספים להוראת נגינה. היא העניקה שיעורים פרטיים לאלפי תלמידים לאורך השנים. עקב דלקת פרקים, פרשה קיי מעבודת אולפן במהלך שנות ה-70, אך לימים חזרה לפעילות באולפן, בהופעות ג'אז, ובהוראה. באמצע שנות ה-60 ניגנה קיי בגיטרת 12 מיתרים בהקלטת האלבום Freak Out! של פרנק זאפה. היא ניגנה בכמה שירים גם באלבום שאחריו, אך סירבה להמשיך, באומרה שהיא מסתייגת מן המלים של חלק מהשירים. לימים סיפרה קיי שזאפה היה חביב וגילה הבנה להסתייגויותיה, והם נפרדו כידידים. אתר האינטרנט הרשמי של קרול קיי (באנגלית) קרול קיי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קרול קיי, באתר AllMusic (באנגלית) קרול קיי, באתר MusicBrainz (באנגלית) קרול קיי, באתר Discogs (באנגלית) קרול קיי, באתר Songkick (באנגלית) Kaye, Carol (b. 1935), www.historylink.org Nate Bloom, celebrity jews, J., ‏2015-03-27 (באנגלית אמריקאית) אזכור באתר בית הספר למוזיקה ברקלי (אנגלית) מן הביוגרפיה באתר הרשמי של קיי (אנגלית) כתבה על קיי (אנגלית) באתר הניו יורק טיימס, 7 ביוני 2000. קווינסי ג'ונס, Q: the autobiography of Quincy Jones, הוצאת דאבלדיי, 2001, מסת"ב 0-385-48896-3, עמ' 126.
מארת צ'אקו

מארת צ'אקו (שם מדעי: Dolichotis salinicola) היא מין של מכרסם ממשפחת הקביתיים וקרובתה של המארה הפטגונית הגדולה והמפורסמת יותר ממנה. מארה זו חיה בערבות הקוצניות בחבל גראן צ'אקו ומכאן שמה. הם נפוצות בטבע בארגנטינה, פרגוואי ובוליביה. הם חיים בערבות ביום ובלילה נחים במאורות באדמה. מארת צ'אקו קטנה מקרובתה והיא מגיעה לאורך 40–50 ס"מ ולמשקל של עד 4 ק"ג בממוצע. האוזניים קטנות ובולטות הרבה פחות והיא פחות רצה ויותר מתחפרת מקרובתה. בשאר הדברים היא מזכירה מאוד את קרובתה. כמו הקביה הפטגונית הם אוכלי צמחים הניזונים מצמחי הפמפס והם חיים בקבוצות קטנות בערך 4–5 פרטים ששומרים ומזהירים מטורפים. הם קרובי המשפחה של הקפיבארה והקביה ואינם קרובות לארנבות כמו שהם נראים. לעומת המארה הפטוגנית, מארה זו איננה נמצאת בסכנת הכחדה. מדיה וקבצים בנושא מארת צ'אקו בוויקישיתוף מארת צ'אקו, באתר ITIS (באנגלית) מארת צ'אקו, באתר NCBI (באנגלית) מארת צ'אקו, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) מארת צ'אקו, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מארת צ'אקו, באתר GBIF (באנגלית) מארת צ'אקו באתר הרשימה האדומה של IUCN
מרמוסט גולדיי

מרמוסט גולדיי (שם מדעי: Callimico goeldii; ע"ש המגלה שלהם "אמיל גולדיי") הוא מין יחיד בסוגו של פרימט ממשפחת המרמוסטיים שבקופי העולם החדש החי בטבע ביערות באמריקה הדרומית. קופים אלה חיים ביערות הטרופיים של בוליביה, אקוודור, קולומביה, ברזיל ופרו. הם שחורים או חומים כהים כמעט לגמרי, למרות שלעיתים יש פרטים עם גוונים לבנים, חומים או אדומים והם קטנים מאוד כשאר המרמוסטיים. אורכם הממוצע 20-23 ס"מ ומשקלם עד 500 גרם. זנבותיהם ארוכים בערך כמו גופם. מרמוסט גולדיי נחשב למין מעבר בין משפחת הצבוסיים למשפחת המרמוסטיים. המרמוסיים חיים בחבורות מעורבות של זכרים ונקבות. הנקבות יכולות להתרבות פעמיים בשנה, אך ממליטות גור אחד המטופל על ידי כל בני החבורה. הם יכולים לחיות בשבי עד 10 שנים. לעיתים הם חיים יחד עם קופי הטמרין הקרובים אליהם. המרמוסטים הם אוכלי כל כמו שאר הקופים והם ניזונים מצמחים, פירות כמו התאנה, חרקים, עכבישים, זוחלים קטנים וביצים. הם מחפשים את האוכל בין סבכי העלים והשיחים והם נחבאים אל הכלים. מרמוסט גולדיי נמצא בסכנת הכחדה, בעיקר עקב פגיעה ביערות בהם חי. מדיה וקבצים בנושא מרמוסט גולדיי בוויקישיתוף מרמוסט גולדיי, באתר ITIS (באנגלית) מרמוסט גולדיי, באתר NCBI (באנגלית) מרמוסט גולדיי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) מרמוסט גולדיי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) מרמוסט גולדיי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מרמוסט גולדיי, באתר GBIF (באנגלית) מרמוסט גולדיי באתר הרשימה האדומה של IUCN
נורינקו

נורינקו (בסינית מפושטת: 中国北方工业公司 "איגוד התעשיות הצפוני של סין", באנגלית: Norinco) היא חברה סינית המייצרת רכבים, בעיקר משאיות, רכבים פרטיים ואופנועים, וכן מכונות, ציוד אופטי ואלקטרוני, ציוד ייעודי לשדות נפט, כימיקלים, חומרי נפץ ותחמושות, ונשק אזרחי וצבאי. נורינקו מעורבת גם בפרויקטים אזרחיים בתחום הבניין. מחוץ לסין ידועה נורינקו בשל מוצרי ההי-טק שלה בתחומים הצבאיים, כולל מערכות תקיפה מדויקות, נשק וציוד תת-מימי, נשק נגד מטוסים ונגד טילים וכן מוצרי איסוף מודיעין, פצצות דלק, וציוד לפיזור הפגנות. היא מייצרת מגוון רחב של ציוד צבאי החל מנשק קל דוגמת QSW-06 המרגמה האוטומטית 2B9 Vasilek ועד למערכות טילים מתוחכמות. מדיה וקבצים בנושא נורינקו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נורינקו (בסינית מפושטת) אתר האינטרנט הרשמי של נורינקו (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של נורינקו (בסינית מסורתית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סין ובנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סימה

האם התכוונתם ל... סימה (גאולוגיה) – חלקו התחתון של קרום כדור הארץ הוריה סימה – פוליטיקאי רומני מירון סימה – צייר וגרפיקאי ישראלי אישים ששמם הפרטי הוא סימה
וריאנה

וריאנה (בליטאית: ‏Varėna‏Ⓘ‏; בפולנית: Orany, וממנה ביידיש: אוראַן) היא עיר בחבל הארץ האתנוגרפי דזוקיה בליטא, המשמשת כמרכז המנהלי של מחוז המשנה וריאנה במחוז אליטא שבדרום המדינה על הגבול עם בלארוס. העיר, שבתחילתה הייתה יישוב קטן, נקראת על שם הנהר וריאני (אנ') העובר דרכה. האזור בו נמצאת העיר משופע ביערות ואגמים, הנוף והאוויר הפכו אותו לאזור קיץ, וגם משכו תיירות מרפא של חולי ריאות. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמה באזור מסילת רכבת שחיברה את היישוב למערכת מסילות הרכבת והביאה להאצה בפיתוחו, ובשנת 1862 הוכרה וריאנה כעיר. הקהילה היהודית המקומית התפתחה מ-158 איש שנמנו בה ב-1847 ל-1473 בשנת 1897, מספר שהיווה יותר ממחצית מתושבי העיר. ב-1915 התנהלו בסביבות וריאנה קרבות עזים כחלק ממלחמת העולם הראשונה והעיר ניזוקה קשות. לאחר המלחמה סופחה העיר לפולין ושמה שונה לאוראני, היא שכנה סמוך לגבול עם ליטא, במחוז וילנה-טרקאי. בשנת 1939 הוחזרה וריאנה לליטא. ערב מלחמת העולם התגוררו באוראן כ-500 משפחות יהודיות, אך לאחריה הצטמצם מספרן בהדרגה: ב-1923 נותרו בה רק כ-300 משפחות, וב-1940 רק כ-240 משפחות. מרבית יהודי העיר היגרו לארגנטינה, ארצות הברית וארץ ישראל. רבה האחרון של הקהילה, הרב צבי בליימן נרצח בשואה עם בני קהילתו. בשנת 1946 הוחזרו כ-2,000 פולנים שגרו בווריאנה לשטחי פולין ונותרו בה בעיקר ליטאים ורוסים. תהליך תיעוש מואץ בשנות ה-70 של המאה ה-20 תרם לפיתוחה של העיר ומספר תושביה גדל בקצב מהיר, שהגיע לשיאו בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. ב-1989 היה מספר תושבי העיר 12,291 איש, אולם מאז הוא פוחת בהדרגה; ב-2001 גרו בה 10,845, וב-2011 הצטמצם מספר התושבים לכדי 9,240 בלבד. פולין גרייבו, פולין בניין המועצה האזורית הספרייה העירונית מדיה וקבצים בנושא וריאנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וריאנה 'אוראן (וואַראֶנא), מחוז אליטא', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר ב: "ישובים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 285 טור 2 ואילך (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1487 ואילך). על השמדת יהודי אוראן: שם, כרך ד, עמ' 241 (שם, תמונה 1944)
אמרי רון

אמרי רון (9 בספטמבר 1936 – 9 בנובמבר 2013) היה חבר הכנסת בסיעת המערך. רון נולד בקיבוץ משמר העמק ללוי רוזנצווייג, מנהל חשבונות ראשי, ולרחילקה אשת חינוך, מוותיקי משמר העמק. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים, עבר מסלול הכשרה כלוחם ובהמשך גם קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים. רון לחם במבצע קדש כמפקד מחלקה בצניחה במיתלה. בשירות המילואים המשיך להתקדם בתפקידיו ולחם כמפקד פלוגה במלחמת ששת הימים. במלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד גדוד הסיור והנ"ט 582 שבחטיבת הצנחנים 317. במבצע שלום הגליל לחם כקצין מטה בחטיבת צנחנים. במהלך שנים אלו למד במדרשת רופין והחל בפעילות ציבורית. רון היה חבר מזכירות הקיבוץ הארצי בשנים 1972–1976 ו-1978-1984. בשנים 1973–1976 כיהן כמזכיר התנועה. יחד עם יעקב חזן הטיף רון לחיזוק הקשר בין מפ"ם למפלגת העבודה בניגוד לעמדות הנציגים העירוניים במפלגה שקראו לניתוק הקשר. בשנת 1977 נבחר למרכז מפ"ם והיה מועמד מטעמה ברשימת המערך לכנסת התשיעית. בעקבות פרישת חיים צדוק מהכנסת, בשנת 1978, הושבע רון כחבר הכנסת וכיהן בה גם במהלך כהונת הכנסת העשירית, עד 1984. בשנים אלו היה חבר ועדת הכספים והוועדה לענייני ביקורת המדינה. רון היה נשוי לאורה, בתו של מרדכי בנטוב ונולדו להם ארבע בנות. כל חייו חי במשמר העמק. בשנותיו האחרונות היה מזוהה בעיקר עם הזרם השיתופי בתנועה הקיבוצית. הוא שימש כרכז הזרם השיתופי בשנים 2006-2002, ונחשב ממנהיגיו הבולטים. בשנת 2010 הושתל לרון לב מלאכותי והוא החזיק, עד מותו, בשיא עולמי של אורך חיים עם לב מלאכותי. בשנת 2017 יצא לאור הספר "שיתופיסט: המאבק לחברה סולידרית", שכתבה בשמו ומפיו בתו לילך רון. מדיה וקבצים בנושא אמרי רון בוויקישיתוף אמרי רון, באתר הכנסת אמרי רון, באתר כנסת פתוחה אריק בנדר, הלך לעולמו חבר הכנסת לשעבר אמרי רון, באתר nrg‏, 10 בנובמבר 2013 אחיה ראב"ד, נפטר אמרי רון, שיאן העולם עם לב מלאכותי, באתר ynet, 10 בנובמבר 2013 אלי אלון, זוכרים את אימרי רון, באתר TheMarker‏, 16 בדצמבר 2013 (מאורכב בוייבאק מאשין) הקיבוץ הארצי מזועזע מגילוי הרשת - מזהיר מלינץ, דבר, 19 בדצמבר 1972 סג"מ עמית יחיאלי הובא למנוחות, דבר, 15 ביוני 1973 דניאל בלוך, הקיבוץ הארצי נגד מפ"ם העירונית, דבר, 18 באוקטובר 1978 , מזכירות מפ"ם ממליצה לפרק את המערך, דבר, 18 בדצמבר 1978 מאיר תלמי בראש מועמדי מפ"ם לכנסת, דבר, 1 באפריל 1977 עזרא דלומי, רון, רכז ראש חדש לזר"ש, באתר "שווים", אפריל 2006 אמרי רון 2013-1936, באתר הקיבוצים, 10 בנובמבר 2013 שיא עולמי לח"כ לשעבר: 3 שנים עם לב מלאכותי, באתר ynet, 2 באוקטובר 2013
דיסקורגפיה של אינפיניט

להלן הדיסקוגרפיה של שבעת חברי להקת הבנים הדרום קוריאנית, אינפיניט. הקבוצה עשתה את הופעת הבכורה שלה בקוריאה הדרומית ביוני 2010 עם אלבום המיני הראשון First Invasion, וביפן בנובמבר 2011 עם גרסה יפנית של השיר "Before the Dawn (BTD)".
ישראל מהרשק

ישראל מהרשק (9 באפריל 1900 – 15 ביוני 1948) היה חלוץ איש העלייה השלישית, ממייסדי קיבוץ אשדות יעקב, שליח ההסתדרות ב"החלוץ" בליטא ולטביה, ומיוזמי ההתיישבות בנגב. ישראל מהרשק נולד בריגה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. עד גיל 17 למד ב"חדר", שמע שיעורים בתלמוד מפי מורה מיוחד, והשלים את ידיעותיו בגימנסיה. כבר בגיל צעיר היה פעיל בתנועת צעירי ציון. ב-1917 יצא לרוסיה להמשיך את לימודיו ופעילותו בתנועת צעירי ציון. לאחר זמן קצר נאלץ להפסיק את לימודיו וגויס לצבא האדום, בו שירת בלנינגרד. על גדודו הוטל לאסוף מחוצות העיר את גוויות המתים, חללי טיפוס וכולרה. בעבודה זו דבקה בו מחלת הטיפוס. מהרשק חזר לריגה רצוץ ומדולדל בגופו. לאחר שנח בבית והחלים שב לפעילות ציבורית. ב-1920 היה מזכיר הסניף הריגאי של צעירי ציון. באותה שנה עלה לארץ ועבד עם זאב ברזילי במזכירות מועצת פועלי תל אביב. מהרשק היה בין אנשי חבורת "אחדות", שגרעינה יוצאי לטביה. תחילה עבדה הקבוצה בבנין בשכונת בורוכוב. ב-1922, כשהסתיימה העבודה בשכונת בורוכוב, עזב מהרשק את מזכירות מועצת פועלי תל אביב ועבר עם חלק מהקבוצה לירושלים, לבית הכרם, שם הקימה את ראשוני בתי השכונה מטעם המשרד לעבודות ציבוריות של ההסתדרות. ב-1924 הגיע מהרשק עם קבוצת אחדות לגשר שבעמק הירדן והחל לעבד שם את האדמה. מהרשק היה אחד מהשניים או השלושה שבמשך כעשור ניהלו את המשא ומתן המפרך עם פיק"א על אופי ההתיישבות של המקום. פעמיים היה שליח "החלוץ" בליטא מטעם ההסתדרות והקיבוץ. מהרשק היה פעיל מרכזי במרכז החקלאי וריכז במסגרתו את הוועדה לנוער עולה ובניר שיתופי, ומיוזמי המפעל ההתיישבותי בנגב. כך כתב חיים גבתי ב"ישראל מהרשק: קובץ לזכרו": זכות מיוחדת הייתה לו להיות בין היוזמים הראשונים לכיבוש הנגב. רבים היו המאמצים שהשקיע בהקמת שלוש המצפות בנגב, - היתד הראשונה שתקענו בחבל ארץ זה. לאחר שחלפה תקופת הגישושים והניסיונות במצפות והתברר הצורך בהרחבת ההתיישבות בנגב והקמת רשת יישובים רבים בשטחים שבידינו, היה מהרשק האיש שקרא את כולנו, את המרכז החקלאי ואת המוסדות המיישבים לאזור כוח לביצוע מפעל-ההשקאה בנגב, ששימש יסוד ובסיס לעליית אחת-עשרה הנקודות במוצאי יום-כיפור תש"ז ולהמשך הפעולה הזאת כעבור חדשים מספר. תוכנית ההשקאה הראשונה שהוכנה ביזמתו והובאה בפני המוסדות נתנה את הדחיפה העיקרית למפעל התיישבותי זה שקבע את גורל הנגב. — חיים גבתי, ישראל מהרשק: קובץ לזכרו נפטר בשנת 1948 בבית החולים בילינסון לאחר מחלה קשה, והובא למנוחות בבית העלמין אשדות יעקב. על שמו של מהרשק קרוי המבנה באשדות יעקב איחוד המכיל את הספרייה ואת חדר המוזיקה. ביתו תמר נישאה לרמטכ"ל לעתיד חיים בר-לב. ישראל מהרשק: קובץ לזכרו, ארכיון קיבוץ אשדות יעקב איחוד, תש"ט מדיה וקבצים בנושא ישראל מהרשק בוויקישיתוף חיים גבתי, במרכז הפעולה ההתישבותית (לזכר ישראל מהרשק), דבר, 5 ביוני 1949 הקהק"ל בסימן עליה, הצופה, 10 באוגוסט 1944 ארכיון בית לוחמי הגיטאות אתר ההנצחה של קיבוץ אשדות יעקב איחוד תמונה מדף הפייסבוק של עמר בר לב ישראל מהרשק, דבר, 16 ביוני 1948 צבי לוריא, איך ועל ידי מי נשלחו הילדים העולים לחינוך - מה נותר מהאמת בהודעת ד. בן-גוריון, משמר, 31 ביולי 1944
זרסאי

זרסאי (בליטאית: Zarasai ‏האזנה‏Ⓘ‏; שם העיר השתנה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה) היא עיר בצפון-מזרח ליטא, העיר הגדולה ומרכזו המנהלי של מחוז משנה זרסאי במחוז אוטנה. זרסאי מחזיקה בשיא הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בשעות היום בליטא, 38.5 מעלות צלזיוס שנמדדו בשנת 2014. מילידי העיר: הצייר היהודי יודל פן, והגנרל פיוטר וראנגל. בעיר התקיימה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה שבמסגרתה התנהלו שישה בתי כנסת וישיבה, בית ספר, בית חולים, מושב זקנים, ספריה, קופת גמ"ח וחוגים. בין רבני העיר היו האחים רבי לוי ורבי רפאל שפירא, הרב מאיר שלום הכהן והרב מרדכי פיינשטיין. רבה האחרון של זרסאי, הרב אליהו רזניק, נספה בשואה. העיר מוקפת באגמים ונהרות רבים, שהקנו לסביבתה את השם "שווייצריה הליטאית" ומעובדה זו נגזרו רוב שמותיה השונים (Ežeras בליטאית: אגם). העיר מוכרת מאז השליש הראשון של המאה ה-16 בשם יזיורוסי (Jeziorosy) שמשמעה אגם. בשנת 1836 הוחלף שם העיר לנובו-אלכסנדרובסק לכבוד אלכסנדר בנו של הצאר דאז, ניקולאי הראשון, ושם זה היה בשימוש עד 1918. בליטא העצמאית שלאחר מלחמת העולם הראשונה נקראה העיר אֶזֶ'רַנִי (Ežerėnai, אף היא לקוחה מהמילה Ežeras) וכך הוא שם העיר ביידיש. השם הנוכחי זרסאי התקבל רק בשנת 1929. מדיה וקבצים בנושא זרסאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של זרסאי זרסי (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית 'אז'רני־זאראסאי (נובו־אלכסנדרובסק), עיר מחוז', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר ב: "ישובים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 286 טור 1 - עמ' 287 טור 1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונות 1488, 1499). על השמדת יהודי אז'רני זרסאי: שם, כרך ד, עמ' 242–243 (שם, תמונה 1945–1946) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בליטא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Infinite

האם התכוונתם ל... אינפיניט – להקת בנים דרום קוריאנית. באנגלית: Infinite. Infinite (אלבום של אמינם) – האלבום הבכורה של הראפר אמינם. Infinite (סטראטובריוס) (אנ') – אלבום האולפן השמיני של הלהקה סטראטובריוס. Infinite (דיפ פרפל) אלבום האולפן ה-20 של דיפ פרפל
אוניברסיטת קנזס

אוניברסיטת קנזס (באנגלית: University of Kansas; בראשי תיבות: KU) היא אוניברסיטה ציבורית שהקמפוס הראשי שלה ממוקם בעיר לורנס שבמדינת קנזס בארצות הברית. האוניברסיטה נוסדה ב-1864 ולומדים בה כ-28,000 סטודנטים. האוניברסיטה כוללת מספר קמפוסים ברחבי קנזס ובמיזורי. הקמפוס העיקרי ממוקם בלורנס ומשתרע על פני כ-4 קילומטרים רבועים. קמפוסים נוספים ממוקמים בקנזס סיטי (מיזורי) בוויצ'יטה, בסלינה ובאוברלנד פארק. באוניברסיטה פועלים בתי ספר והמרכזים הבאים: בית הספר למשפטים (אנ') (1878) בית הספר להנדסה (אנ') (1891) בית הספר לרפואה (אנ') (1905) המרכז הרפואי (אנ') (1920) בית הספר למנהל עסקים (אנ') (1924) בית הספר לאדריכלות, עיצוב ותכנון (אנ') (1912, 1969) הקולג' לאמנויות חופשיות ומדעים בית הספר לחינוך ומדעי האדם בית הספר עיתונאות ותקשורת המונים ע"ש וויליאם אלן ווייט (אנ') בית הספר למקצועות הבריאות בית הספר למשפטים בית הספר לרפואה בית הספר למוזיקה בית הספר לסיעוד בית הספר לרוקחות בית הספר ללימודים מקצועיים בית הספר לרוקחות בית הספר לענייני ציבור ומינהל בית הספר לרווחה חברתית בית הספר לאמנויות תוכניות הספורט של האוניברסיטה זכו ב-14 אליפויות של ה-NCAA. התוכנית המצליחה ביותר היא כדורסל גברים בה זכתה הנבחרת בשש אליפויות (1922, 1923, 1952, 1988, 2008, 2022). מאמנה הראשון של הקבוצה היה ממציא משחק הכדורסל ג'יימס נייסמית'. מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת קנזס בוויקישיתוף אוניברסיטת קנזס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אוניברסיטת קנזס בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת קנזס (באנגלית) אוניברסיטת קנזס, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת קנזס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת קנזס, ברשת החברתית אינסטגרם
פליקס פון בותמר

פליקס גראף פון בותמר (בגרמנית: Felix Graf von Bothmer;‏ 10 בדצמבר 1852 – 18 במרץ 1937), היה גנרל גרמני, שפיקד על דיוויזיה, על קורפוס ואחר כך על ארמיות בחזית המזרחית ובחזית המערבית. פון בותמר נולד במינכן שהשתייכה לממלכת בוואריה ב-10 בדצמבר 1852 במשפחת אצולה, אביו מקס פון בותמר היה גנרל בווארי שפיקד על חיל האפסנאות, אמו לורה הייתה מבית פון ריירכט. ב-1871 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט המשמר הבווארי. ב-31 באוקטובר 1888 הועלה לדרגת האופטמן ובמקביל מונה למפקד פלוגה ברגימנט המשמר הבווארי. ב-24 באפריל 1890 הועבר למטה הכללי של חיל הצבא השני בווירצבורג וב-25 באפריל 1891 למחלקה המרכזית של המטה הכללי. לאחר קידומו למיור ב-20 בספטמבר 1893 הוא הוצב במטה הכללי עד 1 באוקטובר 1895. ב-20 בספטמבר 1895, הוא הוצב במטה הכללי של הדיוויזיה הבווארית ה-1. ב-20 ביולי 1896 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט המשמר הבווארי. ב-17 במרץ 1897 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-24 בינואר 1899 נכנס לתפקיד ראש המחלקה במטה הכללי של הצבא. ב-21 ביולי 1900 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-14 באוגוסט 1901 מונה למפקד רגימנט המשמר הבווארי. ב-18 במאי 1903 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת הרגלים הבווארית ה-2, וב-15 בספטמבר 1905 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-2 באוגסבורג. ב-4 בדצמבר 1909 הוא מונה לקולונל הכבוד של משמרות החיים של הארטילריה, וב-4 במאי 1910 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-2 בדצמבר מונה פון בותמר למפקד דיוויזיית המילואים ה-6, וב-24 בדצמבר מונה פון בותמר למפקד קורפוס המילואים הבווארי ה-2, ופיקד עליו בקרבות בחזית המזרחית. לאחר מכן השתתף עם הקורפוס שבפיקודו במתקפת גורליצה-טרנוב. ב-7 ביולי 1915 קיבל פון בותמר את העיטור פור לה מריט. ב-8 ביולי 1915 הפך הקורפוס שבפיקודו לארמיית הדרום, עימה השתתף בבלימת מתקפת ברוסילוב בקיץ 1916, ובבלימת מתקפת קרנסקי בקיץ 1917. על הצלחתו בקרבות קיבל פון בותמר ב-19 ביולי 1917 תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט. ב-4 בפברואר 1918 מונה פון בותמר למפקד הארמייה ה-19 שהוקמה על בסיס המפקדה של ארמיית הדרום שפורקה. הארמייה פעלה בחזית המערבית במסגרת קבוצת הארמיות של אלברכט מוירטמברג, וסייעה בהחזקת הקו בדרום החזית שהיה אזור די שקט. ב-8 בנובמבר 1918 עבר פון בותמר לייעץ למשרד המלחמה הבווארי, ובדצמבר 1918 פרש לביתו. פון בותמר נפטר במינכן ב-18 במרץ 1937 והוא בן 84 שנים. פון בותמר נקבר בהלוויה מלכותית לפי הוראתו של היטלר, ונספד על ידי רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. פור לה מריט עם עלי אלון צלב האבירים, צלב המפקד והצלב הגדול של המסדר הצבאי של מקס יוזף (בוואריה) מסדר העיט האדום מסדר הכתר צלב הברזל דרגה שנייה (1870) צלב הברזל דרגה ראשונה (1914) הצלב הגדול של מסדר אלברט עם כוכבים וחרבות (סקסוניה) צלב האבירים והצלב של המפקד של המסדר הצבאי של סנט היינריך (סקסוניה) הצלב הגדול של מסדר כתר וירטמברג (וירטמברג) הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא פליקס פון בותמר בוויקישיתוף Felix Graf von Bothmer at Austrian Commanders באנגלית משום כך כללה הארמייה בעיקר יחידות מאיכות נמוכה
אד מקאולי

צ'ארלס אדוארד "אד" מקאולי (באנגלית: Charles Edward "Ed" Macauley;‏ 22 במרץ 1928 - 8 בנובמבר 2011) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך 10 עונות בליגת ה-NBA. מקאולי, שכונה "איזי אד" ("Easy Ed"), שיחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד והתבלט בזריקת וו מדויקת. בשנת 1960 זכה להיכלל בהיכל התהילה של הכדורסל. מקאולי, יליד סנט לואיס שבמדינת מיזורי, נבחר כבחירה טריטוריאלית בדראפט ה-NBA לשנת 1949 על ידי קבוצת סנט לואיס בומרס. לאחר עונת הרוקי, בה קלע 16.1 נקודות בממוצע למשחק, התפרקה קבוצתו ושחקניה הועמדו לבחירה על ידי שאר קבוצות ה-NBA. מקאולי נבחר בידי קבוצת בוסטון סלטיקס, במדיה שיחק במשך שש העונות הבאות. בבוסטון שיתף פעולה עם בוב קוזי וביל שרמן, אך לא הצליח להוביל את הקבוצה לסדרת גמר ה-NBA, למרות שהציג יכולת אישית טובה. בכל עונותיו בסלטיקס שותף מקאולי במשחק האולסטאר, ובעונת 1951 אף זכה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר שחולק בפעם הראשונה. כמו כן נבחר מקאולי שלוש פעמים לחמישיית העונה ב-NBA‏ (1951-1953) ופעם אחת לחמישייה השנייה (1954). לפני עונת 1956/1957 הועבר מקאולי בטרייד לסנט לואיס הוקס, יחד עם זכויות הדראפט על קליף הייגן, בתמורה לזכויות הדראפט על ביל ראסל. מקאולי וראסל נפגשו פעמיים בסדרת גמר ה-NBA; בעונת 1957 זכו הסלטיקס של ראסל באליפות, וב-1958 נקמו ההוקס, בהובלת מקאולי, הייגן ובוב פטיט, וזכו באליפות היחידה בתולדות המועדון. מקאולי שיחק עם ההוקס במשך שלוש עונות, עד אמצע עונת 1959, אז הודיע על פרישתו ממשחק בגיל 30. עם פרישתו עבר מקאולי לתפקיד המאמן של ההוקס, אותם הדריך במשך שנתיים. בעונות אלו העמידה הקבוצה מאזן ניצחונות חיובי של 89-48 והעפילה פעמיים לפלייאוף. בעונתו השנייה, 1959/1960, הגיעו ההוקס עד לגמר ה-NBA, שם הפסידו לסלטיקס בתוצאה 4-3. לאחר קריירת הכדורסל עבד מקאולי כבנקאי ולאחר מכן כשדר ספורט. ב-1989 הוסמך כדיאקון בכנסייה הקתולית והוציא לאור ספר העוסק בכתיבת דרשות. בנובמבר 2011 מת מקאולי בביתו שבסנט לואיס, בגיל 83. ממוצעיו של מקאולי לאורך קריירת ה-NBA עומדים על 17.5 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק. בעת פרישתו דורג מקאולי במקום השלישי ברשימת קלעי ה-NBA בכל הזמנים (אחרי דולף שייז ובוב קוזי) עם 11,234 נקודות בסך הכול. בשנת 1960 נבחר מקאולי להיכל התהילה של הכדורסל. בכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שהוצג כחבר בהיכל התהילה, בגיל 32. כהוקרה על תרומתו למועדון, הועלתה בשנת 1963 גופייתו של מקאולי עם המספר "22" לתקרת אולמה הביתי של הבוסטון סלטיקס. בשנת 2003 שובץ כוכב לכבודו ב"שדרת הכוכבים של סנט לואיס". מדיה וקבצים בנושא אד מקאולי בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר היכל התהילה של הכדורסל פרופיל, באתר ליגת ה-NBA אד מקאולי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ביוגרפיה של מקאולי, באתר היכל התהילה של הכדורסל ההודעה על פטירתו של מקאולי, באתר usatoday.com סטטיסטיקת הקריירה של מקאולי ב-NBA, באתר basketball-reference.com רשימת הקלעים המובילים ב-NBA, נכון ל-1959, באתר basketball-reference.com