laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אל-אביאר

אל-אביאר הוא אתר ארכאולוגי בעיר מודיעין הנמצא צמוד לחניון הדרומי של פארק ענבה. המקום אינו מסומן במפות ואין וודאות בשמו. ישנה סברה לזהות את המקום כאל-אביאר שמוזכר ומתואר בכתביו של החוקר הצרפתי שארל קלרמון-גנו. במקום נחשפו שרידי מבנה מאורך ומתקנים חצובים רבים. לידם התגלתה מערה אליה מובילות מדרגות חצובות. שרידי מבנה מאורך הם מנזר ביזנטי קטן - אחד ממספר מנזרים שהתגלו באזור מודיעין. הארכאולוג אלכסנדר און חפר במקום הזה. לדבריו, המקום היה מיושב בשתי תקופות: התקופה הביזנטית ותחילת התקופה הערבית הקדומה. אף על פי שרשות העתיקות אסרה לבנות באתר, המקום נפגע על ידי כלים כבדים שביצעו עבודות באזור. לעת עתה לעיריית מודיעין אין תוכנית לשימור האתר ושילובו בפארק. בשנת 2012 התגלה בקרבת מקום בית בד מהתקופה הביזנטית. גת חצוב שרידי פסיפס מערה עם מדרגות אגן חצוב ערן תירוש, מנזר במרכז העיר, עיתון "מודיעין ניוס", 23 בדצמבר 2004. מדיה וקבצים בנושא אל-אביאר בוויקישיתוף
בקעת הנזירים

בקעת הנזירים היא אתר ארכאולוגי הנמצא באפיק נחל גמזו מצפון לחורבת זכריה והפארק הטכנולוגי של מודיעין-מכבים-רעות בשטח המוניציפלי של מועצה אזורית חבל מודיעין בתחומי יער בן שמן. האתר כולל שלושה שרידים: מערת אל חביס, מערת קבורה רומית ובריכת ביר א-שמי. הכינוי "בקעת הנזירים" נטבע על ידי הגאוגרף זהר ברעם - חוקר האזור ומנהל הכפר החשמונאי בשילת. המערה קיבלה את השם אל חביס בתקופה העות'מאנית שפירושה "מערת האסירים". המערה שימשה כנראה כמקום לינה לנזירים ולעולי רגל לירושלים. בתוך המערה נמצאים כוכי שינה וצלבים חרוטים על הקירות. ערכים מורחבים – מערת רבי שמעון בר יוחאי על פי מחקר משנת 2022 נטען כי המהרי"ל דיסקין (סוף המאה ה-19) זיהה את מערת "אל חביס" בבקעת הנזירים עם מערת הרשב"י. החוקר זאב וילנאי (המאה ה-20) הציע לזהות את מערת "אל חביס" בבקעת הנזירים (מערה מהתקופה הרומית בארץ ישראל), עם "מערתא דבקע" - המערה שהסתתרו רבי שמעון ובנו, וכן עם המערה שהסתתר בה נחום איש גמזו. השערות אלו הם על פי קרבת המערה ללוד העתיקה, בטענה כי בכל סביבתה של לוד, אין כל מערה. והקרובה אליה ביותר היא המערה בבקעת הנזירים. כמו כן וילנאי, ולאחריו ד"ר שמואל זילכה (תחילת המאה ה-21) והחוקר ישראל שפירא (המאה ה-21) הציעו אפשרות כי הבריכה העתיקה שנמצאת למרגלות המערה הנקראת "ביר-א-שאמי" מזכיר את אותה אגדה וייתכן כי פרושה 'באר שמעון'. כ-100 מטרים מאל חביס נמצאת מערת קבורה רומית. המקום נסקר לראשונה על ידי שארל קלרמון-גנו בסוף המאה ה-19 ופורסם בספרו ב-1896. פתח המערה מעוצב כמכסה סרקופג ובמרכז הגמלון תבליט של עיט, סמל האימפריה הרומית. במרכז הבקעה נמצאת בריכת מים שאורכה 15 ורוחבה עשרה מטרים. הבריכה שימשה כנראה לאגירת מי נחל גמזו לשימוש חקלאי. מערת אל-חביס בריכת ביר א-שמי מערת הקבורה הרומית עיטור העיט במשקוף מערת הקבורה זוהר ברעם, בתוככי מודיעים, פרק ""מערתא דלוד" בבקעת הנזירים אשר בשפלת לוד", מושב שילת, 2007 בקעת הנזירים באתר עריית מודיעין מכבים רעות. ישראל שפירא, הפריח יונה לבנה וגילה את הסוד | "מערת רשב"י" - נחשפת, באתר כיכר השבת, ‏13 בדצמבר 2022 מדיה וקבצים בנושא בקעת הנזירים בוויקישיתוף מנחם בנטוב, כתבה "בקעת הנזירים", באתר mcity, ‏20 בפברואר 2006 לרוץ אל הגבעות ביער בן שמן, באתר קק"ל, 5 באפריל 2006 טיול סביב מושב גמזו, 2009 בקעת הנזירים, באתר עיריית מודיעין-מכבים-רעות, 20 בינואר 2021 ישראל שפירא, "מערת רשב"י" - נחשפת, באתר כיכר השבת "ובהיותו קרוב לעיר (גמזו) ראה המון חיילים אשר קיבלו פקודה לתופסו. וימהר להסתתר במערה אחת שהייתה שם. אז ציווה ה' לעכביש אחד לארוג את קוריו, כמעין מסך, על פתח המערה. ויהי בקרוב החיילים אל המערה ההיא ויראו את מסך קורי העכביש - וישובו משם, באומרם: לא ייתכן לחשוב כי נכנס הנה, כי אז היה המסך הזה קרוע..." (מסעו של ר' יצחק חילו לארץ ישראל. זאב וילנאי, אנציקלופדיה לידיעת-הארץ "אריאל") וילנאי, ז', תשכ"ד, מודיעין, הוצאת קק"ל תשכ"ד, עמודים 16-17. ישראל שפירא, "מערת רשב"י" - נחשפת, באתר כיכר השבת שמואל זילכה, מערת בר יוחאי- בגמזו, באתר מושב גמזו
קשת חשמלית

קשת חשמלית (באנגלית: Electric arc) היא כינוי לפריצה חשמלית שנוצרת כתוצאה מזרם חשמלי העובר דרך אוויר או גזים בטמפרטורה גבוהה כתוצאה מהפרש מתחים. קשת חשמלית היא פריצה ממושכת בניגוד לניצוץ או לברק שהם רגעיים. קשת חשמלית נוצרת כתוצאה מפריצת התווך המבודד בין שני גופים המתרחשת עם עליית המתח ביניהם אל מעבר לערך מסוים. במהלך התרחשות הקשת הופך התווך לפלזמה דרכה זורם הזרם החשמלי. צורת הקשת הקמורה כלפי מעלה היא תוצאה של חימום האוויר דרכו זורם הזרם החשמלי, שצפיפותו פוחתת לעומת האוויר סביבו ככל שהוא מתחמם ולכן הוא עולה למעלה. לקשתות חשמליות מספר תכונות בולטות: הפצת אור חזק מאוד (תלוי בעוצמת הזרם שעובר דרך הקשת). טמפרטורה גבוהה – עד כ-15,000 קלווין. במקרה של קשת בין מוצקים – שינוי צורה תוך התכת הגופים. קשתות חשמליות מיוצרות באופן מלאכותי למגוון של שימושים, ביניהם תאורה מלאכותית, ריתוך, חיתוך, שעשוע, ועוד. ברק סולם יעקב (חשמל)(אנ') מדיה וקבצים בנושא קשת חשמלית בוויקישיתוף קשת חשמלית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לנתן

המונח "La" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו LA. לַנְתָּן (באנגלית: Lanthanum) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי La ומספרו האטומי 57. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה. לנתן הוא יסוד מתכתי רקיע ורך שצבעו לבן-כסוף והוא נמצא במינרלים המכילים מתכות נדירות, בעיקר צריום. הוא מגיב במהירות עם היסודות פחמן, חנקן, בורון, חמצן, סלניום, צורן, זרחן, גופרית ועם הלוגנים, וכשהוא נחשף לאוויר, הוא מתחמצן במהירות. תחמוצת הלנתן מגיבה עם הלחות שבאוויר ליצירת הידרוקסיד (NOH), תוך כדי שהיא מתפוררת לאבקה לבנה עדינה. על מנת להגן על הלנתן מהסביבה שומרים אותו בשמן מינרלי או במיכל אטום הכולל סביבה מגנה (כגון חנקן או ארגון). ל-La2O3 שימושים בייצור זכוכית: זכוכית המסננת אור תת אדום. עדשות למצלמות וטלסקופים. ללנתן יישומים בתאורת פחמן. כמויות קטנות של לנתן שמוספות לפלדה משפרות את חשילותה ורקיעותה. כמויות קטנות של לנתן שמוספות למוליבדן מפחיתות את חוזקו. ללנתן יישומים בעיבוד וזירוז תהליכים בנפט. משמש במצברים היברידיים עם ניקל כמויות קטנות של לנתן יכולות לשמש לשיפור ביצועים של התקני מיקרואלקטרוניקה מתקדמים, באמצעות כוונון המבנה האלקטרוני של תחמוצות. מקור השם לנתן במלה היוונית "לנתניין" שמשמעותה "הישארות במחבוא". הוא זוהה בשנת 1839 על ידי קרל מוסנדר (Carl Mosander) כשפירק דגימה לא טהורה של צריום חנקתי והשרה אותה בחומצה חנקתית. מהתמיסה שקיבל הוא בודד מתכת חדשה (בצורת La2O3) וקרא לה "לנתנה". לנתן טהור הופק רק בשנת 1923. ללנתן אין תפקיד ביולוגי. כשנבלע הוא אינו נספג בגוף וכשמוזרק הוא מסולק מהגוף בצורה איטית. לנתן כלורי (LaCl3) מנוצל ברפואה כחומר מונע קרישה. בנוסף משמש לנתן לספיחת זרחן במערכת העיכול בחולים עם אי ספיקת כליות כרונית. לנתן נמצא בקרום כדור הארץ בריכוז 18–35 חלקיקים למיליון. מחצביו העיקריים הם מונזיט ((Ce, La, Th, Nd, Y)PO4) ובסטנסיט ((Ce, La, Y)CO3F) והוא מהווה 25%-38% מהם. ניתן להפיק לנתן ממחצביו בעזרת טכניקה הנקראת "חילוף יונים". ללנתן רעילות נמוכה ויש לטפל בה בהתאם. הזרקת תמיסות לנתן לבעלי חיים משפיעה על הכבד, גורמת ללחץ דם נמוך ולהתנוונות הטחול. לנתן ב-Webelements (אנגלית) לנתן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) R. Boujamaa (2012). "Impact of high temperature annealing on La diffusion and flatband voltage (Vfb) modulation in TiN/LaOx/HfSiON/SiON/Si gate stacks". Journal of Applied Physics. 111: 054110. doi:10.1063/1.3684709.
The Times Literary Supplement

The Times Literary Supplement (או TLS, כפי שמופיע על עמודו הראשי החל מ-1969) הוא שבועון ביקורת ספרותי שרואה אור בלונדון בידי News International, חברה בת של ניוז קורפ. TLS החל להתפרסם בשנת 1902 כנספח לטיימס, אולם נהפך לפרסום נפרד ב-1914. לשבועון תרמו כותבים רבים בעלי שם, בכללם תומאס סטרנס אליוט, הנרי ג'יימס ווירג'יניה וולף, אולם ביקורות ספרות היו בדרך כלל אנונימיות עד לשנת 1974. הסופר והמבקר מרטין אמיס היה חבר המערכת בראשית הקריירה שלו. הפואמה Aubade של פיליפ לרקין הופיעה לראשונה ב-TLS בגיליון חג המולד של 1977. מזה שנים רבות נחשב ה-TLS כאחד מכתבי העת החשובים ביותר לביקורות הספרות. TLS פועל בשיתוף פעולה הדוק עם הטיימס; גרסתו המקוונת מאוכסנת באתרו של הטיימס, ומשרדי המערכת שלו ממוקמים בבניין הטיימס, ברחוב פנינגטון, לונדון. עורכו הנוכחי הוא פיטר סטותרד (Peter Stothard), עורכו הקודם של הטיימס. הוא מילא את מקומו של פרדיננד מאונט (Ferdinand Mount), שכיהן בתפקיד עד 2003. May, Derwent (2001). Critical Times: The History of the Times lLterary Supplement. London: Harper Collins. ISBN 0007114494. אתר האינטרנט הרשמי של The Times Literary Supplement (באנגלית) The Times Literary Supplement, ברשת החברתית אקס (טוויטר) The Times Literary Supplement, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר השבועון
נופי ים

נופי ים היא שכונה ברובע 1 בצפון-מערב תל אביב-יפו, בין הרחובות פרופס, לוי אשכול ואיינשטיין לבין חוף הים ומתחם שדה דב. מערבית לשכונות רמת אביב. לפני בניית השכונה היה ידוע האזור כ"הגוש הגדול". השכונה גובלת בשכונת רמת אביב החדשה ממזרח, שיכון למד מדרום, הטיילת, שדה דב וחוף תל ברוך ממערב ושכונת אזורי חן מצפון. בשכונה כ-2000 יחידות דיור, רובם בבניה רוויה לגובה ומיעוטם ווילות בבניה נמוכה. הבניינים הסמוכים לשדה דב נמוכים יותר מהבניינים הסמוכים לרמת אביב החדשה. בשכונה מתוכננים לקום עוד כ-12,000 יחידות דיור לזוגות צעירים. בדרום השכונה הוקם בית ספר אזורי. בשכונה קיימים שני מרכזים מסחריים קטנים, ובהם משרדים, בית קפה מרכול וסניפי בנק. בדרום השכונה יש פארק שכונתי. במרכז השכונה יש קאנטרי עם בריכה וחדרי כושר פעילים. בשכונה פעיל בית הכנסת 'אוהל יוסף יצחק' המעניק שירותי דת לתושבי השכונה, בניהולו של הרב משה אברמד. שליח חב"ד בשכונה הוא הרב אליהו שוויכה המכהן גם כרב קהילת שער הרחמים. הרחובות בשכונה קרויים כולם על שם אמנים: יאשה חפץ, יחזקאל שטרייכמן, ארתור רובינשטיין, מרק שאגאל, אמיר גלבע, דוד אויסטרך, יצחק בשביס-זינגר, אהרן צבי פרופס, אייזק שטרן, דמיטרי שוסטקוביץ' ויהודה עמיחי. הרחובות המשותפים לשכונה ולשכונות אחרות הם לוי אשכול ואלברט איינשטיין. אדמות הגוש הגדול נרכשו על ידי מספר רב של גורמים פרטיים במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנות ה-30 הופקעו חלק מהאדמות לשם הקמת שדה דב. ריבוי הבעלים יצר תסבוכות משפטיות והקשה על פיתוח האזור. ככל שחלף הזמן, הועברו בהדרגה הבעלויות ליורשיהם של הבעלים המקוריים, מה שהפך את המצב למסובך עוד יותר. ב-1975 מינה בית המשפט שישה עורכי דין לניהול המתחם, במטרה לפתור את הבעיות שהתעוררו. ב-1980 חתמו מנהלי הגוש על הסכם עם המדינה, שעיקריו קובעים כי המדינה תרכוש את הקרקעות, ולאחר שיוסדר תכנונן, תעביר את זכויות הבעלות לבעלים. עוד נקבע בהסכם הסדר של חילופי קרקעות כנגד קרקעות המצויות בתחום שדה התעופה. מבחינה תכנונית מכונה השטח "גוש 6896". מאז חתימת ההסכם התנהלו הליכי התכנון בעצלתיים, והליכים משפטיים שונים נמשכו, חלקם עקב מחלוקות על שכר הטרחה של מנהלי הגוש. רק במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נבנו בנייני המגורים הראשונים, בחלקות המזרחיות של הגוש. בשנת 2006 הגיעו הצדדים להסכם נוסף, לפיו בעלי הקרקעות יעבירו למדינה 50% מזכויות הבנייה בגוש, ובמקביל יפונה שדה דב. לא נקבע לוח זמנים ליישום הסכם זה. בשנת 2009 הוצגו לעיריית תל אביב-יפו תוכניות ראשונות למתחם. בשל הבעיות שעיכבו את פיתוחו של הגוש הגדול נוסף בחוק שמירת הסביבה החופית, שנחקק ב-2004, סעיף מיוחד הקובע כי אין בהוראותיו של החוק כדי לפגוע ב"התחייבות חוזית כתובה וחתומה, שעניינה זכויות בנייה או שימוש במקרקעין בתחום הסביבה החופית, ושניתנה כדין ובסמכות בידי המדינה, ערב פרסומה של הצעת חוק שמירת הסביבה החופית, התשס"ג-2003, ברשומות". במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 החל אכלוס השכונה. נתונים סטטיסטיים על רבעים ושכונות בתל אביב-יפו (2012), באתר עיריית תל אביב-יפו תל אביב-יפו נתן ליפסון, הזדמנות של פעם ב-80 שנה, באתר TheMarker‏, 11 באוגוסט 2019 אבי בר-אלי, הגוש הגדול: המדינה תקבל 50% מזכויות הבנייה - ושדה דב יפונה, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2006 אריאל רוזנברג, ‏כך ייראה מתחם שדה דב והגוש הגדול: משרדי האדריכלים ממליצים לבנות במתחם 9-23 אלף יחידות דיור, באתר גלובס, 8 במרץ 2009
דייוויד גרינוויי

דייוויד גרינוויי (באנגלית: David Greenaway; פברואר 1889 בקואטדייק - 1960 בפרת') היה כדורגלן סקוטי. גרינוויי החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנוער של שטלסטון, אך במאי 1908 חתם במועדון הלונדוני וולוויץ' ארסנל. למרות גילו הצעיר הוא הוצב מיד בהרכב הפותח של ארסנל, וערך את הופעת הבכורה במשחק מול נוטס קאונטי ב-2 בספטמבר 1908, שהיה גם המשחק הראשון של עונת 1908/1909 בליגה הראשונה. הוא החמיץ שני משחקים בלבד באותה עונה, ובמשך ארבע העונות הבאות זכה למקום קבוע בעמדת הקיצוני של ארסנל. אולם, לאחר החתמתו בנובמבר 1913 של ג'וק רתרפורד הודח גרינוויי מההרכב לטובתו, והשתתף ב-14 משחקי ליגה בשתי העונות הבאות. גרינוויי גויס לשירות צבאי בזמן מלחמת העולם הראשונה, ושירת בחיל התותחנים המלכותי. הוא חזר לארסנל ב-1919 עם חידוש משחקי הליגה, אך בשתי העונות הראשונות לאחר המלחמה השתתף בשלושה משחקים בלבד. בסך הכל הוא השתתף ב-170 משחקים במדי ארסנל (161 בליגה ו-9 בגביע ה-FA), והבקיע בהם 13 שערים. ב-1921 הוא עזב את ארסנל וחזר לסקוטלנד, שם גידל כבשים בחווה. טוני מתיוס, Who's Who of Arsenal (עמוד 118), מיינסטרים,‏ 2007 (ISBN 1-84596-232-X)
New England Journal of Medicine

The New England Journal of Medicine‏ (בקיצור N Engl J Med או NEJM) הוא כתב עת רפואי בשפה האנגלית שעובר ביקורת עמיתים ורואה אור בידי החברה הרפואית של מסצ'וסטס (Massachusetts Medical Society). הוא אחד מכתבי העת השפיטים לרפואה הפופולריים והנקראים ביותר ברחבי תבל. הוא גם כתב העת הוותיק שמתפרסם ברציפות לאורך פרק הזמן הארוך ביותר. ג'ון קולינס וורן (John Collins Warren) ייסד את NEJM בשנת 1812 כרבעון שנקרא The New England Journal of Medicine and Surgery. ב-1828 הוא נהפך לשבועון ושמו שונה ל-The Boston Medical and Surgical Journal; מאה שנים מאוחר יותר הוא החליף את שמו לשם הנוכחי. כתב העת מפרסם מאמרי מערכת, מאמרים על מחקרים מקוריים, מאמרי סקירה, כתבות, מקרי בוחן, ולו חלק מיוחד המכונה "Images in Clinical Medicine". בין המחברים החשובים שכתבו ב-NEJM לאורך ההיסטוריה ניתן למנות את אוליבר ונדל הולמס האב (רופא דגול שהיה אביו של השופט אוליבר ונדל הולמס), הנס זינסר (Hans Zinsser) ולואיס תומאס (Lewis Thomas), כמו גם רופאים בעלי שם נוספים. אחד מעורכיו הראשונים, ג'רום סמית' (Jerome V.C. Smith), היה גם ראש עיריית בוסטון. כתב העת זוכה בדרך כלל בדרוג ה-impact factor הגבוה ביותר מבין כתבי העת לרפואה (יותר ממתחריו Journal of the American Medical Association ו-The Lancet). בשנת 1977 זכה כתב העת בפרס לעיתונות מצטיינת מידי George Polk Awards. NEJM מאפשר גישה מקוונת חופשית למאמרים (הוא עושה כן שישה חודשים אחרי הפרסום, הדבר אפשרי לגיליונות החל משנת 1993). כלל זה אינו חל על קוראים מארצות המתפתחות, שלהם יש גישה מיידית לתוכן בלי תשלום, לצרכים אישיים. NEJM גם מחזיק בשני פודקאסטים, האחד כולל ראיונות עם רופאים וחוקרים שמפרסמים בכתב העת, והשני מסכם את תוכנו של כל גיליון. חלופה אחרת כוללת חינוך רפואי מתקדם (קובצי וידאו של נהלים רפואיים), וכן Weekly Image Challenge. מדיה וקבצים בנושא New England Journal of Medicine בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של New England Journal of Medicine (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של New England Journal of Medicine אתר האינטרנט הרשמי של New England Journal of Medicine (בסינית) New England Journal of Medicine, ברשת החברתית פייסבוק New England Journal of Medicine, ברשת החברתית אקס (טוויטר) New England Journal of Medicine, ברשת החברתית אינסטגרם האתר של NEJM NEJM Videos in Clinical Medicine NEJM's Audio interview RSS feed, in XML format Pubmed search for New England Journal of Medicine גלי וינרב, ‏"התופעה של פרסום תוצאות חיוביות בלבד בניסויים נגמרה", באתר גלובס, 16 ביוני 2017
המהפכה הרומית

המהפכה הרומית (באנגלית: The Roman Revolution) הוא ספר מאת סר רונלד סיים אשר מגולל את אחרית ימיה של הרפובליקה הרומית ויצירתה של הקיסרות הרומית בידי אוגוסטוס קיסר. הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בקיץ 1939. מסקנתו העיקרית הייתה שהמבנה של הרפובליקה והסנאט לא התאימו לצורכי השלטון הרומי, וכי אוגוסטוס פשוט ניסה לנקוט בצעדים הנחוצים על מנת להשיב את חיי הציבור לתקנם. סיים מסתמך במחקרו על חיבורים פרופסורגרפיים, בייחוד על אלו של פרידריך מינצר, על מנת להראות באיזו מידה עלה בידי אוגוסטוס להשיג עצמה שלטונית, לא רשמית אמנם, אבל ללא עוררין, זאת באמצעות בניית מערכות יחסים אישיות בתוך המפלגה "הקיסרית", ואז השתמש בהן על מנת להביס את מתנגדיו, בהכניעו יריב אחד אחר משנהו. התהליך היה איטי, כשאוגוסטוס הצעיר נשען בתחילה רק על היותו שאר בשרו של יוליוס קיסר על מנת לרדוף את רוצחי קיסר, ואז לאורך תקופה של שנים הוא צבר בהדרגה כוח אישי בעודו מחזיר להלכה את הרפובליקה למצבה הקודם. בנוסף לכך, לציורו של סיים את דמותו של אוגוסטוס כדמות אוטוקרטית ומרושעת במידת מה, הייתה השפעה ניכרת על דורות של קלסיקאים. מסקנתו על כך שמעשיו של אוגוסטוס היו בלתי נמנעים התקבלו פחות מאשר תיאורו את התהליך שבו תפס את השלטון, מאחר שבכל נקודה לאורך הקריירה שלו אנחנו רואים את אוגוסטוס מפעיל את כוח הבחירה החופשית שלו, אף על שהוא סבור שהיה זה לטובתה של רומא. אריך ס. גרואן מציע השקפה הפוכה, בטענו שהגישה המסורתית בדבר דעיכתה של הרפובליקה אינה נסמכת על ממצאים עובדתיים. מאז הופעתו מודפס הספר המהפכה הרומית במהדורות חדשות מדי כמה שנים בידי הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, האחרונה שבהן הייתה ב-2002. ארנאלדו מומיליאנו שיבח את הספר עם יציאתו ומוריץ בורה (Maurice Bowra) כתב ב-1939 על הספר: "עבודתו היא משכנעת ומעניינת באופן יוצא מן הכלל... זהו הספר הטוב ביותר שנכתב אודות ההיסטוריה הרומית מזה שנים רבות. Arnaldo Momigliano, "Introduction to R. Syme, The Roman Revolution", translated and reprinted in A. D. Momigliano: Studies on Modern Scholarship (University of California Press, 1994; ISBN 0-520-07001-1) גלן בורסוק, "הקיסר של ההיסטוריה הרומית", The New York Review of Books,‏ 12 ביוני 1980 הספר The Roman Revolution (מהדורת 1939) זמין לקריאה בארכיון האינטרנט (באנגלית) הספר The Roman Revolution, בגוגל ספרים (באנגלית) בספרו The Last Generation of the Roman Republic ראו (ISBN 0-19-280320-4) Folio Prospectus 2009 (Folio Society, August 2008) p. 24
עמנואל קנר

עמנואל קנר (1927 – 2009) היה אדריכל ואמן ישראלי יליד פולין. עמנואל קנר נולד בשנת 1927 בקרקוב שבפולין ונפטר בשנת 2009 בישראל. כשפרצה מלחמת העולם השנייה הוגלה לסיביר ומשם לאוזבקיסטן. אחרי המלחמה למד אדריכלות במינכן ועלה לישראל עם הוריו ואחותו בשנת 1951. הוא עבד כאדריכל במשרדיהם של האדריכלים אבא אלחנני ואריה שרון, ואחרי כן הקים משרד עצמאי בחיפה ובתל אביב. קנר היה שותף מרכזי בתכנון בית החולים רמב"ם בחיפה וכאדריכל עצמאי תכנן, בין השאר את האגף המערבי במרכז רפואי בני ציון בחיפה (בית חולים רוטשילד) ואת בית הספר לבני מיעוטים, אל מותנבי בחיפה. ב-2016 הופקד אוספו המקצועי בארכיון אדריכלות ישראל. בית החולים רמב"ם, חיפה כאדריכל מבצע במשרדו של אריה שרון. מרכז רפואי בני ציון, חיפה. בית הספר אל מותנבי בחיפה. אגף היולדות מרכז רפואי הלל יפה חדרה קנר משלב בין מקצועו כאדריכל ותחביבו כצייר. סגנונו של קנר שואב ממקורות מגוונים. ניכרות בו בעיקר השפעות של זרמים שונים של אמנות החצי הראשון של המאה העשרים, בעיקר פוסט אימפרסיוניזם, אקספרסיוניזם ופוביזם.
כביש 672

כביש 672 הוא כביש אורך אזורי בצפון ישראל. הכביש, באורך של כ-42.5 ק"מ, מחבר את מרכז מטרופולין חיפה בצפון עם רמות מנשה בדרום, לאורך גב הר הכרמל. הוא עובר לכל אורך הרכס, תוך שהוא משרת את יישובי ואדי מילק, כפרי הכרמל – עספיא ודלית אל-כרמל, פארק הכרמל, אותו הוא חוצה; אוניברסיטת חיפה בהר טללים ודניה, אחוזת שמואל וכרמל מרכזי, כאשר בתחומי חיפה הוא מחליף את שמו – משדרות אבא חושי לרחוב חורב ולשדרות מוריה. בצומת שדרות הנשיא ודרך הים, הידוע גם כ"מרכז הכרמל", פונה הכביש בחדות מערבה וגולש לאורך דרך הים במורד ההר, עד למפגשו עם שדרות ההגנה – כביש 4, לחוף הים התיכון. בחלקו הגדול הבין-עירוני כביש 672 ידוע כדרך נופית, וככזה גם מסומן במפות. כקילומטר וחצי דרומית לאוניברסיטה יוצאת ממנו דרך נופית נוספת, כביש 7212, היורדת מזרחה לכיוון נשר. כבישים משניים אחרים שמתחברים אליו הם כבישי יקנעם עילית, כביש 6953 למשמר העמק ומסלולים קטנים בפארק הכרמל. חלקו של הכביש בין שכונת אחוזה ועספיא נסלל בשנת 1941, כחלק מקו ההגנה של הצבא הבריטי על רכס הכרמל במלחמת העולם השנייה. מדיה וקבצים בנושא כביש 672 בוויקישיתוף נסלל כביש לרכסי הכרמל, חרות, 9 באוגוסט 1956 עד 1969, שנת מותו של אבא חושי, נקרא קטע הכביש "דרך דליה". יוסי בן-ארצי, להפוך מדבר לכרמל, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2004, עמ' 249.
עצבת אל-אנצאר

עצבת אל-אנצאר (בערבית: عصبة الأنصار, תרגום: חטיבת התומכים בנביא מוחמד) הוא ארגון טרור פלסטיני הפועל בלבנון, בעיקר במחנות הפליטים עין אל חילווה ליד צידון ונהר אל-בארד ליד טריפולי. הארגון הוקם בשנת 1982 על ידי השיח' השאם אל-שרידי, ורבים מפעילי ארגון אף השתתפו בלחימה באפגניסטן, בבוסניה, בצ'צ'ניה ובחבל קשמיר. בסמלו של הארגון מופיע הביטוי "אין ממשל בלא ג'יהאד ואין ג'יהאד ללא דם". מועצת הביטחון של האו"ם מחשיבה את עצבת אל-אנצר כמסונף לאל-קאעידה. הקשר הראשוני בין ארגון עצבת אל-אנצאר ובין ארגון אל-קאעידה נוצר במהלך המלחמה באפגניסטן, בין השנים 1979 עד 1989, כאשר מוג'אהדין משני הארגונים הצטרפו למלחמה בסובייטים שפלשו לאפגניסטן. בתום הקרבות, עם שובם לארצם, הביאו הלוחמים עמם את הרעיונות של ג'יהאד נגד ה"מערב", ואף החלו לבצע פיגועים נגד מטרות מערביות בלבנון. לפי כמה דיווחים, בשלהי שנות התשעים של המאה העשרים, ארגון אל-קאעידה סיפק מימון כספי משמעותי לארגון עצבת אל-אנצאר, ופעילי עצבת אל-אנצאר אף התאמנו במחנות האימון של אל-קאעידה באפגניסטן. כתוצאה משיתוף הפעולה בין הארגונים, עצבת אל-אנצאר התפתח והפך מארגון בעל שאיפות אזוריות לארגון בעל מטרות רחבות וגלובליות יותר. חיים איסרוביץ, מלבנון לפיגוע ליד רצועת עזה, באתר nrg‏, 12 בינואר 2006 אלה לוי-וינריב, ‏"גלובס" ממפה את חמשת ארגוני הטרור האסלאמיים הבולטים במזרח התיכון, באתר גלובס, 16 באוגוסט 2014 ASBAT AL-ANSAR, The Unites Nations Security Council, ‏6/10/2001 Jonathan Schanzer, New Evidence of Wider Threats from Lebanon's Asbat al-Ansar, The Washington Institute For Near East Policy, ‏3/10/2003
פרסאודימיום

פרסאודימיום (באנגלית: Praseodymium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Pr ומספרו האטומי 59. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה. הפרסאודימיום הוא מתכת רכה, כסופה ממשפחת הלנתנידים. כשנחשף לאוויר, הפרסאודימיום מתכסה בתחמוצת (Pr6O11) ירוקה אך הוא עמיד יותר בפני קורוזיה מאירופיום, לנתן, צריום ונאודימיום. שימושי הפרסאודימיום: לסגסוגות פרסאודימיום עם מגנזיום חוזק רב והן משמשות לבניית מנועי מטוסים. בתעשיית הסרטים, לפרסאודימיום יישומים בתאורת פחמן. הוספת מלחי פרסאודימיום לזכוכית מעניקה צבע צהוב. משקפי מגן של נפחים ורתכים מכילות לעיתים פרסאודימיום. הכימאי האוסטרי קרל וולסבך (Carl Auer von Welsbach) הצליח להפריד את המתכת דידמיום מהמינרל סמרסקיט ב-1885. לאחר מכן הוא העביר דגימות דידמיום דרך הספקטרוסקופ שלו וגילה שני קווים נפרדים, אחד כחול והשני צהוב. כך, קרל השיג עדות משכנעת שדידמיום היא תערובת של שני יסודות חדשים. מאוחר יותר דידמיום הופרד לשני יסודות חדשים - פרסאודימיום ונאודימיום. ב-1931 בודד לראשונה פרסאודימיום טהור. הפרסאודימיום נמצא במינרלים שמכילים לנתנידים כמו מונזיט ובסטנסיט. בקרום כדור הארץ הוא נמצא בריכוז של 5–9 חלקיקים למיליון. ניתן לבודד פרסאודימיום מ PrF3 במהלך תגובה עם סידן, כך: 2 P r F 3 + 3 C a → 2 P r + 3 C a F 2 {\displaystyle 2PrF_{3}+3Ca\rightarrow 2Pr+3CaF_{2}} כמו כן, ניתן לבודד פרסאודימיום בטכניקות נוספות, כמו למשל חילוף יונים. כמו לנתנידים אחרים, לפרסאודימיום אין תפקיד ביולוגי ורעילותו נמוכה. מדיה וקבצים בנושא פרסאודימיום בוויקישיתוף פרסאודימיום ב-Webelements (אנגלית) פרסאודימיום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
זאב חנוך ארליך

זאב חנוך (ז'אבו) ארליך (נולד ב-1953) הוא סייר, חוקר ארץ ישראל, ממקימי בית ספר שדה עפרה, ועורך סדרות הספרים "שומרון ובנימין", ו"מחקרי יהודה ושומרון". התחנך במוסדות של הציונות הדתית. למד בישיבת הכותל בירושלים, שלא במסגרת ה'הסדר'. בוגר תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים ובטורו קולג' בתלמוד ובהיסטוריה של עם ישראל. שירת כקצין חי"ר וכקצין מודיעין במהלך האינתיפאדה הראשונה. הוא פרסם עשרות מחקרים בנושאי ידיעת הארץ, וכתב מדור קבוע בענייני ארץ ישראל במוסף שבת של העיתון מקור ראשון. הוא שימש מדריך בנושא יהודה ושומרון במכון לנדר, ומרצה במכללת מורשת יעקב-אורות ישראל. ארליך עוסק בתיעוד אתרי עתיקות בכפרים ערביים ביהודה ושומרון. גבורת בית חשמונאי, בית ספר שדה עפרה, החברה להגנת הטבע, תשמ"ה השומרון במלחמת העולם הראשונה, תשמ"ז-1987. טיולי ישראל - מרכז, הוצאת כתר, 1994. שומרון ובנימין - קובץ מחקרים בגאוגרפיה היסטורית, בעריכת זאב ח. ארליך, הוצאת החברה להגנת הטבע, שלושה כרכים: תשמ"ז, תשנ"א, תשנ"ג. פרקים בנחלת יהודה, כרך ראשון. מחקרי יהודה ושומרון, בעריכת זאב ח. ארליך ויעקב אשל, הוצאת ראובן מס, ארבעה כרכים ראשונים החל מ-1991. יריחו היהודית לדורותיה, אדר ה'תשנ"ד. סיפור דרך - המדריך ללימוד הניווט, בעריכת זאב ח. ארליך, הוצאת כתר, 2004. מזרח הירדן במבט יהודי, תשנ"ו. מדיה וקבצים בנושא זאב חנוך ארליך בוויקישיתוף זאב חנוך ארליך, באתר Academia.edu רשימת המאמרים של זאב חנוך ארליך באתר רמב"י רשימת המאמרים של זאב חנוך ארליך, באתר רמבי"ש מכּתביו: גושן, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" ארץ ימיני, באתר "דעת" מתוך "...לפני אפרים בנימין ומנשה..." קובץ מחקרים, ירושלים, תשמ"ה. משפחת המטרי והגבעונים, באתר "דעת" מתוך "...לפני אפרים בנימין ומנשה..." קובץ מחקרים, ירושלים, תשמ"ה. המדיינים במזרח הירדן - בימי משה, באתר "דעת" ספר-תורה – 'עומד' או 'שוכב'?, מכללת הרצוג ממאמריו שהתפרסמו ב"מוסף שבת" של מקור ראשון סמינר אבות ומייסדים - זאב ח. ארליך, באתר www.avot-meyasdim.co.il אליאור לוי, למה לארכיאולוג אבטחה צמודה מצה"ל בשטחים?, באתר ynet, 5 ביולי 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.