laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סניוראז'

סֵנְיוֹרַאז' (באנגלית: Seigniorage) הוא הפער בין עלות הנפקת הכסף לבין ערכו הנקוב. פער זה מייצג את הרווח של המדינה מהטבעת המטבעות. בעבר, הזכות לטבוע מטבעות הייתה שמורה למלך או לאריסטוקרטים ופרובינציות או ערים שקיבלו סמכות זו מהשלטון המרכזי. מכאן מקור המילה סניוראז' — פריבילגיה השמורה לאדון (סניור). בצורתו הטהורה, סניוראז' מתקיים בעת הנפקת שטרות נייר. ערכו הפנימי של שטר כסף הוא כמעט אפסי (עלות ההנפקה שלו בלבד), בעוד שערכו הנקוב של השטר גבוה בהרבה מערכו הפנימי. לדוגמה, שטר של 100 שקלים מאפשר למדינה לקנות שירותים וסחורות בשווי זהה, כשבפועל המדינה משלמת תמורת אותם סחורות או שירותים בפיסת נייר צבעונית שרק היא רשאית להנפיק. אם עלות ההנפקה של שטר 100 שקל היא 2 שקלים, הסניוראז' הנגזר מכל שטר כזה הוא 98 שקלים. בהנפקת מטבעות, הסניוראז' הוא הפער בין עלות הטבעת המטבע והערך הנקוב. לדוגמה, מטבע 5 שקלים העשוי סגסוגת של ניקל ונחושת מכיל 10 גרם מתכת ששוויה בשוק הסחורות הוא 60 אגורות. אם נניח שעלות הייצור היא של 5 אגורות נוספות לכל מטבע שהוטבע, הסניוראז' במקרה הזה הוא 4.35 ש"ח, שהם הפער בין הערך הנקוב לעלות ייצור מטבע חדש. בתקופות קדומות, מטבעות היו עשויים ממתכות יקרות כזהב וכסף. לכאורה, ערכם של המטבעות נקבע אז לפי שווי תכולת המתכת היקרה שבהם (זהו בעצם בסיס הזהב), ולכן לא התקיים סניוראז'. בפועל, שליטים ומדינות נהגו לדלל בהדרגה (לעיתים בסתר) את כמות המתכת היקרה במטבע בין אם באמצעות הקטנת משקל המטבע ובין אם באמצעות הפחתת אחוז המתכת היקרה בסגסוגת. לדוגמה, הסובריין הבריטי הראשון שהונפק בשנת 1489 על ידי הנרי השביעי שקל 15.6 גרם זהב בטוהר 23 קרט (958 אלפיות). הסובריין הבריטי מ-1817 מכיל רק 7.98 גרם זהב בטוהר 22 קרט, למרות שערכם הנקוב של שני המטבעות זהה. דוגמה נוספת: שילינג בריטי משנת 1910 הכיל 5.7 גרם של כסף סטרלינג. ב-1920 הופחת טוהר הכסף מ-925 אלפיות ל-500 אלפיות, וב-1947 הוחלף שילינג הכסף בשילינג העשוי סגסוגת ניקל ונחושת. למרות השינויים בהרכב המתכת, ערכו הנקוב של המטבע לא השתנה. במדינות שבהן נעשה שימשו במטבעות ממתכת יקרה הייתה נהוגה שיטה נוספת לגביית סניוראז' — הנפקת שטרות נייר שווי ערך למטבעות זהב, כשלכאורה בעל השטר יכול היה להמיר אותו בזהב בכל רגע נתון. בפועל, חלו מעת לעת מגבלות שונות שמנעו המרה של שטרות נייר למטבעות זהב — השעיה זמנית עקב מצב חירום, פשיטת רגל של הבנק או איסור על החזקת זהב בידי אזרחים. בכך בעצם הבנק או המדינה נהנו מסניוראז' הנגזר מהפער בין שווי המתכת היקרה שהופקדה אצלם לבין שוויו הפנימי של שטר הנייר המצוי בידי בעל הפיקדון. כשעלות חומרי הגלם של מטבע עולה משמעותית על ערכו הנקוב, נוהגים סוחרים להתיך את המטבעות למטילי מתכת גולמית ולמכור אותם בשוק הסחורות, על אף שפעולה זו אסורה לרוב בחוק. על מנת להבטיח רווח למדינה, ולצמצם את תופעת התכת המתכות ברווח בידי אזרחים, נוהגות מדינות רבות להוציא מהמחזור מטבעות שבהן הסניוראז' אפסי או שלילי, להקטין את משקל המטבעות או לעבור לייצר את המטבעות מחומרים זולים אף יותר. שימוש בשטרות (העשויים לרוב מפולימר זול כלשהו) עוזר לכך לרוב גם הוא. סניוראז' מתקיים גם באמצעות הנפקת סטים של מטבעות ושטרות לאספנים. סט של שטרות ממהדורה מוגבלת נמכר לאספן שלא יעשה שימוש בשטרות, ובכך בעצם המדינה סופגת כסף מציבור האספנים. גם מטבעות ושטרות שהושחתו, אבדו או בוטלו כהילך חוקי מעניקים למדינה המנפיקה סניוראז'. סניוראז', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ג'יימס מ. ביוקנן

ג'יימס מ. ביוקנן (באנגלית: James McGill Buchanan, Jr.; ‏3 באוקטובר 1919 – 9 בינואר 2013) היה פרופסור לכלכלה, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1986 על תרומותיו לתאורית הבחירה הציבורית. עבודתו של ביוקנן אפשרה לבחון את הדרך בה האינטרסים האישיים של הפוליטיקאים וכוחות לא כלכליים משפיעים על המדיניות הכלכלית של ממשלות. ביוקנן סיים תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של אמצע טנסי ואת התואר השני באוניברסיטת טנסי בשנת 1941. בשנות המלחמה שרת בצוותו של אדמירל צ'סטר נימיץ בהונולולו שם פגש ונישא לאשתו אן. בשנת 1948 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת שיקגו שם הושפע רבות מפרנק נייט ומעבודתו של הכלכלן השוודי קנוט ויקסל. ביוקנן ייסד את הגישה של הכלכלה הפוליטית של וירג'יניה, שם ייסד את מרכז תומאס ג'פרסון. כמו כן לימד ב-UCLA, באוניברסיטת מדינת פלורידה, אוניברסיטת טנסי ואוניברסיטת ג'ורג' מייסון. עבודתו של ביוקנן כוללת כתיבה נרחבת בנושא מימון ציבורי, החוב הציבורי, הצבעה, ניתוח מדוקדק של תיאורית של הסכמות הדדיות בנושאי הצבעה, מקרו-כלכלה וליברטריאניזם. לפי ביוקנן ההיסטוריה הפיסקלית המערבית מתחלקת לעידן הטרום-קיינסיאני והעידן הפוסט-קיינסיאני. בעידן הטרום-קיינסיאני, עד אמצע המאה ה-20, המדיניות הפיסקלית המערבית דגלה בשמירה על תקציב ללא גירעון והשימוש בחוב לאומי נשמר למצבי משבר. לעומת זאת מאמצע המאה ה-20 עברה המדיניות הפיסקלית המערבית למצב בו חוב לאומי משמעותי הפך לנורמה המקובלת. ביוקנן מתח ביקורת על התפיסה הכלכלית הקיינסיאנית. לשיטתו, תפיסה זו אותה הגה ג'ון מיינרד קיינס מתאימה למשנתו של קיינס שדגל במשטר אליטיסטי (מעין אוליגרכיה). לעומת זאת במודל הדמוקרטי בו השליט חייב לרצות את העם באופן כמעט תמידי, הגישה הכלכלית הקיינסיאנית שמקטינה משמעותית את החסמים מעל הגדלת החוב הלאומי עלולה לדרבן את השלטון להגדיל את ההוצאה הממשלתית באמצעות הגדלת החוב הלאומי באופן שיפגע קשות בכלכלת המדינה בטווח הארוך. מדיה וקבצים בנושא ג'יימס מ. ביוקנן בוויקישיתוף ג'יימס מ. ביוקנן, ברשת החברתית Goodreads ג'יימס מ. ביוקנן, באתר פרס נובל (באנגלית) ג'יימס מ. ביוקנן, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ביוגרפיה של ביוקנן ג'יימס מ. ביוקנן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'יימס מ. ביוקנן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שגיא ברמק, ‏למען הדורות הבאים: חוק יסוד להגבלת הגירעון, השילוח, 15, יוני 2019
מיקאל אגריקולה

מיקָאֵל אגריקולה (פינית Mikael Agricola) (נולד כנראה 1510 – נפטר ב-9 באפריל 1557) היה כומר פיני, אחד מאבות הרפורמציה הפרוטסטנטית בשוודיה ובפינלנד. אגריקולה מוכר כ"אבי הפינית הכתובה". אגריקולה נולד בפינלנד, תאריך לידתו המדויק, כמו מרבית הפרטים על חייו, אינו ידוע. משפחתו הייתה משפחת איכרים עשירה למדי והיו לו שלוש אחיות ששמותיהן לא ידועים. בנעוריו התבלט בכישרונו לשפות. אגריקולה הוסמך ככומר בטורקו בשנת 1554 וזאת ללא אישור האפיפיור. עם הסמכתו החל ברפורמה של הכנסייה בפינלנד ברוח לותרנית. הוא תרגם את הברית החדשה לפינית ותוך כדי כך יצר את היסודות לכתיב הפיני. מקום קבורתו אינו ידוע במדויק. מיקאל אגריקולה, באתר MusicBrainz (באנגלית) מיקאל אגריקולה, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוחנמה

רוחנאמה ("ספר הנפש", מפרסית "נמה" نامه ספר או מכתב ,ומערבית "רוח" روح נפש) הוא ספר שנכתב על ידי הנשיא של טורקמניסטן, ספרמורט ניאזוב (שכינה עצמו "טורקמנבאשי"-אבי הטורקמנים), המתיימר לשלב הנחיה מוסרית ורוחנית, אוטוביוגרפיה והיסטוריה רוויזיוניסטית. רוב תוכנו של הספר מפוקפק או שנוי במחלוקת מבחינת דיוק העובדות המובאות בו. הטקסט כולל סיפורים ופואמות רבות, כולל אלה של המשורר הסופי מגטימגולי פיראגי. כוונתו הייתה להוות מדריך רוחני לעם הטורקמני ולהוות הבסיס לאומנות והספרות שם. הרוחנמה הוכנס לתרבות הטורקמנית בהדרגה, אך בהמשך קריאתו נכפתה על האזרחים, עד שבקיאות בספר הפכה לתנאי להחזקת משרות ציבוריות וקבלת רישיון נהיגה במדינה וללימוד תוכנו הוקדשה כל תוכנית הלימודים. ניאזוב פרסם את הכרך הראשון של הרוחנמה ב-2001. ב-2004, פורסם הכרך השני העוסק במוסר, פילוסופיה ואורח חיים. הספר היווה חלק משמעותי מפולחן האישיות של ניאזוב וממדיניות הטורקמניזציה שהובלה על ידי ממשלתו. הממשלה דרשה מחנויות ספרים ומשרדי ממשלה לשמור על עותק מוצג באופן קבוע, וממסגדים לשמור עליו במקום מכובד כשל הקוראן. לאחר שכמה אימאמים התנגדו בטענה שציות לכך יהווה חילול קודש, הממשלה הרסה מספר מסגדים. גם לאחר מותו של ניאזוב בדצמבר 2006, ממשיך הרוחנמה לשחק תפקיד חשוב בחברה הטורקמנית, אף שבמידה פחותה. הנשיא הנוכחי גורבנגולי ברדימוחמדוב עדיין ממליץ על שימוש בספר כאמצעי חשוב לחינוך הנוער. ידע ברוחנמה הוא חובה ונדרש מקהילות דתיות ומהחברה בכללותה ומהווה חלק מרכזי בחינוך מבית הספר היסודי ועד האוניברסיטה. ביקורת ציבורית ואף הערצה בלתי מספקת של הספר נראתה כמקבילה לחוסר כבוד לנשיא לשעבר בעצמו, ונענשה בקשיחות על ידי הדחה מתפקיד ציבורי, מאסר, ועינוי של העבריין או משפחתו. מאז מותו של ניאזוב לא ידועה מידת הענישה על חוסר כבוד לספר. ישנה רפליקה מכנית עצומה של הספר באשגבאט, בירת המדינה. בכל ערב בשמונה הספר נפתח ומוקראת פסקה מוקלטת מהספר בליווי וידאו. הרוחנמה משמשת גם ככוח מעצים של המשטר היא עושה זאת על ידי הצבת אולטימטום לחברות בינלאומיות שיתרגמו את הספר לשפתן או שלא יינתנו לחברות הללו לעשות עסקים במדינה, וכך "הרוחנמה" תורגם לשפות רבות וחיזק את מעמד הספר במדינה, לאזרחים הטורקמנים נאמר כי הספר מופץ במדינות שונות בעולם וזוהי הוכחה לחשיבותו. בין החברות שתרגמו את הספר הן קטרפילר, מרצדס בנץ, קרייזלר, סימנס (חברה) ורבות אחרות. הספר האדום הספר הירוק מדיה וקבצים בנושא רוחנמה בוויקישיתוף
וירז'יני רזאנו

וירז'יני רזאנו (צרפתית : Virginie Razzano; נולדה ב-12 במאי 1983) היא שחקנית טניס מקצוענית מצרפת. דורגה בשיאה במקום 16 בעולם (14 בספטמבר 2009). מדורגת כיום (ינואר 2012) במקום 99 בדירוג ה-WTA. רזאנו זכתה עד היום ב-6 תוארי יחידות (2 WTA ו-4 ITF) וב-4 תוארי זוגות (1 WTA ו-3 ITF). רזאנו שיחקה בנבחרת צרפת בין השנים 2001 ו-2011. מאזנה עומד על 11 ניצחונות (7 במשחקי יחידות ו-4 במשחקי זוגות) ו-5 הפסדים (2 במשחקי יחידות ו-3 במשחקי זוגות). וירז'יני רזאנו, באתר olympedia.org וירז'יני רזאנו, באתר ה-WTA וירז'יני רזאנו, באתר ה-ITF וירז'יני רזאנו, באתר גביע הפדרציה ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פורטו אלגרה

פורטו אלגרה (בפורטוגזית: Porto Alegre, נהגה פורטו אלגרי) היא עיר נמל בדרומה של ברזיל, בירת מדינת ריו גראנדה דו סול. פירוש שם העיר הוא "נמל שמח". אוכלוסיית העיר מונה כ־1,484,000 תושבים (נכון לשנת 2017). העיר נמצאת במפגש חמישה נהרות, בהם נהר הגואיבה (למעשה אגם). העיר מהווה עיר מפתח במרקוסור, גוש מדינות מסחרי בדרום אמריקה. כמו כן, העיר היא מרכז לתרבות ומורשת הגאוצ'ו, וידועה עבור בשריה והתה האופייני לה. בעיר ממוקמות מספר אוניברסיטאות חשובות. ההתיישבות באזור התחילה עם בואם של מהגרים פורטוגזים ב-1752. הכפר הוקם רשמית על ידי מנואל ספולוודה תחת השם פרגזיה דה סאו פרנסיסקו דו פורטו דוס קזאיאס ב-26 במרץ 1772. כעבור שנה שונה השם לנוסה סניורה דה מדרה דה דווס דה פורטו אלגרה. ב-1824 התחיל גל הגירה לעיר של אנשים מרחבי העולם. העיר ממוקמת בהצטלבות של חמישה נהרות, מה שהפך אותה לעיר נמל חשובה, וכמו כן מרכז תעשייתי ומסחרי ראשי בברזיל. בנוסף לנמל, הכלכלה מסתמכת על חקלאות, הכוללת ייצור בשר, עורות וצמר וגידול אורז, שעועית, קשיו, אבוקדו, חיטה, ענבים וטבק, ותעשיות שונות, בהן תעשיות הקשורות לעיבוד המוצרים החקלאיים, טקסטיל, ציוד תקשורת ואלקטרוניקה, פלסטיק, תרופות, בשמים, בירה, כימיקלים ותעשיות פטרוכימיות. בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הפדרלית של ריו גראנדה דו סול, האוניברסיטה המדינתית של ריו גראנדה דו סול והאוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של ריו גראנדה דו סול. את פורטו אלגרה משרת נמל התעופה הבינלאומי סאווגדו פיליו, שנמצא במרחק של שישה קילומטרים צפון-מזרחית למרכז העיר. הנמל מציע טיסות ליעדים בברזיל ומחוצה לה. בעיר יש מערכת של רכבת תחתית המכונה "טרנסורב", המכילה קו יחיד המקשר בן מרכז פורטו אלגרה לערים בצפון המטרופולין שלה. בעיר יש שתי קבוצות כדורגל מרכזיות, גרמיו ומועדון ספורט אינטרנסיונל, אשר נכללות בצמרת הכדורגל בברזיל כששתיהן זכו בגביע ליברטדורס, אליפות דרום אמריקה לקבוצות, ובגביע הבין-יבשתי, או לחלופין ביורשתו אליפות העולם לקבוצות. בין הקבוצות שוררת יריבות מסורתית. פורטו אלגרה הייתה בין הערים המארחות של מונדיאל 1950 ושל מונדיאל 2014, אשר לצורך האחרון שודרג אצטדיון באירה ריו בעיר, אשר משמש בדרך כלל את מועדון ספורט אינטרנסיונל. פורטו אלגרה אירחה את אוניברסיאדת 1963. בתחילת המאה ה-20 היו בין הסוחרים בעיר יהודים גרמנים מאלזס, רובם מתבוללים. בשנת 1911 הגיעו עוד כמה יהודים ממזרח אירופה שייסדו קהילה יהודית שהחזיקה בית קברות יהודי, אך טרם כוננה בית כנסת. הקהילה היהודית בפורטו אלגרה גדלה בעיקר בשל קרבת העיר למושבה פיליפסון של יק"א. ארצות הברית אוסטין, ארצות הברית פורטוגל הורטה, האיים האזוריים, פורטוגל יפן קאנאזאווה, יפן מלזיה קושינג, מלזיה ארגנטינה לה פלאטה, ארגנטינה ברזיל נאטאל, ברזיל ארצות הברית ניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית צרפת פריז, צרפת פורטוגל פורט אלגרה, פורטוגל אורוגוואי פונטה דל אסטה, אורוגוואי פורטוגל ריביירה גרנד, פורטוגל ארגנטינה רוסאריו, ארגנטינה רוסיה סנקט פטרבורג, רוסיה טורקיה סליהלי, טורקיה הרפובליקה העממית של סין סוג'ואו, הרפובליקה העממית של סין מקסיקו דורנגו, מקסיקו אתר האינטרנט הרשמי של פורטו אלגרה (בפורטוגזית ברזילאית) פורטו אלגרה, ברשת החברתית פייסבוק פורטו אלגרה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פורטו אלגרה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פורטו אלגרה (ריו גרנדה דו סול, ברזיל), דף שער בספרייה הלאומית נסיונותיה של יק"א בברזיליה, הצפירה, 18 בינואר 1912
הרועה הטוב

הרועה הטוב היא אלגוריה תנכית לאלוהים, ובנצרות לישו, המדמה אותם לרועה הדואג לצאנו, המייצג בתורו את העם או את בני האדם בכלל. ההקבלה בין אלוהים לרועה הדואג לצאנו מופיעה בתנ"ך במספר מקומות: "ה' רֹעִי, לֹא אֶחְסָר." — ספר תהילים, פרק כ"ג, פסוק א' "כִּי כֹּה אָמַר, אֲדֹנָי ה': הִנְנִי-אָנִי, וְדָרַשְׁתִּי אֶת-צֹאנִי וּבִקַּרְתִּים. כְּבַקָּרַת רֹעֶה עֶדְרוֹ בְּיוֹם-הֱיוֹתוֹ בְתוֹךְ-צֹאנוֹ, נִפְרָשׁוֹת--כֵּן, אֲבַקֵּר אֶת-צֹאנִי; וְהִצַּלְתִּי אֶתְהֶם, מִכָּל-הַמְּקוֹמֹת אֲשֶׁר נָפֹצוּ שָׁם, בְּיוֹם עָנָן, וַעֲרָפֶל." — ספר יחזקאל, פרק ל"ד, פסוקים י"א–י"ב "כְּרֹעֶה, עֶדְרוֹ יִרְעֶה, בִּזְרֹעוֹ יְקַבֵּץ טְלָאִים, וּבְחֵיקוֹ יִשָּׂא; עָלוֹת, יְנַהֵל." — ספר ישעיהו, פרק מ', פסוק י"א האלגוריה נזכרת בברית החדשה בשני מקומות עיקריים. בראשון משווה ישו, המעיד על עצמו כי הוא הרועה הטוב, בינו לבין שכיר שאינו רועה, דימוי לאלוהים או דת אחרים; ובשני מתוארת מסירותו לכל אחד ואחד מקהל מאמיניו, אפילו הוא אחרון החוטאים: "ויוסף ישוע וידבר אליהם... אנכי הוא הרעה הטוב הרעה הטוב יתן את נפשו בעד צאנו׃ והשכיר אשר לא רעה הוא והצאן לא לו הנה בראותו כי בא הזאב יעזב את הצאן ונס והזאב יחטף ויפיץ את הצאן׃ השכיר ינוס כי שכיר הוא ולא ידאג לצאן׃ אני הרעה הטוב וידעתי את אשר לי ונודעתי לאשר לי׃ כאשר האב ידעני ואני ידעתי את האב ואת נפשי אתן בעד הצאן׃ וצאן אחרות יש לי אשר אינן מן המכלה הזאת ועלי לנהל גם אתן ותשמענה קולי והיה עדר אחד ורעה אחד׃ על כן אהב אתי אבי כי את נפשי אתן למען אשוב ואקחה׃ ואיש לא יקחנה מאתי כי אם אני מעצמי אתננה יש בידי לתת אתה ובידי לשוב לקחתה את המצוה הזאת לקחתי מעם אבי." — הבשורה על-פי יוחנן, 10, 7, 11-18 "וידבר אליהם את המשל הזה לאמר׃ מי זה האיש מכם אשר לו מאה כבשים ואבד לו אחד מהם ולא יטוש את התשעים ותשעה במדבר והלך אחרי האבד עד כי ימצאהו׃ והיה כמצאו אתו ישימנו על כתפיו בשמחה׃ ובא אל ביתו וקרא לאהביו ולשכניו יחד לאמר שמחו אתי כי מצאתי את שיי האבד׃ אני אמר לכם כי כן תהיה שמחה בשמים על חוטא אחד השב יותר מעל תשעים ותשעה צדיקים אשר לא יצטרכו לתשובה." — הבשורה על-פי לוקאס 15, 3-7 דימוי הרועה הטוב זכה לפופולריות רבה באיקונוגרפיה הנוצרית המוקדמת. בתחילה תואר הרועה הטוב תוך שימוש בדימויים קלאסיים קיימים, כמו רועה הנושא עגל בזרועותיו, תיאור רומי מקובל לפריסת חסות, או בדמותו של הכריאופורוס, נושא העגל, הנושא את העגל על כתפיו. העובדה האירונית היא שמקובל כי דמות נושא העגל הקלאסית הובילה את בעל החיים לקראת הקרבתו כקורבן. החל במאה ה-5 לבש הרועה את דמותו המקובלת של ישו, והילה נוספה סביב ראשו. פעמים רבות הסצנה התרחבה, וישו נראה בין הצאן, בדרך כלל על רקע פסטורלי. עם זאת, במאה שלאחר מכן, כמעט ופסק השימוש בדימוי באמנות, והוא התחדש רק במאה ה-15. החל במאה ה-17 המעמד תואר פעמים רבות על רקע שמיימי. בכל התקופות רווחו תיאורים שונים של גיל הרועה. לעיתים הוא ילד או נער, ולעיתים בוגר. כנסיית הרועה הטוב משל הכבש שאבד משלי ישו אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 15, מסת"ב 978-965-566-137-8 מדיה וקבצים בנושא הרועה הטוב בוויקישיתוף
Empire Earth III

Empire Earth III (בעברית: אֶמפייר אֶרת' שלוש; בראשי תיבות: EE3) הוא משחק אסטרטגיה בזמן אמת שפותח על ידי חברת "Mad Doc Software" והופץ על ידי חברת "Sierra Entertainment" ב-6 בנובמבר 2007. זהו המשחק השלישי בסדרת Empire Earth. המשחק מכיל חמישה עידנים, פחות מאשר משחקים אחרים בסדרה. במשחק יש שלושה פלגים: המערב, המזרח התיכון והמזרח הרחוק. לכל פלג יש החיילים המיוחדים לו, בשונה מהמשחקים הקודמים. בדומה למשחקים הקודמים, EE3 הוא משחק אסטרטגיה בזמן אמת. כאמור, יש במשחק שלוש ציויליזציות: המערב, המזרח התיכון והמזרח הרחוק. בנוסף, פיתחו את תחום הגרעין במשחק יותר מבמשחקים אחרים בסדרה. במשחק, לכל פלג יש משחקיות שונה באופן יחסי, למשל, במזרח התיכון יש מבנים ניידים, המערב מתבסס על עוצמה, והמזרח הרחוק על יתרון מספרי, בנוסף עם יחידות של מוטציות גנטיות בעידן העתיד. ב-EE3 יש אפשרות למשחקיות שונה המכונה "World Domination" (שליטה עולמית). במשחק "World Domination", השחקנים משחקים על פני כדור הארץ וירטואלי, המפוצל למספר מחוזות. במשחק במצב זה, השחקן יקבל קווסטים ומשימות בעת כיבוש העולם. יתרה מזאת, כדי לסייע לפשט את המשחק, המשחק צמצם את התקופות לחמישה עידנים: העת העתיקה, ימי הביניים, קולוניאלי, מודרני והעתיד. פיתוח המשחק החל בשנת 2005, זמן קצר לאחר השקת: Empire Earth II. עידן זיירמן, גיימר, Empire Earth 3, באתר nana10‏, 29 בינואר 2008 Empire Earth III, באתר PCGamingWiki (באנגלית)
מארינו מורוזיני

מארינו מורוזיני (באיטלקית: Marino Morosini;‏ 1181 - 1 בינואר 1253) היה הדוכס ה-44 של ונציה. מורוזיני כיהן כדוג'ה משנת 1249 ועד פטירתו. מארינו היה אחד מארבעה מבני משפחת מורוזיני אשר כיהן כדוג'ה. (האחרים היו דומניקו מורוזיני, מיקלה מורוזיני ופרנצ'סקו מורוזיני). ארבע מבנות המשפחה, במהלך השנים, היו נשואות לדוג'ים, ונשאו את התואר דוגארסה (dogaressa): טמאסימה מורוזיני הייתה רעייתו של פייטרו גראדניגו, פרנצ'סקה מורוזיני נישאה לאנדראה דאנדולו, דיאה מורוזיני נישאה לניקולו טרון ומוריזינה מורוזיני נישאה למארינו גרימאני. מארינו נבחר לתפקיד הדוג'ה בהיותו בן 68, עת כהן כפרוקוראטור של בזיליקת סן מרקו. קודם להיותו הפרוקראטור, כיהן כדוכס הרקליון שבכרתים, שהייתה בשליטה ונציאנית. למארינו ולרעייתו לא היו ילדים. ארבע שנות כהונתו היו שנות שלום, ואף שבאותה עת התחולל מסע הצלב השביעי בו יצא לואי התשיעי, מלך צרפת, ותקף את מצרים, בשל קישרי המסחר בין ונציה ומצרים החליט מורוזיני לא להשתתף במסע הצלב. מורוזיני שיפר את הקשרים בין ונציה והוותיקן בכך שאיפשר את הקמת בית משפט אינקוויזייטורי בעיר (אולם על פי ההסכם עם האפיפיור היה זה הדוג'ה ולא האפיפיור שמינה את השופטים). מארינו מורוזיני נפטר ב-1 בינואר 1253 ונקבר בבזיליקת סן מרקו. מדיה וקבצים בנושא מארינו מורוזיני בוויקישיתוף מארינו מורוזיני, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ז'יל סימון

ז'יל סימון (בצרפתית: Gilles Simon; ‏נולד ב־27 בדצמבר 1984) הוא טניסאי צרפתי המדורג, נכון למאי 2022, במקום ה-158 בדירוג סבב ה-ATP. בשיאו דורג 6 בעולם (5 בינואר 2009). זכה 14 פעמים בתארים במשחקי יחידים. ז'יל סימון נולד בניס וגדל בפרוורי פאריס. בעידוד הוריו, התחיל לשחק טניס בגיל 6. סימון התחיל בקריירת טניס מקצוענית בגיל 18 (2002). הוא זכה ב-9 תוארי יחידים. הוא הגיע לדירוג השיא שלו, מקום השישי, בינואר 2009. ביולי 2011 זכה בטורניר החמר בהמבורג לאחר שניצח את ניקולס אלמגרו הספרדי בשלוש מערכות. זה התואר החשוב ביותר בקריירה שלו. לסימון שני בנים, טימותי וולנטין. טימותי נולד ארבעה שבועות לפני הזמן, בעת שסימון התחרה באליפות ארצות הברית הפתוחה מדיה וקבצים בנושא ז'יל סימון בוויקישיתוף ז'יל סימון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ז'יל סימון, באתר olympedia.org ז'יל סימון, באתר ה-ATP ז'יל סימון, באתר ה-ITF ז'יל סימון, באתר גביע דייוויס ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רניירו צנו

רניירו צנו (באיטלקית: Reniero Zeno) או רניירי צן (בוונטית: Renieri Zen;‏ נפטר ב-7 ביולי 1268) היה הדוכס ה-45 של ונציה. מורוזיני כיהן כדוג'ה מה-1 בינואר 1253 ועד פטירתו. צנו כיהן כדיפלומט ונציאני בצרפת ובאיטליה. בעת שהותו בבולוניה הוא שכנע את העיר להפסיק ולשלם מיסים למדינת האפיפיור - מעשה שהביא להחרמתו על ידי הכנסייה. בשנת 1242 סייע צנו לדוג'ה יאקופו טייפולו במהלך המצור על פרארה, ובשנת 1242 דיכא מרידה שפרצה בזאדאר. בשנת 1244 מונה לתפקיד "קפיטאנו דה מאר" (מפקד הצי) של לה סרניסימה. לאחר מותו של מרינו מורוזיני נבחר צנו, אשר כיהן באותה עת כפודסטה של פרמו לתפקיד הדוג'ה (צנו זכה ב-21 מתוך 41 הקולות). בין השנים 1256–1259 סייע צנו לאפיפיור אלכסנדר הרביעי במלחמה נגד אצלינו דה רומאנו הרביעי. באותן שנים לחמה ונציה נגד רפובליקת גנואה - יריבתה בשליטה על הסחר ברחבי הים התיכון. ראשיתה של המחלוקת - בביזת הרובע הגנואזי שהיה בצור שבלבנון על ידי הוונציאנים שהתגוררו ברובע הוונציאני בעיר. בשנת 1257 הביס לורנצו טייפולו (לימים הדוג'ה של ונציה) את הצי הוונציאני. גנואה כרתה ברית עם מיכאל פאלאולוגוס השביעי אשר כבש את קונסטנטינופוליס בשנת 1261, והעניק לגנואה את זכויות היתר שהיו לסוחרים הוונציאנים בעיר (תוך ביטול הזכויות שהיו לוונציאנים). ונציה, בתגובה, תקפה שוב את הצי הוונציאני במוראה בשנת 1262 ובסטפוצי בשנת 1263, ובשני הקרבות הביסה את גנואה. בשנת 1265 נחתם הסכם שלום בין ונציה לגנואה, וב-1268 החזירה האימפריה הביזנטית לסוחרים הוונציאנים את זכויות היתר שהיו להם קודם לכן. במהלך כהונתו של צנו הושלמה חקיקת החוק המסחרי הימי בן 129 הסעיפים, אשר נשאר בתוקפו עד נפילת הרפובליקה. זנו נפטר בשנת 1268, ולאחריו נבחר לורנצו טייפולו כדוג'ה. מדיה וקבצים בנושא רניירו צנו בוויקישיתוף רניירו צנו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מצנפת פריגית

מצנפת פֿריגית היא כיסוי ראש אדום ורך אשר קצהו משוך לפנים. שמהּ של המצנפת שאוב משמו של אזור פריגיה העתיקה שבאסיה הקטנה. מאז המאה ה-18 משמשת כסמל של חירות האדם. בעיני היוונים סימלה המצנפת הפריגית את העמים שממזרח, שנחשבו בעיניהם לברברים. כיסוי הראש הזה מאפיין דמויות טרוייניות בציורי הכדים ובפיסול היווני, כגון פאריס, מיריביה של יוון ממזרח. המצנפת הפריגית חבושה לראש האל אטיס (אנ') האנטולי, ששולב בסינקרטיזם ההלניסטי. כך גם אצל הרומאים. שבויי המלחמה הדאקים על עמוד טריאנוס מתוארים במצנפות פריגיות. גם הפרתים שנשבו במסעות המלחמה במזרח מוצגים בשער ספטימיוס סוורוס ברומא במצנפות פריגיות. המצנפת הפריגית מסמנת את מאמיני האֵל מיתראס הרומאי ששורשיו היו במזרח. שלושת האמגושים, שבאו מן המזרח לסגוד לישו התינוק, מתוארים בפסיפסים הביזנטיים של בזיליקת סנט אפולינרה נואובו ברוונה כשלראשיהם מצנפות פריגיות. המצנפת הפריגית מסמלת מאז המאה ה-18 את המאבק למען החופש ואת האמונה בערכי חירות האדם. החלו בכך המהפכנים היעקובינים בצרפת שאימצו את המצנפת הפריגית האדומה כביטוי לאמונתם הפוליטית, ומכאן הפכה המצנפת הפריגית לסמל של ערכי הדמוקרטיה ושל המשטר הרפובליקני באיקונוגרפיה הפוליטית של צרפת ושל מדינות רבות אחרות. מייחסים זאת לבלבול בין המצנפת הפריגית המשוכה לבין הפילאוס (אנ') החרוטי שהיה כובעם של העבדים המשוחררים ברומא העתיקה וסימל את חירותם. בצרפת היא מכונה "מצנפת החירות" – Bonnet de la Liberté, ומשמשת כסמל לאומי: מריאן – האנשתהּ של הרפובליקה הצרפתית – מוצגת כחובשת מצנפת פריגית. דימוי המצנפת הפריגית מצוי מאז 1886 בחותם הסנאט של ארצות הברית, וכן כמרכיב בסמלי כמה ממדינות ארצות הברית ובסמלי רוב מדינות אמריקה הלטינית. המצנפת הפריגית נבחרה כקמע (Phryges) של האולימפיאדה ושל המשחקים הפאראלימפיים בפריז, קיץ 2024. מצנפת פריגית על ראשו של ספינקס מקדוני מכונף; אמפורה מיוון הגדולה, מתוארכת לתחילת המאה ה-4 לפני הספירה אטיס (Attis), בן-לווייתה הפריגי של קיבלי, האלה האם של אסיה הקטנה; פסל רומי מתקופת אדריאנוס שבוי דאקי, פסל רומי מהמאה ה-2 סנקילוטים במהפכה הצרפתית; "מצנפת המהפכה" הייתה סממן ההיכר שלהם פסלון בדמותה של מריאן, האנשתה של הרפובליקנית הצרפתית המצנפת הפריגית בחותם הסנאט של ארצות הברית קולומביה, כדמות המאנישה את ארצות הברית בכרזה מימי מלחמת העולם הראשונה, חובשת מצנפת פריגית המצנפת הפריגית בסמל ארגנטינה מדיה וקבצים בנושא מצנפת פריגית בוויקישיתוף מצנפת פריגית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Yvonne Korshak, "The Liberty Cap as a Revolutionary Symbol in America and France ", Smithsonian Studies in American Art, Vol. 1 (2), 1987, pp. 52–69 Richard Wrigley, "Transformations of a revolutionary emblem: The Liberty Cap in the French Revolution, French History, Vol. 11 (2) 1997, pp. 131–169
פטר סבידלר

פטר סבידלר (ברוסית: Свидлер, Пётр Вениаминович;‏ נולד ב-17 ביוני 1976), הוא שחמטאי יהודי-רוסי בדרגת רב-אמן, אלוף רוסיה בפעם השמינית. נכון ליולי 2021, מדורג במקום ה-29 בעולם והשמיני ברוסיה לפי מד כושר. סבידלר נולד בלנינגרד, למד לשחק שחמט בגיל שש וב-1994, בגיל 18, השיג דרגת רב אמן. בשנת 1992 הוא סיים במקום השני באליפות העולם לנוער עד גיל 16 (ניצח רונן הר צבי). סבידלר זכה שמונה פעמים באליפות רוסיה (1994, 1995, 1997, 2003, 2008, 2011, 2013 ו-2017). ב-2001 הוא העפיל לחצי גמר אליפות העולם בשחמט. סבידלר הוא שחקן מוביל גם בשחמט הרנדומלי שפיתח בובי פישר המכונה שחמט 960. סבידלר זכה באליפות העולם הראשונה שנערכה במיינץ (גרמניה) בשנת 2003 בנצחו את פטר לקו בדו-קרב של 8 משחקים. הוא הגן על תוארו זה בהצלחה פעמיים, בנצחו את לבון ארוניאן בשנת 2004 ואת זולטאן אלמסי בשנת 2005. בשנת 2006 הפסיד את תוארו ללבון ארוניאן. סבידלר היה שותף לזכייה באליפות באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנים 1997 ו-2005. ב-2005 הוא סיים במקום שני משותף עם וישוואנתן אנאנד באליפות העולם שהתקיימה בארגנטינה עם 8.5 נקודות מ-14 אפשריות (נקודה וחצי פחות מהמנצח וסלין טופאלוב). ההישג המרשים שלו ב-2005 זיכה אותו בכניסה לאליפות העולם ב-2007 בה הוא סיים במקום החמישי מתוך שמונה. ב-2006 הוא ביקר בישראל והשתתף באליפות העולם בשח מהיר שהתקיימה בראשון לציון. הוא סיים במקום השני בתחרות. באותה שנה הוא זכה במקום ראשון משותף עם ולדימיר קראמניק בתחרות העל בדורטמונד. בגביע העולם בשחמט בשנת 2011 הוא ניצח והעפיל לתחרות המועמדים 2013 אותו סיים במקום השלישי. בגביע העולם בשחמט בשנת 2013 הוא הודח ברבע הגמר. בשנת 2014 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום השביעי. בגביע העולם בשחמט בשנת 2015 הוא הפסיד במשחק הגמר אך העפיל לתחרות המועמדים 2016 אותה הוא סיים במקום הרביעי. בגביע העולם בשחמט בשנת 2017 הוא הודח ברבע הגמר. סבידלר נחשב לאחד השחקנים החזקים בעולם בהגנת גרינפלד ולשחקן חזק מאוד בפתיחה ספרדית ובהגנה סיציליאנית (בשני הצבעים). לדבריו, הוא לא משקיע בשחמט כמו שחקני צמרת אחרים ואמר שהוא התכונן ברצינות רק לתחרות אחת בחייו - אליפות העולם בשנת 2005. בין השנים 1994 ל-2014 השתתף פטר סבידלר ב-10 אולימפיאדות שחמט: אליפות העולם בשח מהיר 2012 תחרות שחמט לזכר אלכין 2013 תחרות המועמדים: 2013, 2014 תחרות העל בבאקו 2014 גביע סינקפילד 2016 תחרות השחמט לזכר טל 2016 גביע העולם בשחמט: 2017, 2021 תחרות העל טאטא סטיל 2018 מדיה וקבצים בנושא פטר סבידלר בוויקישיתוף פטר סבידלר, ברשת החברתית פייסבוק פטר סבידלר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פטר סבידלר, באתר צ'סגיימס (באנגלית) פטר סבידלר, באתר פיד"ה (באנגלית) Svidler, Peter - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)