laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלכסנדר סולובצוב

אלכסנדר סולובצוב (ברוסית: Александр Владимирович Соловцов;‏ 14 בנובמבר 1847, קאזאן, רוסיה – 20 במרץ 1923, מוסקבה). היה שחמטאי רוסי. התפרנס מעבודה בקונסרבטוריון של מוסקבה בו התמנה לפרופסור למוזיקה. חלק מקום שלישי רביעי עם עמנואל שיפרס בתחרות סנקט פטרבורג 1878/79 בתחרות ניצחו במשותף מיכאיל צ'יגורין ושמעון אלאפין. בתחרות מוסקבה בשנת 1879 חלק מקום ראשון וניצח בתחרות מוסקבה בשנת 1880. סולובצוב השתתף במספר דו-קרבות: סיים בתיקו 1:1 עם מיכאיל צ'יגורין בשנת 1884, ניצח 7:2 מול רפאל פאלק, הפסיד לצ'יגורין 0:4 בשנת 1892. בשנת 1894 ניצח את ז'ק מיזס. בשנת 1899 ניצח דו-קרב מול בוריס גריגורייב והפך לאלוף מוסקבה הראשון בשחמט. אלכסנדר סולובצוב, באתר צ'סגיימס (באנגלית) 24 משחקים של אלכסנדר סולובצוב http://storiascacchi.altervista.org/storiascacchi/tornei/1851-99/1879sanpietroburgo.htm Log in or Subscribe – ChessCafe.com, chesscafe.com ראו כאן Match Chigorin!, www.chessgames.com ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרביעייה הישראלית החדשה

הרביעייה הישראלית החדשה היא ממשיכתה של רביעיית המיתרים ההיסטורית שהקימו הכנר לורנד פניבש, אחותו הכנרת אליס פניבש, הויולן עדן פרטוש והצ'לן לסלו וינצה. בשנת 1953 החליפה הצ'לנית תלמה ילין את לסלו וינצה ובשנת 1957 החליף הכנר אלכסנדר טל את לורנד פניבש, שנסע לאירופה. הרביעייה הישנה, שנקראה על שם פניבש, התפרקה עם נסיעתו, ומשה קניוק, אביו של הסופר יורם קניוק, שהיה מנהל אירועי המוזיקה במוזיאון תל אביב הישן בשדרות רוטשילד בתל אביב (לפנים בית מאיר דיזנגוף ואתר הכרזת המדינה ב-15 במאי 1949), יזם את הקמת הרביעייה הישראלית החדשה. חבריה הראשונים היו הכנרים אלכסנדר טל ומרדכי יובל, הוויולן דניאל בנימיני והצ'לן יעקב מנזה. בהמשך החליף זאב שטיינברג את דניאל בנימיני ורפי מרקוס החליף את מרדכי יובל. תוכנית הקונצרט הראשון של הרביעייה בהרכבה החדש, בשנת 1959, כללה את "רביעיית הדיסוננסים" של מוצרט, חמישיית הקלרינט שלו, שלביצועה הצטרף לרביעייה יונה אטלינגר, ורביעייה של ראוול. בשנת 1964 הקליטה הרביעייה הישראלית את רביעיית המיתרים "קשתות קיץ" של צבי אבני, שנכתבה שנתיים קודם לכן. הרביעייה הישראלית החדשה פעלה בהרכבה זה במשך חמש-עשרה שנים, ואז, ב-1974, פרש אלכסנדר טל ונסע להולנד. בהמשך הצטרפו לרביעייה הכנרים אילן גרוניך ויגאל טונה. הרביעייה הישראלית החדשה, באתר MusicBrainz (באנגלית) הרביעייה הישראלית החדשה, באתר Discogs (באנגלית) הרביעייה הישראלית החדשה, דף שער בספרייה הלאומית הפסנתרנית מיכל טל, אתר דה מרקר 29 במאי 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רכס אואן סטנלי

רכס אואן סטנלי (באנגלית: Owen Stanley Range ) הוא רכס הרים בחלקה הדרום מזרחי של פפואה גינאה החדשה. הרכס נצפה לראשונה ב-1849 על ידי קפטן אואן סטנלי שסקר את החוף הדרומי של פפואה, ועל שמו נקרא הרכס. הנקודה המזרחית ביותר ברכס היא הר ויקטוריה (4,072 מטרים) והנקודה המערבית ביותר היא הר ת'יין, אך לרוב מכלילים גם את ההרים שבקצה הדרום מזרחי של האי, אף על פי שאלה הרים נפרדים מרכס אואן סטנלי. תנאי השטח לאורך הרכס הם קשים, בעיקר בקצה הדרום מערבי. ישנן מספר שבילים החוצים את הרכס, שהמפורסם בהם הוא שביל קוקודה המקשר בין פורט מורסבי ובונה ושנמצא בשימוש מעל 50 שנה. שביל נוסף הוא שביל קאפה קאפה, בו השתמשו 900 חיילי הרגימנט ה-126 האמריקאי במלחמת העולם השנייה, והוא מקביל לשביל קוקודה אך נמתח כ-48 קילומטרים דרומית לו. לרגימנט נדרשו חמישה שבועות לחצות את 210 הקילומטרים של השביל, שחוצה ג'ונגלים סבוכים. רכסים אדירים... התנשאו אחד אחר השני כשיני מסור. בעיקרון, הדרך היחידה בה יכלו החיילים לטפס על רכסים אלה, שהיו תלולים יותר מאלה שבשביל קוקודה, הייתה או על הידיים והרגליים, או על ידי חציבת מדרגות באמצעות גרזן או מצ'טה. כדי לנוח, פשוט נשענו האנשים קדימה ונאחזו בענפים ובשורשים כדי למנוע החלקה. בשל העלות הגבוהה והקושי הלוגיסטי הכרוך בכך, אין דרך לרכב ממונע החוצה את הרכס. בשל קשיים אלה נכשלו היפנים בחציית הרכס בזמן מלחמת העולם השנייה, וכתוצאה מכך לא הצליחו לכבוש את פורט מורסבי בראשית 1942. מדיה וקבצים בנושא רכס אואן סטנלי בוויקישיתוף סמואל מילנר, Victory in Papua, המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית. רכס אואן סטנלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מילנר, עמ' 113.
יום נישואים

יום נישואין הוא יום בו נהוג לציין מדי שנה את נישואיהם של בני זוג, בתאריך שבו נערכה חתונתם. בחלק מהמדינות בעולם המערבי, בהן ארצות הברית ובריטניה, קיימים שמות מסורתיים ייחודיים לכל יום נישואים, לפיהם נהוגה הענקת מתנות הדדית של בני הזוג בהתאם (או הבאת מתנות ברוח זו על ידי אורחי בני הזוג במקרה שנערכת מסיבה לציון יום הנישואים). מדינות רבות נבדלות במתנות הנהוגות בהן מדי שנה, אך לאורך השנים התבססו מתנות קבועות יחסית המשותפות לרוב המדינות, במיוחד בימים כגון יום השנה ה-5 (בו נהוגה מתנה העשויה מעץ), ה-10 (מתנה העשויה מבדיל), ה-15 (בדולח), ה-20 (פורצלן), ה-25 (כסף), ה-30 (פנינה), ה-40 (אבן אודם), ה-50 (זהב) וה-60 (יהלום). שרידיו של מנהג זה מצויים גם כיום בתרבות הישראלית, והם חגיגות "חתונת כסף" במלאת 25 שנות נישואים ו"חתונת זהב" במלאת יובל לנישואים. 60 שנות נישואים נקראו בעבר "חתונת שוהם" ובימינו "חתונת היהלום" (באנגלית - Diamond Wedding). מקור המנהג הוא כנראה בגרמניה של ימי הביניים, אז נהוג היה כי אישה החוגגת את יום הנישואים ה-25 מקבלת מחבריה ושכניה זר מכסף, וביום הנישואים ה-50 זר מזהב, כברכה על המזל הטוב שמלווה את בני הזוג לאורך שנים כה רבות; עם הזמן התרחב רפרטואר הסמלים עבור כל שנה, ונפוץ ברחבי העולם המערבי. סמלים אלו השתנו לאורך השנים, למשל היהלום היה סמל ידוע עבור יום הנישואים ה-75, אך הוא עבר ליום הנישואים ה-60 לאחר שוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, חגגה בסוף המאה ה-19 את שנת ה-60 למלכותה ביום שזכה לכינוי "יובל היהלום". בממלכות חבר העמים הבריטי עשויים בני זוג לקבל מכתב ברכה מראשי הממלכה לרגל יום הנישואים ה-60, ה-65 וה-70 שלהם (זאת לאחר שביצעו רישום בארמון בקינגהאם או במשרד המושל הכללי של מדינתם). בקנדה עשויים בני הזוג לקבל מכתב ברכה מהמושל הכללי החל מהשנה ה-50 לנישואיהם, מדי חמש שנים, ובאוסטרליה וארצות הברית החל מהשנה ה-50 מדי שנה. נוצרים קתולים יכולים להירשם במחוז הבישוף המקומי כדי לקבל את ברכת האפיפיור לרגל ימי נישואים מיוחדים (ה-25, ה-50, ה-60 וכו'). רשימת מתנות מסורתית לימי נישואים, כפי שנאספה בשיקגו, ארצות הברית תמונת הגביר הנדיב ר' קלונימוס זאב ויסוצקי ליום כלולת השהם שלו, המליץ, 18 במרץ 1902 Queen and anniversary messages, באתר בית המלוכה הבריטי How to Have Anniversary Greetings Sent From the White House, באתר About.com Marriage של חברת ניו יורק טיימס TO REQUEST A PAPAL BLESSING, באתר מחוז הבישוף המקומי בטוסון
שביל קוקודה

שביל קוקודה הוא שביל באורך 96 קילומטרים החוצה את רכס אואן סטנלי בפפואה גינאה החדשה. זהו שביל הטיול המפורסם ביותר בפפואה גינאה החדשה והוא ידוע כאזור קרבות ממלחמת העולם השנייה בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות אוסטרלים ב-1942. השביל מתחיל, או מסתיים, בפינת אואן שבמחוז המרכז, כחמישים קילומטרים מפורט מורסבי, וחוצה אזורים מבודדים העבירים ברגל בלבד עד לכפר קוקודה שבמחוז אורו. הנקודה הגבוהה ביותר בשביל היא סמוך לפסגת הר בלמי וגובהה 2,190 מטרים. בנוסף לתוואי השטח הקשה, מוסיפים החום והלחות הכבדים במהלך היום, הקור בלילה, הגשמים הכבדים והסיכון ללקות במחלות זיהומיות כגון מלריה על הקושי בחציית השביל. למרות זאת השביל הוא יעד פופולרי בקרב מטיילים החוצים אותו תוך ארבעה עד שנים עשר ימים. המשתמשים הראשונים בשביל היו כורים אירופאים בשנות התשעים של המאה ה-19, שצעדו למכרות הזהב ביודה קוקודה. בין יולי 1942 לינואר 1943 נערכה לאורך השביל סדרת קרבות, שלאחר מכן תקבל את הכינוי המערכה על שביל קוקודה, בין כוחות יפנים לכוחות אוסטרלים. בעיירה פרנטרי גלי שבאוסטרליה הוקמה אנדרטה לזכר נופלי הקרבות. לאחר המלחמה נזנח השביל ובמקומות רבים נטמע בצמחייה. עם זאת, בשנים האחרונות הפך השביל למוקד עלייה לרגל לאוסטרלים וב-2003 אף הוקמה אגודת שביל קוקודה. מטרות האגודה הן קידום החינוך והבריאות בקרב האוכלוסיות החיות לאורך השביל. החל ב-2001 חלה עלייה במספר המבקרים בשביל. בשנים 2007–2009 צעדו בשביל כ-5,000 מבקרים בשנה. לאחר מספר מקרי מוות (בעיקר בשל תשישות) החלו להשמע קריאות לבדיקות כושר גופני לפני היציאה לשביל. ניתן לחצות את השביל משני הכיוונים, ולרוב נמשך בין ארבעה ימים לשנים עשר ימים, כתלות בכושר הגופני של הצועדים. המקומיים ידועים ביכולתם לחצות את השביל בשלושה ימים בלבד. לאורך השביל מצויים מספר בתי הארחה, חלקם בתוך כפרים וחלקם בצידי הדרך. הכפריים החיים לאורך השביל לוקחים חלק בפעילות הכלכלית שמביאים עמם התיירים ומציעים מזון ומקום לינה.
איתי פרנסיס

איתי פרנסיס (נולד ב-23 ביוני 1976) הוא מאמן אמנויות לחימה, לשעבר אלוף אירופה באיגרוף תאילנדי ואלוף העולם בקיקבוקס. איתי פרנסיס נולד וגדל בשכונת נאות אפקה בתל אביב. התחיל להתאמן בלחימה משולבת בהיותו בן תשע אצל אלי אלימלך בהדר יוסף, המשיך להתאמן אצל אלימלך בשיטת לחימה משולבת, עד שנסע להתאמן באירופה ב-1999, שם התגורר. בגיל 15 קיבל תעודה שחורה, בגיל 21 קיבל תעודה שחורה דאן 2. ב-2001 עבר להתאמן עם רוב קמאן באמסטרדם.[דרוש מקור] פרנסיס היה אלוף ישראל בקרטה מגע מלא בשנים 1994-1989 ואלוף ישראל באיגרוף תאילנדי בשנים 1999-1992.[דרוש מקור] באפריל 1999 זכה באליפות אירופה בקיק בוקסינג. ביולי 1999 זכה באליפות העולם בקיק בוקסינג. ב-2001 זכה באליפות אירופה באיגרוף תאילנדי. ב-2002 הפסיק להתחרות. מאזנו עומד על 33 קרבות מקצוענים, מתוך 16 ניצחונות ו-4 הפסדים, 12 מניצחונותיו השיג בנוק אאוט.[דרוש מקור] פרנסיס שנחשב כמתאגרף הקיק-בוקס שהגיע להישגים הגבוהים ביותר לחם בזירה עם שמות גדולים כגון אנדי סאוור, ואלברט קראוס, שניהם אלופי ה-k1-max לשעבר, את שניהם זכה לנצח בנקודות. איתי נחשב חלוץ בתחום האגרוף התאילנדי בישראל והראשון שיצא להתחרות בחו״ל וזכה להישגים בינלאומיים ראשונים ובעצם סלל את הדרך לבאים אחריו לאחר פרישתו עבד במשרה מלאה כמפיץ מוצרי התזונה הרבלייף. פרנסיס אימן שנים רבות במשרה חלקית. ב-2007 פרנסיס חזר בתשובה, באוגוסט 2009 שב לישראל, בה הוא מתגורר כיום (2011). בשעות הבוקר הוא לומד בישיבה ובשעות אחר-הצהרים והערב מאמן.[דרוש מקור] פרנסיס התחתן בגיל 37 בשנת 2013.[דרוש מקור] סרטונים מהקרבות של איתי פרנסיס
שרה מיילס

שרה מיילס (באנגלית: Sarah Miles; נולדה ב-31 בדצמבר 1941) היא שחקנית קולנוע אנגלייה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1970 על הופעתה בסרט "בתו של ריאן". נולדה בעיירה אינגטסטון שבאסקס, דרום מזרח אנגליה. אחיה של מיילס הוא הבמאי והמפיק מועמד פרס האוסקר כריסטופר מיילס. נרשמה בגיל 15 לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. לאחר שסיימה את לימודייה ביצעה את הופעת הפריצה שלה לצידו של לורנס אוליבייה בסרט "תנאי המשפט" אשר העמידה אותה לפרס באפט"א לפריצת השנה. תפקידה השני בסרטו של ג'וזף לוסי "המשרת" הקנה לה מועמדות לפרס השחקנית הבריטית הטובה ביותר. הופיעה בקומדיה "אנשים מופלאים במכונות מעופפות" בתור פטרישיה בתו של איל העיתונות הלורד רונסלי (רוברט מורלי). התפרסמה לראשונה בארצות הברית ובעולם בזכות תפקידה בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "יצרים" בתור פטרישיה שכנתו של צלם האופנה תומאס (דייוויד המינגס). מיילס לקחה לאחר מכן מספר שנים של הפסקה מקולנוע כדי להתמקד בקריירה בתור שחקנית תיאטרון, חזרה כדי לשחק את הדמות הראשית בדרמה דייוויד לין "בתו של ריאן". בסרט גילמה את הצעירה האירית המפונקת רוזי ראין וקיבלה מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי. קיבלה את מועמדותה השנייה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הדרמה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה הספרותית "המלח שחזר מהים" בתפקיד האם החד הורית אן אוסבורן לצידו של קריס קריסטופרסון. מיילס הופיעה בתפקיד משמעותי בפעם האחרונה בדרמת ההתבגרות הבריטית "תקווה ותהילה" בתור גרייס, אם המשפחה הבריטית רוואן. למיילס ילד אחד מנישואיה הכפולים למחזאי ולתסריטאי הבריטי זוכה האוסקר רוברט בולט, הזוג חי ביחד 38 שנים עד לפטירתו של בולט. תנאי המשפט (1962) המשרת (1963) אנשים מופלאים במכונות מעופפות (1965) יצרים (1966) בתו של ריאן (1970) ליידי קארוליין לאמב (1972) השכיר (1973) תקוות גדולות (1974) האיש שאהב ריקודי חתולים (1974) המלח שחזר מהים (1976) התרדמה הגדולה (1978) כומר האהבה (1981) במלכודת הממבה (1981) Venom חף מפשע (1985) מרחץ אדים (1985) תקווה ותהילה (1987) נזק לבן (1987) מגע הקסם (1992) מלכת הרוח (1989) מדיה וקבצים בנושא שרה מיילס בוויקישיתוף שרה מיילס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שרה מיילס, באתר AllMovie (באנגלית) שרה מיילס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) שרה מיילס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אחמד קטאמש

אחמד סולימאן מוסא קטאמש (נולד ב-1950 באזור בית לחם) הוא סופר פלסטיני המזוהה עם החזית העממית לשחרור פלסטין. היה עצור מנהלית בידי ישראל מעל 8 שנים במצטבר. נולד ב-1950 באזור בית לחם למשפחת פליטים פלסטינית שמקורה באזור ירושלים. נעצר על ידי ישראל ב-1 בספטמבר 1992 ובנובמבר הוגש נגדו כתב אישום על סיוע לארגון לא חוקי. לאחר ששופט הורה לשחררו באוקטובר 1993, קטאמש הוחזק במעצר מנהלי במשך 5 שנים ו-7 חודשים, עד 15 באפריל 1998, בלא שהוגש כנגדו כתב אישום. לאחר שחרורו השלים דוקטורט במדע המדינה. קטאמש הוא ממובילי הזרם הנוקשה בחזית העממית. הוא התנגד לדיאלוג עם יאסר ערפאת ואף נעצר ב-1999 על ידי הרשות הפלסטינית. ב-2001 הוזכר שמו כמועמד להחליף את מנהיג החזית אבו עלי מוסטפא לאחר שזה חוסל בידי ישראל. ב-2010 לימד באוניברסיטת אל-קודס בירושלים. ב-21 באפריל 2011 נעצר שוב בידי צה"ל. ב-3 במאי 2011 עמד להשתחרר ואז הוצא נגדו צו מעצר מנהלי לשישה חודשים על ידי אל"ם יאיר קולס, קצין המודיעין של פיקוד מרכז. הצו הוארך שוב ושוב. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בקטאמש כאסיר מצפון וקרא לשחרורו המיידי בלא-תנאי. ב-26 בדצמבר 2013 שוחרר קטאמש לאחר שנתיים וחצי במעצר מנהלי. ב-14 במאי 2017 נעצר שוב והושם במעצר מנהלי ל-3 חודשים. קטאמש הוא תושב אל-בירה, נשוי לסוהא ברגותי ואב לבת. 1998 לא אחבוש את התרבוש שלכם - דפים מניסיוני במרתפי החקירה 1999 הטיול (רומן) 2002 לחצות את הנהר (רומן) 2007 גישה למדינה הדמוקרטית האחת - שתי קהילות נפרדות ושלובות מסמך של אמנסטי אינטרנשיונל בעניינו של קטאמש ג'קי חורי, אמנסטי: לשחרר סופר פלסטיני הנתון שנתיים במעצר מינהלי, באתר הארץ, 26 באפריל 2013 עד מתי תרדוף ישראל את אחמד קטאמש?; בצלם 9 בנובמבר 1999 דני רובינשטיין, היורש צפוי להיות נוקשה מקודמו, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2001 עמירה הס, שב"חית - צב מאצר - אל"מ יאיר קולס, קצין המודיעין של פיקוד מרכז, חתום על צו מעצר מינהלי מלא שגיאות תוכן ומחיקות טיפקס, באתר הארץ, 8 במאי 2011 ג'קי חורי, בשבוע הבא ישוחררו 25 אסירים פלסטינים, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2013 Amnesty: Palestinian writer is 'prisoner of conscience' באתר אלג'זירה, 24 במאי 2017
פילאר לורנגאר

לורנסה פילאר גארסיה סטה (בספרדית: Lorenza Pilar García Seta;‏ 16 בינואר 1928 – 2 ביוני 1996) הייתה זמרת סופרן ספרדיה (אראגונית), שנודעה בשם הבמה פילאר לורנגאר. בעיקר התפרסמה בפרשנותה לאופרות ולסוגה הספרדית סרסואלה, וכסופרן נודעה במשלב המלא שלה, שהצטיין בגוון צעיר ובוויבראטו אופייני. פילאר נולדה ברובע אל גאנצ'ו של סרגוסה. בגיל צעיר מאוד השתתפה בתוכנית רדיו לכישרונות צעירים, שארגן רדיו סרגוסה. חינוכה המוזיקלי הרשמי החל בהיותה בת ארבע-עשרה, אצל מרגריטה מרטינס. היא עברה לברצלונה ללמוד בקונסרבטוריון למוזיקה שם והחלה להופיע בשם בדוי, לורן ארסה, באולמות שונים, כדי לממן את שיעוריה. בהמשך למדה במדריד אצל זמרת הסופרן הלירי הספרדייה אנחלס אוטאין ואחר בברלין אצל קרל אברט ואצל המצו-סופרן הרטה קלוסט (מי שהייתה מורתו של דיטריך פישר-דיסקאו). פילאר הצטרפה כחברה למקהלת "תיאטרו דה לה סרסואלה" בסביבות 1949. הופעתה הראשונה כזמרת מקצועית התקיימה ב-1950 באוראן שבאלג'יר, בתפקיד מארושה. ב-1951 הופיעה לראשונה בספרד בתפקיד הראשי בסרסואלה "סל של תות שדה" (El canastillo de fresas). בשנת 1952 שרה בברצלונה כסולנית בסימפוניה התשיעית של בטהובן וברקוויאם הגרמני של ברהמס. קריירת האופרה הבינלאומית שלה החלה ב-1955 בפסטיבל הבינלאומי באקס-אן-פרובאנס בצרפת, שם שיחקה את כרובינו בנישואי פיגארו. משם המשיכה להופעות בלונדון, בפסטיבל גליינדבורן ובבואנוס איירס. ב-1958 חתמה על חוזה עם הדויטשה אופר ברלין, והקשר שלה עם בית אופרה זה נמשך שלושים שנה. בשנת 1963 קיבלה את תואר "זמרת הלשכה" מן הסנאט של ברלין. ב-1961 הופיעה לראשונה בפסטיבל זלצבורג בתפקיד איליה ב"אידומניאו" של מוצרט. אחר גילמה את דסדמונה באותלו באופרה של סן פרנסיסקו, את ויולטה בלה טרוויאטה ב"דויטשה אופר" בברלין, ואת דונה אלווירה בדון ג'ובאני במטרופוליטן אופרה. במהלך הקריירה שלה הופיעה במדריד, בריסל, לה סקאלה במילאנו, ליצאו בברצלונה, שרה לעיתים קרובות עם הפילהרמונית של וינה והאופרה של וינה, בפריז ועד טוקיו הרחיקה במסעותיה. אלבום דואט הסרסואלה שלה עם פלאסידו דומינגו בפסטיבל המוזיקה של זלצבורג החזיר אותה אל השורה הראשונה של זמרי הסרסואלה הספרדית. ניצחונה האחרון בברלין היה כולנטין בההוגנוטים של מאיירבר. ב-1991 העניקה קרן נסיך אסטוריאס את פרס האמנויות ל"דור הזמרים הספרדים הליריים" ויקטוריה דה לוס אנחלס, תרזה ברגנצה, מונסראט קאבאייה, חוסה קאררס, פלאסידו דומינגו, אלפרדו קראוס ופילאר לורנגאר. פילאר הודיעה על פרישתה והופיעה בקונצרט האחרון שלה בתיאטרון קאמפואמור באוביידו שבאסטוריאס, ספרד. ב-1994 קיבלה את "אות השירות המצוין" ממדינת ברלין. פילאר לורנגאר מתה ממחלת הסרטן בברלין, שם עשתה את רוב שנות הקריירה שלה ושם התגוררה עם בעלה, ד"ר יורגן שאף.I.E.S. Pilar Lorengar, בית ספר תיכון לאמנויות התקשורת בעיר הולדתה, סרגוסה, קרוי על שמה. מדיה וקבצים בנושא פילאר לורנגאר בוויקישיתוף פילאר לורנגאר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פילאר לורנגאר, באתר AllMusic (באנגלית) פילאר לורנגאר, באתר MusicBrainz (באנגלית) פילאר לורנגאר, באתר Discogs (באנגלית) Biography in Castilian from the Municipality of Zaragoza Artist's biography in English Background notes on Pilar Lorengar in English from the Prince of Asturias Foundation(הקישור אינו פעיל) Notes in Castilian on Angeles Otein Teatro de la Zarzuela (multilingual) Discography (Capon's Lists of Opera Recordings)
Day 'n' Nite

Day 'n' Nite (נקרא גם "Day 'n' Nite (Nightmare)‎" ברשימת השירים באלבום) הוא סינגל הבכורה של אמן ההיפ הופ האלטרנטיבי האמריקאי, קיד קאדי, מתוך אלבום הבכורה שלו, Man on the Moon: The End of Day. השיר, שהופק על ידי "Dot Da Genius", הופץ בפברואר 2008 כסינגל, אך דלף לרשת כבר בדצמבר 2007. עד כה השיר מכר מעל 2,000,000 הורדות דיגיטליות חוקיות ברחבי ארצות הברית. השיר, שיצא עם חתימתו של קאדי בחברת GOOD Music, זכה להצלחה רבה, וביוני 2008 הופץ רמיקס לשיר שבוצע על ידי הצמד האיטלקי Crookers שזכה להצלחה אף יותר גדולה במצעדים, כשהגיע למקום ה-1 במצעד הדאנס הבריטי ולמקום ה-15 ברשימת "25 השירים הטובים ביותר של שנת 2009" של מגזין הרולינג סטון. השיר הועמד לשני פרסי גראמי והרמיקס שלו זכה בפרס ה-"ביטפורט" בקטגוריית "שיר האינדי-דאנס הטוב ביותר" בשנת 2009. השיר יצא במקור במיקסטייפ של קאדי מסוף שנת 2007, "A Kid Named Cudi". לשיר נוצרו רמיקסים רבים, בין האמנים שיצרו לו רמיקסים הם פיטבול, ג'ים ג'ונס, טריי סונגז, Styles P, קיינאן, קמיליונר, ג'רמיין דופרי ואחרים. גרסת הרמיקס של קרוקס זכתה לפופולריות המונית ברחבי אירופה, והוא היה שיר השבוע בתחנת הרדיו המרכזית בבריסל שבבלגיה. לגרסה המקורית של השיר יצא קליפ, וגם קליפ לגרסת הקרוקס שיצאה ללא רשותו של קאדי, שאי לכך ביקש קאדי מבלוגרים שונים להסיר את הקליפ מהבלוג שלהם. השיר הגיע למקום ה-2 במצעד הסינגלים הבריטי, כשלא הצליח לעקוף את להיטה של ליידי גאגא, Just Dance ששהה במקום הראשון. למרות זאת, השיר נשאר במקום ה-1 במצעד הדאנס הבריטי במשך 3 שבועות. פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לשכתב אותו. מידע על היצירה "Day 'n' Nite" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Day 'n' Nite" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "Day 'n' Nite" באתר Discogs סרטון השיר "Day 'n' Nite" באתר יוטיוב Gold & Platinum, באתר איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (באנגלית)
דני חן

דניאל (דני) חן הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כראש אגף תכנון בשנים 2011 עד 2016. חן החל את שירותו במשטרה במשמר הגבול, שירת כמפקד תחנת רחובות ומפקד מרחב איילון במחוז תל אביב. בשנת 1997 בעת שהיה מפקד מרחב שמשון, מח"ש חקרו מספר חשדות נגדו בעניין טוהר מידות וניצול מרות והוא נאלץ לסיים את תפקידו ולעבור לתפקיד מטה וקידומו עוכב. באוקטובר 2001 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לסגן ראש אגף קהילה ומשטרה, בהמשך שירת כסגן מפקד מחוז ירושלים, תקופה שהתאפיינה בפיגועי התאבדות ומצב ביטחוני מתדרדר בבירה. באוקטובר 2004 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב וביולי 2007 לסגן מפקד מחוז הדרום. במהלך המחצית השנייה של 2008 מילא את מקומו של אורי בר-לב כמפקד המחוז, בשל החופשה הכפויה שנכפתה על בר-לב על ידי השר לביטחון הפנים אבי דיכטר. כהונתו לא הוארכה, הוא לא קודם לדרגת ניצב ופוטר מהמשטרה על ידי המפכ"ל דודי כהן, עם תתי-ניצבים נוספים שפוטרו במסגרת "מהלך התייעלות". הוא מונה בתחילת 2011 למנהל החברה הכלכלית של רמת השרון, אך חזר לשורות המשטרה לאחר שמונה לראש אגף התכנון (אג"ת) בדרגת ניצב במאי 2011. כיהן בתפקיד עד ינואר 2016. נשוי ואב ל-3 ילדים. אבי אשכנזי, Nrg‏, "השוטרים עוברים מהמשרד לרחובות", 19.5.2009
הקלפן והיצאנית

הקלפן והיצאנית (באנגלית: McCabe & Mrs. Miller) הוא מערבון אמריקאי משנת 1971 בכיכובם של וורן בייטי וג'ולי כריסטי, בבימויו של רוברט אלטמן. לדברי אלטמן, הסרט מתעלם או חותר תחת מספר מוסכמות של ז'אנר המערבון, ועל כן הוא טוען שזהו סרט "אנטי-מערבון". בראשית המאה ה-20, מהמר קלפים בשם ג'ון מק'קייב (וורן בייטי) מגיע לעיר קטנה בצפון-מערב ארצות הברית בשם 'Presbyterian Church', הקרויה על שמו של הבניין המשמעותי היחידי הקיים בה - בית הכנסייה הפרסביטריאנית, מעוטת המבקרים. עד מהרה מסתבר שהוא אישיות דומיננטית מאוד בעיר הקטנה, שרוב תושביה הם כורים מוחלשים, וזאת בעיקר עקב אישיותו התוקפנית ובשל שמועות כי הוא אקדוחן. מק'קייב מקים בעיר בית בושת, המורכב משלוש זונות שנרכשו תמורת 200 דולר מידי סרסור בעיירה הסמוכה. המקום משגשג. קונסטנס מילר, מנהלת בית בושת ממוצא אנגלי המכורה לאופיום, מגיעה לעיר, ומשכנעת את מק'קייב שהיא יכולה לנהל את בית הבושת טוב יותר ממנו. השניים הופכים לשותפים, והמקום משגשג כלכלית אף יותר. בהמשך, מתפתח רומן בין השניים. אנשי העיירה מתעשרים והעיירה הופכת לסיפור הצלחה. אל העיירה מגיעים זוג סוכנים מחברת הכרייה 'הריסון שונסי' מהעיירה הסמוכה, במטרה לקנות את העסק של מק'קייב ואת מכרות האבץ שמסביבו. שונסי ידוע לשמצה כמי שמביא למותם של אנשים אשר מסרבים למכור לו. מק'קייב לא רוצה למכור במחיר הראשוני שהוצע לו ודורש מחיר מופרז, מתוך הנחה שהשניים ינהלו איתו משא ומתן על גובה המחיר. שלושה שכירי חרב נשלחים על ידי חברת הכרייה, על מנת להרוג את מק'קייב, אך הוא מסרב לנטוש את העיר. בין מק'קייב לבין השלושה מתפתח קרב יריות וכתוצאה ממנו הכנסייה של העיירה עולה באש. בסופו של דבר, מק'קייב מצליח לירות ולהרוג את השלושה, לא לפני שהוא עצמו נפצע אנושות. אולם, כל אנשי העיירה מיהרו אל הכנסייה, על מנת לכבות את האש שפרצה, כך שלא נותר איש לבוא לעזרתו של מק'קייב, אשר נשאר למות לבדו בשלג. היחידה שהייתה יכולה לבוא לעזרתו היא גב' מילר, שבאותו הזמן הייתה תחת השפעת אופיום, במאורת סמים סינית. אחד המאפיינים החשובים ביותר של הסרט הוא מוזיקת הרקע שלו, המורכבת ממזמורי כנסייה ומשלושה שירים של לאונרד כהן מתוך אלבומו הראשון שיצא 4 שנים קודם לכן: "The Stranger Song" ,"Sisters of Mercy" ו-"Winter Lady". בכך עקב הסרט אחר הדוגמאות של סרטים כגון "הבוגר" (1967) שלווה בשירים מקוריים של סיימון וגרפונקל ו"אדם בעקבות גורלו" (1969) שלווה בפסקול מאת The Jimi Hendrix Experience, הבירדס, סטפנוולף ועוד. וורן בייטי - ג'ון מק'קייב ג'ולי כריסטי - קונסטנס מילר רנה אוברז'ונואה - שיהאן שלי דובאל - איידה קויל ג'ולי כריסטי הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט זה. דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "הקלפן והיצאנית", עמ' 201–203 "הקלפן והיצאנית", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הקלפן והיצאנית", באתר נטפליקס "הקלפן והיצאנית", באתר AllMovie (באנגלית) "הקלפן והיצאנית", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הקלפן והיצאנית", באתר Metacritic (באנגלית) "הקלפן והיצאנית", באתר אידיבי "הקלפן והיצאנית", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הקלפן והיצאנית, קדימון הסרט באתר יוטיוב
פלאו-שמרנות

פלאו-שמרנות הוא זרם בשמרנות האמריקנית, התומך בבדלנות מדינית וכלכלית, התנגדות להגירה והידוק אופייה הנוצרי של ארצות הברית. אביו הרוחני של זרם זה הוא "הימין הישן", אשר שלט במפלגה הרפובליקנית בתקופת מלחמת העולם השנייה והתנגד לכניסת ארצות הברית למלחמה. מאז נחלש מאוד כוחו של הימין הבדלני והוא מצוי כיום בשוליה של המפלגה הרפובליקנית ומזוהה עם אישים הנמצאים מחוץ לזרם המרכזי. המנהיגים הבולטים של הימין האמריקני אחרי מלחמת השנייה, כמו בארי גולדווטר ורונלד רייגן, היו רחוקים מהשקפות פלאו-שמרנים. בדרך כלל מזוהה הזרם עם יחס חשדני, עד כדי אנטישמיות, ליהודי ארצות הברית, והסתייגות מהסיוע לישראל. זאת אף על פי שיחסם של הפלאו-שמרנים לערבים בדרך כלל גם כן אינו אוהד. לדעתם, על ארצות הברית להתמקד בענייניה ולהימנע בהתערבות בענייני העולם. במישור הכלכלי, התומכים בפלאו-שמרנות מזוהים עם הפרוטקציוניזם. הפלאו-שמרנים נוטים לעמדות נוצריות דתיות, כגון התנגדות להפלות מלאכותיות ולזכויות הומוסקסואלים. רבים בזרם הפלאו-שמרני מבליטים את חשיבות השמירה על אופייה הלבן של ארצות הברית, ומדגישים הבדלים מהותניים בין בני הגזע הלבן לבני גזעים אחרים. דבר זה מוביל להאשמתם בגזענות. יריבתה האינטלקטואלית הגדולה ביותר של הפלאו-שמרנות בחוגים פוליטיים ימניים (למרות התמיכה הבלתי מסויגת של פלאו-שמרנים בפרוטקציוניזם, שנחשב לשיטה כלכלית שמאלנית-פופוליסטית במובן הקלאסי), היא הניאו שמרנות. בניגוד לפלאו-שמרנים, המעוניינים להסתגר בתוך ארצם, להימנע מהתערבות בענייני מדינות אחרות ולמנוע הגירה חופשית, הניאו שמרנים מעוניינים להפיץ את הערכים המערביים בקנה מידה גלובלי. ובנוסף, הנאו-שמרנים תומכים במדיניות כלכלית של לסה פר קפיטליסטי, גם מטעמים דאונטולוגיים וגם מטעמים תועלתניים. פט ביוקנן טאקר קרלסון אלכס ג'ונס