laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טאווי רייוואס

טאווי רייוואס (באסטונית: Taavi Rõivas; נולד ב-26 בספטמבר 1979) הוא כלכלן ופוליטיקאי אסטוני. רייוואס הוא חבר פרלמנט שכיהן כראש ממשלת אסטוניה בשנים 2014–2016 וכשר לענייני רווחה בשנים 2012–2014. הוא חבר מפלגת הרפורמה (אנ'). התחנך בבית הספר למינהל עסקים וכלכלה של אוניברסיטת טרטו בשנת 2002. כיהן במשך זמן מה כיועצם של שרי הממשלה; עד 2003 היה יועצו של שר המשפטים, מארט ראסק, ובשנת 2004 היה ליועצו של שר התרבות וההשכלה, פול-אריק רומו. הוא חבר מפלגת הרפורמה מאז 1998. בשנים 2005–2007 היה חבר במועצת העיר טאלין, ומאז 2007 היה לחבר בבית הנבחרים האסטוני. ב-2009 מונה ליושב ראש ועדת הכלכלה, ומ-11 בדצמבר 2012 עד 26 במרץ 2014 כיהן כשר לענייני רווחה. עקב התפטרותו של אנדרוס אנסיפ מתפקיד ראש ממשלת אסטוניה, נשיא המדינה, טומאס הנדריק אילווס, הטיל עליו את מלאכת הרכבת הממשלה. ב-26 במרץ 2014 החל את כהונתו כראש הממשלה וב-1 במרץ 2015 נבחר שנית לתפקיד אחרי שמפלגתו זכתה בבחירות לפרלמנט. ב-9 בנובמבר 2016, לאחר שסירב לקריאה של שותפותיו לקואליציה ה-IRL והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית להתפטר, הוא הפסיד בהצעת אי-אמון בפרלמנט האסטוני. בעקבות כך ב-23 בנובמבר הוקמה ממשלה חדשה בראשותו של יורי רטס ממפלגת המרכז ביחד עם IRL והסוציאל-דמוקרטים. חי בזוגיות עם הזמרת לואיסה וארק, ולשניים בת משותפת (נולדה ב-2009). מדיה וקבצים בנושא טאווי רייוואס בוויקישיתוף טאווי רייוואס, ברשת החברתית פייסבוק טאווי רייוואס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) טאווי רייוואס בפייסבוק טאווי רייוואס, באתר הפרלמנט האסטוני צביקה קליין, ‏ראש הממשלה שהפך מדינה זעירה למעצמה טכנולוגית, בעיתון מקור ראשון, 20 במרץ 2018 קבלו את רה"מ הצעיר באירופה: רק בן 34, באתר ynet, 15 במרץ 2014 Prime Minister loses no confidence vote, forced to resign, באתר ERR. President appoints Jüri Ratas' government, באתר ERR.
נוי-אולם

נוי-אולם (גרמנית: Neu-Ulm) היא עיר במדינת בוואריה אשר בגרמניה. ממוקמת סמוך לעיר העתיקה אולם, כאשר נהר הדנובה מפריד ביניהן. היסטורית היה שטחה של נוי-אולם חלק מן העיר אולם שהייתה חלק מממלכת בוואריה. בתקופת נפוליון נעשו שינויים מנהליים בשטח שלטונו, במסגרתם נחתם הסכם בשנת 1810 בין ממלכת בוואריה לממלכת וירטמברג לחילופי שטחים בין השתיים, במסגרת זו נמתח הגבול באמצע נהר הדנובה כאשר בוואריה מסרה את אולם לוירטמברג והגדה המזרחית של הנהר נותרה בידיה. בכך החלה ההיסטוריה המודרנית של נוי-אולם כעיר עצמאית. באותה תקופה הייתה נוי-אולם עיירה קטנה שמנתה בתים ספורים, חלקות אדמה ובתי מרזח ושלטה גם בכפר אופנהאוזן הסמוך. העיירה נודעה בשם "אולם על גדתו הימנית של הדנובה". השם "נוי-אולם" מוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1814. נוי-אולם גדלה משמעותית החל משנת 1841, כשמלך בוואריה, לודוויג הראשון, החליט לבצר את העיר ולהפכה למצודה, שתהווה נקודת הגנה עבור הקונפדרציה הגרמנית מפני פלישה צרפתית, כפי שסוכם בחוזה פריז שנחתם ב- 1815. בשנת 1853 חוברה העיר במסילת ברזל לעיר אאוגסבורג, ובעקבות זאת הוקם בה מחנה עבור חיל מצב בווארי. בשנת 1897 נבנה קו טראם שחיבר את נוי-אולם עם העיר אולם הסמוכה, ומספר שנים לאחר מכן הוקם מגדל מים, אשר הבטיח אספקת מים לעיר. בשנת 1906 התרחבה העיר לראשונה מעבר לחומות ונבנו מפעלים ראשונים. לאחר מלחמת העולם הראשונה פורק מחנה חיל המצב, ובו זמנית השתפר המצב הסוציואקונומי בקרב תושבי העיר. מלחמת העולם השנייה הותירה את אותותיה בנוי-אולם. קרוב ל-80 אחוזים מבתי העיר נהרסו עקב הפצצות של בעלות הברית, יחד עם הגשרים על הדנובה שחיברו אותה לעיר אולם. לאחר המלחמה הוצבה בעיר מפקדת הפיקוד הארטילרי ה-56 של צבא ארצות הברית, שהיה אחראי על טילי הפרשינג הגרעיניים במערב גרמניה. עזיבת היחידה בראשית שנות ה-90 השפיעה על כלכלת העיר והותירה בניינים רבים ללא שימוש. העיר קיבלה את סמלה בשנת 1857, אף שרשמית לא החזיקה עדיין במעמד של עיר. מעמד העיר ניתן לבסוף בשנת 1869 על ידי המלך לודוויג השני. על הסמל מופיעים שלושה פסים אופקיים בצבעים שחור, לבן וכחול, ומלפניהם מגדל, אשר מסמל את הביצורים שבהם הוקפה העיר. הצבעים שחור וכסף מסמלים את קשריה של העיר עם אולם הסמוכה, והצבעים לבן וכחול מסמל את הקשרים עם בוואריה. נוי-אולם מחולקת ל-14 אזורים, אשר תשעה מהם נוספו בין השנים 1972 ו- 1977. בשנת 1994 נוסד בנוי-אולם ה- Fachhochschule, אוניברסיטה למדע שימושי. האוניברסיטה תופסת חלק מהשטח שקודם הייתה מוצבת בו יחידה של צבא ארצות הברית. אדווין ג'קסון - שחקן בייסבול. הרמן קהל - חלוץ תעופה גרמני. אדווין שרף - פסל, פרופסור גרמני. הרלד שמידט - שחקן, קומיקאי ומגיש טלוויזיה. מגדלנה קופ - פעילת טרור, ממקימי ארגון השמאל הקיצוני הגרמני RZ (תאי המהפכה), ארגון שהיה אחראי בין היתר לחטיפת מטוס חברת "אייר פראנס" לאנטבה, כשעל סיפונו עשרות ישראלים. תאו וייגל - לשעבר שר האוצר של גרמניה. צרפת בואה-קולומב, צרפת. גרמניה מיינינגן, גרמניה ארצות הברית ניו-אולם, מינסוטה, ארצות הברית. איטליה טריסינו, איטליה. מדיה וקבצים בנושא נוי-אולם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נוי-אולם
אמילי קיני

אמילי רבקה קיני (באנגלית: Emily Rebecca Kinney; נולדה ב-‏15 באוגוסט 1985) היא שחקנית וזמרת-יוצרת אמריקאית המוכרת בזכות תפקידה בתור בת' גרין בסדרה "המתים המהלכים" ברשת AMC, ובזכות תפקידה בתור טס לארסון בסדרת הדרמה המשפטית "תובעת על עקבים" ברשת ABC. קיני נולדה בעיר ויין שבנברסקה, בתם של ווהן וג'יין קיני. במהלך ילדותה היא ומשפחתה התגוררו במספר מקומות בין היתר בנבדה, אורגון ועוד מקומות בנברסקה. למדה באוניברסיטת ניו יורק במשך סמסטר אך פרשה וזו בשביל ללמוד באוניברסיטת וסלייאן נברסקה, שם סיימה את לימודיה בשנת 2006 עם תואר באמנויות הבמה. לאחר שסיימה ללמוד עברה להתגורר בניו יורק כדי לפתח את קריירת המשחק שלה. בשנת 2007 החלה את דרכה בתחום כשחקנית תיאטרון בהצגה "אביב מתעורר", כאנה, תלמידת תיכון גרמנייה. בשנת 2009 היא הופיעה בסיבוב ההופעות העולמי למחזה "אוגוסט: מחוז אוסייג'". היא הופיעה כשחקנית אורחת בטלוויזיה בין היתר בסדרות "חוק וסדר: כוונה פלילית", "האישה הטובה", "מזל סרטן" עד לשנת 2011 בה קיבלה תפקיד משני בעונה השנייה והשלישית של סדרת האימה הפופולרית "המתים המהלכים" ברשת AMC. בסדרה שיחקה קיני בתפקיד בת' גרין בתור בתו הצעירה של הרשל (סקוט וילסון). בעונה הרביעית דמות של קיני הפכה לדמות ראשית, והמשיכה איתה עד לעונה החמישית. בשנת 2013 שיחקה בסרט הדרמה העצמאי "תשוקה", לצד בן שנקמן ומגי סיף. בשנת 2015 גילמה את דמותה של נורה אוורט בסדרת הדרמה התקופתית "הסקס של מאסטרס". בשנת 2016 שיחקה קיני את התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "אהבה על הקווים", סרט מקורי של הולמרק. ב-26 בינואר 2017, הוכרז כי קיני תצטרף לקאסט של סדרת הטלוויזיה "עשרה ימים בוואלי" ברשת ABC, לצדה של קירה סדג'וויק. קיני גילמה את קייסי, "העוזרת הצעירה והאמפתית של ג'יין, שרואה את הבוס שלה כמודל לחיקוי." באוקטובר 2017, שוחרר הסינגל של קיני "Mermaid Song". ב-24 באוגוסט 2018 הוציאה קיני את אלבום סולו הראשון שלה "Oh Jonathan", שכלל את הסינגל "Boy Band Hero" שיצא מוקדם יותר באותו חודש. קיני הודיעה על סיבוב הופעות לתמיכה באלבום. בשנת 2020 החלה לשחק בסדרה הפוליטית "איש הניסים" של רשת נטפליקס. בשנת 2017 החלה זוגיות עם הזמר פול מקדונלד, והשניים הקימו להקה בשם "The Sweetheart Deal". 2015: This Is War 2018: Oh Jonathan 2021: The Supporting Character 2011: Blue Toothbrush 2013: Expired Love מדיה וקבצים בנושא אמילי קיני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אמילי קיני אמילי קיני, ברשת החברתית פייסבוק אמילי קיני, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אמילי קיני, ברשת החברתית אינסטגרם אמילי קיני, סרטונים בערוץ היוטיוב אמילי קיני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אמילי קיני, באתר AllMovie (באנגלית) אמילי קיני, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אמילי קיני, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אמילי קיני, באתר ספוטיפיי אמילי קיני, באתר AllMusic (באנגלית) אמילי קיני, באתר MusicBrainz (באנגלית) אמילי קיני, באתר Discogs (באנגלית) אמילי קיני, באתר Songkick (באנגלית) אמילי קיני, באתר Genius אמילי קיני, באתר בילבורד (באנגלית)
הרמן קהל

הרמן קֶהל (בגרמנית: Hermann Köhl;‏ 15 באפריל 1888 – 7 באוקטובר 1938) היה חלוץ תעופה גרמני. הטיס את הטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה שבוצעה ממזרח למערב. קֶהל נולד בעיר נוי-אולם, בוואריה. השני מבין שמונה אחים. בגיל 19 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית במטרה ללכת בדרכו של אביו ולהפוך לקצין. בראשית מלחמת העולם הראשונה שירת כסגן בגדוד ההנדסה ה-13 של וירטמברג. בהמשך, כאשר נפצע ברגליו, ונמנע ממנו להמשיך לשרת כקצין הנדסה, התנדב לשירות האוויר הגרמני. הוא הפך לטייס ובהמשך למפקד טייסת מפציצים. ב-1918 קיבל את עיטור פור לה מריט ("מקס הכחול"). בסוף המלחמה התרסק קֶהל עם מטוסו מעבר לקווי היריב, נתפס והוחזק בשבי בצרפת, אך הצליח לברוח ולחזור לגרמניה. לאחר המלחמה שירת במשטרה הגרמנית וברייכסווהר. ב-1925 עבר לעסוק בתעופה אזרחית, ושנה לאחר מכן מונה לראש מחלקת טיסות הלילה של חברת התעופה הלאומית של רפובליקת ויימאר, דויטשה לופטהנזה. לאחר שצ'ארלס לינדברג חצה את האוקיינוס האטלנטי ממערב למזרח במאי 1927, רבים החלו להגות את הרעיון לבצע את הטיסה בכיוון הנגדי, שהייתה קשה יותר עקב רוחות שכיחות. באותה שנה רכש חלוץ התעופה אהרנפריד גינטר פרייהר פון הינפלד שני מטוסים מדגם יונקרס W33, וביצע בהם יחד עם הרמן קֶהל מספר טיסות מבחן, תוך שבירת שיא מרחק הטיסה. לאחר מכן טסו שניהם עם אחד ממטוסי היונקרס, שקיבל את הכינוי "ברמן" (על שמה של ספינת הנוסעים הטרנס-אטלנטית SS Bremen), למנחת בלדונל הסמוך לדבלין, אירלנד, שם הם פגשו את ג'יימס פיצמוריס שהיה מפקד המנחת מטעם חיל האוויר האירי. ב-12 באפריל 1928 המריאו שלושתם מבלדונל על מטוס ה"ברמן", חצו את האוקיינוס האטלנטי ונחתו על האי גרינלי, סמוך לחופו הדרומי של חבל לברדור, קנדה. על אף שפיספסו את נקודת היעד המקורית שלהם, ניו יורק, הפכו לראשונים שהצליחו לחצות את האוקיינוס האטלנטי בטיסה מאירופה לאמריקה. על הישג זה, הוענק לקֶהל עיטור "צלב התעופה המצוינת" על ידי נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג'. בשנת 1935, לאחר עליית הנאצים לשלטון, איבד קֶהל את עבודתו בדויטשה לופטהנזה. בהיותו קתולי אדוק ואיש דעתן, החליט לפרוש לחווה קטנה בדרום גרמניה, ולא לנסות לחפש טובות בקרב המשטר הנאצי. את מקומו בדירתו ברובע טמפלהוף בברלין, תפס העיתונאי האמריקאי ויליאם שיירר. קֶהל נפטר במינכן בשנת 1938, ונקבר בעיירה פפנהופן אן דר רוט, הסמוכה לעיר הולדתו, נוי-אולם. מדיה וקבצים בנושא הרמן קהל בוויקישיתוף
סירנה (אי)

סִירְנָה (ביוונית: Σύρνα) הוא אי בגודל כ־4 ק"מ רבועים השייך לקבוצת האיים הדודקאנסיים, מדרום־מזרח לאי אסטיפליה ודרומית־מערבית לחופי טורקיה. על פי הרישומים משנת 2011 האי נותר שומם מאדם, אך בעבר האי אכלס מעט תושבים שעסקו בגידול צאן, דיג ומעט חקלאות. בקרבת חופיו התגלתה ספינה רומית טבועה. בלילה ה-7 בדצמבר 1946, בדרכה לארץ, כשעל סיפונה 785 מעפילים, נקלעה ספינת המעפילים "רפיח" (לשעבר "אתנה") לסערה ליד חופי האי. קברניט הספינה ניסה להטיל עוגן באי סירנה אך הניסיון לא צלח. האניה שנתקלה בסלעים, הוצפה במים שחדרו אליה וטבעה תוך פחות משעה. רוב הנוסעים קפצו ושחו לחוף, אך שמונה מעפילים נספו וגופותיהם נסחפו לחוף, וכ-11 נוספים נפצעו. הניצולים התמקמו על האי למשך מספר ימים. על האי התגוררה משפחה בודדת. תמורת סחר חליפין רכשו המעפילים מספר כבשים מהמשפחה, לצורך מאכל. אברהם ליכובסקי, מי שהיה הקשר-אלחוטאי של ההגנה על הספינה (ה"גדעוני" של הספינה), חילץ את מכשיר הקשר ויצר קשר עם המוסד שבאמצעות הסוכנות היהודית, פנה לעזרת הצי המלכותי הבריטי לצורך חילוץ דחוף של הניצולים מאחר שבאי לא היו מספיק מקורות להבטחת חייהם של מאות המעפילים. כשלושה ימים לאחר טביעת הספינה הוצנחה אספקת מזון, בגדים, שמיכות ותרופות לניצולים על ידי מטוס בריטי. כארבעה ימים לאחר הטביעה הגיעה משחתת יוונית שלקחה לרודוס את צוות המלחים הזרים ו-21 מהניצולים שהיו חולים ופצועים. יום לאחר מכן הגיעו המשחתות הבריטיות 'שברון' ו'פרובידנס' לחלץ את יתר הניצולים, שהגיעו לישראל ב-13 בדצמבר ומיד לאחר מכן הוסעו למחנות המעצר בקפריסין. הנספים נקברו על האי, ורק לאחר 26 שנים, בשנת 1972 אותרו שרידי עצמותיהם והועלו לקבורה בחיפה. האי מכוסה ברובו בצמחיית שיחים מסוג גריגה וערער. משמש כתחנה לעופות נודדים ועופות ים. הצמחייה והחי באי אנדמיים ולפיכך הוא נכלל ברשימת ה- GR 4210011 Vrachonisia Egeou כחלק מאמנת נטורה 2000 של האיחוד האירופי. נעמי הירש- זיכרונות ניצולת אניית רפיח - מהאי סירנה למעצר בקפריסין, אתר מרכז המידע "בנתיבי העפלה" - מחנה המעפילים עתלית פרשת טביעת הספינה 'רפיח', באתר www.palyam.org
החיים בקבר

החיים בקבר: ספר המלחמה הוא ספר (רומן מלחמתי) אנטי-מלחמתי אודות מלחמת העולם הראשונה מאת הסופר היווני סטראטיס מיריביליס. הספר ראה אור באתונה ב-1930 ומוזכר לרוב יחד עם "במערב אין כל חדש" מאת אריך מריה רמרק כאחד מספרי החיילים המשובחים אודות מלחמת העולם הראשונה. מן הספרים הבולטים המתארים את זוועות מלחמת החפירות מתוך חיי היום-יום של הלוחמים. הספר ראה אור בעברית בהוצאת עם עובד (ספריה לעם) בשנת 1997 בתרגומו של יחיאל קמחי, שאף זכה על תרגומו זה בפרס שר המדע, התרבות והספורט. ערך מורחב – סטראטיס מיריביליס המחבר, יליד לסבוס, התנדב ב-1915 לצבאו של אלפתריוס וניזלוס, שנלחם, למרות הנייטרליות המוצהרת של יוון לצד בריטניה וצרפת כנגד בולגריה, גרמניה וטורקיה. מיריביליס לחם כסמל בחזית המקדונית ובמלחמת יוון–טורקיה שפרצה מיד לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ובה נחלו היוונים תבוסה קשה. ב-1922 שב ללסבוס לאחר עשר שנים כמעט רצופות של שירות קרבי פעיל. בין אפריל 1923 לינואר 1924 פרסם מיריביליס את זכרונות המלחמה שלו בשבועון קבאנה (Καμπάνα; "הפעמון") אותם חיבר במהלך המלחמה ואחריה. בכתביו הביע את חוסר התוחלת שבמלחמה ותיאר את זוועותיה. ב-1930 נערכו הפרסומים ויצאו לאור בהוצאת Εκδόσεις Εστία כספר שהפך מיד את מיריביליס לסופר חשוב בארצו ולסמל של הפרוזה היוונית המודרנית. גיבור הספר הוא סמל קוסטולאס, בן דמותו כביכול של המחבר וסמל לכל החיילים הצעירים במלחמה. קוסטולאס נשרף באש להביור ובתיבת חפציו נמצאו מכתבים וזכרונות שכתב לאהובתו שבאי לסבוס ותיאורים של חבריו המובאים בסדרת פרקים קצרים ורבי עוצמה. חלק ניכר מהרשמים הוא תיאור ריאליסטי מפורט של חיי היום-יום בשוחות, עיסוקי החיילים, תקוותיהם ותשוקותיהם, געגועיהם ומחשבותיהם הן הבנאליות ביותר והן הנאצלות. מאידך, ובאותו טון ריאליסטי, מתוארים באדישות-של-הרגל התנאים ההיגייניים המזעזעים, חולדות האוכלות גוויות חיילים, זעקות פצועים, התעללות המפקדים, החרדה הבלתי-נשלטת בהשמע שריקות הפגזים וריח אבק השריפה ושרירותיות המוות הבא במפתיע. בניגוד לתיאורי זוועות מלחמת החפירות מציג המחבר ביד חומלת ועדינה תמונות חדות ואידיליות של חיי השלום ותיאורי טבע הנגלה באופן אבסורדי בלב התופת. הוא מעלה על נס את ההגיון והרגש של אמהות משני הצדדים לעומת הטמטום והאטימות של המדינאים והגנרלים. החיים בקבר: ספר המלחמה, מיוונית: יחיאל קמחי, ספריה לעם 434, 1997 ספרי מלחמה ושלום הספר החיים בקבר באתר ספריית עם עובד (אורכב 14.03.2014 בארכיון Wayback Machine) הספר "החיים בקבר", באתר "סימניה" ספרי מלחמה ושלום הספר החיים בקבר באתר ספריית עם עובד על הספר "החיים בקבר" באתר סימניה
דורית אהרונוב

דורית אהרונוב (נולדה ב-1970) היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים המתמחה במחשוב קוונטי. אהרונוב נולדה בוושינגטון, ארצות הברית וגדלה בחיפה, בתו של המתמטיקאי דב אהרונוב ואחייניתו של הפיזיקאי יקיר אהרונוב. בשנת 1994 סיימה בהצטיינות יתרה את התואר הראשון במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1999 סיימה את התואר השני בפיזיקה במכון ויצמן. באוניברסיטה העברית בירושלים היא קיבלה תואר דוקטור בפיזיקה ומדעי המחשב, על עבודה שכותרתה "חישוב קונטי רועש", שנעשתה בהנחייתם של אבי ויגדרזון ומיכאל בן-אור. במסגרת התזה שלה במדעי המחשב מצאה דרכים המאפשרות חסינות לרעש עבור מחשבים קוונטיים. לאחר הפוסט-דוקטורט שעשתה במשך שנתיים (שנה באוניברסיטת פרינסטון במחלקה למתמטיקה, ושנה באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה במחלקה למדעי המחשב), מונתה לפרופסור במחלקה למדעי המחשב והנדסה באוניברסיטה העברית בירושלים. אהרונוב זכתה במספר פרסים על עבודת המחקר שלה. בשנת 2005 נבחרה על ידי המגזין Nature לאחת מארבע "התאורטיקנים הצעירים הבולטים ביותר בתחום עשייתם", ובשנה שלאחר מכן הוענק לה פרס קריל למצוינות במחקר מדעי. בשנת 2014 זכתה בפרס מיכאל ברונו. בשנת 2010 הוזמנה להרצות בקונגרס הבינלאומי למתמטיקה בהיידראבאד על נושא "ההיבטים המתמטיים של מדעי המחשב". מחקריה של אהרונוב עוסקים בעיקר בתהליכי אינפורמציה קוונטית, הכוללים: אלגוריתמים קוונטיים סיבוכיות קריפטוגרפיה קוונטית תיקון שגיאות קוונטי הקשר בין מחשוב קוונטי ובין גבישים ושרשראות מרקוב קוונטיות סיבוכיות המילטוניאן קוונטי והקשר לפיזיקה של חומר מעובה המעבר מפיזיקה קוונטית לפיזיקה קלאסית הבנת השזירה הקוונטית מתוך למידת הסיבוכיות הקוונטית דורית אהרונוב, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה דורית אהרונוב, באתר dblp אתר אישי רשימת מאמרים של דורית אהרונוב, Cornell University Library הרצאה של דורית אהרונוב על שיטת פלדנקרייז, סרטון באתר יוטיוב הרצאה של דורית אהרונוב על מהפכת עיבוד המידע הקוונטי, סרטון באתר יוטיוב דורית אהרונוב והמחשב הקוונטי, באתר הפודקאסט "גיקונומי", 7 בינואר 2019 גלי וינרב, ‏החוקרת פורצת הדרך שרוצה לתקן את השגיאות של המחשב הקוואנטי, באתר גלובס, 12 במאי 2023 עודד חרמוני, כתב העת "נייצ'ר" בחר בד"ר דורית אהרונוב כאחת מארבעת מדעני הפיסיקה המבטיחים בעולם , באתר הארץ, 9 בינואר 2005 ד'ר דורית אהרונוב (Dr. Dorit Aharonov), אתר קרן וולף Dorit Aharonov, Simons Foundation, ‏2016-01-22 (באנגלית אמריקאית)
אבי זהר

אברהם (אבי) זֹהר (נולד ב-1937) הוא נשיא מגן דוד אדום מ-2012, קודם לכן כיהן כמנכ"ל מד"א וכקצין חינוך ראשי בצה"ל. זהר נולד בירושלים, התגייס לצה"ל ב-1956 ושירת בחיל ההנדסה. במלחמת ששת הימים שירת כקצין מבצעים של חיל ההנדסה. לאחר המלחמה הוטל עליו להקים את גדוד הצליחה של צה"ל, גדוד 605. הוא יצא במשלחת לאירופה, לרכישת אמצעי צליחה מגוונים ליחידה וללימוד תחום הצליחה. תחת פיקודו הגדוד נטל חלק בפעולת כראמה ובמלחמת ההתשה. במלחמת יום הכיפורים נקרא מלימודיו בטכניון לפקד על גדוד הדוברות המאוחד של גדודי ההנדסה הקרבית 605 ו-630, שהקים במהלך מבצע אבירי לב את גשר הדוברות וסייע בהצבת גשר הגלילים וגשרים נוספים שאפשרו את חציית תעלת סואץ. בהמשך מונה זהר לקצין ההנדסה הפיקודי של פיקוד הצפון, הוא פיקד על כוחות ההנדסה במהלך מבצע ליטני, מבצע בו נטלו חלק כוחות סדירים ומילואים רבים של החיל, בחוד הלחימה. במרץ 1979 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין חינוך ראשי. הוא שירת בתפקיד עד אוקטובר 1982. בתקופתו נוסד המקא"ם - מרכז קידום אוכלוסיות מיוחדות ("נערי רפול"). ב-1989 מונה למנכ"ל רשת מלונות "לרום". ב-1998 מונה למנכ"ל מגן דוד אדום וכיהן בתפקיד עד 2005. ב-2012 מונה לנשיא הארגון. זהר נשוי ואב לשלושה. הוא חלה בסרטן הלימפומה, שנגרם לטענתו בשל חשיפה למי נחל הקישון המזוהמים, ותבע בשל כך את משרד הביטחון. מדיה וקבצים בנושא אבי זהר בוויקישיתוף רועי כספי, מכתב מאוחר מעל הגשר, אתר זרוע היבשה, 6 באוקטובר 2008 מבצע ליטני באתר חיל ההנדסה טל אריאל-אמיר, מוספשבת, אנחנו האויב: הלוחמים שצללו בקישון מדברים, באתר nrg‏, 20 בדצמבר 2008 עמנואל רוזן, ‏אנשי הדממה יוצאים למלחמה האחרונה, באתר ‏מאקו‏, 27 בנובמבר 2009
אריה גולן (קצין)

אריה גולן (1932 - 14 בינואר 2017) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין הנדסה ראשי. גולן נולד בחיפה, התגייס לצה"ל ב-1950 ושירת במסלול חי"ר. לאחר קורס קצינים הדריך בבית הספר לקצינים ולאחר מכן שירת באגף המטה של פיקוד הדרום. הוא יצא ללימודי הנדסת בניין בטכניון אותם סיים ב-1957 ועבר לחיל ההנדסה, בשנים אלו השתתף בייבוש החולה. ב-1960 עבר לבית הספר להנדסה צבאית ושימש בו מדריך ראשי. ב-1963 עבר לפיקוד הצפון, שירת כמפקד פלוגת הנדסה בחטיבת שריון ומפקד ההנדסה הפיקודי. השתתף במלחמה על המים, ובביצורים ומיקוש החזית הסורית בתקופת ההמתנה לקראת מלחמת ששת הימים. במלחמה פיקד על כוחות הנדסה שהכשירו דרכים לכוחות השריון בכיבוש רמת הגולן. לאחר המלחמה עסק בהקמת מוצב החרמון. בהמשך שירותו הצבאי היה ממלא מקום מפקד בית הספר להנדסה צבאית. בתקופת מלחמת ההתשה שירת כקצין אג"ם במפקדת קצין הנדסה ראשי, והיה שותף בתכנון מבצעים רבים בהם מבצע תרנגול 53, מבצע רודוס, הפשיטה על האי גרין ובהקמת קו בר-לב. בתקופת מלחמת יום הכיפורים פיקד על מרכז בינוי. בהמשך שירת כסגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בפברואר 1976 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין הנדסה ראשי, שירת בתפקיד עד פברואר 1979. לאחר שחרורו משירות הקבע עבד בחברת סולל בונה, היה מנהל יחידת הבטיחות בחברה ומפקח במחלקת הבטיחות בכביש חוצה ישראל. מדיה וקבצים בנושא אריה גולן בוויקישיתוף תא"ל אריה גולן 1979-1976, אתר חיל ההנדסה הקרבית תא"ל אריה גולן קצין הנדסה ראשי, דבר, 28 בפברואר 1976
מפעל בטון

מפעל בטון הוא ציוד המשלב מרכיבים שונים על מנת לייצר בטון. מרכיבים אלו כוללים חול, מים, אגרגטים (סלעים, חצץ וכו'), אפר פחם, צמנט ועוד. קיימים שני סוגים של מפעלי בטון: מפעלי "תערובת מוכנה" (ready mix) ומפעלי "תערובת מרכזית" (central mix). במפעל בטון יש מגוון סוגי ציוד וציוד משנה, ובהם: מערבל בטון ("מאוזנים" או "נוטים כלפי מעלה" או בחלק מהמקרים שניהם), מחלקי צמנט, מחלקי אגרגטים, סרטים נעים, ממגורות אגרגטים, ממגורות צמנט, תנורים, מצננים, פיקוד ובקרה וקולטי אבק (על מנת לצמצם את הזיהום הסביבתי). לב מפעל הבטון הוא המערבל. קיימים שלושה סוגים של מערבלים: רוכן (Tilt), מטלטל (pan) ובעל ציר כפול (twin shaft). המערבל בעל הציר הכפול מפיק כמות גדולה יותר ותערובת הומוגנית של בטון, בעוד שהמערבל הרוכן מפיק תערובת עקבית כשהוא דורש פחות תחזוקה ולכן גם עלויות נמוכות יותר. מפעל בטון של "תערובת מוכנה" משלב בין כל המרכיבים למעט מים. תערובת זו משונעת לתוך מערבל בטון נייד. לתערובת שבתוך המערבל מוסיפים מים והבטון עובר ערבול בדרכו לאתר הבנייה. מפעל "תערובת מרכזית" משלב בין כל המרכיבים (כולל מים) באתר מרכזי. התוצר הסופי משונע אז לאתר הבנייה. מפעלי תערובת מרכזית שונים ממפעלי תערובת מוכנה בכך שהם מספקים למשתמש הקצה מוצר אחיד יותר, כיוון שערבוב כל המרכיבים נעשה באתר מרכזי ובסיוע מחשב על מנת להבטיח את אחידות המוצר. באתר בנייה גדול בונים לעיתים "מפעל בטון זמני". בתחילת המאה ה-21 פותח מפעל בטון נייד. מפעל זה נועד לייצר את כל סוגי הבטון. הוא כולל מכלים אחדים שבהם משנעים את כל הרכיבים הנדרשים לייצור בטון, או כל תערובת אחרת, לאתר בנייה מסוים. בצורה זו יכול המפעיל לייצר בדיוק את מה שנדרש, היכן שנדרש ובכמות הנדרשת באמצעות השימוש במחשב שהוא חלק מהמפעל. מהרגע שהייצור מתחיל המרכיבים מוכנסים למערבל בכמויות הנדרשות והתוצר המוגמר יוצא בצורה רציפה כשהוא מוכן מיידית לשימוש הסופי. מפעל כזה מתאים גם לניצול של חומרים שנועדו למטמנה דוגמת הריסות בניין. את מפעל הבטון הנייד ניתן לשנע על משאית, על משאית עם ארגז מתרומם או על פלטפורמה מתנתקת. מפעלי בטון מודרניים (הן תערובת מוכנה והן תערובת מרכזית) משתמשים בבקרה ממוחשבת במטרה לסייע במדידה מהירה ומדויקת של החומרים, כמו גם לתאם בין כל סוגי הציוד במפעל להבטחת פעולה משולבת ובטוחה. כיוון שאיכות הבטון תלויה מאוד במדידה מדויקת של כמות המים משתמשות המערכות בחיישני לחות על מנת למדוד את ריכוז המים באגרגטים (חול וחצץ) בזמן שהם נשקלים ואז אוטומטית הן מפצות (מוסיפות או מחסירות) על כמות המים המיועדת בתערובת. מדיה וקבצים בנושא מפעל בטון בוויקישיתוף Concrete Batch Plant Modeling
יהודה רובינשטיין (שחקן)

יהודה רובינשטיין (16 בדצמבר 1890 – 7 במרץ 1968) היה מראשוני השחקנים בתיאטרון הבימה. רובינשטיין נולד ברוסיה. ב-1912 החל לשחק ברוסית ויידיש. מ-1917 החל לשחק בעברית וביים באגודה הדרמטית בניקולייב ואודסה. עם תלמידיו נמנה מאיר תאומי. בהשפעת שחקנית הבימה שושנה אביבית נסע למוסקבה וב-1920 התקבל לקולקטיב הבימה. הוא נישא לחברת הקולקטיב השחקנית בת-ציון רובינשטיין (1895–1982), שפרשה ממשחק ב-1933. רובינשטיין נפטר ב-1968 ונקבר בבית העלמין הדרום. רובינשטיין שיחק בתפקידים קטנים, בהם אוסקר הרוקח ב"מעשה בנסיך", מוכר גזוז ב"שמו הולך לפניו" של אפרים קישון ומיקיטה, "הגוי הבוגדני", בפנדרי הגיבור. רובינשטיין אף היה מנהלם של פועלי הבמה של הבימה. הוא גם הופיע במספר סרטים, בהם סאלח שבתי וארבינקא, בתפקידים משניים. בנם אמון ברוך ("בובי"), נולד ב-1927 כשהיו במסע הבימה בארצות הברית. הוא נהרג במלחמת העצמאות בקרב חירבת אבו לאחם. במסגרת הנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב, הונחה לוחית זיכרון על ביתם של יהודה ובת-ציון רובינשטיין ברחוב דב הוז 30. מדיה וקבצים בנושא יהודה רובינשטיין בוויקישיתוף יהודה רובינשטיין, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב יהודה רובינשטיין, בארכיון הבימה יהודה רובינשטיין, באתר הבימה יהודה רובינשטיין (שחקן), בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ראשיתה של "הבימה", קול העם, 17 באוקטובר 1958 יהודה רובינשטיין באתר GRAVEZ פרסומת חסרת טעם, מעריב, 30 במרץ 1967 אשר נהור, מעשה בנסיך ב"הבימה", חרות, 30 בינואר 1953 אשר נהור, שמו הולך לפניו ב"הבימה", חרות, 21 באוגוסט 1953 מיכאל הרסגור, "אתם - עגלונים, טבחים סבלים, בנאים...", קול העם, 9 בדצמבר 1955