laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אח"י משגב

אח"י משגב הייתה ספינת טילים, ששירתה בחיל הים משנת 1967, היא נבנתה במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבורג שבצרפת. השתתפה בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים עדיין כספינת תותחים. בשנת 1974 שודרגה הספינה ונוספו לה יכולות חדשות, במרכזן - יכולת נשיאת טילי גבריאל, בכך הפכה לספינת טילים מדגם סער 2. ערך מורחב – ספינות סער הספינה אח"י משגב התקבלה בבסיס חיפה של חיל הים ב-25 בדצמבר 1967 יחד עם אח"י מבטח וניתן לה המספר ס-312 אז הגיעה מצרפת שם נבנתה בשרבורג, היא הייתה מהספינות הראשונות שנבנו בשרבורג כשסך הכל נבנו שם 12 ספינות טילים ישראליות. הספינה הייתה מהראשונות (השנייה אחרי אח"י מבטח) במסגרת שייטת ספינות הטילים שהוקמה זמן קצר קודם לכן והייתה אחת מתוך שלוש ספינות מדגם סער 1 עד שקיבלה מערכת נשק שכללה טילי גבריאל ומאז נעשתה לדגם סער 2. אח"י משגב ס-312 בניסויי ים בשרבורג 1967 עם הגעתה לישראל יצאה והשתתפה בחיפושי הצוללת דקר שנעלמה ב-25 בינואר 1968. הספינה השתתפה באבטחת החופים ובלחימה במחבלים, בליל ה-9 באפריל 1973 השתתפה במבצע אביב נעורים והייתה חלק מן הכוחות שתקפו מטרות מדרום לביירות. במלחמת יום הכיפורים השתתפה הספינה בקרבות, בליל ה-6 באוקטובר השתתפה בקרב פורט סעיד וב-8 באוקטובר בקרב דמיאט. 1 באוקטובר 1976 – לחימה במחבלים - אח"י משגב בפיקוד יעקב צוק תפסה שתי סירות מחבלים מול בירות הטביעה אחת והשתלטה על השנייה. שלושה מחבלים הרוגים שלושה מחבלים שבויים. בחקירת השבויים עלה שיצאו לבצע פיגוע בישראל - הפיגוע נמנע. מפקדי אח"י משגב היו קציני ים בדרגת רס"ן לפי התקן. מדיה וקבצים בנושא אח"י משגב בוויקישיתוף עיטם און, אח"י משגב בפיקוד יעקב צוק תפסה שתי סירות מחבלים מול בירות. הקלטות מהאירוע 1 באוקטובר 1976 . שאול חורב הפלגת אח"י משגב משרבורג לישראל באתר משמר המורשת הימית. התמונה מתקופה מאוחרת יותר התמונה מתקופה מאוחרת יותר. כוכבי אזרן, רשימות מפקדי ספינות הטילים, מוזיאון ההעפלה וחיל הים 18 ביוני 2015.
ייז'י טרנקה

ייז'י טרנקה (בצ'כית: Jiří Trnka; ‏24 בפברואר 1912 – 30 בדצמבר 1969) היה מאייר, מעצב בובות, אנימטור, במאי ותסריטאי צ'כי. זוכה פרס אנדרסן למאיירים לשנת 1968. נודע במיוחד בזכות עבודותיו בהנפשה בשילוב בובות. טרנקה נולד וגדל בפלזן שבמערב בוהמיה. ב-1929 התחיל ללמוד בבית הספר לאמניות שימושיות (כיום נקרא "האקדמיה לאמנות, ארכיטקטורה ועיצוב בפראג") ובשנת 1936 סיים את התמחותו. לאחר סיום התמחות נשכר טרנקה לעבודה בבית ההוצאה לאור "מלנטריץ'" וספר ראשון באיורו הודפס בשנת 1937. מאז אייר טרנקה ספרים רבים והודפסו בסך הכל כ-130 ספרים באיורו, רובם ספרי ילדים. ידועים במיוחד איוריו למעשיות האחים גרים ולסיפורי עם צ'כים. במקביל, לאחר סיום לימודיו הקים טרנקה תיאטרון בובות ב-1936 אך זה פורק עם תחילת מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה החל טרנקה ליצור סרטי הנפשה קצרים וב-1947 התרחב עיסוקו גם לסרטים ארוכים עת יצר את הסרט "Špalíček". בסך הכל יצר טרנקה שישה עשר סרטים קצרים ושישה ארוכים. האחרון שבהם עיבוד למחזהו של שיקספיר "חלום ליל קיץ" אותו אייר בעבר. Zvírátka to petrovstí (סרט קצר, 1946) Špalíček (‏ (1947) Cisaruv Slavik (‏1949) Bajaja (‏ 1950) Staré Ceske povesti (‏1953) Vojak Dobrý Svejk ("החייל האמיץ שוויק",‏ 1955) Sen noci svatojanske‏ ("חלום ליל קיץ",‏ 1959) Ruka ‏(היד, סרט קצר 1965) מדיה וקבצים בנושא ייז'י טרנקה בוויקישיתוף ייז'י טרנקה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ייז'י טרנקה, באתר AllMovie (באנגלית) ייז'י טרנקה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ייז'י טרנקה, באתר Discogs (באנגלית) ייז'י טרנקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מט טיפשים

מט טיפשים (המט השחור) הוא המט המהיר ביותר האפשרי במשחק שחמט. במט הטיפש קיים מט במסע השני. המט יכול להיות מושג בעקבות טעות חמורה של השחקן הלבן או בעקבות שיתוף פעולה בין השחקנים במטרה לתת מט ללבן. אפשר גם להפוך את סדר המהלכים של הלבן, או להזיז את הרגלי ל-ו4 במקום ו3. השחור יכול להגיב למהלך הראשון ב-ה6 במקום ה5. המשותף לכל הגרסאות הוא שלבן פותח אלכסון בו המלך יכול להיות מותקף על ידי מלכה שחורה, מבלי לאפשר להזיז את המלך או לחסום את האיום על ידי כלי אחר. רעיון מעט דומה מופיע במט סנדלרים ופתיחות שונות. במט סנדלרים הלבן תוקף את המשבצת הלא מוגנת ו7 והאלכסון ח5-ה8 ובכך מנחית מט על השחור. בגלל דמיון מסוים בין המטים לפעמים קוראים גם למט טיפשים בשם "מט סנדלרים". מט סנדלרים
מאחורי הסורגים

מאחורי הסורגים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1984, בבימויו של אורי ברבש ועל פי תסריט מאת ערן פרייס ובני ברבש. עלילת הסרט מתרחשת בבית סוהר שבו כלואים אסירים יהודים וערבים. הדינמיקה בין האסירים מתהדקת סביב שביתה שהם מארגנים נגד שלטונות הכלא, כשהנהלת הכלא מנסה לשבור אותם ולהפריד ביניהם. ההתרחשות בכלא שמהווה מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית, משקפת ביקורת נוקבת על הסכסוך הישראלי-ערבי ועל התפקיד שלוקחת הממשלה בסכסוך. כמו כן הסרט נוגע בהתנהלות היום יומית בבית הסוהר ובדגש על מנהיג האסירים היהודים אורי (ארנון צדוק) ומנהיג האסירים הערבים-הביטחוניים עיסאם (מוחמד בכרי). הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. בעז שרעבי משחק בסרט אסיר, המשתתף באמצעות שידור מהכלא, בפסטיבל הזמר עם שיר הנושא של הסרט, "תני לי יד" שכתבה שמרית אור והלחינה נורית הירש. השיר הפך לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר של שרעבי. בשנת 1992 שיתפו האחים ברבש פעולה ליצירת סרט המשך - "מאחורי הסורגים 2". סרט זה מספר את המשך עלילותיהם של אסירי הכלא, וכן את שיתוף הפעולה בין אורי (ארנון צדוק) ועיסאם (מוחמד בכרי) בבריחתם מבית הסוהר עד הסוף הטראגי. "מאחורי הסורגים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מאחורי הסורגים", באתר AllMovie (באנגלית) "מאחורי הסורגים", באתר ספר הקולנוע הישראלי "מאחורי הסורגים", באתר אידיבי "מאחורי הסורגים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "מאחורי הסורגים", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "מאחורי הסורגים" באתר "קרן הקולנוע הישראלי" מאחורי הקלעים של 'מאחורי הסורגים', באתר החינוכית ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אסתר פיין

אסתר פיין (מנקובה) (1918 – 15 באוגוסט 2012) הייתה סופרת ישראלית. פיין נולדה בשם אסתר מנקובה בלטביה, למשפחה מסורתית. אביה, היה סוחר זעיר, מורה לתורה ומוסמך לרבנות. במלחמת העולם השנייה שירתה כאחות בצבא האדום. במהלך המלחמה, נולד בנה הבכור אריה, והיא התאלמנה. אחרי מלחמת העולם השנייה, ביקשה לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל, אך לא קיבלה אישור. בסיוע תנועת השומר הצעיר, הוברחה ביחד עם בנה, אריה. יותר משנתיים ארך מסעה, שכלל מעבר בשבעה גבולות, ולבסוף הגיעה לנמל חיפה ביום הכרזת המדינה. בישראל הייתה לחברת קיבוץ עין גב עד מותה. שם הכירה את בעלה השני גרשון. בשנת 1988 פורסם סיפור בריחתה מברית המועצות בספר "מולקה: סיפור הבריחה מברית-המועצות", שנכתב על ידי יעקב ינאי. למדה ספרות באוניברסיטת בר-אילן, קיבלה תואר ראשון ובשנת 1989 קיבלה תואר שני. עבודת הגמר שלה הייתה בנושא "השפעת גיבור דורנו ללרמונטוב על אצל של גנסין: עיון משווה בין גיבור דורנו ללרמונטוב אצל של גנסין". ספרה "הדס", המספר על המרד הגדול בסוסיתא וגמלא, זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער. הייתה נשואה לגרשון, אם לארבעה בנים. בנה הוא השר וחבר הכנסת לשעבר אפי איתם. פיין נפטרה בקיץ 2012, והובאה למנוחות בקיבוצה עין גב. הדס; איורים: רוני רכב; ערך יוסי אשכול, תל אביב: ספרית פועלים ('סדרת נעורים'), תשמ"ח 1988. בתמורות העתים: רומן היסטורי על רבן יוחנן בן זכאי, תל אביב: י' גולן, תשנ"ז 1997. בדרכי הסערה, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ב 1992. (זיכרונות מימי מלחמת העולם השנייה) רשימת הפרסומים של אסתר פיין, בקטלוג הספרייה הלאומית ישי קרוב, נפטרה אימו של אפי איתם, בשבע, 17 באוגוסט 2012 נעמי לויצקי, כולם ידעו שהוא כזה, חדשות, 22 בדצמבר 1989 יעקב ינאי, ‏סיפור ״הבריחה״ מברית־המועצות, באתר גוגל ספרים
טוביה פרשל

הרב טוביה פּרֶשֶל (באנגלית: Tovia Preschel;‏ 14 בספטמבר 1922 – 25 בדצמבר 2013) היה חוקר יהדות, עיתונאי ומסאי עברי ישראלי-אמריקאי. פרשל נולד ב-1922 בווינה בירת אוסטריה. היגר לבריטניה, שם למד בישיבת 'עץ חיים' של הרב אליהו לופיאן וחבר לרב יחזקאל אברמסקי. נמנה עם הציונים הרוויזיוניסטים ואף הצטרף לאצ"ל, וב-1948 עלה לישראל, לחם כמתנדב בצה"ל במלחמת העצמאות ולאחר מכן זיהה עצמו עם מפלגת חרות וביטאונה. כתב בשני עיתונים יומיים בישראל, היה חוקר במערכת האנציקלופדיה התלמודית ועורך במוסד הרב קוק. בשנת 1957 היגר לארצות הברית. שם עבד בבית המדרש לרבנים באמריקה (הסמינר התאולוגי היהודי) והיה עוזרו האישי ותלמיד חבר של הרב פרופ' שאול ליברמן. במשך השנים כתב במספר עיתונים וכתבי עת והשתתף בפרסומים יהודיים שונים. בנוסף, היה חוקר נוסע של קהילות יהודיות ותרבותם, ולשם כך יצא למסעות סביב העולם בספרד, הודו וחוף מלאבר, ודרום אמריקה. בעשור האחרון לחייו הם חזרו לגור בביתם בירושלים, אך מסיבות רפואיות חזרו לארצות הברית כשלש שנים לפני מותו. הוא נפטר בלייקווד שבניו ג'רזי ונקבר בהר הזיתים. משנת תשי"ב 1952 ועד מותו היה נשוי לחנה רחל לבית פלאם, בתו של האדמו"ר מאלעסק רבי דוד פלאם (אביו של רבי שלום פלאם האדמו"ר מסטרטין בניו יורק). אשתו סייעה בידו בעריכת מאמריו בעברית ובתרגום כתביו לאנגלית. היה אב לארבעה. בתו פרל הרצוג היא עורכת לשעבר של העיתון "ג'ואיש פרס", ובנו הרב חגי פרשל הוא אב"ד מוסקבה לשעבר וכותב סדרת הספרים על חומשי התורה "בחגוי הסלע" (תשס"ט–תשע"ד). לאחר פטירתו הוקם אתר מרשתת לזכרו, ובו מבחר ממאמריו באנגלית ובעברית, על אישים ציונים, רבנים וחוקרי תורה, וכן על מושגים יהודיים ועדות יהודיות במקומות נידחים. מאמריו ורשימותיו מכונסים בסדרת הספרים "מאמרי טוביה" בהוצאת מוסד הרב קוק. האתר לזכרו של טוביה פרשל טוביה פרשל באתר WorldCat Identities רשימת הפרסומים של טוביה פרשל, בקטלוג הספרייה הלאומית רשימת המאמרים של טוביה פרשל באתר רמב"י טוביה פרשל (1922-2013), דף שער בספרייה הלאומית טוביה פרשל, בלקסיקון הספרות העברית החדשה Levaya of R’ Tovia Preschel Z”L, The Lakewood Scoop, December 25, 2013 מפרי עטו: יצר הנקמה: (הרהורים על היינריך היינה), חרות, 4 באפריל 1952 עושר-רוחו של הגאון ר' חיים הלר: ליום השנה למותו, חרות, 24 במרץ 1961 אחר הקמת המדינה קיבל ממנחם בגין ציון לשבח על פעילותו זו (ביוגרפיה אנגלית, אתר טוביה פרשל) על בן הכט מאמר של פרשל מ-1964 בעיתון חירות. (אתר 'טוביה פרשל') בעת היותו לוחם במלחמת העצמאות, סר אל הרב איסר זלמן מלצר שהחלים מפציעה מתקופת המצור על ירושלים, וסיפק הצצה נדירה אל חייו האישיים של הרב וסיועה של אשתו בהפקת כתביו (אנשים וספרים על הרב איסר זלמן מלצר, טוביה פרשל, 15 ביוני 2011, ג'ואיש פרס (אנגלית)) חלקת יהודי גליציה, ליד קברי בני משפחת אשתו. מאוחר יותר גם אשתו נקברה לצידו. לזכרו של טוביה פרשל, אסופת מאמרים בעברית ובאנגלית, בתו פרל הרצוג, הוצאת מוזאיק, תשע"ד. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קולט M1911

הM1911 הוא אקדח אמריקאי שפותח על ידי ג'ון מוזס בראונינג בשנת 1911. האקדח ידוע בקליבר שלו - 0.45 ACP - כדור בקוטר 0.45 אינץ' (11.43 מ"מ) - ובהיותו חזק, יעיל ואמין. האקדח הוא חצי אוטומטי מוזן מחסנית ובעל מנגנון רתיעת קנה קצרה (Short recoil operation) השימוש באקדח היה בעיקר במלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם. עם השנים פותחו גרסאות חדשות לאקדח עם צורת אחיזה נוחה יותר ללוחמים. בסך הכל יוצרו מעל 10 מיליון יחידות (לערך) לאקדח, מכיוון שהיה פופולרי ביותר בצבא ארצות הברית ובשימוש האזרחי. ב-1923 בוצע שינוי במבנה האקדח לבקשת חיל החימוש האמריקאי (Ordnance Corps) והוא אומץ כM1911A1 ב-1938 הוציא משרד ההגנה האמריקאי מכרז לרובה קרבין שישמש כנשק הגנה עצמית ללוחמי ארטילריה והנדסה קרבית ולתומכי לחימה, מכיוון שהכיר במגבלות האקדח כנשק צבאי ובנחיתותו מול רובה. התוצאה הייתה אימוץ רובה ה-M1 קרבין באמצע מלחמת העולם השנייה, וייצורו בלמעלה מ-6 מיליון יחידות. עם זאת, הקרבין לא החליף לגמרי את אקדח הקולט. במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו כ-1.9 מיליון אקדחים שמצאו שימוש רחב בצבא הלוחם. אוון ג'ון באגט הצליח בעזרתו להפיל מטוס יפני. בשנת 1985 חתם צבא ארצות הברית על חוזה צבאי בו נבחר האקדח ברטה M9 כאקדח הסטנדרטי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. למרות זאת, אקדח ה-M1911A1 לא יצא לגמרי משירות ועדיין היה בשימוש חיילים וקצינים בשל המוניטין שלו. אחרי כ-25 שנה של שירות, בעקבות חוות דעת וביקורות של חיילים, הוחלט להחליף אקדח, בעשור הראשון של המאה ה-21 החל צבא ארצות הברית בחיפוש מחליף ל-M9, במסגרת תוכנית Combat Pistol. גרסה מתקדמת יותר של הקולט M1911 נשקלה בתור מחליף ל-M9, בין השאר לאור המוניטין והמורשת שלו, חוות הדעת החיוביות של המשתמשים בו והעובדה שהוא פותח ומיוצר בארצות הברית. ברטה M9 - האקדח שהחליף את הM1911 בצבא ארצות הברית. נשר המדבר גלוק מדיה וקבצים בנושא קולט M1911 בוויקישיתוף הדף של האקדח באתר World Gun (באנגלית) אתר שמוקדש כולו לאקדח M1911 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הבית ברחוב שלוש

הבית ברחוב שלוש הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1973 שעלילתו מתרחשת בדרום תל אביב לפני קום המדינה. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1973, אך הפסיד לסרט "לילה אמריקאי". זהו הסרט הישראלי הראשון שהעלילה שלו הייתה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל. הסרט מבוסס במידה רבה על הביוגרפיה הפרטית של יוצר הסרט, משה מזרחי. ב-1946 בגיל 15 עלה מזרחי לארץ מאלכסנדריה עם אמו האלמנה ואחיו הקטן שבתאי. הם התיישבו ביפו. ב-13 ביולי 1948 נהרג אחיו בגיל תשע בהפצצה מצרית על תל אביב. סמי (עופר שלחין), הוא בן בכור למשפחה ממוצא מצרי שעלתה לארץ ישראל. סמי מתגורר בשכונת נווה צדק שבתל אביב בזמן המנדט הבריטי. אמו קלרה (גילה אלמגור) היא אלמנה קשת יום העובדת כעוזרת בית ומנקה. כדי לעזור בפרנסת המשפחה, סמי נאלץ לעזוב את הלימודים ולעבוד במסגריה, שם הוא מתיידד עם מקס הקומוניסט (יוסי פולק) שמכריז על שביתה ולאחר זמן מה מוכה קשות על ידי בריונים. תוך כדי ביקור בספרייה סמי מתאהב בספרנית בשם סוניה (מיכל בת-אדם), עוזבת קיבוץ בת 25 ממוצא רוסי ומנהל עמה מערכת יחסים קצרה. במקביל משדכים לאמו ירושלמי מבוגר בשם חיים זינגר (שייקה אופיר). האירועים הסוערים בארץ חודרים לתוך הבית. השכן איש הלח"י ניסים (ניסו) חודרה (יוסף שילוח) נרדף על ידי הבריטים ולבסוף מוצא להורג. סמי עצמו משתתף בהדבקת כרוזים של האצ"ל וכמעט נתפס. מלחמת העצמאות פורצת. ז'אקו, אחד משלושת האחים הקטנים של סמי, נהרג בהפצצה מצרית על תל אביב. סמי מתגייס לצבא. בסצנת הסיום עוזב סמי את ביתו בדרכו אל המלחמה. המוזיקה בסרט מלווה בשירים של שושנה דמארי והמפורסם בהם שיר הסיום "לאור הזכרונות" (מוהר / וילנסקי). מדיה וקבצים בנושא הבית ברחוב שלוש בוויקישיתוף "הבית ברחוב שלוש", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הבית ברחוב שלוש", באתר נטפליקס "הבית ברחוב שלוש", באתר AllMovie (באנגלית) "הבית ברחוב שלוש", באתר ספר הקולנוע הישראלי "הבית ברחוב שלוש", באתר אידיבי "הבית ברחוב שלוש", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "הבית ברחוב שלוש", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ביקורות נתן גרוס, בקולנוע - האנשים הטובים מרחוב שלוש, על המשמר, 20 באפריל 1973 דליה שחורי, ככה זה בקלושמרל, על המשמר, 18 באפריל 1973 יעקב גרוס, ביקורת על "ביקורת על הביקורת", על המשמר, 25 באפריל 1973 הבית ברחוב שלוש, דבר, 30 בנובמבר 1972 נתן גרוס, מה מתרחש בתחום הסרט הישראלי, על המשמר, 2 באוגוסט 1974 הסרט מנציח את שבתאי מזרחי (ז'אקו בסרט), באתר "ארץ זוכרת יושביה"
ישראל רובינצ'יק

ישראל רובינצ'יק (31 בינואר 1921 – 21 בינואר 2008) היה שחקן תיאטרון ישראלי. רובינצ'יק נולד בגרודנו שבפולין (כיום הורדנה שבבלארוס) ב-1921. למד בבית הספר הגבוה לתיאטרון במוסקבה. שיחק בתיאטרון במוסקבה. בוגר בית הספר הגבוה לתיאטרון במוסקבה (1944). בשנת 1953 עלה לישראל והצטרף לתיאטרון הבימה, בו שיחק בין השנים 1953 ל-1991. גילם תפקידים בהצגות רבות, ביניהן "נמר חברבורות", "מדיאה", "חנה סנש", "הרובע העתיק", "הסוחר מוונציה", "הדיבוק" ועוד. ב-1965 שיחק במחזה "השקיעה", מאת איסאק באבל ו-20 שנה אחר כך שיחק שוב באותה תפקיד, שהמחזה עלה פעם שנייה ב"הבימה". בקולנוע הופיע במספר סרטים בהם: בסרט "הם היו עשרה" משנת 1960, בשנת 1966 שיחק רובינצ׳יק בסרטו של ישראל בקר, ובכיכובו של מייק בורשטיין, "שני קוני למל". שיחק בסרטי קולנוע נוספים בהם בסרטו של מנחם גולן "מלכת הכביש" משנת 1971, ובסרטו של אבי נשר "הפחדנים" משנת 1980. תפקידו האחרון על הבמה היה בשנת 1991 בגיל 70 בהצגה "הפיזיקאים" לצדו של שלמה בר-שביט. רובינצ'יק היה משך שנים מורה לאיפור בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת ת"א. רובינצ'יק שכונה על ידי חבריו אישקה, השתייך לחבורת "הגרודנאים" (ילידי העיר גרודנו ובוגרי גימנסיה תרבות בגרודנו, שעלו לארץ ברובם לאחר מלחמת העולם השנייה). הם היו נפגשים בתל אביב אחת לחודש-חודשיים. אנשי החבורה כללו את משה אלפרשטיין, לובה וג'וניה טרחטנברג (היו מגיעים מניו יורק), יולק טרחטנבג ואשתו אסתר קפלן (מגיעים מניו יורק), אליעזר (לסקה) בורדה, דינה רוסינסקי, ד"ר לגאולוגיה שולמית גרוס (ליפשיץ), יהודית פאוסט, פנחס זילברבלט, נח ברזובסקי, מיכאל בס (מניו ג'רזי), דודיק ויינר (היה מגיע משוודיה), דוד מנקר, ד"ר אברשה (אסטין) אפשטיין (מקבוץ עין השופט), יו'זו (יוזק) שוורץ, שמעון מס, גרישה הרשוביץ, אלוף (מיל') משה גורן (גורנצקי), פרופ' מנדל סטבורובסקי, מרדכי (מורי) סטאר (סטבורובסקי) (ממלבורן), קדיק אפשטיין, מוניאק קמיונסקי, ד"ר נתן (נקה) כגן, שרה ברודצקי, ד"ר (פיזיקאי) פליקס זנדמן (מארצות הברית), שלמה (גרישה) גינזבורג, דוד סיוון, ג'ניה וקובה. נפטר ב־2008 לאחר מחלה והוא בן 87. הותיר אחריו אישה - אנה, ובת - אורית, הנשואה לאייל גפן. ישראל רובינצ'יק, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ישראל רובינצ'יק, באתר MusicBrainz (באנגלית) ישראל רובינצ'יק, דף שער בספרייה הלאומית ישראל רובינצ'יק, בארכיון הבימה ציפי שוחט, מת שחקן התיאטרון ישראל רובינצ'יק, באתר הארץ, 20 בינואר 2008 מרב יודילוביץ', נפטר השחקן ישראל רובינצ'יק, באתר ynet, 21 בינואר 2008 ציפי שוחט, מת שחקן התיאטרון ישראל רובינצ'יק, באתר הארץ, 20 בינואר 2008 ירון פריד, אחרי 20 שנה, חדשות, 15 ביולי 1986 תמר אבידר, שתי אהבותיו של מאטעלע, מעריב, 8 ביולי 1966 זאב רב נוף, עיירה יהודית - כחזיון בידורי, דבר, 26 באוגוסט 1966 סטפאן גלברט, גילה אלמגור – "מלכת הכביש", על המשמר, 19 בנובמבר 1970
יהודה בן-שאול

יהודה בן שאול (1930 - 5 ביולי 2012) היה ביולוג ישראלי, חלוץ בתחום הביולוגיה של התא והמיקרוסקופיה האלקטרונית. כיהן כפרופסור לביולוגיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, ובין השנים 1985–1990 כיהן כרקטור האוניברסיטה. נולד בירושלים, דור שישי לילידי ארץ ישראל. אביו, שאול שאולזון, שנולד במאה שערים, היה בן למשפחה מחסידות חב"ד בחברון. אמו, מלכה, הייתה ילידת צפת, מורה ואחות. נולדו להם ארבעה בנים. בן שאול למד בנעוריו בכפר הנוער בן שמן. היה בהכשרה בפלמ"ח ולאחר מכן חבר קיבוץ גבים. סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בביולוגיה בשנת 1962. ב-1965 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב כאשר נענה לבקשתו של מייסד האוניברסיטה, ג'ורג' וייז, והקים את המעבדה למיקרוסקופיה אלקטרונית. התמחה בחקר התא. כתב מאות מאמרים בעיתונות המדעית, ארגן והשתתף בעשרות כנסים מדעיים, היה חבר באגודות מדעיות וחבר מערכת בעיתונים מדעיים. מילא תפקידים שונים באוניברסיטה: ראש מחלקה, דקאן, יו"ר ארגון הסגל האקדמי הבכיר, סגן רקטור ורקטור. בנוסף להיותו איש מדע, עסק בכתיבה ובציור. הציג שתי תערוכות יחיד בגלריה "מבט" בתל אביב והשתתף בתערוכות קבוצתיות נוספות. מחבר הספר "התא החי מבנה ופעילות" (1985) במסגרת האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון. השאיר אחריו אשה - רות ושלוש בנות - אורנה, ענת ויעל. אחיו הוא המשורר משה בן שאול ואח נוסף הוא הכימאי התאורטי אבינועם בן שאול. יהודה בן-שאול, באתר ResearchGate אורי דרומי, מדען ואמן, באתר הארץ, 27 ביולי 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקונגרס הבין-לאומי לעיצוב עירוני

הקונגרס הבין-לאומי לעיצוב עירוני הוא אירוע בינלאומי הנערך באוסטרליה בנושא תכנון ועיצוב עירוני. הקונגרס הבינלאומי הראשון לעיצוב עירוני נערך בשנת 2007 במלבורן.[דרושה הבהרה] הקונגרס הבינלאומי לעיצוב עירוני ה-7 הקונגרס הבינלאומי לעיצוב עירוני ה-4 (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine) ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות ובנושא אוסטרליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
GameSpy

GameSpy תעשיות בע"מ, המכונה בפשטות GameSpy, היא חטיבה של חברת IGN Entertainment, המפעילה רשת של אתרים העוסקים במשחקי וידאו, ומספקת שירותים מקוונים ותוכנות הקשורים אליהם. GameSpy נוסדה עם שחרורה של תוכנת חיפוש ברשת המשחק Quake בשם QSpy, בשנת 1996. כיום בסיס החברה מצוי בקוסטה מסה, קליפורניה, והיא נשלטת על ידי התאגיד ניוז קורפ, המחזיק בבעלותו 92.3% ממניות חברת האם שלה, IGN, אשר נקנתה בסכום של כ-650 מיליון דולר ב-8 בספטמבר 2005. GameSpy עוסקת במגוון תחומים סביב נושא משחקי הווידאו, מפעילה מגוון ערוצים ותומכת בקונסולות הפלייסטיישן 2, פלייסטיישן 3, PSP, Xbox, Xbox 360, Nintendo GameCube, Wii, Game Boy Advance, נינטנדו DS, N-Gage, Nintendo WI-FI ,משחקי מחשב ומשחקי נוסטלגיה. ב-21 בפברואר 2013, GameSpy צוות האתר הודיע באופן רשמי שלאחר 14 שנות פעילות האתר מפסיק את פעילותו. אולם, GameSpy Technologies ושירותי המולטיפלייר של GameSpy ממשיכים לפעול כרגיל עד 31 במאי 2014 (מדובר בחברות נפרדות שרק חולקות ביניהן את השם). באפריל 2014 הוכרז כי שירותי המולטיפלייר של Gamespy יסגרו ב-31 במאי 2014, עשרות משחקים יאבדו את מצבי המשחק המקוונים שלהם, חברות מסוימות החליטו כבר להעביר את רוב המשחקים שלהם לשירותי אונליין אחרים (כמו Steam או שירותים שפותחו על ידי החברות עצמן) וחברות אחרות בחרו שלא, מאחר שהמשחקים המושפעים ישנים ואינם רלוונטיים יותר. בין המשחקים שאבדו את מצב המשחק המקוון שלהם בעקבות המהלך של GameSpy היה גם המשחק הישראלי Rising Eagle. אתר האינטרנט הרשמי של GameSpy (באנגלית) GameSpy, ברשת החברתית פייסבוק GameSpy, ברשת החברתית אקס (טוויטר) GameSpy Arena (באנגלית) GameSpy Arcade (באנגלית) GameSpy SDK (ערכה לפיתוח תוכנה) (באנגלית) GameSpy, באתר PCGamingWiki (באנגלית)
מקלע M249

מקלע M249 הוא מקלע קל מתוצרת בלגיה וארצות הברית. הנשק עצמו הוא גרסה אמריקאית למקלע FN Minimi ונמצא בשימוש נרחב בצבא ארצות הברית. הנשק, שתוכנן עוד ב-1976, נכנס לשירות בשנת 1984. הנשק נבחר מכיוון שהיה מדויק יחסית, וכן קל ונייד יותר מן המאג 7.62 מ"מ (המשרת גם הוא בצבא ארצות הברית, תת-הציון M240). הבחירה ב-M249 הייתה חלק משינוי תפישה בצבאות נאט"ו, בה לוחם חיל הרגלים צויד במקלע קל יותר בקליבר 5.56 מ"מ (שעד אז שימש בעיקר רובי סער דוגמת רובה M-16) שסווג כ-SAW (ראשי תיבות של Squad Automatic Weapon) ואילו המאג הכבד יותר הועבר לרמת המחלקה ושימש בעיקר על גבי כלי רכב, כגון ה-HMMWV, או על גבי טנקים ונגמ"שים, בהם משקלו הרב לא מהווה חיסרון. על המקלע נמתחה ביקורת כי היה לא אמין ונטה להיתקע בתדירות גבוהה בתנאי מדבר בגלל החול. בנוסף, מאחר שתוכנן כמעין מאג מוקטן, הנוקר שלו נטה להישבר. במלחמת עיראק (2003) מקלעים רבים נתבלו ונשברו, וחיילים העידו שחלקם הוחזקו באמצעות איזולירבנד ואמצעים מאולתרים אחרים. המינימי שירת תקופה מסוימת במספרים קטנים גם בצה"ל, בעיקר בגזרת דרום לבנון ורצועת הביטחון, אך הוחלף בשנת 1997 במקלע הנגב הישראלי שהפך למקלע הקל הסטנדרטי של חיל הרגלים. הנגב עלה על המינימי בביצועיו, אך בעיקר בעמידותו ואמינותו, אך גם בנגב היו לא מעט מעצורים. הפלישה האמריקאית לפנמה מלחמת המפרץ מלחמת בוסניה מלחמת קוסובו מלחמת אפגניסטן (2001–2014) מלחמת עיראק (2003) ארצות הברית ארצות הברית בריטניה בריטניה לבנון לבנון - בשימוש צבא לבנון בלבד FN Minimi מדיה וקבצים בנושא מקלע M249 בוויקישיתוף צפו: מה קורה לכלי נשק שיורה ברצף 700 קליעים, באתר גלובס, 15 ביולי 2017
איראן במשחקים הפאראלימפיים

איראן השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בתל אביב (1968) ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף משתתפת איראן מאז המשחקים הפאראלימפיים נאגנו (1998). כל המדליות בהן זכתה המשלחת האיראנית נלקחו במשחקי הקיץ. במשחקי החורף מעולם לא זכו הספורטאים האיראנים במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים. המשלחת הראשונה אותה שלחה איראן למשחקים שהתקיימו בסיאול בשנת 1988 כללה 36 ספורטאים, גברים בלבד. המשלחת חזרה מהמשחקים עם שמונה מדליות פאראלימפיות, מהן ארבע מדליות זהב. לשיאה הגיעה המשלחת האיראנית במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) כשזכתה ב-23 מדליות, מהן 12 מדליות זהב פאראלימפיות ודורגה במקום ה-16 בטבלת המדינות הזוכות. המשלחת האיראנית מצטיינת בכדורעף נכים, וזכתה במדליית הזהב בטורניר בכל אחת מהאולימפיאדות בהן השתתפה, מלבד המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) בה זכתה במדליית הכסף, ובאתלטיקה בה זכתה לאורך השנים ב-58 מדליות מהן 25 מדליות זהב פאראלימפיות. הספורטאים הבולטים במשלחת האיראנית הם האתלטים מוחמד רזה מירזאי, שזכה במדליית הזהב בטורניר הטלת כידון בארבעה טורנירים רצופים, מוחטאר נורופשאן שזכה בשבע מדליות, מהן ארבע מדליות זהב פאראלימפיות, וראדר מודאבר שזכה בשש מדליות, מהן חמש מדליות זהב. הקשתית זהרא נעמתי עשתה היסטוריה על ידי הבטחת השתתפותה בשנת 2016 גם במשחקים האולימפיים וגם במשחקים הפאראלימפיים. היא נבחרה לשאת את הדגל של הקבוצה האיראנית במהלך מצעד האומות בטקס פתיחת האולימפיאדה בקיץ 2016. איראן במשחקים האולימפיים איראן במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא איראן במשחקים הפאראלימפיים בוויקישיתוף מספר המשתתפים במשחקים בסיאול טבלת הזוכות במדליות בהמשחקים הפאראלימפיים סידני 2000
אורביט (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אורביט – שמו של מסטיק פופולרי ללא סוכר, המיוצר על ידי חברת ריגלי האמריקאית. ארסלורמיטאל אורביט – מגדל תצפית בגובה 115 מטר, שנבנה במרכז הפארק האולימפי של לונדון. ליגת אורביט - ליגת העל לתיכונים בכדורסל בישראל. מסלול כבידתי – מסלול תנועה של גוף בהשפעת האינטראקציה הכבידתית עם גוף אחר או מערכת גופים אחרת. אורביט טכנולוג'יס – חברה ישראלית העוסקת בייצור ושיווק מוצרי אלקטרוניקה לתחומי התקשורת והתעופה, ונסחרת בבורסה בתל אביב.
קליאו

במיתולוגיה היוונית קליאו (Κλειώ - "המספרת") הייתה אחת מתשע המוזות, מלוותיו של האל אפולו וצאצאיותיהם של זאוס, ראש האלים, ומנמוסינה, אלת הזיכרון. קליאו הייתה המוזה הממונה על ההיסטוריה ועל שירת הגבורה. המיתוס מספר שהיא זו שהעניקה ליוונים הקדמונים את האלף-בית הפיניקי. בהתאם לתפקידה, היא בדרך כלל תוארה מחזיקה קולמוס, מגילות קלף או לוחות לכתיבה. לפי סיפורי המיתולוגיה, קליאו נזפה באפרודיטה, אלת האהבה והיופי, על אהבתה רבת התשוקה לאדוניס. אפרודיטה הכועסת החליטה להעניש אותה, וגרמה לה להתאהב בפיראוס, מלך מקדון, ממנו היא הרתה וילדה את יקינטון יפה התואר, שברבות השנים היה למאהבו של האל אפולו. אך אהבתם של השניים לא האריכה ימים, כיוון שיקינטון נהרג בשגגה על ידי אפולו (לפי מסורות אחרות, יקינטון דווקא נהרג על ידי זפירוס, אל הרוח המערבית). לאחר מותו, אפולו יצר מדמו את פרח היקינטון, הקרוי על שמו. שמה של קליאו הוענק, בין השאר, להיסטוריה הכמותית הנמדדת - קליאומטריה; לאסטרואיד 84, שנתגלה ב-1865; לפרס שמוענק, החל מ-1959, לפרסומות הטלוויזיה הטובות ביותר; למספר יישובים ברחבי ארצות הברית, וכן שמה הוא גם השם הרשמי של החברה להיסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג', שקמה ב-1997. יש שהציעו שהשם המדעי שניתן לצמח באשן (Cleome) הוא לכבודה של קליאו. קליאו בפסל רומי עתיק מהמאה ה-2 במוזיאון פיו קלמנטינו קליאו מאת אנטוניו קנובה במוזיאון פברה במונפליה מדיה וקבצים בנושא קליאו בוויקישיתוף קליאו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.