סיירות המערכה מסדרת רינואון

סיירות המערכה מסדרת רינואון כללה שתי סיירות מערכה שנבנו במהלך מלחמת העולם הראשונה עבור הצי המלכותי. הם הונחו במקור כגרסאות משופרות של אוניות המערכה מסדרת רוונג', אך בנייתן הושעתה עם פרוץ המלחמה בטענה שהן לא יהיו מוכנות בזמן. אדמירל לורד פישר, עם מינויו ללורד הים הראשון, קיבל אישור להתחיל מחדש את בנייתם כסיירות מערכה שניתן לבנות ולהכניס לשירות במהירות. מנהל הבנייה הימית (DNC), יוסטס טניסון-ד'איינקור, יצר במהירות עיצוב חדש לחלוטין כדי לעמוד בדרישותיו של אדמירל לורד פישר והבונים הסכימו לספק את האוניות תוך 15 חודשים. הם לא ממש עמדו ביעד השאפתני הזה, אבל הן נמסרו כמה חודשים לאחר קרב יוטלנד ב-1916. הן היו אוניות הראשה המהירות ביותר בעולם עם הפעלתן. ריפאלס הייתה האונייה היחידה בסדרה שראתה קרב במלחמת העולם הראשונה כאשר השתתפה בקרב מפרץ הלגולנד השני בשנת 1917. שתי האוניות שופצו פעמיים בין המלחמות; השיפוץ של שנות ה-20 הגדיל את הגנת השריון שלהם וביצע שיפורים קלים יותר, בעוד שהשיפוץ של שנות ה-30 היה הרבה יותר יסודי, במיוחד עבור רינואון. ריפאלס ליוותה את סיירת המערכה הוד במהלך השייט מסביב לעולם של שייטת השירות המיוחד בשנים 1923–1924 והגן על האינטרסים הבריטיים במהלך מלחמת האזרחים הספרדית בין 1936 ל-1939. רינואון נשאה לעיתים קרובות בני מלוכה בסיורי החוץ שלהם ושימשה כאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה כאשר הוד שופצה. שתי האוניות שירתו במהלך מלחמת העולם השנייה; הן חיפשו את אדמירל גראף שפה ב-1939, השתתפו במערכה בנורווגיה באפריל-יוני 1940 וחיפשו את אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק ב-1941. ריפאלס הוטבעה ב-10 בדצמבר 1941 בים סין הדרומי מול קואנטן, פהנג על ידי מטוסים יפנים. רינואון בילתה חלק ניכר משנת 1940 ו-1941 כשהיא מסופחת לכוח H בגיברלטר, בליווי שיירות והיא לחמה בקרב הבלתי חד משמעי על קייפ ספרטיבנטו. היא שובצה לזמן קצר בצי הבית וסיפקה חיפוי למספר שיירות ארקטיות בתחילת 1942. האונייה הועברה בחזרה לכוח H למבצע לפיד ובילתה חלק ניכר משנת 1943 בשיפוץ או בשינוע של וינסטון צ'רצ'יל וצוותו אל ומכנסים שונים עם מנהיגים שונים של בעלות הברית. בתחילת 1944 הועברה רינואון לצי המזרחי באוקיינוס ההודי שם תמכה בהתקפות רבות על מתקנים שנכבשו על ידי יפן באינדונזיה ועל קבוצות איים שונות באוקיינוס ההודי. האונייה חזרה לצי הבית בתחילת 1945 ושופצה לפני שהושמה בעתודה לאחר תום המלחמה. רינואון נמכרה לגרוטאות ב-1948. התוכנית הימית לאוניות מערכה של 1914 כללה שלוש אוניות משופרות מסדרת רוונג', בשם רינואון, ריפאלס ורזיסטאנס, וואונייה נוספת מסדרת קווין אליזבת, בשם אז'נקור. רזיסטאנס ואז'נקור היו אמורות להיבנות במספנות מלכותיות, בעוד רינואון הוענקה לפיירפילד וריפאלס לפאלמרס. התכנון אושר ב-13 במאי 1914 והשיפורים ביחס לסדרת רוונג' כללו: עובי עקבי של 1.5 אינץ' (38 מילימטרים) עבור מחיצות הכנפיים. מגדל פיקוח על טורפדו מוגדל. מגדל ניווט מוגדל עם שריון מסודר מחדש לגישה טובה יותר. עמדת תצפית מוגנת בחרטום. רוחב השדרית הוגדל כדי לספק מבנה קשיח יותר באמצע האונייה כדי לעמוד בלחץ בזמן העגינה. אחסון הפגזים עבור התותחים הראשיים הוגדל מ-80 פגזים לכל תותח ל-100. שינויים אלו לא היו משנות הרבה את גודל האוניות בהשוואה לקודמותיהן מלבד ירידה בשוקע ל 28 רגל 6 אינץ' (8.7 מטרים), 1 רגל 6 אינץ' (45.7 סנטימטרים) פחות מהאוניות הישנות. עם זאת, הם היו נהיות איטיות יותר ב-2 קשר (3.7 קמ"ש; 2.3 מייל לשעה) מאוניות הסדרה רוונג' כיוון שהן היו אמורות להיות מסופקות עם 31,000 shaft horsepower (23,000 קילוואט) בלבד במקום ה 40,000 shaft horsepower (30,000 קילוואט) של קודמותיהן. העבודות על כל ארבע האוניות הופסקו בתחילת מלחמת העולם הראשונה ושתי האוניות שייבנו במספנות המלכותיות בוטלו ב-26 באוגוסט 1914, מכיוון שהאמינו שלא ניתן להשלים אותן לפני תום המלחמה. אדמירל לורד פישר, לאחר שחזר לתפקידו כלורד הים הראשון באוקטובר, החל ללחוץ על וינסטון צ'רצ'יל, אז הלורד הראשון של האדמירליות, לאפשר לו להמיר את החוזים המושהים עבור רינואון וריפאלס לסדרה חדשה של סיירות מערכה המסוגלות להגיע למהירות גבוהה של 32 קשר (59 קמ"ש; 37 מייל לשעה). צ'רצ'יל טען שהבנייה שלהם תפריע לתוכניות בנייה אחרות, תספוג משאבים רבים מדי ועדיין לא תוכל להסתיים בזמן. פישר התנגד בטענה שהוא יכול לצמצם את זמן הבנייה למינימום, כפי שעשה עם אה"מ דרדנוט, על ידי שימוש בחומר רב ככל האפשר שהוזמן עבור אוניות המערכה, כולל צריחי תותחים 15 אינץ' (381 מילימטרים). עם זאת, צ'רצ'יל לא התרגש עד שהחוויות של קרב מפרץ הלגולנד באוגוסט וקרב איי פוקלנד בדצמבר, הוכיחו שמהירות גבוהה וכוח נשק כבד הם שילוב חזק והצדיקו את אמונתו ארוכת השנים של פישר לגבי הכדאיות של סיירת המערכה. פעולות אלו, בתוספת לחץ מצד אדמירל ג'ליקו, מפקד הצי הגדול, ותת אדמירל ביטי, מפקד כוח סיירות המערכה, גרמו לצ'רצ'יל לקבל אישור מהקבינט לבנות שתי אוניות ב-28 בדצמבר. אדמירל לורד פישר הציג לראשונה את דרישותיו עבור האוניות החדשות ל-DNC ב-18 בדצמבר, עוד לפני שהם אושרו. הוא רצה חרטום ארוך, גבוה ומתרחב, כמו בפרה-דרדנוט אה"מ רינואון, אך גבוה יותר, ארבעה תותחי 15 אינץ' בשני צריחים תאומים, חימוש נגד טרפדת של עשרים תותחי 4 אינץ' (102 מילימטרים) מותקנים גבוה ומוגנים במגני תותחים בלבד, מהירות של 32 קשר באמצעות דלק נפט, ושריון בקנה מידה של סיירת המערכה אינדפטיגבל. אולם תוך מספר ימים, פישר הגדיל את מספר התותחים לשישה והוסיף שני צינורות טורפדו. שינויים קלים באומדן הראשוני בוצעו עד 26 בדצמבר ותכנון ראשוני הושלם ב-30 בדצמבר. במהלך השבוע שלאחר מכן מחלקת ה-DNC בחנה את החומר שנמסר עבור שתי סיירות המערכה והחליטה במה ניתן להשתמש בעיצוב החדש והחוזה עבור ריפאלס הועבר מפאלמרס לג'ון בראון ושות', מכיוון שלראשונה היה חסר משטח ארוך מספיק כדי להשתמש בו עבור האונייה החדשה. החומר השמיש הועבר לג'ון בראון ושני הבנאים, שקיבלו מספיק מידע מהמחלקה של ה-DNC כדי להניח את שדרית שתי האוניות ב-25 בינואר 1915, הרבה לפני השלמת החוזים המשתנים ב-10 במרץ. אוניות הסדרה היו באורך כולל של 794 רגל 1.5 אינץ' (242.0 מטרים), רוחב של 90 רגל 1.75 אינץ' (27.5 מטרים), ושוקע של 30 רגל 2 אינץ' (9.2 מטרים) במעמס מלא. הדחק האוניות היה 27,320 טונות ארוכות (27,760 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-32,220 טונות ארוכות (32,740 טונה מטרית) במעמס מלא. בעוד הם היו ארוכות ב-90 רגל (27.4 מטרים) יותר מקודמתן, טייגר, ההדחק שלהן היה 2,780 טונות ארוכות (2,820 טונה מטרית) פחות מהאונייה הישנה יותר במעמס מלא. האוניות התגלו כסירות ים טובות, אך היה צורך לתחזק אותן תוך כדי בנייה עם הקשחה נוספת ועמודים מתחת לסיפון החזוי כדי לרפא כמה בעיות מבניות קלות קדימה. היה להם גובה מטאצנטרי של 6.2 רגל (1.9 מטרים) במעמס מלא וכן תחתית כפולה שלמה. התוכנית המקורית עבור אוניות אלו הייתה להשתמש במכונות קלות משקל המפיקות סך של 110,000 shaft horsepower (82,000 קילוואט), אבל זה היה דורש זמן לא מבוטל כדי להשלים את התכנון שלהם. במקום להסתכן בעיכוב השלמת האוניות, המכונות של אה"מ טייגר שוכפלו עם תוספת של שלושה דוודים נוספים כדי לספק את הכוח הנדרש למהירות הנוספת. לכל אונייה היו שני סטים זוגיים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של בראון-קרטיס, ששכנו בחדרי מנועים נפרדים. כל קבוצה כללה טורבינות בלחץ גבוה מקדימה ומאחורה המניעות צילינדר חיצוני וטורבינות בלחץ נמוך מקדימה ומאחורה, השוכנות באותו מעטפת, המניעות צילינדר פנימי. המדחפים התלת-להבים שלהם היו בקוטר 13 רגל 6 אינץ' (4.11 מטרים). הטורבינות הונעו על ידי 42 דוודי צינור מים של Babcock &amp; Wilcox בשישה חדרי דוודים בלחץ עבודה של 235 pounds per square inch (1,620 קילוpascal; 17 kilograms-force per square centimetre). הם תוכננו להפיק סך של 112,000 shaft horsepower (84,000 קילוואט), אך השיגו יותר מ-126,000 shaft horsepower (93,958 קילוואט) במהלך הניסויים של רינואון, כשהיא הגיעה למהירות של 32.58 קשר (60.34 קמ"ש; 37.49 מייל לשעה). הן היו אוניות הראשה המהירות ביותר שקיימות עד כניסתה לשירות של הוד ב-1920. הם תוכננו לשאת בדרך כלל 1,000 טונות ארוכות (1,016 טונות) של מזוט, אך היו בעלות קיבולת מקסימלית של 4,289 טונות ארוכות (4,358 טונות). בתפוקה מלאה, אוניות הסדרה יכלו להפליג במהירות של 18 קשר (33 קמ"ש; 21 מייל לשעה) לטווח של 4,000 מיל ימי (7,410 קילומטרים; 4,600 מיל). לאוניות היו שני מחוללי חשמל על בסיס קיטור שהפיקו 200 קילוואט (270 כ"ס), מחולל חשמל מונע בנפט 150 קילוואט (200 כ"ס), ואחד שמונע על בסיס טורבינה שהפיק 200 קילוואט (270 כ"ס) שסיפק את הטבעת המשותפת ב-220 וולט. אוניות הסרה הרכיבו שישה תותחי BL 15 אינץ' Mk I / קליבר 42 בשלושה צריחי תותחים תאומים בעלי מנוע הידראולי, שסומנו "A", "B" ו-"Y" מלפנים לאחור. ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה ל-20°; ניתן היה לטעון אותם בכל זווית עד 20°, אם כי טעינה בזוויות גבוהות נטתה להאט את חזרתו של התותח לעמדת הירי. האוניות נשאו 120 פגזים לכל תותח. הם ירו פגזים במשקל 1,910 ליברות (866 קילוגרם) במהירות לוע של 2,575 רגל לשנייה (785 מטר לשנייה); זה העניק להם טווח מקסימלי של 23,734 יארד (21,702 מטרים) עם פגזים חודרי שריון. האוניות תוכננו עם שבעה עשר תותחי BL 4 אינץ' Mark IX / קליבר 45, בחמישה צריחים משולשים ושני צריחים בודדים. אלה היו מונעים ידנית ומסורבלים למדי בשימוש, שכן הם דרשו צוות של שלושים ושניים אנשים כדי להעמיס ולסובב את צריחי התותחים המשולשים. קצב האש של התותחים היה רק 10 עד 12 פגזים לדקה, כאשר המעמיסים המשיכו להפריע זה לזה. היה להם הנמכה מקסימלית של -10° והגבהה מקסימלית של 30°. הם ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל 31 ליברות (14 קילוגרם) במהירות לוע של 2,625 רגל לשנייה (800 מטר לשנייה). בהגבהה המקסימלית לתותחים היה להם טווח מרבי של 13,500 יארד (12,344 מטרים). האוניות נשאו 200 פגזים לכל תותח. כל אונייה הרכיבה זוג תותחי QF 3 אינץ' 20 cwt נגד מטוסים על צריחים יחידים בזווית גבוהה. אלה הותקנו על סיפון המקלט לצד הארובה האחורית. לתותחים היה הנמכה מרבית של 10° והגבהה מרבית של 90°. הם ירו פגזים במשקל 12.5 ליברות (5.7 קילוגרם) במהירות לוע של 2,500 רגל לשנייה (760 מטר לשנייה) בקצב אש של 12–14 פגזים לדקה. הייתה להם תקרה אפקטיבית מקסימלית של 23,500 רגל (7,200 מטרים). שתי האוניות נשאו עשר טורפדות ושתי צינורות טורפדו שקועים בקוטר <span about="#mwt125" data-cx="[{&quot;adapted&quot;:true,&quot;partial&quot;:false,&quot;targetExists&quot;:true,&quot;mandatoryTargetParams&quot;:[],&quot;optionalTargetParams&quot;:[]}]" data-mw="{&quot;parts&quot;:[{&quot;template&quot;:{&quot;target&quot;:{&quot;wt&quot;:&quot;יחידות&quot;,&quot;href&quot;:&quot;./תבנית:יחידות&quot;},&quot;params&quot;:{&quot;1&quot;:{&quot;wt&quot;:&quot;21&quot;},&quot;2&quot;:{&quot;wt&quot;:&quot;in&quot;},&quot;3&quot;:{&quot;wt&quot;:&quot;0&quot;}},&quot;i&quot;:0}}]}" data-ve-no-generated-contents="true" id="mw_A" typeof="mw:Transclusion">21-inch (533</span><span about="#mwt125" data-ve-ignore="true" typeof="mw:Entity"> </span><span about="#mwt125" data-ve-ignore="true">מ"מ)</span> שהותקנו ממש לפני הברבטה "A". התותחים העיקריים של אוניות הסדרה יכלו להיות נשלטים מכל אחד משני מנהלי בקרת האש. המנהל הראשי היה רכוב מעל מגדל הניווט בתא משוריין והשני היה בחלק הקדמי על התורן הקדמי. נתונים מממד טווח בתא המשוריין הוכנסו לשולחן בקרת אש Mk IV* Dreyer שנמצא בתחנת השידור (TS) שם הומר לנתוני טווח והיסט לשימוש התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התווייה כדי לסייע לקצין התותחנים לחזות את תנועת המטרה. החימוש המשני נשלט על ידי מנהלים שהורכבו על במות בכל תורן. כל צריח סופק עם מד טווח של 15 רגל (4.6 מ') בתא משוריין על גג הצריח. במהלך המלחמה גדל מספרם וגודלם של מדי הטווח. עד 1918 נשאה רינואון שני מדי טווח 30 רגל (9.1 מטרים), האחד על צריח "Y" והשני בתא המשוריין מעל מגדל הניווט. מדי טווח של 15 רגל הותקנו על צריחי "A" ו-"B", מגדל הפיקוח על הטורפדו מאחורי התורן הראשי, והתא המשוריין. החלק הקדמי היה מצויד במד טווח 12 רגל (3.7 מטרים) ותותחי הנ"מ נשלטו על ידי מד טווח פשוט 6 רגל 6 אינץ' (1.98 מטרים) מותקן על המבנה האחורי. שני מדי טווח 9 רגל (2.7 מטרים) הותקנו על הגשר. הגנת השריון של אוניות הסדרה הייתה דומה לזו של אינדפטיגבל; חגורת השריון בקו המים של האוניות של שריון מוצק קרופ הייתה בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) באמצע האונייה. הוא נמשך מנקודת האמצע של ברבטה "A" לנקודת האמצע של ברבטה "Y", והיה באורך של 462 רגל (140.8 מטרים) ובגובה 9 רגל (2.7 מטרים). רצועות של שריון בעובי 3 אינץ' מאחור ושריון בעובי 4 אינץ' מקדימה המשיכו את החגורה לעבר קצות האונייה, אם כי אף אחת מהן לא הגיעה לחרטום או לירכתיים. הרצועות היו מוקפות במחיצות רוחביות באותו עובי. בחלק גדול מאורכה של החגורה הראשית הייתה חגורה עליונה מפלדה בעלת מתיחה גבוהה בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים), מיועדת להגנה מפני רסיסים. צריחי התותחים היו עם שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) בחזית ומהצדדים הקדמיים, 7 אינץ' (178 מילימטרים) על לוחות הצד האחוריים בעוד הגגות שלהם היו בעובי 4.25 אינץ' (108 מילימטרים). הברבטות היו מוגנות על ידי שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים) מעל הסיפון העליון, אך הוא הצטמצם ל-4–5 אינץ' (102–127 מילימטרים) מתחת לסיפון. הצדדים של מגדל הניווט היו בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) והיה לו גג בעובי 3 אינץ'. קירות צינור התקשורת היו בעובי 3 אינץ'. למגדל הפיקוח על הטורפדו היו קירות בעובי 3 אינץ' וגג פלדה יצוק בעובי 1.5 אינץ'. כפי שתוכנן, סיפוני הפלדה בעלי מתיחה גבוהה נעו בין 0.75–1.5 אינץ' (19–38 מילימטרים) בעובי. לאחר קרב יוטלנד בשנת 1916, בזמן שהאוניות עדיין הושלמו, נוסף אינץ' נוסף של פלדה בעלת מתיחה גבוהה על הסיפון הראשי מעל מחסני התחמושת. למרות תוספות אלו, האוניות עדיין נחשבו כפגיעות מדי לאש צוללת ולכל אונייה נוסף ברוזית' בשנים 1916–1917 שריון אופקי נוסף, במשקל של כ-504 טונות ארוכות (512 טונות), שהתווספו לסיפונים מעל מחסני התחמושת ומעל מנגנון ההיגוי. באוניות הסדרה הותקנה בליטת אנטי-טורפדו רדודה המשולבת בגוף האונייה, שנועדה לפוצץ את הטורפדו לפני שהוא פוגע בגוף האונייה ולשחרר את הפיצוץ התת-מימי אל פני השטח ולא לתוך האונייה. עם זאת, בדיקות מאוחרות יותר הוכיחו כי הוא אינו עמוק מספיק כדי לבצע את משימתו מכיוון שחסרו לו שכבות של תאים ריקים ומלאים שהיו נחוצים כדי לספוג את עוצמת הפיצוץ. שתי האוניות בילו חלק ניכר מסוף 1916 ותחילת 1917 במספנות ששיפרו את השריון שלהן וערכו סיורים שגרתיים בים הצפוני. הן שובצו בשייטת סיירות המערכה הראשונה (BCS) למשך המלחמה. ריפאלס החליפה את לאיון כספינת הדגל של השייטת. במהלך 1917 האדמירליות הפכה מודאגת יותר מהמאמצים הגרמניים בים הצפוני לטהר נתיבים דרך שדות המוקשים שהונחו על ידי בריטניה שנועדו להגביל את פעולות צי הים הפתוח והצוללות הגרמניות. פשיטה ראשונית על כוחות שליית מוקשים גרמניים ב-31 באוקטובר על ידי כוחות קלים השמידה עשר ספינות קטנות והאדמירליות החליטה על מבצע גדול יותר להשמדת שולות המוקשים והסיירות הקלות המלוות שלהם. בהתבסס על דיווחים מודיעיניים החליטה האדמירליות ב-17 בנובמבר 1917 להקצות למבצע שתי שייטות סיירות קלות, שייטת הסיירות הראשונה בחיפוי של שייטת סיירות המערכה הראשונה המחוזקת (למעט רינואון) ורחוק יותר, אוניות המערכה של שייטת אוניות המערכה הראשונה. האוניות הגרמניות, ארבע סיירות קלות של כוח הסיור II, שמונה משחתות, שלוש פלגות של שולות מוקשים, שמונה פורצות נתיבים (מכמורות מלאות שעם, המשמשות לפוצץ מוקשים מבלי לשקוע) ושתי מכמורות לסימון הנתיב הסוחף, זוהו בשעה 7:30 בבוקר, בצללית השמש העולה. סיירת המערכה הקלה קורייג'וס והסיירת הקלה קארדיף פתחו באש בתותחים הקדמיים שלהם שבע דקות מאוחר יותר. הגרמנים הגיבו בהנחת מסך עשן יעיל. הבריטים המשיכו במרדף, אך איבדו את עקבותיהם של רוב הספינות הקטנות יותר בעשן וריכזו אש על הסיירות הקלות ככל שההזדמנות אפשרה. ריפאלס ניתקה זמן לא רב לאחר מכן ודהרה קדימה במלוא המהירות כדי לירות לעבר ספינות האויב. היא פתחה באש בערך בשעה 9:00, השיגה פגיעה בודדת בסיירת הקלה SMS קניגסברג במהלך הקרב. כאשר אוניות המערכה הגרמניות SMS קייזר ו-SMS קייזרין נצפו בסביבות השעה 9:50 הבריטים הפסיקו את המרדף וריפאלס חיפתה על נסיגתם, בסיוע ערפל כבד שירד בסביבות השעה 10:40. האונייה ירתה בסך הכל 54 פגזי 15 אינץ' במהלך הקרב והשיגה פגיעה אחת בסיירת הקלה קניגסברג שהפחיתה את מהירותה באופן זמני. בספטמבר 1917 הפכה ריפאלס לאוניית הראשה הראשונה שהצטיידה בסיפוני טיסה של מטוסים על צריחיה. סופווית' פאפ המריא בהצלחה מהסיפון שהותקן על צריח "B" ב-1 באוקטובר וחזר על הישגו ב-9 באוקטובר מצריח "Y". רינואון קיבלה את הסיפונים שלה בתחילת 1918. ב-12 בדצמבר 1917 יצאה רינואון לים עם גורמים אחרים בצי בניסיון לא מוצלח ליירט את מחצית שייטת המשחתות השלישית הגרמנית שהשמידו שיירה סקנדינבית ואת רוב מלוותיה מול חופי נורווגיה. במשך שארית המלחמה סיירו הספינות בים הצפוני ללא תקלות. גם רינואון וגם ריפאלס נכחו בכניעת צי הים הפתוח בסקפה פלו ב-21 בנובמבר 1918. ריפאלס החלה בשיפוץ גדול בפורטסמות' ב-17 בדצמבר 1918 שנועד לשפר באופן דרסטי את הגנת השריון שלה. חגורת השריון הקיימת שלה בעובי 6 אינץ' הוחלפה בחגורה בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) בלוחות שנעשו עודפים על ידי הסבת אוניית המערכה אלמירנטה קוקראנה (שהוזמנה במקור על ידי צ'ילה ונרכשה לאחר תחילת המלחמה) לנושאת המטוסים איגל. השריון המקורי הותקן בין הסיפון הראשי לסיפון העליון, מעל השריון החדש. ציפוי נוסף בעל מתיחה גבוהה נוספה לסיפונים מעל מחסני התחמושת. הבליטה נגד טורפדו של האונייה הועמקה ועובדה מחדש בהתאם לזו שהותקנה על אוניית המערכה ראמיליס. הבליטה כיסתה את גופה מחדר הטורפדו השקוע אל מחסן התחמושת "Y", שהתאים הפנימיים שלו היו מלאים בצינורות ריסוק. הבליטות הוסיפו 12 רגל 8 אינץ' (3.9 מטרים) לרוחב שלה ו-1 רגל 4 אינץ' (0.4 מטרים) לשוקע שלה. השיפוץ הוסיף כ-4,500 טונות ארוכות (4,600 טונות) להדחק שלה והעלה את גובהה המטאצנטרי ל-6.4 רגל (2 מטרים) במעמס מלא. נוספו גם שלושה מדדי טווח 30 רגל (9.1 מטרים) וכן שמונה צינורות טורפדו בתושבות תאומות על הסיפון העליון. שני סיפוני הטיסה הוסרו. שיפוץ זה עלה 860,684 ליש"ט. כשהצי הגדול פורק באפריל 1919 הוצבה רינואון בשייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי. ביוני היא שופצה לקראת סיור בקנדה, ניופאונדלנד וארצות הברית על ידי אדוארד, הנסיך מוויילס, ושני סיפוני הטיסה הוסרו. מינואר עד מרץ 1920 שופצה רינואון בהרחבה כ"יאכטה מלכותית". צריח תותחי ה-4 אינץ' האחורי שלה ושני תותחי הנ"מ בקוטר 3 אינץ' הוסרו כדי שניתן יהיה לבנות מגורים נוספים וסיפון טיילת. על סיפון המקלט בין הארובות נבנה בית סיפון גדול. בצד הימני נמצא מגרש סקווש ואילו בצד הימני היה בית קולנוע. האונייה הפליגה במרץ לאוסטרליה וניו זילנד עם נסיך ויילס ופמלייתו ועשתה עצירות רבות בדרך. היא חזרה לפורטסמות' באוקטובר והוצבה בעתודה בנובמבר. רינואון נכנסה לשירות מחדש בספטמבר 1921 לסיור בהודו, הפיליפינים ויפן על ידי נסיך ויילס והפליגה מפורטסמות' באוקטובר. האונייה חזרה לפורטסמות' ביוני 1922 והיא הוכנסה לעתודה בחודש שלאחר מכן. האונייה החלה בשיפוץ באותו חודש בנוסח אחותה, אם כי נעשו שינויים בהתבסס על החוויות עם ריפאלס. חגורת השריון הראשית של רינואון הוסרה והותקנה חגורתה שריון בעובי 9 אינץ' חדשה, תוך שימוש בלוחות שנעשו עודפים על ידי הסבת אוניית המערכה אלמירנטה קוקראנה (שהוזמנה במקור על ידי צ'ילה ונרכשה לאחר תחילת המלחמה) לנושאת המטוסים איגל כמו גם שריון חדש, אך הוא הותקן כ-3 רגל (0.9 מטרים) גבוה יותר מאשר בריפאלס כדי לקזז כל עלייה בשוקע. רצועה של שריון מחודד הותקן מתחת לחגורה הראשית כדי להסיט כל פגז שצלל מתחת לפני המים; עוביו היה 9 אינץ' בחלק העליון והצטמצם ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) בתחתית. שריון הסיפון של האונייה חוזק בכבדות בסמוך לחללי המכונות ומחסני התחמושת שלה. בין הסיפון העליון והראשי נוספו שני מחיצות אורכיות שנמשכו מבסיס מגדל הניווט ועד לקצה חדרי הדוודים. הבליטות עובדו מחדש והתבססו על אלו ששימשו באוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת למרות שצינורות ריסוק שימשו רק ליד מחסני התחמושת. הצריח המשולש של תותחי 4 אינץ' האחורי הוחלף. סיפון הטיסה בצריח 'B' הוחזר ונוספה עמדת שליטה בזווית גבוהה (HACP) לחלק הקדמי. זוג תותחי הנ"מ בקוטר 3 אינץ' ושני צריחי ה-4 אינץ' הבודדים שלה הוחלפו בארבעה תותחי נ"מ QF 4 אינץ' Mark V. היה להם הנמכה מקסימלית של -5° והגבהה מקסימלית של 80°. הם ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל 31 ליברות (14 קילוגרם) במהירות לוע של 2,387 רגל לשנייה (728 מטר לשנייה) בקצב של עשרה עד חמישה עשר סבבים לדקה. לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של 31,000 רגל (9,400 מטרים), אבל טווח יעיל הרבה פחות. השיפוץ הוסיף רק 3,500 טונות ארוכות (3,600 טונות) להדחק האונייה ושלושה אינץ' לשוקע שלה ועלה 979,927 ליש"ט. ריפאלס נכנסה לשירות מחדש ב-1 בינואר 1921 והצטרפה לשייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי. בנובמבר 1923, הוד, מלווה בריפאלס ומספר סיירות מסדרת דני של שייטת הסיירות הקלות הראשונה, יצאו לשייט עולמי ממערב למזרח דרך תעלת פנמה. הם חזרו הביתה עשרה חודשים מאוחר יותר בספטמבר 1924. זמן קצר לאחר חזרתה הוסרו שני תותחי הנ"מ של הספינה ושני צריחי תותחי ה-4 אינץ' היחידים שלה והוחלפו בארבעה תותחי נ"מ QF 4 אינץ' Mark V. שייטת סיירות המערכה ביקרה בליסבון בפברואר 1925 כדי להשתתף בחגיגות ואסקו דה גאמה לפני שהמשיכה לים התיכון לתרגילים. מגרש סקווש נוסף בצד הימני בין הארובות, וסאונה ואמבט קצף על הסיפון עבור הסיור של נסיך ויילס באפריקה ובאמריקה הדרומית שנמשך ממרץ עד אוקטובר. עם שובה, היא שופצה מנובמבר 1925 עד יולי 1926 ונוספה לה עמדת שליטה בזווית גבוהה (HACP) לחלק הקדמי שלה. רינואון סיימה את השיפוץ בספטמבר 1926 והיא שובצה בשייטת סיירות המערכה עד שהאונייה נותקה כדי לשאת את הדוכס והדוכסית מיורק לאוסטרליה בין ינואר ליולי 1927. בנסיעה חזרה, חדר דוודים עלה באש ב-26 במאי, ושרף ארבעה מלחים לפני כיבויו. עם שובה הצטרפה שוב לצי האטלנטי. רינואון הפכה לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה כאשר הוד עברה שיפוץ בין 1929 ל-1931. הוד חידשה את התפקיד כאוניית הדגל לאחר שנכנסה לשירות מחדש ורינואון עברה שיפוץ משלה. מערכת בקרת זווית גבוהה Mark I (HACS) צוידה במנהל בקרת האש על גג החלק הקדמי שהחליף את מד הטווח הזווית הגבוהה ופלטפורמת מגדל הניווט הוגדלה כדי להכיל זוג צריחים Mark V לתותחי 40 מילימטרים (1.6 אינץ') QF 2 פאונד Mark VIII. צריחי ה-Mark V יכלו להנמיך ל-10° ולהתרומם למקסימום של 80°. התותח Mark VIII 2 פאונד ירה פגזים במשקל 2 ליברות (0.91 קילוגרם) במהירות לוע של 2,040 רגל לשנייה (620 מטר לשנייה) למרחק של 3,800 יארד (3,500 מטרים). קצב האש של התותח היה כ-96–98 פגזים לדקה. אולם רק צריח אחד היה זמין בתחילה, והוא, יחד עם מנהל בקרת האש שלו, הותקנו בצד הימני. רינואון הסירה את הצריח המשולש של תותחי 4 אינץ' באמצע האונייה כדי לפנות מקום למעוט מטוסים שלא הותקן עד 1933. הצריח השמאלי Mark V של תותחי 2 פאונד הותקן לבסוף, אם כי ללא מנהל בקרת האש שלו, באותה שנה. האונייה נשאה כעת מטוס צף פיירי III למטרות סיור. גם סיפוני הטיסה הוסרו. לאחר שריפאלס השלימה את השיפוץ שלה ב-1926, היא נשארה בתפקיד, מלבד שיפוץ קצר מיולי עד ספטמבר 1927, עם שייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי עד שהוצאה משירות ביוני 1932 לפני תחילת שיפוצה באפריל 1933. רוב השכבות הקיימות של פלדה בעלת מתיחה גבוהה שהיוו את השריון האופקי של האונייה הוחלפו בלוחות שריון לא מוצקים בעובי 2.5–3.5 אינץ' (64–89 מילימטרים) ומגדל הפיקוח על הטורפדו הוסר מהמבנה האחורי. מעוט קבוע החליף את הצריח המשולש של תותחי 4 אינץ' באמצע האונייה והאנגר נבנה בכל צד של הארובה האחורית כדי לאכלס שניים ממטוסי פיירי III של האונייה. ניתן היה לשאת מטוס נוסף אחד על הסיפון ואחר על המעוט עצמו. מעל כל האנגר הותקנו עגורנים חשמליים כדי לטפל במטוס. ארבעת תותחי הנ"מ בקוטר 4 אינץ' הועברו, זוג אחד לצד הארובה האחורית בגובה גג ההאנגר והזוג השני לצד הארובה הקדמית על סיפון המצודה. ארבעה אבות-טיפוס של תותחים דו-תכליתיים QF 4 אינץ' נוספו בצריחים Mark XVIII עם תותחים כפולים לצד התורן המרכזי. שני צריחים Mark VI של תותחי 2 פאונד הותקנו על הרחבות של פלטפורמת מגדל הניווט לצד הארובה הקדמית. מעל אלה נוספו זוג צריחים מרובעים Mark II* למקלעי 0.5 אינץ' ויקרס Mark III. צריחים אלו יכלו להנמיך ל-10° ולהגביה למקסימום של 70°. המקלעים ירו פגזים במשקל 1.326 ounce (37.6 גרם) במהירות לוע של 2,520 רגל לשנייה (770 מטר לשנייה). זה העניק לתותח טווח מקסימלי של כ-5,000 יארד (4,600 מטרים), למרות שהטווח האפקטיבי שלו היה רק 800 יארד (730 מטרים). ריפאלס קיבלה שני מנהלי בקרת אש לתותחי הנ"מ של מערכת בקרה גבוהה בזווית גבוהה, אחד Mark II בחלק הקדמי ואחד Mark I* המותקן על הדום מעל המבנה האחורי. שני צינורות הטורפדו השקועים הוסרו והחללים הפנויים חולקו והפכו למחסנים. רינואון החלה בשיפוץ יסודי הרבה יותר בספטמבר 1936, בהתבסס על זה של אוניית המערכה אה"מ וורספייט. המבנה והארובות שלה נהרסו עד לגובה הסיפון העליון, תרניה הוצאו והחימוש הראשי והמשני של האונייה הוסר. נבנה מבנה עילי גדול של מגדל חסין ריסוק, ובראשו מגדל פיקוח של מנהל בקרת האש לחימוש הראשי ושני מנהלי בקרת אש HACS Mark IV. התא המשוריין שהותקן בעבר מעל מגדל הניווט הותקן מחדש על המבנה האחורי. המנועים והדוודים של האונייה הוחלפו בטורבינות גיר של פארסונס ושמונה דוודים תלת-תופים של האדמירליות הפועלים ב-400 PSI (2,758 קילו-פסקל; 28 קילוגרם-כוח. זה חסך כ-2,800 טונות ארוכות (2,800 טונות) של משקל ואיפשר להמיר את שני חדרי הדוודים הקדמיים למחסני פגזים 4.5 אינץ' (110 מילימטרים) ושימושים אחרים. הגנת הסיפון של רינואון שודרגה במידת מה על ידי הוספת שריון לא מוצק במקום בו לא התווסף קודם לכן והגנה על מחסני הפגזים 4.5 אינץ' החדשים. כמו בריפאלס נבנו האנגרים לצד הארובה האחורי שלה והותקן מעוט בין הארובה האחורית למבנה העל האחורי. צריחי התותחים בקוטר 15 אינץ' של האונייה שונו לתקן Mark I (N) כשההגבהה שלהם גדלה ל-30°. 20 תותחי QF 4.5 אינץ' Mark III דו-תכליתיים בצריחים תאומים של BD Mark II החליפו את כל תותחי ה-4 אינץ'. שישה מצריחי התותחים, שלושה מכל צד, היו לצד הארובה הקדמית ואילו ארבעת הנותרים הורכבו לצד התורן הראשי. לצריחי BD Mark II היו מגבלות הגבהה של -5° עד +80°. התותחי מארק III ירה פגזים סופר נפיצים במשקל 55 ליברות (25 קילוגרם) במהירות לוע של 2,457 רגל לשנייה (749 מטר לשנייה) בתותח חדש. קצב האש שלו היה 12 פגזים לדקה. הייתה להם תקרה אפקטיבית מקסימלית של 41,000 רגל (12,000 מטרים). התותחים נשלטו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש Mark IV דו-תכליתיים, שניים הותקנו בחלקו האחורי של מבנה הגשר והשניים הנותרים על המבנה האחורי. הם הזינו נתוני מעקב למחשב אנלוגי HACS Mark IV עבור מטרות בזווית גבוהה ושעון בקרת אש של Admiralty Fire Mark VII עבור מטרות זווית נמוכה. כל תותח סופק עם 400 פגזים. הותקנו שלושה צריחים Mark לתותחי VI 2 פאונד, שניים על פלטפורמה בין הארובות והשלישי בחלק האחורי של המבנה האחורי. כל אחד צויד עם מנהל בקרת אש Mark III*. כמו כן נוספו ארבעה צריחים למקלעי ויקרס 0.50 קליבר Mark III, שניים על המבנה הקדמי ושניים על המבנה האחורי. צינורות הטורפדו השקועים הוסרו ונוספו שמונה צינורות טורפדו מעל לקו המים. שיפוץ זה, ב-3,088,008 ליש"ט, היה יקר פי שלושה מהשיפוץ הקודם שלה. ריפאלס שובצה לצי הים התיכון כשהיא נכנסה לשירות מחדש באפריל 1936. היא העבירה 500 פליטים מוולנסיה ומפלמה דה מיורקה למרסיי, צרפת בסוף 1936 לאחר תחילת מלחמת האזרחים בספרד. האונייה נכחה סקירת צי לרגל הכתרת המלך ג'ורג' השישי בספיטהד ב-20 במאי 1937. ריפאלס נשלחה לחיפה ביולי 1938 כדי לשמור על הסדר במהלך המרד הערבי. היא נבחרה להעביר את המלך והמלכה במהלך סיורם בקנדה במאי 1939 והיא שובצה בין אוקטובר 1938 למרץ 1939 לתפקיד זה. תותחי הנ"מ התאומים בקוטר 4 אינץ' הוחלפו בשני תותחי Mark V נוספים ונוספו שני צריחי מקלעים נוספים בקוטר 0.50. המלך והמלכה נסעו בסופו של דבר על סיפונה של אוניית RMS אמפרס אוף אוסטרליה בזמן שריפאלס ליוותה אותם במחצית הראשונה של המסע. בתחילת מלחמת העולם השנייה, הייתה ריפאלס חלק משייטת סיירות המערכה של צי הבית. היא סיירה מול החוף הנורווגי ובים הצפוני בחיפוש אחר ספינות גרמניות, כמו גם כדי לאכוף את המצור במשך החודשים הראשונים של המלחמה. בתחילת המלחמה, הצריח המשולש של תותחי 4 אינץ' הוחלף עם צריח 8 קנים 2 פאונד. בסוף אוקטובר היא הועברה להליפקס עם נושאת המטוסים פיוריוס כדי להגן על שיירות ולחפש פושטות סחר גרמנות. ריפאלס ופיוריוס יצאו לפעולה מהליפקס ב-23 בנובמבר בחיפוש אחר אוניית המערכה הגרמנית שרנהורסט לאחר שהטביעה את סיירת הסוחר החמושה Rawalpindi, אך ריפאלס ניזוקה בים סוער בסערה ונאלצה לחזור לנמל. ריפאלס ליוותה את השיירה שהביאה את רוב דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה לבריטניה בין 10 ל-23 בדצמבר 1939 והוצבה מחדש לצי הבית. האונייה תמכה בפעולות בעלות הברית במהלך המערכה בנורווגיה באפריל–יוני 1940. בליווי רינואון ושייטת הסיירות הראשונה, ניסתה ריפאלס ליירט את אוניית המערכה הגרמנית גנייזנאו כשהפליגה מטרונדהיים לגרמניה ביולי. עד מאי 1941 ליוותה האונייה שיירות וחיפשה ללא הצלחה ספינות גרמניות. ב-22 במאי, ריפאלס הוסטה מליווי שיירת WS8B כדי לסייע בחיפוש אחר אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, אבל היא נאלצה להפסיק את החיפוש מוקדם ב-25 במאי מכיוון שכמות הדלק נגמרה. האונייה שופצה ביוני-אוגוסט וקיבלה שמונה תותחים אוטומטיים אורליקון 20 מילימטרים (0.79 אינץ') וכן מכ"ם ירי שטח מסוג 284. ריפאלס ליוותה שיירת חיילים סביב כף התקווה הטובה מאוגוסט עד אוקטובר והועברה לפיקוד הודו המזרחית. בסוף 1941 החליט וינסטון צ'רצ'יל לשלוח קבוצה קטנה של אוניות ראשה מהירות יחד עם נושאת מטוסים מודרנית אחת לסינגפור, כדי להרתיע את התוקפנות היפנית הצפויה. בנובמבר, ריפאלס שהייתה באוקיינוס ההודי נצטוותה להפליג לקולומבו, ציילון כדי להיפגש עם אוניית המערכה החדשה פרינס אוף ויילס. נושאת המטוסים אינדומיטבל, שהוקצתה להצטרף אליהם, התעכבה כאשר עלתה על שרטון בקריביים. פרינס אוף ויילס וריפאלס והמשחתות המלוות שלהם היוו את כוח Z, שהגיע לסינגפור ב-2 בדצמבר 1941. בערב 8 בדצמבר יצא כוח Z לניסיון להשמיד שיירות חיילים יפניות ולהגן על אגפי הצבא מול הים מפני נחיתות יפניות בעורפם. הם נצפו על ידי מטוס סיור יפני במהלך אחר הצהריים שלאחר מכן והיו במעקב למשך שארית היום. האדמירל סר טום פיליפס החליט לבטל את הפעולה מכיוון שהיפנים קיבלו התראה. כוח Z פנה לאחור במהלך הערב, אך זוהה שוב מוקדם בבוקר 10 בדצמבר. כארבע שעות לאחר מכן הגיעו מפציצים יפנים ותקפו את ריפאלס מגובה רב; היא נפגעה קלות מפגיעת פצצה אחת בהאנגר השמאלי שלה. הגל השני כלל מפציצי טורפדו שהחמיצו את ריפאלס, אך השיגו לפחות פגיעה אחת בפרינס אוף ויילס. הגל השלישי שוב היה מורכב ממפציצים בגובה רב שהחמיצו את ריפאלס לחלוטין. הגל הרביעי של מפציצי טורפדו הצליח לפגוע בריפאלס פעם אחת באמצע האונייה בצד השמאלי שלה. הגל האחרון של מפציצי טורפדו פגע בריפאלס עם שלוש טורפדות נוספים והאונייה התהפכה עם אובדן של 508 קצינים ומלחים. טביעת פרינס אוף ויילס וריפאלס תרמה לנפילה המהירה של סינגפור ומלאיה ליפנים, והדגימה את הדומיננטיות של הכוח האווירי כנגד אוניות הראשה שהיו עמוד השדרה של הכוח הימי מאז המאה ה-16. רינואון הופעלה מחדש ב-28 באוגוסט 1939 כחלק מצי הבית. בדומה לאחותה, היא בילתה את ספטמבר בסיורים בים הצפוני, אך הועברה לכוח K בדרום האוקיינוס האטלנטי באוקטובר כדי לסייע בחיפוש אחר הסיירת הכבדה אדמירל גרף שפה. האונייה הצטרפה לכוח H בכף התקווה הטובה בנובמבר כדי למנוע מאדמירל גראף שפה לפרוץ לדרום האוקיינוס האטלנטי. היא לא הצליחה בכך, אך הטביעה את רץ החסימה SS ואטוסי ב-2 בדצמבר. היא נשארה בדרום האוקיינוס האטלנטי גם לאחר שאדמירל גראף שפה הוטבעה ב-17 בדצמבר ולא חזרה לצי הבית עד מרץ 1940. האונייה הפכה לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה כאשר הוד עברה שיפוץ באותו חודש. רינואון תמכה בכוחות הבריטיים במהלך המערכה בנורווגיה וירתה לעבר אוניות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו ב-9 באפריל. רינואון הבחינה באוניות הגרמניות וירתה ראשונה, אך היא נפגעה ראשונה משני פגזים בקוטר 28 סנטימטרים (11 אינץ') שפגעו בה רק במעט. כמה דקות לאחר מכן היא פגעה בגנייזנאו עם פגז אחד בקוטר 15 אינץ' ופגז שני בקוטר 4.5 אינץ' שהפילו את מנהל בקרת האש הראשי של האונייה ופגעו במד הטווח בצריח 'A'. האוניות הגרמניות היו מהירות יותר מרינואון במזג האוויר הסוער והצליחו להתנתק לאחר כ-90 דקות. רינואון ירתה 230 פגזים מהחימוש הראשי שלה ו-1,065 פגזים מהחימוש המשני שלה במהלך הקרב. האונייה הייתה בתיקון מ-20 באפריל עד 18 במאי וסיפקה חיפוי במהלך הפינוי מנורווגיה בתחילת יוני. רינואון הועברה לכוח H בגיברלטר באוגוסט והחליפה את הוד כאוניית הדגל. בנובמבר 1940 חיפה כוח H על נושאת המטוסים הקטנה אה"מ ארגוס כשהיא נשאה מטוסי קרב הוריקן לכיוון מלטה מעמדה דרומית לסרדיניה. מאוחר יותר באותו חודש כוח H השתתף בקרב שלא הוכרע על קייפ ספרטיבנטו. רינואון הפגיזה את ג'נובה ב-9 בפברואר 1941 עם השפעה מועטה. כוח H ליווה שיירות הן בתוך הים התיכון ומחוצה לו במרץ–מאי 1941 לפני שזומנה לאוקיינוס האטלנטי לחפש את אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק. האונייה יירטה את אוניית האספקה הגרמנית גונצנהיים, שנועדה לספק מחדש את ביסמרק, ב-4 ביוני. רינואון וכוח H ליוו שיירה נוספת למלטה ביולי והאונייה חזרה הביתה לתיקון הבליטה הימנית שלה בחודש הבא. האונייה הועברה לצי הבית בנובמבר כשהתיקונים שלה הסתיימו. היא סיפקה חיפוי לשיירות הנכנסות והיוצאות לברית המועצות בתחילת מרץ 1942 והפכה לאוניית הדגל של כוח W אשר הוקם כדי ללוות נושאות מטוסים להטסה למלטה באפריל–מאי. רינואון הצטרפה מחדש לצי הבית לאחר שהמשימות הללו הושלמו, אך הועברה לכוח H באוקטובר 1942 כדי להשתתף במבצע לפיד. היא חזרה לבריטניה כדי להשתקם מפברואר עד יוני 1943. האונייה החזירה את וינסטון צ'רצ'יל וצוותו מוועידת קוויבק בספטמבר והעבירה אותם לוועידת קהיר בנובמבר. היא הצטרפה מחדש לצי הבית בדצמבר, בדיוק בזמן כדי לעבור לצי המזרחי כמה שבועות לאחר מכן. רינואון הגיעה לקולומבו בסוף ינואר 1944 שם הפכה לאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה. באפריל היא השתתפה במבצע קוקפיט, תקיפה אווירית נגד מתקני נמל ונפט בסבנג, ליד האי סומטרה. הספינההאונייה הפגיזה מתקנים של הכיבוש היפני ב-Car Nicobar באיי ניקובר ופורט בלייר באיי אנדמן ב-30 באפריל – 1 במאי. רינואון תמכה במתקפה האווירית נגד סורבאיה, ג'אווה (מבצע טרנסום) ב-17 במאי, כמו גם במתקפת ההמשך נגד פורט בלייר ב-21 ביוני. לאחר תקיפה אווירית נוספת ב-25 ביולי על סבנג הפגיזה האונייה את העיר. היא הפגיזה מתקנים באיי ניקובר בין 17 ל-19 באוקטובר. ב-22 בנובמבר הוחלפה רינואון כאוניית הדגל על ידי אה"מ קווין אליזבת והאונייה החלו בשיפוץ בדרבן מדצמבר עד פברואר 1945. רינואון חזרה לשירות במרץ שמא שאר האוניות הגרמניות הכבדות יבצעו גיחה אחרונה והגיעה לרוזית' ב-15 באפריל. היא זכתה לשיפוץ קצר כאשר דאגה זו התבררה כהזויה והושמה בעתודה במאי 1945. היא פורקה חלקית מנשקה ביולי כאשר שישה מצריחי התותחים בקוטר 4.5 אינץ' שלה הוסרו לקראת הפעלת הצריחים הללו עם שלט רחוק. השיפוץ בוטל לאחר מכן. האונייה אירחה פגישה בין המלך ג'ורג' השישי והנשיא טרומן ב-3 באוגוסט, כאשר האחרון היה בדרך הביתה על סיפון הסיירת הכבדה USS אוגוסטה. ההחלטה להיפטר מהאונייה הוכרזה ב-21 בינואר 1948 והיא נגררה לפסלנה לצורך גריטה ב-3 באוגוסט. מדיה וקבצים בנושא סיירות המערכה מסדרת רינואון בוויקישיתוף