laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרוקודיל (כתב עת)

קרוקודיל (ברוסית: Крокодил, תנין) היה כתב עת סאטירי סובייטי. סמלו היה תנין אדום על קלשון. כתב העת יצא לאור שלוש פעמים בחודש, ובשיא הפופולריות שלו עמדה תפוצתו על כ-6.5 מיליון עותקים. כתב העת נוסד כנספח ל"עיתון הפועלים" (Рабочая газета), והופץ במקביל לכתבי עת סאטיריים רבים שיצאו לאור בברית המועצות בתחילת שנות ה-20. ב-27 באוגוסט 1922 הופיע במקום נספח מס' 13 הגיליון הראשון של כתב העת החדש. בין חברי המערכת היה דמיאן בדני, שהיה מהמשוררים הבולטים של התקופה. לכתב עת היו מדורים קבועים, ובהם מכתבים למערכת בנושאים אקטואליים. תוך זמן קצר גדלה תפוצתו, ולקראת תחילת 1923 הגיעה ל-150 אלף עותקים. בפברואר 1923 החלה לצאת לאור "ספריית קרוקודיל", שבה רוכזו הכתבות המוצלחות וקריקטורות. בחודש מאי החלו עובדי הכתב העת להופיע מול קהל. בתחילת שנות ה-30 הצנזורה ומדיניות הממסד הסובייטי הביאו לסגירתם של כל כתבי עת הסאטיריים למעט "קרוקודיל". האחרון הפך להיות מסונף למערכת העיתון "פראבדה" (ביטאונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית) אך המשיך להיות כתב עת עצמאי. בשנת 1934 הועמד בראש המערכת העיתונאי הסובייטי המפורסם מיכאיל קולצוב, שהיה מקורב למקסים גורקי שתמך בכתב העת וראה בסאטירה כלי חשוב לריסון השלטון. קולצוב הביא לכתב עת כותבים חדשים כמו אילף ופטרוב, ולנטין קטייב, מיכאיל סבטלוב, איליה ארנבורג ועוד. בין הציירים המרכזיים של "קרוקודיל" היו קוקריניקסי. בדצמבר 1938 נעצר קולצוב במהלך הטיהורים הגדולים, ולזמן-מה לא מונה במקומו ראש המערכת. למרות האירועים, תפוצתו של קרוקודיל נותרה גבוהה (275 אלף עותקים) והוא היה פופולרי מאוד. בשנים 1948 ו-1951 ראשי השלטון מתחו ביקורת על "קרוקודיל", אך הוא שרד. החל משנת 1958 ובמשך כעשרים שנה עמד בראש המערכת מיכאיל סמיונוב, שהצליח לנווט את המערכת ולהמשיך בקו הסאטירי של כתב העת. הוא חידש מספר מדורים משנות ה-20 וניסה לחזק את הקו הסאטירי והביקורתי של כתב העת. רוב המקום בעיתון הוקדש לסאטירה על ענייני היום-יום של האזרח הסובייטי, כולל כתבות שטח ומכתבים למערכת. יחד עם זאת, מפעם לפעם הופיעו כתבות ובהן ביקורת על מנהלים מהדרג הנמוך ומדרג הביניים. לאורך כל תקופת קיומו, תמכה המערכת בקו המדיני של המפלגה הקומוניסטית. כך היה בין היתר בהקשר למשפט הרופאים, המאבק נגד קוסמופוליטיות, בגנות לב טרוצקי והמדיניות האמריקאית. עם תחילת הפרסטרויקה, ירדה הפופולריות של כתב העת. למרות הירידה הגדולה בתפוצתו, המשיך כתב העת לצאת לאור עד שנת 2001. בשנת 2002 חודשה ההוצאה לאור אך בתפוצה מוגבלת, והיא הופסקה סופית בשנת 2008. עקב מגבלות של מכונות דפוס שהיו בשימוש, עד לשנות ה-90 רק חצי מדפי "קרוקודיל" היו צבעוניים. במקביל ל"קרוקודיל" בכל הרפובליקות הסובייטיות הופיעו כתבי עת בשפותיהן. מדיה וקבצים בנושא קרוקודיל בוויקישיתוף ארכיון כתב העת מהשנים 1935–1991 היסטוריה של "קרוקודיל" קרוקודיל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שריר הכנפה התיכון

שריר הכנפה התיכון (או השריר הכנפי הפנימי), הוא שריר עבה ומרובע ואחד משרירי הלעיסה. סעיף הלסת התחתונה של עצב הגולגולת החמישי, העצב המשולש, מעצבב את שריר הכנפה התיכון. השריר עשוי משני ראשים. החלק הגדול ממנו יוצא כראש עמוק מהמשטח התיכון של הלוח ההפטריגואידית הצדדית (הלטרלית). הראש השני השטחי והקטן יותר, יוצא מהגבשושית המקסילרית והזיז הפירמידי של עצם החך. הסיבים שלו עוברים למטה צדדית ולאחורה, ונאחזים על ידי למינה גידית, לחלק התחתון והאחורי של גוף הלסת התחתונה (הרמוס) והזווית האחורית של הלסת התחתונה, באותו גובה של פתח הלסת התחתונה. האחיזה הזאת כוללת גם את שריר המלעס ובכך מייצרים רצועה גידית משותפת שמאפשרת לשריר הכנפה התיכון ולשריר המלעס לתפקד ביחד להרים את הלסת. בניגוד לשריר הכנפה הצידי ושאר שרירי הלעיסה שמעוצבבים על ידי ההסתעפות הקדמית של עצב הלסת התחתונה של העצב המשולש, שריר הכנפה התיכון מעוצבב על ידי העצב הראשי של עצב הלסת התחתונה של העצב המשולש (V) לפני ההסתעפות. כיוון שהמוצא של השריר מהמשטח התיכון של הלוח ההפטריגואידית הצדדית והמאחז שלו הוא בחלק הפנימי של גוף הלסת התחתונה, התפקיד שלו כולל: הרמת הלסת התחתונה (סגירת הפה) סיוע מזערי בקידום הלסת התחתונה. עוזר בלעיסה. מדיה וקבצים בנושא שריר הכנפה התיכון בוויקישיתוף
לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (קונסול 54 לפנה"ס)

לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (בלטינית: Lucius Domitius Ahenobarbus) היה פוליטיקאי ומצביא רומי בולט בשלהי תקופת הרפובליקה. הוא נבחר לקונסול ונמנה עם ראשי סיעת האופטימאטים שהתנגדה ליוליוס קיסר. שמו מוזכר לראשונה על ידי מרקוס טוליוס קיקרו כעד במשפטו של גאיוס ורס בשנת 70 לפנה"ס. בשנת 61 לפנה"ס נבחר לאיידיל קורולי, ונתפרסם על שום המשחקים הגלדיאטורים המפוארים שארגן. הוא נישא לפורקיה, אחותו של קאטו הצעיר, ותמך בקאטו במאבקו נגד השחיתות. התנגדותו לפופולרים הייתה כה עזה, עד כי הואשם על ידי קיסר בשנת 59 לפנה"ס בקשר לרצוח את גנאיוס פומפיוס, שהיה באותה עת בעל ברית של יוליוס קיסר בברית שנודעה בשם הטריומווירט הראשון. אהנובארבוס נבחר לפראיטור בשנת 58 לפנה"ס, והעמיד עצמו לבחירה לכהונת הקונסול בשנת 55. כדי להתמודד עמו ועם שותפיו האופטימטים, התכנסו הטריאומווירים בלוקה. במהלך הוועידה הוחלט שפומפיוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס יתמודדו לכהונת הקונסול והם אכן ניצחו את אהנובארבוס בשנת 55. הוא רץ פעם נוספת בשנת 54 והפעם הצליח להיבחר. עמיתו לקונסולאט היה אפיוס קלאודיוס פולכר. למרות רגשות הטינה שחש כלפי קיסר לא הצליח לעשות נגדו דבר. בינתיים היחסים בין קיסר לפומפיוס החלו להתקרר, במיוחד אחרי מותה של יוליה, בתו של קיסר שהייתה אשתו האהובה של פומפיוס. אהנובארבוס ניצל את הקרע ההולך ומתפתח בין שני האישים וקשר עצמו לפומפיוס. בשנת 52 היה אחראי על ניהול המשפט נגד טיטוס אניוס מילו באשמת רצח פובליוס קלודיוס פולכר. בשנת 50 ניסה להתמודד לכהונת האוגור, אך הפסיד לבן חסותו של קיסר, מרקוס אנטוניוס. בשנת 49 לפנה"ס, נשלח לגאליה כמושל מטעם הסנאט, אך בדרך פגש בקיסר שחצה את הרוביקון. אהנובארבוס הפגין אומץ לב וציפה שאופטימטים נוספים יתמכו בו, אך אלה התמהמהו ובמיוחד פומפיוס שלא עשה דבר. צבאו של אהנובארבוס עבר לצדו של קיסר ואהנובארבוס עצמו נאלץ להיכנע. קיסר הפגין את מידת הקלמנטיה המפורסמת שלו ולא פגע בו לרעה. למרות היחס הטוב שקיבל מידיו של קיסר הוא המשיך במאבק נגדו והצטרף לצבא פומפיוס ביוון. אהנובארבוס תמך במדיניות תקיפה וקיצונית נגד תומכיו של קיסר ונגד הסנאטורים שנותרו נייטרליים במאבק. הוא נפל בקרב פרסלוס, לפי הנאום הפיליפי השני של קיקרו היה זה אנטוניוס שהרגו. מדיה וקבצים בנושא לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס בוויקישיתוף לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
כביש הטבעת הפנימי של לונדון

כביש הטבעת הפנימי של לונדון (באנגלית: London Inner Ring Road) הוא ציר היקפי אשר מקיף את מרכז העיר לונדון ומורכב ממספר רחובות וכבישים. הוא נחשב לכביש הטבעת הפנימי כדי להבדילו מכביש הטבעת האמצעי המקיף אותו וכביש הטבעת של לונדון (כביש M25) שנחשב לציר החיצוני ביותר המקיף את רוב העיר (באורך של 188 ק"מ). הציר מהווה גם את גבולו של אזור אגרת גודש בלונדון, אשר הכניסה לתוכו מוגבלת ומותנית בתשלום אגרה, זאת כדי להגביל את כמות התנועה בכבישים המרכזיים והפנימיים של העיר. בתחילת המאה ה-20 החלה להיווצר בעיית תחבורה אמיתית בעיר לונדון. לאורך השנים הועלו מספר הצעות להתמודדות עם הבעיה, עד שבשנת 1938 פורסמו מסקנות לגבי פיתוח כבישים מהירים על ידי המהנדסים צ'ארלס ברסלי ואדוארד לוטיינס. מספר שנים לאחר מכן פטריק אלברקרומבי, מעצב ערים ואדריכל, פרסם שני מחקרים (בין 1943–1944) לגבי הבעיות השונות של לונדון. בין היתר הציע אלברקרומבי להקים מספר כבישי טבעת סביב מרכז העיר, כאשר כל אחד מהם רחוק ורחב יותר מקודמו. תוכניות אלו לא מומשו בתקופה זו משום סיומה של מלחמת העולם השנייה והבעיות הכלכליות שבאו לאחריה. בשנות ה-60 המועצה של לונדון הגדולה הגתה את תוכנית ארבעה כבישי הטבעת סביב העיר. חלקים משתי הטבעות החיצוניות נבנו בתחילת שנות ה-70, אך שתי הטבעות הפנימיות שהיו עתידות להיבנות בתוך החלקים הפנימיים של העיר נתקלו בהתנגדות ורק קטעים בודדים נבנו ולבסוף התוכנית בוטלה בשנת 1973 לאור ההתנגדות הרבה. למרות זאת, מיזם כביש הטבעת הפנימי יצא בכל זאת לפועל על ידי הרחבת מספר רחובות והגדרה רעיונית של ציר הטבעת. כך גם היה לגבי רוב כביש הטבעת האמצעי, בעוד שכביש הטבעת החיצוני שקיבל את השם M25, אכן יצא לפועל ונבנה בין השנים 1975–1986. מהנקודה הצפונית ביותר ועם כיוון השעון: דרך פנטונוויל (לכל אורכו) דרך סיטי (לכל אורכו) רחוב ישן (חלק קטן של כ-200 מטרים) רחוב איסטרן הגדול (לכל אורכו) רחוב קומרשל (לכל אורכו) רחוב אלדגייט היי (חלק קטן של כ-250 מטרים) רחוב מנסוואל (לכל אורכו) דרך גשר מצודת לונדון ובמרכזו גשר מצודת לונדון (המעבר המזרחי על נהר התמזה) דרך ניו קנט (לכל אורכו) כיכר אלפנט אנד קאסל רחוב קנינגטון ליין (לכל אורכו) כביש A202 וגשר ווקסהול אליו הוא מוביל (המעבר המערבי על נהר התמזה) דרך גשר ווקסהול (לכל אורכו) כביש A302 המתפצל לשני כבישים חד-סיטריים ליד תחנת ויקטוריה רחוב גרובנור פלייס (לכל אורכו) פינת הייד פארק פארק ליין (לכל אורכו) מארבל ארץ' דרך אג'וור (חלקו הדרומי של הרחוב, כ-800 מטרים) דרך מרילבון (לכל אורכו) דרך יוסטון (לכל אורכו, מהווה המשך לדרך מרילבון ומתחבר לרחוב פנטונוויל) כביש הטבעת של לונדון מדיה וקבצים בנושא כביש הטבעת הפנימי של לונדון בוויקישיתוף אודות הכביש באתר 'כבישי הממלכה המאוחדת'. "פורסמה תוכנית 30 מיליארד לירות שטרלינג לכבישי לונדון", הלונדוניסט, 10 ביולי 2013.
יזמות חברתית

יזמות חברתית (באנגלית: Social entrepreneurship) היא פעילות למציאת פתרונות חדשניים לבעיות חברתיות בתחומים שונים כגון: חינוך, רווחה, איכות הסביבה, צמצום עוני, זכויות אדם, ועוד, תוך שימוש בפרקטיקות של יזמות. מרבית המיזמים פועלים כארגונים לא ממשלתיים וללא מטרות רווח, במסגרת עמותות או חברות לתועלת הציבור, אלו ידועים בשם "המגזר השלישי". לצדם, ישנם ארגונים שפועלים שם ייצור רווח, אך זו אינה מטרתם היחידה – או אפילו העיקרית – ולצדה יש מטרות חברתיות. ארגונים אלו נחשבים גם הם כמיזמים חברתיים, והם מוכרים גם בשם "המגזר הרביעי". המונח "יזמות חברתית" אוזכר לראשונה בספרות בשנות ה-70, ונעשה נפוץ במהלך שנות ה-80 בעקבות פעילותו של ביל דרייטון, מייסד ארגון אשוקה - עולם של יזמות חברתית. יזמות חברתית היא אמצעי לשינוי חברתי, אשר עושה שימוש בפרקטיקות של יזמות. העוסקים במלאכה, היזמים החברתיים, מאתרים את הבעיות החברתיות בקהילה שלהם ומוצאים פתרונות לאותן בעיות. בעוד שמטרת ארגון עסקי הוא לייצר רווח לבעלי המניות, הרי שמטרת ארגון חברתי היא לייצר השפעה חברתית. הצלחת הארגון העסקי נמדדת באמצעות שורת הרווח הכלכלי בלבד ואילו הצלחת ארגון חברתי נמדדת באמצעות בדיקת ההשפעה החברתית שלו. ישראל, בהיותה מדינה עתירה ביזמים מכל הסוגים, עשירה גם ביזמים חברתיים, ובארגונים אשר תומכים ביזמים כאלה. בשנים האחרונות הולך ומתפתח התחום של השקעות הון סיכון במיזמים חברתיים אשר יכולים להגיע לקיימות עסקית. גם בישראל יש מספר קרנות אשר עוסקות בתחום. מדיה וקבצים בנושא יזמות חברתית בוויקישיתוף מחקר של עמותת "נובה" על יזמות חברתית בישראל(הקישור אינו פעיל), 2011. מיטל פלג, ‏כסף זה לא הכול בחיים: היזמות החברתית מרימה ראש, באתר גלובס, 22 ביולי 2015 רחל בנזימן, המגזר הרביעי: מי שייך אליו ולמי זה חשוב?, באתר כלכליסט לדוגמה, המונח שימש לתיאורו של Robert Owen בספר, הסוציולוגיה של תנועות חברתית, לונדון, מקמילן, 1972 גילי סוארי וסעיד דיאבאת, מרכיבים ליזמות חברתית מוצלחת בזמן קורונה, באתר הג'וינט, ‏2020 אופיר דור, קרנות הון סיכון יחוללו מהפכה בעולם הארגונים החברתיים, באתר כלכליסט
פייר רחוב

פייר רחוב (נולד ב-1952) הוא שמו הבדוי של מפיק סרטי תעודה ישראלי-צרפתי. רחוב נולד באלג'יריה ובגיל 9 עבר לצרפת, בעקבות מלחמת אלג'יריה. בשנת 2000, הוא הושפע מהאנטישמיות שגרמה פרשת מוחמד א-דורה וטען כי א-דורה נהרג על ידי מחבלים פלסטינים ולא כוחות צה"ל. בעקבות המאורע, החל רחוב בצילום סרטים תיעודיים פרו-ישראליים שהאשימו את הרשות הפלסטינית בזיופי סצנות. הוא ידוע בישראל בזכות סרטו "הדרך לג'נין", שהוקרן בערוץ 1, המציג את הקרב בג'נין ומתעד כיצד הפלסטינים שיקרו לעיתונות הזרה, וכיצד הם זייפו וביימו מקרי מוות כתעמולה נגד ישראל. רחוב הסביר לערוץ 1 את השימוש בשם בדוי בכך שהוא פוחד שבעקבות הסרטים שהוא מפיק גורמים פרו-פלסטינים ינסו להתנקש בחייו. מאוחר יותר הרחיב את הסברו ואמר שכל עיתונאי המדווח מהשטחים חייב להציג דיווחים פרו-פלסטיניים אחרת הוא יספוג התנכלות אלימה (ואפילו רצח) מצד החמושים הפלסטינים. לכן, רק תחת שם בדוי הוא יכול לעבוד ולדווח מהשטחים מבלי שיחשוש לחייו. הדרך לג'נין (The Road to Jenin) – על הקרב בג'נין 2002 ומסכת השקרים הפלסטינים ששיאם בהאשמת ישראל בטבח המוני, הופק בתגובה לסרט ג'נין ג'נין הסוס הטרויאני (The Trojan Horse) – סרט הטוען שמטרתו האמיתית של יאסר ערפאת הייתה להקים מדינה פלסטינית מהים עד נהר הירדן, על חורבות מדינת ישראל ארץ הקודש – נוצרים בסיכון (Holy Land: Christians In Peril) – סרט המתעד את בריחת הנוצרים מהשטחים שתחת שליטת הרשות הפלסטינית עקב ההתנכלויות והרדיפות נגדם הבריחה השקטה (The Silent Exodus) – על הבריחה של כ-600,000 פליטים יהודים מארצות ערב עקב התנכלויות ורדיפות וקליטתם במדינת ישראל בני ערובה בידי השנאה (Hostages of Hatred) – על בעיית הפליטים הפלסטינים וניצול הפליטים תוך הנצחת מצוקתם בידי מדינות ערב ואש"ף ככלי נשק כנגד ישראל מלחמה של דימויים (The War of Images) – על הטלוויזיה והתקשורת הפלסטינית "מחפשים אפרטהייד" – סרט שנועד להוכיח שתנועת החרם נגד ישראל משקרת כשהיא מאשימה אותה באפרטהייד. הסרט שודר גם בערוץ הראשון. אתר האינטרנט הרשמי של פייר רחוב פייר רחוב, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פייר רחוב, סרטונים בערוץ היוטיוב פייר רחוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פייר רחוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רוגל אלפר, קומנדו הסברה של איש אחד מטעם עצמו, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2015 תמר לוריא, ‏רחוב חד סטרי, באתר גלובס, 5 במאי 2003 סמאח סלאימה, כך בערוץ הראשון ניצלו את הכפר שלי כדי לטעון שאין אפרטהייד, באתר "שיחה מקומית", 2 באוקטובר 2015
בלובאקים

בלובאקים (בלטינית: Bellovaci) הם שבט בלגי מצפון-מזרח גאליה. שטחם משתרע פחות או יותר מהעיר המודרנית בובה עד נהר אואז (Oise). הבלובאקים גבלו בשישה שבטים: אמביאנים (Ambiani), וירומנדים (Viromandui), סאוסיונים (Suessiones), וליוקאסים (Veliocasses), קאלטים (Caleti) ופריסים (Parisii). בלובאקים היו חלק מהקואליציה הבלגית שהשתתפה בקרב אקסונה נגד הרפובליקה הרומית בשנת 57 בעת מלחמת גאליה. לאחר מכן הצטרפו למרידות הכלליות שפרצו ברחבי גאליה בשנים 52 - 51. קיסר הצליח לדכא את המרד ולאחר מכן השבט לא מרד עוד בשלטון הרומי. מנהיגי המרד ברחו לאי הבריטי והצטרפו שם לקבוצות בלגיות נוספות שהיגרו לאי.
טנרקאים

טנרקאים (שם מדעי: Afrosoricida) היא סדרת יונקי שליה קטנים, הקרובים לפילים, לשפניים ולחדפי פיל. בעבר הם נחשבו לאוכלי חרקים. הם חיים ביבשת אפריקה וכן באי מדגסקר. בסדרה יש 51 מינים, ב-19 סוגים בשלוש משפחות: טנרקיים, מינים דמויי-קיפוד, חפרפזיים, שהם יונקי מדבר הדומים לחפרפרות ו"שוחים" בחול, בעזרת ראשם העבה, והפוטמוגליים, שהם יונקים מימיים דמויי לוטרה. תת-סדרה Chrysochloridea משפחה חפרפזיים (Chrysochloridae) תת-סדרה Tenrecomorpha סוג פלסיורקטרופוס (Plesiorycteropus) - נכחד סוג Nanogale - נכחד משפחה פוטמוגליים (Potamogalidae) - לעיתים נחשבת לתת-משפחה של טנרקיים משפחה טנרקיים (Tenrecidae) מדיה וקבצים בנושא טנרקאים בוויקישיתוף טנרקאים, באתר ITIS (באנגלית) טנרקאים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) טנרקאים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) טנרקאים, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הולגר ורפל שוירמן

הולגר ורפל שוירמן (בדנית: Holger Werfel Scheuermann, ‏ 12 בפברואר 1877 הרסהולם - 3 במרץ 1960 רוסקילה) היה רופא אורתופד ורדיולוג דני. תיאר את העקשת של המתבגרים (Osteochondritis deformans juvenilis dorsi) הקרויה גם מחלת שוירמן. הולגר ורפל שוירמן נולד ב-1877 במשפחת רופאים מהרסהולם, עיירה השוכנת בין קופנהגן ובין ארסונד. אביו היה הרופא פטר לודוויג ולדמר שוירמן ואמו - אנדראה וילהלמינה לואיזה האנסן. הוא סיים לימודי תיכון ב"בית הספר הלטיני" (גימנסיה) בפרדריקסברג. הוא למד רפואה באוניברסיטת קופנהגן בין השנים 1902-1895. בתום לימודיו התמחה בבתי חולים בקופנהגן - "ריגסהוספיטלט", (שנודע אז כבית החולים ע"ש המלך פרידריק), בית החולים סנקט יוהנס. בשנת 1905 התחתן עם אגדה אנדראה אלרנדסן. בשנת 1918 סיים התמחות באורתופדיה ורדיולוגיה. בשנים 1919-1910 עבד שוירמן כעוזר כירורג בבית המחסה לנכים בקופנהגן. מאוחר יותר התמנה למנהל המחלקה הרדיולוגית של בית החולים הצבאי והחל משנת 1935 בתפקיד דומה בית החולים העירוני "סונדבי" בקופנהגן. כיהן תקופה כרופא ראשי של חיל הים הדני. בהמשך יצא להשתלמויות בגרמניה, אוסטריה ושוודיה. בשנים 1922-1920 נבחר ליושב ראש איגוד הרדיולוגים בדנמרק ובשנים 1934-1933 עמד בראש החברה הדנית לרדיולוגיה. בשנת 1936 נבחר כחבר בהתכתבות באקדמיה האמריקאית של הכירורגים האורתופדים. אחרי פרישתו לגמלאות בשנת 1947 עבד עוד שנים רבות כרדיולוג פרטי. בשנת 1921 פרסם את תיאורו את תסמונת עקשת המתבגרים הנושאת את שמו, אותה מצא, בין השאר, אצל חניכי שענים ואצל צעירים שעבדו בחוות חקלאיות. עבודתו בנושא זה לא התקבלה בשנת 1934 על ידי האוניברסיטה לצורך הדוקטורט. החוקר, שהפך לחשוב שברדיולוגים של דנמרק, פוצה על כך רק כעבור 38 שנה על ידי הענקת תואר דוקטור לרפואה לשם כבוד. שוירמן נודע גם במחקריו על האוכף הטורקי הנורמלי והפתולוגי והמציא טכניקה רדיולוגית להדמיית ה foramen opticum. שוירמן נפטר ברוסקילה ב-1960 בגיל 83 והובא לקבורה בבית הקברות ביישוב הולדתו, הרסהולם. 1936 - חבר במסדר דאנברוג (של הדגל הדני) בדרגת אביר 1959 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת קופנהגן Holger Werfel Scheuermann: Kyphosis dorsalis juvenilis., Zeitschrift für orthopädische Chirurgie einschließlich der Heilgymnastik und Massage. Bd. 41, 1921, S. 305–317. Zeitschrift fur Orthopadische Chirurgie 4\ : 305, 1921. Translated and edited by Erne t Bettmann, White Plains, ew York. Seyed Behrooz Mostofi Who's Who in Orthopedics Springer 2005 באתר who named it מאמר לזכרו J Bone Joint Surg Br May 1961 vol. 43-B no. 2 394 בלקסיסון ביוגרפי דני Dansk Biografisk Leksikon Gyldendal המהדורה השלישית.1984-1979 Zeitschrift fur Orthopadische Chirurgie 4\ : 305, 1921 Translated and edited by Ernest Bettmann, White Plains, New York.
טופאים

חדפי עצים או טופאים (שם מדעי: Scandentia) הם סדרת יונקים הקרובה לפרימטים ולגלשנאים, אם כי בעבר סווגה כקרובה לאוכלי חרקים. זו סדרה קטנה של יצורים ליליים וארוכי זנב החיים ביערות דרום-מזרח אסיה וסביבתה. חדפי עצים הם בעלי המוח הגדול ביותר בממלכת החי ביחס לגודל גופם. חדפי העצים הם אוכלי כל שאוכלים מגוון מזונות מהחי והצומח ובין השאר אוכלים את פירות הצמח המסריח רפלסיה. חדפי העצים הם חיות קטנות באורך 10–23 ס"מ. הגדולה בחדפי העצים היא טופיה פיליפינית (Urogale everetti) שאורכה 17–20 סנטימטרים ומשקלה 355 גרם. הטופאים הם בעלי חיים אוכלי-כל, ניזונים מבעלי חיים קטנים (כולל חרקים), פירות וזרעים. ישנם טופאים הניזונים גם מרפלסיה (Rafflesia). במלזיה נצפו טופנים שיכולים לצרוך מזון, שעבר תסיסה, עם תכולת אלכוהול עד 3.8%. האלכוהול לא השפיע על התנהגותם. טופאים אחרים נצפו אוכלים מזון עם ריכוזי קפסאיצין (אחראי על חריפות במיני פלפלת) גבוהים. לכן הם היונקים היחידים מלבד בני אדם שיכולים לאכל מזון חריף. הסיבה לכך היא מוטציה בגן TRPV1 שמפחיתה את תגובת הכאב לקפסאיצינואידים המהווה אדפטציה לצריכת מזון חריף. בסדרה יש 20 מינים ב-5 סוגים ו-2 משפחות. משפחה פטילוסרטיים (Ptilocercidae) סוג ומין יחיד חדף עצים מכחולי (Ptilocercus lowii). משפחה טופיים (Tupaiidae) סוג ומין יחיד טופיה מרדסית (Anathana ellioti). סוג טופיה חלקת זנב (Dendrogale) בו 2 מינים. סוג טופיה (Tupaia) בו 15 מינים. סוג ומין יחיד טופיה פיליפינית (Urogale everetti). טופיה מרדסית טופיה צפונית Tupaia javanica טופיה מצויה Tupaia minor מדיה וקבצים בנושא טופאים בוויקישיתוף https://www.nbcnews.com/id/wbna25908012#.Vu6u9RXD_VI https://www.nationalgeographic.co.uk/animals/2018/07/only-two-known-mammals-spicy-food טופאים, באתר ITIS (באנגלית) טופאים, באתר NCBI (באנגלית) טופאים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) טופאים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) טופאים, באתר GBIF (באנגלית) טופאים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Mammals of Africa : Hedgehogs, Shrews and Bats, Bloomsbury Publishing, ISBN 978-1-4729-2694-4 James S. Thornton, Why do people living in hot climates like their food spicy?, Temperature 3, 2016-01-02, עמ' 52–53 doi: 10.1080/23328940.2015.1130522
ישראל איסר איסרלין (שער משפט)

הרב ישראל איסר איסרלין (בערך תק"י -תקפ"ט, 1829) היה רבה של ויניצה (אז האימפריה הרוסית, כיום אוקראינה). מפורסם בשל ספריו שער משפט על שולחן ערוך חושן משפט ושער דעה על הלכות ריבית. אין ידועים פרטים רבים עליו. אביו היה ר' זאב וולף. היה מיוחס למהרש"א, ולרבי יהודה החסיד, לרבי הלל בן נפתלי הירץ (ה"בית הלל") ועוד. היה מחותנו של רבי יחזקאל לנדא, בעל ה"נודע ביהודה". היה מקורב לגדולי החסידות, כהחוזה מלובלין, ורבי לוי יצחק מברדיצ'ב. צדיקים אלו, הפליגו בשבחו. לפי תשובותיו, נראה שכיהן ברבנות החל משנת תק"ל (1770). קברו חודש לאחרונה על ידי אגודת אהלי צדיקים ספריו, שחוברו על השולחן ערוך, זכו להצלחה רבה. לצד היותם ספרי פסיקה, הם נחשבים לספרים למדניים, ועוסקים בפלפול בסוגיות התלמוד ודברי הראשונים והאחרונים, עד להלכה למעשה. היו שאמרו שספרו היה נחשב לספר המרכזי על חושן משפט, אילולי פורסם הספר קצות החושן (שני הספרים דומים בסגנונם). המחבר מזכיר את ספר קצות החושן בחלק השני של שער משפט, וכנראה שהגיע לידיו בין הוצאת החלקים. כמו כן הוא מזכיר בחלק השני את ספר שער המלך. את ספר נתיבות המשפט אינו מזכיר, וכפי הנראה בתשובותיו סימן ל"ח לא הכירו. בראשית שו"ת שם אריה ישנה התכתבות עם רבי ישראל איסר הנפרסת על ארבעה סימנים, כשבסימן הרביעי כותב המחבר שעד שנשלחה תשובתו לרבי ישראל איסר, הוא כבר הסתלק מהעולם שער משפט - חלק א' מוהילוב, תק"ע, חלק ב' תקע"ב. שער דעה - יצא לאור יחד עם שער משפט. שו"ת נחלת אבות - יצא לאור בפרשבורג בשנת תרכ"ו, על ידי נכדו עוזר צוזמיר. דרישת הארי - 8 דרשות שאמר בעירו. יצא לאור על ידי הרב שלום גוטמן רבה של יאס. בסוף הספר נדפס גם קונטרס שאגת הארי, על הלכות פסח. ספרי שער משפט, שער דעה ושו"ת נחלת אבות יצאו במהדורה חדשה, הכוללת הערות ודיונים בדברי המחבר מספרים שדנו באותם נושאים ומספרים שדנו בדבריו, על ידי שמואל אביטן, ירושלים תשס"ה. בתו - מרת תהלה (נפטרה כ"ה באייר ה'תקצ"ה), נישא לישראל גולדנוויזר. בנם, ר' יעקב (נולד כ' בשבט תקע"ב). כך כתב בשער משפט סימן ל"ה ס"ק א' ובתשובות נחלת אבות סימן ר'. יש אומרים שרבי יצחק בנו של הנודע ביהודה היה חתנו. הסכמת רבה של ויניצא, הרב משה נתן רובינשטיין. פורום "אידישע וועלט פארומס". כאן. ויניצה: הוקם ציון על קברו של הרה"ק בעל 'שער המשפט', באתר "אהלי צדיקים". כאן. שו"ת שם אריה. אתר היברובוקס.
גנאיוס דומיטיוס קלווינוס

גנאיוס דומיטיוס קלווינוס (בלטינית: Gnaeus Domitius Calvinus) היה פוליטיקאי רומי בולט שנבחר פעמיים לכהונת הקונסול בשנת 53 לפנה"ס ובשנת 40 לפנה"ס. היה תומך נאמן של גאיוס יוליוס קיסר ושל יורשו, אוקטביאנוס (לימים אוגוסטוס קיסר). בעת מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר פיקד על מרכז מערך צבאו של קיסר בקרב פרסלוס בשנת 48 לפנה"ס. לאחר הקרב כיהן כנציב אסיה וניסה להתמודד עם פלישתו של פרנקס השני, מלך פונטוס שניצל את מלחמת האזרחים הרומית כדי להרחיב את ממלכתו. קלווינוס ספג תבוסה בקרב ניקופוליס ורק התערבותו הישירה של קיסר הצליחה לייצב את המצב לאחר ניצחונו של קיסר בקרב זלה בשנת 47 לפנה"ס. לאחר מותו של קיסר היה תומכו של אוקטביאנוס והשתתף במלחמה נגד מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס ולקח חלק בקרבות. בעת קרב פיליפי בשנת 42 הופקד על הובלת תגבורת של 2 לגיונות מאיטליה דרך הים ליוון, אך ציו ספג תבוסה מוחצת בים האיוני. לאחר ניצחונם של הפופולרים במאבק, נבחר פעם נוספת לקונסול בשנת 40 ובהמשך שירת כנציב בספרד בין 39 ל-36 לפנה"ס. מעט ידוע אודותיו לאחר מכן, אך שמו מוזכר בכתובת משנת 20 המצביעה על כך שהיה עדיין בין החיים בשנה זו ונהנה מתמיכתו של אוגוסטוס. מדיה וקבצים בנושא גנאיוס דומיטיוס קלווינוס בוויקישיתוף
קווינטוס קייקיליוס מטלוס פיוס סקיפיו נסיקה

קווינטוס קייקיליוס מטלוס פיוס סקיפיו נסיקה (בלטינית Quintus Caecilius Metellus Pius Scipio Nasica; סביב 100 או 98 לפנה"ס - 46 לפנה"ס) הידוע יותר בשם מטלוס סקיפיוס היה פוליטיקאי בולט בשלהי הרפובליקה הרומית. היה אופטימאט עיקש וצידד בגנאיוס פומפיוס בעת מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר. השתתף בקרב פרסלוס ובקרב תאפסוס. מטלוס סקיפיו אומץ על ידי קווינטוס קייקילויוס פיוס שהיה קונסול בשנת 80 לפנה"ס ופונטיפקס מקסימוס. מטלוס סקיפיו נשא לאשה את איימיליה לפידה, בתו של ממרקוס איימיליוס לפידוס ליוויאנוס (Mamercus Aemilius Lepidus Livianus) שהיה קונסול בשנת 77. ייתכן שמטלוס סקיפיו נבחר לטריבון הפלבס בשנת 59 לפנה"ס וככל הנראה איידיל קורולי בשנת 55 לפנה"ס. בשנת 53 היה אינטררקס, מה שמטיל ספק לגבי בחירתו לכהונת טריבון הבפלבס כי רק פטריקי יכול היה לכהן בתפקיד זה. בסוף שנות ה-50 היה בין האופטימאטים החשובים שהביאו לקירובו של פומפיוס למחנה האופטימאטים. פומפיוס היה בעל בריתו של יוליוס קיסר במסגרת ברית פוליטית בלתי רשמית המוכרת בשם הטריומווירט הראשון. מותו של מרקוס קראסוס, החבר השלישי בטריאומווירט בקרב חרן בשנת 53 לפנה"ס הביאה לפירוקו, אך הברית בין פומפיוס לקיסר נותרה בעינה. מותה של יוליה, בתו של יוליוס קיסר, שהייתה אשתו האהובה של פומפיוס בעת לידה בתה ערערה את הברית בין פומפיוס לקיסר. האופטימאטים ניצלו את הקרע המתהווה והחלו בנסיונותיהם לקרב את פומפיוס, איש שהתנגדו לדרכו אך לפני פרק זמן קצר. מטלוס סקיפיו חיתן את אחת מבנותיו עם פומפיוס ותרם רבות להעמקת הקרע בין פומפיוס לקיסר. פומפיוס שהיה ביחסים טובים עם מטלוס סקיפיו ורצה לשקם את קשריו עם האופטימאטים, שהיו צאצאי משפחות עתיקות קיבל את חיזורי האופטימאטים בנפש חפצה. בשנת 52 נבחר פומפיוס באופן חריג ביותר כקונסול יחיד. ברפובליקה הרומית היה נהוג לבחור שני קונסולים כדי שאלה יאזנו אחד את השני ויבלמו ניסיונות לצבירת כח רב מדי. האופטימאטים תמכו באופן חסר תקדים במועמדותו של פומפיוס וקאטו הצעיר, מראשי הסיעה אופטימאטית הוא זה שדחף את העניין בכבודו ובעצמו. כאות הוקרה וכדי לחזק את בריתו עם האופטימאטים מינה פומפיוס את מטלוס סקיפיו לקונסול שני בהמשך השנה במקום לקדם את אחד המועמדים של יוליוס קיסר. בשנת 49 היה מעורב מאוד בניסיונות בלימה של יוליוס קיסר והיה בין מתנגדיו הבולטים. במסגרת ההכנות לעימות שעמד בפתח, קיבל את המינוי לנציב הפרובינקיה סוריה ולמעשה קיבל את הפיקוד על צבא המזרח של הרפובליקה. במסגרת תפקידו זה הוציא להורג את אלכסנדר השני החשמונאי. בשנת 48 הצטרף לצבאו של פומפיוס ונלחם בגנאיוס דומיטיוס קלווינוס ולוקיוס קסיוס לונגינוס. בקרב פרסלוס פיקד על מרכז המערך של פומפיוס. לאחר התבוסה ביוון פיקד על הצבא האופטימאטי באפריקה והפסיד לקיסר בקרב תפסוס. לאחר הקרב ניסה לברוח לאפריקה, אך ספינתו נתפסה והוא התאבד. מדיה וקבצים בנושא קווינטוס קייקיליוס מטלוס פיוס סקיפיו נסיקה בוויקישיתוף קווינטוס קייקיליוס מטלוס פיוס סקיפיו נסיקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)