laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טווייה

המונח "טווה" מפנה לכאן. לערך העוסק באחת מל"ט אבות מלאכה, ראו מלאכת טווה. טווייה היא תהליך בו מפותלים סיבים ביחד לכדי חוטים. הטווייה נעשית על ידי פיתול סיבים סביב עצמם עד כדי יצירת חוט. חוטים עם כיוון סיבוב במעלה החוט, בכיוון השעון, נקראים בעלי סיבוב-S וחוטים עם כיוון שזירה נגד כיוון השעון נקראים בעלי סיבוב-Z. טוויה יוצרת חוט לא שזור (single ply) בו ניתן להשתמש ישירות, או לשזור ביחד עם חוטים אחרים. שזירה היא ליפוף שניים או יותר חוטים יחדיו לקבלת חוט חזק ומאוזן יותר. בדרך כלל שוזרים חוט הפוך מכיוון טווייתו, כך שאם חוט נטווה עם סיבוב-S, שזירתו תעשה לכיוון ההפוך עם כיוון סיבוב-Z. לפני הטווייה עצמה, עוברים סיבים טבעיים (צמר, פשתן, כותנה, משי וכדומה) ניקוי, סירוק או ניפוץ, יישור וצביעה במידת הצורך. פלך בסיסי היוא מוט , בדרך כלל מעץ, לרוב בעל משקל מאוזן באחד מצדדיו, המשמש כציר לטוויית צמר, פשתן, קנבוס, כותנה וסיבים אחרים. הפלך הוא מכשיר ששימש לטווייה בעת העתיקה ובתקופת ימי הביניים, יחד עם הכישור, שהוא מקל ארוך, לפעמים דמוי קלשון או מחתה, עליו הסיבים היו כרוכים, ומוחזקים במקום בעזרת סרט. תפקידו של הפלך הוא להקל על פעולת סיבוב הסיבים. ניתן לטוות גם ביחד ללא פלך עי סיבוב סיבים סביב עצמם, אך פלך בעל משקולת בצד אחד יסובב סיב מספר פעמים רק על כל סיבוב שנסובב אותו, בדומה לסיבוב סביבון. בנוסף לפלך, טוויה ידנית נעשית גם בגלגל הטוויה, שיש הטועים ומכנים אותו בעברית כישור, אך אין זה כך. גלגל הטוויה עובד בצורה דומה לפלך, סיבוב סיבים סביב עצמם, אך משתמש בגלגל, רצועה ובדרך כלל דוושות המקלות ומייעלות את יצירת הסיבוב. קיימים סוגים רבים של גלגלי טוויה, מתקופות ואזורים שונים בעולם. עם המהפכה התעשייתית והמצאת מנוע הקיטור, הוחלפו הכישור, הפלך וגלגל הטוויה, שהיו עד אז הדרך היחידה לטוויית חוטים לבגדים, על ידי המכונות, והשימוש במכשירים אלו פסק בצורה מסחרית, אם כי העיקרון העומד ביסוד התהליך נותר דומה. כיום טוויה ידנית משמשת בעיקר כתחביב. ערך מורחב – מלאכת טוויה ביהדות, טווייה היא אחת מל"ט מלאכות שבת (מסכת שבת, פרק ז', משנה ב'), והיא נמנית בסדר המלאכות של ייצור בגדים לאחר ניקוי הצמר (ליבון), סירוק הצמר (ניפוץ) וצביעתו. במקרא מתוארת מלאכת הטווייה כעבודת יד שנדרשה עבורה חכמת לב "וכל אשה חכמת לב בידיה טוו" (ספר שמות, פרק ל"ה, פסוק כ"ה) וכן "וכל הנשים בחכמה טוו את העזים" (ספר שמות, פרק ל"ה, פסוק כ"ו). חומרי הגלם ששימשו את הטוות היו צמר או פשתים.כלי העבודה בהן השתמשו הטוות לצורך מלאכתן היו הכישור והפלך "ידיה שלחה בכישור וכפיה תמכו פלך"(ספר משלי, פרק ל"א, פסוק יט). תוצרי הטווייה שימשו הן לסיפוק צורכי המשפחה והן כתרומה למשכן "ויביאו מטווה את התכלת ואת הארגמן את תולעת השני ואת השש"(ספר שמות, פרק ל"ה, פסוק כ"ה). אריגה בדים טקסטיל פלך כישור מלאכת טווה צמר טווייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טווייה, דף שער בספרייה הלאומית Mckane, Proverbs: A New Approach, London, 1970, p.668
דריה מעוז

דריה מעוז (נולדה ב-1969) היא סופרת, סוציולוגית, ואנתרופולוגית ישראלית. נולדה וגדלה בירושלים לרבקה ולמשה מעוז. בתקופת שירותה הצבאי הייתה כתבת בביטאון חיל האוויר הישראלי. למדה משפטים והתמחתה בבית המשפט המחוזי. לאחר הסמכתה עבדה כעורכת דין במשך חצי שנה, אך מיד שבה לכתיבה. היא הגישה את התוכנית "מפתח הלב" ברדיו ירושלים. מעוז עבדה כעיתונאית בעיתונים שונים ביניהם: ידיעות אחרונות, מסע אחר, ליידי גלובס, לאשה. סיימה תואר שני ותואר שלישי במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטה העברית. עבודת הגמר שלה בתואר השני עסקה בתרמילאים הישראלים בהודו, ונכתבה בהדרכת פרופ' ויקטור עזריה. עבודת הדוקטור שלה המשיכה ועסקה בנסיעות של ישראלים להודו ונכתבה בהדרכת ויקטור עזריה והרווי גולדברג. היא המשיכה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון. מעוז מלמדת במכללת הדסה בירושלים. תחומי התמחותה כיום הם זוגיות והורות. מעוז נשואה ואם לשני בנים. אחותה היא פרופסור יפעת מעוז. ואיה קון דיוס: תעלומה קולומביאנית (תל אביב, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2000) הודו תאהב אותי (ירושלים, הוצאת כתר, 2002) (עם דבש ניב) זוגיות: מדריך למשתמש, דרכים חדשות לשיפור הזוגיות (הוצאת מטר, 2010) בית היולדות, (ירושלים, הוצאת כתר, 2011) הורות ללא מסכות (הוצאת מטר, 2015) לדעת אהבה, (כנרת זמורה-ביתן, 2016) ימי האהבה, (כנרת זמורה-ביתן, 2018) (עם עמי שקד ועמירם רביב) אמנות הזוגיות, (כנרת זמורה-ביתן, 2019) חתול שחור (הוצאת כתר, 2021) דריה מעוז, באתר גוגל סקולר רשימת הפרסומים של דריה מעוז, בקטלוג הספרייה הלאומית דריה מעוז, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" דריה מעוז, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" הספרים של דריה מעוז, באתר "סימניה" הפרק הראשון מספרה "הודו תאהב אותי" אריה דיין, האנרגיות השליליות של התרמילאים מישראל סותמות להודים את כל הצ'אקרות, באתר הארץ, 3 באפריל 2004 חדשות נענע, הישראלי המכוער, באתר nana10‏, 30 בנובמבר 2006 גלית יצחק-אוגנוב, הודו: כ-70% מהמטיילים משתמשים בסמים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 בספטמבר 2009 גוני נוי, מזל טוב, נולד לך ספר: ריאיון עם דריה מעוז, באתר nrg‏, 1 בפברואר 2012 אורית מרלין-רוזנצוייג, החוקרת שמרדה בזוגיות מגלה את סודות ההצלחה של זוגות מאושרים, באתר Xnet‏, 25 ביולי 2019 על ספרה "זוגיות מדריך למשתמש" ראיון עם גבי גזית, 'עובדים על הקשר' - פינת הזוגיות: האם כל אחד יכול לחוות זוגיות מאושרת?, באתר רדיו ללא הפסקה, 20 בינואר 2011 יעל אלואה ורינה זיסמנוביץ, ‏האם באמת צריך סקס במערכת זוגית?, באתר onlife,‏ 16 בדצמבר 2010 ראובן לייב, המתכון לזוגיות מאושרת, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 בדצמבר 2010 על ספרה "לדעת אהבה" איילת קליין כהן, "לדעת אהבה": דרמה גדולה באוסף רגעים קטנים, באתר nrg‏, 5 בינואר 2017 על ספרה חתול שחור דפנה לוי, "חתול שחור": הנך זרה לי, ישראל היום, אוגוסט 2021 מאמרים פרי עטה הכותל המזרחי, באתר nrg‏, 17 ביולי 2006 תרמילאיות בהודו. עושה לך כנפיים, "מסע אחר" תרמילאים - חקר הנוודים החדשים, "מסע אחר" 136 תרמילאים: מבוגר יותר, מסודר יותר, מחובר יותר, "מסע אחר" 181 תאילנד - מבוא: אוריינט אקספרס, "מסע אחר" 157 דריה מעוז, לבי במזרח - המסע של צעירים מבוגרים ישראלים להודו (בהדרכת ויקטור עזריה), ירושלים: המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה חברתית, האוניברסיטה העברית, 1999 דריה מעוז, היבטי מחזור חיים במסע של ישראלים להודו (בהדרכת ויקטור עזריה והרווי גולדברג), ירושלים: האוניברסיטה העברית, 2005
כישור

האם התכוונתם ל... כישור (קיבוץ) – קיבוץ באזור תפן כישור (טווייה) – מכשיר המשמש לטוויית חוטים כישור השריר – קולטן (רצפטור) הרגיש לשינויים באורך שרירים כישור החלוקה – בביולוגיה, מיקרוטובול הנבנה על מנת להוציא לפועל את תהליך חלוקת התא כישור - מיומנות, שהיא יכולת נרכשת או כישרון לבצע פעולות מסוימות המיועדות להניב תוצר או תוצאה רצויה, באופן יעיל מבחינת משאבי זמן ואנרגיה. חישור קישור
שידורי טלוויזיה באינטרנט

שידורי טלוויזיה דרך האינטרנט מתבצעים באמצעות העברת נתונים משרת כלשהו למחשב האישי. ההתפתחות הטכנולוגית מאפשרת שידור תוכניות טלוויזיה באתרי אינטרנט. כך ניתן לצפות בתוכניות ובסרטים באינטרנט הן במחשבים נייחים וניידים, במכשירי לוח ובטלפונים הניידים. ברשת מועברים שידורים חיים וכן תוכן לצפייה לפי דרישה (VOD). התכנים בצפייה נדחית זמינים לצפייה בכל שעות היממה ובכל מקום שיש בו חיבור לאינטרנט, חינם או בתשלום. המונח "שידורי טלוויזיה" מתייחס לתוכן, הדומה לזה של שידורי הטלוויזיה. לרוב, שידורי טלוויזיה ברשת, הם מראה לשידור הרגיל. ערוץ טלוויזיוני מקרין תוכנית על מסכי הטלוויזיה ובמקביל מזרים את השידור גם לנגן אינטרנטי. ניתן לצפות בשידורים בכל מקום על-פני כדור הארץ, כל עוד יש במקום חיבור לאינטרנט. וזאת בהשוואה לשידורי טלוויזיה רגילים, שהטווח שלהם מוגבל לסביבתה של האנטנה המשדרת (כיום גם אפשר לצפות בשידורי טלוויזיה רגילים בכל העולם בזכות לוויינים). כל אדם יכול לפתוח תחנת שידור לעצמו ולשדר לרשת האינטרנט. לעיתים עקב מגבלות של זכויות השידור, נחסמים שידורים לצפייה במדינות מסוימות על ידי כלי Geo block. לדוגמה שידורי מונדיאל 2018 שודרו בישראל בדיגיטל של כאן עם חסימת צפייה מחוץ לגבולות ישראל בהתאם להסכם השידור מול פיפ"א. ב 2018 שתי רשתות חברתיות השיקו שידורי טלוויזיה מסוג חדש, שאינם מקבילים לשידור טלוויזיוני: YouTube TV ו- IGTV של אינסטגרם. גופי שידור המתמחים בתחום האינטרנט ולהם נגן, שרתים, רוחב פס, ואמצעים נוספים המאפשרים להם שידור אינטרנטי לכמויות גדולות של צופים ומאזינים. בהינתן ציוד מתאים, ניתן לשדר באינטרנט אף ברזולוציית 4K. כמו כן, בנמצא גם שידור מטעם גורמים פרטיים או חובבי התחום, באמצעות תוכנה ביתית המאפשרת שידור של תוכני רדיו וטלוויזיה לאינטרנט. בצפיית בינג' האדם צופה במספר רב של פרקים בצורה רציפה. אופן הצפייה הזה הפך נפוץ בקרב צופים בעידן הטלוויזיה האינטרנטית. עם עליית שירותי סטרימינג כמו נטפליקס ועוד, צפיית בינג' שיקפה עלייה בכמות הזמן שבני האדם מבלים בצריכת תכנים אלה. צפיית בינג' הפכה לדרך של אנשים לנהל את הרגשות שלהם, להתמודד עם חרדה ודיכאון וליצור קשרים חברתיים עם אחרים. עבור אנשים רבים, צפיית בינג' היא דרך לברוח מהבעיות שלהם ולשכוח זמנית מהצרות שלהם. לצד תועלות מסוימות, הצפייה המרתונית יכולה לגרום לחוסר שינה ולבידוד חברתי בגלל מספר השעות הרבות שמבלים בצפייה יחידנית. בנוסף לכך, יש הטוענים שצפייה מוגזמת עלולה להוביל להתקשרות לא בריאה עם הדמויות וסיפור העלילה בטלוויזיה, באופן שעלול להשפיע על מערכות היחסים האמיתיות של אנשים עם קרוביהם. IPTV שידורי רדיו באינטרנט נגן מדיית רשת הזרמת מדיה Over the Top מדיה וקבצים בנושא שידורי טלוויזיה באינטרנט בוויקישיתוף נירית אנדרמן, השפע הטלוויזיוני של העשור האחרון מצטמק והולך. וזו רק התחלה, באתר הארץ, 30 במאי 2024 מרכז המחקר והמידע של כנסת ישראל, שידורי תוכניות טלוויזיה באינטרנט, באתר כנסת ישראל, ‏15 במרץ 2012 YouTube TV Welcome to IGTV, Instagram Info Center, ‏20 ביוני 2018 (ארכיון) Tom Hemingway, ‘Next Episode in 5 …’ – Binge-Watching and Narrative in Streaming Television Comedy, Edinburgh University Press, 2021-10-05, עמ' 224–235, ISBN 978-1-4744-6198-6. (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שניאור זלמן אברמוב

שניאור זלמן אברמוב (6 במאי 1908 – 5 במרץ 1997) היה חבר הכנסת ופעיל ציבור ישראלי. אברמוב נולד בעיר מינסק שבאימפריה הרוסית (לימים בירת בלארוס). הוא עלה לארץ ישראל בגיל 12, ולמד בגימנסיה הרצליה. למד היסטוריה ומשפטים באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליבלנד, אוהיו, ארצות הברית, ורכש תואר דוקטור. היה חבר וסגן נשיא באגודת הסטודנטים הציוניים "אבוקה". הוא שב ארצה בשנת 1935 והתמחה בעריכת דין במשרדו של דב יוסף בירושלים. אחר כך פתח משרד פרטי בתל אביב. היה פעיל בתנועות ציוניות וליברליות עוד לפני קום המדינה. ב-1950 מונה ליו"ר אגודת ידידות ישראל-אמריקה, תפקיד שבו כיהן כ-14 שנים רצופות. כמו כן, היה חבר בוועד הפועל הציוני בשנים 1956–1959, יו"ר הוועד המנהל של המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות וסגן הנשיא העולמי של הקונגרס הציוני העולמי. ב-1971 שימש עורך המשנה של האנציקלופדיה לציונות ולישראל (כתובה באנגלית). כיהן שנים ארוכות כיו"ר יד חיים ויצמן, ופעל למען פרסום כתביו של הנשיא הראשון וכתיבת הביוגרפיה שלו. בשנים 1959–1977 כיהן כחבר הכנסת מהכנסת הרביעית ועד הכנסת השמינית מטעם הציונים הכלליים, המפלגה הליברלית, גח"ל והליכוד. היה חבר בוועדות הכנסת השונות וסגן יושב ראש הכנסת. שניאור זלמן אברמוב, שנהג לחתום על כתביו בשם ש.ז. אברמוב (ולעיתים אף הוכר בטעות בשם שלמה זלמן אברמוב), פרסם מאמרים רבים בעיתונות היומית ובכתבי עת שונים. הוא נחשב לתאורטיקן המובהק של המפלגה הליברלית הישראלית, אם כי נטה על פי רוב לבטא עמדות מתונות יותר מאלה של מרבית חבריו למסגרות הפוליטיות שבהן היה פעיל, וזאת גם בתחומי החוץ והביטחון וגם בתחומים של חופש הדת והמצפון, שהעסיקו אותו רבות. בכתביו ובפעילותו תרם רבות לתשתית של מוסדות היהדות המתקדמת בישראל. היה יריב מר של ההסתדרות, אך העריך את תרומתה לעיצוב המשק והחברה. בשנת 1938 נישא בלונדון להילדה (הדסה) לבית סנוומן, מורה ליוונית עתיקה שנפטרה בשנת 1975 בתל אביב. הם היו הורים לשתי בנות ובן. בשנת 1976 נישא לאילה זקס-אברמוב, הידועה בתמיכתה ובנדבנותה בתחום האמנות. בשנת 1982 עברו לחיות בירושלים, ובשנות חייו האחרונות הקדיש ש.ז. אברמוב את מרב מרצו לכתיבה ולפעילות ציבורית בהיברו יוניון קולג׳ (הקמפוס הירושלמי). שניאור זלמן אברמוב החל לפרסם בעיתונות הארצישראלית עוד כשהיה סטודנט (בקליבלנד), והפך לכתב "הארץ" בארצות הברית. למעשה פרסם באופן שגרתי ורציף ב"הארץ" מאז שנת 1929 ועד שנת 1995. כמו כן תרם רבות ל"הבוקר", היומון של מפלגת הציונים הכלליים, ופרסם בכתבי עת מגוונים, החל ב"הפועל הצעיר" וכלה בזמנים. ספריו: The Perpetual Dilemma, Jewish Religion in the Jewish State (Fairleigh Dickinson, 1976) (באנגלית) על מפלגה שנעלמה ועל ליברליזם (דביר, 1995). מדיה וקבצים בנושא שניאור זלמן אברמוב בוויקישיתוף שניאור זלמן אברמוב, באתר הכנסת שניאור זלמן אברמוב, באתר כנסת פתוחה כרטיס הקבר של שניאור זלמן אברמוב, באתר הר הזיתים שניאור זלמן אברמוב (1908-1997), דף שער בספרייה הלאומית "שניאור זלמן אברמוב", בספר "הכל פוליטי" מאת עמוס כרמל
ידידיה בארי

ידידיה בארי (30 בינואר 1931 - 1 ביולי 2004) היה חבר הכנסת ופעיל ציבורי ישראלי. בארי נולד בבויטן שבגרמניה בשם ידידיה טיפנברון. הוא עלה לישראל ב-1938, למד בגימנסיה בלפור ואחר כך בתיכון עירוני כללי א' בתל אביב. למד משפטים באוניברסיטת תל אביב. היה פעיל באצ"ל, ונפצע במלחמת העצמאות. היה חבר הנהלת התנועה למען ארץ ישראל השלמה, ויו"ר תנועת "ישראל הצעירה" בשנים 1967–1969. בשנים 1974–1977 כיהן כחבר הכנסת השמינית. היה יושב ראש עמותת מלר"ז. בשנת 1987 השתתף ביוזמה של יוסף תמיר להקים מפלגה ירוקה אולם היוזמה לא יצאה אל הפועל בעקבות הערכתו של תמיר שסיכויי המפלגה קטנים. בארי ניסה להיבחר לכנסת ה-14, התמודד בפריימריז של הליכוד ברשימה הארצית, אך נותר מחוץ לכנסת לאחר שדורג במקום ה-55 עם 4,407 קולות. בארי נהג לפנות למשטרה וליועץ המשפטי לממשלה בדרישה להעמיד אנשים מהשמאל לדין על עבירות שונות הנוגעות למישור הפוליטי ובמספר מקרים אף עתר לבג"ץ בעניין. כך למשל, בשנת 1989 הוא פנה לבג"ץ בדרישה שחבר הכנסת מתי פלד יועמד לדין על הערות פוגעות כלפי שופטים. בשנת 1996 דרש להעמיד לדין מפרסם מודעה שנשאה את הכותרת "הרצחת וגם ירשת?" ביום השבעת ממשלתו של בנימין נתניהו, בטענה שמדובר בהמרדה. בשנת 2001 דרש שתפתח חקירה לגבי זיופים בבחירות המקדימות במפלגת העבודה. בשנותיו האחרונות, ניהל וריכז את פעילות "המדרשה הליברלית", גוף המארגן הרצאות בנושאים אקטואליים לציבור הרחב בערים שונות, ובהן תל אביב ונתניה. הוא נפטר ב-1 ביולי 2004 והותיר אחריו את אלמנתו עטרה (נפטרה ב-29 באוקטובר 2009), שתי בנות ושלושה נכדים. בשנת 1992 פרסם את הספר: חשיבותו של שם, או, למי שייכת המדינה?, בהוצאת ירון גולן. ידידיה בארי, באתר הכנסת ידידיה בארי, באתר כנסת פתוחה תושבי צפון ת"א: מחבלים ברכב שלנו, מעריב, 3 באוגוסט 1978 יוסף גולדשטיין, הבגידה בארץ הבחירה: האיום הסביבתי־חברתי, 2002, עמודים 38-39 מנחם הופנונג, ישראל - ביטחון המדינה מול שלטון החוק 1948 - 1991, עמודים 126–127, בג"ץ 506/89 בג"ץ 6271/96 משה נגבי, כסדום היינו, 2004, עמוד 244, הערה 48 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בראד מלדאו

בראד מלדאו (נולד ב-23 באוגוסט 1970) הוא פסנתרן אמריקאי. מוכר ומוערך מאוד בקרב חובבי הג'אז והקהל הרחב, בזכות יכולותיו הטכניות הגבוהות ובזכות עיבודיו לפסנתר של מוזיקה פופולרית[דרוש מקור]. מלדאו נולד בג'קסונוויל שבפלורידה וגדל בעיר הרטפורד המערבית, שבקונטיקט. מגיל צעיר ניגן בפסנתר ואת העניין בג'אז גילה לראשונה כאשר היה בן 12 ושמע הקלטה חיה של ג'ון קולטריין. בשנת 1988, כשהוא בן 18, החל ללמוד ג'אז בקולג' למוזיקה של ה-The New School בניו יורק. הוא ניגן כמלווה למגוון של אמנים, שהבולט ביניהם הוא ג'ושוע רדמן, עד להקמת השלישייה (הטריו) שלו ב-1994, Brad Mehldau Trio, ביחד עם הבסיסט לארי גראנדיר, והמתופף חורחה רוסי (אותו החליף ג'ף באלארד ב-2005). מלדאו מוכר במיוחד בזכות עיבודיו לשירי רוק ופופ ליצירות ג'אז. ניתן למצוא בין השאר את ניק קייב, הביטלס, רדיוהד בין האמנים שזכו לביצוע שלו יותר מכמה פעמים. יש המשווים בין מלדאו לבין ביל אוונס אם כי הוא מסתייג מהשוואה, ואף מפרט מדוע בחוברת המצורפת לאלבומו "The Art of the Trio IV". בין מקורות ההשראה שלו, מציין מלדאו את נגני ג'אז קית' ג'ארט, מיילס דייוויס, לארי גולדינגס, את חברי השלישייה שלו ואחרים. בראד מלדאו הצליח בפרק זמן קצר ליצור לעצמו סגנון מאפיין וקול ייחודי הנשענים על יכולת הפרשנות הייחודית שלו, על צליל הפסנתר ועל טכניקת הנגינה המצוינת. Introducing Brad Mehldau (1995) The Art of the Trio (1996) The Art of the Trio II – Live At The Village Vanguard (1997) The Art of the Trio III – Songs (1998) Elegiac Cycle (1999) The Art of the Trio IV – Back At The Vanguard (1999) Places (2000) The Art of the Trio V – Progression (2001) Largo (2002) Anything Goes (2004) Live in Tokyo – Solo Piano (2004) Day is Done (Trio) (2005) House on Hill (Trio) (2006) Live (Trio) (2008) Highway Rider (2010) (2010) Love songs (Anne sofie von otter) מדיה וקבצים בנושא בראד מלדאו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בראד מלדאו בראד מלדאו, ברשת החברתית פייסבוק בראד מלדאו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בראד מלדאו, ברשת החברתית אינסטגרם בראד מלדאו, סרטונים בערוץ היוטיוב בראד מלדאו, סרטונים באתר Vimeo בראד מלדאו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בראד מלדאו, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) בראד מלדאו, באתר ספוטיפיי בראד מלדאו, באתר Last.fm (באנגלית) בראד מלדאו, באתר AllMusic (באנגלית) בראד מלדאו, באתר MusicBrainz (באנגלית) בראד מלדאו, באתר Discogs (באנגלית) בראד מלדאו, באתר Songkick (באנגלית) בראד מלדאו, באתר Genius יאיר שפיגל, The SideMan - בלוג ג'אז, סקירת הקלטותיו של בראד מלדאו כמלווה. בראד מלדאו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יצירה מתוך האלבום - קובץ מדיה רשמי
בית המעלות

בית המעלות הוא בלוק מגורים עירוני במרכז ירושלים מתקופת המנדט הבריטי. הוא ממלא כמעט מבנן עירוני שלם וגובל ברחובות המלך ג'ורג', שמואל הנגיד ורחוב המעלות, שאף נקרא על שמו של המבנה. הבית נבנה בשנת 1935, והוא מסמן את ראשיתה של הבנייה המודרנית והמתועשת בירושלים. המבנה תוכנן בידי האדריכל מאיר רובין, בסגנון הבינלאומי שרווח באותה עת בערי ארץ ישראל. הקבלן היה יוסף פפרמן, שעל שמו חילקה לימים עיריית ירושלים את פרס יוסף פפרמן על הצטיינות בתחום הבנייה בירושלים. הבית מאופיין בקווים זורמים ופשוטים, מרפסות מעוגלות וחלונות פס אנכיים, הטיפוסיים לסגנון זה. בעת בנייתו היה הבניין בית הדירות הגדול בירושלים, ודירותיו המרווחות יחסית יועדו לאוכלוסייה אמידה. שמו של הבניין ניתן לו כיוון שהיה בין הבניינים הראשונים בירושלים אשר הותקנו בהם מעליות. החצר הפנימית של המתחם שימשה בעבר כגינה, והייתה פתוחה לכיוון רחוב ש"ץ ורחוב שמואל הנגיד. בתכנון המקורי, החצר הייתה אמורה לכלול, בנוסף לגינה, גם מגרש טניס לרווחת השכנים, אך תכנון זה לא יצא אל הפועל. במהלך השנים נבנה בית יהלום ומלון הנגיד בפתח לרחוב ש"ץ, והאדמה נסללה והפכה למגרש חנייה. בבניית בנין זה, נעשה מאמץ לאפשר למירב הדיירים לבנות סוכה במרפסת של ביתם. משום כך הבית נבנה באופן א-סימטרי. "מקווה", לטובת הדיירים, הוקם בבניין (מתחת לקומת הגג) אך מעולם לא חנכו אותו. מאז בנייתו, הבניין משמש הן למגורים והן למשרדים. בבניין שכנו משרדי תנועת ברית שלום, והאקדמיה ללשון העברית ששכנה בדירה של שלושה חדרים עד שנת 1959, עת עברה למבנה חדש בגבעת רם. באמצע שנות ה-50 עברה הוצאת קריית ספר לבניין. מבית המעלות יצא דברה של אגודת "אל דמי" בשנות הארבעים שנוסדה כדי להתריע נגד "טרוריסטים יהודים". בשנת 2020 שיקמה עיריית ירושלים את כיתוב האותיות המפורסם ״בית המעלות״ המופיע על החזית הדרומית-מזרחית של המבנה. הנשיא לשעבר פרופ' אפרים קציר MC רן וולטר צ'צ'קס השופט בדימוס ורדימוס זיילר פרופ' אברהם פרנקל הסופר יהושע רדלר-פלדמן (הידוע גם כר' בנימין), איש "ברית שלום". שמואל קוק אחיו של הרב קוק הרב דב כץ - מנהל המחלקה לשיפוט רבני במשרד הדתות וחוקר תנועת המוסר. הרב יעקב גולדמן, שהיה מזכירו האישי של הרב הרצוג, רב צבאי במלחמת העולם השנייה ורב בתי הסוהר בתקופת המחתרות. יהודה אבן שמואל (קופמן), חוקר ספרות ישראל בימי הביניים. אלכסנדר עליאש, הבעלים של בנק עליאש (לימים הפך לבנק צפון אמריקה) אינג' ליפמן גורודישץ שהיה חלוץ התקנת הסקה מרכזית וחימום מרכזי של מים חמים ואספקתם לדירות. משפחת ימפולסקי, בעלי בית מרקחת ימפולסקי אלפרד ברנהיים צלם אומן, שצילם את גדולי האומה. רינה ניקובה שניהלה בית ספר למחול בירושלים בכניסה ב' התגורר ,עם רעייתו, שמואל ברוזה, שהיה גיבור מאורעות תרפ"ט במוצא, כאשר הרג מספר ערבים שהתנפלו על ביתו. נשפט על ידי בית משפט אנגלי ונמצא זכאי. דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים - הבנייה בתקופת המנדט הבריטי, הוצאת כתר, 1989, עמ' 202-205. מדיה וקבצים בנושא בית המעלות בוויקישיתוף מיכאל יעקובסון: סיבוב בבית המעלות, באתר 'חלון אחורי', 1 באוגוסט 2017 דוד קרויאנקר, המשולש הירושלמי, עמ' 121 מילון למונחי המטבח, דבר, 2 בדצמבר 1938 הוצאת קרית ספר בע"מ, דבר, 6 באפריל 1955 אברהם הלוי פרנקל ורעיתו, הצופה, 21 במאי 1941
נפלומטר

נפלומטר הוא מכשיר לספירת חיידקים על ידי כמות האור המתפזרת על ידי החיידקים בתרחיף. צפיפות החיידקים בתרחיף היא פונקציה של מספרם. קיים יחס ישר בין צפיפות החיידקים לבין גודל הפיזור, קרי ככל שיש יותר חיידקים כך הפיזור יהיה גדול יותר. מדיה וקבצים בנושא נפלומטר בוויקישיתוף ספירת חיידקים ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל יוטה

דגל מדינת יוטה מציג את חותם יוטה מוקף במעגל מוזהב במרכז רקע כחול. סמל יוטה מציג עיטם לבן-ראש עומד על שישה חצים מעל כוורת אשר משני צידיה דגלי ארצות הברית. מעל לכוורת נמצא הכיתוב "תעשייה" ומתחתיו שם המדינה יוטה, כשמתחתיה המספר 1847, היא השנה שבה בריגהם יאנג הוביל את המורמונים ליוטה. מתחת ל-1847 מופיע 1896, היא שנת הצטרפות יוטה לארצות הברית. הדגל קיבל מעמד רשמי בחוק מ-1913, שהתבסס על סמל המדינה שהתקבל ב-3 באפריל 1896. החוק הגדיר את הדגל כ"כחול, וסמל המדינה במרכז". המעגל המוזהב נוסף לאחר מכן. ב-1922, הוגש למושל יוטה דגל שנתפר באופן שגוי: התאריך 1847 היה מתחת למגן שמופיע בסמל המדינה במקום להיות עליו, וחמור מכך, המגן היה כחול כצבע הדגל במקום לבן כפי שמופיע בסמל. ככל הנראה, כל הדגלים שיוצרו מאז התבססו על העיצוב השגוי. רק ב-2011, לאחר שהניפו את הדגל הלא נכון במשך כמעט 89 שנים, אזרח בשם ג'ון הרטוויגסן שם לב לבעיה, והפנה את תשומת לבה של חברת בית המחוקקים של יוטה. אותה נציגה הגישה הצעת חוק שתחייב את כל יצרני הדגלים לייצר את הדגל לפי החוק המקורי מ-1913, אם כי לא תאסור על הנפת הדגל השגוי. החוק אושר פה אחד ב-16 בפברואר 2011 והדגל המחודש הונף על הקפיטול של מדינת יוטה ב-9 במרץ. מדיה וקבצים בנושא דגל יוטה בוויקישיתוף דגל יוטה, באתר דגלי העולם (באנגלית) נוסח החוק החדש, באתר הרשמי של בית המחוקקים של יוטה (באנגלית) דגל יוטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ספרנבולו

ספרנבולו (בטורקית: Safranbolu; ביוונית: Σαφράμπολη - ספרמפולי) היא עיירה בנפת קרביק במחוז הים השחור שבצפון-מערב טורקיה. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה 70,409 איש. שמה של העיירה בא מהמילה ספרן (Safran) שפירושה זעפרן בטורקית, עדות להיותה מרכז לגידול ולמסחר בתבלין בעבר. בשנת 1998 הוכרה ספרנבולו כאתר מורשת עולמית, הודות לריכוז מרשים של 1,008 מבנים היסטוריים הבנויים בסגנון עות'מאני מסורתי, והעשויים עץ ואבן. קברים חצובים בסלע שנמצאו באזור ספרנבולו מעידים על התיישבות אנושית במקום בו שוכנת העיר כבר בתקופה הפרהיסטורית. מאוחר יותר שכן באזור מקדש רומאי. היישוב הנוכחי התפתח כצומת מסחרי לאחר הכיבוש הטורקי במאה ה-11, ובמאה ה-13 הוא היה לנקודה חשובה בדרך השיירות שחצתה את אסיה הקטנה ממזרח למערב. מתקופה זו שרדו המסגד הישן, המרחצאות העתיקים ומדרסת גאזי סוליימאן פאשה (Gazi Süleyman Paşa Medresesi) שהוקמו כולם ב-1322. במאה ה-17 עלתה חשיבותה של העיר והשוק המרכזי הורחב על מנת לענות על צורכיהם של הסוחרים שחלפו דרכה. מתקופה זו ניצבים בעיר חאן ג'ינג'י האנה (Cinci Hanı) שבו 60 חדרי אירוח (1648-1640), מסגד מהמט פאשא קפרולו (Köprülü Mehmet Paşa Camii) שנבנה ב-1661 ומספר מבנים נוספים שבהם חנויות, אורוות ומרחצאות. במאות ה-18 וה-19, התבססה בעיירה אוכלוסייה אמידה שבנתה בה אחוזות ומספר תושביה עלה בצורה חדה. באותה תקופה כרבע מהתושבים היו יוונים, אך רובם עזבו במסגרת הסכם לוזאן שקבע את חילופי האוכלוסין בין טורקיה ליוון לאחר מלחמת העולם הראשונה. שינויים בדרכי המסחר והופעת הרכבת הביאו את שגשוגה המסחרי של העיר לסופו בתחילת המאה ה-20. העיר שקעה לשפל כלכלי עד שהוקמה בקרביק השכנה תשלובת מפעלי פלדה, שסיפקה מקומות עבודה לתושבי העיר. העיר מחולקת לארבעה רבעים - אזור השוק במרכז העיר המכונה צ'וקור (Çukur - "החור", בשל מיקומו בחלקה התחתון של העיר), רובע קרנקיי (Kıranköy), רובע באלאר (Bağlar) והאזור המודרני שאינו חלק מהכרזת ארגון אונסק"ו. היישוב הטורקי המקורי השתרע מדרום למצודה, אך הוא שקע במאה ה-15 ובמאה ה-16, ואת מקומו תפס רובע צ'וקור שבמרכזו השוק וסביבו בתי מלאכה. צורתו של צ'וקור כשל משולש הנתחם על ידי שני נחלים. במהלך המאה ה-18 התפתחה ספרנבולו מערבה לעבר קרנקיי וצפון-מערבה אל באלאר. קרנקיי הייתה בעבר אזור מגוריהם של היוונים, ושכנו בה בתים שכללו בתי מלאכה בקומתם הראשונה ומעליהם התגוררו בעליהם. במרתפים נעשה שימוש לייצור יין ולאחסון. בבאלאר שהיה לאזור האמיד של העיר, הוקמו בתים בני קומה אחת אשר הוקפו בגנים רחבי ידיים. רחובות צ'וקור וקרנקיי צרים ומפותלים. הם מרוצפים באבן ובמרכזם תעלת ניקוז למי הגשמים. קירות הבתים העות'מאנים המסורתיים שלאורכם, עשויים ממסגרות עץ והחלל שבין קורות העץ מולא בלבנים או בחומר. בקירות הבתים הפונים אל הרחובות לא נקבעו חלונות, ומצידם זה הם נדמים לחומות המקיפים גנים. מדיה וקבצים בנושא ספרנבולו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ספרנבולו Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map