מלחמת ארבעת המלכים את החמישה

מלחמת ארבעת המלכים את החמישה היא מלחמה המתוארת בפרשת לך לך בספר בראשית פרק י"ד, ככזאת שהתרחשה בין שתי קואליציות של מלכים. המלחמה התרחשה, על פי המסופר, בין ברית ארבעת מלכי מסופוטמיה לבין ברית חמשת המלכים ששלטו באזור כיכר הירדן ואשר אליהם הצטרף בהמשך אברהם: אמרפל מלך שִׁנְעָר אריוך מלך אֶלָּסָר כדרלעומר מלך עֵילָם תדעל מלך גּוֹיִם ברע מלך סדום בִּרְשַׁע מלך עמורה שִׁנְאָב מלך אדמה שֶׁמְאֵבֶר מלך צְבוֹיִים מלך בֶּלַע (לא מוזכר בשמו) כפי המסופר בספר בראשית, ארבעת המלכים ניצחו במלחמה ראשונה את חמשת המלכים, וכפו עליהם את שלטונם במשך 12 שנה: ”שְׁתֵּים עֶשְׂרֵה שָׁנָה עָבְדוּ אֶת כְּדָרְלָעֹמֶר וּשְׁלֹשׁ עֶשְׂרֵה שָׁנָה מָרָדוּ” (בראשית, י"ד, ד'), כלומר לאחר שחלפו 12 שנה מרדו חמשת המלכים. יש המפרשים שהמרד החל בשנה ה-13 והסתיים בשנה ה-14 לשעבוד, ויש שהבינו שהמרד ארך 13 שנים והסתיים בשנת ה-14 למרדם. בשנה זו יצאו שוב ארבעת המלכים למסע מלחמה שנועד להכניע מחדש את חמשת מלכי כיכר הירדן. בדרכם לכיכר הירדן ערכו ארבעת המלכים מלחמות וקרבות נוספים שנועדו להכות בעמים אחרים באזור (רפאים, זּוּזִים, אֵימִים, חורים, עמלקים ואמורים). כשהגיעו ארבעת המלכים לאזור ים המלח (עמק השִּׂידִּים) ערכו מלחמה מול חמשת המלכים והצליחו להביסם, כמו במלחמות הקודמות. מלכי סדום ועמורה הסתתרו בתוך בורות החימר באזור, ואילו היֶתֶר ברחו לאזור הרי יהודה, אחד מהם היה הפליט שבישר לאברהם על שביית אחיינו לוט. במהלך המלחמה בין תושבי סדום השבויים נשבה גם לוט, אחיינו של אברהם (שנקרא אז עדיין "אברם"). פליט מהמלחמה שהצליח להימלט הגיע אל אברם לאלוני ממרא וסיפר לו על שאירע. אברם ערך 318 חניכיו ילידי ביתו, ועם בעלי בריתו ענר, אשכול וממרא הוא רדף אחר ארבעת המלכים שכבר החלו לחזור על עקבותיהם צפונה. אברם ובעלי בריתו הצליחו להשיגם סמוך לדן, ובהתקפת פתע שנערכה בלילה הביסו אותם ושחררו את לוט ואת יתר השבויים. בשובו מהמלחמה נגד ארבעת המלכים קיבל מלכי-צדק מלך שלם את פניו של אברם בלחם ויין בעמק שווה (ככל הנראה מקום בקרבת ירושלים). אברם נתן לו מעשר מכל. מלך סדום הציע לאברם שייקח לעצמו את הרכוש שהציל במלחמה וישאיר לו את השבויים שהוא שחרר. אולם אברם סירב לקחת את הרכוש והחזירו למלך סדום, משום שלא רצה שהמלך יגיד כי הוא העשירו ולא אלוהים. עם זאת, טען כי לא יוכל לוותר על השכר והגמול המגיע לבני בריתו שאיתם יצא למלחמה. בחקר המקרא היו שראו בסיפור זה תיעוד אותנטי מקורי, דוגמת נלסון גליק, בנימין מזר ויוחנן אהרוני. נלסון גליק ציין כי "העובדות הארכאולוגיות מתאימות לחלוטין למסורת ספרותית זאת", וחוקרים נוספים אף תיארו נדידת עמים שהחלה בעקבות מלחמה זו. כמו כן שמות המלכים המצוינים בסיפור מוכרים מכתבים חתיים מראשית האלף השני לפני הספירה וכן העובדה שבראש ברית ארבעת המלכים עומד מלך עילם. עם זאת יש חוקרים שאינם רואים בהשוואות אלה בסיס היסטורי המוכיח את קיומו של האירוע[דרוש מקור]. לפי פענוחו של פרופ' פרידמן רשימת חמש ערי כיכר הירדן שהיו יעד להתקפת ארבעת המלכים מופיעה בכתבי אבלה באותו סדר בדיוק כפי שמופיעה בסיפור המקראי. הארכיון האבלאי קדם במאות שנים את תקופת מלחמת ארבעת המלכים ומוזכר בו השם "ברשע" כמלך אדמה, ולא כמלך עמורה כפי שמופיע בסיפור המקראי. עם זאת בלוח תגלת פלאסר מופיע: "שנאב מלך אדמה". בדרום-מזרח ים המלח, באתר באב א-דרע, נתגלתה ונחפרה עיר גדולה מתקופת הברונזה הקדומה, ולידה בית קברות עצום. היישוב במקום התקיים כל אורך תקופת הברונזה הקדומה (האלף ה-3 לפנה"ס), והגיע לשיאו כעיר מבוצרת גדולה בשלבה השלישי של התקופה, בערך עד שנת 2700 לפנה"ס. מאותה תקופה נתגלו בסקר הארכאולוגי עוד ארבע ערים, כלומר התקיימו שם באותה תקופה חמש ערים כולל באב א-ד'רע. על אף שמיקומה המקובל כיום של כיכר הירדן המקראית הוא בצפון ים המלח ולא בדרומו, הועלתה ההשערה כי בציינו את חמשת ערי הכיכר כיוון המחבר המקראי לחמש ערים אלה. אולם, חמש הערים חרבו מאות שנים לפני התקופות בהן מזוהים ארבעת המלכים, ולפי שום מערכת זיהוי מאלה שצוינו למעלה, הארבעה לא חיו באותה תקופה עצמה, אלא באופן כללי באלף ה-2 לפנה"ס. יצוין כי תקופת קיומן של הערים כן תואמת לתקופתו של ארכיון אבלה שנזכר לעיל. אם מקבלים את ההשערה שחמש הערים שנמצאו בבאב א-ד'רע ובסביבתו הן ערי כיכר הירדן שעליהן כיוון הכותב המקראי, ייתכן שחמש ערי הכיכר התקיימו באלף ה-3 לפנה"ס, ואולי אף נקראו בשמות הנזכרים במקרא, אם הפענוח מתוך ארכיון אבלה אכן מדויק. עם זאת, על סמך השערה זאת נשללת אפשרות קיומה של המלחמה כפי שהיא מתוארת במקרא, שכן ארבעת המלכים המשוערים חיו מאות רבות של שנים אחרי נטישתן הסופית של ערי הכיכר, ומאות שנים מפרידות מבחינה היסטורית גם בינם לבין עצמם. מכאן שהסיפור המקראי על מסעם של ארבעת המלכים איננו סיפור היסטורי, כשם שמקובל להניח גם לגבי סיפורי האבות בכלל. אזכורן של "עֵין מִשְׁפָּט הִוא קָדֵשׁ" ושל "תָּמָר" (ספר בראשית, פרק י"ד, פסוק ז') בתיאור המלחמה עשוי להצביע על המאה ה-7 לפנה"ס כמועד חיבורו של הסיפור, שכן זה היה זמן קיומן של המצודות בקדש ברנע ובתמר המקראית (מצד חצבה). אף כי על פי ניתוח זה הסיפור אינו היסטורי, ייתכן שמשוקע בו מידע היסטורי. במילים אחרות, ייתכן שהמחבר, שחי שנים רבות לאחר האירועים, שילב מסורות נפרדות אודות ערים עתיקות ומלכים עתיקים לסיפור אחד. ייתכן שכל רכיב נפרד של הסיפור מכיל שאריות של זיכרון היסטורי, אולם החיבור בין הרכיבים אינו היסטורי אלא פיקציה ספרותית. ארכאולוגיה מקראית ראשית ישראל בראשית יד עם פירוש בוויקיטקסט עמוס גאולה, ‏סיפור מלחמת המלכים ומגמתו, באתר "דעת" אורי שרקי, "ויאהל אברם ויבא וישב באלוני ממרא אשר בחברון" - ערוץ מאיר, באתר ערוץ מאיר, ‏בינואר 2011 אורי שרקי, מלחמת ארבעת המלכים - כיבוש עבר הירדן המזרחי - ערוץ מאיר, באתר ערוץ מאיר, ‏3 במרץ 2013 הערך "מלחמת ארבעת המלכים את החמישה", באתר ויקישיבה על פי פירוש זה "וּשְׁלֹשׁ עֶשְׂרֵה שָׁנָה מָרָדוּ" משמעו "ובשלוש עשרה שנה" - בשנה ה-13. "בעלי ברית אברם" ו"חניכיו" - מונחים משפטיים בני האלף השני לפנה"ס המציינים יחסי קרבה ושיתוף פעולה זיהוי מאוחר לשמו הוא עוג (מסכת נדה, דף ס"א, עמוד א') בילקוט שמעוני נכתב (תהלים רמז תתפג) ששמו "פליט", בפרקי דרבי אליעזר פרק כז נכתב שהיה זה המלאך גבריאל משה ויינפלד, עולם התנ"ך בראשית עמ' 105 אינצקלופדיה עברית מהדורה ראשונה כרך ו' עמ' 254 אטלס כרטא לתקופת המקרא עמ' 2. הארכאולוגיה של א"י בתקופת המקרא עמ' 61 ועמ' 124 נלסון גליק, עבר הירדן המזרחי עמ' 123. פרופ' פנחס ארצי, עולם התנ"ך - בראשית, עמ' 103. חיים תדמור, אנציקלופדיה מקראית עילם הומל, היסטוריה של בבל ואשור עמ' 386 אינצקלופדיה עברית מהדורה ראשונה כרך ו' עמ' 255 חיים ברמנט ומיכאל ויצמן. אבלה: תעלומה ארכאולוגית. כתר, ירושלים: עמודים 7, 181. שמואל ייבין, ההיסטוריה של עם ישראל ח"ב ר"ת שאוב וו"א ראסט. 1992. "באב א-ד'רע". בתוך שטרן, א'. עורך. האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל (כרכים 4-1). ירושלים. כרך 1: 113–120. מובא בספר "אבלה-תעלומה ארכאולוגית", עמ' 7 ועמ' 181 וראו את סיכום המחקר בנושא זה בספרם של פינקלשטיין וסילברמן ראשית ישראל, פרק 1, עמודים 45–63. ראו פינקלשטיין וסילברמן, ראשית ישראל, פרק 1, עמודים 58–59.