רוברט פירי

רוברט אדוווין פירי (באנגלית: Robert Edwin Peary;‏ 6 במאי 1856 – 20 בפברואר 1920) היה מגלה ארצות אמריקאי. החל מ-1886 יצא בראש מספר משלחות לגרינלנד ולקוטב הצפוני (סך הכל שש משלחות) כשב-1909 המשלחת השנייה לקוטב הצפוני הגיעה, לפי רישומיו של פירי, לקוטב. הישג זה הוכר על ידי מספר גופי מחקר והתקבל ללא מחלוקת בין החוקרים ופירי הוכר כגיבור לאומי וזכה במספר רב של מדליות ותארים. לאחר שארגון נשיונל ג'יאוגרפיק, נותן החסות למסעותיו של פירי, הגביל את הגישה ליומניו של פירי החלה ביקורת כנגד הארגון. עם השנים, לאחר ששוחררו מסמכיו של פירי לעיון החוקרים, החלו חוקרים לערער על עצם הישגו של פירי כשהטענות העיקריות היו שדיווחיו המדעיים של פירי, בשלב ההגעה לקוטב, לא עומדים בסטנדרטים מדעיים ולכן אינם אמינים, וכן שלפי הרישומים המהירות בה נע פירי, בשלב האחרון של מסעו, הייתה כפולה ומשולשת מהקצב בה נע בשלבים המוקדמים יותר של המסע. מספר חוקרים שערכו מדידות מעריכים שהנקודה אותה סימן פירי רחוקה מספר עשרות ק"מ מהקוטב האמיתי. כיום יש רבים שלא מחשיבים את פירי כראשון שכבש את הקוטב הצפוני. ביקורת נוספת הושמעה כנגד פירי על יחס מתנשא ולא ראוי לשבטי האינואיטים הגרינלנדים, כשבין היתר נטען שפירי יצר קשרים רומנטיים עם נערה מקומית בת 14 והביא איתה 2 ילדים וזאת בזמן שהיה נשוי בארצות הברית. כמו כן התייחסה הביקורת להחלטתו של פירי להביא שישה מקומיים לניו יורק לצורך מחקר מבלי שווידא יחס הוגן ואיכותי כלפיהם כשבסופו של דבר נפטרו ארבעה מהם ממחלות. רוברט פירי נולד ב-1856 בעיר קרסון (אנ'), פנסילבניה כבן יחיד לצ'ארלס נוטר פירי ומארי דול לבית ווילי. ב-1859, לאחר מות אביו, עברה המשפחה לקייפ אליזבת (אנ') במדינת מיין. בנעוריו למד בתיכון שבפורטלנד, מיין (אנ') וב-1873, לאחר סיום התיכון החל ללמוד בקולג' "בודווין" (אנ') שבמיין אותו סיים ב-1977 לאחר שהוסמך כמהנדס אזרחי. לאחר סיום הלימודים הצטרף פירי, כשרטט, לסוכנות לחקר גיאודזיה והחופים של ארצות הברית (אנ') מטעם ממשלת ארצות הברית. ב-26 באוקטובר 1881 גויס פירי לצבא ארצות הברית והוצב כמהנדס אזרחי לחיל הנדסה של צי ארצות הברית בדרגת לוטננט. ב-1901, בעקבות ההשגים במשלחת הרביעית לגרינלנד, הועלה פירי לדרגת לוטננט קומנדר וב-1902 הועלה לדרגת קומנדר. ב-1910, בעקבות כיבוש הקוטב, הועלה לדרגת קפטן ימי. ב-1911 הועלה לדרגת אדמירל כשלאחר קבלת הדרגה פרש מהצבא. ב-1886 ניסה פירי, יחד עם שותף דני, לחצות את גרינלנד, ממזרח למערב, על גבי מזחלות כלבים. לאחר כ-160 ק"מ נגמר למשלחת המזון ופירי נאלץ לחזור על עקבותיו. המסלול בו צעדה המשלחת התבסס על מחקר שהגיש פירי מוקדם יותר באותה שנה להאקדמיה הלאומית למדעים בו הציע שתי חלופות לחצות את גרינלנד. ב-1887 מונה, על ידי צי ארצות הברית, למפקד משלחת שנועדה לסקור נתיב אפשרי לתעלת ניקרגואה. במסגרת ההכנות למסע זה פגש פירי את מת'יו הנסון (אנ') שהפך ליד ימינו והצטרף אליו לכל מסעותיו הבאים (כולל המסע לכיבוש הקוטב הצפוני). ביוני 1891 הוביל פירי משלחת נוספת לגרינלנד (אנ'). הפעם הייתה זו משלחת רשמית שמומנה על ידי מספר גופים אקדמיים ופירי ניסה לבחון נתיב נוסף לחציית גרינלנד בהתאם למחקר שהגיש ב-1886. ביולי 1891, דרכם לגרינלנד, שבר פירי את רגלו והמשלחת נאלצה לחנות כחצי שנה בחופיה המזרחיים של גרינלנד עד החלמתו של פירי. שהות זו בחברתם של התושבים האינואיטים איפשרה לפירי ללמוד ולאמץ את שיטותיהם של ילידי המקום להישרדות בין השאר אימץ פירי את השימוש בבגדי פרווה, למד את שיטת בניית איגלו ואיך להכין מסתורי מזון ואספקה לאורך המסלול. רק במאי 1892 הבריא פירי והמשלחת יצאה צפונה למרחק של כ-1,000 ק"מ מהמקום בו חנו. המשלחת הגיעה ל"פיורד אינדיפנדס" (אנ') בצפון גרינלנד והוכיחה חד משמעית שגרינלנד היא אכן אי. באוגוסט חזרה המשלחת לכפר האינואטים. במסע זה הועלו טענות כנגד פירי על צירוף אשתו ג'וזפין (בתור דיאטנית) למשלחת למרות חוסר ניסיונה. ב-1894 הוביל פירי משלחת נוספת לצפון גרינלנד והיה למערבי הראשון שחזה בשבריו של "מטאוריט של קייפ יורק" (אנ'). נגד פירי נמתחה ביקורת על כך ששכנע שישה מהילידים בני שבט האינואיט לחזור איתו לאמריקה ולהביא לשיבטם מוצרים יקרי ערך כשבפועל ארבעה מהם חלו במחלות של העולם המודרני ומתו תוך מספר חודשים. ב-1898 יצא פירי במשלחת שהגיעה לכף מוריס יסופ המוגדר כנקודה הצפונית ביותר של גרינלנד. מסע זה נמשך עד 1902. במהלך המסע הגיעה המשלחת לאי אלסמיר, בטריטוריה של קנדה, שם גילה פירי שטחים חדשים. כהערכה לתגליותיו הועלה פירי בדרגות. ב-1905 החל פירי בהכנות למשלחת לצפון כשיעדו היה הקוטב הצפוני. לשם כך גייס כ-75,000 דולר אנשי עסקים אמידים כשהכסף איפשר לו לרכוש ספינת קיטור בשם רוזוולט (אנ'). הספינה הביאה את המשלחת עד אזור האי אלסמיר משם יצאו עם מזחלות על גבי אוקיינוס הקרח הצפוני לכוון הקוטב. בקו רוחב 86° נתקלה המשלחת בסופה שגרמה להיפרדותו של פירי מהשאר. פירי ניסה להתקדם אך הגיע ב-20 באפריל 1906 עד קו רוחב 86° ו-'30 כשמזונו אזל והוא נאלץ לחזור על עקבותיו. פירי טען שב-21 באפריל, לפני שפנה חזרה, הגיע לקו רוחב 87° ו-'06 המהווה את הנקודה הצפונית ביותר אליה הגיע אדם מערבי אך מידע זה לא תועד ביומן המסע שלו לכן יש המפקפקים בהישג. במאי חזר פירי לאונייתו רוזוולט והמשיך את מחקריו משם. בספר שפרסם ב-1907 בשם "Nearest the Pole" טען פירי שבאחת מהנקודות בהן עבר במשלחת של 1905 צפה על אי לא ידוע בשם "קרוקר" (אנ'). ב-1913 יצאה משלחת לאמת גילוי זה והגיעה למסקנה שהאי "קרוקר" לא קיים. בדצמבר 1906 העניקה אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק לפירי את "מדליית האבארד" (אנ') על הישגי משלחתו. ביולי 1908 יצא פירי שוב בראש משלחת בת 22 אנשים (לא כולל מקומיים) במטרה לכבוש את הקוטב הצפוני. גם במסע זה השתמש פירי בספינה רוזוולט (אנ') והוא יישם פירי את הניסיון שצבר במסעות קודמים כשבין השאר שלח סיירים להכין מאגרי אספקה למשלחת העיקרית. האונייה חנתה בכף שרידן באי אלסמיר ושהתה שם עד פברואר 1909 ואז יצאה לדרך צפונה כשבדרכה הקימה בסיס בכף קולומביה. עם הזמן חזרו חלק מהצוותים לאונייה כשבשלב האחרון, במרחק של כ-240 ק"מ מהקוטב, נשאר פירי בראש צוות שכלל את עוזרו מת'יו הנסון (אנ') וארבע מקומיים ועם 5 מזחלות ו-40 כלבים. ב-6 באפריל 1909 הגיעה המשלחת למרחק של 5 ק"מ מהקוטב (קו רוחב 89° ו-'57) ופירי החל לערוך בדיקות לאימות המקום המדויק של הקוטב. בהמשך ערכו פירי והנסון מספר צעדות לעבר הנקודה בה נמצא, להערכתם, הקוטב הצפוני. ב-7 באפריל החלה המשלחת את דרכה לאונייה אליה הגיעה בסוף אפריל וביולי אותה השנה הפליגה האונייה לנמל הבית. בהגיעו לניו יורק טען החוקר פרדריק קוק (אנ'), שהיה שותף במשלחת השנייה של פירי לגרינלנד, שהוא הגיע לקוטב כבר ב-1908,לפני פירי. בדיקות של אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק ותת-הוועדה לענייני ים של בית הנבחרים של ארצות הברית הכירו בהישגיו של פירי ורשמו את כיבוש הקוטב הצפוני על שמו. ב-1911, לאחר שהוענקה לו דרגת אדמירל, פרש מהצבא וחזר לביתו ב"איגל איילנד" (אנ') שלחופי מיין. ב-1909, כשהוא עוד בשירות, מונה פירי לנשיא "מועדון החוקרים" (אנ') בניו יורק, תפקיד אותו מילא עד 1916. ב-1916 מונה ליו"ר "הוועדה הלאומית לסיירת האווירית של החוף" (המשוייכת ל-Aero Club of America (אנ')) שקידמה סיורי אוויר לאורך חופי ארצות הברית לגילוי ספינות וצוללות אויב. גישה זו יושמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה. השימוש בשירותים אוויריים הביא, בין השאר, לפיתוח שירותי דואר אוויריים (אנ'). ב-1896 היה פירי הראשון לזכות במדליית קולום לגאוגרפיה (אנ') ב-1902 היה פירי הראשון לזכות במדליית צ'ארלס ד. דיילי (אנ') בדצמבר 1906 העניקה אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק לפירי את "מדליית האבארד" (אנ') על הישגי משלחתו. באותה שנה זכה פירי במדליה מיוחדת מטעם החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון. מדליות מהסניפים של ארגון נשיונל ג'יאוגרפיק בוושינגטון, פילדלפיה (אנ'), שיקגו. מדליות מהסניפים של ארגון נשיונל ג'יאוגרפיק בגרמניה, איטליה, אוסטריה, הונגריה, בלגיה וספרד (אנ'). תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם קולג' "בודווין" (אנ') ואוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד. חבר כבוד בארגונים כמו "לשכת המסחר של מדינת ניו יורק" (אנ'), "אגודת פנסילבניה" (Pennsylvania Society), "החברה הגיאוגרפית של מנצ'סטר" (Manchester Geographical Society) ו"החברה הגיאוגרפית המלכותית של הולנד" (Royal Netherlands Geographical Society). גביע מיוחד מטעם החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד. הוקרה מטעם הקונגרס של ארצות הברית (אנ'). ב-1913 זכה באות קצין גדול בלגיון הכבוד הצרפתי. פירי נישא ב-11 באוגוסט 1888 לג'וזפין ססיליה דיביטש (אנ') (1955-1863) ולזוג נולדו שלושה ילדים (רוברט, מארי ופרנסין שנפטרה זמן קצר לאחר לידתה). לאחר הנישואין עבר הזוג לגור באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי ולאחר תקופה עברו לפילדלפיה, פנסילבניה. בתחילת המאה ה-20 גרה המשפחה ב"איגל איילנד" (אנ') שלחופי מיין. ב-1914 עברה המשפחה לבית בשכונת אדמס מורגן (אנ') בוושינגטון די. סי.. פירי גר בבית זה עד פטירתו ב-1920. הובא למנוחות בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. עוזרו הנאמן הנסון נקבר לידו ב-1988. פירי הרבה להיעדר מביתו בגלל מסעותיו וההערכה היא שבמהלך 23 השנים הראשונות לאחר הנישואים שהה פירי עם משפחתו רק שלוש שנים. חוקרים טוענים שבתקופה בה שהה במסעותיו ניהל פירי יחסים עם נשים משבט האינואיטים ושעם אחת מהן, נערה בת 14 בשם אהליקסינדווה (Ahlikasingwah), הוליד 2 ילדים. פרשת הקשרים בין פירי וחברי המשלחות לנשות השבטים האינואיטים בגרינלנד נחקרו על ידי סמואל אלן קאונטר (אנ') (שכתב על הפרשה ספר בשם North Pole Legacy: Black, White, and Eskimo) ועל ידי החוקר וואלי הרברט (אנ') (שהתייחס לפרשה בספרו The Noose of Laurels). ב-1923 הוציאה ג'וזפין ספר בשם "My Arctic journal : a year among ice-fields and Eskimos" בו סיפרה על חוויותיה מהתקופה בה ליוותה את בעלה במשלחת בגרינלנד 1892-1891 ואת פגישותיה עם בני השבטים האינואיטים. לאורך השנים נמתחה ביקורת כנגד פירי וחברים במשלחות שלו על התנהלותם מול המקומיים בני שבטי האינואיטים. ביקורת זו התייחסה ל: קיום קשרים אינטימיים עם בנות השבטים שהביאו ללידת ילדים. פירי שכר את השירות של הגברים האינואיטים לסייע למשלחותיו. כחלק מעסקה זו ליוו משפחותיהם של הגברים את המשלחות כשהנשים עסקו, בדרך כלל, בתפירת בגדי עור לאנשי המשלחת. מבקריו של פירי טענו שפירי השאיר את הנשים והילדים האינואיטים במחנות לאורך מסלולן של המשלחות כשהם בבדידות לתקופות ארוכות תוך ניתוק מהשבט ובסביבה בה המזון מצומצם. לקיחת שישה מבני שבטים בחזרה לניו יורק לצורך מחקר במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע (כולל שני ילדים). לאחר שהוחזקו בתנאים קשים נדבקו ארבעה מהם בשחפת ונפטרו. לאחר שקבורתם זוייפה נותחו הגופות ואחת מהן הוצגה במוזיאון. ב-1986 כתב הסופר קן הרפר (אנ') את סיפורו של מיניק וואלאס (אנ'), שהיה אחד מהילדים שהובאו לניו יורק ובנו של האינואיטי שגופתו הוצגה במוזיאון. פירי הואשם גם בכך שהיה עסוק במסעותיו והזניח לחלוטין את האינואיטים שהביא לניו יורק ושרק ב-1909 התפנה לסייע למיניק כששמבקריו טענו שעשה זאת רק כדי לצמצם את הביקורת נגדו. לקיחת "מטאוריט קייפ יורק" (אנ') מרשות הילידים והעברתו לניו יורק. מטאוריט זה היווה את מקור הברזל היחיד של הילידים לייצור כלי ציד ועבודה. ביקורת כללית יותר הושמעה על כך שפירי טבע במסעותיו מודל של ניצול משאבי המקום לטובת חברי המשלחות. במהלך המאה ה-20 התרבו המשלחות לגרינלנד והתגבר הציד אחרי אייל הצפון שהביא כמעט להכחדתו. המבקרים טוענים גם שמשלחותיו של פירי, והמשלחות המאוחרות יותר, הביאו לאינואיטים המקומיים ציוד מתקדם לעבודה וצייד והפכו אותם לתלותיים בציוד זה. תלות זו הפכה לחרב פיפיות בין משלחת למשלחת כשהשבטים איבדו מיומנויות קדומות. לאורך השנים חלקו חוקרים על טענתו של פירי שהגיע לקוטב הצפוני. הטענה העיקרית הייתה שפירי לא הגיש את רישומיו למוסדות רשמיים בארצות הברית אלא רק לאגודת נשיונל ג'יאוגרפיק. המבקרים טענו שבדיקת המסמכים על ידי ארגון זה הייתה שטחית מאחר שהוא היה בין המממנים ונותני החסות למסעותיו של פירי. כמו כן טענו המבקרים שהנשיונל ג'יאוגרפיק חסם את הגישה של חוקרים אחרים למסמכיו של פירי ושעורך המגזין של הנשיונל ג'יאוגרפיק, גילברט הווי גרוסבנר (אנ'), שיכנע את ראשי האקדמיה הלאומית למדעים לא להתערב בוויכוח. המבקרים טוענים גם שהחברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון סמכה את ידיה על ממצאי אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק בארצות הברית על אף החשדות ואף העניקה לפירי מדליה. כששוחררו מסמכיו של פירי (הקשורים למשלחת איתה כבש את הקוטב הצפוני) לרשות הציבור הועלו מספר טענות על ידי החוקרים שניתחו את המידע: בשלב האחרון של המסע לא ליווה את המשלחת מומחה ניווט כדי לאמת את תוצאות בדיקותיו של פירי כך שהאימות היחידי היה הרישום של בדיקותיו של פירי. רישומיו של פירי עצמו אינם עומדים בסטנדרטים הנדרשים במדידות. מהירות התנועה של פירי בשלב האחרון בו הגיע לקוטב הייתה כפולה (ואף משולשת) משלבי המסע הראשונים. מהירות זו אינה תואמת לעדותו של העוזר הנסן שסיפר על שדות קרח גסים שאילצו את המשלחת לבצע עיקופים. ב-1984 הזמינה אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק את החוקר הבריטי וואלי הרברט (אנ') לבדוק את היומן של פירי ואת ממצאיו המדעיים. הרברט הגיע למסקנה שפירי זייף את ממצאיו ולכן לא הגיע לקוטב. הרברט פרסם את מסקנותיו ב-1989 בספר "The Noose of Laurels" ועורר ביקורת רבה וטענות של חוסר אובייקטיביות מאחר ששלילת התואר מפירי פירושה הענקתה להרברט עצמו. בעיני רבים נחשב הרברט לחוקר הראשון שאכן אומתה בוודאות הגעתו לקוטב הצפוני (ב-1969). ב-1989 ערכה אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק מחקר על התמונות שצילם פירי בקוטב שקבע שפירי הגיע לפחות מ-8 ק"מ מהקוטב אולם מאחר שמצלמת הקודאק והעדשות השונות בהן השתמש לא שרדו לא התקבלו תוצאות המחקר כאמינות. ב-2005 שיחזר החוקר הבריטי תום אברי (אנ') את מסעו של פירי לקוטב תוך שהוא מסתייע במזחלות כלבים שנבנו במודל של המזחלות של פירי. המשלחת של אברי עברה את המרחק מנקודת המוצא לקוטב בחמש שעות פחות מהזמן שלח לפירי לעבור את המרחק. מספר ספינות של צי ארצות הברית נקראו על שם פירי: המשחתת USS Peary (DD-226) (אנ') שנבנתה ב-1920 וטובעה על ידי מטוס יפני בקרבת חופי אוסטרליה בפברואר 1942. המשחתת USS Robert E. Peary (DE-132) (אנ') שנבנתה ב-1943 ופורקה ב-1967. הפריגטה USS Robert E. Peary (FF-1073) (אנ') שנבנתה ב-1972 ושירתה בצי ארצות הברית עד 1992 אז נמכרה לטאיוואן והמשיכה בשירות, תחת שם אחר, עד 2015. אוניית משא USNS Robert E. Peary (אנ') שהושקה ב-2008 ועדיין בשירות. אוניית משא SS Robert E. Peary (אנ') שהושקה ב-1942 לתמיכה בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ופורקה ב-1963. מוזיאון "פירי-מקמילן" (אנ') שהוקם בקולג' "בודווין" (אנ'), מיין שם למד פירי. שם המוזיאון מנציח גם את חוקר האזור הארקטי דונלד בקסטר מקמילן (אנ') (1970-1874). ב-1986 הנפיק שירות הדואר של ארצות הברית בול לזכרם של פירי ועוזרו הנסון. מספר אתרים בגרינלנד ובצפון קנדה נקראו על שמו של פירי וביניהם "ארץ פירי" (אנ'), קרחון פירי (אנ'), מחוז פירי נונטק (אנ'), קייפ פירי (אנ'), מפרץ פירי (אנ'), תעלת פירי (אנ'), הר פירי (באנטארקטיקה) (אנ') וכן מכתש פירי על הירח (אנ'). צבא ארצות הברית קרא למחנה צבאי בווירג'יניה על שמו של פירי "מחנה פירי" (אנ'). חלק מאוטוסטרדה 22 (אנ') במהלכה בפנסילבניה נקרא על שם פירי. ב-1922, שנתיים לאחר פטירתו, חנכה בתו מארי אנדרטה לזכרו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. בטקס השתתף נשיר ארצות הברית וורן הרדינג. ב-1932 הציבה בתו של פירי, מארי, מונומנט לזכרו של פירי בקייפ יורק (אנ') (משמאל) פירי (משמאל) וברטלט (קפטן האונייה רוזוולט) רוברט פירי (1914) רוברט פירי (1900) רוברט פירי עם אשתו גוזפין ושני הילדים (1909) רוברט פירי (1915) רוברט פירי (מימין) עם חוקרי הקטבים רואלד אמונדסן (משמאל) וארנסט שקלטון (במרכז) (1913) מדיה וקבצים בנושא רוברט פירי בוויקישיתוף רוברט פירי, באתר MusicBrainz (באנגלית) רוברט פירי, באתר Discogs (באנגלית) רוברט פירי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רוברט פירי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי רוברט פירי בפרויקט גוטנברג (באנגלית) רוברט פירי, באתר ההיסטוריה של הצי רוברט פירי, באתר collections.dartmouth.edu רוברט פירי, באתר ההיסטוריה והמורשת של צי ארצות הברית מסעם של פירי והנסון, באתר nativetimes.com,‏ 7 בספטמבר 2011 ספריו של פירי, באתר biodiversitylibrary.org מחקריו של פירי, באתר librivox.org עבודותיו של פירי, באתר openlibrary.org Top of the World: Robert Peary, באתר adventurecanada.com הפרופיל של רוברט פירי, באתר ג'ני Berton, Pierre (2001). The Arctic Grail. Anchor Books. ISBN 9780385658454. Brendle, Anna (9 בינואר 2003). "Profile: African-American North Pole Explorer Matthew Henson". National Geographic. {{cite news}}: (עזרה) Bryce, Robert M. (1997). Cook & Peary: the polar controversy, resolved. Stackpole Books. ISBN 9780689120343. Coe, Brian (2003). Kodak Cameras: The First Hundred Years. Hove Foto Books. ISBN 9781874707370. Davies, Thomas D. (2009). Robert E. Peary at the North Pole. Starpath Publications. ISBN 9780914025207. Dolan, Sean (1992). Matthew Henson (Junior World Biographies). Chelsea Juniors. Fleming, Fergus (2001). Ninety degrees north: the quest for the North Pole. Granta Books. ISBN 9781862074491. Henderson, Bruce (2005). True North: Peary, Cook, and the Race to the Pole. W. W. Norton and Company. ISBN 9780393327380. Herbert, Wally (1989). The noose of laurels: Robert E. Peary and the race to the North Pole. Atheneum Books. ISBN 9780689120343. Johnson, Delores (1949). Onward: A Photobiography of African-American Polar Explorer Matthew Henson. National Geographic. Mills, William James (2003). Exploring Polar Frontiers: A Historical Encyclopedia. ABC-CLIO. ISBN 9781576074220. Nuttall, Mark (2012). Encyclopedia of the Arctic. Routledge. ISBN 9781579584368. Rawlins, Dennis (1973). Peary at the North Pole: fact or fiction?. Washington: Robert B. Luce. ISBN 9780883310427. Robinson, Michael F. (2006). The Coldest Crucible: Arctic Exploration and American Culture. University of Chicago Press. ISBN 9780226721842. Schweikart, Larry (במאי 1986). Polar Revisionism and the Peary Claim: The Diary of Robert E. Peary. {{cite book}}: (עזרה) Peary, Josephine Diebitsch (1894). My Arctic Journal: A Year among Ice-fields and Eskimos. Longmans Green. p. 24. Harold Horwood, Bartlett: The Great Explorer, 2010, הוצאת Doubleday Canada James Burd Brewster, A Negro Explorer at the North Pole, J2B Publishing LLC, 2010 Josepha Sherman, Exploring the North Pole : the story of Robert Edwin Peary and Matthew Henson, Mitchell Lane Publishers, 2006 William Herbert Hobbs, Memoir of Robert Edwin Peary, Taylor & Francis, Ltd., 1921 The race to the North Pole and a controversy that has yet to thaw, באתר theneweuropean.co.uk, ‏10 בדצמבר 2020 למסע זה יצא פירי כאזרח לאחר שלקח חצי שנת חופש מהצבא בסופו של דבר המיזם לא יצא לפועל והוחלף על ידי תעלת פנמה הפרופיל של מת'יו הנסון, באתר נשיונל ג'יאוגרפיק מת'יו הנסון, באתר רשות המכס של ארצות הברית, בה עבד הנסון לפני שהצטרף לפירי בין הגופים שתמכו במשלחת של 1891 היו "האגודה האמריקאית לגאוגרפיה" (אנ'), "האקדמיה למדעי הטבע של אוניברסיטת דרקסל" (אנ') ומוזיאון ברוקלין אזור זה, בצפון גרינלנד, אותו חקר פירי נקרא על שמו "ארץ פירי" (אנ') הנקודה בה עצרה האונייה רוזוולט היה הנקודה הצפונית ביותר אליה הגיעה אונייה כלשהי עד לאותה עת הבית מוגדר כאתר מורשת של מדינת מיין ראשיתו של הפטרול האווירי, באתר history.navy.mil מדליית קולום, באתר ארגון נשיונל ג'יאוגרפיק האמריקאית מדליית צ'ארלס ד. דיילי, באתר ארגון נשיונל ג'יאוגרפיק האמריקאית מדליית האבארד, באתר ארגון נשיונל ג'יאוגרפיק ההכרה בפירי כמגלה הקוטב, באתר ניו יורק טיימס, 16 בדצמבר 1909 ההכרזה על ביתו של פירי במיין כאתר היסטורי, באתר bangordailynews.com סיור היסטורי בשכונת אדמס מורגן, באתר baltimoresun.com רוברט פירי, באתר בית הקברות הלאומי ארלינגטון ב-2010 נכתב ספר על הנסון בשם A Negro Explorer at the North Pole מת'יו הנסון, באתר בית הקברות הלאומי ארלינגטון המורשת של מת'יו הנסון, באתר נשיונל ג'יאוגרפיק, 28 בפברואר 2014 Peary, Henson & Their Inuit Women, באתר eskimowives.blogspot.com, ‏26 באפריל 2010 ספרה של ג'וזפין פירי, באתר פרויקט גוטנברג הנשים הילידות הנשכחות במשלחות הארקטיות של רוברט פירי, באתר arcticportal.org, ‏10 באוגוסט 2017 קן הרפר, Give Me My Father's Body: The Life of Minik, the New York Eskimo, New York: Washington Square Press, 2001; revised edition Minik: the New York Eskimo: an Arctic explorer, a museum, and the betrayal of the (2017) אליסון מאייר, Minik and the Meteor, באתר narratively.com The Muskox Patrol: High Arctic Sovereignty Revisited, באתר journalhosting.ucalgary.ca, מרץ 2003 פקפוק לגבי הישגיו של פירי, באתר מוזיאון סמית'סוניאן, אפריל 2009 מי הגיע ראשון לקוטב הצפוני ?, באתר הניו יורק טיימס, 7 בספטמבר 2009 לדוגמה יומנו של פירי, שנכתב ב-1909 שוחרר לציבור רק ב-1986 יומניו של פירי, באתר jstor.org המשלחת של תום אברי, באתר countrylife.co.uk, ‏30 באפריל 2009 מוזיאון פירי-מקמילן, באתר קולג' בודווין בול 22 סנט לזכרם של פירי והנסון, באתר השירות הבולאי של ארצות הברית מכתש פירי, באתר planetarynames.wr.usgs.gov Building the Peary Monument, באתר bowdoin.edu