א-רוויס

א-רוויס (בערבית: الرويس; תעתיק: אלרויס) היה כפר ערבי פלסטיני, ששכן על גבעה סלעית כ-12 ק"מ מדרום-מזרח לעכו ומדרום לכפר א-דאמון. אוכלוסיית הכפר ב-1945 מנתה 330 בני אדם. א-רוויס התרוקן מתושביו בעקבות הפצצה של צה"ל במהלך מלחמת העצמאות. א-רוויס עמד במקום בה הייתה העיירה הצלבנית Careblier, שהצלבנים גם כינו אותה Roeis. ב-1220 ביאטריס דה קורטניי ובעלה הרוזן אוטו פון בוטנלאובן לבית הנברג מכרו את אדמתם, כולל Roeis, למסדר הטבטוני. עם זאת, נראה שלא הייתה להם בעלות בלעדית, שכן ב-1253 ג'ון אלמאן, הלורד של קיסריה, מכר כמה כפרים, כולל Roeis, להוספיטלרים. ב-1266, חלוץ צלבני שחזר לעכו מפשיטה בטבריה הותקף במארב ממלוכי מכוחות שהתבססו בצפת. ב-1283 הכפר אוזכר כחלק מהתחום הצלבני בהודנה בין הצלבנים שהתבססו בעכו לבין הסולטאן הממלוכי קלאוון. לפי המסורת של בני הכפר, יש להם קשר דם לחוסאם א-דין אבו אל-היג'א. חוסאם א-דין היה פקיד רם דרג בצבאו של צלאח א-דין. החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בא-רוויס ב-1875, וציין כי בכפר "150 איש לכל היותר, שבתיהם ממוקמים על גבעה, בין גנים מלאים בעצי תאנה, רימון וזית, ופה ושם ישנם עצי דקל". סקר הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל מ-1881 תיאר את א-רוויס כממוקם בשטח פתוח עם מטעי זיתים לצפונו של הכפר. אוכלוסיית הכפר מנתה 400 בני אדם, כולם מוסלמים. רישום אוכלוסין מ-1887 מראה שברוויס שהיו בסביבות 190 תושבים, כולם מוסלמים. תחת המנדט הבריטי בראשית המאה העשרים, א-רוויס היה מהכפרים הקטנים ביותר בנפת עכו. במפקד האוכלוסין של 1922 מנתה אוכלוסיית הכפר 154 בני אדם, כולם מוסלמים. המספר גדל במפקד האוכלוסין של 1931 ל-217 בני אדם, כולם מוסלמים, וכן היו בכפר 44 בתים. בכפר היה מסגד. ילדי הכפר למדו בבית ספר בכפר א-דאמון הסמוך. תושבי הכפר שתו מים מבארות ביתיים, וגידלו בעיקר חיטה, תירס, סומסום, אבטיחים וזיתים. בסקר הכפרים של 1945 מנתה אוכלוסיית הכפר 330 מוסלמים, שהיו בבעלותם 1,163 דונם אדמה. 222 דונמים היוו קרקע לנטיעות והשקיה, 844 דונמים שימשו לדגנים, ואילו השטח הבנוי תפס 15 דונמים. ב-18 ביולי 1948, יומיים לאחר כיבוש נצרת בידי חטיבה 7 במבצע דקל, כמה יחידות התקדמו לתוך הגליל המערבי וכבשו מספר כפרים ערביים, כשאחד מהם היה א-רוויס. תושביו ברחו לאחר הפצצה ונפילת שתי הערים המרכזיות בסביבתו, שפרעם ונצרת. בעקבות המלחמה הפך השטח לחלק מישראל. לפי ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלידי, "האתר נטוש. חורבות בארות ישנים וגגות בטון מפוזרים באתר, שמכוסים ביער עצי אקליפטוס וקקטוסים". על אדמתו של א-רוויס לא נבנו יישובים ישראליים, אך קיבוץ יסעור משתמש בה לחקלאות. בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2005. וליד ח'אלידי, All That Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948, Institute for Palestine Studies, וושינגטון די. סי., 1992. ויקטור גרן, Description Géographique Historique et Archéologique de la Palestine, L'Imprimerie Nationale, פריז, 1880. מירון בנבנישתי, Sacred Landscape: The Buried History of the Holy Land since 1948, הוצאת אוניברסיטת קליפורניה, 2000. מדיה וקבצים בנושא א-רוויס בוויקישיתוף ח'אלידי, 1992, עמ' 28 Strehlke, 1869, עמ' 44: 43-44; מצוטט אצל Röhricht, 1893, RRH, עמ' 248 Delaville Le Roulx, 1883, עמ' 184; מצוטט אצל Clermont-Ganneau, 1888, עמ' 309-310; וכן אצל Röhricht, 1893, RRH, עמ' 319 Bronstein, 2005, עמ' 46 בנבנישתי, 2000, עמ' 195 גרן, 1880, עמ' 431 Conder and Kitchener, 1881, SWP I, עמ' 271; מצוטט אצל ח'אלידי, 1992, עמ' 28 שומאכר, 1888, עמ' 176 Barron, 1923, טבלה XI, תת-מחוז עכו, עמ' 37 Mills, 1932, עמ' 102 ממשלת פלשתינה, מחלקת הסטטיסטיקה, 1945, עמ' 4 ח'אלידי, 1992, עמ' 29; מוריס, 2005, עמ' 268–269 ח'אלידי, 1992, עמ' 29