laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גיל מטבולי

גיל מטבולי הוא מדד הערכה לגיל כרונולוגי, המחושב על ידי השוואת קצב חילוף החומרים הבסיסי של אדם לדירוג הממוצע של קצב חילוף החומרים הבסיסי בקבוצת הגיל הכרונולוגי. קצב חילוף החומרים הבסיסי הוא כמות האנרגיה הנצרכת על ידי כל הגוף, ליחידת זמן, כאשר כל הגורמים הסביבתיים נחשבים נייטרלים, מערכת העיכול במצב שלאחר ספיגה (כלומר מערכת העיכול לא פעילה, מצב הדורש כ- 12 שעות של צום בבני אדם), וההוצאה האנרגטית, מספיקה רק כדי לתמוך בתפקוד תקין של איברים חיוניים: הלב, הריאות, מערכת העצבים, הכליות, הכבד, המעיים, איברי מין, שרירים ועור. נוסחאות לחישוב קצב חילוף החומרים הבסיסי, לוקחות בחשבון גיל, משקל, גובה, רמת פעילות, מסת השומן בגוף, ומסת גוף רזה. תאים שונים בגוף, דורשים רמות שונות של אנרגיה לשימור תפקוד בסיסי. שומן הגוף דורש פחות אנרגיה מאשר שריר לתחזוקה שוטפת. ולכן, אם משווים 2 אנשים בעלי נתונים זהים כגון גיל קלנדרי, משקל וגובה, לאדם בעל מסת השריר הגבוהה יותר, יהיה חילוף חומרים בסיסי גבוה יותר, ומכאן גיל מטבולי נמוך יותר, בהשוואה לאדם בעל מסת השריר הנמוכה יחסית. הגיל המטבולי של האדם ישתנה בהתאם לאופן החישוב של קצב חילוף החומרים הבסיסי (קצב מטבולי) שלו, לעומת אחרים בגיל כרונולוגי דומה. גיל מטבולי הוא מונח חדש בשימוש בתעשיית הבריאות והכושר לתאר רמת כושר כללית ופעילות מטבולית. בחינת גיל מטבולי תיתן תובנות לרמה הכללית של בריאות ואיכות החיים, בהשוואה לאחרים בני אותו גיל. גיל מטבולי ומחשבונים לחישוב הגיל המטובלי באתר http://www.wisegeek.org
הבחירות הפרלמנטריות ביפן 1990

הבחירות הכלליות ביפן 1990 נערכו ב-8 בפברואר 1990 עבור בית הנבחרים של הדיאט של יפן, לאחר שראש הממשלה טושיקי קאיפו פיזר את הבית התחתון ב-24 בינואר. החל מאמצע 1988 החלה המפלגה הליברלית-דמוקרטית לאבד מיוקרתה בעקבות מריבות פנימיות, שערוריות בהם היו מעורבים בכירי המפלגה והחלת מס קנייה. סקרים שנערכו בחודש שלפני הבחירות הראו שאחוזי התמיכה בראש הממשלה טושיקי קאיפו עמדו על כ-40%, ונראה היה שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהפכה למפלגת האופוזיציה בבית היועצים, עשויה לסכן את מעמדה של המפלגה הליברלית-דמוקרטית. בבחירות התמודדו 953 מועמדים על 512 מושבים בבית הנבחרים. בסופו של דבר שמרה המפלגה הליברלית-דמוקרטית על הרוב בבית הנבחרים. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אכן השיגה 136 מושבים בבית, אך הישגיה באו על חשבון מפלגות קטנות יותר, ולא על אלה של המפלגה הליברלית-דמוקרטית. מדיה וקבצים בנושא הבחירות הפרלמנטריות ביפן 1990 בוויקישיתוף סקירת הבחירות ביפן 1990, אתר האיחוד הבין-פרלמנטרי. סקירת הבחירות 1990.
Seed Productions

Seed Productions הייתה חברת הפקת סרטים שקשורה לפוקס המאה ה-20, שהוקמה על ידי השחקנים האוסטרלים יו ג'קמן ואשתו השחקנית והבמאית דבורה לי פורנס עם המפיק והשותף העסקי ג'ון פלרמו. מטה החברה היה ממוקם במתחם של חברת פוקס המאה ה-20 בסנצ'ורי סיטי שבלוס אנג'לס. המשרד האוסטרלי נפתח בשנת 2006 באולפני פוקס אוסטרליה בסידני. הפרויקט הראשון שתכננה החברה היה "X-מן המקור: וולברין", סרט המפרט את מקורותיו של הדמות הבדיונית וולברין, שג'קמן גילם בסדרת סרטי אקס-מן. צילומי הסרט היו אמורים להתחיל מיד לאחר השלמת הסרט השלישי בסדרה, X-מן: המפלט האחרון, אך הצילומים בניו זילנד התעכבו עד ל-18 בינואר 2008‏. בינתיים הפיקה החברה את "הרשימה" (2008) בכיכובו של יואן מקגרגור, שלושה סרטים תיעודיים על קריקט בכיכובו של גאס וורלנד, ואת סדרת הטלוויזיה קצרת הימים "Viva Laughlin". ב-2010 החליט יו ג'קמן לפרק את החברה כדי להתרכז במשחק. הרשימה (2008) X-מן המקור: וולברין (2009) "An Aussie Goes Barmy" ‏(2006) "Viva Laughlin" ‏(2007) "An Aussie Goes Bolly" ‏(2008) "An Aussie Goes Calypso" ‏(2008) ‏Seed Prouductions, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Hugh Jackman sets up Australian camp, באתר ‏ninemsn‏, 16 באוגוסט 2006. Hugh's howling success - Film - Entertainment - smh.com.au http://www.tv3.co.nz/News/EntertainmentNews/Story/tabid/418/articleID/44401/cat/41/Default.aspx Hugh Jackman's Seed Productions Closes Up Shop
אוגרי הזוזו

אוגרי הזוזו (באנגלית: ZhuZhu Pets) הם צעצועים אמריקאיים רובוטיים בצורת אוגר, המכוסים קטיפה, שנוצרו על ידי חברת Cepia LLC ב-2009. אוגרי הזוזו מפורסמים במדינות רבות, ובתחילת 2011 הגיעו אף לישראל. אוגרי הזוזו נוצרו לראשונה על ידי ראס הורנסבי שיצרם עבור החברה שלו בסנט לואיס, Cepia LLC. השם של המוצר נוצר מהשם zhūzhū במנדרינית (בסינית: 猪猪), כלומר "חזיר קטן". בשנת 2009, העסיקה החברה 46 בני אדם שייצרו את המוצר, שחלקם בארצות הברית וחלקם בסין. אוגרי הזוזו המקוריים היו תשע דמויות, אשר נקראו בשמות כגון "צוציק", "שרבוטי", "חתיכי" ו"מר נם-נם-נם". בתחילת פרסום המוצר, אוגרי הזוזו פורסמו יחד עם ובקינז, מוצר של חברת גאנז. בתחילת 2010 שוחררה קבוצה של דמויות חדשות, המיועדת לבנים בני 8 - 12, לאוגרים אלו נוספו כוחות מיוחדים המאפשרים לחימה באוגרים נוספים. בדצמבר 2010, שוחררה סדרה חדשה: נסיכות אוגרי הזוזו. בנוסף לכך, שוחררה ב-2010 סדרת תינוקות אוגרי הזוזו, שהם אלקטרוניים ומכוסים קטיפה, אבל הם בעלי כדור פלסטיק קטן מתחת לבטנם. המהדורה השנייה של תינוקות אוגרי הזוזו יצאה ב-2011 וכללה מנועים. גם בשנת 2011 נוספה סדרה חדשה של אוגרי זוזו, גורי כלבים זוזו, אשר גם הם מכוסים קטיפה ורובוטיים ומשמיעים קולות נביחה. בשנת 2010, שוחרר משחק וידאו של אוגרי הזוזו לנינטנדו DS, לאייפון ולמחשב. כמו כן, שוחררה גרסה מאוחר יותר ל-Wii. בנוסף לכך שוחררו באותה שנה לסדרת הנאבקים בנינג'ות, הכלבים והנסיכות נחשק בNintendo DS. לנסיכות שוחררו גם פריטים נוספים כגון: כרכרות, שמלות, כתרים וטירות. בסוף שנת 2011, יצאה הגרסה השנייה של האוגרים הנאבקים בנינג'ות: אוגרים סמוראים. ב-27 בספטמבר 2011, הוציאה לאור החברה סרט של אוגרי הזוזו אשר נקרא "המסע אל הזו" ל-DVD. הסרט השני של החברה בשלבי עיבוד, וצפוי להשתחרר ב-2012. בתחילת 2012, הוציאה לאור החברה את סדרת הספארי, הכוללות חיות בצורות של ג'ירפות, פילים, אריות, זברות וקופים. בנוסף לאוגרים נוצרו אביזרים שונים ליצירת בתי גידול באופן אישי לאוגרים. לאוגרי הזוזו שני מצבים: "מצב טיפוח" בו הם משמיעים קולות ומגרגרים, ו"מצב הרפתקנות" שבו האוגר חוקר את מקום המחיה שלו ומגיב לגירויים שונים. אוגרי הזוזו היו נחשבים לשיגעון נעורים במהלך תקופת החגים הנוצרים באמריקה בשנת 2009. הצעצועים עלו במקור כ-9 דולר, אך בגלל מחסור בייצור הצעצועים במשך הזמן הם עלו למחיר של למעלה מ-60 דולר. בדצמבר 2009, נערכו בדיקות על ידי ארגון "GoodGuide" אשר מצאו בצעצוע "שרבוטי", כמות רבה מהמותרת של אנטימון, ייסוד רעיל. לאחר ביצוע בדיקה מעמיקה של ועדת המוצרים הבטיחותיים של ארצות הברית נמצא כי הצעצוע בתקן "מוגן ובטיחותי במידה רבה". לאחר מכן, GoodGuide פרסם מסמך התנצלות. אתר האינטרנט הרשמי של אוגרי הזוזו אתר Cepia LLC אוגרי הזוזו, ברשת החברתית פייסבוק
חייבים לדבר על קווין

חייבים לדבר על קווין (באנגלית: We Need to Talk About Kevin) הוא סרט דרמה אמריקאי-בריטי משנת 2011 בבימויה של לין רמזי אשר מבוסס על ספר בעל אותו השם מאת ליונל שרייבר משנת 2003. הסרט היה מועמד ל-29 פרסים, בפסטיבל קאן, פרס גלובוס הזהב, פסטיבל הסרטים בלונדון ועוד. הסרט זכה בחמישה עשר פרסים. אווה (טילדה סווינטון), לשעבר סופרת מצליחה, חייה בבדידות ועובדת בעיירה הסמוכה לבית סוהר בו כלוא בנה. היא נזכרת באירועים שהובילו לנידוי אותו היא חווה. קווין (עזרא מילר), בנה הבכור, היה ילד מנותק ולא מתקשר. הוא התנהג בצורה מחושבת, כאשר עורר סלידה באמו, אך מתיקות עם אביו פרנקלין (ג'ון סי. ריילי). על הרקע הזה עולים סכסוכים רבים בין בני הזוג. אווה מצטערת על אובדן החופש שלה, וקווין המרוחק והקר לא היווה פיצוי לאובדן זה. במהלך התבגרותו ניסתה האם בכל זאת, לעורר בו עניין ושיתוף פעולה, אך לשווא. כשאווה מנסה לדבר עם פרנקלין, הוא מתרץ את התנהגותו המוזרה של קווין וחושב שאווה בודה דברים מליבה. קווין שואב השראה מסיפור רובין הוד והופך לקשת חובב. פרנקלין מתנהג בסלחנות לקווין גם לאחר שאחותו איבדה את עינה על ידי חומר ניקוי בעת שהשגיח עליה. אווה לעומתו חושבת שזאת לא הייתה תאונה. אווה ופרנקלין רבים ביניהם, והוא מודיע לה כי הוא רוצה להתגרש. הוא גם מציע לה כי תטפל בעצמה, על רקע שנאתה לבנה התמים (כך לתפיסתו). ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-16 של קווין, אווה מקבלת הודעה כי בתיכון גלדסטון, בו לומד קווין התחוללה זוועה. אווה מגיעה אל התיכון ומיד מבינה כי קווין ביצע טבח נורא בחבריו ללימודים באמצעות חץ וקשת. אווה חוזרת לביתה, ומגלה כי קווין רצח גם את אביו ואחותו. הסרט נגמר בביקור של אווה בבית סוהר, בו היא שואלת את בנה מדוע רצח, ותשובתו היא "פעם חשבתי שאני יודע, היום אני כבר לא בטוח". 1. במהלך הסרט נעשה שימוש רב במוטיב הצבע האדום והדם, שמרמז על סופו הנורא של הסרט. 2. ישנן סצנות בהן יש קלוז-אפים על שפתיהם של הדמויות, על מנת להדגיש פרטים חשובים בסרט. ערוץ הבי בי סי קנה את הזכויות לעיבוד קולנועי ב-2005. כתיבת תסריט הסרט נערך כשנתיים ועוד כשלוש שנים הוקדשו להפקת הסרט. צילום הסרט החל ב-2010 והוקרן לראשונה בפסטיבל קאן 2011. טילדה סווינטון - אווה (האם) ג'ון סי. ריילי - פרנקלין (האב) עזרא מילר - קווין (הבן) אתר האינטרנט הרשמי של חייבים לדבר על קווין "חייבים לדבר על קווין", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חייבים לדבר על קווין", באתר נטפליקס "חייבים לדבר על קווין", באתר AllMovie (באנגלית) "חייבים לדבר על קווין", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "חייבים לדבר על קווין", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "חייבים לדבר על קווין", באתר Metacritic (באנגלית) "חייבים לדבר על קווין", באתר אידיבי "חייבים לדבר על קווין", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "חייבים לדבר על קווין", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אבנר שביט‏, "חייבים לדבר עם קווין": ריאיון עם עזרא מילר, המגלם את קווין, באתר וואלה, 27 בדצמבר 2011 אבנר שביט‏, "חייבים לדבר עם קווין": ריאיון עם ג'ון סי.ריילי, המגלם את אביו של קווין, באתר וואלה, 29 בדצמבר 2012 אורון שמיר, "חייבים לדבר על קווין": מבחן מציאות אכזרי, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2011 מועמדויות ופרסים
אתלטיקה באולימפיאדת מונטריאול (1976)

אולימפיאדת מונטריאול (1976) נערכה במונטריאול, קנדה. תחרויות האתלטיקה נערכו בין 23 ביולי לבין 31 ביולי 1976. נערכו 37 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (14 לנשים ו-23 לגברים), בהשתתפות 1,006 משתתפים (303 נשים ו-703 גברים) מ-79 מדינות. לראשונה זכתה מזרח גרמניה (מזרח גרמניה) במקום הראשון במספר מדליות הזהב וגם במספר המדליות הכללי, לפני ארצות הברית (ארצות הברית). ברבל ווקל (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) וטטיאנה קזנקינה מברית המועצות שזכו כל אחת בשתי מדליות זהב. אנגרט ריכטר (מערב גרמניה מערב גרמניה) שזכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. רנטה שטכר (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) שזכתה ב-3 מדליות אחת מכל סוג. רות פוקס (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) שזכתה בפעם השנייה ברציפות בהטלת כידון. אלברטו חואנטורנה (קובה קובה) היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר באולימפיאדה אחת. ויקטור סנייב (ברית המועצות ברית המועצות) שזכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה משולשת. לאסה וירן (פינלנד פינלנד) שזכה בשתי מדליות זהב בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר פעם שנייה ברציפות, נוסף לכך, סיים במקום חמישי בריצת מרתון. משמאל לימין: ולדמאר סירפינסקי, הנס ריימן וקרל היינץ שטאדטמולר ממזרח גרמניה, מונטריאול 1976 וולפגנג שמידט ממזרח גרמניה, מונטריאול 1976 • בקרב 5, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1971. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985. בקרב 10, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1971. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985. מדיה וקבצים בנושא אתלטיקה באולימפיאדת מונטריאול בוויקישיתוף אתלטיקה באולימפיאדת מונטריאול (1976), באתר Sports Reference (באנגלית)
הבחירות הפרלמנטריות ביפן 1993

הבחירות הכלליות ביפן 1993 נערכו ב-18 ביולי 1993 עבור בית הנבחרים של הדיאט של יפן, לאחר שראש הממשלה קיאיצ'י מיזאווה פיזר את הבית התחתון. בעקבות החלת מס צריכה חדש, ובעקבות שערוריית Recruit, נפגעה יוקרתה של מפלגת השלטון - המפלגה הליברלית-דמוקרטית. מפלגות האופוזיציה, בהן גם מפלגות קטנות שיסדו פוליטיקאים שפרשו מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית, העלו הצעת אי אמון כנגד מיזאווה, שבתגובה פיזר את הבית התחתון ב-18 ביוני. אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 67%, ושיקף את התפכחות הציבור מהתהליך הפוליטי. המפלגה הליברלית-דמוקרטית איבדה את הרוב בבית הנבחרים, ומפלגת אחדות של שבע מפלגות שהקימו פורשי המפלגה הליברלית-דמוקרטית ומפלגות אחרות החזיקו ברוב בבית. מפלגת האופוזיציה הראשית המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא הצליחה לנצל את ירידת קרנה של המפלגה ששלטה ביפן מאז 1955 ואיבדה גם היא מושבים רבים בבית הנבחרים בשל התנגדות המצביעים למצב הפוליטי של אותה עת. מוריהירו הוסוקאווה, מנהיג מפלגת יפן החדשה, התמנה לראשות הממשלה ב-9 באוגוסט. מדיה וקבצים בנושא הבחירות הפרלמנטריות ביפן 1993 בוויקישיתוף סקירת הבחירות ביפן 1993, אתר האיחוד הבין-פרלמנטרי. סקירת הבחירות 1993. מפלגת האחדות כללה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת שינסייטו, מפלגת קומייטו, מפלגת יפן החדש, המפלגה הדמוקרטית-סוציאליסטית, המפלגה החדשה סקיגאקה, האיגוד הסוציאל-דמוקרטי ואת המפלגה הקומוניסטית.
הבחירות הפרלמנטריות ביפן 1979

הבחירות הכלליות ביפן 1979 נערכו על רקע פיזור בית הנבחרים של יפן על ידי ראש הממשלה מסיושי אוהירה ב-7 בספטמבר. הסיבה לפיזור הייתה נעוצה בעובדה שהמפלגה הליברלית-דמוקרטית, אותה הוביל ראש הממשלה, החזיקה ב-249 מתוך 511 המושבים בבית הנבחרים, ואוהירה ביקש להשיג למפלגתו רוב של 271 מושבים. באותה עת הייתה נתונה יפן בגרעון תקציבי עמוק, ואוהירה הכריז לפני הבחירות על כוונתו להעלות הצעת חוק בנושא אימוץ מס קנייה חדש על מנת לבלום את המשך הגרעון. על אף שסקרים מוקדמים הצביעו על תמיכה נרחבת במפלגה הליברלית-דמוקרטית, במהלך הבחירות התברר שהציבור היפני אינו תומך במס החדש, ושאף אין הסכמה לגביו בתוך המפלגה. לפיכך, נדחתה הצעת החוק. בבחירות קיבלה המפלגה הליברלית-דמוקרטית 3% יותר ממספר הקולות שקיבלה בבחירות 1976, אך הדבר לא סייע לה להשיג עוד מושבים בבית הנבחרים, והיא לא הגיעה לרוב הרצוי. לעומתה, הכפילה המפלגה הקומוניסטית של יפן את מספר המושבים שלה בבית התחתון, מ-19 ב-1976 ל-41 ב-1979. Jansen, Marius B.The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2002. ISBN 9780674009912. מדיה וקבצים בנושא הבחירות הפרלמנטריות ביפן 1979 בוויקישיתוף סקירת הבחירות ביפן 1979–1980, אתר האיחוד הבין-פרלמנטרי. סקירת הבחירות ביפן 1979–1980, עמ' 2. שם, עמ' 3.
צבי סטודינסקי

צבי (צביקה) סטודינסקי (16 בפברואר 1927 - 20 בפברואר 2012) היה כדורגלן ישראלי בולט בשנות ה-40 וה-50. סטודינסקי שיחק במרבית שנותיו בקבוצת מכבי תל אביב (עשירי בטבלת הכובשים של המועדון) ושיחק חמש פעמים במדי נבחרת ישראל. סטודינסקי נולד ב-1927 בברלין. בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. משפחתו התיישבה תחילה ברחובות ועברה לגור בצפון תל אביב, ליד משפחות גלזר ובלוט, בהן גדלו שייע גלזר ואשר בלוט, שהפכו לשחקנים מובילים באותה התקופה. בגיל 16 הגיע למחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובגיל 18 כבר שיחק בהרכב הבוגרים. סטודינסקי שיחק במכבי תל אביב עד 1957, ופרש בגיל 30. סטודינסקי נודע ביכולת הכיבוש שלו (כבש 64 שערים), וגם ביכולת המסירה שלו, שהוסיפה למאזנו בישולים רבים וזיכתה אותו בתואר "הטבח" בידי חלוץ המועדון, שייע גלזר. לסטודינסקי נולדו שתי בנות ובן. לאורך הקריירה בקבוצה נודעה העיקר היכולת שהפגין במשחקים ביוגוסלביה ב-1950. מכבי ניצחה שם 0:2 את פרטיזן בלגרד, וגברה אף על המארחת, קבוצת נאשה קרילה. כמו כן ניצחה 2:3 את ניש סרביה, וסטודינסקי כבש במשחק זה אחד מן השערים. בסך הכל ניצחה מכבי בארבעה מ-11 משחקיה, שלושה סיימה בתיקו, ובארבעה הפסידה. העיתונות היוגוסלבית טענה כי סטודינסקי היה הכדורגלן המצטיין במסע. בהמשך אותה נסיעה כבש צבי סטודינסקי צמד שערים במשחק מול לוצרן שווייץ, בניצחון מכבי 2:5. סטודינסקי חיזק את הפועל תל אביב במסעה לאנגליה, בספטמבר 1951, בהפסדה 6:1 מול ארסנל, בהייבורי; הוא כבש את שער הכבוד, בדקה ה-87. באותה שנה ביקרה בארץ משלחת כדורגלני "אול-סטאר" מארצות הברית, ומכבי תל אביב גברה עליה 0:3; סטודינסקי הבקיע את אחד השערים. הוא כבש שוב ב-1953, במדי נבחרת תל אביב, שניצחה 0:2 את פאלקירק הסקוטית. ב-1954 נוצחה מכבי 4:2 על ידי נוטס קאונטי, באנגליה; סטודינסקי הבקיע את אחד משני השערים לזכות מכבי. הוא כבש שער לזכות קבוצתו גם בניצחונה 0:3 על דמיר ספור. הבקיע צמד מול אצורי האיטלקית, במשחק שנסתיים ב-2:2, ועוד שער חשוב, בתיקו 2:2 מול מ.ט.ק. הונגריה, במשחק שהתקיים בתל אביב. שחקן עם מכבי תל אביב אליפויות: (5) 1947, 1950, 1952, 1954, 1956. גביע המדינה: (4) 1946, 1947, 1954, 1955. דני דבורין, הגדולים של מכבי תל אביב, הוצאת שקמה, 1996 אשר גולדברג ודני דבורין, מכבי תל אביב, 102 שנים ראשונות, הוצאת מדיה 41, 2008 צבי סטודינסקי, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל צבי סטודינסקי, באתר Transfermarkt צבי סטודינסקי, באתר FootballDatabase.eu עמוד השחקן של צבי סטודינסקי באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל צבי סטודינסקי הלך לעולמו(הקישור אינו פעיל), באתר מכבי תל אביב אביעד פוהורילס ורון עמיקם, אגדות דשא: מפגש כדורגלי עבר לרגל יום העצמאות, באתר nrg‏, 29 באפריל 2009 "השבוע לפני: האנשים שעשו היסטוריה בספורט", באתר nrg‏, 18 בפברואר 2013. צבי סטודינסקי, באתר היכל התהילה של מכבי תל אביב. דני דבורין, הגדולים של מכבי תל אביב, הוצאת שקמה, 1996 עמוד 119 אורן קורנפלד‏, "היו חייבים ללמד אותנו איך לאכול עם סכין ומזלג" - סיפור המשחק בהייבורי בין הפועל תל אביב לארסנל, באתר וואלה, 27 בדצמבר 2011
ישיבת חיי עולם

חיי עולם (שם מלא: חיי עולם - תלמוד תורה ישיבה ובית תבשיל ליתומים) הוא מוסד תורני חסידי ירושלמי שהוקם במחצית השנייה של המאה ה-19. "ישיבת חיי עולם" הוקמה בי' בתמוז ה'תרמ"ו (1886) בעיר העתיקה בירושלים על ידי מספר רבנים חסידיים, רבי יצחק דוד בידרמן, בנו של רבי משה מלעלוב ואחיינו רבי דוד בידרמן, האדמו"ר מלעלוב. ובתמיכת רבי יהושע מקוטנא, וחתנו רבי חיים אלעזר וקס. הישיבה היא המקבילה החסידית בירושלים לישיבת עץ חיים ("תלמוד תורה הכללי והישיבה הגדולה עץ חיים") של הפרושים, הוותיקה יותר, שהוקמה 45 שנים קודם לכן בידי הרב שמואל סלנט. ראש הישיבה הראשון היה רבי בנימין יהודה לייב ברנשטיין, חתנו של רבי יצחק דוד בידרמן. הישיבה נוסדה במקורה בעיר העתיקה ולמשך תקופה עברה ממבנה למבנה בשכירות, ולבסוף קנתה מבנה ברחוב מעלה חלדיה ברובע המוסלמי מול שוק הכותנים. מאז שנות השמונים של המאה העשרים שוכנת במבנה זה ישיבת שובו בנים של חסידי אליעזר ברלנד שהשתלטו עליה באופן לא חוקי. בעקבות שורת אירועים וביניהם רעידת האדמה בשנת תרפ"ז (1927) שהזיקה קשות למבנה ומאורעות תרפ"ט (1929) נרכש עבור הישיבה מגרש בשולי שכונת אחווה ("כיכר השבת" של ימינו) ובשנת ה'תרצ"ג (1933) עברה הישיבה הגדולה למשכנה החדש. עם השנים נסגרה הישיבה ונשאר רק כולל אברכים ותלמוד תורה ששימש בעיקר את החסידים מהיישוב הישן, הקשורים לעדה החרדית. בבניין הישיבה יש בית כנסת של חסידות ראדזין, בית כנסת של חסידי אשלג הירושלמים, ממשפחות מינצברג ולמברגר ואולם שמחות. בשנות ה-90 החלו מנהלי המוסד לקחת תקציבים ממשלתיים לתלמוד תורה. חלק מההורים הוציאו את ילדיהם מהמוסד ועסקני העדה החרדית פתחו להם תלמוד תורה חדש בשם "חיי עולם המקורית" (לימים 'מוסדות רמ"א' בנשיאות הרב משה אריה פריינד). התלמוד תורה החדש השתכן במשך מספר שנים בבניין של קרטשניף סיגט תחת חסותו של רבי צבי הירש רוזנבוים. כיום שוכנים מוסדות רמ"א בשכונת גוש 80. הרב בנימין יהודה לייב ברנשטיין הרב ירוחם פישל יהושע ברנשטיין (-כ"ט בחשוון ה'תש"ט) הרב נפתלי צבי שמרלר (ה'ת"ש-כ"ה בסיוון ה'תש"ח) הרב דב בריש וידנפלד (ה'תש"ח-ה'תשכ"ו) הרב חייקל מילצקי הרב שלמה שרייבר הרב אהרן ברנשטיין הרב משה ברנשטיין האדמו"ר רבי פינחס מנחם אלתר מגור, בעל "פני מנחם" האדמו"ר רבי ישראל מרדכי טברסקי מרחמסטריווקה הרב שלמה בנימין אשלג הרב שמואל אלעזר היילפרין הרב לוי יצחק הלפרין הרב משה יאיר וינשטוק הרב שמואל אבידור הכהן הרב מרדכי פרום הרב משה חיים שמרלר יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, עמ' 412‏, באתר "כותר" שבתי זכריה, שלישי - קורות הישיבה הגדולה "חיי עולם" ברחוב חברון, ירושלים הבלתי נודעת: פרקים בתולדות היישוב היהודי בעיר העתיקה בדורות האחרונים, בית אל: ספריית בית אל, 1998, עורך: חגי הוברמן, עמ' 75–106 ע' פרייד, ישיבת „חיי עולם” ומוסדותיה (רשמי ביקור), הפרדס, שנה כ"ח חוברת ב', חשוון תשי"ד, עמ' 47–48 (באתר HebrewBooks) מוסדות הראשיים, ותיקים צבוריים והמפורסמים „חיי עולם” בירושלים, הפרדס, שנה כ"ח, חוברת א', תשרי תשי"ד, עמ' 30–31 (באתר HebrewBooks) תורת הבית, דו"ח פעולות המוסד והיסטוריה בהוצאת הישיבה, ירושלים ה'תרפ"ט (1929), באתר היברובוקס אוסף פשקווילים נגד "ישיבת חיי עולם", באתר ארכיון הספרייה הלאומית(הקישור אינו פעיל) תלמוד תורה וישיבת חיי עולם (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת: פרקים בתולדות היישוב היהודי בעיר העתיקה בדורות האחרונים, עריכה: חגי הוברמן, בית אל, ספריית בית אל, 1998 עמ' 105
ועידת שפרדסטאון

ועידת שפרדסטאון הייתה ועידת שלום בין ישראל לסוריה בחסות הממשל האמריקאי, שכונסה בעיירה שפרדסטאון, מערב וירג'יניה, ארצות הברית. הוועידה התקיימה בין 3 בינואר ל-11 בינואר 2000. בראש המשלחת הישראלית לשיחות עמד ראש הממשלה אהוד ברק, והיא כללה בין היתר את השרים דוד לוי ואמנון ליפקין-שחק ואת ראש אמ"ן לשעבר אורי שגיא. בראש המשלחת הסורית עמד שר החוץ פארוק א-שרע. הצד האמריקאי, שמילא את תפקיד המתווך, יוצג על ידי הנשיא ביל קלינטון, שנכח במעמד פתיחת הוועידה, ועל ידי מזכירת המדינה מדליין אולברייט. ועידת שפרדסטאון הייתה חלק ממכלול מהלכים שנועדו להשיב את תהליך השלום שהחל עם הסכם אוסלו בימי ממשלת רבין. המגעים עם הסורים הופסקו אז על רקע גל של פיגועי התאבדות שפקד את הארץ בשנת 1996, עם התקדמות שיחות השלום בין ישראל לפלסטינים. על פי תוכנית העבודה של מחלקת המדינה האמריקאית, היו אמורות לידון בוועידה סוגיות מרכזיות בנוגע להסדר שלום עתידי בין ישראל לסוריה. הנחת העבודה האמריקאית הייתה כי הסורים ירצו להשיב לידיהם את הריבונות על רמת הגולן, שנחשבת לשטח בעל חשיבות אסטרטגית, להסיר את תחנות הבקרה הישראליות בחרמון, ולדון בסוגיות שקשורות למקורות המים. לגבי הצד הישראלי, הנחת העבודה הייתה שיידרשו הסדרי ביטחון נאותים לשלב שלאחר הנסיגה, מתן מענה ל-17,000 תושבי רמת הגולן שייאלצו להתפנות מבתיהם, הסרת החסות הסורית מארגוני הטרור היושבים בדמשק, והסדרת הגישה למקורות המים בכלל ושל הכנרת בפרט. השיחות התקיימו במלון "קלריון" שבשולי העיירה הקטנה שפרדסטאון. תושביה, המונים כ-800 נפש, התרגלו במהרה לנוכחותם של קרוב ל-1,000 עיתונאים, צוותי חדשות ופקידי ממשל אמריקאים. סמיכות מועד קיום השיחות לציון השנה האזרחית החדשה הביא לתפילה משולבת של נוצרים, יהודים ומוסלמים בכנסייה המקומית למען הצלחת השיחות. בפועל, נקודת המחלוקת המרכזית נסבה על מיקום קו הגבול בין המדינות. בעוד הסורים התעקשו על קו הגבול שהיה קיים עד פרוץ מלחמת ששת הימים, ישראל דרשה להסתמך על קו הגבול הבינלאומי. חזרה לקווי הגבול של טרום מלחמת ששת הימים הייתה מאפשרת לסורים גישה ישירה למי הכנרת. קו הגבול הבינלאומי, לעומת זאת, עובר כמה מאות מטרים מזרחית לכנרת. עמדתם של הסורים הייתה שעל השיחות להתחיל מהנקודה שבה הופסקו בימי ממשלת רבין השנייה, שבה, לטענתם, הסכים ראש הממשלה יצחק רבין באופן עקרוני לסגת לקווי הגבול של טרום מלחמת ששת הימים. הצד הישראלי שב וקשר את עומק הנסיגה לעומק השלום ולהסדרי הביטחון הנלווים. למעשה, התעקשותה של סוריה להתחיל מהנקודה שבה הופסק המשא ומתן בסבב הקודם, מנעה את התקדמות השיחות. התקווה של הצד הישראלי, ובעיקר של ראש הממשלה אהוד ברק, הייתה שהחסות הישירה של נשיא ארצות הברית והפגישות פנים אל פנים יצליחו להפשיר את הקיפאון המדיני ולקדם את התהליך. נוסף על כך, עם תחילת כהונתו של ברק כראש הממשלה, הוא הבטיח לצאת מלבנון בתום שנת כהונתו הראשונה. הגעה להבנות עם סוריה, שלה יש השפעה ישירה על הנעשה בלבנון, הייתה אף היא אמורה לקדם את המהלך. חרף המאמצים והניסיונות של המתווכים האמריקאים, לא הביא סבב השיחות להתקדמות כלשהי, וב-11 בינואר הסתיימה הוועידה תוך הצהרה של שני הצדדים לשוב ולהיפגש. אלא שפרוץ מהומות אוקטובר והאינתיפאדה השנייה כחצי שנה לאחר מכן סתמו את הגולל על המשך המגעים. ISRAELI-SYRIAN PEACE TALKS, באתר המוזיאון העירוני של שפרדסטאון, 28 בינואר 2016 (באנגלית)
מדיה באיראן

המדיה באיראן שייכת לגופים פרטיים וציבוריים, אך מנוטרת ונשלטת על ידי המשטר. כלי התקשורת באיראן כוללים סוכנויות חדשות, עיתונים, בלוגים, מגזינים, ותחנות טלוויזיה. רוב העיתונים במדינה הם בפרסית אך קיימים גם כאלו באנגלית ושפות אחרות. עיתונים חשובים באיראן כאטלא'אט, קייהן, איראן דיילי, וטהראן טיימס, יוצאים במהדורה כפולה פרסית ואנגלית. קיימים מספר שידורים זרים במדינה בשפה הפרסית, ובתוכם קול ישראל בפרסית ורדיו פרדה, אך אלו סובלים לעיתים מחסימות יזומות מצד המשטר. בשנת 2000 תואר המנהיג העליון של איראן האייתולה עלי ח'אמנאי על ידי הוועד להגנה על עיתונאים כ"אחד מעשרת האויבים הגדולים של העיתונות וחופש הביטוי". ערך מורחב – צנזורה באיראן בית משפט מיוחד באיראן מגדיר את קווי האיסור וההיתר באשר לתצרוכת המדיה, ועשוי לעכב ולמנוע פרסומים שונים ואף לשלול היתרים לעסוק בתחום. בבית המשפט קיים חבר מושבעים אשר תפקידו לבחון את החומרים המובאים לפניו ולהחליט האם קיימים בהם תכנים אנטי- דתיים, לשון הרע, או פגיעה באינטרסים הלאומיים. משנת 1999 הביא בית המשפט לסגירתם של כתבי-עת ועיתונים רבים אשר היו בעלי קווים רפורמיסטיים. קיים משרד ממשלתי נוסף אשר תפקידו לפקח על המדיה באיראן ולספק רישיונות לעיסוק בתחום. המשרד נקרא הסוכנות לתרבות והכוונה אסלאמית. הממשלה מעסיקה חברת צנזורה מהגדולות בעולם אשר תפקידם לחסום השפעות זרות המגיעות לדעתם בעיקר מהתקשורת המערבית. ISNA - סוכנות הסטודנטים האיראנית לחדשות. אירנ"א - הסוכנות לחדשות הרפובליקה האסלאמית. רשות השידור האיראנית (IRIB) מדיה וקבצים בנושא מדיה באיראן בוויקישיתוף Spotlight on Press Tyrants: CPJ Names Ten Worst Enemies of the Press ערך זה הוא קצרמר בנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.