laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אמון הדדי

אמון הדדי (באנגלית: Trust) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1990 בכיכובם של אדריאן שלי ומרטין דונובן. זהו סרטו העלילתי השני של התסריטאי והבמאי האל הרטלי. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-9 בספטמבר 1990, במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, אולם יצא לאקרנים רק ב-26 ביולי 1991. עלילת הסרט מתמקדת בסיפורם של שני צעירים לא יוצלחים, המשוטטים ברחובותיה של אותה עיירה קטנה בלונג איילנד. כאשר מריה (אדריאן שלי), צעירה שנשרה מבית ספר תיכון, מודיעה למשפחתה על הריונה הלא מתוכנן - אביה מת מהתקף לב במקום, אימה מגרשת אותה מהבית ובן-זוגה (אבי התינוק) נפרד ממנה. בודדה, וללא שום מקום ללכת אליו, מריה משוטטת ברחובות העיירה בחיפוש אחר מקום ללון בו. בדרכה, היא פוגשת במת'יו (מרטין דונובן), טכנאי אלקטרוניקה צעיר בעלי מצב רוח קיצוניים, המתקן מכשירים אלקטרוניים למחייתו. מת'יו פוטר לאחרונה ממקום עבודה בחברת מחשבים, בשל מחאתו על האיכות הירודה של המוצרים שהחברה משווקת. בין שני הצעירים מתפתח רומן א-מיני יוצא דופן, המבוסס על אמון. הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 81% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 21 ביקורות. "אמון הדדי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אמון הדדי", באתר נטפליקס "אמון הדדי", באתר AllMovie (באנגלית) "אמון הדדי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אמון הדדי", באתר Metacritic (באנגלית) "אמון הדדי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אמון הדדי, קדימון הסרט באתר יוטיוב "Trust‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
ורבה

האם התכוונתם ל... ורבה – כפר שהיה עיירה יהודית, בנפת דובנו במחוז רובנו בחבל ווהלין שבמערב אוקראינה ורבה – אי לא מיושב בכווית אריק ורבה (Erik Werba) – מלחין ופסנתרן אוסטרי חוה ורבה – גננת וסופרת ישראלית סידני ורבה (אנ') – חוקר מדע המדינה וספרן אמריקאי, לשעבר חבר סגל אוניברסיטת הרווארד ומנהל ספרייתה רודולף ורבה – אחד מהמעטים שהצליחו לברוח ממחנה ההשמדה אושוויץ, והראשון שדיווח לעולם המערבי על מעשי הזוועה של הנאצים במחנה דו"ח ורבה-וצלר – העדות הראשונה שנרשמה מפיהם של אסירים שנמלטו ממחנה הריכוז אושוויץ
מדליית ווטרלו

מדליית ווטרלו (באנגלית: Waterloo Medal) הייתה מדליית מערכה של הצבא הבריטי אשר ניתנה לכל חיילי הצבא אשר נלחמו במהלך שלוש המערכות של 'מלחמת מאה הימים'; קרב ליני, קרב קאטר ברה וקרב ווטרלו. זוהי המדליה הראשונה אשר הוענקה על ידי הממשל הבריטי לכל החיילים אשר השתתפו במערכה ולא רק לקצינים הגבוהים (כמו מדליית הזהב הצבאית). בנוסף, המדליה היא הראשונה אשר שם המקבל נכתב על הדופן שלה באופן רשמי. המדליה מורכבת מדיסק עשוי כסף בקוטר 37 מ"מ אשר תלוי בעזרת טבעת מסרט העיטור. בצידה הקדמי של המדליה מתוארת דמותו של העוצר ג'ורג' הרביעי, כאשר מקיפה אותו האימרה; 'ג'ורג' נסיך עוצר' (GEORGE P. REGENT). בצד האחורי של המדליה מאוירת דמותו של 'הניצחון' המכונפת כאשר היא ישובה. מעל הדמות נכתב 'וולינגטון' (WELLINGTON) על שם ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, המפקד העליון של כוחות הברית כנגד נפולאון ומתחת לדמות נכתב 'ווטרלו' (WATERLOO) והתאריך '15 ביוני 1815' (JUNE 15 1815) לציון השם ותאריך הקרב של קרב ווטרלו אשר היה הקרב הסופי במערכה כנגד נפולאון. סרט העיטור, בדומה לסרט העיטור של המדליות הנוספות בתקופה כמו מדליית השירות הצבאי הכללי ומדליית הזהב הצבאית, הורכב מסרט אדום בעל שני פסים כחולים בקצוות. צורה זאת הונהגה גם באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור שהורכבה מפס צבעוני). מדיה וקבצים בנושא מדליית ווטרלו בוויקישיתוף
טכומטר

טכומטר (מד-מהירות, מיוונית: טאכוס - מהירות, מטריין - מדידה) הוא מכשיר מדידה המשמש למדידת המהירות של גוף או חומר נע. הצורה הנפוצה ביותר של טכומטר היא זו שמודדת את המהירות של ציר מסתובב, כמו במנוע או מכונה אחרת. הפלט של הטכומטר בא בדרך כלל בצורה של תצוגה אנלוגית; עם זאת, בזמן האחרון תצוגות דיגיטליות הופכות לנפוצות יותר. טכומטרים של מכוניות מראים את מהירות הסיבוב של גל הארכובה של המנוע, אך למעשה הם נעזרים בקצב ההצתה כדי למדדו. יחידות המידה המקובלות הן סיבובים לדקה. ידיעת מהירות סיבוב המנוע אמורה לסייע לנהג לקבוע את ההילוך המתאים ביותר לנסיעה, על-מנת להוריד מהמנוע עומס מיותר. ככלל, בטכומטרים המשמשים בכלי תחבורה ישנו סימון של המהירויות שבהן לא מומלץ להפעיל את המנוע, וזאת משום שבמהירויות גבוהות יתר על המידה המנוע מתבלה מהר ועלול לספוג גם נזקים נוספים. בטכומטרים אנלוגיים האזור המסוכן מסומן בדרך כלל בצבע אדום. ברפואה משתמשים בטכומטרים על-מנת למדוד את מהירות זרימת הדם בנקודה מסוימת; לטכומטר כגון זה קוראים המאטכומטר. ספידומטר ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תפילה זכה

תפילה זכה היא תפילה שנהוג לאומרה ברבות מקהילות אשכנז בכניסת יום הכיפורים, קודם תפילת כל נדרי. עיקרה של התפילה הוא וידוי של האדם על חטאיו ועוונותיו, ובקשת למחילה. התפילה היא תפילה אישית, ואינה נאמרת בציבור, אלא בידי כל אחד ואחד. התפילה חוברה על ידי הרב אברהם דנציג והובאה בספרו חיי אדם (כלל קמ"ד, סימן כ'), במהדורה השנייה שנדפסה בשנת תקע"ט (1819). הוא חיבר תפילה זו כדי שתיאמר בכניסת היום דווקא, משום שישנם פוסקים הסבורים שיש להתוודות ביום הכיפורים עם כניסת היום. וכך כתב: "אחר זה (=סעודה מפסקת) ילך לבית הכנסת באימה ורעדה… וכבר נדפס בחמדת הימים התפילה שסידר, ואמנם לא כל אדם מבין הדברים רק למי שבא בסוד ה' ומי שאינו יודע הוא להם כספר החתום, ולכן העתקתי מספרים קדמונים תפילה בלשון קל, כי בלאו הכי לדעת הרבה פוסקים מצות וידוי הוא סמוך ללילה דווקא, וראוי לכל אדם לאומרה... ואשרי מי שיאמר אותה גם בשחרית". התפילה התפשטה בקרב יהודי אשכנז, הודפסה בקונטרסים נפרדים ובהמשך הוכנסה לתוך המחזורים. בעקבות פנייה של הרב בן ציון שטרנפלד אל הרב ישראל מאיר הכהן, פעל האחרון להקדים את החלקים העוסקים ב"בין אדם לחברו" בתפילה זכה, לתחילת התפילה, בשל חשיבות עניינים אלו והאפשרות שאנשים לא יאמרו את התפילה כולה והמודעות לחשיבות המצוות שבין אדם לחברו תיפגע. התפילה מנוסחת כפנייה אישית של המתפלל לבוראו וכל אחד אומר אותה בשקט בינו לבין בעצמו. נוסח התפילה כולל וידוי וחרטה על חטאי השנה שחלפה ובקשה לקבלת יסורי התענית והרהורי תשובה. באחת הפסקאות מופיע נוסח הבעת מחילה מצד המתפלל לכל מי שפגע בו במשך השנה. היו שכתבו שאם הזמן קצר כדאי לומר לפחות את הפסקה הזאת. אליהו כי טוב בספר התודעה כותב על התפילה: "ונאה תפילה זו לשמה; זכה היא בכל אמריה, ומזככת את לבות אומריה, ומכשרתם לקבל עליהם את יום הכיפורים בקדושה וטהרה ומחילת עוונות. גופה של תפילה זכה, שיש בה קבלת הצום בכל חמשת עינויו וגם יש בה פתיחת הלב לחרטה ולוידוי. ואולם עיקרה של תפילה זו שבשעת פתיחת הלב בתשובה ובחרטה ובדברי ריצוי לפני המקום ברוך הוא, היא נותנת בפי השבים דברי סליחה ומחילה בכל חטאות האדם בינו לחברו... וניטלים מחסומי הכפרה ונפתחים שערי הרחמים בשמים". מרדכי מאיר, "על 'תפילה זכה'", כנישתא ב (תשס"ג), עמ' קיט-קלח. אמנון בזק, ‏תפילה זכה לנשים, באתר כיפה יעל לוין, ‏נשים והיום הקדוש – הנהגות ומעשים, באתר קולך יואב פרידמן, לקראת יום כיפור: "תפילה זכה" בביצוע חדש, באתר ynet, 18 בספטמבר 2007 ראו גם יצחק שטסמן, תקנת אמירת "כל נדרי", באתר ישיבה הערה 24-22 אברהם דנציג, חיי אדם, וילנה תקע"ט, דף פ'. כלל קמ"ד, אות כ', באתר היברובוקס מנהג דומה קיים בחלק מקהילות הספרדים על פי עצת הבן איש חי שהחזן אומר לקהל לפני "כל נדרי": "רבותי תמחלו זה לזה" וכולם עונים "מחלנו". אליהו כי טוב, ספר התודעה, ירושלים: הוצאת יד אליהו כי טוב, תשל"ו-1976, עמ' מח. ערך זה הוא קצרמר בנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מילכה

מִלְכָּה היא דמות מקראית, בתו של הרן, אחי אברהם, ואשת נחור אחי אברהם. נולדו להם 8 בנים והם: עוּץ, בּוּז, קְמוּאֵל אֲבִי אֲרָם, כֶּשֶׂד, חֲזוֹ, פִּלְדָּשׁ, יִדְלָף, וגם בְּתוּאֵל אבי רִבְקָה. אברהם הוא גם דודה (אחי אביה) וגם גיסה (אחי בעלה). נכדתה רבקה נישאה ליצחק, בן דודה של מילכה וגם בן דודם של ילדיה (סבם המשותף הוא תרח). נינה יעקב נישא לנינותיה לאה ורחל. במדרש מיוחס הריונה של מילכה לזכות שרה. מילכה תוארה כאמם של כל נביאי אומות העולם. עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה תרגום יונתן על ספר בראשית, פרק כ"ב, פסוק כ' יילקוט שמעוני בלק, במדבר - פרק כג - רמז תשסו ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרטין שורט

מרטין הייטר שורט (באנגלית: Martin Hayter Short; נולד ב-26 במרץ 1950), הוא שחקן, קומיקאי, סופר, זמר ומפיק קנדי-אמריקאי זוכה פרס טוני ואמי. הוא מפורסם בגין תפקידיו הקומיים, בעיקר במסגרת תוכנית הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב" ובסרטי הקולנוע "שלושה אמיגוס", "יום במלכודת", "אבי הכלה" ו"הפלישה ממאדים". בשנת 1971 סים לימודי תואר ראשון בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת מקמסטר. באוקטובר 2023, שורט, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן. הם קראו לשחרור בני ערובה המוחזקים על ידי ארגון הטרור חמאס בעקבות מתקפת הפתע על ישראל. הקמפיין שהושק לצד המכתב נקרא #NoHostageLeftBehind. המכתב מדגיש את הרצון לחופש הן לישראלים והן לפלסטינים לחיות בשלום ומגנה את האלימות של חמאס. מרטין שורט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרטין שורט, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מרטין שורט, באתר AllMovie (באנגלית) מרטין שורט, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מרטין שורט, באתר Metacritic (באנגלית) מרטין שורט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרטין שורט, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) מרטין שורט, באתר Last.fm (באנגלית) מרטין שורט, באתר AllMusic (באנגלית) מרטין שורט, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרטין שורט, באתר Discogs (באנגלית) מרטין שורט, באתר Songkick (באנגלית) מרטין שורט, באתר בילבורד (באנגלית) Matt Donnelly, Hollywood Stars and Executives Thank President Biden for Leadership, Call for Release of All Hamas Hostages, Variety, ‏2023-10-23 (באנגלית אמריקאית) Nominees / Winners, Television Academy (באנגלית)
קרלו פטריני

קרלו פטריני (באיטלקית: Carlo Petrini; נולד ב-22 ביוני 1949) הוא מייסד תנועת מזון איטי. קרלו פטריני נולד בעיר ברה (אנ'), בנפת קונאו, איטליה. הוא זכה לפרסום בשנות השמונים כשלקח חלק במסע הפרסום נגד פתיחת סניף רשת המזון המהיר מקדונלד'ס, בסמוך למדרגות הספרדיות ברומא. ב-1977 החל פטריני לכתוב מאמרים קולינריים ביומונים הקומוניסטים "איל מניפסטו" ו"ל'אוניטה". הוא עורכם של פרסומים רבים בבית ההוצאה לאור Slow Food Editore. הוא כתב טור שבועי בעיתון היומי לה סטמפה וכיום הוא עובד בעיתון לה רפובליקה. ב-1986 הוא ייסד את תנועת מזון איטי, שבאה לתת חלופה למזון המהיר, שואפת לשמר את המטבח המסורתי של כל אזור ומעודדת גידולים של ירקות, פירות ובעלי חיים שמאפיינים את סביבתם הטבעית. כיום התנועה מונה 100,000 חברים ב-132 ארצות. באוקטובר 2004 הוא ייסד את האוניברסיטה למדעי הגסטרונומיה, מוסד שמטרתו לגשר על הפער בין חקלאות לגסטרונומיה. Slow Food Nation: Why Our Food Should Be Good, Clean, and Fair, Rizzoli, May 2007, ISBN 0847829456 Slow Food Revolution: A New Culture for Dining and Living in conversation with Gigi Padovani, Rizzoli, September 2006, ISBN 0847828735 Slow Food: The Case for Taste (Arts & Traditions of the Table: Perspectives on Culinary History), Columbia University Press, April 2003, ISBN 0231128444 מדיה וקבצים בנושא קרלו פטריני בוויקישיתוף אלן דיקאס, "מהפכת המזון המהיר", טיים מגזין, 3 באוקטובר 2004 ניק וייק, "חלוץ אוכל אמיתי: קרלו פטריני", טיים מגזין, 10 ביוני 2008 קלייטון ניומן, "קרלו פטריני ברשימת מאה הנבחרים של הטיים", רשימת מאה הנבחרים של הטיים - האם הם שווים את זה ?", טיים מגזין, 20 באפריל 2007 אליסון רוברטס, "קרלו פטריני: צאר המזון המהיר", אינדפנדנט, 10 בדצמבר 2006 ג'ספר ז'רארד, "גורו המזון האיטי מפיץ את תורתו בחלונות הגבוהים", גארדיאן, 17 ביוני 2007 קרלו פטריני נואם בתיאטרון קורוול - חלק ראשון, 2007 (תרגום סימולטני מאיטלקית) אודות תנועת מזון איטי ארז מיכאלי‏, ספיריטס: האיש שנלחם במקדונלדס, באתר וואלה, 15 בינואר 2014 קרלו פטריני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
אוסקר אהומאדה

אוסקר אדריאן אהומאדה (בספרדית: Oscar Adrián Ahumada; נולד ב-31 באוגוסט 1982 בסראטה שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי. ערך את הופעת הבכורה שלו בריבר פלייט ב-24 בנובמבר 2002 במשחק מול אולימפו. ב-2004 עבר לוולפסבורג הגרמנית, אך כבר ב-2005 חזר למולדתו בשל עניינים משפחתיים. אחרי 5 שנים בריבר פלייט עבר לוראקרוס המקסיקנית. ב-30 באוגוסט 2011 חתם חוזה ל-2.5 שנים עם רוסטוב. לראשונה במדי רוסטוב הופיע ב-21 בספטמבר 2011 במשחק הגביע הרוסי מול טום טומסק (המשחק נגמר 1-3 לזכות רוסטוב). לאהומאדה יש 3 הופעות בנבחרת הנוער עד גיל 20, יחד עם הנבחרת הוא זכה באליפות העולם לנוער 2001. קבוצתיים גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2001 אליפות ארגנטינה - 2003, 2004, 2008 (ריבר פלייט) מדיה וקבצים בנושא אוסקר אהומאדה בוויקישיתוף אוסקר אהומאדה, באתר Transfermarkt אוסקר אהומאדה, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) אוסקר אהומאדה, באתר Soccerway אוסקר אהומאדה, באתר WorldFootball.net אוסקר אהומאדה, באתר National Football Teams אוסקר אהומאדה, באתר FootballDatabase.eu
ניקולס רידלי

ניקולס רידלי (באנגלית: Nicholas Ridley;‏ 1500 לערך - 16 באוקטובר 1555) היה בישוף לונדון והכומר האישי של הנרי השמיני, מלך אנגליה. היה מבין ראשי הכנסייה האנגליקנית והוצא להורג בעוון כפירה ובגידה על ידי מרי הראשונה, מלכת אנגליה הקתולית. מרטיר (קדוש מעונה) של הכנסייה האנגליקנית. רידלי היה נצר למשפחה מיוחסת מנורת'מברלנד שבצפון אנגליה. ב-1518 החל ללמוד בקולג' פמברוק שבאוניברסיטת קיימברידג'. ב-1526, לאחר קבלת תואר מוסמך אוניברסיטה, עבר ללמוד בסורבון ובאוניברסיטת לוון. עם שובו התמנה לאחד ממשגיחי האוניברסיטה (פרוקטור) ולאחר מכן היה לכומר האוניברסיטה. ב-1534 חתם על גילוי דעת של כמרי האוניברסיטה המכריז על חוסר הסמכות החוקית של האפיפיור באנגליה. הוא נודע כמטיף, נואם ואיש ויכוח מוכשר. ב-1537 זכה לתואר בתאולוגיה ומונה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, תומאס קרנמר לאחד מעוזריו. ב-1541 התמנה לכומר האישי של המלך הנרי השמיני ולקאנון של קנטרברי. ב-1547 התמנה לבישוף רוצ'סטר וסייע לקרנמר בהשלמת ספר התפילות של הכנסייה האנגליקנית. ב-1549 התמנה לבישוף לונדון. בתפקידו כבישוף לונדון חתם ב-9 ביולי 1553 על ההצהרה הכנסייתית לפיה, כיוון שהן נישואיו של הנרי השמיני לקתרין מאראגון, אמה של מרי והן נישואיו לאן בולין, אמה של אליזבת הוכרזו כמבוטלים, הרי שהן מרי והן אליזבת הן ממזרות ואינן ראויות לרשת. לפיכך היורשת החוקית של הכתר לאחר מות אדוארד השישי, מלך אנגליה היא הליידי ג'יין גריי. ב-10 ביולי הוכתרה ג'יין גריי כמלכה ומרי נמלטה, אך תשעה ימים לאחר מכן חזרה מרי ללונדון ותפסה את הכס. ג'יין ורידלי נתפסו ונכלאו במצודת לונדון. ב-1554 נכלאו יחד עם רידלי גם בישוף ווסטר, יו לטימר והארכיבישוף מקנטרברי, תומאס קרנמר, תחילה במצודת לונדון ולאחר מכן בכלא פוקסום באוקספורד. השלושה הואשמו בכפירה (עקב אמונתם הפרוטסטנטית) ובבגידה (עקב תמיכתם בהכתרתה של ג'יין גריי למלכה) ועברו עינויים. ב-16 באוקטובר 1555 הוצאו לטימר ורידלי להורג על ידי העלאה על המוקד ברחבה שלפני קולג' באליוול באוקספורד (כיום נמצאת במקום אנדרטה ויקטוריאנית לזכרם). הם קרויים "המרטירים מאוקספורד" (כחצי שנה לאחר מכן הצטרף אליהם גם תומאס קרנמר) וב-16 באוקטובר מצוינת הכנסייה האנגליקנית את זכרם. Bernard, G. W., The King's Reformation: Henry VIII and the Remaking of the English Church, London: Yale University Press, 2005 ISBN 0300122713 Diarmaid MacCulloch, Thomas Cranmer: A Life, Yale University Press, 1998 ISBN 9780300074482 מדיה וקבצים בנושא ניקולס רידלי בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר NNDB (באנגלית) ביוגרפיה (באנגלית) פרק XVI מ"ספר המרטירים של פוקס", ראו סעיף 1.19 ניקולס רידלי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ניקולס רידלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שביתת הנשק של סלוניקי

שביתת הנשק של סלוניקי הוא הסכם שביתת נשק בין מדינות ההסכמה לממלכת בולגריה, שנחתם ב-29 בספטמבר 1918. ההסכם קבע את תנאי יציאתה של בולגריה ממלחמת העולם הראשונה, וחתם את קרבות החזית המקדונית. ערך מורחב – החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה ממלכת בולגריה לצד מעצמות המרכז. לאחר הכרעת המערכה על סרביה, התפתח מאבק בין הצדדים הלוחמים על השליטה בגזרות הסמוכות לעיר סלוניקי והוא נודע בהמשך כחזית המקדונית. במשך מספר שנים התחוללה באזור מלחמת התשה תוך הישגים לשני הצדדים. עם הצטרפות כוחות צבא ממלכת יוון ללחימה לצד מדינות ההסכמה מחד והעברת כוחות גרמנים לחזית המערבית מאידך, נוצר יתרון ניכר למדינות ההסכמה באזור. ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפת הבקעה כוללת על קווי החזית המקדונית לאורך עמק הווארדאר. לאחר קרב דוברו פולה נפרצו קווי החזית, חלק מהחיילים הבולגרים התמרדו נגד המלך פרדיננד הראשון ונעו לתוך שטחי בולגריה. ב-18 בספטמבר נוצרה פרצה ברוחב 30 קילומטרים בקו החזית, תוך שכוחות מדינות ההסכמה נעים אל גבולות בולגריה. בולגריה הייתה נתונה בסכנת הפיכה צבאית מחד ואובדן עצמאותה מאידך וראשי הממשל הבולגרי החליטו לפעול מיידית ליציאתה מהמערכה. ב-24 בספטמבר הורה ראש הממשלה הבולגרי, אלכסנדר מלינוב, לגנרל איוון לוקוב מפקד הארמייה הבולגרית השנייה, להגיע למפקדת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי ולמסור לגנרל פראנשה ד'אספרה בקשה לשביתת נשק. למחרת הגיע השר אנדריי ליאפצ'ב לעמוד בראש צוות המשא ומתן הבולגרי, תנאי ההסכם גובשו והוא נחתם במעמד נציגי הצדדים. במסגרת ההסכם נכנעה בולגריה למדינות ההסכמה. הצבא הבולגרי חדל מכל פעילות התקפית בכל החזיתות ונסוג מכל השטחים אשר נכבשו בממלכות יוון וסרביה. בנוסף, הוטלו מגבלות על גודלו של הצבא ועל חימושו והוא חויב בהחזרת ציוד צבאי רב ליוונים. הבולגרים חויבו למסור את כל כלי השיט שברשותם לידי כוחות מדינות ההסכמה. שביתת הנשק של סלוניקי הייתה בתוקף עד חתימתו של חוזה ניי אשר קבע סופית את תנאי כניעתה של ממלכת בולגריה למדינות ההסכמה. שביתת הנשק של סלוניקי, באתר firstworldwar.com (באנגלית) הול, ס. ריצ'רד, קרב דוברו פולה 1918 - פריצת הדרך במערכה על הבלקן, הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2010, באתר גוגל ספרים, (באנגלית).
גישבור

גישבור (הלחם של המילים "גישור" ו"בוררות"; באנגלית: Med-Arb) הוא שיטה אלטרנטיבית ליישוב סכסוכים. גישבור מתחיל כגישור רגיל והופך לבוררות אם הצדדים לא מצליחים להגיע להסכמה. המגשר שמתחיל את ההליך הופך לבורר. קיים מושג גישוררות בעל משמעות זהה אך השימוש בו נדיר יותר. בדרך כלל, משתמשים בגישבור בפתרון סכסוכים בין עובדים באותו מקום עבודה, כאשר המגשר והבורר הוא המנהל או הממונה עליהם. הצדדים שמתחילים את התהליך יודעים שלמגשר יש סמכות להכריע, במקרה הצורך. דוגמה בולטת היא הצעה לשימוש בגישבור על ידי מפקדים בצה"ל. שימוש נוסף בגישבור הוא במהלך גישור לגירושין. כאשר הצדדים המעורבים בסכסוך יודעים שהכרעה בלתי נמנעת, הם שואפים יותר להגיע לפתרון בכוחות עצמם. החסרון של השיטה הוא בחוסר נייטרליות של המגשר (והבורר). המגשר בהליך חייב להוכיח שאינו נוטה לטובת צד כלשהו כדי להבטיח שיתוף פעולה והגעה להסכמה. Conflict resolution research ד"ר מיכל אלברשטיין, דרכים ליישוב סכסוכים עדי צור, חדירתה של תרבות הגישור אל בתי המשפט אפרת גינס וגדי נבון, למתגרשים: גישוררות - גישור עם בוררות, באתר ynet, 18 בפברואר 2010 עמרי גפן ונועם נחמני, העוצמה שברכות: ניהול אפקטיבי באמצעות דיאלוג, מערכות, גיליון 422, דצמבר 2008, עמ' 28 - 33.
Where Them Girls At

"Where Them Girls At" (בעברית: "איפה אותן הבנות") הוא שיר של ה-DJ והמפיק הצרפתי, דייוויד גטה, בשיתופם של הראפר האמריקני פלו ריידה וזמרת ההיפ הופ הטרינידדית, ניקי מינאז'. השיר הופץ ב-2 במאי 2011 על ידי חברת התקליטים, וירג'ין רקורדס, כסינגל הראשון מתוך אלבומו של גטה, "Nothing but the Beat". השיר זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים ברחבי העולם, תוך שנכנס לעשרת המקומות הראשונים בבריטניה, צרפת, אוסטרליה, איטליה ואירלנד. גטה שיתף פעולה בעבר עם הראפר האמריקאי פלו ריידה בשיר, "Club Can't Handle Me" מתוך האלבום, "Only One Flo" (חלק 1), של פלו ריידה ובפסקול לסרט סטפ אפ 3D, בשנת 2010. שיתוף הפעולה בין הצדדים התנה גם השתתפותו של פלו ריידה באלבומו של גטה. מאוחר יותר, הצטרפה הראפרית האמריקנית ניקי מינאז' שמשתפת פעולה בשיר נוסף באלבומו של גטה. גרסה מוקדמת של השיר הכוללת קולות בלבד (א-קפלה), הושגה והודלפה לאינטרנט לאחר שהאקרי מחשב פרצו למחשבים באולפן ההקלטות של גטה, דרך רשת ה-Wi-Fi. מידע על היצירה "Where Them Girls At" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Where Them Girls At" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "Where Them Girls At" באתר Discogs סרטון השיר "Where Them Girls At" באתר יוטיוב מידע על Where Them Girls At , במצעד הבריטי הרשמי מידע על Where Them Girls At, באתר המצעד האוסטרי, ארכיון מידע על Where Them Girls At, באתר המצעד האיטלקי, ארכיון מידע על Where Them Girls At, באתר המצעד הגרמני מידע על Where Them Girls At, באתר מצעד דנמרק מידע על Where Them Girls At, באתר המצעד הנורווגי מידע על Where Them Girls At, באתר המצעד של ניו זילנד מידע על Where Them Girls At, באתר המצעד הספרדי מידע על Where Them Girls At, באתר המצעד הפיני מידע על Where Them Girls At, באתר המצעד הצרפתי, ארכיון מידע על Where Them Girls At, באתר המצעד השוודי BRIT Certified, BPI (באנגלית)
הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין

הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין (בצרפתית: L'Organisation Internationale de la Vigne et du Vin; בראשי תיבות: OIV) הוא ארגון בין-ממשלתי שעוסק בהיבטים הטכניים והמדעיים של גידול גפנים וייננות. הארגון עוסק בענייני גידול גפן, לא רק לשם הכנת יין, אלא גם כענבי מאכל ולשם ייצור צימוקים. אחת מפעילויות הארגון היא איסוף נתונים סטטיסטיים מרחבי העולם בנושאים הנוגעים לתחום הגפן. מטה הארגון ממוקם בפריז וחברות בו 50 מדינות נכון ל-2023 ובהם גם מדינת ישראל. המבשרים של הארגון הבינלאומי של הגפן והיין היו הוועידות הבינלאומיות שנערכו במאה ה-19 בתגובה למגפת הפילוקסרה, כשהבולט שבהם היה קונגרס של חמש מדינות במונפלייה שנערך בין ה-26 ל-30 באוקטובר 1874. הרעיון של הקמת ארגון בינלאומי עלה מספר פעמים במהלך העשורים הבאים, ולבסוף, ב-29 בנובמבר 1924, חתמו שמונה מדינות על הסכם ליצירת "משרד יין בינלאומי" Office international du vin (OIV)) בפריז. בתום החתימה הוא שב למדינות השונות לשם אישורו. מושב העבודה הראשון נערך ב-Salon de l’Horloge ב-3 בדצמבר 1927. ב-4 בספטמבר 1958, שונה שמו של הארגון ל"משרד הגפן והיין" (Office International de la Vigne et du Vin). הארגון הבינלאומי של הגפן והיין הנוכחי נוסד בעקבות הסכם בין 35 מדינות ב-3 באפריל 2001, והחליף את "משרד הגפן והיין". ההסכם הזה נכנס לתוקפו ב-1 בינואר 2004. אוסטריה אוסטריה איטליה איטליה אורוגוואי אורוגוואי ארמניה ארמניה אוזבקיסטן אוזבקיסטן אלג'יריה אלג'יריה ארגנטינה ארגנטינה אוסטרליה אוסטרליה אזרבייג'ן אזרבייג'ן בלגיה בלגיה בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה ברזיל ברזיל בולגריה בולגריה גרמניה גרמניה גאורגיה גאורגיה דרום אפריקה דרום אפריקה הודו הודו הולנד הולנד הונגריה הונגריה טורקיה טורקיה ישראל ישראל יוון יוון לבנון לבנון לוקסמבורג לוקסמבורג מרוקו מרוקו מלטה מלטה מונטנגרו מונטנגרו מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית מולדובה מולדובה נורווגיה נורווגיה ניו זילנד ניו זילנד סרביה סרביה סלובקיה סלובקיה סלובניה סלובניה ספרד ספרד פרו פרו פורטוגל פורטוגל צרפת צרפת צ'כיה צ'כיה צ'ילה צ'ילה קרואטיה קרואטיה קפריסין קפריסין רומניה רומניה רוסיה רוסיה שווייץ שווייץ שוודיה שוודיה מדיה וקבצים בנושא הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין (בגרמנית, באנגלית, בספרדית, בצרפתית, באיטלקית וברוסית) הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין, ברשת החברתית פייסבוק הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין, ברשת החברתית אינסטגרם הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין, ברשת החברתית LinkedIn הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין, סרטונים בערוץ היוטיוב OIV's האתר הרשמי של הארגון הבינלאומי של הגפן והיין "חברים ומפקחים", אתר הארגון הבינלאומי של הגפן והיין OIV members, accessed on December 1st, 2011
קלרה יונג

קלרה יונג (ביידיש: קלאַראַ יאָנג;‏ 1882 לערך, זלוצ'וב, גליציה – 1952, מוסקבה) הייתה שחקנית בתיאטרון יידיש. נולדה בסביבות שנת 1882 בזלוצ'וב שבגליציה בשם חיה ריסייה שפיקוליצר, בת להורים שאהבו את הבמה. את שנות ילדותה המוקדמות בילתה בבית שבו היו חזרות של להקות תיאטרון נודדות. אחרי מות אביה היגרה המשפחה לארצות הברית, שם היא הצטרפה לאגודה הדרמטית של אברהם גולדפדן. היא התחילה לשיר במחזה "די כישוף-מאכערין" של גולדפדן. אחרי זמן לא רב היא עברה ללהקת טנצמן ועברה לבוסטון ומשם ללהקתו של זולוטרבסקי במונטריאול ואחרי כן לטורונטו ולתיאטרון של משה פינקל בפילדלפיה. ב-1903 היא שיחקה ב-People's Music Hall, שם עשתה לה שם בשירים כמו "די דאמע פון בראדוויי" ו"ליבע מיינע". ב-1909 היא עברה לתיאטרון טאליה (Thalia), שם היה בעלה בועז יונג שותף לניהול יחד עם דוד קסלר. שם היא שיחקה לראשונה במחזות רציניים, למשל גילמה את תפקיד ציפעניו במחזה "גאט, מענטש און טייוול" ('אלוהים, אדם ושטן') מאת יעקב גורדין ואת צילה במחזה "קרייצער סאנאטא" ('סונאטת קרויצר') מאת גורדין, על פי טולסטוי. במחזה "דאס יידישע הארץ" היא שרה קופלט שכתב עבורה זיגמונד מוגולסקו. היא שיחקה במחזה "די ביגאמיסטן" (זיין ווייבס מאן) ובמחזה "אלרייטניקעס" מאת אברהם שמ"ר בלונדון ב-1911 ואחרי כן בלודז' ב"גרויס טעאטער" וב"עליסעאום טעאטער" בוורשה. הצלחתה עודדה את הזוג לחזור לוורשה, שם היא כיכבה במחזה של אנשל שור ויוסף רומשינסקי "דאס מיידל פון דער וועסט, אדער, די אמעריקאנערין" ('הנערה מן המערב, או, האמריקאית'). המחזה משך גם קהל לא-יהודי ויהודים מתבוללים. ב-1915 הופיעה בתפקיד במחזה של בועז יונג "דזשייקעלע בלאפער" (ג'קלה הבלפן) באודסה. תפקיד זה הזניק את הפופולריות שלה. אחרי חזרה לאמריקה בין השנים 1920 ו-1932 היא נדדה בעולם: ברית המועצות, פולין, ארגנטינה, ברזיל ארצות הברית, שוב פולין, לונדון, מקסיקו וקובה. בשנת 1934, בשיא השפל הגדול בארצות הברית, חזרה יונג לברית המועצות בלי בעלה ובתה. היא לא ראתה עתיד לעצמה כשחקנית ולתיאטרון היידיש בכלל בארצות הברית. היא קיבלה אזרחות סובייטית וחייתה את שארית חייה במוסקבה. בברית המועצות הקימה להקה שהצליחה למדי. בתקופת מלחמת העולם השנייה היא נשלחה מטעם המדינה למסע הופעות בקזכסטן ואוזבקיסטן. בועז יאָנג, מיין לעבן אין טעאטער. ניו יארק: איקוף, 1950. ('חיי בתיאטרון') לעקסיקאן פון יידישן טעאטער, באנד 2, עמ' 921-917. לעקסיקאן פון יידישן טעאטער, כרך 2, עמ' 917. לעקסיקאן, עמ' 917. בועז יאָנג, מיין לעבן אין טעאטער, עמ' 375-374.