laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מוזיאון בת ים לאמנות

מוזיאון בת ים לאמנות הוא מוזיאון לאמנות עכשווית המהווה חלק ממערך מובי: מוזיאוני בת ים (MoBY: Museums of Bat Yam). המוזיאון שוכן בשכונת רמת יוסף בעיר ונקרא על שם דוד בן ארי, ראש העיר הראשון של בת ים. הוא נפתח בשנת 1961 ובארבעת העשורים הראשונים שימש מוזיאון לאמנות מודרנית. בתחילת שנות האלפיים הפך למוזיאון לאמנות עכשווית. המוזיאון מציג מספר תערוכות יחיד וקבוצתיות בשנה, הכוללות אמנים ישראלים ובינלאומיים. אוסף המוזיאון כולל עבודות אמנות עכשווית לצד יצירות מודרניסטיות של לאה ניקל, דוד נתון, אהרון גלעדי ואחרים, בהם גם עבודות שנתרמו על ידי בן ארי. כן משולבים באוסף אמנים בת-ימים דוגמת הפסל יעקב אפשטיין והצייר חיים קיוה, ששימש מנהל המוזיאון בשנות השישים של המאה העשרים. המוזיאון מקיים פעולות קהילתיות וחברתיות, בהן הקרנות סרטים, סיורים והדרכות בתערוכה. אוצרת המוזיאון היא הילה כהן־שניידרמן, זוכת פרס שר התרבות והספורט בתחום האוצרות לשנת 2021. המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל יצחק פרלשטיין, שתכנן את שכונת רמת יוסף כקריית תרבות המשולבת באזור מגורים. המבנה מושפע מסגנון הבנייה הברוטליסטי המזוהה עם עבודותיו של האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר, וכלל גם ארבע קומות של חדרי סטודיו שנועדו לשלב יצירה והצגת אמנות. חלל הכניסה היה המשך טבעי של הפארק המקיף את המבנה, באופן המזמין פנימה את העוברים ושבים. במקור המעגל החיצוני היה מקורה והֵצֵל על היושבים בו. במעלה המדרגות נפרסה קומת התצוגה כספירלה רחבת ידיים, מוארת באור טבעי. בהמשך נסגרו קירותיו החיצוניים של הביתן והחלונות נאטמו. המבנה ממוקם בנקודה הגבוהה ביותר בעיר, צמוד למגדל מים פעיל. לאורך השנים שימשו קומות המגדל כחללי סטודיו לאמנים ואף לאחסון אוסף המוזיאון. אחד מחדרי התערוכה "הסצנה הבת ימית" עבודה שיצרה להלי פרילינג בתערוכה "מיני גולף בת ים" מדיה וקבצים בנושא מוזיאון בת ים לאמנות בוויקישיתוף המוזיאון בפייסבוק מוזיאון בת-ים לאומנות עכשווית על שם דוד בן ארי, דף שער בספרייה הלאומית מובי: מוזיאוני בת ים - מוזיאון בת ים לאמנות, באתר מובי מוזיאוני בת ים, באתר החברה לתרבות פנאי וספורט נעמה ריבה, אחרי עשור, אלי פטל מציג תערוכה חדשה: "השמאל תפס בעלות על התרבות, זה מעייף", באתר הארץ, 21 ביוני 2020 מוזיאון בת ים לאומנות נפתח למבקרים מחדש, באתר BE106.NET בת ים, ‏6.6.20
ברוך דינר

ברוך דינר (2 באפריל 1919 – 18 באפריל 1997) היה במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ובמאי טלוויזיה ישראלי. דינר ידוע בעיקר בשל סרטו "הם היו עשרה" (1960), הנחשב לאחד הסרטים החשובים בתולדות הקולנוע הישראלי. דינר נולד למנחם וחנה בהמבורג (גרמניה). ב-1934 עלה לארץ ישראל. למד תנ"ך ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, החל להתעניין בקולנוע ועבד כמבקר קולנוע ב"קול ירושלים" וכן כמורה. כשהחליט להפוך את הקולנוע למקצוע, למד תסריטאות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. לאחר מכן עבד תקופת מה בתור יועץ לאולפני יוניברסל בהוליווד. ב-1949 שב לישראל וביים את הסרט "החלוצים החדשים" (שהופץ על ידי אולפני סרטי פרמאונט ברחבי העולם); וביים והפיק עוד כתריסר סרטים, בייחוד באולפני הרצליה/אולפני הקולנוע הישראלי. ב-1951 הפיק וחיבר את התסריט לסרטו של אריה להולה, "עיר האוהלים". את התקציב לסרט, שהציג מתח על רקע עדתי בין עולים ממרכז אירופה ובני עדות המזרח, נאלץ לגייס ממקורות עצמאיים, לאחר שמדינת ישראל סירבה לממן סרט המציג פן זה של "קיבוץ הגלויות". בשנת 1960 יצא הסרט "הם היו עשרה" לבתי הקולנוע בישראל. זה היה הסרט העלילתי הראשון שיצר, זכה להצלחה אמנותית וביקורתית והיה הסרט הראשון ששפתו עברית שהופץ (על ידי "פוקס המאה העשרים") ברחבי העולם (ב-24 מדינות). למרות הביקורות האוהדות זכה הסרט להצלחה מסחרית מועטה וצפו בו רק כ-180,000 צופים. בשנת 1968 הציע דינר את הסרט לטלוויזיה הישראלית, שהוקמה באותה שנה. הטלוויזיה סירבה להקרינו בטענה שהסרט "ציוני מדי". בשנת 1972 ביים את הסרט " הצד השני" (נקרא באנגלית "Take Two"), דובר אנגלית ברובו. צלם הסרט היה אדם גרינברג. הסרט זכה לביקורות מעורבות בישראל, וירד במהרה מהמסכים. ב-1992 ביים דינר את סרט הטלוויזיה, "האסיסטנט של אלוהים", שהתבסס על תסריט של סביון ליברכט. בין 1979 ל-1989 כיהן דינר כראש קרן הקולנוע הישראלי, "המועצה לעידוד סרטי איכות". ב-1995 זכה בפרס על מפעל חייו בפסטיבל הקולנוע של חיפה. ברוך דינר נפטר בתל אביב ונטמן בבית העלמין בהרצליה. הותיר אחריו את רעייתו, ינקי (1925–2011), ושלוש בנות. החלוצים החדשים (1949) - תיעודי עיר האוהלים (1951) - מפיק ותסריטאי אלפיים ושלוש (1951) - תיעודי בחרנו בחיים (1952) - תיעודי ההזדמנות האחרונה של דני (דני ועליזה, 1953) סיפור לכיש (1955) - תיעודי Report on the Holy Land; 1956 - תיעודי Israel in the Family of Nations, 1958, תיעודי הם היו עשרה (1960) - עלילתי, פרס Prix de la jeunesse בפסטיבל קאן Run No More, 1964 - תיעודי Land of a Thousand Faces, 1964 - תיעודי סוך האתמול, 1965 מסך החול, 1966 - תיעודי בן-גוריון, בונה אומה (1966) - תיעודי וביום השביעי (1967) Bon Voyage, 1968 - תיעודי Speaking of Israel, 1969 - תיעודי הצד השני (1972) - פרס המבקרים, פסטיבל הקולנוע של ונציה בכוח הרצון (1974) - תיעודי From Every Mountainside, 1975 - תיעודי המיליון הראשון (1976) מכתב מאור עקיבא, 1979, תיעודי "האסיסטנט של אלוהים" (1992) - סרט טלוויזיה, רשות השידור Oliver Leama, Companion Encyclopedia of Middle Eastern and North African Film, Taylor & Francis, 2001, p. 330 Amy Kronish, Costel Safirman, Israeli Film, Greenwood Publishing Group, 2003, p. 178 ברוך דינר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ברוך דינר, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים אורי קליין, המקרה המוזר של ברוך דינר, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2008 ברוך דינר בארכיון הסרטים היהודי ע"ש סטיבן שפילברג יצחק בן נר, באר שבע - סרטים חדשים, על המשמר, 23 במרץ 1973
הסכם בוקרשט (1812)

הסכם בוקרשט שנחתם במאי 1812, בבוקרשט, בין האימפריה הרוסית ובין האימפריה העות'מאנית, קבע את התנאים לסיום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812). באוקטובר 1806 ציווה הצאר אלכסנדר הראשון על צבאו לחצות את הדניסטר ולכבוש את הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה וולאכיה. כדי להסתיר את הכוונות האמיתיות מהמדינות החזקות של אירופה באותה תקופה, צרפת, פרוסיה והאימפריה האוסטרית הכריזו השגרירים הרוסיים באירופה שאין לרוסים כוונה לספח שטחים כלשהם מהאימפריה העות'מאנית וכל רצונם למנוע את כוונתו של נפולאון בונפרטה להעביר את צבאו דרך שטח עות'מאני, כדי לתקוף את רוסיה בגבול הדניסטר, כוונה שהוצהרה על ידי השגריר הצרפתי בקונסטנטינופול. במשא ומתן שנערך בין רוסיה ובין צרפת לשם כריתת חוזה טילזיט בקיץ 1807 ובשיחות שנערכו בפגישת הצאר עם נפולאון במפגש ארפורט, קיבל הצאר את הסכמת נפולאון לכיבוש הנסיכויות הרומניות, אם יצליח לבצע זאת צבאית. בהתבססם על ההסכמה עם נפולאון, הרוסים הגישו הצעות להסכם שלום כבר ב-1811, בשיחות שנערכו בג'יורג'יו, לאחר תבוסות של הצבא העות'מאני ברוסה ובסלובוזיה (בקרבת ג'יורג'יו). לפי הצעות הרוסים הנסיכויות מולדובה וולאכיה, על עריהן ואוכלוסייתן, היו אמורות להסתפח לאימפריה הרוסית לתמיד, כך שהגבול בין שתי האימפריות, הרוסית והעות'מאנית, אמור היה להיות הדנובה. המתווכים הבריטים והצרפתים ניסו למשוך את הדיונים זמן רב ככל האפשר בעוד מיכאיל קוטוזוב דחק בקבלת ההסכם מהר ככל האפשר וזאת משום שהצדדים התכוננו לפלישה הצרפתית הצפויה לרוסיה. השער הנשגב דחה את ההצעות הרוסיות ואז רוסיה הודיעה שתהיה מרוצה בסיפוח הטריטוריה שבין הסירט ובין הדניסטר. ההתפתחויות הצבאיות והפוליטיות גרמו לכמה פוליטיקאים וגנרלים רוסים להציע לממשלתם שתסתפק בסיפוח הבוג'אק בלבד, אך השתפרות במצב הצבאי הובילה את הרוסים להתעקשות על השטח שבין הפרוט ובין הדניסטר. ההסכם נחתם במאי 1812 בבית הארחה השייך לסוכן הרוסי ממוצא ארמני, עמנואל מרזאיאן. ההסכם כלל 16 סעיפים גלויים ושני סעיפים סודיים. על פי הסעיפים 4 ו-5 האימפריה העות'מאנית העבירה לידי האימפריה הרוסית טריטוריה של 45,630 קילומטרים רבועים עם קרוב לחצי מיליון תושבים, 5 מצודות, 17 ערים ו-695 כפרים. חבל הארץ כונה על ידי הרוסים, החל מ-1813, בשם בסרביה. על פי סעיף 6 הועברו לידי האימפריה העות'מאנית הערים אחלכלכי, פותי ואנאפה, אך רוסיה קיבלה את הנמל סוחומי ועוד יישובים בהרי הקווקז. החוזה גם קבע מידה רבה של אוטונומיה לסרביה, אוטונומיה שהייתה תשתית לעצמאותה העתידית. על פי ההסכם התחייבה האימפריה הרוסית להוציא את צבאה מנסיכות מולדובה ולאפשר, במהלך שנה אחת, את זכות התושבים למכור את רכושם ולעקור ממולדובה לבסרביה או מבסרביה למולדובה. ההסכם נחשב להישג צבאי ודיפלומטי חשוב עבור הצאר הרוסי ואושרר יום אחד בלבד לפני פלישת הצבא הצרפתי לרוסיה. הצבא הרוסי שיצא מהנסיכויות הרומניות התפנה ללחימה בצבא הצרפתי והאימפריה העות'מאנית המובסת כבר לא הייתה בת ברית של הצרפתים. הסכם בוקרשט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תאוריית קיום-השתייכות-צמיחה

תאוריית קיום-השתייכות-צמיחה (ERG) היא תאוריה פסיכואנליטית שפותחה על ידי הפסיכולוג האמריקני קלייטון אלדרפר (Clayton Alderfer). תאוריה זו היא למעשה ניסוח מחדש של תאוריית הצרכים של אברהם מאסלו. על פי תאוריה זו, מחולקים הצרכים לשלוש חטיבות, ולא לחמש כפי שהציע מאסלו. בדומה לתאוריה של מאסלו, סיפוק רמת צרכים אחת מהווה קידום של האדם לניסיון לספק את רמת הצרכים הגבוהה יותר, אך אלדרפר מזהה גם תהליך הפוך. על פי התאוריה החדשה, קיים גם תהליך תסכול, אשר נובע מחוסר האפשרות להגשים רמת צרכים מסוימת. תסכול זה מביא את האדם לסגת לניסיון לספק רמת צרכים נמוכה יותר. בתאוריה זו, מדובר אפוא לא ב"היררכיית אישיות", אלא בשלוש קבוצות של צרכים הפועלות בצורה שונה. בדומה להרצברג, אך מזווית אחרת, מבקר אלדרפר גם את הקשר הישיר, שמניח מאסלו בין הדחף לסיפוק צורך לבין הנעה. כגורמי הנעה, שלוש קבוצות אלה של צרכים לא פועלות בצורה היררכית מובהקת. סיפוק הצרכים אינו נעשה בסדר ההיררכי שמציגה תאוריית הצרכים, אלא ייתכן שאדם יעסוק במקביל בסיפוק צרכים מקבוצות צרכים שונות. צורכי קיום פיזיים (Existence Needs) - צרכים פיזיולוגיים וצורכי ביטחון. צורכי השתייכות (Relatedness) - צורך באישור חברתי. צורכי צמיחה (Growth) - הצורך בפיתוח הכישרונות האישיים אשר מהווים יתרון יחסי אל מול פרטים אחרים. תאוריה זו מכונה ERG על שם ראשי התיבות של שלוש קטגוריות הצרכים. תאוריית הצרכים של מקללנד תאוריית הERG
ציפור האש (בלט)

ציפור האש היא יצירת בלט מ-1910 המבוססת על סיפור עממי רוסי. את המוזיקה הלחין איגור סטרווינסקי, את הכוריאוגרפיה המקורית יצר מיכאל פוקין. איוואן צארביץ' - נסיך צעיר ונאה. ציפור האש – ציפור בצבעי אש, קסומה ומופלאה. קשצ'יי - מפלצת רשעה ירוקת אצבעות ובת אלמוות. בעל הגן הקסום. נסיך צעיר ונאה בשם איוואן צארביץ', רודף אחר ציפור אש יפהפייה על מנת לצוד אותה. תוך כדי מרדף, הוא נכנס אל תוך גן קסום. בגן המופלא נטועים עצים שפירותיהם עשויים כולם זהב טהור. הציפור מעופפת מסביב לאחד העצים, ואיוואן מצליח לתפוס אותה. כיוון שנכמרו רחמיו על הציפור היפהפייה, הוא מחליט לשחרר אותה. לאות תודה היא נותנת לו במתנה אחת מנוצותיה ומבטיחה לו שאם ייקלע לצרה כלשהי, עליו לנופף בנוצה, והיא תבוא לעזרתו. הגן הקסום שנכנס אליו איוואן בטעות היה של המלך קשצ'יי - מפלצת רשעה בת אל מוות. כל נערה שהייתה פוסעת אל תוך גנו של קצ'שיי הוא היה מחזיק בשבי וכל נער היה הופך לאבן. עכשיו כשאיוואן בתוך גנו של קשצ'יי, הוא נתון בסכנה, אך הוא לא ידע זאת. כאשר עמד לעזוב את הגן, ראה דבר מופלא שהפליא אותו מאוד: 13 נסיכות נאות רוקדות ריקוד מעגל. מבין הנסיכות איוואן התאהב ביפה מכולן. המלך הרשע ועוזריו מבחינים באיוואן ורוצים להפכו לאבן. איוואן נבהל, אך נזכר בציפור האש, שולף את הנוצה, ומזעיק אותה לעזרתו. הציפור מגיעה, ושרה שיר ערש שמרדים את קשצ'יי ועוזריו. כשהם ישנים מגלה הציפור לאיוואן, שנשמתו של קשצ'יי הרע נמצאת בתוך קליפת ביצה. אם תימצא הביצה וקליפתה תרוסק, תיעלם לה נשמתו של קשצ'יי והוא ימות. הציפור מובילה את איוואן אל הביצה הנסתרת, ואיוואן מצליח לשבור אותה. קשצ'יי מת, והשמחה גדולה: פסלי האבן מתעוררים לחיים, כל הנערות השבויות משתחררות ואיוואן מתחתן עם אהובתו וחי חיי אושר. בסרט המצויר "פנטסיה 2000" של וולט דיסני היצירה מבוצעת על ידי התזמורת הסימפונית של שיקגו בזמן שמוקרן סרט אנימציה לפי היצירה. הסיפור כאן הוא שונה- פיה המבשרת את בוא האביב והפריון מכניסה שמש, גשם, ומחייה את היער שנם שנת חורף. בעת עיסוקה היא נתקלת בציפור אש השורפת את כל היער ומותירה את הפיה עזובה ועצובה. לעזרתה מגיע אייל המנחם אותה ולאט לאט שמחה שבה אליה והיא חוזרת להחיות את היער השרוף. מדיה וקבצים בנושא ציפור האש בוויקישיתוף ציפור האש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תרמיל ריחוף

תרמיל ריחוף או תיק סילון או ג'טפק (באנגלית: Jet pack) הוא מכשיר הנישא בדרך כלל על גבו של המשתמש בו, ומאפשר לו ריחוף באוויר באמצעות דחף. ההנעה יכולה להיות מבוססת מנוע סילון, מנוע רקטי, סילון מים ועוד. עד כה, השימוש המעשי היחיד שנעשה בג'טפק היה לצורך פעילות חוץ רכבית של אסטרונאוטים בחלל, שכן עדיין עומדים מכשולים בפני השימוש בטכנולוגיה מסוג זה לצרכים צבאיים וכאמצעי תחבורה אישי. חרף ההתקדמות הטכנולוגית שחלה בעשורים האחרונים, טרם נמצא פתרון הולם לאתגרים הקשורים באטמוספירת כדור הארץ, בכוח הכבידה ובפיזיולוגיה של גוף האדם (אשר לא מותאם לתנאי טיסה מסוג זה). במהלך המאה ה-20 פיתח צבא ארצות הברית ג'טפק לצורך שימוש מבצעי, אבל בשל קשיים ביציבות הטייס ותצרוכת הדלק הגבוהה, בוטל לבסוף הפרויקט. מכשירי הג'טפק הקיימים כיום צורכים כמות גדולה מאוד של דלק, ומשום כך אורך הטיסה המקסימלי האפשרי באמצעותם הוא תשע דקות. חיסרון נוסף הוא שעדיין לא קיים מנגנון בטיחות למקרה של תקלה או למקרה שהדלק אוזל. משום כך, לג'טפק בצורתו הנוכחית אין עדיין שימוש מעשי למעט טיסות לשם תצוגת תכלית. במהלך תכנון טיל השיוט טומהוק גילו המתכננים שחלקי מנוע הג'טפק יעילים עבור מנוע הסילון של הטיל, אשר משמש אותו בתעופתו לאחר שלב השיגור, המבוצע באמצעות רקטה. לאורך השנים הג'טפק הופיע בספרות, בסרטי קולנוע בעיקר מז'אנר מדע בדיוני ובמשחקי וידאו רבים: בשנות העשרים השתמש בו גיבור המדע בדיוני באק רוג'רס. ג'יימס בונד השתמש בו בסרט "כדור הרעם" (1965). בובה פט השתמש בו בסרט "שובו של הג'דיי" (1983) הג'טפק היה המוטיב העיקרי בסרט "הרפתקאות רוקטיר" (1991), ובסדרת ההמשך שלו "רוקטיר" (2019). בשנת 1988 נעשה בו שימוש במשחק המחשב "דייב" בשנת 1995 נעשה בו שימוש במשחק המחשב "וורמס" בשנת 1996 נעשה בו שימוש במשחק הווידאו "דיוק ניוקם 3D". בשנת 2004 נעשה בו שימוש במשחק הווידאו "Grand Theft Auto: San Andreas".
סטיוארט קאופמן

סטיוארט אלן א. קאופמן (באנגלית: Stuart Alan A. Kauffman; נולד ב-28 בספטמבר 1939) הוא מדען יהודי אמריקאי, ביולוג ומומחה למערכת מורכבת. בשנת 1960 סיים לימודים באוניברסיטת דארטמות', ב-1963 קיבל תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת אוקספורד, וב-1968 סיים תואר ברפואה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. בין השנים 1975 ל-1995 הועסק באוניברסיטת פנסילבניה שם כיהן בין השאר כפרופסור לביוכימיה וביופיזיקה. בשנת 1987 קיבל מענק מטעם הקרן לעידוד מצוינות, עמיתי מקארתור. ביו השנים 1986 ל-1997 היה קאופמן עמית מחקר במכון סנטה פה לחקר מערכות מורכבות. מחקריו שם עסקו בניסיון ליצור מודלים בתחומים שונים של הביולוגיה, בהם ביולוגיה התפתחותית, ביולוגיה אבולוציונית, הלימות פני השטח, רשתות גנטיות, וחקר מוצא החיים. כיום משמש קאופמן כפרופסור לביולוגיה, פיזיקה ואסטרונומיה ולפילוסופיה באוניברסיטת קלגרי אשר בקנדה. קאופמן מוכר בזכות תאוריה מדעית שפיתח, בה הוא טוען כי האבולוציה לא יכולה להיות מוסברת אך ורק על ידי הברירה הטבעית, אלא בנוסף אליה, קיים גורם של סדר ספונטני, שנוצר הודות לתכונות של חומרים במצבים פיזיקליים מסוימים. גישה זאת מחפשת למצוא דמיון בין ארגון עצמי של מערכות פיזיקליות וכימיות שונות (כמו גבישים) לבין מערכות ביולוגיות שונות. Origins of Order: Self-Organization and Selection in Evolution, יצא בשנת 1993, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד At Home in the Universe, יצא בשנת 1995, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד Origins, יצא בשנת 2000, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד Reinventing the Sacred: A New View of Science, Reason, and Religion, יצא בשנת 2008, בהוצאת Basic Books מדיה וקבצים בנושא סטיוארט קאופמן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטיוארט קאופמן סטיוארט קאופמן, באתר dblp סטיוארט קאופמן, באתר גוגל סקולר
רמי דה גורמון

רמי דה גורמון (בצרפתית: Remy de Gourmont‏; 4 באפריל 1858 – 27 בספטמבר 1915) היה סופר, משורר ומבקר ספרות צרפתי. רמי דה גורמון נולד ליד העיר ארז'נטן (כיום במחוז אורן שבחבל נורמנדי תחתית בצרפת) כנצר למשפחה נורמנית עתיקה שעסקה בהוצאה לאור ובהדפסה. אביו היה הרוזן אוגוסט-מארי דה גורמון, ואמו - הרוזנת מתילד דה מונפור. בין 1868 ו-1876 למד בבית הספר התיכון של העיר קוטאנס (כיום במחוז מאנש בחבל נורמנדי תחתית). הוא היה תלמיד מצטיין שמוחו היה תמיד מלא דמיון. ב-1876 עבר להתגורר בעיר הנמל קאן שבחבל מולדתו, שם למד משפטים. ב-1879 קיבל תואר ראשון במשפטים ועבר להתגורר בפריז. בנובמבר 1881 השיג משרה בספרייה הלאומית שבעיר, והתחיל לפרסם מאמרים בכתבי עת שונים ובהם "לה מונד". החל ב-1882 פרסם יצירות היסטוריות שונות וב-1886 פרסם את הרומן הראשון שלו "מרלט" שעלילתו מתרחשת במחוזות ימי ילדותו, אך לא זכה להצלחה בציבור. באותה שנה רמי דה גורמון שעד אז התעניין בהיסטוריה ובספרות עתיקה, גילה את תנועת הסימבוליזם באמצעות כתב העת "לה ווג" של המשורר הסימבוליסטי גוסטב קאהן. רמי דה גורמון פגש בברט דה קורייר (ששימשה כמודל בסדנתו של הפסל אוגוסט סלזינגר) והיא הפכה למאהבתו. במשך 1887 הוא כתב לה מכתבי אהבה נלהבים שאחרי מותו התפרסמו בשם "מכתבים לסיסטין". הוא עבר להתגורר בביתה והשניים חיו שם יחדיו עד מותם. ברט דה קורייר נשארה תמיד נאמנה לו ובהשראתה כתב את הרומן "סיסטין" (1890). ב-1889 רמי דה גורמון היה אחד המשוררים הסימבוליסטים שייסדו את כתב העת לספרות "מרקור דה פראנס", אשר לו תרם במשך עשרים וחמש שנה ואשר נקשר בשמו קשר אמיץ. ב-1892 פרסם את ספרו "המיסטיקן הלטיני" שבו תיאר את משוררי המזמורים הנוצריים ואת השירה הסמלית של ימי הביניים. ב-1896 פרסם את "ספר המסכות" הכולל תיאור ממקור ראשון של חיי המשוררים הסימבוליסטים בפריז. באותה תקופה נתקף בזאבת העור שפגעה בפניו ובראייתו והשאירה צלקות. מאז נשאר מסוגר בביתו אך יצא מדי פעם למשרדו ב "מרקור דה פראנס". מכאן ואילך לא היו בעבורו אלא ספריו ועבודתו בכתב העת שבו פרסם קטעי רומנים, מחזות, שירים, מסות ומאמרים שבהם גילה את בקיאותו הרבה בספרות בשירה ובאמנות. ב-1910 פגש בסופרת האמריקנית נטאלי קליפורד בארני שהתגוררה בפריז. הוא התאהב בה וכתב לה מכתבי אהבה נלהבים, "מכתבים לאמזונה" שפורסמו ב-1914. אתה הוא ניאות לצאת מביתו ואפילו לערוך מסע קטן בנורמנדיה, אך מחלה שבה לקה מספר שנים לפני כן הגבילה את יכולתו להתנועע. מלחמת העולם הראשונה גרמה לו לשברון לב, כי רוב חבריו יצאו לחזית וכתב העת "מרקור דה פראנס" לא הופיע מזה שנה תמימה. רמי דה גורמון מת ב-1915 כתוצאה משבץ מוחי, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז. ברט דה קורייר ירשה את כל כתבי ידו ואת ספרייתו שאותם העבירה לאחיו, ז'אן דה גורמון, לפני שנפטרה שנה מאוחר יותר. כעבור מספר שנים אחיו פרסם כמה מיצירותיו שעד אז לא ראו אור. רמי דה גורמון (מצרפתית: ליאורה בינג-היידקר), ‏מסורת ודברים אחרים, דחק ז', 2016, עמ' 256–262 ממאמריו של רמי דה גורמון (בצרפתית) רמי דה גורמון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי רמי דה גורמון בפרויקט גוטנברג (באנגלית) רמי דה גורמון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רמי דה גורמון, דף שער בספרייה הלאומית רמי דה גורמון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רמי דה גורמון, באתר MusicBrainz (באנגלית) רמי דה גורמון, באתר Discogs (באנגלית)
ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו

זַ'אן-מַארִי גוּסְטַב לֶה קְלֶזִיוֹ (בצרפתית: Jean-Marie Gustave Le Clézio; נולד ב-13 באפריל 1940) הוא סופר צרפתי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2008. לה קלזיו נולד ב-1940 בניס בצרפת, אך להוריו היה קשר חזק עם המושבה הצרפתית לשעבר מאוריציוס, לשם היגרה משפחתו עוד במאה ה-18. המושבה נכבשה בידי הבריטים ב-1810, אך המתיישבים שמרו על זהותם הצרפתית. אמו של לה קלזיו הייתה חרשת אילמת ואביו היה רופא. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת אביו של לה קלזיו כרופא צבאי בצבא הבריטי, בעוד שלה קלזיו ומשפחתו שהו בניס. בגיל שמונה יצאו לה קלזיו ומשפחתו לטיול בן חודש בניגריה, שם הוצב אביו כרופא במלחמת העולם השנייה. במהלך המסע הוא כתב שני ספרים – המסע הארוך ו-Oradi noir, שהכילו רשימה של ספרי המשך צפויים. לאחר סיום בית הספר התיכון בניס הוא למד אנגלית באוניברסיטת בריסטול בין 1958 ל-1959, והשלים את התואר באוניברסיטת ניס ב-1963. הוא המשיך לתואר שני באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס ב-1964 וכתב דוקטורט על ההיסטוריה המוקדמת של מקסיקו באוניברסיטת פריפניאן ב-1983. הוא לימד באוניברסיטאות בנגקוק, אמקסיקו סיטי, בוסטון, אוסטין ואלבוקרקי ורבות אחרות. לה קלזיו זכה לתשומת לב ברומן הראשון שכתב כבוגר Le procès-verbal משנת 1963. הספר היה מועמד לפרס גונקור, וזכה ב"פרס רנודו". את כתיבתו של לה קלזיו ניתן לחלק לשתי תקופות. בין 1963 ל-1975 בה כתב כתיבה המוגדרת כ"נסיונית", וכתב על נושאים כאי שפיות, שפה, כתיבה, וזאת תוך ניסויים צורניים ברוחם של בני זמנו כז'ורז' פרק או מישל בוטור. בתקופה זו שמר על תדמית כחדשן ומורד, וזכה לשבחיהם של מישל פוקו וז'יל דלז. מסוף שנות ה-70, עבר שינוי סגנוני חריף. הוא נטש את הנסיינות וכתב כתיבה מעונה פחות, על נושאים כילדות, התבגרות ומסעות, תוך שהוא פונה לקהל קוראים רחב יותר. בשנת 1980 היה הראשון לזכות בפרס פול מוראן, המוענק על ידי האקדמיה הצרפתית. סקר שנערך על ידי המגזין הספרותי הצרפתי "Lire" בשנת 1994 הראה כי לה קלזיו נחשב על ידי 13% מהקוראים לסופר הצרפתי הדגול ביותר החי בעת עריכת הסקר. לה קלזיו פרסם כשלושים ספרים, לרבות סיפורים קצרים, נובלות, מסות, שני תרגומים מהמיתולוגיה האינדיאנית, וכן רשימות ומאמרי ביקורת רבים. בשנת 2008 זכה בפרס נובל לספרות. בנימוקי ועדת הפרס נכתב על לה קלזיו "סופר העזיבות, ההרפתקאות הפואטיות והאקסטזה החושנית, חוקר האנושות מעבר ומתחת לציוויליזיציה השלטת". דג זהב תרגמה חגית בת עדה, ספרית פועלים, 1999. משחק המזל: אנגולי מאלה תרגמה אביבה ברק, ספרית פועלים, 2002 ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו, ברשת החברתית Goodreads ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו, באתר פרס נובל (באנגלית) סוכנויות הידיעות, פרס נובל לספרות לצרפתי גוסטאב לה קלזיו, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2008 מרב יודילוביץ', פרס נובל לספרות לז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו, באתר ynet, 9 באוקטובר 2008 סוכנויות הידיעות, ז'אן מארי גוסטב לה קלזיו הוא חתן פרס נובל לספרות, באתר nrg‏, 9 באוקטובר 2008 רות אלמוג, "על המזחים של ננטקט, האזנתי להם וגם זכרתי כמו הייתי שם", באתר הארץ, 30 באוקטובר 2008 לנה שילוני, השפעת קרני אובמה על פרס נובל, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2008 ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'ן מרי גוסטב לה קלזיו, דף שער בספרייה הלאומית
המוזיאון הפתוח לצילום

המוזיאון הפתוח לצילום תל חי היה מוזיאון לצילום הממוקם בגן התעשייה בתל חי. המוזיאון היה חלק מקבוצה של ה"מוזיאונים הפתוחים" הממוקמים בגני התעשייה שהקים סטף ורטהיימר בתל חי, במגדל תפן ובערד. מוזיאון זה היה המוזיאון היחיד בישראל המוקדש כולו לאמנות הצילום. למוזיאון היה אוסף גדול של תצלומים והוא הציג מספר תערוכות בשנה. בין הצלמים שעבודתם הוצגה במוזיאון נמנים מיכה בר-עם, פיטר מרום, אברהם סוסקין, עליזה אורבך, שוש קורמוש, ורנר בראון, אלפונס הימלרייך, שמחה שירמן, פסי גירש ואחרים. בנוסף, הוקם במוזיאון גן פסלים ובו יצירותיהם של אמנים ישראלים שונים. בשנת 2018 נסגר המוזיאון ואוחד עם המוזיאון הפתוח תפן. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הפתוח לצילום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הפתוח לצילום נעה שפיגל, מוזיאון הצילום תל חי והמוזיאון בעומר ייסגרו ויעברו למוזיאון בגן התעשייה בתפן, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2017
מזרעה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מזרעה – מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל הכפר ערב אל עראמשה אשר ייתכן שבהרחבה יהודים כינו בעבר "מזרעה" מחנה המעצר מזרעה – מחנה מעצר שהפעיל שלטון המנדט מצפון לעכו מזרעה (כלי חקלאי) – כלי חקלאי מזרעה, (חווה) – מערבית مزرعة. חווה. היו לא מעט מקומות המכונים מזרעה, אולי עם תוספת שם כדי להצביע על מיקום שלא רק תושבי המקום מכירים. מזרעה (יישוב קדום) – יישוב קדום מזרחית לים המלח
אזור גיב

אזור גיב אזור היסטורי בדרום-מערב אתיופיה, גבולותיו של אזור זה היו במערב נהר גיב ונהר אומו, בצפון נהר גוג'אב. באזור זה יישבו מספר ממלכות היסטוריות: גארה, גומה, גארו, גאמה, ג'ימה ולימו-אנריה. עד אמצע המאה ה-16 האזור נחלק בין ממלכות אנריה, האדייה, ג'אנג'ארו וממלכת קאפה כל הממלכות הללו היו ממלכות לוויין של האימפריה האתיופית. בהמשך האזור הופרד בגלל הגירת האורומו הגדולה לאזור שהרסה את ממלכת האדייה, בודדה את ג'אנג'ארו, הקטינה את שטחה של אנריה וממלכת קאפה. בהמשך האורומו הושפעו על ידי התרבות של ממלכת קאפה והחלו להקים ממלכות באזור, המדינות הללו שהוקמו התבססו על ייצאו זהב, עבדים וקפה. אזור גיב יחד עם שאר דרום מערב אתיופיה של היום סופח לתוך האימפריה האתיופית בין 1886–1932 במהלך של הקיסר מנליק השני הממלכה האחרונה לסיפוח הייתה ממלכת ג'ימה שזכתה לתואר ממלכה אוטונומית אך סופחה סופית על ידי הקיסר היילה סלאסי לאחר שמלך ג'ימה אבא ג'יפר השני נפטר ב-1932. G.W.B. Huntingford, The Galla of Ethiopia; the Kingdoms of Kafa and Janjero.