laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המפטון רודס

המפטון רודס (באנגלית: Hampton Roads) הוא אזור בדרום-מזרח מדינת וירג'יניה שבארצות הברית. לעיתים האזור מכונה גם טיידווטאר (Tidewater). לאזור חשיבות היסטורית מכיוון שבו נחתו ראשוני המתיישבים הבריטיים בעולם החדש ובו ייסדו את קולוניית וירג'יניה שהייתה גרעין ההתיישבות האנגלי בצפון אמריקה. כאן החל למעשה תהליך התיישבות שהוביל בסופו של דבר לכינונה של ארצות הברית. לאזור גם חשיבות אסטרטגית מכיוון שהוא שולט על מוצאו של מפרץ צ'ספיק לאוקיינוס האטלנטי ועד היום מהווה משכן למספר רב של בסיסי צבא וצי אמריקאיים בנוסף לנמלי ים ומספנות. בהקשר זה, השם המפטון רודס הוא גם כינוי למפרץ סמוך לשפך הצ'ספיק בו מתחברים יחדיו מספר נהרות. גאוגרפית האזור מחולק לשני חלקים: "צפון המפטון רודס", או ה"פּנינסוּלה" (חצי אי) הנמצא מצפון למפרץ המפטון רודס ו"דרום המפטון רודס" הנמצא על שפתו הדרומית של המפרץ. בין שני החלקים מחברים מספר מנהרות לכלי רכב. באזור המטרופוליטני גרים כיום כ-1.8 מיליון נפש, רובם ב"שבע הערים" המרכזיות של המפטון רודס, שהן: נורפוק וירג'יניה ביץ' פורטסמות' צ'ספיק המפטון סאפוק ניופורט ניוז בנוסף ישנן גם מספר ערים קטנות יותר בסביבה. בנורפוק נמצא בסיס חיל הים הגדול ביותר בעולם (בו ניתן לסייר בסירה), מוזיאון ימי המכיל אוניית מלחמה מסוג איווה ומעגן לספינות שיט תענוגות גדולות. בניופורט ניוז ישנו מוזיאון ימי גדול. את חוף הים של וירג'יניה ביץ' ואת מאות בתי המלון שבסביבתו פוקדים מדי שנה מיליוני תיירים. בווירג'יניה ביץ גם נמצא מוזיאון וירג'יניה למדעי הימים שבו אקווריומים בנפח כולל של מעל ל–3.1 מיליון ליטר. בנוסף, באזור מספר אתרים היסטוריים חשובים, ביניהם: ג'יימסטאון - ההתיישבות האנגלית הקבועה הראשונה ביבשת אמריקה שחגגה בשנת 2007 400 שנה להיווסדה. מקום מגוריה של פוקהונטס (אינדיאנית מהמאה ה-17, מהבולטות ביותר בהיסטוריה ובפולקלור האמריקניים). ויליאמסבורג - עיר שהייתה לזמן מה עיר הבירה של מושבת וירג'יניה (ראו גם: קפיטול וירג'יניה). במקום עיירה משוחזרת גדולה (Colonial Williamsburg) ובה מאות מדריכים ואנשי מקצוע הלבושים בבגדי התקופה המתארים ומדגימים למבקרים כיצד חיו ועבדו אנשי האזור בתקופה הקולוניאלית שלפני קום ארצות הברית. בסמוך נמצא גם פארק שעשועים גדול. בעיירה נמצא הקולג' של ויליאם ומרי, האוניברסיטה השנייה מבחינת ותק בארצות הברית. יורקטאון - מקום הקרב הגדול האחרון במלחמת העצמאות האמריקנית שלאחריו נכנע הלורד קורנווליס לג'ורג' וושינגטון, מה שסימל למעשה את סוף המלחמה והניצחון האמריקאי. במקום נערכו גם מספר קרבות במלחמת האזרחים האמריקנית. קרב המפטון רודס מדיה וקבצים בנושא המפטון רודס בוויקישיתוף המפטון רודס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ישראל סדן (ראש עירייה)

ישראל סדן (נולד ב-4 באפריל 1947) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל ששימש כמפקד משמר הגבול, וראש עיריית חדרה לשעבר (1998–2005). סדן הורשע במתן שוחד וריצה עונש מאסר בפועל. סדן, יליד חדרה, התגייס לצה"ל במסגרת פלוגת בני המשקים של הנח"ל. הוא פיקד על פלוגה בגדוד 12 של חטיבת גולני, הדריך בבה"ד 1, ובמלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד גדוד בחזית המצרית. השתחרר מצה"ל ב-1975 בדרגת רב-סרן. עם תום שירותו הצבאי נקרא על ידי צבי בר להתגייס למשטרת ישראל ושמש קצין ההדרכה של משמר הגבול. שירת כמפקד בית הספר החיילי של משמר הגבול, קצין אג"ם מחוז צפון, סגן מפקד מרחב חיפה. ב-1987 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד המכללה לקצינים בכירים של המשטרה. ב-1991 מונה למפקד מרחב חיפה, ב-1993 לסגן מפקד מחוז מרכז. ב-1994 הועלה לדרגת ניצב ושימש בתפקיד ראש המטה המבצעי של השר לביטחון פנים, משה שחל ובשנת 1995 החליף את ניצב יצחק אהרונוביץ בתפקיד מפקד מג"ב השמיני. בתקופת פיקודו, נפתח קורס הלוחמות הראשון במג"ב וכן קורס מפקדי כיתות ראשון. בתקופת פיקודו, אירעו המהומות בעקבות פתיחת מנהרות הכותל. בתקופה זו התאלמן סדן מאשתו. מיד לאחר שחרורו ממשמר הגבול פנה סדן לקריירה פוליטית, והתמודד בראש רשימה עצמאית לראשות עיריית חדרה. סדן נתמך על ידי מפלגת העבודה, על ידי המפד"ל, על ידי פורשי הליכוד בראשות חיים אביטן ועל ידי פורשי מרצ בראשות מורן שגב. בהמשך, חברו לקואליציה גם סיעות ישראל בעלייה וישראל ביתנו. סדן הביס בבחירות 1998 את ראש העירייה המכהן נחמיה להב מהליכוד ברוב של למעלה מ-60 אחוזים. סדן הפריט את מערך התרבות העירוני לעמותה פרטית, שיקם את התשתיות בעיר, החל בתנופת בנייה על חוף הים, ופעל רבות בנושא שימור אתרים. בתקופת כהונתו הוקמה מועצת הנשים העירונית בראשות שרה גובס, הוועדה לקידום מעמד הילד בראשות מורן שגב וכן התמנה לראשונה יועץ ראש עיר לענייני נוער, שלומי לאופר. בתום קדנציה ראשונה כראש עיר, התמודד סדן בשנית על התפקיד. סגנו ומספר 2 ברשימתו, חיים אביטן, החליט להתמודד מולו, ושב לעמוד בראשות הליכוד. מערכת הבחירות הייתה צמודה, ובשיאה הודיעו במדגם הטלוויזיה כי אביטן ניצח, אך בתום ספירת הקולות התברר כי סדן זכה ב-43 אחוזים מן הקולות לעומת 40 אחוזים בלבד של אביטן. עם זאת, התקשה סדן לייצב קואליציה, ובמהלך הכהונה השנייה עמד מול מועצה לעומתית. על מנת לייצב את מצבו הפוליטי פנה לשלושה חברי מועצה, וניסה לשחד אותם. זמן קצר לאחר מכן נפתחה נגדו חקירה בחשד לשוחד ולמרמה, בסיומה הוגש נגדו כתב אישום חמור הכולל שלושה סעיפי שוחד בחירות. מיד לאחר הגשת כתב האישום התפטר סדן מתפקידו כראש העירייה. חיים אביטן מהליכוד ירש את תפקידו. בנובמבר 2005 הורשע סדן בבית המשפט המחוזי בחיפה במתן שוחד ונידון לשמונה חודשי מאסר בפועל, שבעה חודשי מאסר על תנאי וקנס בגובה 60 אלף ש"ח. בדצמבר 2006 החל לרצות את מאסרו ולאחר ארבעה חודשים וחצי, במאי 2007, השתחרר מכלא מעשיהו. זמן קצר לאחר שחרורו, הוזמן סדן לשאת דברים בטקס חילופי מפקד מג"ב. ישראל סדן באתר משטרת ישראל פ 004021/05, מדינת ישראל נגד ישראל סדן, גזר דין, ניתן 15 בנובמבר 2006 אסף זוהר, ברכה מעבריין מורשע, חדשות 10, 1 ביוני 2007
חיים אביטן

חיים אביטן (נולד ב-1953) הוא איש ציבור וניהול ישראלי. שכיהן כמנהל הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית וכראש עיריית חדרה בין השנים 2005–2013. אביטן נולד בחדרה, בשכונת בית אליעזר, בן למשפחה מרובת ילדים. בילדותו התבלט כשחקן כדורגל בקבוצת הפועל בית אליעזר. שימש בתפקידים בכירים בבזק, התקדם בתפקידיו ואף נבחר כיו"ר ועד העובדים הארצי בחברה. במקביל המשיך בפעילות פוליטית ובשנת 1988 נבחר כחבר מועצת עיריית חדרה מטעם סיעת הליכוד. אביטן נבחר למקום השישי ברשימת הליכוד בשנת 1993, תחת ראש העירייה המכהן נחמיה להב. לאחר הבחירות בשנת 1998 התמנה אביטן כסגנו של ישראל סדן, תפקיד בו החזיק ארבע שנים. לקראת הבחירות החליט אביטן להתמודד מול סדן על ראשות העיר, התפטר מתפקידו ושב לליכוד שם נבחר לעמוד בראש הרשימה למועצת העיר. בבחירות 2003 התמודד אביטן לראשות עיריית חדרה מול ישראל סדן, אך סדן ניצח. אביטן החליט להישאר כאופוזיציה לסדן. שנה וחצי לאחר הבחירות נפתחה חקירת משטרה נגד סדן בחשד לשוחד בחירות ובעקבות ההחלטה להגיש נגדו כתב אישום התפטר סדן מראשות העיר. אביטן נבחר תחתיו ברוב של 84 אחוזים והקים קואליציה יציבה. בשנת 2008 נבחר לכהונה נוספת כראש עיריית חדרה ברוב של 65% מהקולות והוביל שורה ארוכה של פרויקטים אשר הזניקו את העיר ברוב המדדים. בשנת 2009 המליצה המשטרה להעמידו לדין עקב מינוי מקורב לא כדין. ב-9 ביוני 2013 נעצר על ידי המשטרה בחשד לקבלת שוחד, ושוחרר למעצר בית שלאחריו שב ללשכתו ולעבודתו כראש עיריית חדרה. בבחירות לראשות העירייה באוקטובר 2013, הפסיד לצבי גנדלמן בפער של יותר מ-4%. ביולי 2015 הודיעה פרקליטות מחוז חיפה על סגירת התיק נגד אביטן. בשנת 2015 נחשף בעיתון גלובס כי מעצרו של אביטן תואם עם יריביו הפוליטיים לקראת בחירות 2013 וככל הנראה היה חלק מקשר השחיתות בין רונאל פישר לבין גורמים בעירייה. בתחקיר עולה כי בת-זוגו של ראש העירייה המכהן צבי גנדלמן תיאמה עם חוקר משטרה תפירת תיק לאביטן. בשנת 2017 מונה אביטן לתפקיד מנהל הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית. בתפקיד זה כיהן עד שנת 2021. ב-4 באפריל 2022 הצטרף לקבוצת הרציג נדל"ן ומונה לכהן כיו"ר. מדיה וקבצים בנושא חיים אביטן בוויקישיתוף לירן טטרו, "עברתי כל כך הרבה בחיים שלי": ריאיון עם חיים אביטן, באתר nrg‏, 8 בינואר 2012 רויטל חובל, ראש העיר שביקש שכר על מעצר בית, באתר הארץ, 22 בינואר 2014 שוקי שדה, קשרים בצמרת ועבר בעייתי: האם זהו המועמד שיעשה סדר בנמל אשדוד?, באתר TheMarker‏, 22 באפריל 2016 גיא ליברמן, ‏ראש הרשות להתחדשות עירונית מסכם שנה בתפקיד: "היה פה ג'ונגל, אני סחפתי את כל ראשי הערים", באתר גלובס, 15 באוקטובר 2018 [1], באתר ילקוט הפרסומים זוהר שחר לוי, ראש עיריית חדרה שוחרר למעצר בית, באתר כלכליסט, 16 ביוני 2013 חן מענית, ‏נסגר תיק השוחד נגד חיים אביטן, ראש עיריית חדרה לשעבר, באתר גלובס, 14 ביולי 2015 גור מגידו, ‏עדות: להב תיאמה את מעצר ראש עיריית חדרה עם יריביו, באתר גלובס, 20 במאי 2015 אורי חודי, ‏אושר מינוי חיים אביטן למנהל הרשות להתחדשות עירונית, באתר גלובס, 15 באוקטובר 2017
קובראט

קובראט (בבולגרית: Кубрат, ביוונית: Χουβρατις) היה אביהם של בטבאיאן, קוטראג, קובר, אלצק ואספרוך, מנהיג השבטים הבולגרים שיצרו את בולגריה הישנה וייסדו, בהנהגת הבנים, את בולגריה של הוולגה ואת בולגריה הבלקנית. קובראט היה מנהיג בולגרי משושלת דולו, ונטען כי הוא מצאצאיו של אטילה ההוני. בילדותו היה קובראט בן ערובה בחצר הביזנטית, שם התחנך באוניברסיטת קונסטנטינופול והוטבל לנצרות. בתקופה זו הוא חבר למי שהיה עתיד להיות הקיסר הרקליוס, וקיבל את התואר פטריקיוס. ב-628 שב קובראט מביזנטיון לבולגריה הישנה, הביס את האווארים בשנת 632 ואיחד את כל שבטי הבולגרים תחת שלטון אחד. בסביבות שנת 660 הוביל, עם בניו, את שבטי הבולגרים להתיישבות בבולגריה שעל הוולגה. לאחר מותו התפצלו הבולגרים לחמש חטיבות בהנהגת חמשת בניו. הבן הבכור, בטבאיאן, המשיך להנהיג את בולגריה הישנה, קוטראג, את בולגריה של הוולגה, קובר הוביל את אנשיו להתיישבות במקדוניה ובמזרח אלבניה, אלטזק נדד על פני מרכז אירופה עד ששארית אנשיו בפיקודו של אמנצור התיישבו באיטליה, מצפון מזרח לנאפולי והצעיר בבניו, אספרוך, הוביל את הבולגרים שהתיישבו מעבר לדנובה, בבולגריה הבלקנית. מדיה וקבצים בנושא קובראט בוויקישיתוף
ז'אן דה ז'ואנוויל

ז'אן דה ז'ואנוויל (בצרפתית: Jean de Joinville; בערך 1224 - 24 בדצמבר 1317) היה היסטוריון צרפתי. ז'אן דה ז'ואנוייל, שהיה בנם של סימון דה ז'ואנוויל ושל ביאטריס מאוסון, השתייך למשפחת אצולה רמת מעלה מחבל שמפאן בצרפת. הוא קיבל את חינוכו, שכלל קריאה, כתיבה ויסודות הלשון הלטינית, בחצרו של תיבו הרביעי, רוזן שמפאן. עם מות אביו מונה לראש לשכתו של הרוזן, וב-1241 התלווה אליו במסעו לחצר המלכות של לואי התשיעי, מלך צרפת. ב-1244, כאשר המלך התכונן למסע הצלב השביעי למצרים, החליט ז'ואנוויל לעזוב את משפחתו ולהפוך לאביר. הוא העמיד את עצמו לרשות המלך ונעשה ליועצו ולאיש סודו. אחרי שהמלך וצבאו נפלו בשבי הממלוכים באל-מנצורה במצרים (13 באפריל 1250) השתתף ז'ואנוויל, שהיה בין השבויים, במשא ומתן שהביא לשחרור המלך וצבאו תמורת כופר נפש. הוא שכנע את המלך שלא לשוב לצרפת אלא לפנות צפונה אל עבר יפו, קיסריה, עכו וצידון, שם סייע המלך לצלבנים לבצר את חומות הגנתם נגד תקיפה מוסלמית, וניהל משא ומתן עם שליטי סוריה ומצרים. לפני שובו לצרפת ב-1254, השאיר המלך חיל מצב בעכו. בכל אלה היה ז'ואנוויל יועצו המסור והנאמן. ב-1270 יצא לואי התשיעי למסע הצלב השמיני בחברת שלושת בניו. ז'ואנוויל התנגד למסע צלב זה, ומשום שחזה מראש את תוצאותיו סירב לקחת בו חלק. ואמנם מסע זה הסתיים באסון: בהיותו לחופי תוניסיה חלה המלך בדיזנטריה ומת שם ב-25 באוגוסט 1270. האפיפיור בוניפקיוס השמיני הכריז על לואי התשיעי כקדוש ב-1297. ב-1309 השלים ז'ואנוויל את כתיבת ספרו "תולדות לואי הקדוש", שרובו הוקדש לתיעוד מסע הצלב השביעי של המלך לואי התשיעי. מדיה וקבצים בנושא ז'אן דה ז'ואנוויל בוויקישיתוף ז'אן דה ז'ואנוויל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) זאן ז'ואנוויל, חיי לואי הקדוש (תרגום, הקדמה, אחרית דבר והערות: שולמית שחר), הוצאת כרמל, 2011
יצחק וידרקר

יצחק וידרקר (1909 – 18 באוקטובר 1974) היה ראש העיר השני של חדרה בשנים 1954–1965. וידרקר, נולד בפולין והיה פעיל החלוץ בפולין. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בחדרה. הוא שימש כמנהל לשכת המס, מזכיר מועצת הפועלים וחבר מועצת העיר החל מכהונתה הראשונה לאחר שהוכרזה חדרה כעיר. בשנת 1954 נבחר לראשות העיר והחליף בתפקיד את ראש העירייה הראשון דוד ברמן. בשלוש הקדנציות בהן כיהן וידרקר (עד 1965) התפתחה העיר משמעותית. בבחירות בשנת 1965 זכה המערך בארבעה מושבים בלבד במועצת העיר אל מול שישה של גח"ל, והניסיונות של וידרקר להקים קואליציה בראשותו לא צלחו. דב ברזילי החליף את וידרקר כראש עיר ב-1 בדצמבר 1965. וידרקר המשיך לכהן במועצה ועמד בראש האופוזיציה, עד 1969. בתקופת כהונתו הוקמו בעיר בית יד לבנים, הספרייה העירונית, תחנת הרכבת, בנק לאומי, סניף מגן דוד אדום, המרכז הרפואי הלל יפה במשכנו הנוכחי, בניין העירייה ותחנת אגד. כמו כן נוסד קו החשמל הראשון לשכונת העולים "גבעת אולגה" והוקמו כעשר שכונות חדשות. מנגד הואשם וידרקר בכרסום הדרגתי באופייה הישן של חדרה המושבה ובהריסת מבנים ישנים. לאחר פרישתו מהתפקיד עבר וידרקר בגזברות הוועד הפועל במחלקת תקציבי מועצות הפועלים והיה חבר מרכז מפלגת העבודה. וידרקר נפטר בשנת 1974 ונקבר בבית העלמין הישן בעיר. בעירייה הנציחו את זכרו וקראו על שמו רחוב. אלמנתו, בלומה, האריכה ימים ונפטרה באפריל 2006. אתר "Billiongraves" מת יצחק וידרקר, מעריב, 18 באוקטובר 1974 המערך בחדרה מנהל מו"מ, מעריב, 7 בנובמבר 1965 קראו לי דוביק - אמר עו"ד ברזילי, מעריב, 2 בדצמבר 1965 חדרה: ארבע במקום שש, מעריב, 25 בספטמבר 1969
ז'וליו בפטיסטה

ז'וליו סזאר בפטיסטה (פורטוגזית: Júlio César Baptista, את שם המשפחה יש להגות "בטיסטה"; נולד ב-1 באוקטובר 1981 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי. בפטיסטה החל את הקריירה שלו בסאו פאולו מליגת העל הברזילאית בשנת 2000, שם תופקד כקשר אחורי שאופיו הפיזי מתאים לו מאוד. הרבו להצמיד לו את הכינוי "החיה" ואפילו "סטיבן ג'רארד הברזילאי". בשנת 2003 עבר בפטיסטה לסביליה מספרד. בסביליה המאמן הצעיר חואקין קפארוס החליט לתפקד אותו כחלוץ. בשנתיים שלו בסביליה הוא הופיע 63 פעמים, והבקיע 38 שערים, ביניהם 20 בעונה אחת שהובילה אותו להיות סגן הפיצ'יצ'י (מלך השערים) של הליגה הספרדית. בשנת 2005 הוא עבר לריאל מדריד, שם שיחק שנה אחת בעיקר כקשר שמאלי, בגלל הרצון של המאמן להתאים אותו לזינדין זידאן וגוטי שכבר תפסו את משבצות הקישור האחרות. מסיבה זו, בפטיסטה לא יכל לשחזר את היכולת שהייתה לו בסביליה, והבקיע רק שמונה שערים בעונת 2005/2006. בסוף אוגוסט 2006, עם סגירת חלון ההעברות, התקשורת קישרה אותו למעברים אפשריים לטוטנהאם הוטספר או ארסנל, כולל אפשרות של החלפתו בחוסה אנטוניו רייס מארסנל. בפטיסטה עצמו הצהיר וחזר כי הוא לא מעוניין במעבר הרחק ממדריד. אף על פי כן, ביום האחרון של חלון ההעברות, ה-31 באוגוסט, בפטיסטה אכן עבר לארסנל בתמורה לחוסה אנטוניו רייס. העסקה כללה השאלה של שני השחקנים לשנה אחת לקבוצות המנוגדות, ארסנל וריאל מדריד. ונגר העריץ בגלוי את בפטיסטה וניסה להשיג אותו כשהיה צעיר יותר. בכל זאת, הוא לא שיחק באופן קבוע. הוא הבקיע רביעייה בעבור ארסנל במשחק רבע גמר גביע הליגה נגד ליברפול. הקבוצה ניצחה 6-3 ובפטיסטה גם החמיץ פנדל. בקיץ האחרון שוב רצה לחזור למדריד ולהילחם על מקומו. בסוף עונת 2006/2007, הוא סיים את תפקידו בארסנל וחזר לריאל מדריד בתום עסקת ההשאלה. הודות להגעתו של המאמן החדש ברנד שוסטר, ובנוסף לכך בזכות הכושר הטוב שלו שהפגין בקופה אמריקה ובליגת האלופות מול קבוצות כמו לאציו, מולה הבקיע את שער ליגת האלופות הראשון שלו, בפטיסטה קיבל דקות משחק רבות יותר בעמדה המתאימה לו. בפסטיסטה המשיך לשחק היטב, והשער השני שלו באותה עונה היה השער היחיד במשחק הקלאסיקו בין ריאל מדריד וברצלונה. בזכות השער שהבקיע, ריאל מדריד ניצחה את ברצלונה בקאמפ נואו בפעם הראשונה מזה 24 שנה. בקיץ 2008 הצטרף לרומא תמורת 12 מיליון ליש"ט. בחלון העברות בינואר 2011 עבר בפטיסטה לקדנציה נוספת בספרד למועדון הכדורגל מאלגה שם הוא חתם עד 2014 תמורת 2 מילון יורו. ב-24 ביולי 2013 חתם בקבוצה הברזילאית קרוזיירו לשנתיים. ב-23 במרץ 2016 חתם באורלנדו סיטי מה-MLS. ב-18 באוגוסט 2018 חתם בקלוז' הרומנית. בפטיסטה משחק בנבחרת ברזיל החל משנת 2001 והוא בעל 34 הופעות ו-10 שערים. בפטיסטה לא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2006 בגלל כושר ירוד באותה תקופה, אך זכה בשני קופה אמריקה בשנים 2004 ו-2007. הוא הבקיע את השער הראשון בגמר הקופה אמריקה 2007 נגד ארגנטינה. בשאר הטורניר הבקיע עוד שני שערים. מדיה וקבצים בנושא ז'וליו בפטיסטה בוויקישיתוף ז'וליו בפטיסטה, ברשת החברתית פייסבוק ז'וליו בפטיסטה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ז'וליו בפטיסטה, ברשת החברתית אינסטגרם ז'וליו בפטיסטה, באתר Transfermarkt ז'וליו בפטיסטה, באתר Soccerway ז'וליו בפטיסטה, באתר BDFutbol ז'וליו בפטיסטה, באתר WorldFootball.net ז'וליו בפטיסטה, באתר National Football Teams ז'וליו בפטיסטה, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt איזי עין דור, שובו של החיה: ז'וליו בפטיסטה רוצה לנצח את הסופר-קלאסיקו, באתר ynet, 22 בדצמבר 2007
סקולה דרלייביץ'

סקולה דרלייביץ' (מונטנגרית: Секулa Дрљевић‏; 1884–1945) היה פוליטיקאי מונטנגרי, עורך דין, וסופר, ששיתף פעולה עם האוסטשים במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה שימש דרלייביץ' כפקיד במשרד האוצר של ממלכת מונטנגרו ובשנת 1909 כשר המשפטים וכנציג של שר החינוך בממשלת מונטנגרו. בין השנים 1912–1913 שימש כשר האוצר ושר הבינוי. עם כיבושה של ממלכת יוגוסלביה, נפלה מונטנגרו לידי שליטה של איטליה הפאשיסטית. ביולי 1941 סקולה דרלייביץ' בראש הבדלנים המונטנגרים הקים את "המועצה הזמנית האדמיניסטרטיבית של מונטנגרו" בבירתה הישנה של מונטנגרו, צטינייה (Cetinje). למעשה זו הייתה ממשלה ששתפה פעולה עם האיטלקים. ב-12 ביולי 1941 הכריז דרלייביץ' על הקמת המדינה העצמאית של מונטנגרו. אנשי דרלייביץ' היו מעורבים במלחמת האזרחים שהשתוללה באזור אל מול הפרטיזנים היוגוסלבים והצטניקים. לעומת זאת רוב אוכלוסיית מונטנגרו תמכה בפרטיזנים שהתנגדו לכיבוש האיטלקי. באוקטובר 1941, כעבור שלושה חודשים בלבד, כשהבינו האיטלקים כי אין לדרלייביץ' כל תמיכה באוכלוסייה וכי אינו מביא להם תועלת, הם פירקו את ממשלתו. עד להגלייתו של דרלייביץ', לאחר שהאיטלקים רצו לכלוא אותו, הגיע לקרואטיה, לאחר שנמלט מהאיטלקים. לאחר נפילת איטליה הפשיסטית, בשנת 1944, הכריז בקרואטיה על הקמת מדינה עצמאית מונטנגרית, ועל הקמת ממשלה מונטנגרית גולה. פקודיו של דרלייביץ' באו ברובם מקרב צ'טניקים שחברו לאנטה פאבליץ' במהלך הלחימה בבלקן. הוא נסוג עם כוחותיו לצד כוחות האוסטאשה בכאוס הכללי שהתחולל בבלקנים לקראת סוף המלחמה, והוכרז על ידי אנשיו של טיטו כפושע מלחמה. בסוף 1945 נמצא עם אשתו ביודנבורג, אוסטריה כשגרונו משוסף. בני הזוג כנראה נרצחו בידי שבויים צטניקים. דרלייביץ' הוא מחבר השיר Oj, svijetla majska zoro, לימים המנון מונטנגרו. מדיה וקבצים בנושא סקולה דרלייביץ' בוויקישיתוף
יוהאן יואכים קוונץ

יוהאן יואכים קוונץ (בגרמנית: Johann Joachim Quantz;‏ 30 בינואר 1697 – 12 ביולי 1773) היה חלילן, בונה חלילים ומלחין גרמני. הוא נולד באוברשדן, סמוך לגטינגן, גרמניה, ומת בפוטסדם. קוונץ החל את לימודי המוזיקה כילד אצל דודו (אביו, שהיה נפח, מת בילדותו של קוונץ), ואחר יצא לדרזדן ולווינה. בתקופה זו, כששירת כמוזיקאי בחצר אוגוסט השני, מלך פולין, החל להתמקד בחליל והופיע בנגינה בו יותר ויותר. בהדרגה נודע כחלילן המעולה ביותר באירופה ויצא למסעות קונצרטים בצרפת ובאנגליה. קוונץ התמנה למורה לחליל, בונה חלילים ומלחין בחצר פרידריך השני, מלך פרוסיה (פרידריך הגדול) בשנת 1740. קוונץ הכניס חידושים במבנה חליל הבארוק, לדוגמה, בהוספת מפתח לשיפור האינטונציה (שמירה על ניקיון הצליל) אשר מבדיל בין מי במול לרה דיאז. קוונץ כתב יצירות רבות, בעיקר לחליל (ביניהן כ-300 קונצ'רטי לחליל), אך הוא נודע בעיקר כמחבר Versuch einer Anweisung die Flöte traversiere zu spielen, טרקטאט על הנגינה בחליל, בשנת 1752. המחקר מעורר עניין רב כיום כמקור מידע על אופני ביצוע וטכניקה של הטרוורסו במאה ה-18. מדיה וקבצים בנושא יוהאן יואכים קוונץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יוהאן יואכים קוונץ יוהאן יואכים קוונץ, באתר AllMusic (באנגלית) יוהאן יואכים קוונץ, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוהאן יואכים קוונץ, באתר פרויקט מוטופיה יוהאן יואכים קוונץ, באתר Discogs (באנגלית) אתר אגודת קוונץ יוהאן יואכים קוונץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוהאן יואכים קוונץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
גליקוזיד

גליקוזיד הוא חומר כימי המורכב ממולקולת חד סוכר או רב סוכר המחוברת לשייר כימי אחר שאינו סוכר. מולקולת הסוכר מחוברת דרך הפחמן האנומרי למולקולה אחרת דרך קשר O-גליקוזידי (קישור לאטום חמצן), S-גליקוזידי (קישור לאטום גפרית) או N-גליקוזידי (קישור לאטום חנקן). החלק הסוכרי במולקולת הגליקוזיד נקרא גליקון והשייר נקרא אגליקון או גנין. לגליקוזידים תפקידים שונים ומגוונים בצמחים ובחיות. צמחים רבים מאחסנים חומרים כימיים חשובים בתאים בצורת הגליקוזיד שאינה פעילה מבחינה כימית. כאשר הצמח נזקק לחומר הוא מגיב את הגליקוזיד עם מים בנוכחות אנזים ספציפי, הגליקון מוסר מהמולקולה ונותר האגליקון הפעיל כימית. בחיות מתרחש תהליך הפוך: הגוף מצמיד שייר סוכרי (במקרים רבים חומצה גלוקורונית, נגזרת של גלוקוז) לחומר רעיל כלשהו וכך יוצר גליקוזיד אשר אינו רעיל ושיכול להיות מופרש בקלות מן הגוף. מדיה וקבצים בנושא גליקוזיד בוויקישיתוף גליקוזיד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פירמידת אל קסטיליו

פירמידת אל קסטיליו (בספרדית: El Castillo - "המצודה") היא פירמידה מסו-אמריקנית ומרכז האתר הארכאולוגי צ'יצ'ן איצה בחצי האי יוקטן שבמקסיקו. היא נבנתה בידי בני המאיה בין המאה ה-11 למאה ה-13, כמקדש לאל קוקולקן. זוהי פירמידת שלבים הבנויה טרסות מרובעות עם גרמי מדרגות בארבעת צדדיה. בנקודות השוויון של האביב והסתיו, בזמן הזריחה והשקיעה של השמש, מטילה פינת הפירמידה צל בצורת נחש מכוסה בנוצות - קוקולן. בשני התאריכים הללו הצלליות מהפינות גולשות בשורות למטה לצד הצפוני של הפירמידה כשהשמש עולה. כמו פירמידות אחרות ביבשת אמריקה, גם אל קסטיליו בנויה שכבות שכבות. באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 התיר הממשל המקסיקני לחפור בתוך הפירמידה, ולאחר מספר התחלות כוזבות התגלה גרם מדרגות מתחת לצד הצפוני של הפירמידה. בחפירה מקצה הפירמידה נמצא מקדש נוסף, שהיה קבור מתחת לפירמידה העכשווית. בתוך חדר המקדש היה פסל של צ'אק מול וכס בצורת יגואר, בצבע אדום עם נקודות. הממשל המקסיקני חפר מנהרה מתחתית גרם המדרגות הצפוני אל המדרגות הישנות של הפירמידה למקדש החבוי, אשר נפתחה לציבור. בשנת 2007 נבחרה הפירמידה כאחד משבעת פלאי תבל החדשים. מדיה וקבצים בנושא פירמידת אל קסטיליו בוויקישיתוף
לארי קלארק

לארי קלארק (באנגלית: Larry Clark; נולד ב-19 בינואר 1943 בטולסה שבאוקלהומה) הוא במאי קולנוע, צלם, תסריטאי ומפיק. סרטיו עוסקים בנוער בשולי החברה. קלארק למד צילום מאמו, שהייתה צלמת תינוקות. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לאמנות לייטון שבמילווקי, גויס לצבא ארצות הברית, ונשלח לווייטנאם. לאחר שובו, פרסם ב-1971 את ספר הצילומים "טולסה", שבו תיעד בתמונות שחור-לבן את חבריו הצעירים משתמשים בסמים. ב-1983 שב לעסוק בנושא זה, כאשר פרסם את ספר הצילומים "Teenage Lust", שהיה מעין אוטוביוגרפיה, שהובעה באמצעות צילום אחרים. הספר כלל תמונות משפחתיות, לצד צילומים של נוער משתמש בסמים ומקיים יחסי מין וכן צילומים של זונות ממין זכר בכיכר טיימס. בראשית שנות ה-90 פגש את הסופר הרמוני קורין, עמו כתב את התסריט לסרטו הראשון, Kids, שיצא לאקרנים בשנת 1995. מאז ממשיך קלארק לעסוק בקולנוע, ובין היתר ביים את הסרטים "ילד רע" (Bully) ב-2001 ו"קן פארק" ב-2002. בסרטיו של קלארק סצינות מפורשות של שימוש בסמים ויחסי מין בין בני נוער. ב-Kids הוצגו (באמצעות שחקנים מבוגרים יותר) ילדים בני 12 שותים משקאות אלכוהוליים וצורכים סמים. הצנזורה האמריקנית אסרה על הצפייה בו לילדים מתחת לגיל 17 בשל "מין מופקר, שפה גרפית, שימוש בסמים ואלימות". ב"קן פארק" הוצגו סצינות מפורשות של יחסי מין ושל חניקה עצמית לשם סיפוק מיני, ובשל כך הוא מעולם לא הופץ באופן מסחרי בארצות הברית. באוסטרליה, ההחלטה שלא לאשר את הקרנת "קן פארק" גררה מחאה ציבורית, לרבות מספר ניסיונות להקרנות מחאה. המאבק בהחלטה תרם ליחסי הציבור שלו, ויש הסבורים כי יותר אנשים צפו בו באמצעות שיתוף קבצים באינטרנט, מאשר היו צופים בו בבתי הקולנוע. כמה ממבקרי הקולנוע טוענים שאין בסצינות הפרובוקטיביות שבסרטיו של קלארק ערך אומנותי, וכי סרטים אלה הם פורנוגרפיית ילדים. לעומתם, בספרו של העיתונאי פיטר ביסקינד, "Down and Dirty Pictures", מצוטטים הבמאים מרטין סקורסזה וגאס ואן סנט כטוענים שקלארק מהווה מקור השראה עבורם. רשימת סרטים קידס (1995) Another Day in Paradise (1998) Bully (2001) Teenage Caveman (2002, סרט טלוויזיה) קן פארק (2002) Wassup Rockers (2005) Destricted (2006, עם אמנים נוספים) Marfa Girl (2012) The Smell of Us (2014, צרפתית) מדיה וקבצים בנושא לארי קלארק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לארי קלארק לארי קלארק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לארי קלארק, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי לארי קלארק, באתר AllMovie (באנגלית) לארי קלארק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) לארי קלארק, באתר MusicBrainz (באנגלית) ריאן גילבי, הגרדיאן, הסערה שמחוללים תצלומי הנעורים של לארי קלארק, מרגיעה אותו, באתר הארץ, 4 במרץ 2011 לארי קלארק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)