laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לאדזרו ספלנצאני

לאדזרו סְפָּלָנְצָנִי (באיטלקית: Lazzaro Spallanzani‏; 10 בינואר 1729 – 12 בפברואר 1799) היה כומר קתולי, ביולוג ופיזיולוג איטלקי מחשובי חוקרי הטבע במאה ה-18. מחקריו תרמו רבות להפרכת תאוריית הבריאה הספונטנית ותאוריית פריפורמציה (הרעיון שיצורים מתפתחים מגרסאות מוקטנות של עצמם). נולד בעיירה סקאנדיאנו (Scandiano) שנמצאת במחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה. הוא התחנך בקולג' הישועי, והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת בולוניה, אך ויתר על לימודים אלה לאחר זמן קצר ועבר ללמוד מדעים. בתחום זה קרובת משפחה מפורסמת שלו, לאורה באסי, כיהנה כפרופסורית לפיזיקה. חושבים כי משיכתו לתחום המדעי קשורה להשפעתה. הוא למד איתה פילוסופיה ומתמטיקה, וכן הוא למד בהתלהבות גדולה שפות עתיקות ומודרניות אולם איבד בהן עניין לאחר זמן קצר. ב-1754 בגיל 25, התמנה ספלנצאני כפרופסור ללוגיקה, מטאפיזיקה ויוונית באוניברסיטת רג'ו אמיליה. בשנת 1762 הוא הוכשר לכמורה וב-1763 הוא עבר למודנה שם המשיך ללמד בקפדנות ובהצלחה רבה, אבל הקדיש את כל זמנו הפנוי למדעי הטבע. ספלנצאני כיהן כפרופסור באוניברסיטאות באיטליה, בין השאר באוניברסיטת פאביה ואוניברסיטת פדובה. הוא ערך מסעות ברחבי המזרח התיכון, כולל בהר וזוב ובאיים הליפאריים, שם חקר את הרי הגעש. מחקרו הוכיח כי אף יצורים מיקרוביים, כחיידקים, נוצרים מיצורים קודמים ולא בבריאה ספונטנית, הוא הוכיח כי ניתן לעקר חומרים מחיידקים. תהליך שמאוחר יותר ייקרא על שמו של לואי פסטר. הוא תיאר לראשונה את תהליך ההפריה ביונקים וביצע לראשונה בהיסטוריה הפריה חוץ-גופית והזרעה מלאכותית. תיאר את התופעה כי יצורים שונים יכולים להצמיח מחדש איברים שנקטעו מהם (כמו לטאות). ספלנצאני היה גם פורץ דרך בחקר איכון הד - השימוש בקול על ידי עטלפים (כמו יצורים נוספים) כדי לנווט בחשיכה. אפשרויות המחקר היו מגבלות בהתחשב בטכנולוגיה של התקופה, כך שהמחקר הצטמצם לתיאור הנראה לעין בלבד. רק שנים מאוחר יותר, בשנת 1938, הצליחו דונלד גריפין ורוברט גלמבוס מאוניברסיטת הרווארד, לקבוע באמצעות טכנולוגיה מתקדמת כי השערתו של ספלנצאני נכונה. תרומה חשובה נוספת הייתה תיאור תהליך העיכול, והקביעה כי עיבוד האוכל בקיבה לא נעשה באמצעות טחינת האוכל - כפי שהיה מקובל לחשוב עד אז - אלא באמצעות פירוקו בתהליך כימי. מדיה וקבצים בנושא לאדזרו ספלנצאני בוויקישיתוף לאדזרו ספלנצאני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רודולף דיזל

רודולף דיזל (בגרמנית: Rudolf Diesel;‏ 18 במרץ 1858 - 29 בספטמבר 1913) היה ממציא גרמני שהתפרסם בעיקר בזכות המצאתו, שנקראת על שמו - מנוע הדיזל. דיזל נולד בפריז למשפחה גרמנית. כבר כילד הפגין כישורים אינטלקטואלים רבים והתקבל לבית ספר יוקרתי בפריז. עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה נחשבו הוריו לגורם סיכון בקרב שלטונות צרפת ומשפחתו גורשה ללונדון. בעזרת קרוב משפחה חזר יחד עם הוריו לעיר מולדתם אאוגסבורג, בה המשיך בלימודיו. דיזל המשיך ללמוד בבתי ספר יוקרתיים במינכן ובשווייץ. לאחר סיום לימודיו חזר דיזל לפריז, בה הקים משפחה והחל במחקרו המדעי. דיזל החל בפיתוח מנוע שניצת בדחיסה ("מנוע דיזל") בשנות התשעים של המאה ה-19 בצרפת והמשיך בעבודתו גם כשחזר לגרמניה, בה רשם פטנט על המצאתו ב-23 בפברואר 1892. בשנת 1897 בנה דגם שימושי ראשון של המנוע, במקביל לעבודתו בחברת המנועים הגרמנית MAN. ב-29 בספטמבר 1913 הפליג במעבורת לאנגליה במטרה לנכוח בחנוכת מפעל חדש למנועי דיזל. במהלך ההפלגה דיזל נפל או הופל למים וטבע, וגופתו נמצאה על ידי סירה של משמר החופים. משפחתו טענה כי נרצח בידי סוכנים של ממשלת גרמניה, שחששה משיתוף הפעולה בין דיזל למפעלים במדינות יריבות, כמו צרפת ואנגליה. השערות אחרות לנסיבות מותו היו רצח על רקע תחרות עסקית או התאבדות על רקע כלכלי. אף לא אחת מההשערות הללו הוכחה, משום שבהתאם לנהוג באותה תקופה - חיילי משמר החופים שמצאו את גופתו לקחו ממנה רק תעודות מזהות וחפצים אישיים, והשליכו אותה בחזרה למים. דיזל התמקד בפיתוח מנועים ששורפים שמן צמחי (ביו דיזל), ואחרי מותו מנועי הדיזל הותאמו לשריפת דלק שמקורו בנפט. רודולף דיזל, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה רן לוי, החיפושית של היטלר – על ההיסטוריה של המכונית הגרמנית, באתר "עושים היסטוריה" (שידור של הפודקאסט וטקסט מלא שלו) רודולף דיזל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רודולף דיזל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יהודה קומלוש

פרופ' הרב יהודה (אוטו) קוֹמלוֹש (Komlos; בהונגרית: Ottó Komlós;‏ 1 בדצמבר 1913, הונגריה – 24 באפריל 1988, ירושלים) היה רב בהונגריה, חוקר התרגומים הארמיים למקרא, מרצה באוניברסיטת בר-אילן וממנהלי המפעל להנצחת יהדות הונגריה ב"יד ושם". חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (1978). יהודה (אוטו) קוֹמלוֹש נולד בהונגריה בשנת 1913. בשנת 1940 נסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בבודפשט וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בודפשט; כותרת הדיסרטציה: "מקבילות אגדיות של תרגום אונקלוס" (בהונגרית: "A targum Onkelosz aggádikus párhuzamai"). כיהן ברבנות במספר קהילות בהונגריה; משנת 1949 ועד עלייתו לישראל ב-1957 כיהן כרב בית הכנסת ברח' בוצ'קאי (Bocskay) שבבּוּדָה. במקביל לימד בסמינר הרבני של בודפשט. בשנת 1957 עלה לישראל. בארץ כיהן כפרופסור למקרא באוניברסיטת בר-אילן. כמו כן כיהן בפרופסורה באוניברסיטת דרופסי (כיום חלק מאוניברסיטת פנסילבניה), ושימש בה גם ספרן ראשי. פרסם מאמרים רבים על התרגומים הארמיים למקרא. בשנת 1978 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על ספרו "המקרא באור התרגום". במקביל לעיסוקו במדעי היהדות, כתב גם על יהדות הונגריה. במשך תשע שנים, משנת 1959 ועד דצמבר 1967, ניהל את המחלקה לזכר יהודי הונגריה ב"יד ושם". חיבר מאות ערכים בכרך של "פנקס הקהילות" המוקדש להונגריה. קומלוש נפטר בשנת 1988 בירושלים. המקרא באור התרגום, תל אביב: אוניברסיטת בר-אילן: דביר, תשל"ג. A targum Onkelosz aggádikus párhuzamai, Budapest :Neuwald I. Ny., 1939. (בהונגרית) ספר זיכרון לכבוד מוהר"ר ד"ר גרשון הירשלר (Études orientales à la mémoire de Paul Hirschler),, בודפשט: J. Kertész,‏ 1950. רימון כשר ומשה צפור (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, כרך ו: ספר זיכרון ליהודה קומלוש, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ג. יעל שמש, 'יהודה קומלוש – רשימת פרסומים', בתוך עיוני מקרא ופרשנות, ו (תשס"ג), עמ' 13–15. רשימת הפרסומים של יהודה קומלוש, בקטלוג הספרייה הלאומית רשימת המאמרים של יהודה קומלוש באתר רמב"י פנחס ארצי, יהודה (אוטו קומלוש) ז"ל, בתוך עיוני מקרא ופרשנות, ו (תשס"ג), ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" יהודה קומלוש (1913-1988), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'וש קלינגהופר

ג'וש אדם קלינגהופר (באנגלית: Josh Adam Klinghoffer; נולד ב-3 באוקטובר 1979) הוא רב נגן יהודי-אמריקאי, ידוע בעיקר כגיטריסט להקת הרוק רד הוט צ'ילי פפרז בין השנים 2009–2019. קלינגהופר החליף בשנה זו את עמיתו ושותפו לשעבר, הגיטריסט הקודם והוותיק של הלהקה, ג'ון פרושיאנטה, לאחר עזיבתו אותה. אחרי 10 שנים, עזב קלינגהופר את הלהקה והוחלף בפרושיאנטה עצמו. ב-2012 נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול עם ה"רד הוט צ'ילי פפרז", מה שהפך אותו לחבר הצעיר ביותר בהיכל התהילה, בגיל 32. ג'וש קלינגהופר הוא קרוב משפחה של לאון קלינגהופר, שנהרג על ידי מחבלים בשנת 1985 בספינה אקילה לאורו. לאורך השנים ניגן קלינגהופר במספר להקות ושיתף פעולה עם אמנים ידועים. ב-1998 ניגן בלהקת הרוק האלטרנטיבי "The Bicycle Thief", לצד בוב פורסט. הלהקה הוציאה אלבום יחיד, "You Come and Go Like a Pop Song", ב-1999, והוא יצא בגרסה מחודשת גם ב-2001. קלינגהופר ניגן במסגרת הלהקה בגיטרות, קלידים ותופים. ב-2004 הקים עם פרושיאנטה וג'ו ללי את להקת הרוק האקספרימנטלי "Ataxia", בה ניגן כמתופף; הלהקה הקליטה שירים במשך שבועיים בלבד, והם יצאו במסגרת שני אלבומים, "Automatic Writing"‏ (2004) ו-"AW II" ‏(2007). קלינגהופר היה שותף גם לשני אלבומי סולו של פרושיאנטה בתקופה זו. שניהם שיתפו פעולה גם באלבום הסולו היחיד של קלינגהופר, "A Sphere In The Heart Of Silence", שיצא ב-2004. ב-2007-2008 השתתף קלינגהופר באלבום "Exquisite Corpse" של להקת הארט רוק "Warpaint", לצד זמרות ומוזיקאיות הלהקה, בהן השחקנית שאנין סוסאמון, שתפקדה כמתופפת. ב-2008 הקים את להקת הרוק האקספרימנטלי "Dot Hacker", בה תפקד כגיטריסט, סולן, כותב השירים ופסנתרן; הלהקה הוציאה עד כה ארבעה שירים. לאורך השנים השתתף קלינגהופר באלבומים ומסעי הופעות של מספר אמנים ידועים, בהם נארלס בארקלי, פי ג'יי הארווי, וינסנט גאלו ובק. כבר ב-2007 הצטרף למספר הופעות של רד הוט צ'ילי פפרז, ותפקד כגיטריסט נוסף, ווקליסט ונגן קלידים. במהלך 2009 פרושיאנטה כבר לא תפקד כחבר בלהקה והחל להתמקד בקריירת הסולו שלו, וכך הצטרף קלינגהופר ללהקה בהקלטת אלבומם העשירי, באוקטובר 2009. בינואר 2010 הופיע לראשונה עם הלהקה כגיטריסט המוביל, ובהמשך היה שותף מלא לאלבומם של הלהקה "I'm With You" שיצא ב-2011 ו "The Getaway" שיצא ב ביוני 2016. ב-15 בדצמבר 2019 רד הוט צ'ילי פפרז הודיעה כי קלינגהופר עוזב את ההרכב אחרי 10 שנים ובמקומו חוזר ללהקה ג'ון פרושיאנטה. מדיה וקבצים בנושא ג'וש קלינגהופר בוויקישיתוף ג'וש קלינגהופר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'וש קלינגהופר, באתר AllMusic (באנגלית) ג'וש קלינגהופר, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'וש קלינגהופר, באתר Yandex.Music (ברוסית) ג'וש קלינגהופר, באתר Discogs (באנגלית) ג'וש קלינגהופר, באתר Songkick (באנגלית) ג'וש קלינגהופר, באתר Genius
אוטוקלב

אוֹטוֹקְלָב, או דוד עיקור (על פי האקדמיה ללשון העברית: אַקְטָר), הוא מכשיר שנועד לבצע טיהור של כלים רפואיים, כלי מעבדה שונים ואף ציוד לקעקועים שאיננו חד-פעמי. הפיזיקאי והמיקרוביולוג שארל שמברלן נחשב ליוצר האוטוקלב הראשון, לאחר שבנה ב-1879 פילטר חרסינה בעל נקבים זעירים מאוד, שסינן נוזלים מחיידקים. האוטוקלבים חיוניים לטיהור מכשירים ואביזרים המשמשים בחדר ניתוח או בפעולות כירורגיות פולשניות, שבמהלכן חיידקים עלולים לחדור לגוף המטופל. נעשה בהם שימוש נרחב גם ברפואת שיניים, ברפואה וטרינרית, ולעיתים גם במעבדות לא רפואיות. גם בעלי מקצוע דוגמת מוהלים וקוסמטיקאיות משתמשים באוטוקלבים לטיהור המכשור שלהם. פעולתם של האוטוקלבים המודרניים מבוססת על יצירת קיטור בטמפרטורה גבוהה ובלחץ אוויר גבוה. מדיה וקבצים בנושא אוטוקלב בוויקישיתוף אַקְטָר, באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יעקב חנוך סנקביץ'

הרב יעקב חנוך סֶנקֶביץ (ה'תרנ"ד – א' בתשרי ה'תשי"ז, 1956) היה ראש ישיבת שפת אמת, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, נשיא כולל פולין – קופת רבי מאיר בעל הנס במשך 25 שנה, וחבר ועד הישיבות בארץ ישראל. נולד באוסטרובצה שבאימפריה הרוסית לאביו הרב משה יהודה ואימו שרה, משפחה של חסידי גור. הוא היה תלמידו של רבי מאיר יחיאל הולשטוק הגאון מאוסטרובצה. כאשר הגיע לפרקו נשא את חייה פרידא בתו של הרב יהודה לייב פרייבוים. לאחר נישואיו עבר להתגורר בוורשא. כאשר יסד האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור את ישיבת שפת אמת בשנת תרפ"ה הוא בחר ברב סנקביץ' לשמש כראש הישיבה. הוא נשא על שכמו גם את העול הכלכלי של הישיבה ונסע לארצות הברית לצורך גיוס כספים. התכתב עם האדמו"ר במכתבים בהם עסק בסוגיות התלמוד. ביום הראשון של ראש השנה בשנת תשי"ז, כאשר שהה בעיר סן פאולו שבברזיל לצורכי הישיבה, התפלל בבית הכנסת המרכזי ונשא דרשת לחזרה בתשובה לפני תקיעת שופר. בפעם השלישית שאמר את מזמור מ"ז מספר התהילים כנהוג, קרס ונפטר במקום מדום לב. הלוויה התקיימה בישראל בערב יום כיפור. בהלווייתו הספידוהו: הרבנים הראשיים הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב ניסים, הרב יעקב וולד רבה הראשי של סן פאולו שהגיע במיוחד להלוויה, הרב זלמן סורוצקין והרב יצחק מאיר לוין. בניו הם דוד אהרן סנקביץ ויחיאל נרקיס. בנותיו הן: חנה, אשת עמנואל שחר, קצין ההנדסה הראשי הראשון בצה"ל; מרים רוזן, אימו של חנוך רוזן, בתיה בנין, פנינה אמיר, רבקה ורחל רוזמרין, שחיברה את הספרים "צימוקים ושקדים" ו"פנינים מבית אמא". חידושי הגרי"ח, חידושי סוגיות, שאלות ותשובות, בהוצאת חתנו הרב יצחק רוזמרין אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ז, בני ברק, תשמ"ט, עמ' רמה-רפח. מדיה וקבצים בנושא יעקב חנוך סנקביץ' בוויקישיתוף יעקב חנוך העניך בן משה יהודה סנקביץ (1894-1956), דף שער בספרייה הלאומית חידושי הגרי"ח, בהוצאת סנקביץ – ירושלים תשנ"ב. עמ' טו. מועצת גדולי התורה של אגו"י באתר "חרדים". לדמותו של ראש ישיבת שפת אמת הרב יעקב חנוך סנקביץ "בית יעקב" תשרי תשכ"ב. בהקדמת ספרו חידושי הגרי"ח. הרב יעקב חנוך סקנביץ ראש ישיבת שפת אמת באמריקה ב"הפרדס" תשרי תשי"ז, שנה ל"א חוברת א'. ההתכתבות מופיעה בספרו "חידושי הגרי"ח. הלויית הרב יעקב חנוך סנקביץ "הפרדס" שנה ל"א חוברת ב' חשוון תשי"ז. מודעת אבל על פטירתה של חנה רוזן.
פנטוגרף רכבות

פנטוגרף הוא מכשיר המעביר זרם חשמלי מקווי חשמל עיליים להנעת רכבות הפועלות על חשמל, רכבות קלות וחשמליות. שמו של הפנטוגרף נובע מהדמיון שיש בינו לבין מכשירי פנטוגרף המשמשים להעתקת דפוס ושרטוטים. הפנטוגרף הומצא בשנת 1879 על ידי חברת סימנס והלסקה בגרמניה. ב-1895 הומצא פנטוגרף שטוח ושימש את קו הרכבת בולטימור-אוהיו. הצורה המוכרת יותר של הפנטוגרף, המכונה פנטוגרף יהלום הוצגה לראשונה ב-26 באוקטובר 1903 בקו הרכבת היוממי בין סן פרנסיסקו לאיסט-ביי, בקליפורניה. צילומי פנטוגרף זה מופיעים בתמונות מיום השירות הראשון של רכבת זו. בתחילת המאה ה-21 הייתה צורת היהלום של הפנטוגרף עדיין בשימוש בקווי רכבת פעילים, אף שהיא הולכת ונעלמת לטובת עיצובים חדשים יותר. הפנטוגרף היווה שיפור מהותי למעבירי הכוח הרגילים ששימשו את הרכבות החשמליות עד להמצאתו, מכיוון שהוא איפשר לרכבות לנסוע במהירות גבוהה יותר מבלי שהמגע בין הרכבת לקווי החשמל המזינים אותה יתנתק. הפנטוגרף המודרני הוצג ב-1955 ונקרא חצי-פנטוגרף או פנטוגרף 'Z', על-שם האות האנגלית המדמה את צורתו. הוא פותח להתמודד עם המהירויות הגבוהות שהרכבות נדרשות לנסוע בהן ועל-מנת להקטין את השטח שפנטוגרפי היהלום תפסו על גגות הרכבת. פנטוגרפי 'Z' נפוצים בכל סוגי הרכבות בימינו, החל מרכבות מהירות ביותר וכלה ברכבות קלות הנעות בתוך הערים (כמו הרכבת הקלה בירושלים). העיצוב הנוכחי מאפשר לספק כוח לרכבת בשני כיווני הנסיעה ביעילות דומה. קווי הרכבת החשמליים המודרניים משתמשים בקווי מתח עיליים שמהם נמתחים חוטים המקשרים בין קו המתח לרכבת. הפנטוגרף מתנהג כקפיץ ולוחץ על קווי המתח העיליים על-מנת לספק כוח לרכבת. מסילות הרכבת עצמן משמשות כהארקה. הפנטוגרף מחליק עם תנועת הרכבת על-גבי קווי המתח ועלול ליצור גלים עומדים בקווי החשמל, אשר מורידים את המתח ומפחיתים את יעילות העברת החשמל. הדבר מונע ממערכות מסוימות להשתמש בפנטוגרפים סמוכים מדי זה לזה. הפנטוגרף הוא היורש של עמודי-הכוח, אשר היו פופולריים במערכות הסעה קדומות יותר. עדיין נעשה שימוש בעמודי-כוח באוטובוסים חשמליים, שאינם מאפשרים שימוש בפנטוגרף עקב הצורך בגמישות יתרה ובמעגל חשמלי אחר. גם רכבות חשמליות שמסלולן כולל סיבובים חדים רבים מחייבות שימוש בעמודי-כוח, כמו הרכבת הקלה בטורונטו, אשר בקנדה. למרות שהפנטוגרף הוא רגיש ויקר יותר מספקי כוח תחתיים (בדמות מסילה שלישית בין פסי הרכבת), הוא זה השולט בנוף התחבורה הציבורית החשמלית, מכיוון שהוא מאפשר שימוש במתח גבוה יותר. על-מנת שהפנטוגרף לא יתכווץ בפתאומיות ויתנתק ממקור המתח נעשה שימוש באוויר דחוס הלקוח ממערכת הבלמים של הרכבות. אוויר דחוס זה דוחף את הפנטוגרף כנגד קווי המתח או מוריד אותו כאשר יש צורך בכך. כמו כן, על-מנת למנוע מהפנטוגרף להתנתק מקו המתח כאשר מערכת הבלמים אינה מספקת לו אוויר דחוס כנדרש, הוא מחובר בעזרת תפסים לקו המתח ונאחז בו. מדיה וקבצים בנושא פנטוגרף רכבות בוויקישיתוף פנטוגרף רכבות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פנטוגרף

האם התכוונתם ל... פנטוגרף (העתקה) – מתקן המשמש להעתקת צורות פנטוגרף רכבות – מכשיר המעביר זרם חשמלי מקווי חשמל עיליים להנעת רכבות הפועלות על חשמל, רכבות קלות וחשמליות
צבע הכסף

צבע הכסף (במקור: The Color Of Money) הוא סרטו משנת 1986 של הבמאי מרטין סקורסזה, שמבוסס על רומן משנת 1984 באותו השם מאת הסופר האמריקאי וולטר טוויס. זהו למעשה סרט ההמשך לסרט "אדי פלסון" ("The Hustler") משנת 1961 כאשר פול ניומן מגלם בו את אותה הדמות כעשרים שנה לאחר האירועים המתוארים בסרט הקודם. בסרט מככבים פול ניומן, טום קרוז, מרי אליזבת מסטרנטוניו, הלן שיבר וג'ון טורטורו. התסריט לסרט נכתב על ידי ריצ'רד פרייס. על הופעתו בסרט זה זכה פול ניומן בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. על פי המבקרים, סרט זה (בנוסף לסרטים "שעשועים מסוכנים" ו"אהבה בשחקים") ביססו את מעמדו של קרוז ככוכב הוליוודי. הסרט ממשיך את סיפורו של שחקן הביליארד הנוכל אדוארד "פאסט אדי" פלסון (פול ניומן), דמות שהופיעה לראשונה ברומן "הנוכל" ("The Hustler") מאת טוויס, שיצא לאור בשנת 1959 (גם בעיבוד הקולנועי "אדי פלסון" משנת 1961 של ספר זה גילם ניומן את דמותו של פלסון). עלילת הסרט ממשיכה למעשה את סיפורו של פלסון, כעשרים שנה לאחר האירועים המתוארים סרט הקודם, משך זמן שבו פלסון לא עסק בנוכלות. שחקן הביליארד המזדקן אדי "הזריז" פלסון (מגולם על ידי פול ניומן), אשר פרש משכבר מהעיסוק בתחום, מגלה את השחקן הצעיר, המוכשר והמבטיח וינסנט (מגולם על ידי טום קרוז) בבר המקומי. אדי מציע לווינסנט להפוך להיות בן טיפוחיו כדי שהוא ילמד אותו את כל מה שהוא יודע על המשחק וכיצד להרוויח כסף רב במשחק במרמה. אדי לוקח את וינסנט תחת חסותו ומלווה אותו באולמות ביליארד שונים בארצות הברית, במטרה להגיע בסופו של דבר לטורניר הגמר הגדול באטלנטיק סיטי. עם זאת, לאט לאט מתחילה יריבות בין אדי לווינסנט כאשר לבסוף, לאחר ריב, דרכיהם נפרדות. בינתיים, אדי חוזר לשחק פול בעצמו, ולבסוף, לאחר שהוא מגיע לטורניר הגמר באטלנטיק סיטי הוא מתמודד מול וינסנט. הסרט זכה לביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 91% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 35 ביקורות. "צבע הכסף", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "צבע הכסף", באתר נטפליקס "צבע הכסף", באתר AllMovie (באנגלית) "צבע הכסף", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "צבע הכסף", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "צבע הכסף", באתר Metacritic (באנגלית) "צבע הכסף", באתר אידיבי "צבע הכסף", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) צבע הכסף, קדימון הסרט באתר יוטיוב מאיר שניצר, סרט - מוסר של ניקל, חדשות, 10 במרץ 1987 Stars of the '80s - Tom Cruise "The Color of Money‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
מפעל הכוכבים

מפעל הכוכבים (ברוסית: "Фабрика звёзд"; משנת 2017 ידוע בשם "מפעל הכוכבים החדש", Новая фабрика звёзд) היא תוכנית מציאות רוסית, שעלתה לשידור בערוץ 1 הרוסי באוקטובר 2002, כאשר במרכזה תחרות שירה בין כישרונות צעירים וחדשים בתחום. התוכנית מבוססת על הפורמט של התוכנית אמריקן איידול. העונה החמישית של התוכנית הופקה על ידי הזמרת אלה פוגצ'ובה והעונה השביעית בהפקתם של קונסטנטין מלאדזה וואלרי מלאדזה. החל מהעונה השמינית שינתה התוכנית את שמה ל"מפעל הכוכבים - השיבה" (Фабрика звёзд. Возвращение) ובתוכנית התמודדו גם משתתפים מהעונות הקודמות. בתוכנית מתמודדים לא רק זמרים בודדים אלא גם להקות וזוכי העונה הראשונה היו חברי להקת הפופ "קורני". בספטמבר 2017 עלתה העונה העשירית, בערוץ Muz-TV תחת השם "מפעל הכוכבים החדש" (ברוסית: Новая Фабрика Звёзд) בהנחיית קסניה סובצ'ק. התוכנית מבוססת על תוכנית המציאות "אקדמיית הכוכבים", ששודרה לראשונה בצרפת, ולאחר מכן בספרד. עונה 1, 2002 להקת קורני עונה 2, 2003 פולינה גאגארינה עונה 3, 2003 ניקיטה מאלינין עונה 4, 2004 אירינה דובצובה עונה 5, 2004 ויקטוריה דאיינקו עונה 6, 2006 דמיטרי קולדון עונה 7, 2007 אנסטסיה פריחודקו עונה 8, 2011 ויקטוריה דאיינקו עונה 9, 2012 רוסיה — פולינה גגארינה, ויקטוריה דאיינקו, דומיניק ג'וקר, דמיטרי קולדון, ולאד סוקולובסקי עונה 10, 2017 גוזל חסאנובה מדיה וקבצים בנושא מפעל הכוכבים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מפעל הכוכבים מפעל הכוכבים, ברשת החברתית אינסטגרם "מפעל הכוכבים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מפעל הכוכבים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מפעל הכוכבים באתר ערוץ Muz-TV Стало известно имя победительницы «Новой Фабрики звезд»!
הדיילי סטאר (לבנון)

הדיילי סטאר (באנגלית: The Daily Star) היה יומון לבנוני בשפה האנגלית המופץ בלבנון, במדינות ערב (בייחוד במדינות המפרץ הפרסי) ובמדינות המערב. העיתון פונה בעיקר לשכבה המשכילה הלבנונית במזרח התיכון ובתפוצה. העיתון נוסד בשנת 1952 על ידי כאמל מרווה והיה בבעלות משפחתו עד שנת 2010. העיתון מכסה חדשות מקומיות בלבנון בתחומי הפוליטיקה, הדת והעסקים וכן את חדשות האזוריות, בעיקר באזורי הלבנט ומצרים. כעיתון המיועד לאינטליגנציה לרוב הוא נוקט בעמדות התואמות את העמדות של הפלגים נוצריים המתונה והסוניים. ככלל, העיתון תומך במאבקו של ארגון החזבאללה בישראל אך מסתייג מן המעורבות החמושה של הארגון בפוליטיקה הלבנונית ומהכיבוש הסורי. העיתון נוסד ביוני 1952 על ידי המוציא לאור כאמל מרווה ששימש גם כעורך הראשי ומו"ל של היומון הערבי אל-חיאת. העיתון נועד במקורו לעובדים זרים שעסקו בתעשיית הנפט הלבנוני ובהמשך הפך למבוקש על ידי לבנונים שהיגרו מארצם אל מעבר לים, עבור מהגרים הללו פעמים רבות ערבית כבר לא הייתה השפה הראשונה. לאחר רציחתו של מרווה בשנת 1966 תפשה את מקומו אלמנתו סלמה אל-ביסר שהמשיכה בהוצאת העיתון עד פרוץ מלחמת האזרחים עת הפכו משרדי העיתון לשדה קרב. בתחילת 1983, כאשר עלו תקוות לסיום המלחמה בעקבות הפלישה הישראלית, ניסה בנו הבכור של כאמל, ג'מיל, ולצדו שני אחיו מאלכ וכרים, להשיק את העיתון מחדש. אף על פי שהעיתון החל לצאת לאור בנובמבר של אותה שנה בעקבות החרפת מלחמת האזרחים, ביוני 1985 הפך העיתון לשבועון למשך שנה, ולאחריה הופסק פרסומו בעקבות בריחת רבים מן הכותבים והקוראים מלבנון. לאחר הסכם טאיף שסיים את מלחמת האזרחים בשנת 1991 ותחילת תהליך השיקום שב היומון לצאת בשנת 1996 עם צוות כותבים חדש אך עדיין תחת עריכתו של ג'מיל מרווה. החל משנת 2000 יוצא העיתון בשיתוף המהדורה הבינלאומית של ההרלד טריביון ברוב העולם הערבי. בסוף 2010 הדיילי סטאר נרכש על ידי משקיעים חדשים המבקשים הפוך את העיתון לעיתון כלל ערבי הפונה לפזורה הערבית במדינות המערב. בשל שינויים בהרגלי הצריכה ותגובות שליליות כלפי כלי תקשורת בבעלות פוליטית אחרי מהפכת ה-17 באוקטובר, העיתון החל לאבד הכנסות וקוראים. ב-4 בפברואר 2020 הודיע העיתון על עצירה זמנית בהדפסתו בשל בעיות כלכליות. ב-13 באוקטובר 2021 הופסק גם עדכון האתר של היומון. מספר שבועות מאוחר יותר, ב-31 באוקטובר, נסגר הדיילי סטאר באופן רשמי. אתר האינטרנט הרשמי של הדיילי סטאר (באנגלית) הדיילי סטאר, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
הם יורים גם בסוסים

הם יורים גם בסוסים הוא רומן שחיבר הוראס מקוי והתפרסם לראשונה ב-1935. עלילת הרומן עוסקת בתחרות ריקוד, מרתונית-מקאברית, בתקופת השפל הגדול בארצות הברית. הספר זכה גם לעיבודים שונים בקולנוע ובתיאטרון. הרומן מתחיל בהקראת גזר דינו של רוברט סיוורטן, בחור צעיר החולם להיות במאי בהוליווד, שמואשם ומודה ברצח של גלוריה בייטי. במהלך הדיון בבית המשפט מהרהר רוברט ברצח וסבור כי הוא עשה עם גלוריה חסד. סיפור הרומן בין השניים נקטע בסוף כל פרק במובאות מן המשפט. רוברט מכיר את גלוריה בבוקר שבו שניהם נדחים מלקבל תפקידים משניים. גלוריה, שחולמת להיות כוכבת, מתגלה כבחורה פסימית ואובדנית. היא גדלה כיתומה בבית דודה שבמערב טקסס, ובעקבות הטרדות מיניות מצידו היא ברחה לדאלאס. משלא מצאה פרנסה ניסתה להיעצר ללא הצלחה, ולאחר הטרדה מינית נוספת שחוותה ניסתה להתאבד. גלוריה משכנעת את רוברט להשתתף בתחרות "מרתון ריקודים" שנערכת באולם שבחוף הים, בה המשתתפים מחויבים לרקוד על פי זמן מוגדר מראש. היא מקווה כי אחד מהבמאים או המפיקים שנוהגים לפקוד את המרתונים יבחין בה וילהק אותה לסרט. התחרות מחולקת לתחרויות קטנות ומפרכות של שעה וחמישים דקות ריקוד שבסופן כעשר דקות מנוחה. 144 זוגות משתתפים בתחילת התחרות, רובם צעירים מחוסרי עבודה, שברצונם לזכות בפרס הסופי כ-1,000 דולר. במהלך התחרות מתרחשות שערוריות שונות ואף אירועים מבוימים שמפרסמים אותה. כך למשל נעצר אחד המשתתפים, שמסתבר כי היה רוצח שנמלט מבית הכלא; נערה בת 15 מודחת מהתחרות לאחר שהתברר שהיא ברחה מהבית ונרשמה לתחרות בניגוד לחוק; אחד מהזוגות מתחתן בעבור תשלום ממנהלי התחרות; מתחרה בהריון נאלצת לפרוש בעקבות תלונה מצד "ליגת האמהות לשמירה על מידות טובות"; ומתפתחות מספר תגרות בין המתחרים. בחלוף מספר שבועות של מרתון בהם נוכחות הקהל דלילה, מתחילות להתקיים תחרויות מרוץ "דרבי", בהן על הזוגות להקיף מסלול על רצפת האולם, כשהזוג שמגיע אחרון נפסל. השופטים בתחרות שסופרים את מספר הסיבובים שביצע כל זוג מגיעים מקרב הקהל, כשבפועל לעיתים פסלו המארגנים זוגות שלא הגיעו אחרונים. לאחר כשלושה שבועות מכירים גלוריה ורוברט את גב' ליידן, אישה מבוגרת שפוקדת באופן קבוע את האולם, אוהדת את הזוג ומשמשת כאחת השופטות במרוץ. גב' ליידן מוצאת עבור הזוג נותן חסות שדואג להם לביגוד והנעלה. בשלב מסוים היא מזהירה את רוברט מגלוריה ומבקשת ממנו להתרחק ממנה עם תום התחרות. היא אף רומזת לו כי באפשרותה לממן לו הפקת סרט בתום התחרות. התחרות מתבטלת לאחר 879 שעות ריקוד בלתי פוסקות, בעקבות הירצחה בשוגג של גב' ליידן, שמתרחש בבר הסמוך לרחבת הריקודים, ובעקבות הלחץ מצד ליגת האימהות. הזוגות הנותרים מקבלים פיצוי של כ-50 דולר. לאחר מכן רוברט וגלוריה יושבים לראשונה ומביטים בים, גלוריה מבקשת מרוברט להרוג אותה ורוברט נענה לבקשתה. כשנשאל רוברט מדוע עשה זאת הוא משיב "הם יורים גם בסוסים, לא?", אזכור למאורע מילדותו, שבו סבו ירה בסוסתו האהובה ששברה רגל על מנת להמיתה המתת חסד. הרומן תואר כמקדים את זמנו בביקורות והושווה למתרחש בתוכניות מציאות אשר מנצלות את מעמדם וגילם של המשתתפים. הספר קיבל בצאתו ביקורות צוננות ובמשך שנים רבות תורגם באופן מחתרתי לשפות שונות. כעבור עשור מצאתו זכה להצלחה רבה באירופה ולתרגומים רשמיים לשפות אחרות. הספר הוקרא בחוגי האקזיסטנציאליסטים בצרפת. בשנת 1969 עובד לסרטו של סידני פולאק בכיכובם של מייקל סראזין (רוברט), ג'יין פונדה (גלוריה) וסוזאנה יורק (אליס). ב-1983 עובד למחזה באוסטרליה ולאחר מכן בממלכה המאוחדת ובמדינות נוספות. בשנת 2012 תורגם הספר לעברית ויצא בהוצאת אחוזת בית. הספר, באתר טקסט ביקורת, באתר גארדיאן ביקורת, באתר הניו יורק טיימס