הסיירות מסדרת שרנהורסט

הסיירות מסדרת שרנהורסט היו הסדרה האחרונה של סיירות משוריינות מסורתיות שנבנו על ידי הצי הקיסרי הגרמני. הסדרה כללה שתי ספינות, "שרנהורסט" ו"גנייזנאו". הם היו גדולות יותר מהסיירות מסדרת רון שקדמו להם; הגודל הנוסף שימש בעיקר להגדלת החימוש העיקרי של תותחי 21 ס"מ (8.2 אינץ') מארבעה עד שמונה תותחים. הספינות היו הסיירות הגרמניות הראשונות שהגיעו לשוויון עם יריבותיהן הבריטיות. הספינות נקראו על שמם של הרפורמטורים של הצבא הפרוסי מהמאה ה-19, גרהרד פון שרנהורסט ואוגוסט פון גנייזנאו. הסיירות נבנו עבור שירות מעבר לים, שרנהורסט וגנייזנאו הוקצו לשייטת מזרח אסיה ב-1909 וב-1910, בהתאמה. שרנהורסט החליפה את הסיירת המשוריינת הישנה פירסט ביסמרק כספינת הדגל של השייטת, ששהתה בתחנה מאז 1900. לשתי הספינות היו קריירות קצרות; זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הספינות יצאו מהמושבה הגרמנית בצ'ינגדאו. ב-1 בנובמבר 1914 השמידו הספינות כוח בריטי בקרב קורונל והנחילו לצי המלכותי את התבוסה הראשונה שלו מאז קרב פלטסבורג ב-1814. שייטת מזרח אסיה, כולל גם סיירות הסדרה, הושמדה לאחר מכן בקרב איי פוקלנד ב-8 בדצמבר. החוק הימי השני בגרמניה, שהתקבל בשנת 1900, חזה כוח של ארבע עשרה סיירות משוריינות הן לשירות מעבר לים באימפריה הקולוניאלית הגרמנית והן כסיירות של צי הקרב הראשי במימי גרמניה. תוכנית ההרחבה הימית כוונה בעיקר נגד הצי המלכותי הבריטי, אז הכוח הימי הבולט בעולם. כוח הסיירות המשוריינות של גרמניה עקב אחר סדרה של פיתוחים איטרטיביים המבוססים על הסיירת פרינץ היינריך, וסדרת שרנהורסט ייצגה את השיא של אותה התפתחות אבולוציונית. במהלך תהליך התכנון של הסדרה פרסמה המחלקה הכללית בקשה שהסיירות החדשות יהיו מסוגלות להילחם במערך הקרב במקרה שאוניות מערכה גרמניות נפגעו ולא יוכלו להמשיך בלחימה. עד לנקודה זו, זה לא היה שיקול בבניית סיירות משוריינות גרמניות, ולכן תידרש הגדלה משמעותית הן בכוח האש והן בהגנה על השריון כדי להכיל זאת. זה בתורו הצריך ספינות גדולות בהרבה, הסיירות בסדרה זו נבנו בהתאם כ-2,000 טונה מטרית (1,970 טונות ארוכות; 2,200 טון קצר) כבדות יותר מסדרת רון הקודמת. העלייה במשקל הבטיחה הכפלה של הסוללה הראשית, עלייה של 50% בחגורת השריון, ועלייה במהירות המרבית של יותר מקשר מעל סדרת הרון. העלאת המהירות הושגה על ידי הוספת שני דוודים שסיפקו 7,000 indicated horsepower (7,100 metric horsepower) יותר כוח למערכת ההנעה. כתוצאה משיפורים אלו, סדרת השרנהורסט הייתה העיצוב הגרמני הראשון של הסיירת המשוריינת שהשתווה לטובה לעמיתיו הזרים. הוכנסו עוד כמה שינויים מינוריים, כולל חיזוק הסוללה השלישונית של תותחי 8.8 סנטימטרים (3.5 אינץ') לרמה המשמשת באוניות מערכה מאותה העת כמו סדרת דויטשלנד. צוות התכנון שקל להוסיף זוג תותחים אלה לגג מגדל הניווט ליד הגשר, אך הניסיון עם אותו סידור על סדרת בראונשווייג הוכיח כי אפקט הפיצוץ המוגזם הפריע לשליטה על הספינות, ולכן התותחים הללו הוסרו. האורך הכולל של הספינות בסדרה היה 144.60 מטרים (474 רגל 5 אינץ'), והאורך בקו המים היה 143.80 מטרים (471 רגל 9 אינץ'). הייתה להם רוחב של 21.60 מטרים (70 רגל 10 אינץ'), ושוקע של 8.37 מטרים (27 רגל 6 אינץ'), וההדחק שלהן היה 11,616 טון (11,433 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית, ו-12,985 טון (12,780 טון ארוך) במעמס מלא. גוף האוניות נבנה מסגרות פלדה רוחביות ואורכיות, שעליהן מוסמר הציפוי החיצוני. לכלי השיט היו 15 תאים אטומים למים ותחתית כפולה שנמשכה 50% מאורך הגוף. לאניות היה צוות סטנדרטי של 38 קצינים ו-726 מלחים. לשרנהורסט כספינת הדגל של השייטת, היה צוות גדול יותר, כולל 14 קצינים ו-62 מלחים נוספים. לגנייזנאו, כששירתה כספינת הדגל של סגן מפקד השייטת, היה צוות נוסף של 3 קצינים ו-25 איש. הספינות נשאו מספר כלי שיט קטנים יותר, כולל שתי סירות כלונסאות, שתי סירות מנוע, פיננס אחת, שני קאטרים, שלוש מפרשיות וסירה אחת. ספינות הסדרה השתמשו באותה תחנת כוח כמו סדרת רון הקודמת: שלושה מנועים תלת-דרגתיים בני 3 צילינדרים. כל מנוע הניע מדחף בודד; גל ההנע המרכזי על שרנהורסט היה בקוטר 4.7 מטרים (15 רגל 5 אינץ') ואילו השניים החיצוניים היו בקוטר 5 מטרים (16 רגל 5 אינץ'). בגנייזנאו גלי ההנע היו מעט קטנים יותר, גל ההנע המרכזי היה בקוטר 4.60 מטרים (15 רגל 1 אינץ) ואילו השניים החיצוניים היו בקוטר 4.80 מטרים (15 רגל 9 אינץ'). המנועים התלת-דרגתיים הוזנו בקיטור על ידי 18 דוודים ימיים עם 36 תאי בעירה. המנועים תוכננו לספק 26,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט), למרות שבניסויים הם השיגו נתונים גבוהים יותר - 28,782 כוחות סוס עבור שרנהורסט ו-30,396 כוחות סוס עבור גנייזנאו. הספינות דורגו במהירות מרבית של 22.5 קשרים (41.7 קמ"ש), אם כי בניסויים שרנהורסט השיגה מהירות מקסימלית של 23.5 קשרים (43.5 קמ"ש), בעוד גנייזנאו הפליגה במהירות של 23.6 קשרים (43.7 קמ"ש). הכלים נשאו 800 טון (790 טון ארוך) של פחם בדרך כלל, אם כי הם היו מסוגלים לאחסן עד 2,000 טון של פחם. זה סיפק טווח מרבי של 4,800 מיילים ימיים (8,9 ק"מ) במהירות שיוט של 14 קשרים (26 קמ"ש). לספינות היה הגה כיוון יחיד. הספק החשמל של כלי השיט כלל ארבעה טורבו-גנרטורים שסיפקו 260 קילוואט ב-110 וולט. חימוש הסוללה העיקרי של הספינות כלל שמונה תותחי 21 ס"מ (8.3 אינץ') SK L/40, ארבעה בצריחי תותחים תאומים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה העילי הראשי בקו המרכז, וארבעת הנותרים הורכבו בבתי תותחים (casemate) הממוקמים באמצע הספינה. הצריחים היו מסוג DrL C/01, שהופעלו הידראולית, והתושבות סיפקו טווח גובה מ-5 עד +30 מעלות. בתי התותחים השתמשו במנועים חשמליים כדי לסובב את התותחים, אך ההגבהה הופעלה ידנית. תותחים אלו ירו פגזים חודרי שריון במשקל 108 קילוגרם (238 ליברות) במהירות לוע של 780 מטר לשנייה (2,600 רגל לשנייה). לצריחים היה טווח מרבי של 16,200 מטרים (53,100 רגל), בעוד שמבתי התותחים יכלו לירות רק במטרות עד 12,300 מטרים (13,500 יארד). עבור התותחים סופקו בסך הכל 700 פגזים. החימוש המשני כלל שישה תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/40 בבתי תותחים. התותחים האלו ירו פגזים במשקל 40 קילוגרם (88 ליברות) במהירות לוע של 800 מטר לשנייה (2,600 רגל לשנייה). ניתן היה להגביה אותם ל-30 מעלות, מה שסיפק טווח מקסימלי של 13,900 מטרים (15,200 יארד). להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, הספינות נשאו סוללה שלישונית של 18 תותחי 8.8 ס"מ SK L/35, שהותקנו בבתי תותחים ובצריחים הסובבים במבנה העילי. תותחי ה-8.8 ס"מ ירו פגזים במשקל 7 קילוגרם (15 ליברות) במהירות לוע של 770 מטר לשנייה (2,500 רגל לשנייה). התותחים הללו היו בעלי הגבהה מקסימלית של 25 מעלות וטווח של 9,100 מטרים (10,000 יארד). כמקובל בספינות מלחמה של התקופה, ספינות הסדרה היו מצוידות בארבע צינורות טורפדו 45 סנטימטרים (18 אינץ') שקועים. אחד הורכב בחרטום, אחד בכל צד רוחב, והרביעי הונח בירכתיים. לספינות סופקו בסך הכל 11 טורפדות. הטורפדו C/03 נשא ראש נפץ במשקל 147.5 קילוגרם (325 ליברות) והיה לו טווח של 1,500 מטרים (4,900 רגל) כאשר הוגדר במהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש) ו-3,000 מטרים (9,800 רגל) במהירות 26 קשרים (48 קמ"ש). כפי שהיה התקן של ספינות מלחמה גרמניות, ספינות הסדרה שרנהורסט היו מוגנות על ידי שריון קרופ. הייתה להם חגורת שריון בעובי 150 מילימטרים (5.9 אינץ') בחלק המרכזי של הספינה, המשתרע מחזית המגדל הקדמי ועד ממש מאחורי המגדל האחורי, שבו היו ממוקמים אזורי מכונות ההנעה. זו הייתה עלייה משמעותית בעובי לעומת סיירות משוריינות גרמניות קודמות. בדיקות בטווח הירי של חיל הים במפן גילו כי החגורה בעובי 100 מילימטרים (3.9 אינץ') ששימשה בכל העיצובים הקודמים הייתה דקה מדי כדי לעצור את הפגזים בקליבר הבינוני שסביר להניח שהסיירות יתמודדו איתם בקרב. החגורה הצטמצמה לעובי 80 מילימטרים (3.1 אינץ') משני קצות המצודה המרכזית; זה נמשך כל הדרך לחרטום וכמעט לגמרי עד הירכתיים, שקצהו הקיצוני לא היה משוריין. החגורה כולה הייתה מגובה בקרשים מעץ טיק. עובי הסיפון המשוריין הראשי נע בין 60 מילימטרים (2.4 אינץ') מעל אזורים קריטיים ועד 35 מילימטרים (1.4 אינץ') במקומות אחרים. הסיפון השתפל למטה כדי להתחבר לחגורה בקצה התחתון שלה; חלק זה היה בעובי בין 40–55 מילימטרים (1.6–2.2 אינץ'). במגדל הניווט הקדמי היו דפנות בעובי 200 מילימטרים (7.9 אינץ') וגג בעובי 30 מילימטרים (1.2 אינץ'). מגדל הניווט האחורי היה משוריין פחות טוב, עם דפנות בעובי רק 50 מילימטרים (2.0 אינץ') וגג בעובי 20 מילימטרים (0.79 אינץ'). בצריחי תותחי הסוללה העיקריים היו דפנות בעובי 170 מילימטרים (6.7 אינץ') וגגות בעובי 30 מילימטרים (1.2 אינץ'), ואילו התותחים באמצע הספינה היו מוגנים במגני תותחים בעובי 150 מילימטרים (5.9 אינץ') וגגות בעובי 40 מילימטרים (1.6 אינץ'). הברבטים שתמכו בצריחים היו בעובי 140 מילימטרים (5.5 אינץ'). סוללת תותחי ה-15 ס"מ הייתה מוגנת על ידי רצועת שריון בעובי 130 מילימטרים (5.1 אינץ'), בעוד התותחים עצמם היו מוגנים במגני תותחים בעובי 80 מילימטרים (3.1 אינץ'). עם כניסתן לשירות, שתי ספינות הסדרה הוקצו לשייטת מזרח אסיה הגרמנית, כאשר שרנהורסט משמשת כספינת הדגל של אדמירל מקסימיליאן פון שפה. שרנהורסט וגנייזנאו נחשבו לכלי שיט מאומנים היטב; שתי הספינות זכו בפרסים על הצטיינותן בתותחנות. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, שתי הספינות היו באיי קרוליין בשייט שגרתי; שאר השייטת של שפה הייתה מפוזרת ברחבי האוקיינוס השקט. הכרזת המלחמה של יפן על גרמניה שכנעה את שפה לגבש את כוחו עם הסיירות לייפציג ודרזדן מהתחנה האמריקאית, ולצאת לצ'ילה כדי לתדלק. לאחר מכן השייטת תנסה לחזור לגרמניה דרך האוקיינוס האטלנטי. שפה התכוון גם לתקוף את שלוש הסיירות הבריטיות בפיקודו של אדמירל כריסטופר קראדוק, וכל ספינות בריטיות שנתקל בהן. ב-22 בספטמבר, שרנהורסט וגנייזנאו ניגשו לאי פפאטה בפולינזיה הצרפתית מתוך כוונה לתפוס את הפחם שנאגר בנמל. הספינות ביצעו הפגזה קצרה שהביאה לטביעת סירת התותחים הישנה Zélée. עם זאת, שפה חשש שהנמל מוקש והחליט להימנע מהסיכון. הצרפתים גם הציתו את מלאי הפחם כדי למנוע מהגרמנים להשתמש בפחם. בסביבות השעה 17:00 ב-1 בנובמבר 1914, שייטת מזרח אסיה נתקלה בספינותיו של קראדוק מול קורונל. מכיוון שלספינות הגרמניות היה יתרון במהירות, שפה הצליח לשמור על המרחק ל-18 קילומטרים, לפני שצמצם טווח ל-12 קילומטרים (6.5 מיל ימי) ונכנס לקרב עם השייטת הבריטית בשעה 19:00. שרנהורסט פגעה בגוד הופ כ-34 פעמים; לפחות אחד הפגזים חדר למחסני התחמושת של גוד הופ, מה שהביא לפיצוץ אדיר שהשמיד את הספינה. הסיירת הקלה נירנברג צמצמה לטווח נקודתי כדי לתקוף את מונמאות'; לאחר פגיעה קשה, גם מונמאות' טבעה. הסיירת הקלה הבריטית גלאזגו וסיירת העזר אוטרנטו נמלטו שתיהן בחסות החשיכה. לורד הים הראשון ג'קי פישר ציין שזו "הפעולה הימית העצובה ביותר של המלחמה". התבוסה הייתה הראשונה שנגרמה לצי המלכותי מאז קרב פלטסבורג ב-1814. לאחר שהידיעות על הקרב הגיעו לקייזר וילהלם השני בברלין, הוא הורה להעניק 300 צלבי ברזל לאנשי השייטת של שפה. לאחר תדלוק בולפראיסו, יצאה שייטת מזרח אסיה לאיי פוקלנד, על מנת להרוס את המשדר האלחוטי הבריטי שנמצא שם. כשש שעות לאחר שהידיעות על הקרב הגיעו לאנגליה, פישר הורה לאדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול, לנתק את סיירות המערכה אינווינסיבל ואינפלקסיבל לצוד את הספינות הגרמניות. תת-אדמירל דובטון סטורדי הוצב לפיקוד על השייטת, שכללה גם את הסיירות המשוריינות קרנרבון, קורנוול, דיפנס וקנט, והסיירות הקלות בריסטול וגלאזגו, ששרדה את קורונל. ספינותיו של סטורדי הגיעו לפוקלנד בבוקר 8 בדצמבר, זמן קצר לפני הגעת השייטת של שפה. הבריטים הבחינו בשייטת מזרח אסיה בשעה 09:40; שפה לא היה מודע לכך שהבריטים שלחו את שני סיירות המערכה, וכשצפה בהם, הורה לספינותיו לסגת. למרות ההתחלה, סיירות המערכה המהיריות השיגו במהירות את הספינות הגרמניות השחוקות, שזה עתה השלימו הפלגת 16,000 מייל ללא תיקונים. בסביבות השעה 13:20 פתחו סיירות המערכה באש מטווח של 14 קילומטרים (8.7 מיל). לאחר קרב בן שעתיים, שרנהורסט הוצפה במים ונטתה בכבדות. הספינה הוטבעה זמן קצר לאחר מכן. גנייזנאו נפגעה יותר מ-50 פעמים מטווח קצר; הצוות השמיע שלוש קריאות עידוד לקייזר לפני שהספינה טבעה. נירנברג ולייפציג הוטבעו גם הם, אם כי דרזדן הצליחה להימלט זמנית, לפני שגם היא הושמדה באיי חואן פרננדס. כ-2,200 אנשי צוות נהרגו, ביניהם שפה ושני בניו. מדיה וקבצים בנושא הסיירות מסדרת שרנהורסט בוויקישיתוף