אהרן ראובני

אהרן ראובני (שִימשֶלֶביץ') (י"א באב ה'תרמ"ו, 12 באוגוסט 1886 – כ' באלול ה'תשל"א, 10 בספטמבר 1971) היה סופר עברי ומתרגם מהשפות אנגלית, צרפתית ורוסית. חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1969). בנו של צבי שַמַשי ואחיו של יצחק בן-צבי. ראובני נולד בפולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בשנת 1886. מילדותו היה אינדיבידואליסט, סקרן והרפתקן. בגיל צעיר פרש מלימודים מסודרים, ובגיל 17 נסע לארצות הברית. הוא קיווה להכיר את העולם החדש, ואכן הכיר אותו, אך רק מלמטה. הוא סבל מאבטלה ורעב, לעיתים ישן ברחוב, ורכש ידע ממקור ראשון על עולמם של עלובי החיים. היה זה "כור היתוך" שטבע חותם על חייו ועל יצירתו. עם פרוץ מהפכת 1905 ברוסיה מיהר למצוא עבודה על אניה, שהפליגה לרוסיה. מטרתו הייתה להשתתף במהפכה, אך לדאבונו היא כבר דוכאה כשהגיע. עם שובו הצטרף לאחיו הגדול, יצחק בן-צבי, בארגון ההגנה היהודית בפולטבה. שלושה שבועות לאחר חזרתו פשטה המשטרה על חצר המשפחה ומצאה 'סליק', שבו הטמינו שני האחים אקדחים וחומרי נפץ. כל בני המשפחה נעצרו, למעט יצחק, שהצליח להתחמק. לאחר שנתיים של מעצר בכלא מקומי נשלחה המשפחה לגלות בסיביר. המקום היה קשה, אך לא סגור ושמור כמחנה. ראובני ראה את השהות שם כהזדמנות ללמוד ולחקור את האזור ותושביו. לאחר כשנה החליט ראובני שמיצה את "מחקרו", השיג תעודות מזויפות, וברח מהמקום ביחד עם צעיר נוסף. השניים הגיעו ברגל, ואחר כך ברכבת לאירקוטסק, משם לגבול רוסיה סין, ומשם לעיר חרבין שבצפון-מזרח סין. שם עלה בידם של השניים לקבל עבודה במחנה אמריקני בהוואי. אחרי חודשיים של עבודה בהוואי כמתורגמן חזר ראובני לשאנגחאי ומשם החל במסע לארץ ישראל. המסע - שהיה לו גם אופי "אנתרופולוגי" - נמשך כשנה, ועבר בסינגפור, ציילון, הודו, פורט סעיד ואיסטנבול. לבסוף, בשנת 1910 הגיע ראובני ליפו. לאחר הגיעו לארץ התגורר ראובני בירושלים והתפרנס מכתיבה, בין היתר במסגרת עיתון האחדות, עיתון מפלגת 'פועלי ציון' בארץ ישראל, שאחיו יצחק בן-צבי היה בין מנהיגיה. חברו הקרוב ביותר היה הסופר יוסף חיים ברנר, אשר תרגם אחדים מסיפוריו של ראובני מיידיש לעברית, ועזר בפרסומם של סיפורים אחרים. ב-1916 נשא ראובני לאשה את אסתר שרה (סופי) בת ד"ר אהרן יוסף ירמנס. לאחר מאורעות תר"פ (1920) השתתף במשלחת של ועד העיר ליהודי ירושלים, שנסעה ללונדון כדי לתבוע את סידור מעמדה המדיני של ירושלים וארץ ישראל. בשנת 1929 פרש ראובני בהפגנתיות ממפלגת 'פועלי ציון' ותקף בחריפות את הסתדרות העובדים ובמיוחד את ברל כצנלסון. בעקבות התקפות אלו נוצר קרע בינו לבין מחנה השמאל בארץ ישראל, והוא נכנס לעמדה פוליטית מבודדת. גם מבחינה ספרותית ראובני פעל כיחיד. הוא לא הצטרף לשום קבוצה, בוודאי לא ל'חבורת ביאליק' ו'חבורת שלונסקי' - שתי הקבוצות הניצות שריכזו את מרב הכוח הספרותי באותה תקופה. כתוצאה מבידודו הפוליטי והספרותי, החלו הבמות המרכזיות של התקופה להסגר בפניו. בשנות ה-30 יצירותיו לא זכו לכל התייחסות, ונראה כי נעלם מן המפה הספרותית בארץ. אך בשנות ה-40 חל שינוי ביחס אליו, והחלו להתפרסם ביקורות חיוביות על יצירתו, ובעיקר על הטרילוגיה 'עד ירושלים', המתארת את ירושלים במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1955 זכה ראובני בפרס ירושלים על מפעלו הספרותי. בשנות ה-60 נתן זך, דן מירון וגרשון שקד כתבו ביקורות נלהבות על 'עד ירושלים', ובשנת 1969 הוא זכה בפרס ביאליק על יצירה זאת. לאחר קבלת תוכנית החלוקה באו"ם ב-29 בנובמבר 1947 התנהל דיון ציבורי על בחירת שם למדינה החדשה, שעמדה לקום. ראובני טען שהוא הראשון שהציע (בדצמבר 1947) את השם "ישראל" כתיבתו מגוונת מאוד: מאמרי עיתונות, שירה וסיפורת, מסות ספרותיות, תרגומים מספרות אירופה, ואף מחקרים עיוניים במקרא, ענייני חברה ובתולדות עם ישראל וארצו. בסיפוריו הקצרים היה מהראשונים שתיארו את ימי העלייה השנייה. היצירה הידועה ביותר של ראובני היא הטרילוגיה "עד ירושלים", שהופיעה מחדש בשנת 1987 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה. הספר זכה בפרס ביאליק ובפרס אוסישקין לספרות. 1923 - האוניות האחרונות, ורשה 1925 - שמות, ורשה 1928 - סיפורים: כרך א', ירושלים 1930 - עיצבון (תרגום מיידיש של הרומן פיין), הופיע בהוצאה מחודשת ב-1978 1932 - בראשית המבוכה (שני כרכים), תל אביב 1932 - שם, חם ויפת, תל אביב 1940 - דמוקרטיה וטוטליטריות, ירושלים 1941 - ספרות והווי, ירושלים 1954 - עד ירושלים (טרילוגיה), ירושלים 1980 - ילקוט סיפורים (בעריכת חמוטל בר-יוסף), הוצאת יחדיו "אבא גוריו" מאת אונורה דה בלזק, תר"ץ "האם" מאת פרל בק, תרצ"ד "דבר אל העמים" מאת אבא אבן, תש"ך "קנדיד" מאת וולטר, 1981 רומש צ'אנדר דט, גנדהרי בשדה הקטל, דבר, 7 באוגוסט 1953 * מסוק#אטימולוגיה אהרון ראובני – מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו / ליקט וצירף מבוא וביבליוגרפיה: יגאל שוורץ, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1992 (פני הספרות: סדרת ילקוטי ביקורת על יצירתם של סופרים עברים) יגאל שוורץ, לחיות כדי לחיות: אהרן ראובני – מונוגרפיה, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג-1993 נילי סדן-לובנשטיין, אהרן ראובני: מונוגרפיה (מבוא: אבידב ליפסקר), תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ד-1994 גצל קרסל, לכסיקון הספרות העברית (עמ' 809–810), הוצאת הקיבוץ הארצי, תשכ"ה חמוטל בר-יוסף, 'סיפורי אהרון ראובני', 'עיצבון של אהרון ראובני', עמ' 187–211, בתוך ספרה טעמי הקריאה: רשימות ביקורת ספרותית, הוצאת צבעונים, 2006 אהרן ראובני – דברים אחדים (תמלול הקלטה מ-1969), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017. רשימת הפרסומים של אהרן ראובני, בקטלוג הספרייה הלאומית כתבי אהרן ראובני בפרויקט בן-יהודה דוד תדהר (עורך), "אהרן ראובני (שימשלביץ')", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1359 אהרן ראובני, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) אהרן ראובני, דף שער בספרייה הלאומית אהרן ראובני, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אהרן ראובני, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אהרן ראובני, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" א. ח. אלחנני, עם אהרן ראובני, מחבר "עד ירושלים", דבר, 16 בספטמבר 1955 משיח אבידן, באהלי סופרים | בין מנחה למעריב אצל אהרן ראובני, חרות, 28 במרץ 1958 יוסף פרידלנדר, בחיפוש אחר האמת: סיפוריו של א. ראובני, מעריב, 8 בספטמבר 1967 אייזיק רמבה, סופרים בנעלי-בית | א. ראובני, בעל המלאכות הרבות, מעריב, 8 באפריל 1969, המשך אמנון נבות, אחיו של יב"צ: מוקצה מחמת סכסוך, באתר nrg‏, 12 באפריל 2009 איתמר לוי, "אהרן ראובני", ספטמבר 2009 אליהו הכהן, כיצד נולד השיר 'חמש שנים על מיכאל', בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, אוגוסט 2017 יהושבע סמט-שינברג, מכתבו של ראובני אל רחל המשוררת, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, אוקטובר 2018 אהרן ראובני, באתר BillionGraves דוד תדהר (עורך), "ד"ר אהרן יוסף ירמנס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1287. אהרון ראובני, המדינה, מה שמה? מי קרא לה כך, למה ומתי?, באתר הארץ, 11 ביוני 1965.