רות גביזון

רות גַּבִיזוֹן (28 במרץ 1945 – 15 באוגוסט 2020) הייתה פרופסור, ומופקדת הקתדרה על שם חיים כהן לזכויות האדם בפקולטה למשפטים (פילוסופיה של המשפט ומשפט חוקתי) באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני האגודה לזכויות האזרח בישראל ונשיאתה, מייסדת ונשיאת מרכז מציל"ה. כלת פרס ישראל לשנת ה'תשע"א (2011) בתחום המשפטים. הייתה חברת האקדמיה הישראלית למדעים משנת 2015. רות אסתר גביזון נולדה בירושלים במרץ 1945 לרג'ינה, נכדתו של הרב יוסף מרדכי הלוי, אב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ולמשה גביזון, בן למשפחה שעלתה מתטואן שבמרוקו במאה ה-19. גביזון הייתה אחייניתם של הרב אליהו פרדס, רבה של ירושלים, ושל יעקב גביזון, שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. גביזון גדלה בחיפה, למדה בבית הספר הריאלי, הייתה חניכה בתנועת הצופים בשבט משוטטי בכרמל, ולאחר מכן שירתה בגרעין נח"ל לקיבוץ חצרים. בצעירותה למדה את שפת האספרנטו ותמכה בהפצתה בישראל. לאחר שחרורה מצה"ל למדה באוניברסיטה העברית משפטים, כלכלה ופילוסופיה. בהיותה תלמידת השנה הרביעית במשפטים, הייתה בין חברי המערכת בגיליון הראשון של כתב העת "משפטים" ופרסמה בו הערת פסיקה בעניין "עבירה שיש עמה קלון כפסול לכהונה ציבורית". התמחתה בלשכתו של שופט בית המשפט העליון בנימין הלוי. בשנת 1971 קיבלה תואר מוסמך במשפטים בהצטיינות יתרה‏, וב-1975 קיבלה תואר דוקטור בפילוסופיה של המשפט מאוניברסיטת אוקספורד. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בזכות לפרטיות, תוך פיתוח תפיסת ה"פרטיות כגישה". מאמרה, שנכתב על בסיס עבודת הדוקטור, פורסם בכתב העת Yale Law Journal. גביזון גם הייתה חברה בוועדת כהן, שהמלצותיה שימשו בסיס לחוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981. עם סיום לימודיה ועד לפרישתה באוקטובר 2010 שימשה כחברת סגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימים כמחזיקת הקתדרה ע"ש חיים כהן לזכויות האדם. כמו כן שהתה כפרופסור אורח בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת דרום קליפורניה. גביזון הייתה חברה במכון ירושלים לחקר ישראל, עמיתה בכירה במכון הישראלי לדמוקרטיה, ויושבת ראש הוועדה האקדמית של מרכז מינרבה לזכויות האדם בירושלים. בדצמבר 2015 נבחרה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. גביזון התגוררה בשכונת רמת דניה בירושלים. היא נפטרה ב-15 באוגוסט 2020. הותירה אחריה בן, דורון גביזון, ושתי אחיות. ב-1974 הצטרפה לאגודה לזכויות האזרח בישראל, והייתה יו"ר האגודה בשנות ה-80, ונשיאת האגודה בשנים 1996–1999. בתקופה זו עתרה האגודה מספר פעמים לבית המשפט הגבוה לצדק, בפרט בנושאים ביטחוניים כדוגמת גירוש פעילי החמאס ללבנון על ידי ממשלת יצחק רבין ב-1992. אולם אחר כך מתחה ביקורת על כך שהאגודה הייתה מעורבת בסוגיות שונות שחשבה שאין זה תפקידה לעסוק בהן. ב-1981 הוצבה גביזון במקום ה-110 ברשימת רצ לבחירות לכנסת העשירית. גביזון הייתה חברה בוועדות ציבוריות שונות ובהן: ועדת כהן להגנת הפרטיות, ועדת קלוגמן לפרטיות במאגרי מידע ציבוריים, ועדת שמגר בסוגיית היועץ המשפטי לממשלה, ועדת צדוק לחוקי עיתונות, ועדת דוברת (גביזון התפטרה מהוועדה בטענה שמסקנותיה נקבעו מראש), וועדת וינוגרד לחקירת אירועי מלחמת לבנון השנייה. ב-2004 מונתה על ידי מיכאל איתן, יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת, כיועצת בכירה לוועדה, כדי לסייע בהכנת פרק עקרונות היסוד של החוקה. ב-2005 ייסדה גביזון את מרכז מציל"ה, ועמדה בראשו עד מותה. מרכז מציל"ה הוא מרכז למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית, והוא פועל לקידום הלגיטימציה של מדינת ישראל כמדינת לאום יהודית המחויבת לערכים דמוקרטיים וליברליים ולשמירה על זכויות האדם. במסגרת מרכז מציל"ה כתבה גביזון מספר מסמכים, בהם באין חזון יפרע עם: מטרת על לישראל ונגזרותיה (בהוצאת מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה), ומסמכי רקע לדיוני ועדת החוקה, חוק ומשפט בכנסת ה-16 בעניין גיבוש חוקה לישראל. מרכז מציל"ה פרסם ניירות עמדה בעריכתה בנושאי דמוגרפיה, הגירה, שבות ושיבה, וכן ספר על 60 שנה להחלטת החלוקה. בשנת 2013 מונתה גביזון על ידי שרת המשפטים, ציפי לבני, לבחון את ההסדר החוקתי של זהות המדינה כמדינה יהודית דמוקרטית במסגרת ניסוח "חוק הלאום" לפני הבאתו לחקיקה בכנסת. בנובמבר 2014 המליצה גביזון להימנע מחקיקת חוק לאום. המלצותיה אלה וחומרי רקע מפורטים כלולים בספרה "עיגון חוקתי לחזון המדינה?". בשנת 2004 עלה שמה של גביזון כמועמדת לתפקיד שופטת בבית המשפט העליון. למינויה התנגד בתוקף רב נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, שהתנגד למינויה בשל דעותיה השמרניות בשיפוט והתנגדותה לאקטיביזם שיפוטי. מינויה של גביזון היה למחלוקת ציבורית, וב-2005 גם למאבק אישי בין שרת המשפטים ציפי לבני, שהטילה את כל כובד משקלה בעד גביזון, לבין השופט ברק שאף התבטא בפומבי נגד מינויה משום ש"יש לה אג'נדה... ואג'נדה זו אינה מתאימה וראויה לבית המשפט העליון". ב-2003 פרסמה גביזון, יחד עם הרב יעקב מדן, את אמנת גביזון-מדן שמהווה ניסיון להגיע להבנות בנושאי דת ומדינה שיהיו מוסכמות גם על דתיים וגם על חילונים. ייחודה של האמנה בכך שהיא מציגה הצעות מפורטות בתחומים רבים, בהם חוק השבות, שבת, נישואין וגירושין, קבורה, ומועצות דתיות. העבודה על האמנה נמשכה כשלוש שנים בחסות מכון שלום הרטמן, ומרכז רבין לחקר ישראל. האמנה פורסמה במשותף על ידי קרן אבי חי והמכון הישראלי לדמוקרטיה. על פועלה הציבורי והמדעי קיבלה גביזון מספר פרסים: פרס צלטנר למחקר משפטי 1997 פרס אבי חי (יחד עם הרב יעקב מדן), 2001 פרס ירושלים לסובלנות, 2002 דוקטור לשם כבוד מטעם הסמינר התאולוגי היהודי, 2003 פרס א.מ.ת, 2003 דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן במאי 2009 פרס חשין ע"ש השופט ש"ז חשין למצוינות במחקר, יוני 2009 פרס ישראל לחקר המשפט, 2011. בנימוקים למתן הפרס צוין בין השאר העומק והאומץ של מחקריה של גביזון יחד עם התמודדותם על עיצוב זהותה היהודית והדמוקרטית של מדינת ישראל. פרס בובליק מטעם האוניברסיטה העברית, 2013 עמית כבוד מטעם האוניברסיטה הפתוחה לשנת 2015. אות יקיר ירושלים לשנת 2016 (תשע"ו) דוקטור כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב לשנת 2017. בשנת 1976 פרסמה גביזון מאמר שבו ביקרה את ועדת אגרנט על שנתנה פירוש מצמצם לזכות של הנפגעים ממסקנות הוועדה להתגונן מפני המסקנות. לטענתה, על הוועדה היה לבחור בין הליכים ארוכים להצגת מסקנות כלליות ללא מסקנות אישיות, או לחלופין לבקש מהכנסת לשנות את חוק ועדות חקירה. החוק אכן שונה בהמשך, בין השאר בעקבות המאמר. במסגרת הדו"ח החלקי של ועדת וינוגרד (2007) הייתה התייחסות לחוק החדש ולמאמר זה. עמדת הדו"ח החלקי שונה במידת מה מהעמדה שבוטאה במאמר המוקדם. עם זאת, בדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד אכן בחרה הוועדה לא לכלול מסקנות אישיות, בין השאר על מנת לא להאריך את ההליכים בפניה. ב-1999 יצא לאור ספרה ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית: מתחים וסיכויים. הטענה המרכזית של גביזון בספר היא, כי היותה של מדינה יהודית אינה סותרת את היותה דמוקרטית, וכי שני מאפיינים אלה יכולים להתקיים יחדיו. לטענתה, היהודיות של המדינה אינה דתית אלא התייחסות ללאומיות יהודית. "מדינה יהודית" אינה מונגדת ל"מדינה מוסלמית" או "מדינה נוצרית" אלא, בלשון החלטת החלוקה, מונגדת ל"מדינה ערבית". אין ניגוד עקרוני והכרחי בין היותה של ישראל מדינת לאום של העם היהודי לבין היותה דמוקרטית – לפחות כל עוד יש בה רוב גדול ויציב של יהודים הרוצים שהמדינה תמשיך להיות בעלת זיקה ייחודית ליהדות. החל משנת תשס"ט לימדה גביזון שיעור בנושא "ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית" באוניברסיטה העברית. גביזון הייתה מן המתנגדים הבולטים לאקטיביזם השיפוטי, המאפיין, לדבריה, את בית המשפט העליון החל משנות ה-80 של המאה ה-20, ולפיו תפקידו של בית המשפט חורג מיישוב סכסוכים גרידא, ומשתרע עד כדי קביעת דמותה של החברה וערכיה הראויים, והסכמה להתערב בחלוקת המשאבים במדינה. גביזון סברה כי עמדה זו הביאה את בית המשפט העליון להתערבות בסוגיות שבעבר לא דן בהן, כגון דת ומדינה וזכויות חברתיות, והתערבות זו אינה ראויה מכיוון שהיא פוגעת בעקרון הפרדת הרשויות. לדידה, על בית המשפט העליון להימנע ככל הניתן מלפסוק פסיקות שיש בהן משום השפעה על המדיניות. על פי תפיסתה של גביזון, השיח החוקתי שהתפתח בבית המשפט חורג מגבולותיו הרצויים, ועל בית המשפט לדון רק בפגיעה בזכויות אדם "רזות" שהיקפן נקבע בחוק בצורה ברורה – כגון פגיעה ישירה בגוף האדם, בחירויותיו הבסיסיות, בכבודו ובקניינו. ביוני 2017 פרסמה מאמר בשם "הכיבוש: עניין פוליטי, לא משפטי", ובו טענה שיש לראות את הכיבוש הישראלי והדיון בו כעניין שעיקרו פוליטי, ואינו מתמצה בהיבטים המשפטיים והמוסריים שמתנגדי הכיבוש מדגישים. היא קראה למתנגדי הכיבוש להתרכז בשכנוע מוסדות המדינה ואזרחי המדינה האחרים בצדקת עמדותיהם, במקום לפנות בעיקר ללחץ מטעם מדינות אחרות או בשם המשפט הבין-לאומי. המאמר זכה לתהודה רבה, ורבים בקהילה המשפטית ומחוצה לה כתבו מאמרי תגובה. רוב המגיבים, בהם מרדכי קרמניצר והפובליציסט דימיטרי שומסקי, ראו באור שלילי את הצעותיה של גביזון. במאמר משנת 2005, העיתונאי גדעון סאמט (שאינו משפטן) מתח ביקורת על התנהלותה של גביזון, ובין היתר טען כלפיה טענות שונות: הוא תיאר אותה כקצרת רוח, ובעלת התקפי כעס. הוא האשים אותה בכך שניהלה קמפיין תקשורתי למינויה לשופטת בבית המשפט העליון, בגיבוי שרת המשפטים ציפי לבני (היא לא מונתה בסופו של דבר). עוד טען שהמסמך שכתבה, "חוקה בהסכמה", מלא פגמים. הוא ביקר הסכמות שונות שהביעה במסגרת "אמנת גביזון-מדן" כמו מונופול הלכתי על גירושים, וההתנגדות להשתלת איברים. הוא מתח ביקורת גם על יחסה ללהט"בים ועל כך שראתה בהתערבויות בתי המשפט בעניין כאקטיביזם שיפוטי. כמו גם על התנגדותה לזכות של בנות זוג לסביות לאמץ אחת את ילדי חברתה, והסכמתה לוותר על ההכרה במעמד "ידועים בציבור" לבני זוג הומוסקסואלים. על כתבה זאת הגיבה ד"ר אורית קמיר שעיתון "הארץ" ביצע "מהלך ירוד ההולם עיתונאות צהובה וחסרת אחריות, (ו)אינו מהסס להעניק לכל הדוברים שקיבץ בחריצות יתירה חסינות מפני חשיפה ציבורית". קמיר האשימה את "הארץ" ברדיפה שיטתית ובלתי הוגנת אחר רות גביזון, לעומת התעלמות מוחלטת מדעות בעייתיות של מועמדים אחרים לבית המשפט העליון (ושל שופטי עליון מכהנים). כמו כן רמזה קמיר בכתבה שגביזון ומשפטניות אחרות זוכות ליחס לא הוגן בשל היותן נשים. בנוסף, נמתחה עליה ביקורת[דרוש מקור] על כי התרחקה לכאורה ממחויבות לזכויות האזרח, וכי השתמשה לרעה במוניטין שלה בנושא, זאת על סמך עמדות שונות שנקטה החל מסוף שנות ה-90, כגון עמדתה ביחס לפסק דין קעדאן, שאף על פי שתמכה בו – טענה שכל עוד אין אפליה לגיטימי שיישובים יהודיים יתייחסו למאפיינים התרבותיים של המבקשים להתקבל אליהם, ולא רק מיעוטים כגון ערבים או חרדים; על תמיכתה ב"חוק האזרחות והכניסה לישראל"; ועל עמדתה כי רצוי שהכרה בנישואים ומתן אפשרות לאימוץ ילדים להומוסקסואלים ולסביות לא ייעשו על ידי בתי המשפט כעניין של זכויות. Issues in Contemporary Legal Philosophy: The Influence of H.L.A. Hart, Ruth Gavison (editor), Oxford University Press, 1989. "שיקול דעת מינהלי באכיפת החוק – הסמכות לעכב הליכים פליליים ולחדשם", 1991. "זכויות אדם בישראל", 1994. ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית: מתחים וסיכויים, 1999. "אקטיביזם שיפוטי: בעד ונגד – מקומו של בג"ץ בחברה הישראלית", (עם מרדכי קרמניצר ויואב דותן), 2000. שישים שנה לחוק השבות: היסטוריה, אידאולוגיה, הצדקה, ירושלים תש"ע-2009. עיגון חוקתי לחזון המדינה? 2015. Privacy and the Limits of Law, Ruth Gavison, The Yale Law Journal, Jan 1980. "איסור פרסום הפוגע בפרטיות: הזכות לפרטיות וזכות הציבור לדעת", קובץ מאמרים לכבוד חיים ה' כהן 177, 200 (תשמ"ב) "המהפכה החוקתית: תיאור מציאות או נבואה המגשימה את עצמה?", 1998. "ביטול המג'לה: המנהג ועקרונות הפסיקה", משפטים י"ד, תשמ"ה. המדינה היהודית: הצדקה עקרונית ודמותה הרצויה", תכלת 13, 2002, אמנת גביזון-מדן, עם הרב מדן, מסד לאמנה חברתית חדשה בין שומרי מצוות וחופשיים בישראל, 2003. Constitutions and Political Reconstruction? Israel's Quest for a Constitution", International Sociology 18(1), 2003. The Significance of Israel in Modern Jewish Identites", in Ben Rephael and others (Eds.) Contemporary Jewries: Convergence and Divergence, Brill, 2003. באין חזון ייפרע עם: מטרת על לישראל ונגזרותיה, מוסד שמואל נאמן, 2006 הרהורים על ועדות חקירה ועל מעמד המיעוט הערבי בישראל, אונ' תל אביב, 2009 "חזון, לא חוק: תפקידה של מגילת העצמאות" תלמוד ישראלי, עמ' 17, 2015 "קובץ מאמרים בנושא זכויות האדם לכבוד חיים ה' כהן", 1982. "גבורות לשמעון אגרנט" (יחד עם פרופ' מרדכי קרמניצר), 1987. "קובץ מאמרים בנושא חופש הדת והמצפון לזכר חמן שלח", 1989. "מקראה לזכויות האדם והאזרח בישראל" שלושה כרכים, 1994-1992. רות גביזון, ברשת החברתית פייסבוק אתר רשמי פרופ' רות גביזון, באתר פרס ישראל רות גביזון, באתר פרס א.מ.ת. מציל"ה - מרכז למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית אמנת גביזון-מדן רפי בנאי, מריאנה קרונפלד, לבנות על האינטרס המשותף, בספר "מחשבות ישראל, שיחות עם הוגים וסופרים על יהדות, ציונות וישראל", בהוצאת ידיעות אחרונות/ספרי חמד, 2003 יובל יועז, האג'נדה של רותי, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2005 אורית קמיר, האג'נדה של "הארץ" נגד פרופ' גביזון: עיתונאות צהובה ומשתפ"ים מוגי לב, 2 בדצמבר 2005 יובל אלבשן, המאפיה לחיסול גביזון, באתר nrg‏, 5 בדצמבר 2005 שחר אילן, התיקונים, מאת רות גביזון, באתר הארץ, 9 בינואר 2007 שחר אילן, פרופ' רות גביזון יוצאת לשיקום מצבה האנוש של הציונות, באתר הארץ, 2 בינואר 2009 אורי ישראל פז, משפט ההיסטוריה – ריאיון עם פרופ' רות גביזון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 בפברואר 2010. פורסם לראשונה בעיתון "מקור ראשון", מוסף "דיוקן", ה' באדר תש"ע, 19 בפברואר 2010, עמ' 16–20 מיקה לוי, רות גביזון, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) חן מענית, ‏וינוגרד: "פרופ' גביזון היא משפטנית מבריקה וראויה לפרס ישראל", באתר גלובס, 22 במרץ 2011 אורי ישראל פז, "יהודית ודמוקרטית": כיצד פרופ' רות גביזון תנסח את הביטוי החוקתי?, באתר "תקדין", 20 באוגוסט 2013 אורי ישראל פז, פרופ' רות גביזון: "הצהרות וחוקי יסוד אינם דרך טובה להתמודד עם מחלוקות", באתר "תקדין", 19 בנובמבר 2014 חיים רמון, פרופ' רות גביזון וההפסד של החברה הישראלית עקב אי מינויה לבית המשפט העליון, באתר "דיומא", 20 באוגוסט 2020 אורי ישראל פז, רות גביזון במילותיה, באתר מידה, 21 באוגוסט 2020 מנחם מאוטנר, ‏חשיבה מוסדית, דמוקרטית וסוציולוגית בהגותה של רות גביזון, משפטים ‏נ"ב דברי פתיחה – לקחים מהתהליך החוקתי בכנסת ה-16, רות גביזון מכּתביה: התקווה החלולה: האם בתי משפט יכולים להביא לשינוי חברתי? ביקורת על המהדורה השנייה (2008) של ספרו של ג'רלד רוזנברג, מעשי משפט ב', 2009 לא מהלך פלא, באתר גלובס, 13 בנובמבר 2001 הרהורים אישיים על מלחמת עזה, משפטים על אתר ‏א', אפריל 2009, עמ' 22–33 המדינה היהודית: הצדקה עקרונית ודמותה הרצויה, תכלת 13, סתיו התשס"ג, 2002 גיור והצטרפות, באתר הארץ, 13 ביוני 2008 שוויון אזרחי איננו חופש הגירה, באתר הארץ, 14 ביולי 2008 בין דה-לגיטימציה לביקורת, באתר הארץ, 31 ביולי 2009 מה לחקור ומה לא, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2009 גם לממשלה יש זכויות, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2009 גם ישראלית וגם יהודית, באתר הארץ, 16 במרץ 2010 חובות שר הפנים, באתר הארץ, 6 ביוני 2010 המצעד המטריד של המתנגדים, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2010 צפת כמשל, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2010 מכתב הרבנים והמדינה היהודית, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2010 ועדת חקירה - התלהמות מזיקה, באתר הארץ, 14 בינואר 2011 להשתחרר מהשטחים, לא מהציונות, באתר הארץ, 10 ביוני 2011 לא אצטרף לצעדת הסולידריות, באתר הארץ, 10 ביולי 2011 חרדים תחילה, באתר הארץ, 30 במאי 2012 זה לא כל כך פשוט, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2012 המדינה היהודית של רבין, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2012 כדי להציל את עצמנו, באתר הארץ, 7 בפברואר 2013 סער ולבני, עובדות הסיעוד מחכות, באתר הארץ, 21 במרץ 2013 שבת בירושלים, באתר הארץ, 19 ביוני 2013 האם כל אמת היא לשעתה, חבר דיון (פאנל) בהשתתפות רות גביזון, אוניברסיטת תל אביב, מרץ 2016 ילקוט הפרסומים 9105 ,כ"ח באלול התש"ף, 17.9.2020 נירה סידי ורמי גביזון, משפחת גביזון לדורותיה, שרשרת הדורות כ"ו, גיליון 3, נובמבר 2012, עמ' 19–35 בלא מעט ערים תמצאו רחוב זמנהוף (100 שנה למותו של מייסד השפה זמנהוף) רות גביזון, ‏עבירה שיש עמה קלון כפסול לכהונה צבורית, משפטים ‏א', חוברת 1, ספטמבר 1968, עמ' 176–184 רשימת מקבלי התארים באוניברסיטת ירושלים, דבר, 30 ביוני 1971 האקדמיה הלאומית למדעים, ‏תשעה מדענים בכירים יצטרפו היום לאקדמיה הלאומית למדעים, שתמנה מעתה 115 חברים, באתר "הידען", 8 בדצמבר 2015 עופר אדרת, כלת פרס ישראל, המשפטנית רות גביזון, מתה בגיל 75, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2020 מודעת אבל, 16 באוגוסט 2020, אתר "אבלים" דוד קרצמר, "גרסתו איננה מתקבלת על הדעת": תגובות למאמרו של אביגדור פלדמן על פרופ' גביזון, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 18 באוגוסט 2020 רות גביזון, עיגון חוקתי לחזון המדינה?, ירושלים, 2015 שני מזרחי, ברק: "מתנגד למינוי גביזון כי יש לה אג'נדה", באתר ynet, 11 בנובמבר 2005 רות גביזון זוכה בפרס דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן, אתר אוניברסיטת בר-אילן, 12 במאי 2009 תומר ולמר, פרס ישראל לפרופ' רות גביזון: "בעומק ובאומץ", באתר ynet, 20 במרץ 2011 יקירי ירושלים לשנת תשע"ו, באתר עיריית ירושלים רות גביזון, ‏על פירושו הנכון של סעיף 15 לחוק ועדות חקירה, תשכ"ט-1968, ועל התערבותו של בית-המשפט הגבוה לצדק, משפטים ‏ו', פברואר 1976, עמ' 548–561 רות גביזון, הכיבוש: עניין פוליטי, לא משפטי, באתר הארץ, 29 ביוני 2017 מרדכי קרמניצר, גביזון מזמינה זוועה מוסרית, באתר הארץ, 15 ביולי 2017 דימיטרי שומסקי, השמאל צריך להקשיב לגביזון, באתר הארץ, 22 ביולי 2017 גדעון סאמט, אין בושה, רות גביזון?, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2005 האג'נדה של "הארץ" נגד פרופ' גביזון: עיתונאות צהובה ומשתפ"ים מוגי לב, באתר הבית של אורית קמיר, ‏2 בדצמבר 2005