laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סמוליאן

סמוליאן (בבולגרית: Смолян) היא עיר ואתר סקי בדרום בולגריה, בירת מחוז סמוליאן, השוכנת על הרכס המרכזי של הרודופי, 260 ק"מ דרומית מזרחית לבירה סופיה. עדויות להתיישבות אנושית מאורגנת של, טים תראקים מתוארכות למאה ה-13 לפנה"ס, תקופת הברונזה המאוחרת. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הרפובליקה הרומית ועם הפיצול באימפריה הרומית עבר לחזקת האימפריה הביזנטית. במהלך המאה ה-5 מרבית תושבי האזור קיבלו על עצמם את הנצרות. בסמיכות לעיר נמצאו שרידי בזיליקות מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה. במחצית השנייה של המאה ה-14 נפל האזור בידי האימפריה העות'מאנית והעיר מוזכרת בשמה המודרני בתעודות עות'מאניות מן המאה ה-17. ב-17 בינואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית. סמוליאן נותרה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. ב-1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה באופן חד צדדי על איחוד בין רומליה המזרחית לנסיכות בולגריה, סוגיה שהובילה לפריצת מלחמת בולגריה–סרביה (1885). ב-3 במרץ 1886 נחתם הסכם בוקרשט אשר סיים את המלחמה ובמסגרתו נמסר החבל לבולגרים לפקדון בן 5 שנים שמעולם לא הוחזר, להוציא את אזורי קרדז'אלי וסמוליאן שנותרו בחזקת העות'מאנים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה ב-21 באוקטובר 1912, נכבשה סמוליאן בידי צבא ממלכת בולגריה ומאז נותרה בחזקת הבולגרים. בראשית שנות ה-80 רדף המשטר הקומוניסטי בראשות טודור ז'יבקוב את בני המיעוט הטורקי במדינה ובכלל זה כפה עליהם אימוץ שמות בעלי קונוטציה סלאבית ועשרות אלפים מהם נאלצו להגר מבולגריה לטורקיה. באמצע שנות ה-80, הציעה המפלגה הקומוניסטית בסמוליאן להחיל את תהליך ה"בולגריזציה" גם על יהודי בולגריה והנהגת המפלגה בסופיה דחתה את הצעתה על הסף. התחבורה הציבורית לסמוליאן מתנהלת באמצעות אוטובוסים ומוניות. העיר מקושרת ליישובי הסביבה באמצעות רשת כבישים עירוניים ובין עירוניים. 24.6% משטח הרשות המקומית מיועד לחקלאות והגידול העיקרי הוא תפוחי אדמה. כמו כן מגדלים צאן ובקר לתעשיות הבשר וחלב. בשטח הרשות המקומית קיימים מפעל טקסטיל, מאפייה ומפעל ממתקים. חלק נכבד מהתוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות, בעיקר הארחת תיירים המגיעים לאתרי הסקי, סביבת העיר. אוכלוסיית סמוליאן מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה ובשל הגירה שלילית. בין 1992 ל-1999 קטנה אוכלוסיית העיר ב-5.96% ובין 2000 ל-2009 ב-8.92%. 51% מהאוכלוסייה הן נשים ו-49% הם גברים. בסמוליאן שורר אקלים ממוזג הררי והטמפרטורה השנתית הממוצעת נעה בין 7oc ל-9oc. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה מ-700 מ"מ ועד 900 מ"מ. מולדובה בלץ, מולדובה ישראל אילת, ישראל רוסיה קלוגה, רוסיה יוון קסנתי, יוון איטליה מארטינסיקורו, איטליה פולין נובי סונץ', פולין בלארוס סלוצק, בלארוס טורקיה פנדיק, איסטנבול, טורקיה איטליה קונטוגוארה, איטליה הונגריה קישפשט, בודפשט, הונגריה גרמניה זוהל, גרמניה פינלנד פורי, פינלנד מדיה וקבצים בנושא העיר סמוליאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סמוליאן סמוליאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תקציר ההיסטוריה של סמוליאן, באתר bulgaria.domino, (באנגלית). סטפנוב, פבל, בולגרים ויהודים לאורך ההיסטוריה, באתר georgefox.edu, (באנגלית). מתייחס לנתוני הרשות המקומית סמוליאן.
פרגריני

פרגריני (בלטינית peregrini, או ביחיד peregrinus) היה מונח ששימש ברומא העתיקה לציון מי שאינם אזרחי רומא (cives), תושבי שטחים שנשלטו על ידי רומא אך לא נספגו לתוכה. הפרגריני היו נטולי מעמד חוקי במסגרת החוק הרומי (jus romanorum), אך בעלי זכויות בהתאם לחוק הגנס, ה-jus gentium, שבתי המשפט הרומים הכירו בהם. שתי הזכויות העיקריות שנשללו מהפרגריני, לבד מהזכות להצביע באספת העם היו הזכות לשאת נשים רומיות (connubium) ולסחור. מאוחר יותר, כאשר השתלטה רומא על איטליה, הייתה נהוגה חלוקה לאזרחים (cives), לטינים (latini) ופרגריני, כאשר ללטינים ניתנת אזרחות מוגבלת, שכללה את הזכות לסחור אך לא לשאת אשה. גם הפרגריני וגם הלטינים היו עשויים לקבל אישור לאחד משניהם במקרים מיוחדים. עד למלחמה החברתית ברומא בשנת 90 לפנה"ס חולקו התושבים באימפריה המתהווה לאזרחי רומי (תושבי העיר, אזרחי קולוניית העיר ואזרחי השטח המוניקיפי שלה; לטינים תושבי איטליה מחוץ לרומא; סוקי (socii), שהיו תושבים באיטליה שלא השתייכו לאחת מהקבוצות הקודמות, תושבי הפרובינקיות (provinciales) שהיו תושבים חופשיים מחוץ לגבולות איטליה. הפרגריני היו יכולים להשתייך לכל אחת מהקבוצות לבד מהראשונה. אחרי המלחמה החברתית קבע לקס יוליה כי האזרחות הרומית מורחבת לכל איטליה ועד גאליה קיספדנה. כך מוזגו הסוקי והלטינים לתוך גוף האזרחים הרומי במעמד אזרחות למחצה של לטינינס (latininas), והפרובינקיאלים נותרו פרגריני. מצב זה נותר בעינו עד הרפורמות של יוסטיניאנוס הראשון. עד תקופת הקיסר אנטונינוס קרקלה נמנו עם הפרגריני כמעט כל תושבי הפרובינקיות הרומיות, אזרחי מדינות זרות שנמצאו ביחסי ידידות עם רומא ורומאים שאיבדו את אזרחותם כעונש (למשל, בגירוש), ועבדים ששוחררו. הרחבת תחולת האזרחות תחת קרקלה שמטה חלק ניכר מחשיבות ההבחנה הזו.
יהודה פוקס

האם התכוונתם ל... יהודה פוקס (קצין) – מפקד פיקוד המרכז וקודם לכן, נספח צה"ל בארצות הברית יהודה פוקס (שחקן) – שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי
יוסטיניאנוס

האם התכוונתם ל... יוסטיניאנוס הראשון – קיסר האימפריה הביזנטית במאה ה-6 יוסטיניאנוס השני – קיסר האימפריה הביזנטית בסוף המאה ה-7 ובראשית המאה ה-8
נפתלי נוסבוים

הרב נפתלי נוסבוים (נולד בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948) הוא דיין, פוסק הלכה וראש ישיבה חסידי ישראלי. נולד בצרפת לשמעון יהודה ולרוזה (רודה), במשפחה מחסידות דז'יקוב. בהיותו כבן שנה עלה עם הוריו לישראל. בבחרותו התקרב לחסידות גור. למד בישיבת בית מאיר בבני ברק. נישא לרחל, בתו של הרב ישראל גרוסמן, ראש ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד ופינסק-קרלין. מתגורר בשכונת נווה צבי בירושלים. בשנת תשמ"ז, עם הקמת בית הדין אהבת שלום, מונה לאב"ד. באותה שנה זכה בפרס "נזר הוראה" מטעם קרן אברהם הכהן, על שליטה בשולחן ערוך. בשנות ה-90 מונה לראש הישיבות חיי משה הגדולה והקטנה. הוא מוסר שיעור יומי בישיבה הגדולה ושיעור כללי בישיבה הקטנה. הרב נוסבוים הוא גם ראש ישיבה בישיבת טשיבין, שבה הוא מוסר שיעור לשיעור ג', ראש ישיבת שומרי אמונים, ומראשי ישיבת שער השמים. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מונה לאב"ד בבתי הדין החדשים "נתיבות חיים" ו"הישר והטוב", וכדיין חבר נשיאות בבית הדין "משפט שלום" של הרב ברוך שרגא. הוא מוסר שיעור בדף היומי בבית הכנסת אור הצפון ובבית הכנסת ביאלה בני ברק. עיקר מומחיותו היא בדיני ממונות. מכהן כחבר נשיאות מפעל הש"ס העולמי, מפעל "שערי הוראה", ועד הרבנים לענייני צדקה, קרן "יגדיל תורה", וחבר בית דין "משמר התורה" לענייני צניעות. חבר בוועדת הרבנים של תחרות חיבורים תורניים של מפעל הפיס למגזר החרדי. הרב נוסבוים הוא אב לשמונה ילדים. אחד מבניו נפטר בשנת 2010 ממחלה. נפתלי בן שמעון יהודה נוסבוים (1948-), דף שער בספרייה הלאומית שיעורי הרב נפתלי נוסבוים באתר "קול הלשון" הרב נפתלי נוסבוים באתר JDN הרב נפתלי נוסבוים באתר כיכר השבת הרב נפתלי נוסבוים באתר בחדרי חרדים אתר בית הדין. האדמו”ר מביאלא בני ברק השתתף בשיעורו של הגר”נ נוסבוים, אתר jdn. Tog חדשות ותוכן יהודי - הלם: האברך ואיש החסד - איננו, באתר www.tog.org.il
שלמה אלטון

שלמה אלטון (10 באפריל 1927 – 22 ביוני 1967) היה אלוף-משנה בצה"ל, כיהן כמפקד חטיבת גולני ומפקד בית הספר לקצינים, נפגע במהלך מלחמת ששת הימים ומת מפצעיו כשבועיים לאחר מכן. אלטון נולד באיזמיר שבטורקיה, בנם של רחל ואברהם. התחנך בבית ספר "אליאנס" ובבית ספר למסחר. בשנת 1944 עלה לארץ ישראל לבדו, במסגרת עליית הנוער. הצטרף להכשרה בשדה נחום ולאחר שנתיים עבר לגבעת ברנר במסגרת הכשרה מגויסת לפלמ"ח. ביולי 1954 התחתן אלטון עם עליזה דורה, שאותה הכיר בפלמ"ח. בתחילת 1947 עבר קורס מ"כים בקיבוץ דליה, ופיקד על כיתה בגדוד 8 של חטיבת הנגב, תקופה בה איבטח הגדוד את קווי המים מניר עם לגבולות. לאחר קורס קצינים שימש אלטון כמפקד מחלקה בגדוד 8 וכמפקד פלוגת הסיור של גדוד 7 בחטיבה. באמצע שנות החמישים היה מפקד "המצודה" באילת. במלחמת סיני שימש אלטון כמפקד גדוד 13 (גדעון). הגדוד בפיקודו נלחם בקרב רפיח והבקיע את מתחם מוצבי הצבא המצרי בגזרה הצפון-מזרחית של צומת רפיח. לאחר המלחמה נשלח לשליחות איסוף כספים במסגרת הבונדס בדרום אמריקה, והשלים את לימודי הבגרות. למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובבית הספר הגבוה למלחמה בצרפת, בה שהה במשך שנתיים. בשנת 1965 מונה למפקד חטיבת גולני. במהלך כהונתו בתפקיד שאף לשלב את כוחות החטיבה בפעולות התגמול והתעקש להשתתף בהן בעצמו. בשנת 1966 התמנה למפקד בית הספר לקצינים, במהלך מלחמת ששת הימים הצטרף למפקדת פיקוד הדרום כקצין אג"ם של הפיקוד. בתחילת הקרבות נפגע באורח קשה במהלך סיור ברצועת עזה ולאחר 17 ימים נפטר. הניח אחריו את רעייתו עליזה, ושני ילדים – עידית וגל. מדיה וקבצים בנושא שלמה אלטון בוויקישיתוף קורות החיים של שלמה אלטון, באתר "יזכור" של משרד הביטחון שלמה אלטון באתר חטיבת גולני עמוס כרמלי, חייו ומותו של שלמה אלטון, דבר, 12 ביולי 1968 שלמה אלטון, באתר הפלמ"ח אלטון דורה עליזה ז"ל, באתר הפלמ"ח אורי שגיא, אורות בערפל. תל אביב, ידיעות אחרונות, 1998, עמודים 110–111. עמוס כרמלי, חייו ומותו של אל"ם שלמה אלטון, עיתון דבר, 12 ביולי 1968, עמ' 26
קאיריטים

קאיריטים (caerites) הוא שם המתייחס לסוג מיוחד של תושבים ברומא העתיקה. על פי האגדה, כאשר איניאס נמלט לאיטליה, מצנטיוס היה מלך על פני שבט או עם בשם הקאיריטים, אך הם גירשו את נסיכם וסיועו לטרויאנים. אנשי קאירה קיבלו בסבר פנים נאות את הרומאים הנמלטים מאש וסטה כאשר העיר הייתה תחת מצור הגאלים ובעבור זאת זכו למעמד של אזרחי רומא, עם זכות להינשא לתושבי רומא וזכות לסחור, אך ללא זכויות הצבעה. מדיה וקבצים בנושא קאיריטים בוויקישיתוף קאיריטים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אירארי

אירארי (בלטינית: aerarii; ביחיד: aerarius, מילולית: 'aes' - אס במובן של מס גולגולת) הוא שם המתייחס לסוג מיוחד של תושבים ברומא העתיקה, שלא נכללו ברשימת שלושים השבטים הראשונית של המלך סרוויוס טוליוס. ככל הנראה נמנו האירארי תחילה עם הקאיריטים, אזרחים ללא זכות הצבעה ושותפות במוסדות הרומיים, כשניתן היה לגרש אזרח רומי מכלל השבטים ולהפוך אותו לאיראריוס, זמנית או תמידית. האירארי נהנו מהגנת העיר ומאפשרות לסחור בה והיו פטורים מחובת השירות בצבא, אך הוטלו עליהם מסים גבוהים יותר משהוטלו על אזרחים. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עגלת משטחים

עגלת משטחים היא מכונה הבנויה, על פי רוב, ממגבה הידראולי, ונועדה לסייע בשינוע משטחים למרחקים קצרים. עגלות חשמליות מכילות מנוע עזר חשמלי כדי לאפשר שינוע והובלה של משטחים בקלות וללא מאמץ של המפעיל. הן בנויות ממזלג שנועד להיכנס תחת משטחים המתאימים למלגזות. תחת כל שן של המזלג מורכב גלגל בודד או צמד גלגלים. זוג גלגלים נוסף מורכב תחת בסיס העגלה, והוא בעל יכולת היגוי. היגוי העגלה מתבצע באמצעות זרוע מתכתית המחוברת לזוג הגלגלים. זרוע זו משמשת גם כידית הפעלה של המנגנון ההידראולי (המשאבה)(בחשמליות יש בדרך כלל משאבה חשמלית). בדרך כלל, מזלג העגלה מתרומם לגובה נמוך יחסית – מספיק כדי להגביה את המשטח מהקרקע ולאפשר תנועה נוחה של העגלה. כושר ההרמה של העגלות עומד על מספר טונות (כ-2 טון) עגלת משטחים הידראולית מכילה זוג בוכנות הידראוליות המשמשות כמגבה הידראולי. כדי לדחוס שמן מבוכנה אחת לשנייה, יש להניע את זרוע העגלה מעלה ומטה. על מנת לשלוט על פעולת המגבה, ישנה ידית קטנה בעלת מספר מצבים: כאשר הידית מוסטת כלפי מטה, הנעת הזרוע תעביר שמן בין הבוכנות, ותגרום להעלאת המזלג. כאשר הידית נמשכת כלפי מעלה, השמן יתרוקן מהבוכנה, ושיני המזלג ירדו מטה. מצב אפשרי נוסף של הידית הוא מצב ביניים, בו תנועת הזרוע לא תשפיע על הבוכנות. כאשר הבוכנה מתרוממת, היא מושכת, באמצעות מערכת של מוטות, את הגלגלים הקדמיים של העגלה, כך שכל גלגלי העגלה מתרוממים בו זמנית באופן שווה. לעגלת משטחים חשמלית יכולת הרמה הידראולית חשמלית של המזלג, והנעה חשמלית העוזרת בהזזת העגלה. ישנן גם עגלות בעלות מערכת שקילה מובנת. מלגזה משטח מדיה וקבצים בנושא עגלת משטחים בוויקישיתוף
עפרה פוקס

עֹפרה פוּקְס מנור (נולדה ב-4 בינואר 1942) היא שחקנית, זמרת, רקדנית ובמאית טלוויזיה ישראלית. עפרה פוקס נולדה בקיבוץ בית אורן, בת לשחקן יהודה פוקס, למעצבת התלבושות מינה פוקס ואחות לשחקנית עדנה פוקס. כשהייתה בת 12 עברה המשפחה להרצליה ואביה הקים את תיאטרון זירה. פוקס החלה את הקריירה שלה בגיל 17 בלהקת כרמון. את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת פיקוד המרכז. למדה משחק בניו יורק, ושם פגשה את אהוד מנור. בשנת 1964 התחתנו וחזרו לישראל. פוקס למדה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ובנוסף, היא בוגרת לימודי בימוי לטלוויזיה ממורלי קולג' בלונדון. בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 הייתה זמרת פופ. בין להיטיה נמנים השירים "שיר אהבה" ("כמו גלגל"), "אני שומעת צעדים", "איזה בוקר של זהב", "אחי הצעיר יהודה" (שנכתב על גיסה), "הבתים שנגמרו ליד הים" ועוד. פוקס שיחקה בהצגות "פטר והזאב", "היידי בת ההרים", "מחכים לגודו", "הזוג המוזר" ועוד. ב-1972 שיחקה פוקס בסרט הקולנוע "הגלולה". ב-1997 יצא האלבום "שפה משותפת" - אלבום משותף של עפרה פוקס ואהוד מנור. פוקס מתגוררת בתל אביב ולה שלושה ילדים. עפרה פוקס, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עפרה פוקס, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב עפרה פוקס, באתר MusicBrainz (באנגלית) עפרה פוקס, דף שער בספרייה הלאומית עפרה פוקס, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) ציפי שוחט, באותו לילה הוא עוד כתב שני שירי אהבה, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2011 מפעל חייה: עופרה פוקס עדיין חיה ונושמת את אהוד מנור אנדה עמיר-פינקרפלד, גם תיאטרון לילדים הוא תיאטרון, דבר, 22 בפברואר 1957 מערכת חיפוש אנשי במה, באתר www30.tau.ac.il ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל-קאהר (טיל)

אל-קאהר הוא טיל קרקע קרקע בליסטי מתוצרת מצרים לטווח קצר שעצם פיתוחו שימש לתעמולה מצרית אך נתגלה כבעל ביצועים ירודים. החל מראשית שנות השישים נודע על פיתוח של טיל קרקע קרקע מתוצרת מצרית בעזרת מדענים גרמנים. ב-23 ביולי 1962 פורסם במצרים כי שוגר בהצלחה טיל קרקע-קרקע ששמו אל-קאהר. נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הכריז שהטילים מסוגלים להגיע "דרומית לביירות". הידיעה עוררה בישראל כעס וחשש והמוסד נתבקש לבדוק את מצב הפרויקט המצרי. משנמצא כי יש בסיס להצהרות בדבר פיתוח הטיל בעזרת מדענים גרמניים הוחל במבצע דמוקלס של המוסד שנועד למנוע את הסיוע של המדענים למצרים ולסכל בכך את תוכנית הפיתוח של הטיל. בשנים שלאחר מכן טילי אל-קאהר גדולי הממדים הופיעו במצעדים הצבאיים כשהם מוצבים על משאיות. במלחמת ששת הימים על אף היותו של הטיל מבצעי לכאורה, לא שיגר צבא מצרים טילי קרקע קרקע כלל. עם מינויו של סעד א-שאזלי לרמטכ"ל צבא מצרים בשנת 1971, ביקש לברר אודות הטיל הסודי ואת הסיבה לכך שלא נעשה בו שימוש במלחמה. בבירוריו מצא שהפרויקט נזנח ומספר טילים שיוצרו מאוחסנים ללא שימוש. בנוסף, גילה שפותח במצרים טיל נוסף, קטן יותר ששמו אל-זאפר. בניסוי שיגור שנערך בטיל אל-קאהר לבקשתו של שאזלי ב-23 בספטמבר 1971 הטיל התגלה כפרימיטיבי: טווח פעולתו המרבי 7.5 ק"מ בלבד, משקלו כ-2.5 טון וממדיו עצומים ואינם נוחים לתפעול בתנאי לחימה. רמת הדיוק של הטיל נמוכה אך עוצמת הפיצוץ שלו הייתה גבוהה (יצר מכתש בחול בקוטר של 30 מ' ובעומק 10 מ'). למרות יכולותיו הירודות של הטיל החליט שאזלי להכניסו לשימוש בצבא מצרים. לקראת סוף מלחמת יום הכיפורים ביום ה-22 באוקטובר 1973, שעות אחדות לפני הפסקת האש הראשונה, הודיעה מצרים כי שוגרו טילי אל-קאהר לעבר ראש הגשר הישראלי בדוורסואר. בדיעבד, התברר כי היו אלה שלושה טילי סקאד, שהופעלו על ידי צוותים סובייטיים. עוד התברר, כי הם ירו ללא ידיעת צבא מצרים כלל, אלא מתוך רצון של המפעילים הסובייטים לעשות שימוש מבצעי בטיל, שהיה טיל קרקע קרקע חדש. הטילים פגעו בריכוז משאיות תחמושת ישראליות, וגרמו להריגתם של שבעה חיילי צה"ל. ככל הנראה, מעולם לא נעשה שימוש מבצעי בטיל אל־קאהר. סרטון מתוך מצעד צבאי שבו מוצג הטיל אל-קאהר סרטון תעמולה: "הרקטה הערבית הראשונה", ניסויי שיגור במעמד הנשיא נאצר שאזלי, חציית התעלה, עמ' 58
שדה סגור ריבועית

שדה סגור ריבועית הוא שדה, שבו לכל איבר יש שורש ריבועי. שדות אלו הם השדות הפיתגוריים שאינם סדורים. במאפיין אפס, השדה הסגור ריבועית הקטן ביותר הוא שדה המספרים הניתנים לבניה. אם K / F {\displaystyle K/F} הרחבת שדות מממד סופי שבה F {\displaystyle F} אינו סדור ו- K {\displaystyle K} סגור ריבועית, אז גם F {\displaystyle F} סגור ריבועית. שדה המספרים מרוכבים הוא סגור ריבועית. בכלליות, כל שדה סגור אלגברית הוא גם סגור ריבועית. שדה המספרים ממשיים הוא אינו סגור ריבועית, כיוון שאין למספרים השליליים שורש אצלו. האיחוד של כל השדות הסופיים F 5 2 n {\displaystyle F_{5^{2n}}} עבור n ≥ 0 {\displaystyle n\geq 0} הוא סגור ריבועית אך אינו סגור אלגברית. שדה אוקלידי
פרס רופין

פרס רופין הוא פרס חיפאי לספרות, על שם ארתור רופין ולזכרו. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1945. פרס רופין נוסד כאות הוקרה לסיוע שניתן על ידי ארתור רופין לפיתוח העיר חיפה. ההחלטה על חלוקת הפרס נעשתה בקיץ 1943. בתחילה הפרס ניתן על ידי ועד הקהילה העברית בחיפה וועד הדר הכרמל בחלקים שווים ולאחר קום המדינה ניתן על ידי עיריית חיפה. הפרס ניתן בשלושה תחומים: ספרות יפה, מדעי החברה וטכניקה ולכל תחום חבר שופטים נפרד. הפרס לספרות יפה ניתן מדי שנה, אולם הפרס לטכניקה ניתן רק בחלק מהשנים אם מפני שלא הייתה כוונה לחלקו ואם מפני שלא הוגשו הצעות שעמדו בדרישות ועדת הפרס. בעשר השנים הראשונות הוא חולק רק שלוש פעמים. לקראת שנת 1950 הוכפל גובה הפרס והועמד על 150 לירות. בשנת 1966 היה גובה הפרס 1,000 לירות. טקס חלוקת הפרס כוללת הרצאה לזכרו של ארתור רופין. פרס רופין של חיפה העברית, דבר, 20 בינואר 1944 פרס רופין של חיפה הוכפל, דבר, 8 בנובמבר 1949 פרס רופין יוענק על ידי עירית חיפה, דבר, 2 בפברואר 1966 ז. מנחם, פעולות תרבות בעיר הפועלים, דבר, 27 בינואר 1955 חיפה העברית מעלה את זכר א. רופין, דבר, 10 בינואר 1945 פרס רופין של חיפה, דבר, 5 בינואר 1948 טקס חלוקת פרס רופין תש"ט, דבר, 2 בפברואר 1949 פרס רופין למ. טביב, דבר, 12 ביוני 1950 פרס רופין לספרו של ש. קפלנסקי ז"ל ולספרו של מץ מוהר, דבר, 4 בינואר 1951 פרס רופין הוענק לד"ר ברוך פליכס וולטש, דבר, 23 בינואר 1952 ג. שופמן וב. זוסמן - חתני פרס רופין, דבר, 12 בינואר 1953 הפרס ניתן בסוף דצמבר של השנה הקודמת על פי התאריך העברי של יום הזיכרון של רופין אנדה עמיר וד"ר פרוידנהיים - חתני פרס רופין, דבר, 31 בדצמבר 1953 חלקי פרסי רופין לספרות ולמדע, דבר, 19 בינואר 1955 פרס רפואה הוענק לח. הלפרן, דבר, 9 בינואר 1956 פרס רופין לש. שלום, דבר, 28 בדצמבר 1956 פרס רופין של עירית חיפה לא. שטיינמן וא. טרטקובר, דבר, 20 בינואר 1958 פרס רופין של עירית חיפה לא. שטיינמן וא. טרטקובר, דבר, 5 בינואר 1959 ש. מלצר ונ. רוטנשטרייך חתני פרס רופין בחיפה, דבר, 22 באפריל 1960 פרס רופין לא יחולק השנה, דבר, 25 במרץ 1962 פרס רופין לד"ר ז. צלטנר, דבר, 20 בינואר 1963 פרס רופין לד"ר י. שכטר, דבר, 5 במרץ 1968 פרופ' יחזקאל דרור, באתר פרס ישראל
קארל וולפסקהל

קארל ווֹלְפְסקֵהל (לעיתים וולפסקל; Karl Wolfskehl;‏ 17 בספטמבר 1869, דארמשטאדט – 30 ביוני 1948, אוקלנד, ניו זילנד) היה סופר, משורר ומתרגם יהודי-גרמני נודע. יצירתו כללה שירה, פרוזה ודרמה, ולצד זאת הוא תרגם לגרמנית משפות רבות, בהן גרמנית עילית-בינונית (Mittelhochdeutsch), צרפתית, אנגלית, איטלקית, שוודית, עברית, לטינית עתיקה ולטינית ימי-ביניימית. נולד בדארמשטאדט, בנו של הבנקאי, עורך הדין וחבר הפרלמנט המדינתי (ה-Landtag) אוטו וולפסקהל, בן למשפחה מבוססת ועתיקה, שישבה בעיר מזה דורות. קארל הוא אחיינו של התעשיין והמתמטיקאי החובב פאול וולפסקהל. למד גרמניסטיקה, היסטוריה של הדתות וארכאולוגיה בגיסן, בלייפציג ובברלין. ב-1898 נישא להאנה דה האן (Hanna de Haan) (1878-1946), בתו של מנהל התזמורת הקאמרית של דארמשטאדט וילהלם דב האן, ולזוג נולדו שתי בנות: יהודית (1899) ו-רנטה (1901). וולפסקהל פעל בחוג הקוסמי של מינכן – חבורת אינטלקטואלים שהתרכזו סביב אלפרד שולר. ב-1904 התפרק החוג, בעקבות קרע בין וולפסקהל, שזכה לתמיכתו של שטפן גאורגה, לבין לודוויג קלאגס (Klages), שזכה לתמיכת אלפרד שולר. לאחר עליית הנאצים לשלטון היגר וולפסקהל בשנת 1933 לשווייץ, משם המשיך ב-1934 לאיטליה, ולבסוף הגיע ב-1938 לניו זילנד עם בת-זוגו, מרגוט רובן (Margot Ruben), כשהוא בן שישים ותשע וכמעט עיוור. וולפסקהל הלך לעולמו בניו זילנד ב-1948. הקול מדבר / קארל וולפסקהל (תרגמו: פרנץ ברגבור וגרהרד ליבס), תל אביב: שוקן, תש"ב (שירים שנכתבו ברובם לאחר עליית הנאצים לשלטון). מדיה וקבצים בנושא קארל וולפסקהל בוויקישיתוף קארל וולפסקהל, ברשת החברתית Goodreads פרסומיו של קארל וולפסקהל, ב-openlibrary קרל וולפסקל (1869-1969), דף שער בספרייה הלאומית Geoff Cumming, Jewish poet 'alone and shunned', The New Zealand Herald, Jan 9, 2010 (כולל תמונתו) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תוספות איוורא

תוספות איוורא הוא קובץ תוספות על התלמוד שנכתב על ידי קבוצת חכמים מהעיר איוורא (כיום אֶוְורֶה - Évreux שבחבל נורמנדי עילית בצפון צרפת), בשלהי המאה ה-13. חכמים אלו היו מאחרוני בעלי התוספות, וחידושיהם שולבו בתוספות הנדפסים עם התלמוד. השם "איוורא" אוית בספרות במגוון של צורות, כגון "אברא", "אוביה", "ייברא" ו"עיברא". בראש קבוצת חכמי איוורא עמדו שלושה אחים, בניו של רבי שניאור: רבי משה מאיוורא, רבי שמואל מאיוורא ורבי יצחק מאיוורא, המכונים גדולי איוורא. הם למדו במשותף, נשאו ונתנו זה עם זה, ופעמים מוסר האחד את חידושיו של השני. הם כתבו תוספות על מסכתות רבות, אפשר גם שעל כל הש"ס, וחומר רב נשתייר מתורתם על סדר קדשים (חלקו מובא בשיטה מקובצת על סדר זה). תוספותיהם מכונים גם "שיטת איוורא". זמן פעילותם המדויק אינו ידוע, אך כפי הנראה פעלו בשנים 1224-1295. השקפתם של חכמי איוורא על עצמאות התלמיד ביחס לרבו משתקפת במקור הבא: הרב רבי משה, רבו של רבינו יונה, ואחיו מר שמואל מאיוורה, כתבו באגרותיהם: מיום שגלו אבותינו וחרב בית מקדשנו ונשתבשו הארצות ונתמעטו התורות והלבבות, אין לנו עוד לומר 'מורא רבך כמורא שמים', וכל הדינין הראויין לעשות תלמיד לרב - נתבטלו, כי הגמרות והפירושים והחידושין והחיבורים - הם המורים האנשים, והכל לפי פקחות הלבבות. ולכך היו רגילים שבעירם יחזיק התלמיד מדרש, ולא אמרינן בהא: כל המורה הלכה בפני רבו חייב מיתה. וכן יסתור דבריו התלמיד לרב, אם יוכל לפי פלפולו. רבי משה מאיוורא רבי שמואל מאיוורא רבי יצחק מאיוורא יעקב הלוי ליפשיץ, מבוא לתוספות איוורא על מסכת סוטה, מוסד הרב קוק, ירושלים תשס"ח "משה מאיברא", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) "שמואל מאיברא", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) "יצחק מאיברא", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) "יהודה בן שניאור מאיברא", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) מרדכי מרגליות (עורך כללי), "שמואל מאיברא", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמוד 1319, באתר היברובוקס זמנו של רבי משה מתוארך על פי שו"ת מהרש"ל סימן כט, הכותב שהוא "מלך", כלומר, עמד בראשות בית המדרש, אחרי פטירת רבי יהודה שירליאון, בשנת ד'תתקפ"ד, 1224. הזמן המוקדם ביותר לפטירת רבי שמואל הוא 1294, על פי מקור המזכיר אותו בחייו לצד אזכור של מהר"ם מרוטנברג כשכבר נפטר, בשנת 1293. החיד"א (שם הגדולים מערכת גדולים אות י סימן רמא) מונה את רבי משה מאיברא בין תלמידי רבינו תם, על פי כתב יד עתיק שהיה בידו, והדבר אינו מתיישב עם סדר הזמנים האמור, שכן רבינו תם נפטר ד'תתקל"א, 1171. מובא בארחות חיים מלוניל, הלכות תלמוד תורה, סימן כא
קפריס

קפריס (Caprice) היא מסעדה צרפתית השוכנת במלון ארבע העונות בהונג קונג. בתקרת חדר האוכל תלויות ארבע מנורות בדולח גדולות, המטבח הגדול פתוח, וניתן לראות את צוות המטבח במלאכתו ומעליו תלויה מנורת בדולח גדולה. יש חלונות מהרצפה לתקרה המביטים על נמל ויקטוריה וקאולון. במסעדה מאה מקומות ישיבה, יש בה גם בר וטרקלין אורחים ושלושה חדרי אוכל פרטיים שבכל אחד מהם תפוסה של 16 אורחים. חלק מצוות המסעדה הגיעו ממסעדת "לה סינק" (Le Cinq) במלון ארבע העונות ג'ורג' החמישי בפריז. שף המסעדה, ונסאן תיארי (Vincent Thierry), היה בה סו-שף (סגן-שף). במסעדת קפריס עובד תיארי בצוותא עם 25 שפים והוא מעניק פרשנות מודרנית למטבח הצרפתי. חלק גדול מחומרי הגלם בהם הוא משתמש מובאים מצרפת וחלקם אסיאתיים. בין המנות שהגה נמצאות מקפא ואסאבי וקוויאר אוסטרה, רביולי לנגוסטין ושקדי עגל, פילה של דג סול עם ירקות אביב בתחליב למון גראס. שף הקינוחים הוא לודוביק דוטה (Ludovic Douteu). בין המטעמים שיצר נמצאים חומיות עם קונפי משמש וגלידת קקאו, פרופיטרול פטל עם גלידת מנטה ארומטית ורוטב היביסקוס חם. קיבלה שלושה כוכבי מישלן במהדורת מישלן להונג קונג ומקאו 2010 שראתה אור בנובמבר 2009. נבחרת כאחת מעשר המסעדות הצרפתיות הטובות ביותר בעולם מחוץ לצרפת בשנים 2009 ו-2010. נבחרה למקום ה-10 בטיבה באסיה במדריך מילה לשנת 2011/2010. נבחרה למקום ה-16 בטיבה באסיה במדריך מילה לשנת 2010/2009. נבחרה למקום ה-11 בטיבה באסיה במדריך מילה לשנת 2009/2008. The Mielle Guide: Your Guide to Asaia's Best Restaurant's 2009/2010, Ate Media Pte Ltd, Singapore, 2010, pp. 10, 16, 37, 63. מסעדת קפריס באתר dininginfranced אתר מסעדת קפריס עשר המסעדות הצרפתיות הטובות ביותר בעולם מחוץ לצרפת לפי המגזין dininginfrance קפריס במקום ה-16 בטיבה באסיה במדריך מילה לשנת 2011/2010 מסעדת קפריס במקום ה-16 בטיבה באסיה במדריך מילה לשנת 2010/2009 מסעדת קפריס במקום ה-11 בטיבה באסיה במדריך מילה לשנת 2009/2008
קופה איירליינס קולומביה

קופה איירליינס קולומביה (בספרדית: Copa Airlines Colombia; נקראה במקור Aero República - אארו רפובליקה), היא חברת תעופה קולומביאנית, השנייה בגודלה בקולומביה בתנועת נוסעים בינלאומית (אחרי אוויאנקה) והשלישית בגודלה בתנועת נוסעים פנימית. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי אל דוראדו שבבוגוטה. החברה נוסדה ב-23 בנובמבר 1992 בשם אארו רפובליקה והתחילה את פעולתה ביוני 1993 במטוסי בואינג 727, עם טיסות מבוגוטה לסן אנדרס, סנטה מרתה, קרטחנה וקאלי. בשנת 1995 החלה להפעיל טיסות בינלאומיות לארובה וקובה. במאי 1997 רשויות התעופה של קולומביה הפסיקו את פעולות החברה בטענה שהיא לא עומדת תחת נוהלי הבטיחות הנדרשים. הדבר גרם להפסקת הטיסות לשבועיים עד שתוקנו הדרישות. באפריל 2006 רכשה חברת התעופה של פנמה, קופה איירליינס, את החברה. ב-6 באוקטובר 2010 הכריזה החברה על החלפת שמה לקופה איירליינס קולומביה, כדי לאחד את פעולותיה עם חברת האם קופה איירליינס. צי המטוסים של החברה נכון ליוני 2019: מדיה וקבצים בנושא קופה איירליינס קולומביה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קופה איירליינס קולומביה קופה הן ראשי התיבות של Compañía Panameña de Aviación. Aero República Ahora es Copa Airlines Colombia, באתר חברת קופה איירליינס פרטי צי המטוסים של קופה איירליינס קולומביה, באתר airfleets.net (באנגלית)