laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וילמוש בוקור

וילמוש בוקור (במקור בלומנשטוק, בהונגרית: Bokor Vilmos; בונהאד, 2 ביוני 1897 – בודפשט, 29 בפברואר 1984) היה צייר יהודי-הונגרי. וילמוש בלומנשטוק נולד במשפחה יהודית. אביו, יעקב בלומנשטוק (1845–1913), היה מורה בקהילה היהודית של בונהאד וכן המחנך הפרטי של ילדי משפחת פרצל (משפחת אצולה ממוצא גרמני שאבי המשפחה היה גנרל בצבא ההונגרי), ואמו הייתה רוזה טאוב (1862–1944). בשנת 1915 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הלותרני בבונהאד. הוא שירת בחזית במלחמת העולם הראשונה ונפצע קשה בלחימה סביב פיאבה (Piave). לאחר שחרורו החל את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), במקביל למד בבית הספר הפתוח של הצייר בלה איוואני-גרינוולד ובין 1918 בין 1923 היה תלמיד פרטי של אישטוואן רטי. הוא למד ציור ב-1923 באקדמיה ז'וליאן בפריז ולאחר מכן לזמן קצר אצל ארנה ברטה (מקודם: בראון). הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות ב-1924 ומאותה שנה השתתף בקביעות בתערוכות של היכל האמנות (בודפשט) ושל הסלון הלאומי בבודפשט. בין השנים 1927–1929 יצא לסיור לימודי באיטליה ובילה תקופה ארוכה ברומא. ב-1930 השתתף בביאנלה ה-17 בוונציה. הוא העדיף לעבוד עם צבעי מים, צייר שתי סדרות על גשרי בודפשט המופצצים על הדנובה ועל בודפשט ההרוסה במלחמת העולם השנייה. לאחר מכן סייר ברומניה, בולגריה, צ'כוסלובקיה, פינלנד וברית המועצות והנציח בתמונות את הנופים שראה שם. מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עבד כראש אגף ב"קרן האמנות של הרפובליקה העממית ההונגרית", ולאחר מכן כמנהל האמנותי של חברת גלריית תמונות. הוא פרש ב-1976. בציורו כיכב תיאור הטבע והנוף בתפקיד בלעדי. אשתו הייתה ארז'בט גראנאט. נירג'האזה (1927) הסלון הלאומי (בודפשט, 1929) הביאנלה ה-17 בוונציה (קבוצתי, 1930) מועדון האמנים (בודפשט, 1933) גלריית צ'וק (בודפשט, 1959) אולם דרקוביץ' (בודפשט, 1972; 1979) בית התרבות (סקסארד, 1980) בונהאד (תערוכת יצירת חיים, 1982) אולם מדניאנסקי (תערוכת זיכרון, בודפשט, 1984) ספרייה עירונית אימרה שוימאר (בונהאד) הגלריה הלאומית של הונגריה (בודפשט) מסדר העבודה דרגת כסף (1974) מדליית "למען תרבות סוציאליסטית" לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש. בודפשט, 1994 לקסיקון אמנות. עורכת אחראית אדית לייטה. בודפשט, 1965-1968. נקודת שם : עורך פיטר קוזאק ביוגרפיה בעמוד גלריית קיזלבך ביוגרפיה בעמוד פורטל האמנות טיבור ברבאש: לזכרו של וילמוש בוקור נפסבדשאג, שנתון 42, גיליון 62 וילמוש בוקור:סתיו Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 87660/1903. Forrás: MNL-OL 30790. mikrofilm 1369. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1903. év 4. oldal 3. sor "Születési bejegyzése a bonyhádi polgári születési akv. 81/1897. folyószáma alatt". Elhunyt Bokor Vilmos (1984. március 17.) Magyar Nemzet, 47. évfolyam, 65. szám "Gyászjelentése (1984)". "Blumenstock Jakabné halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 85/1944. folyószáma alatt".
ארנה ברטה

ארנה ברטה (במקור בראון, בהונגרית: Barta Ernő; סקשפהרוואר, 14 בפברואר 1878 – בודפשט, 6 באוקטובר 1956) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי. ארנה בראון נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ בראון ושל אסתר נוימן. הוא למד ציור דקורטיבי בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט (שמה כיום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב) בשנים 1894–1899, ולאחר מכן למד בבתי הספר הפרטיים של הצייר הסלובני אנטון אז'בה ושל הוגו וולף במינכן עד 1903. שם הציג גם כמה מיצירותיו (רקדנית, יהודה) בשנים 1901–1902. בשנת 1900 הצטרף לתנועת האר נובו במינכן. ברטה התגורר בבודפשט משנת 1903 ולקח חלק בעבודת מושבת האמנים של סולנוק, ובין השנים 1907–1912 בילה בברלין ובדרזדן באמצעות מלגות. משנת 1912 נודע בבודפשט בזכות גרפיקת השעתוק (רפרודוקציה) והפוסטרים שלו, ובשנת 1916 פתח סטודיו גרפיקה עצמאי בבודפשט. הוא עיצב כרזה מרשימה בשם "תעבדו" בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. חוויותיו ממלחמת העולם הראשונה ביטא בסדרת הליטוגרפיות "שדות קרב שנאלמו" (1915), ומלחמת העולם השנייה קיבלה ביטוי אצלו ב"ריקוד מקברי" (Dance Macabre) מעובד בתיקייה גרפית אחרי המלחמה (1945–1946). מ-1932 ארגן מספר תערוכות גרפיקה קבוצתיות בדנמרק ובשוודיה. ברטה חי בהולנד בין השנים 1938–1939 וזכה במדליית מסדר בית אוראניה-נסאו על פועלו בתחום יחסי התרבות. בעשור האחרון לחייו הוא צייר פסטלי נוף בשארושפטק. במיוחד ציורי פחם וגיר בעלי גוונים ובליטוגרפיה שמקבלים ביטויי סגולות הנטורליזם העדין, המסוגנן מעט, של ארנה ברטה. הוא אהב את סוגת סצנת הז'אנר, היו קרוב אליו מוטיבים של החיים בעוני העירוני והכפרי, אותם הנציח באווירה מאופקת ומלנכולית. ברטה אייר יצירות בעלות תוכן דתי (יהודי) בשנות ה-40. ב-1948 הציג תערוכה קולקטיבית בגלריה סלמאשי, ולאחר מכן ב-1949 בפסק (Fészek). עבודותיו מתאפיינות בנטורליזם מפורט. הגלריה הלאומית של הונגריה משמרת בעיקר את התחריטים והליטוגרפיות שלו. אשתו הייתה אלה צ'רס (במקור: גולדברגר), איתה התחתן ב-15 ביולי 1906 בבודפשט. אווה ברטה היא ביתו. 1915: שדות קרב שנאלמו 1925: לחם (ליטוגרפיה) 1927: תמונות חיים הונגריות, ריקודים הונגרים 1928: בודפשט (תחריט נחושת) 1930: אקווינקום (תחריט נחושת) 1945: פסטורלה 1945–1946: Dance Macabre גראנד פרי בגרפיקה בתערוכת הסלון הלאומי, 1904 מדליית כסף בתערוכה העולמית של מילאנו, 1906 מדליית כסף בתערוכה הבינלאומית של סן פרנסיסקו, 1914 מסדר בית אוראניה-נסאו (על פועלו בתחום יחסי התרבות), 1939 1912 – סלון קנבש קלמן (Könyves Kálmán Szalon) 1945 – איורים לסימפוניה מס' 6 של בטהובן. מועדון פסק 1948 – גלריית סלמאשי (עם בתו, אווה ברטה) 1955 – אולם אדולף פנייש. בודפשט (קטלוג, עם הקדמה מאת אישטוואן זאדור) 1978 – תערוכת זיכרון, הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט 1900 – הפרדה (Secession), מינכן 1901 – תערוכת חורף, הסלון הלאומי, בודפשט 1903 – ציור צבעי מים, רישום וחריטה, הסלון הלאומי 1904 – תערוכת גרפיקה, הסלון הלאומי 1916 – התערוכה החמישית של אגודת ציירי צבעי המים וציירי הפסטל ההונגרים, הסלון הלאומי 1922 – תערוכת חורף, היכל האמנות (בודפשט) 1929 – אגודת לאסלו פאל. תערוכה, הסלון הלאומי 1931 – תערוכת מאיירי עיתונים הונגרים, הסלון הלאומי 1947 – התערוכה ה-32 של בית האמנים תערוכה מדיה וקבצים בנושא ארנה ברטה בוויקישיתוף קטלין באקוש: ארנה ברטה לקסיקון ביוגרפי הונגרי לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. ארנה ברטה "Halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári halotti akv. 2090/1956. folyószáma alatt". "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 820/1906. folyószáma alatt".
לירן נדל

לירן נדל (נולד ב-6 בספטמבר 1972) הוא זמר, פזמונאי, מלחין ומעבד רוק ישראלי. נדל גדל בפתח תקווה והיום גר ביישוב אורנית. בגיל 17 הצטרף לבית הספר למוזיקה "רימון" לאחר פעילות בלהקת הנוער "פיקוד מלאבס". במהלך שירותו הצבאי, תפקד נדל כמפיק המוזיקלי של להקת פיקוד צפון. ב-2001, לצד העבודה על אלבום הבכורה שלו, הופיע נדל במועדוני הרוק בתל אביב. חברת התקליטים "הד ארצי" התרשמה מהחומרים של נדל והחתימה אותו על חוזה הקלטות. "ועכשיו", אלבום הבכורה של נדל, יצא לחנויות ב-2003. שיר הנושא הפך ללהיט גדול והצליח מהאלבום. ועכשיו - 2003 קרוב יותר - 2007 לירן נדל, באתר שירונט לירן נדל, באתר MusicBrainz (באנגלית) לירן נדל, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט)
ג'ון פטיסון

ג'ון מ. פטיסון (באנגלית: John M. Pattison;‏ 13 ביוני 1847 – 18 ביוני 1906) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן במשך כחמישה חודשים לפני מותו כמושל אוהיו ה-43, ובכך הוא היה המושל שמשך כהונתו היה הקצר ביותר מבין מושלי אוהיו שכהונתם הסתיימה עקב מותם (היו מושלים שכהונתם הייתה קצרה בהרבה, אך אלו האריכו ימים לאחר תום כהונתם). ג'ון פטיסון נולד ליד הכפר אוונסוויל שבאוהיו. ב-1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא התגייס לצבא האיחוד. לאחר המלחמה הוא למד באוניברסיטת ווסליין אוהיו, וב-1869 סיים את לימודיו. ב-1872 סיים פטיסון את לימודיו בבית הספר למשפטים של סינסינטי, ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין. בשנים 1874–1876 כיהן פטיסון בבית הנבחרים של אוהיו, ולאחר מכן עבד כמנהל בחברת ביטוח. ב-1890, לאחר שכיהן במשך שנה בסנאט של אוהיו, נבחר פטיסון לבית הנבחרים של ארצות הברית. בבית הנבחרים הוא כיהן בשנים 1891–1893. בבחירות לכהונה שנייה ב-1892 הוא נוצח. ב-1905 נבחר פטיסון כמושל אוהיו. הוא נכח בטקס ההשבעה שלו בינואר 1906, אך שב לביתו באותו יום לאחר שנפל למשכב. לאחר מכן הוא לא שב ללשכתו, וניהל את ממשלו ממיטת חוליו. ג'ון פטיסון נפטר ב-18 ביוני 1906, כחמישה חודשים לאחר השבעתו, בביתו שליד העיר מילפורד שבאוהיו, כתוצאה ממחלת כליות. הוא נטמן בבית הקברות גרינלון שבמילפורד. פטיסון היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה אלתיאה ויליאמס, שנפטרה לאחר שילדה לו שלושה ילדים בנוסף לבת אחת שנפטרה בילדותה. אשתו השנייה הייתה אנה ויליאמס, אחותה של אשתו הראשונה. פטיסון היה חבר הבונים החופשיים. ב-2004 נבנה במילפורד בית ספר יסודי הקרוי על שמו. פארק פטיסון, השוכן ממערב לכפר הולדתו, אוונסוויל, קרוי גם הוא על שמו. מדיה וקבצים בנושא ג'ון פטיסון בוויקישיתוף ג'ון פטיסון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) ג'ון פטיסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Gov. Pattison is dead". New York Times. June 19, 1906.
אנדרו האריס

אנדרו לינטנר האריס (באנגלית: Andrew Lintner Harris;‏ 17 בנובמבר 1835 – 13 בספטמבר 1915) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל אוהיו בשתי תקופות כהונה שונות, וכמושל אוהיו ה-44. בצעירותו לחם האריס במלחמת האזרחים האמריקנית, והיה אחד מגיבורי קרב גטיסברג. אנדרו האריס נולד במילפורד שבמחוז באטלר, אוהיו. הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, וב-1860, לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו, הוא התגייס כטוראי בצבא האיחוד. עד מהרה טיפס האריס בסולם הדרגות והיה לקולונל של רגימנט הרגלים ה-75 של אוהיו, והשתתף ברבים מהקרבות של ארמיית הפוטומק. ב-1 ביולי 1863, בקרב גטיסברג, הוא הוביל את אנשיו בנסיגה מוצלחת דרך שדה הקרב הלוהט של גבעת בית הקברות, שם הם התחפרו על המדרון הצפון-מזרחי. כמי שפיקד בקרב על בריגדה, היה האריס בעל תפקיד מפתח בעיכוב המתקפות החוזרות ונשנות של כוחות הנמרים של לואיזיאנה בפיקודו של הארי הייז, וסייע להבטיח את החזקתה של הגבעה החשובה הזאת עבור ג'ורג' מיד. האריס המשיך להוביל את כוחותיו בהמשך המלחמה, אף על פי שהוא נחל תבוסה מביכה באוגוסט 1864 בקרב גיינסוויל בפלורידה. בתום המלחמה הוענקה לו דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל בצבא המתנדבים. כעורך דין, החל האריס לעסוק במקצועו עם תום המלחמה ב-1865. בשנים 1866–1870 הוא כיהן בסנאט של אוהיו, ובשנים 1875–1882 כשופט שלום במחוז פרבל. האריס נבחר פעמיים כסגן מושל אוהיו. בפעם הראשונה ב-1891 וב-1893 כשותפו למרוץ של ויליאם מקינלי וכיהן כסגן המושל בשנים 1892–1896. בפעם השנייה הוא נבחר ב-1905, כאשר הדמוקרט ג'ון פטיסון נבחר כמושל. פטיסון הושבע כמושל בינואר 1906, אך נפל למשכב מיד לאחר טקס ההשבעה ונפטר ביוני אותה שנה. כסגן המושל, הושבע האריס במקומו כמושל וכיהן עד ינואר 1909. תקופת כהונתו כמושל, כולל החודשים הספורים בהם כיהן פטיסון, נמשכה באופן חד פעמי שלוש שנים עקב המעבר של אוהיו לבחירות בשנים זוגיות במקום בשנים אי-זוגיות. בבחירות של 1908 ניסה האריס להתמודד למשרת המושל בזכות עצמו אך נוצח בהפרש קל לדמוקרט ג'דסון הרמון. בעת כהונתו כמושל חתם האריס על חוק שאסר על תרומות לפוליטיקאים של תאגידים עסקיים. אנדרו האריס נפטר באיטון שבאוהיו ב-13 בספטמבר 1915 כתוצאה ממחלת לב. הוא נטמן בבית הקברות מאונד היל יוניון שבעיר. על שמו נקרא ב-2005 כביש 127 שמחבר בין המילטון לאיטון בטקס בו השתתפו קרובי משפחתו. מדיה וקבצים בנושא אנדרו האריס בוויקישיתוף אנדרו האריס באתר Ohio History Center (באנגלית) אנדרו האריס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנדרו האריס, באתר Ohio Historical Society, ‏(אורכב מהמקור ב-5 בדצמבר 2013) Thomas E. Spencer, Where they're buried : a directory containing more than twenty thousand names of notable persons buried in American cemeteries, with listings of many prominent people who were cremated, Clearfield Co., 1998, p 429.
יוסף סרפר

יוסף לעזרוביץ' סרפר (ברוסית: Иосиф Лазаревич Серпер;‏ 14 בספטמבר 1911 – 9 בנובמבר 2002) היה יהודי-סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כקצין הנדסה קרבית בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה. נולד בעיר אודסה במשפחתו של פועל. סיים בית ספר מקצועי ועבד כמסגר במפעל. בשנים 1933–1935 שרת שירות סדיר בצבא האדום. בשנת 1939 גויס שוב לצבא - נטל חלק בפלישה לפולין, במלחמת החורף ובכיבוש בסרביה. ביולי 1940 השתחרר מהשירות הצבאי וחזר לאודסה. מיד לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות התגייס לצבא האדום. לאחר גיוסו נשלח לקורס קציני הנדסה. לאחר סיומו - לחם בדרום רוסיה כמפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה ביחידת הנדסה קרבית. בקיץ 1942, במהלך הקרבות באזור העיר רוסטוב על הדון נפצע ונפל בשבי. הוא הצליח להסתיר את זהותו היהודית ולאחר זמן קצר הצליח לברוח מהשבי עם קבוצת חיילים. במשך כחודשיים נעו בעורף הגרמני עד שהצליח לעבור את קו החזית ולחבור לכוחות הצבא האדום. עם שובו מהשבי נחקר יוסף סרפר בנ.ק.ו.ד. ולאחר מכן נשלח ליחידת עונשין. כמה ימים אחרי זה, נפצע בקרב. הפציעה היוותה למעשה סיום ריצוי העונש שלו. לאחר שהחלים מפציעתו נשלח לצפון קווקז, שם מונה למפקד פלוגה בחטיבת הנדסה קרבית הררית. השתתף בקרבות בדרום רוסיה, בשחרור הערים אזוב ובטייסק. במרץ 1943 עוטר בעיטור הכוכב האדום על כך, שהיחידה בפיקודו הצליחה להניח גשרי צליחה על נהר דון תחת אש כבדה של האויב. בקרבות על העיר מליטופול גדוד הנדסה קרבית בפיקודו של יוסף סרפר נעה ביחד עם כוחות חיל רגלים ושריון, ביצע פירוק מוקשים ומטענים תחת אש, פוצץ מכשולים ואף השתתף בהסתערויות על עמדות האויב, כאשר נפגעו מרבית חיילי החי"ר. על חלקו בקרב זה הוענק ב-1 בנובמבר 1943 ליוסף סרפר תואר גיבור ברית המועצות. היחידה, בה שירת יוסף סרפר המשיכה להתקדם מערבה. הוא נטל חלק בקרבות לשחרור אודסה, בצליחת נהר הדנייסטר ובקרבות ברומניה. בסתיו 1944 הועבר יוסף סרפר לחזית הבלארוסית השלישית, שם מונה למפקד גדוד בחטיבת הנדסה קרבית ממוכנת מס' 2. נטל חלק בקרבות בפרוסיה המזרחית. בשנת 1946 השתחרר מן השירות בדרגת מיור. חזר לעירו אודסה. עבד בתעשייה. בשנת 1962 סיים לימודי הנדסת קירור (בלימודי ערב). עבד במפעל לייצור מערכות קירור תעשייתיות. בסוף שנות ה-70 פרש לגמלאות. בשנת 1989 היגר עם משפחתו לארצות הברית. התגורר בעיר סן פרנסיסקו. יוסף סרפר נפטר ב-9 בנובמבר 2002. דף על שמו באתר "גיבורי המדינה" (ברוסית) Серпер Иосиф Лазаревич, warheroes.ru, דף על שמו באתר "גיבורי המדינה"
פרנק ויליס

פרנק בארטלט ויליס (באנגלית: Frank Bartlett Willis;‏ 28 בדצמבר 1871 – 30 במרץ 1928) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-47 בשנים 1915–1917, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1911–1915, וכסנאטור מטעם אוהיו מ-1921 ועד מותו. פרנק ויליס נולד בחווה שליד הכפר לואיס סנטר שבאוהיו, כבנם של ותיק מלחמת האזרחים יליד ורמונט, ג'יי בארטלט ויליס ושל לווינה א. (לבית בוול) ויליס. ב-1894 סיים ויליס את לימודיו באוניברסיטת צפון אוהיו. לאחר שלימד באוניברסיטה במשך 12 שנים, התקבל ויליס ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע. בשנים 1900–1904 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אוהיו, במקביל למשרת הוראה בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה הצפונית. ב-1910 נבחר ויליס לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1911–1915. ב-1914 נבחר ויליס כמושל אוהיו לאחר שניצח את ג'יימס מידלטון קוקס. הוא כיהן כמושל בשנים 1915–1917, אך בבחירות לכהונה שנייה נוצח על ידי קוקס. ב-1918 ניסה ויליס להתמודד שוב על משרת המושל, אך נוצח שוב על ידי קוקס. בבחירות לנשיאות של 1920 הציג ויליס בפני צירי ועידת המפלגה הרפובליקנית את וורן הרדינג כמועמד לנשיאות. באותה מערכת בחירות נבחר ויליס לסנאט של ארצות הברית במקומו של הרדינג, שהתפטר מוקדם כדי להישבע כנשיא וכך החל ויליס לכהן בסנאט מוקדם יותר. במהלך תקופת כהונתו בסנאט, בשנים 1923–1928, שימש ויליס כיושב ראש ועדת הסנאט לטריטוריות ולנחלות באיים, שהייתה אחראית על הטריטוריות של ארצות הברית, כולל טריטוריית אלסקה, טריטוריית הוואי, הפיליפינים ופוארטו ריקו. פרנק ויליס נפטר ב-30 במרץ 1928, במהלך אירוע שהתקיים באוניברסיטת וסליין אוהיו, שבדלאוור, אוהיו, אירוע של המפלגה הרפובליקנית שנועד לקידומו לבחירה כמועמד לנשיאות באותה שנה. הוא נטמן בבית הקברות אוק גרוב שבדלאוור. ויליס היה נשוי לאלי דסטין, ולשניים הייתה בת אחת בשם הלן. על שמו קרוי מרכז החינוך של מערכת החינוך העירונית של העיר דלאוור. Mercer, James K.; Rife, Edward K. (1903). Representative men of Ohio, 1900–1903. Columbus: James K. Mercer. pp. 168-169. מדיה וקבצים בנושא פרנק ויליס בוויקישיתוף פרנק ויליס, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) פרנק ויליס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מפרץ לגרו

מפרץ לגרו (באנגלית: Legru Bay) הוא מפרץ בחוף הדרומי של אי המלך ג'ורג', באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה. רוחב פתחו של המפרץ 4 קילומטרים. המפרץ ממוקם בסמוך מצפון-מזרח לראש מרטינז. המפרץ התגלה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908 – 1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו. המפרץ מופה בדיוק רב יותר, בהתבסס על צילומי אוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, וכן נסקר על הקרקע על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, אשר סקרה את האזור על הקרקע בין השנים 1957-1959. בשנת 1909 שארקו קרא ללשון היבשה הסמוכה "קאפ לאגרו" ("Cap Legru"), על שם אחד מהתורמים למשלחת. במהלך מיפוי האזור על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, התברר כי שארקו קרא לכף נוספת (היא ראש מרטינז) באותו שם. על מנת לכבד את שארקו, הועבר השם למפרץ. • JOHN L. SMELLIE, WILLIAM C. MCINTOSH, ROWAN WHITTLE, ALEXA TROEDSON and RICHARD J. HUNT, A lithostratigraphical and chronological study of Oligocene-Miocene sequences on eastern King George Island, South Shetland Islands (Antarctica), and correlation of glacial episodes with global isotope events, Antarctic Science 33(5), 502–532 (2021), doi:10.1017/S095410202100033X • Krzysztof BIRKENMAJER, Geology of Admiralty Bay, King George Island (South Shetland Islands) — An outline, Institute of Geological Sciences Polish Academy of Sciences, Kraków • International Symposium on Antarctic Earth Sciences 5th : 1987 : Cambridge, England, Geological Evolution of Antarctica, P 631 מפרץ לגרו באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מפרץ לגרו באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה מפרץ לגרו באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה מפרץ לגרו באתר marineregions תצלום לוויין של אזור מפרץ לגרו מפת אזור מפרץ לגרו גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית מידע היסטורי וגאוגרפי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מידע היסטורי וגאוגרפי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
יואן טופור

יואן טופור או יון טופור (ברומנית: Ioan Topor‏; 1 בדצמבר 1885 – 22 ביוני 1950) היה גנרל בצבא רומניה, מפקד הז'נדרמריה, שהשתתף במלחמת העולם השנייה ואחריה הורשע בפשעים חמורים. טופור היה בעל תפקיד חשוב ביצירת שואת יהודי רומניה בחבלים עליהם השתלטה רומניה בברית המועצות, ממובילי תוכנית ניקוי השטח. טופור נולד בכפר טודור ולדימירסקו, במחוז בראילה. הוא למד בבית הספר לילדי אנשי צבא ביאשי והמשיך לבית הספר הצבאי לקציני חיל רגלים ומשם לבית הספר המיוחד לפרשים. ב-1 ביולי 1907 עבר לז'נדרמריה והתקדם בדרגות עד שאחרי 30 שנה היה לגנרל של דיוויזיה. ב-1940 התמנה למפקד הז'נדרמריה הרומנית. ההוראות לרצוח חלק מיהודי בסרביה ובוקובינה ולגרש את האחרים לטרנסניסטריה נתן שליט רומניה, יון אנטונסקו. הוא בחר לביצוע המשימה בז'נדרמריה הרומנית, שבפיקוח משרד הפנים ובמנהל האזרחי של הצבא, שנודע בשם פּרֶטוריָה. הגנרל יואן טופור, שנשא בתואר "המפקד העליון של הפרטוריה" ומפקד יחידות הז'נדרמריה בשטחים המשוחררים, קיבל הוראות מפורשות בעניין הטיפול ביהודים, בקומוניסטים ובפקידי ממשל סובייטים, שנמצאו בשטחים הנשלטים על ידי הרומנים: לשלוח את כל הרומנים והאוקראינים הפרו-קומוניסטים אל הגדה השנייה של נהר הדניסטר, ולחסל את כל בני המיעוטים, לשון נקייה ליהודים. הצבא קיבל הוראות מיוחדות דרך גנרל איליה שטפלאה וסגנו, יואן טופור נדרש לבצע אותן טופור ביצע את ההוראות המיוחדות של אנטונסקו והפך לדמות חשובה בביצוע שואת יהודי רומניה, שהסתכמה במאות אלפי קורבנות וגם במותם של כ-11,000 צוענים. לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 הודח ובסוף אותה שנה שוחרר מהצבא. זמן קצר לאחר מכן נעצר נחקר ונשפט על פשעי מלחמה ונידון למאסר עולם. העונש הומתק בהמשך ל-10 שנות מאסר. טופור מת בכלא ב-1950. COMISIA INTERNAȚIONALĂ PENTRU STUDIEREA HOLOCAUSTULUI ÎN ROMÂNIA עמוד 126 (ברומנית) Topor, R. Ioan (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדואר פיליפונה

אדואר פיליפונה (בצרפתית: Edouard Philipponnat נולד ב-1999) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה צרפתי-פיני. פיליפונה נולד בצרפת בשנת 1999 וגדל עם אחיו הגדול במונקו ובפינלנד. אביו הוא קצין לגיון הזרים הצרפתי לשעבר ודיפלומט בנסיכות מונקו, ואמו מרפאה הוליסטית. פיליפונה למד בשווייץ, בתוכנית לימודים בינלאומית. הוא דובר חמש שפות (פינית, שוודית, אנגלית, צרפתית וספרדית). בשעות הפנאי מנגן בפסנתר, תופים ושר. התשוקה של פיליפונה למשחק החלה בגיל 13, כשהוא ואביו הגיעו לטיול "אב ובנו" בלוס אנג'לס. שם קיבל את שיעור המשחק הראשון שלו. הוא החל לעשות אודישן לסרטים באותה שנה ולוהק לתפקיד סלאן צעיר ב- Dragonheart 3: The Sorcerer's Curse, סרט משנת 2015. מאז, השתתף בכמה פרויקטים הכוללים הכנה אינטנסיבית, כולל לימוד איטלקית תוך מספר שבועות. הפרויקט האחרון שלו הוא התפקיד הראשי במותחן "הרץ". בשנת 2023 גילם את אלכסנדר הראשון, נסיך רוסיה בסרט נפוליאון. אדואר פיליפונה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אדואר פיליפונה, ברשת החברתית אינסטגרם אדואר פיליפונה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Yitzi Weiner, Rising Star Edouard Philipponnat: “Being able to see yourself and your culture represented and allowing yourself to see through the lens of others is a step towards equality”, Authority Magazine, ‏5 באוקטובר 2019 EDOUARD PHILIPPONNAT, Spirit And Flesh Magazine, ‏4 בספטמבר 2019
ניקוי השטח

ניקוי השטח (ברומנית: Curăţirea terenului) הוא המונח הרומני המקורי המקביל למונח הגרמני על הפתרון הסופי. פירוש ניקוי השטח, בפי מנהיגי רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה, היה "סילוק היהודים, לאחר שנלקח מהם כל רכושם, מכל שטח רומני". ההוראות ניתנו בעל פה ויצאו ישירות מהסמכות העליונה, ממרשל יון אנטונסקו ומסגנו, מיכאי אנטונסקו, שהנחו את שרי ממשלת רומניה ואת מפקדי צבא רומניה והז'נדרמריה הרומנית, שהיו זרועות הביצוע ברצח וגירוש יהודי בסרביה ובוקובינה לטרנסניסטריה. יון אנטונסקו התחיל להשתמש בנוסח "ניקוי השטח" בהוראות שנתן לקראת פרעות יאשי. באחת מישיבות מועצת השרים של רומניה, ב-15 באפריל 1941, הסביר אנטונסקו לשריו: ” Dau drumul mulțimii sã-i masacreze. Eu mã retrag în cetatea mea și, dupã ce-i masacreazã, pun iarãși ordine” ובתרגום לעברית: אני משחרר את ההמון לשחוט אותם. אני נסוג לתוך המצודה שלי ולאחר ששוחטים אותם אני משיב את הסדר. הוא אכן פעל כך בפרעות יאשי, נתן הוראה לפינוי כל האוכלוסייה היהודית מהעיר, חבילה אחר חבילה וגם פינוי הנשים והילדים. התוצאה הייתה רצח המוני עליו איש לא נתן את הדין בתקופת אנטונסקו. עם פתיחת המלחמה נגד ברית המועצות וכיבוש בסרביה ובוקובינה, המנהיגים של רומניה היו משוכנעים בניצחון גרמניה הנאצית ובהתאם לכך הודיעו, תחילה לשרי ממשלת רומניה ולאחר מכן לפקידות הממשלתית הבכירה על תוכניותיהם בנושא ניקוי השטח. ב-3 ביולי 1941 נשא מיכאי אנטונסקו נאום במשרד הפנים, נאום שהודפס והופץ כחוברת ובו יש הוראה מספר 10 בנוגע לאוכלוסייה היהודית. הנאום שוחזר לצורכי משפטו של מיכאי אנטונסקו לאחר המלחמה וכך נאמר בו (התרגום לעברית של ז'אן אנצ'ל בספר תולדות השואה - רומניה, בהוצאת יד ושם): ”אנו נמצאים עתה בעיצומה של תקופה המתאימה לשחרור אתני, להתחדשות לאומית ולטיהור אומתנו מכל אותם יסודות הזרים לנשמתה, אשר גדלו פרא ומטילים צל על עתידה. כדי ששעת כושר זו לא תחמוק מידינו עלינו להיות חסרי רחמים... אני מבקש מכם, היו חסרי רחמים. אין כאן מקום להומניטריות מתקתקה וחסרת שחר. מחשש שלא אובן כהלכה בקרב כמה מכם שעדיין עשוים לקדש את המסורת, אני מצדד בהגירה כפויה של כל היסוד היהודי מבסרביה ומבוקובינה; יש לגרש אותו אל מעבר לגבול. אני מצדד גם בהגירה כפויה של היסוד האוקראיני; אין לו מקום כאן בזמנים אלה... ההיסטוריה לא תעניק לנו רגעי חסד אחרים. אם יש צורך בכך, השתמשו במכונות ירייה. ואני אומר כי החוק אינו קיים; נחוקק חוקים מיוחדים... לפיכך, בלי דקדוקי עניות של פורמליות ומתוך חירות גמורה אני נוטל על עצמי את מלוא האחריות המשפטית ואומר לכם: החוק אינו קיים!” O istorie ascunsă, de care nu vrem să știm – Holocaustul românesc (ברומנית) COMISIA INTERNAȚIONALĂ PENTRU STUDIEREA HOLOCAUSTULUI ÎN ROMÂNIA עמוד 247 (ברומנית) תולדות השואה - רומניה, כרך ראשון, עמוד 540
לברון

האם התכוונתם ל... אורי לברון – פרסומאי, סופר ותסריטאי ישראלי מירב אלוש לברון – חוקרת תרבות ישראלית ענת קלו לברון – סופרת ישראלית לוליטה לברון – פעילה למען עצמאות פוארטו ריקו
הפרלמנט של בחריין

הפרלמנט של בחריין (בערבית: المجلس الوطني البحريني) הוא שמו הרשמי של הפרלמנט של מדינת בחריין. בפרלמנט 80 מושבים. הוא מורכב משני בתים, שבכל אחד מהם מכהנים 40 חברים. הפרלמנט מכהן מכוח חוקת המדינה שנתקבלה בשנת 2002.(אנ') יושב ראש מועצת הנציגים (הבית התחתון) משמש גם כיושב ראש הפרלמנט כולו, ובהיעדרו יושב בראשו יושב ראש המועצה המייעצת (הבית העליון). יושבת הראש המכהנת מאז 2018 היא פאוזיה עבדאללה יוסוף זאינל (אנ'). בהתאם לחוקת 1973 של בחריין כלל הפרלמנט בית יחיד שבו 40 נציגים. הם נבחרו בקולות כלל האזרחים במדינה, ללא השתתפותן של נשים, אשר נאסרה על ידי שליט המדינה, האמיר עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה (אנ'). הבחירות לפרלמנט החד-ביתי נערכו פעם אחת בלבד, בשנת 1973. כעבור שנתיים פיזר שליט המדינה את הפרלמנט לאחר שזה סירב לחוקק לפי דרישת הממשלה חוק סמכויות ביטחון. לאחר מכן מנע האמיר עד לתום חייו ב-1999 את כינוס הפרלמנט וקיום בחירות לאיושו. יורשו של האמיר ומלך בחריין הנוכחי, חמד בן עיסא אָאל ח'ליפה, כונן את חוקת 2002, שבמסגרתה הפכה המדינה למונרכיה והוא הפך מאמיר המדינה למלך. החוקה יצרה פרלמנט בן שני בתים. מכוחה נערכו ב-2002 בחירות לאיוש מועצת הנציגים. המלך הוא הממנה את חברי מועצת היועצים. הוא מוסמך להורות על פיזור הבית התחתון. בהתאם לחוקה, ניתנה זכות בחירה לפרלמנט גם לנשים. הבחירות לאיוש הבית התחתון נערכות במחוזות בחירה. אם מועמד מסוים לא משיג רוב של הקולות במחוז בחירה, נערך בו סיבוב שני של בחירות בין שני המועמדים שזכות למספר הקולות הגבוה ביותר. הבחירות בבחריין אינן נחשבות לחופשיות בשל הגבלות שמטילים המלך והממשלה על התארגנות מפלגות חופשית במדינה. קבלת חוק בפרלמנט מותנית באישורו על ידי שני בתי הפרלמנט. הבחירות האחרונות לבית התחתון של הפרלמנט נערכו בשנת 2018.(אנ') בתי מחוקקים לפי מדינה אתר מועצת הנבחרים (באנגלית) נוסח חוקת בחריין משנת 2002, באתר ויקיטקסט סעיף 42 לחוקת 2002. סעיף 1 לחוקת 2002. סעיף 70 לחוקת 2002.