אה"מ וורספייט (1913)

אה"מ וורספייט הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-1910 המוקדמות. היא הושלמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1915, שובצה בצי הגדול והשתתפה בקרב יוטלנד. מלבד הקרב הזה, והפעולה הבלתי חד משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך המלחמה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני. במהלך התקופה שבין המלחמות, האונייה נפרסה באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון, לעיתים קרובות שימשה כאוניית דגל, ועברה מודרניזציה יסודית באמצע שנות ה-30. במהלך מלחמת העולם השנייה, וורספייט השתתפה במערכה בנורווגיה בתחילת 1940 והועברה לים התיכון מאוחר יותר באותה שנה, שם השתתפה בפעולות הצי נגד הצי המלכותי האיטלקי תוך כדי ליווי שיירות והפגזת חיילים איטלקיים בחוף. היא נפגעה ממטוסים גרמניים במהלך הקרב על כרתים באמצע 1941 ונזקקה לשישה חודשים של תיקונים בארצות הברית. הם הושלמו לאחר תחילת המערכה באוקיינוס השקט בדצמבר והאונייה הפליגה לרוחב האוקיינוס השקט כדי להצטרף לצי המזרחי באוקיינוס ההודי בתחילת 1942. וורספייט חזרה הביתה באמצע 1943 כדי לנהל סיוע ארטילרי ימי כחלק מכוח H במהלך המערכה האיטלקית. היא נפגעה קשות מפצצות גולשות מונחות רדיו גרמניות במהלך הנחיתות בסלרנו ובילתה את רוב השנה הבאה בתיקון. האונייה הפגיזה עמדות גרמניות במהלך הנחיתות בנורמנדי ובאי וולכרן ב-1944, למרות שלא תוקנה במלואה. פעולות אלו זיכו אותה בתוארי הקרב הרבים ביותר שהוענקו אי פעם לאונייה בודדת בצי המלכותי. מסיבה זו ומסיבות אחרות זכתה וורספייט לכינוי "הגברת הזקנה הגדולה" לאחר הערה שהשמיע האדמירל סר אנדרו קנינגהם ב-1943 בזמן שהייתה אוניית הדגל שלו. כשהושקה ב-1913, השימוש בנפט כדלק ותותחי 15 אינץ' שלא נוסו היו מושגים מהפכניים במירוץ החימוש הימי בין בריטניה לגרמניה, סיכון ניכר עבור וינסטון צ'רצ'יל, אז לורד האדמירליות הראשון, ואדמירל הצי סר ג'קי פישר, שתמך בעיצוב. עם זאת, "אוניות המערכה המהירות" החדשות התבררו כהצלחה יוצאת דופן במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא הוצאה משימוש ב-1945, והועלתה על שרטון תחת גרר כדי להיגרט ב-1947 על סלעים ליד Prussia Cove, קורנוול, ולבסוף נגרטה בקרבת מקום. וורספייט הייתה האונייה השישית של הצי המלכותי שנשאה את השם. מקורו כנראה ממילה ארכאית לנקר, 'ספייט'; עם הכוונה שבמהלך עידן המפרש, ספינת המלחמה הייתה מנקרת חורים בגוף העץ של אויביה. אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת תוכננו להוות שייטת מהירה עבור הצי שנועדה לפעול נגד האוניות המובילות של מערך הקרב היריב. זה דרש כוח התקפי מרבי ותוספת מהירות של כמה קשרים יותר מכל אוניית מערכה אחרת כדי לאפשר להם להביס כל סוג של ספינה. לוורספייט היה אורך כולל של 643 רגל 9 אינץ' (196.2 מטרים), רוחב של 90 רגל 7 אינץ' (27.6 מטרים) ושוקע של 33 רגל (10.1 מטרים). הדחק האונייה הסטנדרטי היה 32,590 טונות ארוכות (33,110 טונות) וההדחק המרבי היה 33,260 טונות ארוכות (33,794 טונות). היא הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני גלי הנע באמצעות קיטור מ-24 דוודי Yarrow. הטורבינות דורגו ב-75,000 כוחות סוס (56,000 קילוואט) ויועדו להגיע למהירות מרבית של 25 קשרים (46.3 קמ"ש). לאונייה היה טווח של 5,000 מיילים ימיים (9,260 ק"מ) במהירות שיוט של 12 קשרים (22.2 קמ"ש). הצוות שלה מנה 1,025 קצינים ומלחים ב-1915 ו-1,220 ב-1920. האונייה הייתה מצוידת בשמונה תותחים נטעני מכנס (BL)‏ 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחים תאומים, בשני זוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי, המסומנים 'A'‏, 'B'‏, 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור. 12 מתוך 14 תותחי BL‏ 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII היו מותקנים בבתי תותחים לאורך הצד הרחב של כלי השיט באמצע האונייה; הזוג הנותר הורכב על סיפון החזית ליד הארובה האחורית והיו מוגנים על ידי מגני תותחים. החימוש נגד מטוסים (AA) הורכב משני תותחים מהירי ירי (QF)‏ 3 אינץ' (76 מ"מ) 20 cwt‏ Mk I. האונייה הייתה מצוידת בארבעה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שניים בכל צד רוחב. וורספייט הושלמה עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח 15 רגל (4.6 מטרים). האחד היה רכוב מעל צריח הניתוב, מוגן על ידי גג משוריין, והשני היה בחלק העליון של תורן החצובה. בכל צריח הותקן גם מד טווח 15 רגל. החימוש העיקרי היה יכול להיות נשלט גם על ידי צריח 'B'. החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלים שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהותקנו ביולי 1917. חגורת השריון בקו המים של האונייה הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים) מעל האזור החיוני באונייה. צריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 11–13 אינץ' (279–330 מילימטרים) של שריון KC ונתמכו על ידי ברבטות בעובי 7–10 אינץ' (178–254 מילימטרים). לאונייה היו מספר סיפונים משוריינים שנעו בעובי בין 1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים). צריח הניתוב הראשי היה מוגן ב-13 אינץ' של שריון. לאחר קרב יוטלנד, נוספו 1 אינץ' של פלדה בעלת מתיחה גבוהה לסיפון הראשי מעל מחסני התחמושת וציוד נוסף נגד רשף נוסף במחסני התחמושת. בספינה הותקנו סיפוני טיסה שהותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'X' בשנת 1918, שמהם יכלו מטוסי קרב ומטוסי סיור לשגר. לא ידוע בדיוק מתי סיפוני הטיסה הוסרו, אך לא יאוחר מהחידוש של וורספייט בשנים 1934–1937. וורספייט, ספינת המלחמה השישית של הצי המלכותי הנושאת את השם, הונחה ב-21 באוקטובר 1912 במספנה המלכותית של דבונפורט, הושקה ב-26 בנובמבר 1913, והושלמה באפריל 1915 בפיקודו של קפטן אדוארד פילפוטס. וורספייט הצטרפה לשייטת אוניות המערכה השנייה של הצי הגדול בעקבות מספר ניסויי קבלה, כולל ניסויי ירי, בהם נכח צ'רצ'יל כשירתה את פגזי ה-15 אינץ' שלה (381 מ"מ). צ'רצ'יל התרשם כראוי מהדיוק והעוצמה שלהם. בסוף 1915, וורספייט עלתה על שרטון בנהר פורת' ונגרם נזק מסוים לגוף שלה; היא הובלה על ידי המשחתות המלוות שלה במורד תעלת הספינות הקטנות. לאחר שעברה תיקונים במשך חודשיים ברוזית' ו-Jarrow, היא הצטרפה מחדש לצי הגדול, הפעם כחלק משייטת אוניות המערכה החמישית החדשה שהוקמה עבור אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת. בתחילת דצמבר הייתה וורספייט מעורבת בתקרית נוספת כאשר במהלך תרגיל היא התנגשה באוניית האחות שלה ברהאם, מה שגרם לנזק ניכר לחרטום של וורספייט. היא חזרה לסקפה פלו ומשם לדבונפורט לעבודות תיקון נוספות, והצטרפה מחדש לצי בערב חג המולד 1915.   בעקבות הפשיטה הגרמנית על לואוסטופט באפריל 1916, וורספייט ושייטת אוניות המערכה החמישית הוקצו באופן זמני לכוח סיירות המערכה של תת-אדמירל דייוויד ביטי. ב-31 במאי, וורספייט נפרסה עם השייטת להילחם בקרב יוטלנד, המפגש הימי הגדול ביותר בין בריטניה לגרמניה במהלך המלחמה. בעקבות טעות איתות, אוניות המערכה נותרו נגררות אחרי ספינותיו המהירות של ביטי במהלך קרב סיירות המערכה, ושייטת אוניות המערכה החמישית נחשפה לאש כבדה של צי הים הפתוח הגרמני כשהכוח הסתובב צפונה, למרות שוורספייט הצליחה לקלוע את הפגיעה הראשונה שלה בסיירת המערכה פון דר טאן. שייטת אוניות המערכה החמישית פנתה אז צפונה, והחליפה אש עם כוח סיירות המערכה של היפר והן עם הגורמים המובילים של אוניות המערכה של שר, ופגעו במארקגראף. כאשר השייטת פנתה להצטרף לצי הגדול, הנזק מפגז שפגע בחדר המנועים של הכנף השמאלית גרם להיגוי של וורספייט להיתקע כשניסתה להתחמק מהאוניות האחיות שלה וליאנט ומלאיה. קפטן פילפוטס החליט לשמור על המסלול, למעשה להקיף, במקום לעצור ולשנות כיוון לאחור. החלטה זו חשפה את וורספייט והפכה אותה למטרה מפתה; היא נפגעה מספר רב של פעמים, אך בטעות הסיטה את תשומת הלב מהסיירת המשוריינת ווריור, שניזוקה קשות בעת תקיפת הגורמים המובילים של הצי הגרמני. פעולה זו זיכתה אותה בהערצה של הצוות שנותר בחיים של ווריור, שהאמין שהתנועה של וורספייט הייתה מכוונת. הצוות החזיר לעצמו את השליטה בוורספייט לאחר שני מעגלים מלאים. מאמציהם לסיים את התנועה המעגלית הציבו אותה במסלול שלקח אותה לעבר הצי הגרמני. מדדי הטווח ותחנת השידור לא פעלו ורק צריח "A" יכול היה לירות, אם כי תחת שליטה מקומית עם 12 מטחים שהחטיאו את היעד שלהם. תת-לוטננט הרברט אנסלי פאקר הועלה בדרגה לאחר פיקודו על צריח "A". במקום להמשיך, וורספייט נעצרה לעשר דקות כדי שהצוות יוכל לבצע תיקונים. הם הצליחו לתקן את הבעיה, אבל האונייה סבלה מבעיות בהיגוי למשך שארית הקריירה הימית שלה. עם רדת החשיכה חצה הצי הגדול לפני מערך הקרב הגרמני ופתח באש, מה שאילץ את צי הים הפתוח לסגת ואיפשר לוורספייט לחמוק. וורספייט נפגעה חמש עשרה פעמים במהלך הקרב, והיו לה 14 הרוגים ו-16 פצועים; בין הפצועים היה הקצין וולטר יאו, שהפך לאחד מהגברים הראשונים שעברו שחזור פנים באמצעות ניתוח פלסטי. למרות שהיא ספגה נזק רב, וורספייט עדיין יכלה להפליג בכוחות עצמה והצטוותה לחזור לרוזית' במהלך הערב של 31 במאי על ידי אדמירל משנה יו אוון-תומאס, מפקד שייטת אוניות המערכה החמישית. בזמן שהפליגה על פני הים הצפוני ספגה האונייה מתקפה מצוללת גרמנית. הצוללת ירתה שלוש טורפדות, שכולן החטיאו את מטרתם. מאוחר יותר ניסתה וורספייט לחבוט בצוללת. היא סימנה קדימה לליווי ושייטת ספינות טורפדו יצאה לקראתה. הם היו איטיים מכדי לחפות עליה ביעילות, אבל לא היו עוד מפגשים עם כלי שיט גרמניים והיא הגיעה לרוזית' בשלום בבוקר 1 ביוני, שם נדרשו חודשיים לתקן את הנזק. עם השלמת תיקוניה, וורספייט הצטרפה מחדש לשייטת אוניות המערכה החמישית. חוסר מזל נוסף התרחש זמן קצר לאחר מכן, כשהתנגשה בווליאנט לאחר תרגיל ירי לילי, מה שהצריך עבודות תיקון נוספות ברוזית'. קפטן פילפוטס לא ננזף בהזדמנות זו, אך הועבר לעבודה על החוף כעוזר ימי של לורד הים הראשון החדש, אדמירל ג'ליקו. הוא הוחלף על ידי קפטן דה ברטולומה בדצמבר 1916. ביוני 1917 התנגשה וורספייט במשחתת, אך לא נזקקה לתיקון גדול. בתחילת אפריל 1918 היא הצטרפה לצי הגדול במרדף עקר אחר צי הים הגרמני שחיפש שיירה ליד נורווגיה. בשנת 1918, נאלצה וורספייט לבלות ארבעה חודשים בתיקון לאחר שחדר דוודים עלה באש. קפטן הוברט לינס החליף את קפטן דה ברטולומה וב-21 בנובמבר הוא הוציא את וורספייט כדי ללוות את צי הים הגרמני למעצר בסקפה פלו לאחר חתימת שביתת הנשק. בשנת 1919, וורספייט הצטרפה לשייטת אוניות המערכה השנייה, חלק מהצי האטלנטי החדש שהוקם, וערכה הפלגות אביב קבועות לים התיכון. בשנת 1924, היא השתתפה בביקורת הצי המלכותי בספיטהד, בראשותו של המלך ג'ורג' החמישי. בהמשך השנה, וורספייט עברה מודרניזציה חלקית ששינתה את המבנה העילי שלה על ידי חיבור שתי הארובות שלה לאחת, שיפור הגנת השריון שלה עם בליטות טורפדו, החלפת תותחי הזווית הגבוהה בקוטר 3 אינץ' עם תותחי נ"מ חדשים בקוטר 4 אינץ', והוצאת חצי מצינורות הטורפדו שלה. לאחר שהתהליך הסתיים ב-1926, תפסה וורספייט את תפקיד אוניית הדגל של סגן המפקד העליון, צי הים התיכון. ב-1927, בפיקודו של קפטן ג'יימס סומרוויל, היא פגעה בסלע לא ידוע בים האגאי ונצטוותה לחזור לפורטסמות' לצורך תיקונים. בשנת 1930, וורספייט הצטרפה מחדש לצי האטלנטי. היא הייתה בים כאשר הצוותים של מספר ספינות מלחמה ערכו מרד באינברגורדון בספטמבר 1931, אם כי שלושה מלחים הודחו מאוחר יותר מהספינה. במרץ 1933, היא נפגעה בערפל על ידי אוניית נוסעים רומנית מול פורטוגל, אך לא נזקקה לתיקון רציני. בין מרץ 1934 למרץ 1937, היא עברה שיקום גדול בפורטסמות' בעלות של 2,363,000 פאונד. שיפוץ זה העניק לאדמירליות ספינת מלחמה כמעט חדשה, החליפה מכונות פנימיות ושינה משמעותית את המראה והיכולות של אוניית המערכה. הנעה: פרויקט השיקום החליף את מכונות ההנעה שלה והתקינו שישה חדרי דוודים בודדים, עם דודי אדמירליות שלושה תופים, במקום 24 דוודי Yarrow; טורבינות פארסונס עם הילוך הותקנו בארבעה חדרי מכונות וחדרי הילוכים חדשים. זה הגדיל את יעילות הדלק, הפחית את צריכת הדלק מ-41 טון לשעה ל-27 במהירות של כמעט 24 קשרים, והעניק לאוניית המערכה 80,000 כוחות סוס. 1,500 טון ארוך (1,524 טון) חיסכון במשקל במכונות הקלות יותר שימש להגברת ההגנה והחימוש. שריון: 1,100 טון ארוך (1,118 טון) של שריון נוספו, שיפור המיגון הקדמי של צריח A וחדרי הדוודים, וכן עלייה ל-5 אינץ' מעל מחסני התחמושת ו-3.5 אינץ' מעל המכונות. חלוקה טובה יותר של חדרי ההנדסה חיזקה את גוף האונייה ושיפרה את שלמותו. חימוש: זוג צינורות הטורפדו האחרון הוסר ותותחי ה-6 אינץ' הפחיתו את ההגנה שלהם; ארבעה תותחים הוצאו מהקצוות הקדמיים והאחוריים של הסוללות. שמונה תותחים בזווית גבוהה בקוטר 4 אינץ' בארבעה צריחים תאומים ושני זוגות תותחי פום-פום 2 ליטראות נוספו להגנת הנ"מ שלה, כמו גם מקלעים נוספים בקוטר 0.50 בשניים מהצריחים הראשיים. הצריחים המקוריים של תותחי ה-15 אינץ' שודרגו כדי להגדיל את הגבהת התותחים בעשר מעלות (מ-20° ל-30°), תוך מתן טווח נוסף של 9,000 יארד למקסימום של 32,300 יארד (29.5 קילומטרים) עם פגזי 6crh. בקרת האש עברה מודרניזציה גם כך שתכלול את מערכת בקרת האש HACS Mk III* AA ואת לוח בקרת האש של האדמירליות Mk VII עבור בקרת אש עילית של החימוש הראשי. בנוסף, המבנה העילי שלה השתנה באופן קיצוני, מה שאיפשר להרכיב שני מנופים והאנגר למטוסים. הוא היה יכול לשאת ארבעה מטוסים, אבל וורספייט נשאה בדרך כלל רק שניים: מ-1938 עד 1941 היו אלה מטוסים ימיים פיירי סורדפיש ומ-1942 עד 1943 סירות מעופפות של וולרוס. תורן החצובה שלה הוסר ונבנתה מצודה משוריינת ייחודית כדי לסגור את הגשר ולספק לה מקום לפעול כספינת דגל. לאחר השלמת השיפוץ, וורספייט הופעלה מחדש בפיקודו של קפטן ויקטור קראצ'לי. הכוונה הייתה שהיא תהפוך לספינת הדגל של צי הים התיכון של אדמירל דאדלי פאונד, אך ניסויים חשפו בעיות במכונות ההנעה וההיגוי, מורשת מקרב יוטלנד, שהמשיכה להציק לוורספייט ועיכבה את יציאתה. העיכובים הללו והעבודה שנדרשה לתיקונם השפיעו גם על הסדרי החופשה של הצוות והובילו לכך שכמה מלחים העלו את דעותיהם בעיתונים הארציים, והכעיסו את פאונד. וורספייט נכנסה לבסוף לגראנד הארבור, במלטה, ב-14 בינואר 1938 והמשיכה באימון ירי ובאימונים. בסופו של תרגיל נ"מ אחד, איש מקצוע זוטר שחרר באופן עצמאי את אקדח הפום-פום שלו לאחר שמטוס גרר טס נמוך מעל ראשו כדי להציג את מטרתו המחוברת לצוות. וורספייט פנתה לעבר ולטה עם סיום התרגיל והפגזים נפלו לעבר העיר. הפגזים נחתו ללא נזק במטווח ירי שבו התאמנה מחלקה של רגימנט גרין הווארד. בשארית השנה היא שייטה בים האגאי, הים האדריאטי והים התיכון, והובילה סדרה אינטנסיבית של תרגילי צי באוגוסט עקב המתח הבינלאומי הגובר. היא יצאה לשייט נוסף במערב הים התיכון באביב 1939. ביוני 1939, תת אדמירל אנדרו קנינגהם החליף את דאדלי פאונד ולקח את וורספייט לאיסטנבול לשיחות עם ממשלת טורקיה. כשהוכרזה מלחמה בספטמבר, הים התיכון נשאר שקט ווורספייט נשלחה להצטרף לצי הבית בעקבות אובדן אה"מ רויאל אוק.   המשימה הראשונה של וורספייט הייתה ללוות שיירה HX 9 הנושאת דלק מנובה סקוטיה לבריטניה. היא הוסטה צפונה במרדף אחר סיירות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו שהטביעו את סיירת הסוחר החמושה Rawalpindi מצפון לאיי פארו, אך לא הצליחה ליצור קשר. באפריל 1940 החלה וורספייט את מסעה חזרה לים התיכון כשהגרמנים פלשו לדנמרק ולנורווגיה; היא הצטרפה מחדש לצי הבית ב-10 באפריל והמשיכה לכיוון נרוויק. ב-13 באפריל, תת-אדמירל ויליאם ויטוורת' הניף את דגלו בוורספייט והוביל תשע משחתות, שלוש שולות מוקשים ושש בתפקיד התקפי, לתוך אופוטפיורד כדי לנטרל כוח של שמונה משחתות גרמניות שנלכדו ליד נמל נרוויק. המטוס הימי שלה פיירי סורדפיש הטביע את הצוללת U-64 הגרמנית עם פצצות 250 פאונד, והפך לכלי הטיס הראשון שהטביע צוללת במלחמה. מטוס הסורדפיש המשיך לספק דיווחי איתור מדויקים בשעות אחר הצהריים המוקדמות שהיו, ללא ספק, חשובים יותר למהלך הקרב מאשר התותחים של הוורספייט. עד מהרה פתחו המשחתות הבריטיות באש על מקבילותיהן, שכמעט מיצו את הדלק והתחמושת שלהן בעקבות הקרב הימי הראשון של נרוויק. כולם טבעו במהלך הפעולה. וורספייט השמידה את Z13 אריך קלנר שנפגעה קשות עם מטחי דופן, תוך פגיעה ב-Z17 דיתר פון רדר ו-Z12 אריך גיזה. את דיתר פון רדר היה צריך להטביע בעוד אריך גיזה הוטבעה יחד עם משחתות. הקרב הימי השני של נרוויק נחשב להצלחה. היא נשארה במימי נורווגיה, והשתתפה בכמה הפגזות חוף סביב נרוויק ב-24 באפריל, אך אלו הוכיחו את עצמן כבלתי יעילות והיא חזרה לסקפה פלו לפני פריסה מחדש לים התיכון ב-28 באפריל. קלבריה   וורספייט הגיעה בשלום לאלכסנדריה לפני כניסת איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940. אדמירל קנינגהם לקח את הצי לים ב-7 ביולי כדי לפגוש שתי שיירות שנסעו ממלטה לאלכסנדריה, בידיעה שחלק מהצי האיטלקי מלווה את השיירה שלו לטריפולי. קנינגהם קיווה למשוך את מרינה רג'ה לקרב על ידי הפלגה לכיוון ה"בוהן" של איטליה כדי לנתק אותם מבסיסם בטאראנטו. שני הציים נפגשו בסופו של דבר במרחק של 30 מייל מפונטה סטילו בקרב על קלבריה ב-9 ביולי 1940. בתחילה, סיירות בעלות הברית, חמושים בתותחי 6 אינץ', נפגעו על ידי תותחי ה-8 אינץ' של יריביהם האיטלקיים הכבדים יותר וניתקו מגע. כשראה שהם בלחץ, קנינגהם לקח את וורספייט קדימה כדי לסייע לסיירותיו. הסיירות האיטלקיות הסתובבו מתחת למסך עשן בזמן שאוניות המערכה ג'וליו צ'זארה וקונטה די קאבור סגרו על וורספייט לפני שמלאיה ורויאל סובריין הצליחו להדביק את הפער. במהלך הקרב השיגה וורספייט את אחת מפגיעות התותחים הארוכים ביותר מספינה נעה למטרה נעה בהיסטוריה, ופגעה בג'וליו צ'זארה בטווח של כ-24 ק"מ (26,000 יארד), השני היה ירייה משרנהורסט שפגעה בגלוריוס בערך באותו מרחק ביוני 1940. הפגז פילח את הארובה האחורית של ג'וליו צ'זארה והתפוצץ בתוכו, והעיף החוצה חור בגובה של כמעט 20 רגל (6.1 מטרים) לרוחב, בעוד שברים הציתו מספר שריפות והעשן שלהם נמשך לחדרי הדוודים, מה שגרם לארבעה דוודים לצאת מפעולה מכיוון שהמפעילים שלהם לא יכלו לנשום, מה שהפחית את מהירות הספינה ל-18 קשרים (33 קמ"ש). לא היה ברור עד כמה חמור הנזק, קמפיוני הורה לאוניות המערכה שלו להסתובב מול העדיפות הבריטית והן התנתקו מאחורי מסך עשן שהונחו על ידי משחתות איטלקיות. המשחתות והסיירות משני הצדדים המשיכו לירות במשך חצי שעה, אך כאשר מלאיה ורויאל סובריין הגיעו לטווח, הצי האיטלקי ניתק מגע. למעלה מ-125 מטוסים של Regia Aeronautica תקפו את הספינות במהלך שלוש השעות הבאות אך לא גרמו נזק. וורספייט חזרה לאלכסנדריה ב-13 ביולי. טאראנטו באמצע אוגוסט, היא יצאה להפגיז את ברדיה וב-6 בנובמבר היא הפליגה מאלכסנדריה כדי לספק חיפוי לקרב טאראנטו, התקפת טורפדו על ספינות בנמל טאראנטו. כתוצאה מהתקפה זו, הצליחו וורספייט ווליאנט להפגיז את בסיס האספקה האיטלקי בנמל ולורה בים האדריאטי באמצע דצמבר. ב-10 בינואר 1941, וורספייט ניזוקה קל מפצצה בזמן שפעל עם כוח A במהלך מבצע אקסס. מטפן במרץ 1941, כדי לתמוך בפלישה הגרמנית המתוכננת לבלקן, הפליג הצי האיטלקי של תת-אדמירל אנג'לו איאצ'ינו, בראשות אוניית המערכה ויטוריו ונטו, ליירט שיירות בעלות הברית בין מצרים ליוון. לאחר שהוזהר מפני הכוונות האיטלקיות על ידי מודיעין מהספר הממשלתי ובית הספר לסייפר בבלצ'לי פארק, אדמירל קנינגהם לקח את הצי שלו לים ב-27 במרץ 1941, והניף את דגלו על וורספייט. ב-28 במרץ, הסיירות הבריטיות נתקלו בצי האיטלקי ונאלצו לסגת על ידי התותחים הכבדים של ויטוריו ונטו. כדי להציל את סיירותיו הורה קנינגהם על מתקפה אווירית, מה שהניע את איאצ'ינו לסגת. התקפות אוויריות שלאחר מכן פגעו באוניית המערכה ובסיירת פולה, האטו את הראשונה ושיתקו את השנייה. ויטוריו ונטו נמלטה מערבה עם רדת החשיכה, אך הבריטים רדפו במשך הלילה, תחילה זיהו את פולה במכ"ם ולאחר מכן שתיים מאחיותיה. וורספייט, וליאנט וברהאם סגרו על הספינות האיטלקיות התמימות ובסיוע זרקורים, השמידו את הסיירות הכבדות פיומה וצארה ושתי משחתות בטווח אפס. פולה הוטבעה לאחר שהצוות שלה הורד. לאחר שקבע בסיור אווירי ששאר הצי האיטלקי נמלטו, חזרה וורספייט לאלכסנדריה ב-29 במרץ, כשהיא שורדת התקפות אוויר מבלי לסבול אבדות. לקרב כף מטפן הייתה השפעה משתקת על מרינה רג'יה, והוא סיפק לצי המלכותי הזדמנות להדק את אחיזתו בים התיכון, כפי שמעיד הקרב הלא שוויוני על שיירת טאריגו ליד איי קרקנה ב-16 באפריל. זה לא הספיק והצלחת קורפוס אפריקה בצפון אפריקה גרמה לצ'רצ'יל להורות על התקפה נואשת על טריפולי כדי לחסום את נתיב האספקה של הציר על ידי הטבעת אוניות מערכה בנמל. קנינגהם דחה תוכנית זו, אך ב-21 באפריל הוא הפליג עם וורספייט כדי להפגיז את הנמל יחד עם ברהאם ווליאנט, הסיירת גלוסטר וכמה משחתות. הפשיטה לא הייתה יעילה, בין היתר בגלל ראות לקויה שנוצרה על ידי אבק מהפצצה קודמת של RAF; הצי חזר לאלכסנדריה ללא נזק. חוסר התוחלת של המשימה וחשיפת אוניות המערכה שלו הביאו לחילופי מכתבים מתוחים בין קנינגהם לצ'רצ'יל. כרתים במהלך הקרב על כרתים, וורספייט שימשה כסוללת נ"מ צפה וכמו ספינות רבות אחרות, ספגה נזק חמור מהתקפות אוויריות גרמניות ב-22 במאי. פצצת 500 פאונד פגעה בסוללות 4 אינץ' ו-6 אינץ' הימניות שלה, קרעה את דופן הספינה והרגה 38 אנשי צוות. התקיפה בוצעה על ידי Jagdgeschwader 77 (JG 77—כנף הקרב 77). אובר-לויטננט קורט אובן, אלוף הפלות לעתיד עם 110 מטוסי אויב שהופלו, טען לפגיעה בספינת המלחמה. היא הצליחה להפליג בחזרה לנמל בכוחות עצמה, אך לא ניתן היה לתקן את הנזק באלכסנדריה והוחלט שהיא תיאלץ להישלח לברמרטון בחוף המערבי של ארצות הברית. ביוני 1941, עזבה וורספייט את אלכסנדריה למספנת הצי ברמרטון בארצות הברית, והגיעה לשם ב-11 באוגוסט, לאחר שנסעה דרך תעלת סואץ, מעבר לאוקיינוס ההודי לציילון, ועצרה במנילה, לאחר מכן בפרל הארבור ולבסוף באסקווימלט בדרך. התיקונים והשינויים החלו באוגוסט, כולל החלפתם של תותחי 15 אינץ' שלה, הוספת עוד כלי נשק נגד מטוסים, שיפורים בגשר ומכ"ם עילי ונ"מ חדש. וורספייט עדיין הייתה במספנה כאשר הצי היפני תקף את פרל הארבור ונכנסה לכוננות מכיוון שהיא הייתה אחת הספינות הבודדות בנמל שיכלו לספק הגנה נגד מטוסים לו היו היפנים מתקדמים מזרחה. היא נכנסה לשירות מחדש ב-28 בדצמבר וערכה ניסויים ימיים ליד ונקובר לפני שהפליגה לאורך החוף המערבי של ארצות הברית ומקסיקו, חצתה את קו המשווה והגיעה לסידני ב-20 בפברואר 1942. היא הצטרפה לצי המזרחי בטרינקומאלי במרץ 1942. וורספייט הצטרפה לצי המזרחי כספינת הדגל של האדמירל סר ג'יימס סומרוויל, שפיקד עליה ב-1927. בתחילה, התבססה וורספייט בציילון, ויצרה קבוצה מהירה עם נושאות המטוסים פורמידבל ואינדומיטבל, ארבע סיירות ושש משחתות. במרץ, קיבל סומרוויל מידע מודיעיני המצביע על כך שכוח הפגיעה היפני המהיר פונה לכיוון האוקיינוס ההודי והוא העביר את בסיסו לאטול אדו באיים המלדיביים. תת-האדמירל צ'ואיצ'י נגומו השתמש בחמש נושאות מטוסים וארבע אוניות מערכה והוביל גיחה ימית לתוך האוקיינוס ההודי באפריל, שבה תקפו את הספנות והבסיסים של בעלות הברית באוקיינוס ההודי ובמפרץ בנגל. הצי של סומרוויל היה נחות במספרו ובכליו, אבל הוא קיווה להתקרב מספיק כדי לפתוח במתקפת טורפדו לילית. הקבוצה המהירה של וורספייט הפליגה ליירוט ב-4 באפריל, וזיהתה את ההתקפה היפנית על הסיירות קורנוול ודורסטשייר ומאוחר יותר, מטוס סיור מהסיירת טון. הציים לא נפגשו; וורספייט נסוגה לאטול אדו ולאחר מכן לקילינדיני בחוף מזרח אפריקה כדי להגן על נתיבי השיירה. היפנים האמינו שהיא עדיין בסידני והורו לתקוף את נמל סידני. במהלך מאי ויוני, וורספייט המשיכה לשמש כספינת הדגל של סומרוויל, וביצעה תרגילים עם גורמים אחרים מהצי ומטוסי החוף בציילון. בתחילת יוני, היא נשלחה לצוד את סיירות העזר היפניות Aikoku Maru ו-Hōkoku Maru ליד ארכיפלג צ'גוס אך לא הצליחה למצוא אותן. באוגוסט היא הייתה מעורבת במבצע סטאב, התקפה מדומה על איי אנדמן כדי להסיח את דעתם של היפנים מההכנות האמריקניות לתקוף את גוודלקנל. היא חיפתה על הנחיתות במהאג'נגה ובטמאטאבה במהלך קרב מדגסקר, פלישת בעלות הברית, בספטמבר. מכ"ם השטח שלה הוחלף בדרבן באוקטובר וקפטן פאקר, עוזר קצין התותחנים לשעבר שלה ביוטלנד, קיבל את הפיקוד בינואר 1943. שאר השיוט של וורספייט היה ללא אירועים. היא עברה שיפוץ קצר בדרבן באפריל וחזרה לבריטניה במאי 1943, לאחר שהפליגה כ-160,000 מייל מאז תחילת המלחמה. היא עברה שיפוץ קצר במאי בניסיון נוסף לתקן את בעיית ההיגוי שלה, ואז הצטרפה לכוח H בסקפה פלו, ויצאה ב-9 ביוני לגיברלטר יחד עם חמש אוניות מערכה נוספות, שתי נושאות ו-12 משחתות. היא שובצה בפלגה 2 עם וליאנט ופורמידבל, היא חזרה לאלכסנדריה ב-5 ביולי כהכנה למבצע האסקי, פלישת בעלות הברית לסיציליה. פלגה 1 ופלדה 2 נפגשו במפרץ סירטה ב-9 ביולי וחיפו על השיירות המתאספות. וורספייט נותקה לתדלוק במלטה ב-12 ביולי, הביקור הראשון של אוניית מערכה בריטית מאז דצמבר 1940. ב-17 ביולי, היא הפציצה את קטניה כתמיכה במתקפה לא מוצלחת של הארמייה ה-8, אם כי בעיית ההיגוי שלה עיכבה זמנית את עמידתה. היא חזרה למלטה במהירות גבוהה ב-18 ביולי, ונמנעה מכמה התקפות אוויריות במהלך הלילה. בשובה, אדמירל קנינגהם טבע בשוגג את הכינוי שבו היא תוכר לאחר מכן כשסימן: ”המבצע בוצע היטב. אין ספק כשהגברת הזקנה מרימה את החצאיות שלה היא יכולה לרוץ.” בין 2 ל-3 בספטמבר, וורספייט ווליאנט חיפו על ההסתערות על פני מצר מסינה והפגיזו את סוללות החוף האיטלקיות ליד רג'ו. בין 8 ל-9 בספטמבר, כוח H, שחיפה על הנחיתות בסלרנו, עבר התקפת אוויר גרמנית עזה ונמנע בקושי מטורפדות. נחישותה של ממשלת איטליה כבר התנודדה בזמן ניצחון בעלות הברית בצפון אפריקה; הפלישה לסיציליה והתקפות אוויריות על איטליה היבשתית עודדו משא ומתן. הם חתמו על שביתת נשק ב-3 בספטמבר, שנכנסה לתוקף ב-8 בספטמבר. מתוך דאגה להבטיח שהגרמנים לא ילכדו 200 ספינות מלחמה נוספות, התעקשו בעלות הברית שהמרינה רג'ה חייבת להפליג לנמלי בעלות הברית. שלושה ימים לאחר מכן, וורספייט נפגשה והובילה גורמים מהצי האיטלקי, כולל ויטוריו ונטו ואיטליה, למעצר במלטה. היא חזרה על תהליך זה ב-12 בספטמבר עבור יריבתה מקרב קלבריה, ג'וליו צ'זארה. ב-14 בספטמבר, כוח H הוחזר לבריטניה כדי להתחיל בהכנות לפלישה לצרפת, אך וורספייט ווליאנט נותקו כדי לספק תמיכה לכוחות בעלות הברית בסלרנו. למרות שהאיטלקים נכנעו, הגרמנים חזו זאת והעבירו כוחות לעמדות כדי לחסום את נחיתות בעלות הברית. הכוחות האמריקנים ליד בטיפגליה היו במצב רעוע בעקבות התקפות נגד גרמניות. לאחר שהגיעה מסלרנו ב-15 בספטמבר, הפגיזה וורספייט מערום של תחמושת ועמדות אחרות מסביב לאלטווילה סילנטינה, גרמה לדימורליזציה של הכוחות הגרמניים והעניקה זמן לתגבורת בעלות הברית להגיע. בן לילה, הצי עבר מתקפה אווירית אינטנסיבית, אך היא הצליחה להמשיך בפעילות ההפצצה למחרת. עם זאת, בשעות אחר הצהריים המוקדמות היא הותקפה על ידי טייסת לופטוואפה של מפציצי קרב מסוג פוקה-וולף Fw 190 ולאחר מכן, מגובה רב, על ידי שלושה מפציצי Dornier Do 217 מ-KG 100 חמושים בפצצה מונחית מוקדמת, ה-Fritz X. היא נפגעה ישירות פעם אחת; כמעט החטאה שנייה קרעה את בליטות הטורפדו בעוד השלישית החטיאה לגמרי. הפצצות שאכן פגעו בה פגעו ליד הארובה, חתכו את הסיפונים שלה ויצרו חור של 20 רגל בתחתית גוף האונייה, ומשכה אותה. למרות שהנזק היה ניכר, האבדות של וורספייט הסתכמו רק ב-9 הרוגים ו-14 פצועים. עד מהרה היא הייתה במסע למלטה, בליווי הסיירת נגד מטוסים דלהי וארבע משחתות, בזמן שנגררה על ידי גוררות של הצי האמריקני. גרירת ספינה במידותיה של וורספייט התבררה כקשה, ובשלב מסוים היא ניתקה את כל חבלי הגרירה ונסחפה הצידה דרך מצר מסינה. היא הגיעה למלטה ב-19 בספטמבר וביצעה תיקוני חירום לפני שנגררה לגיברלטר ב-12 בנובמבר. וורספייט חזרה לבריטניה במרץ 1944 כדי להמשיך בתיקוניה ברוזית'. קפטן פאקר אוזכר בשדרים על פעולותיו שהביאו את הספינה למלטה, הפעם השנייה שצלע לנמל על סיפון וורספייט שניזוקה מאוד. ברוזית', תותחי ה-6 אינץ' של וורספייט הוסרו וצופו, וקייסון בטון כיסה את החור שהותיר הטיל הגרמני. לא ניתן היה לתקן את אחד מחדרי הדוודים שלה ואת צריח ה-X, והם נותרו מחוץ לפעילות למשך שארית הקריירה שלה. היא עזבה את גרינוק ב-2 ביוני 1944 עם שישה תותחי 15 אינץ', שמונה תותחי נ"מ 4 אינץ' וארבעים תותחי פום-פום, והצטרפה לכוח ההפצצה D של כוח המשימה המזרחי של צי הפלישה לנורמנדי מול פלימות' יומיים לאחר מכן. בשעה 0500 ב-6 ביוני 1944, הייתה וורספייט הספינה הראשונה שפתחה באש, והפגיזה את הסוללה הגרמנית בווילרוויל מעמדה 26,000 מטרים מהחוף, כדי לתמוך בנחיתות של הדיוויזיה הבריטית ה-3 בחוף סורד. היא המשיכה בתפקידי הפגזה ב-7 ביוני, אך לאחר ירי של למעלה מ-300 פגזים היא נאלצה להתחמש מחדש וחצתה את התעלה לפורטסמות'. היא חזרה לנורמנדי ב-9 ביוני כדי לתמוך בכוחות אמריקאים בחוף יוטה ולאחר מכן, ב-11 ביוני, היא עמדה מול חוף גולד כדי לתמוך בחטיבת הרגלים הבריטית 69 ליד כריסטוט. ב-12 ביוני היא חזרה לפורטסמות' כדי להתחמש מחדש, אך התותחים שלה היו שחוקים ולכן היא קיבלה הוראה להפליג לרוזית' דרך מצרי דובר, אוניית המערכה הבריטית הראשונה שעשתה זאת מאז תחילת המלחמה. היא התחמקה מסוללות החוף הגרמניות, בין השאר עקב חסימת מכ"ם יעילה, אך פגעה במוקש 28 מיילים מהארוויץ' מוקדם ב-13 ביוני. התיקונים בגירי המדחף שלה והחלפת התותחים נמשכו עד תחילת אוגוסט; היא הפליגה לסקפה פלו כדי לכייל את הקנים החדשות עם שלושה פירים פונקציונליים בלבד, והגבילה את מהירותה המרבית ל-15 קשרים, אם כי עד עתה האדמירליות חשבה כי תפקידה העיקרי היה של כלי הפצצה. וורספייט הגיעה לאושנט ב-25 באוגוסט 1944 ותקפה את סוללות החוף ב-Le Conquet ו-Pointe Saint-Mathieu במהלך הקרב על ברסט. הקורפוס האמריקאי ה-8 כבש בסופו של דבר את "פסטונג ברסט" ב-19 בספטמבר, אך עד אז עברה וורספייט לנמל הבא. יחד עם המוניטור Erebus, היא ביצעה הפגזת הכנה של מטרות סביב לה האבר לפני מבצע אסטוניה ב-10 בספטמבר, שהובילה לכבוש את העיירה יומיים לאחר מכן. המשימה האחרונה שלה הייתה לתמוך במבצע אנגלו-קנדי לפתיחת נמל אנטוורפן, שנכבש בספטמבר, על ידי ניקוי שפך הסכלדה ממעוזים גרמניים ומעמדות תותחים. עם המוניטורים ארבוס ורוברטס, היא הפגיזה מטרות באי וולכרן ב-1 בנובמבר 1944, וחזרה לדאל למחרת, לאחר שירתה בתותחיה בפעם האחרונה. במהלך קריירת השירות שלה, וורספייט עמדה במוטו שלה, ספגה ירי פגזים, הפצצות, פגיעות, מוקשים וטיל מונחה. עם זאת, הזמן עשה את שלו ואוניות מודרניות יותר נדרשו להמשך המלחמה במזרח הרחוק. למרות שהיו הצעות להשאיר אותה כספינת מוזיאונים, האדמירליות אישרה את הגריטה של וורספייט ביולי 1946 והיא הפליגה מספיטהד לפורטסמות' כדי להסיר את התותחים שלה. ב-19 באפריל 1947, עזבה וורספייט את פורטסמות' לגריטה בפסליין, על נהר קלייד. בדרך, היא נתקלה בסערה קשה והחבל של הגוררת הימית בסטלר נפרד, בעוד הגוררת השנייה, Metinda III, החליקה את הגרירה שלה. בתנאי כוח סערה, וורספייט הורידה את אחד העוגנים שלה במאונט'ס ביי, שלא החזיק, והסערה סחפה אותה אל הר מופוס מדג' ליד קודן פוינט. מאוחר יותר, כשהיא צפה מחדש, היא עלתה על שרטון בעוצמה במרחק כמה מטרים משם בפרוסיה קוב. צוות השלד שלה, שכלל שבעה אנשי צוות, ניצל על ידי סירת ההצלה Penlee W. & S. היו מספר ניסיונות להציף אותה מחדש אך גוף הספינה ניזוק קשות. בשנת 1950 נעשה ניסיון לצוף אותה מחדש. קהל רב והתקשורת צפו בצוות החילוץ שהתחיל לעבוד. למרות השימוש ב-24 מיכלי מדחס השואבים אוויר למיכלים שלה, החילוץ נכשל. לא היה עומק מים מספיק כדי להרחיק אותה מהשונית בסערה דרום מערבית גואה. ספינת החילוץ בארנט, שעמדה על משמר לילה מתחת לחרטומים של הוורספייט, נפער חור בחדר המכונות, נגררה ובסופו של דבר נסחפה לחוף בלונג רוק, כמה קילומטרים מערבה. עם זאת, באוגוסט אוניית המערכה הועלתה לבסוף אל גבעת סנט מייקל ולאחר חילוץ נוסף נעשה ניסיון נוסף להציף אותה מחדש בנובמבר. הגוררת מאסטרמן מפאלמות' בילתה את הלילה על ארכיפלג הוגוס לאחר שלא הצליח לגרורה את וורספייט; ולאחותה הגוררת Tradesman היו 60 רגל (18 מטרים) של חוט שנכרך סביב המדחף שלה כשניסתה לגרור את מאסטרמן מהסלעים. בסיוע המדחס שלה ושני מנועי סילון ממטוס ניסוי, הגוש הוזז לבסוף 130 רגל (40 מטרים) קרוב יותר לחוף ועד קיץ 1955, גריטה במקום הביאה להיעלמותה מהעין. לדברי הקבלנים, מדובר בפעולת החילוץ הגדולה ביותר שבוצעה אי פעם במימי בריטניה. ליד חומת הים במראציון הוצבה אבן זיכרון ולאחר מכן הוזזה למרחק קצר. האבן נחשפה על ידי האדמירל סר צ'ארלס מאדן ותפילות הוקראו על ידי איש צוות לשעבר. שרידי התרנים נמצאים בחצר בבית פורטנלס, פרוסיה קוב, וחלק אחד הוקם על לשון יבשה, המשקיפה על מפרץ פרוסיה. אחד ממכסי התותחים שלה בגודל 15 אינץ' ודלת הקפלה שלה מוחזקים על ידי המוזיאון המלכותי של הצי בפורטסמות'. לוחית השם שלה הוחזקה על ידי הפאב, The Wink, בלמורנה, קורנוול, אך מאז נמכרה במכירה פומבית. גלגל הספינה שלה ניתן על ידי המלך ג'ורג' השישי להוקון השביעי, מלך נורווגיה בשנת 1947, שלימים נתן אותו לעיר נרוויק. הוא שמור בבית העירייה של נרוויק. עצים מהאונייה שימשו גם ליצירת מזכרות הנצחה מסוגים שונים, כגון מאפרות ופותחי מכתבים. וורספייט זכתה ב-15 מתוך 25 תוארי הקרב שהוענקו לספינות של הצי המלכותי בשם זה.   מדיה וקבצים בנושא אה"מ וורספייט בוויקישיתוף