laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אצבעון

אצבעון הוא כוס קטנה, עם שקעים או חריצים עגולים או מוארכים המשמשת כהגנה על האצבע שדוחפת את המחט במהלך התפירה ביד. אצבעונים עשויים בדרך כלל ממתכת, עור, גומי, פלסטיק, עץ, זכוכית או אפילו חרסינה. אצבעונים עתיקים נעשו לעיתים מעצמות לוויתן, קרן, או שנהב. והשתמשו במקורות טבעיים נוספים בהם שיש קונמארה או דר. ולעיתים נדירות אף ביהלומים, ואבני ספיר או אודם. יצרני אצבעונים מתקדמים יצרו גרסאות מעוטרות באבני חן ומינרלים כדוגמת קבושון, ענבר, אגט וצינובר. בפומפיי שברומא העתיקה נמצא השימוש הקדום ביותר לאצבעון העשוי ארד ומתוארך למאה הראשונה לספירה. אצבעון רומי שני נמצא בסנט אלבנס הקדומה (Verulamium) בבריטניה. לפי מסד הנתונים של הUKDFD שלהממלכה המאוחדת כבר מהמאה ה-10 נמצאו אצבעונים באנגליה, שהפכו לנפוצים עד המאה ה-14. אמנם קיימות דוגמאות בודדות של אצבעונים העשויים ממתכות יקרות, אולם נראה שאליזבת הראשונה העניקה לאחת ממשרתות ארמונה סט אצבעונים עם אבנים יקרות. מרבית האצבעונים מתקופת ימי הביניים היו עשויים פליז יצוק או גיליון פליז רקוע. מרכזי ייצור מוקדמים של אצבעונים היו אזורים שנודעו בעבודות הפליז שלהם, החל מנירנברג במאה ה-15, ועד להולנד במאה ה-17. בשנת 1693 יצרן אצבעונים הולנדי בשם ג'ון לופטינג (John Lofting) הקים מפעיל לאצבעונים באיזלינגטון שבלונדון אנגליה. דבר שהביא להרחבת הייצור של האצבעון הבריטי. עד סוף המאה ה-18 יצירת האצבעונים עברה לברמינגהאם, ולשיטת ייצור הנקראת "ציור עמוק" (Deep Drawing), בה מתכת עוברת חישול ודפיקות עם פטיש כדי לייצר אצבעון רזה וגבוה. במקביל, עברו לחומרים זולים יותר מכסף מה שהפך את האצבעון לפריט פופולרי בפעם הראשונה. לפני המאה ה-18 הגומות הקטנות בצידי האצבעון נעשו בניקוב בעבודת יד, אך מאמצע המאה הומצאה מכונה המבצעת את הפעולה. וכן מכונה המייצרת את האצבעון וכך עוביו הפך לאחיד ומראהו לעדין ומלוטש. במאה ה-19, מרבית האצבעונים היו עשויים כסף, אולם הוא התגלה כמתכת רכה מדי שניתנת לניקוב על ידי מרבית המחטים ולכן פחות יעילה. פתרון לכך נמצא בכיסוי פנים האצבעון בשכבת פלדה כך שהוא נותר אסתטי אך הפך לעמיד יותר. במהלך מלחמת העולם הראשונה, אצבעוני כסף נאספו "מאלה שלא היה להם מה לתת" על ידי ממשלת בריטניה שהתיכה אותם כדי לקנות ציוד עבור בתי החולים. בשנות ה-30 וה-40, אצבעונים בעלי חלק עליון אדום הופיעו בפרסומות. כדי להגן על חנות בדים מעש, נהגו להשאיר בה אצבעון עשוי מעץ אלגום. אצבעונים שימשו כחפצים המוענקים לאהוב או אהובה או כדי לציון אירועים חשובים. אצבעון זעיר הוא אחד מכלי המשחק במונופול. בתרבות, בספר פיטר פן שנכתב על ידי ג'יימס מתיו בארי, וונדי מציעה לפיטר פן נשיקה. פן, שאינו מכיר את המילה, שואל מה היא נשיקה. וונדי הנבוכה נותנת לו את האצבעון (שבעזרתו תפרה את צלו). לאחר מכן, היא מראה לפיטר "אצבעון" ונושקת לו במקום. אספנות אצבעונים נפוצה בכל העולם. לרוב אנשים אוספים אותם על פי נושאים. יש החלפות ומפגשים בין אספנים. ללמוד לתפור עם אצבעון (באנגלית) הסברים לכל סוגי האצבעונים (באנגלית) אצבעון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) היסטורית האצבעון, באתר המידע הבריטי (באנגלית) Christine and Peter Broster, A Guide to Collecting Thimbles, Hobbylark, ‏15/10/2019 (באנגלית)
אוניברסיאדת שנג'ן (2011)

אוניברסיאדת הקיץ ה-26 נפתחה ב-12 באוגוסט והסתיימה ב-23 באוגוסט 2011 בשנג'ן, סין הייתה המהדורה ה-26 של טורניר האוניברסיאדה, ואחת האוניברסיאדות הגדולות ביותר בתולדות הטורניר, לאחר שחולקו 968 מדליות ל-58 מדינות. הנבחרת הרוסית, שהייתה הנבחרת הגדולה ביותר (עם 500 ספורטאים) הייתה המועדפת לזכייה במקום הראשון אך סיימה במקום השני עם 132 מדליות, כשמעליה הנבחרת המארחת עם 145 מדליות סך הכול. ב-16 בינואר 2007, מארגנת האוניברסיאדה, FISU הודיעה בכנס ערב פתיחת אוניברסיאדת החורף ב-2007, כי המארחת תהיה שנג'ן. לצד חמש מועמדות, זה היה מרוץ צמוד למדי. שנג'ן לא נחשבה כמועדפת אף שמספר תחרויות ספורט בסין נערכו בה בשנים האחרונות. כמה מהתחרויות שנערכו בעיר היו כמה תחרויות מאולימפיאדת בייג'ינג 2008 ואוניברסיאדת 2009 והמשחקים האסייתים ב-2010 שנערכו בגואנגג'ואו. ככלל, שנג'ן היא עיר צעירה יחסית וחסרת ניסיון לעומת המועמדים האחרים, באירוח טורנירים גדולים. לקראת האוניברסיאדה, עיריית שנג'ן בנתה תשתית תחבורתית רחבה, מספר קווים חדשים של הרכבת התחתית של שנג'ן נפתחו, כאשר עלות ההכנות נאמדת ב-180 מיליארד יואן, מתוכם 75 מיליארד שהושקעו בקווי הרכבת התחתית החדשים שנבנו. עוד 12 מיליארד יואן הושקעו בשיפוץ בניינים ורחובות ו-4.1 מיליארד יואן הושקעו בהרחבת האצטדיון העירוני המכיל כעת 60,000 מושבים. לפני פתיחת האוניברסיאדה פונו 80,000 תושבים מהעיר בשל אחוזי אבטלה גבוהה וכיוון שהם נחשבו כ"איום" על האוניברסיאדה. המהלך השנוי במחלוקת עורר ויכוח על חוקיותה של החלטת הפינוי. התושבים שגרו בסמוך לאצטדיון נצטוו לעזוב את בתיהם במשך חמש שעות, אך להשאיר את האורות דולקים. 15,000 אנשי ביטחון מערים אחרות נפרסו בשנג'ן, בנוסף לכוח חזק של 5,000 שוטרים ממשטרת שנג'ן עצמה. נמל התעופה של שנג'ן נסגר במהלך טקס הפתיחה, מה שהשפיע על 290 טיסות שהיו אמורות לנחות. לדברי ראש סניף המפלגה הקומוניסטית של שנג'ן, כל זה נעשה כדי למנוע מבוכה אפשרית של סין מול העולם, כיוון שזרים רבים יהיו נוכחים בעיר במהלך המשחקים, ולצורך כך החליט השלטון לנקוט צעדים נוקשים אלה, על מנת להבטיח את עריכת המשחקים בביטחה. המשלחת הישראלית כללה 38 ספורטאים, ובתוכם נבחרות כדורסל וכדורעף לגברים, שחיינים, אתלטים וסייפים. השחיין גיא ברנע נשא את הדגל בטקסט הפתיחה, והיה הספורטאי היחיד שהעניק מדליה לישראל, לאחר שזכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב. אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיאדת שנג'ן תוכנית האוניברסיאדה (באנגלית) מערכת וואלה! ספורט‏, אוניברסיאדה: גיא ברנע ישא את הדגל בטקס הפתיחה, באתר וואלה, 31 ביולי 2011 אליסף דעואל, ‏גיא ברנע זכה במדליית כסף ב-50 מטרים גב, באתר ONE‏, 16 באוגוסט 2011
לוסי ארנז

לוסי דזירה ארנז (באנגלית: Lucie Désirée Arnaz ; נולדה ב-17 ביולי 1951) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. ארנז הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בסרט "זמר הג'אז". ארנז היא בתם של הקומיקאית וכוכבת הקולנוע לוסיל בול ושל המפיק והשחקן הקובני-אמריקאי דזי ארנז (אנ'). נולדה בלוס אנג'לס ולמדה במוסדות לימוד קתוליים. ארנז היא אחותו של שחקן הקולנוע דזי ארנז ג'וניור (אנ'). התחתנה לראשונה כשהייתה בת 20 עם השחקן פיל ונדרורט והתגרשה לאחר שש שנים. לארנז שלושה ילדים מבעלה השני השחקן לורנס לוקינביל. הופיעה בתחילת דרכה כנערה לצד אמה הכוכבת הקומית לוסי בול בסדרות "המופע של לוסי" ו"הנה לוסי". ארנז עשתה את הופעת הבכורה של על בימת ברודוויי במחזמר "הם מנגנים את השיר שלנו", זכתה בפרס התיאטרון העולמי על הופעתה. בקולנוע התפרסמה בעיקר לצידם של שחקן התיאטרון הבריטי הנודע, לורנס אוליבייה והזמר ניל דיימונד בחידוש לדרמה המוזיקלית פורצת הדרך "זמר הג'אז", בסרט גילמה סוכנת מוזיקלית בשם מולי בל והועמדה לפרס גלובוס הזהב. השתתפה כמו כן גם בסרטים "תלוי רק בך" ו"שבע פרוע". בשנת 1993 זכתה בפרס אמי ביחד עם בעלה לורנס לוקינביל על סרטם הדוקומנטרי "לוסי ודזי: סרט ביתי", בו לקחה חלק ביחד עם אחיה דזי ארנז ג'וניור. מדיה וקבצים בנושא לוסי ארנז בוויקישיתוף לוסי ארנז, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לוסי ארנז, באתר AllMovie (באנגלית) לוסי ארנז, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) לוסי ארנז, באתר MusicBrainz (באנגלית) לוסי ארנז, באתר Discogs (באנגלית) לוסי ארנז, באתר Songkick (באנגלית)
סכין לפתיחת מכתבים

סכין לפתיחת מכתבים הוא מכשיר דמוי סכין המשמש לפתיחת מעטפות או לחריצה וחיתוך של דפים מתוך ספרים מבלי לפגוע בדפים נוספים. קיימות גרסאות חשמליות הפועלות באמצעות מנוע חשמלי כדי לפתוח את המעטפות לרוחבן בעזרת להב. למכשירים החשמליים יתרון כיוון שהם מסוגלים להתמודד עם כמות גדולה יותר של מעטפות, אולם קיים סיכון שהלהב יחתוך את תוכן המעטפה ויסב לה נזק. הסכין יכולה להיות עשויה מעץ, מתכת, פלסטיק ובגרסה יוקרתית אף משנהב, או משילוב של מספר חומרים. כמה מהסכינים המודרניים משלבים סכין נשלפת. מקרה מפורסם בו השתמשו באופן קטלני בסכין לפתיחת מכתבים הוא מותו בהתאבדות של לורד קסלרי, שעל אף שאשתו הרחיקה ממנו חפצים חדים בשל התערערות מצבו הנפשי, הוא השתמש בסכין כדי לחתוך את גרונו וכך מצא את מותו. הפוליטיקאי האמריקאי פטריק הנרי חתם את נאומו בפני בית הנבחרים (House of Burgesses) של וירג'יניה ב-23 במרץ 1775, שבו עודד את המחוקקים לנקוט פעולה צבאית נגד כוחות הצבא הבריטי, במילים: ”תנו לי חירות או תנו לי מוות!” ולאחר מכן העמיד פנים כי הוא נועץ בחזהו סכין לפתיחת מכתבים, כדי להמחיש את עניין המוות ואת חשיבות קבלת ההחלטה. פתיחת מעטפה בעזרת הסכין פתיחת מכתב אהבה סכין לפתיחת מכתבים גרמנית סכין בצורת פגיון מדיה וקבצים בנושא סכין לפתיחת מכתבים בוויקישיתוף
סלט יווני

סלט יווני או סלט חוריאטיקי (ביוונית: χωριάτικη σαλάτα; כלומר "סלט כפרי" או "סלט של כפריים") הוא סלט פופולרי מהמטבח היווני. הסלט כולל ירקות הנפוצים ביוון (בדרך כלל עגבניות, מלפפונים ובצלים) בחיתוך גס, ופרוסות עבות או קרעים של גבינת פטה (שמשמעות שמה ״פרוסה״) וזיתים (בדרך כלל קלמטה). הסלט מתובל בשמן זית, חומץ בן יין ואורגנו מיובש. בחלק מהאזורים מוסיפים גם פלפלים. באיים הדודקאנסיים נהוג להוסיף צלפים כבושים. שמו של הסלט יצא למרחוק, וכיום הוא נפוץ בגרסאות שונות גם באירופה, בישראל ובארצות הברית. בארצות שונות מוסיפים לעיתים לסלט רכיבים נוספים שאינם כלולים בגרסה היוונית המקורית, כגון חסה וקרוטונים. מחוץ ליוון, גבינת הפטה לרוב לא מוגשת בפרוסה אחת עבה, אלא בקוביות קטנות ולעיתים גם מפוררת מעל הסלט. בניגוד לגרסאות האורבניות של הסלט, החוריאטיקי היווני המקורי מבוסס על פשטות ומוצרי יסוד משובחים הזמינים לכפריים (ומכאן שמו). החתיכות גדולות וגסות. הוא אינו נחשב למנה בפני עצמו, אלא מלווה בדרך כלל מנות אחרות במטבח היווני, ומוגש כמנת פתיחה לצד לחם. הסלט מתובל בעדינות בגלל כמות המלח הרבה שבזיתים ובפטה, ושמן הזית הוא תיבולו העיקרי. סלט בולגרי מדיה וקבצים בנושא סלט יווני בוויקישיתוף מתכון - אתר כאן נעים מתכון - אתר פתיתים סלט יווני כפרי - אוכל - ynet / איילת בן-יוסף, באתר ynet מתכון (אנגלית)
ג'ורג'ו בלאדונה

ג'ורג'ו בלאדונה (באיטלקית: Giorgio Belladonna; ‏7 ביוני 1923 - 12 במאי 1995) היה שחקן ברידג' איטלקי שנחשב לאחד מגדולי שחקני הברידג' בכל הזמנים. בלאדונה זכה ב-16 אליפויות עולם לקבוצות ביחד עם חבריו לקבוצה הכחולה שייצגה את איטליה ונחשבת קבוצת הברידג' הטובה ביותר בכל הזמנים. שותפו בקבוצה זו בחלק מאליפויות העולם היה בניטו גארוצו, וביתר האליפויות ולטר אווארלי. איגוד הברידג' העולמי (WBF) דירג אותו כראשון בעולם במשך שנים רבות. בנוסף לכך הוא זכה עשר פעמים באליפות אירופה לקבוצות בשנים 1956 עד 1979 ושלוש פעמים במקום ראשון באולימפיאדות לברידג' בשנים 1964, 1968 ו-1972. בלאדונה נחשב גם לתאורטיקן חשוב. הוא הממציא העיקרי של שיטת ההכרזה רומן קלאב וביחד עם גארוצו המציא את שיטת ההכרזה Super Precision. בלאדונה נחשב לממציא הרעיון של משחק בקלף קטן מתחת לקלף גדול. טכניקת משחק כזו מכונה בז'רגון המקצועי של שחקני ברידג' Belladonna coup בלאדונה היה עובד ציבור שהתגורר ברומא. בצעירותו היה שחקן כדורגל. הוא למד ארכיטקטורה ומשפטים אך לא סיים את לימודיו. בשנת 1944 למד ברידג', אבל הפך למקצוען שאינו עובד בעבודה אחרת רק לאחר 26 שנים. בלאדונה היה נשוי ואב לבן ובת. בשלהי הקריירה שלו שיחק בקבוצת ברידג' מקצוענית של עומר שריף שהופיעה במשחקי ראווה. בניטו גארוצו פייטרו פורקה הקבוצה הכחולה (ברידג') גאייר הלגמו ריקסי מרקוס מדיה וקבצים בנושא ג'ורג'ו בלאדונה בוויקישיתוף WBF Entry Giorgio Belladonna, 72, Player On Fabled Italian Bridge Team (Obituary), Alan Truscott, New York Times, 1995-05-14 The All-Time Bridge Greats: Giorgio Belladonna, Bulletin 11 of 18th European Youth Team Championships, 2002-07-17 OBITUARY: Giorgio Belladonna, Alan Hiron, The Independent May, 29, 1995 European Youth Team Championships, "The All-Time Bridge Greats: Giorgio Belladonna", Bulletin 11 of 18th European Youth Team Championships, July, 17, 2002. eurobridge.org.
ניל דונלד וולש

ניל דונלד וולש (באנגלית: Neale Donald Walsch; נולד ב-10 בספטמבר 1943) הוא סופר אמריקאי, מחבר סדרת רבי המכר "שיחות עם אלוהים" ("Conversations with God") ו"שיחות עם האנושות" ("Conversations with Humanity"). וולש נולד בוויסקונסין וגדל בבית קתולי. הוריו (בעיקר אימו) עודדו אותו בחיפושו אחר אמיתות רוחניות. בזמנו הפרטי וולש למד תאולוגיה. וולש טוען שספריו אינם מתוקשרים, אלא שהחומר שהוא כותב מושפע מהשראה ישירה עם אלוהים. הספרים אמורים לעזור לקורא למצוא קשר ישיר עם אלוהים, מתוך גישה מודרנית שאינה דתית. דמות האלוהים בספריו טוענת כי 'אין דבר שעלייך לעשות, אלא רק להיות.' וולש מאמין באלוהים אשר מנסה לתקשר ישירות עם כל הנבראים. החזון של וולש הוא אחוד וייצוג כל סוגי הדתות ועדכונן לחיי היום המודרני. וולש ייסד את ארגון "צוות אנושות" (Humanity's Team) כתנועה שמטרתה לאחד אנשים וליישם את רעיונות הרוחניות החדשה כפי שהם מובאים בספריו - בעיקר את הרעיון שכל בני האדם הם יחידת קיום אחת. לפני כתיבת ספריו, וולש עבד בעבודות שונות: שדרן רדיו, עורך עיתונים, וכן ביחסי שיווק. בתחילת שנות ה-1990 וולש עבר קשיים בחייו האישיים - שרפה אשר כילתה את כל רכושו, גרושין, ותאונת דרכים אשר השאירה אותו עם שברים בצוואר. כשהחלים נותר ללא עבודה ונאלץ להתגורר באוהל באתר למחוסרי דיור. הוא הרוויח את לחמו מאיסוף פחיות שתייה ומכירתן. באותה תקופה וולש חשב שחייו נכשלו ועומדים להסתיים. אז הזדמנה לו אפשרות לעבוד כשדרן רדיו, והוא החל את מה שהוא מכנה כ'שיחות' עם אלוהים. בשנת 2003 וולש השתתף בכתיבת הסרט "אינדיגו" יחד עם הסופר ג'מס טוימן (באנגלית: James Twyman). בשנת 2006 יצא "שיחות עם אלוהים: הסרט", אשר מבוסס על חייו של וולש. אתר האינטרנט הרשמי של ניל דונלד וולש ניל דונלד וולש, ברשת החברתית פייסבוק ניל דונלד וולש, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ניל דונלד וולש, סרטונים בערוץ היוטיוב ריאיון עם ניל דונלד וולש הרצאה של ניל דונלד וולש וברברה מרקס הוברד, אנגלית בתרגום לצרפתית, בתאריך 19 באוגוסט 2012. ניל דונלד וולש, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לינדה קוזלובסקי

לינדה קוזלובסקי (באנגלית: Linda Kozlowski; נולדה ב-7 בינואר 1958) היא שחקנית קולנוע, אמריקאית שהתפרסמה בטרילוגיית הקומית האוסטרלית "קרוקודיל דנדי" . קוזלווסקי נולדה בעיירה פיירפילד שבקונטיקט. למדה אופרה ב"בית הספר ג'וליארד". הכימיה בין קוזלווסקי לשחקן האוסטרלי פול הוגאן שהתבטאה בסרט "קרוקודיל דנדי" גלשה גם למערכת יחסים בחייהם האישיים. בשנת 1990 נישאה קוזלווסקי להוגאן, לזוג ילד אחד ביחד. התחילה את דרכה על בימות אוף ברודוויי, שם הופיעה במשך כשנתיים. התקבלה לתפקיד ראשון בברודוויי ב-1984 והייתה אחת מצוות שחקני המחזה "מותו של סוכן", השתתפה לאחר מכן גם בגרסה הטלוויזיונית. קוזלווסקי פרצה בקומדיה האוסטרלית שוברת הקופות "קרוקודיל דנדי", ע"פ תסריטו של כוכב הסרט וחברה לסט הצילומים פול הוגאן. בסרט שיחקה בתפקיד הכתבת הניו יורקית סו צ'רלטון והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר. השניים שיתפו פעולה יחד גם בסרט ההמשך המצליח "קרוקודיל דנדי 2" ובסרט השלישי "קרוקודיל דנדי בלוס אנג'לס" שהצליח יחסית בקופות אך נכשל בקרב המבקרים. שיחקה בנוסף גם בהפקתו הקומית של הוגאן "אוטוטו מלאך". ב-1995 הופיעה בסרט האימה "כפר הארורים" בתפקיד ג'יל מק'גוון, מנהלת בית הספר בו לומדים הילדים המדיומים. מדיה וקבצים בנושא לינדה קוזלובסקי בוויקישיתוף לינדה קוזלובסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לינדה קוזלובסקי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) לינדה קוזלובסקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אקוניה

אָקוּניָה (בספרדית Acuña או Ciudad Acuña) היא עיר השוכנת במדינת קואווילה במקסיקו. העיר ממוקמת בנתיב נהר הריו גראנדה (או ריו בראבו בשמו המקומי), המסמן את הגבול בין מקסיקו לארצות הברית ומשמש כנקודת מעבר בין הגבולות דרך סכר נהר אמיסטד וגשר דל ריו-אקוניה המחבר בין אקוניה במקסיקו לעיר דל ריו שבטקסס. התיעוד הראשון לראשית ההתיישבות באקוניה הוא מה-27 בדצמבר 1877. אקוניה הוקמה על ידי קבוצת מתיישבים בראשות דומינגו אוריאס, אירינאו קסיאס ארוואלו ואשתו מקסימינה אספינוסה. בשנת 1880 הקהילה קיבלה מעמד של עיירה תחת שמה הראשון "גארסה גאלאן" (Garza Galán). בשנת 1884 שונה שם היישוב ל"קונגרגסיון לאס ואקאס" (Congregación las Vacas) ושמו שונה ל"וייה אקוניה" בשנת 1912 על שמו של משורר מקסיקני בשם מנואל אקוניה. וייה אקוניה קיבלה מעמד עיר ב-16 בספטמבר 1951, ושמה שונה לסיודד אקוניה. מדיה וקבצים בנושא אקוניה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אקוניה אקוניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים במקסיקו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מייקל הדג'ס

מייקל אלדן הדג'ס (באנגלית: Michael Alden Hedges; ‏31 בדצמבר 1953 – 2 בדצמבר 1997) היה מלחין אמריקאי, גיטריסט אקוסטי, זמר וכותב שירים. הדג'ס למד גיטרה קלאסית באוניברסיטת פיליפס שבאוקלהומה. לאחר מכן, בשנים 1979 עד 1982, למד הלחנה במכון פיבודי למוזיקה שבעיר בולטימור. באותן שנים החל ליישם הדג'ס את הטכניקות הקלאסיות שלמד, וכן טכניקות חדשות על הגיטרה האקוסטית. בשנת 1981 הוחתם בחברת התקליטים האמריקאים וינדהם היל. הדג'ס נהרג בגיל 43 בתאונת דרכים מצפון לסן פרנסיסקו. (1981) Breakfast in the Field (1984) Aerial Boundaries (1985) Watching My Life Go By (1987) Live on the Double Planet (1990) Up Close Volume 6 Michael Hedges Windham Hill Sampler (1990) Taproot (1993) Strings of Steel (1994) The Road to Return (1996) Oracle לאחר מותו יצאו האלבומים הבאים: (1999) Torched (2000) Best of Michael Hedges (2001) Beyond Boundaries: Guitar Solos (2003) Platinum & Gold Collection: Michael Hedges (2006) Pure אתר האינטרנט הרשמי של מייקל הדג'ס מייקל הדג'ס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מייקל הדג'ס, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) מייקל הדג'ס, באתר ספוטיפיי מייקל הדג'ס, באתר AllMusic (באנגלית) מייקל הדג'ס, באתר MusicBrainz (באנגלית) מייקל הדג'ס, באתר Discogs (באנגלית) מייקל הדג'ס, באתר Songkick (באנגלית) מייקל הדג'ס, באתר בילבורד (באנגלית) הדג'ס מבצע את Aerial Boundaries, סרטון באתר יוטיוב מייקל הדג'ס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאור (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מאור – מושב באזור הצפון מאור – גרם שמיימי בוהק. אישים: אבי מאור – קצין צה"ל וטייס בחיל האוויר אבי מאור (כדורסלן) – כדורסלן עבר ישראלי אוהד מאור – קצין ישראלי אורי מאור – פיזיקאי ישראלי אלי מאור – היסטוריון של המתמטיקה אליעד מאור – קצין ישראלי גליה מאור – המפקחת על הבנקים ומנכ"לית בנק לאומי, אשתו של יהושע מאור הדס מאור – אוצרת ישראלית זאב מאור – רב, מחנך וכותב ישראלי זוהר מאור – היסטוריון ועורך ישראלי חיים מאור – אמן ישראלי יגאל מאור – רב חובל ומנהל ישראלי יהושע מאור – מחלוצי המחשוב בישראל, מנכ"ל יבמ ישראל בשנים 1984–1996, בעלה של גליה מאור יצחק מאור – קצין ישראלי מודי מאור – מאמן כדורסל ישראלי משה מאור – פרופסור למדע המדינה ניר מאור – קצין וחוקר ישראלי ענת מאור – חברת כנסת קובי מאור – שחקן, תסריטאי, וסטנדאפיסט ישראלי רפי מאור – מנהל ישראלי שיר מורנו מאור – שחקנית ישראלית אישים ששמם הפרטי הוא מאור המאור מאור עיניים
היהודי הבין-לאומי

היהודי הבין-לאומי (באנגלית: The International Jew) הוא שמה של סדרה בת ארבעה ספרונים אנטישמיים שנכתבו על ידי ארנסט לייבולד, ויליאם ג. קמרון ובוריס ברסול. הסדרה היא אוסף של מאמרים בשם "היהודי הבין-לאומי: בעיית העולם העיקרית" שהופיעה בעיתון "הדירבורן אינדיפנדנט" (אנ') שבבעלות תעשיין הרכב האמריקאי הנרי פורד, כשבמהלך השנים 1920–1922 הוציא לאור ארבעה כרכים של ספר אנטישמי זה ואף הפיץ אותם בכחצי מיליון עותקים. המאמרים התבססו בעיקר על "הפרוטוקולים של זקני ציון" הפיקטיביים. סדרת 'היהודי הבינלאומי' נחלה הצלחה גדולה מאוד בארצות הברית ובאירופה. בארצות הברית בלבד הופצו כחצי מיליון עותקים. הסדרה תורגמה לרוב השפות האירופאיות, בהן גרמנית, רוסית וספרדית. בגרמניה, הסדרה זכתה לפופולריות הגדולה ביותר והייתה נר לרגליה של התנועה האנטישמית. המוציא לאור הגרמני, תיאודור פריץ, הדפיס בין השנים 1920–1922 שש מהדורות של הסדרה, ועד לשנת 1933 הדפיס 29 מהדורות. אדולף היטלר השתמש בגרסה המקוצרת של הסדרה במסגרת מסע התעמולה שלו נגד היהודים. בשנת 1923 דווח כי היטלר "מפיץ את ספריו של פורד במשלוחים הממלאים קרונות שלמים". כשנודע להיטלר שפורד עשוי להתמודד לתפקיד נשיא ארצות הברית, הוא אמר לעיתונאי אמריקאי: "הלוואי שיכולתי לסייע לו [...] לאחרונה תרגמנו את המאמרים שכתב בגנותם של היהודים, והוצאנו אותם לאור. ספרו של פורד מופץ במיליוני עותקים ברחבי גרמניה". במהלך משפטי נירנברג שבהם נשפט כפושע מלחמה, ציין באלדור פון שיראך מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, כי לסדרה 'היהודי הבינלאומי' הייתה השפעה עמוקה עליו ועל חבריו בנעוריהם ותרמה להפיכתו לאנטישמי. הליגה נגד השמצה וארגונים יהודיים נוספים יצאו נגד סדרת 'היהודי הבינלאומי'. נגד פורד לא אורגן חרם רשמי, אך יהודים רבים סירבו לרכוש מכוניות מהתוצרת שלו. פורד תחילה התעלם מהמחאה, אולם תביעות דיבה שהוגשו נגדו על ידי אהרון שפירו, ועצומה עליה חתמו 100 אישים אמריקאים, לרבות הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט, ג'יין אדמס, קלרנס דרו ורוברט פרוסט, גרמו לו לשקול את צעדיו מחדש. ביוני 1927, שיגר פורד מכתב ללואי מרשל, מנהיג הקהילה היהודית באמריקה, בו טען כי לא ידע כלל על התוכן האנטישמי שהופץ בדפי העיתון שלו, והתנער מאחריות הן למאמרים האנטישמים בעיתון והן לסדרת 'היהודי הבינלאומי'. פורד הפסיק להוציא לאור את העיתון שלו, ולקראת סוף שנת 1927, הוציא את 'היהודי הבינלאומי' מחוץ לשוק. למרות זאת, בתחילת שנות השלושים, עותקים של הסדרה הופצו באופן רחב היקף בכל רחבי אירופה ודרום אמריקה. כרך ראשון: היהודי הבין-לאומי: בעיית העולם העיקרית (1920) כרך שני: פעילויות יהודיות בארצות הברית (1921) כרך שלישי: השפעה יהודית בחיים אמריקאיים (1921) כרך רביעי: היבטי כח יהודי בארצות הברית (1922) מדיה וקבצים בנושא היהודי הבין-לאומי בוויקישיתוף היהודי הבינלאומי, באתר ויקיטקסט (באנגלית) רוקאווי, רוברט, טל נאור, "הנרי פורד—אנטישמי מספר 1 בארצות הברית." קשר (2003). עמ' 63. הספר היהודי הבינלאומי - מקוון באתר האנטי-יהודי ג'ו וואטש Ford's Anti-Semitism | American Experience | PBS, www.pbs.org (באנגלית) צ'ארלס פטרסון, כל יום הוא טרבלינקה, הוצאת פרדס, 2006
איתי לב

האם התכוונתם ל... איתי לב (כדורסלן) – כדורסלן ישראלי איתי לב (במאי) – במאי, תסריטאי ומפיק ישראלי איתי לב (סופר) – מוזיקאי וסופר ישראלי
איתי לב (במאי)

איתי לב (נולד ב-28 באוקטובר 1970) הוא יוצר קולנוע עצמאי ישראלי, מפיק, תסריטאי ובמאי. לב נולד וגדל בכפר סבא, בנעוריו למד בתיכון כצנלסון בעיר. בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1997). ב-1996 יצר את סרטו הקצר הראשון, "חרדונים", שזכה בפרס הרשות השנייה ליוצרים צעירים. בשנים 1998–2003 ביים כתבות והיה עוזר במאי בערוץ 2, בתוכניות כגון החרצופים, שוקו טלעד וקפה טלעד. ב-2003 ביים גם קליפים בערוץ 24. סרטו הראשון היה "חמש דקות בהליכה", סרט פשע קומי בכיכובם של אלון אבוטבול, שרון אלכסנדר ונועה תישבי; הסרט זכה ב-2002 בפרס ירושלים לבמאים ישראלים חדשים[דרוש מקור]. ב-2006 ביים את סרט הילדים "גיבורים קטנים", בכיכובם של אביגיל אריאלי וציון ברוך, שהופץ בבתי הקולנוע בישראל ובצרפת; הסרט זכה במספר פרסים בינלאומיים, בהם פרס לסרט הטוב ביותר בפסטיבל זלין לסרטי ילדים בצ'כיה. ב-2011 יצא סרטו השלישי, "מלח ים", שהוא ראשון בסדרה של חמישה סרטים; בסרט מככבים ליאת גליק, יעל רייך, יפתח קליין וליאור מילר. ב-2009 יצא סרטו הדוקומנטרי "בעולם אחר אין מילים", בשיתוף עם יעל רייך; הסרט עוסק בהתמודדות של אחיה של יעל, אילון, עם פגיעת ראש קשה. שנה מאוחר יותר צילם את סרטו התיעודי השני, "בלפסט בלוז", העוסק בהשוואה בין הסכסוכים הפוליטיים בישראל ובצפון אירלנד. ב-2022 שודר בכאן 11 סרטם התיעודי של לב ופרופ' גדעון גרייף בשם "בכינו בלי דמעות" (כשם ספרו של גרייף). הסרט כולל צילומים ממסע שערך גרייף למחנה ההשמדה אושוויץ עם ניצולי הזונדרקומנדו בשנת 1993. הניצולים מספרים את סיפורם ועדויותיהם במקומות שבהם התרחשו האירועים. מדיה וקבצים בנושא איתי לב בוויקישיתוף איתי לב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איתי לב, באתר AllMovie (באנגלית) איתי לב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) איתי לב, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים קורות חיים של איתי לב, באתר "טרנספקס הפקות" ביוגרפיה של איתי לב ופרטים על סרטו "בלפסט בלוז" (אורכב 30.08.2012 בארכיון Wayback Machine), באתר "גם סרטים" (באנגלית) נמרוד דביר, מהלב, 10 באוגוסט 2006 - ריאיון עם איתי לב לרגל צאת סרטו "גיבורים קטנים" הסרט המלא "חמש דקות בהליכה", בוואלה VOD סרוטים: על "מלח ים", באתר nrg בכינו בלי דמעות, אתר יוטיוב]
מחרוזת תפילה

מחרוזת תפילה היא חפץ טקסי המשמש במספר דתות ככלי עזר למתפלל. מחרוזות כאלו נמצאות בשימוש באסלאם, נצרות קתולית, נצרות אורתודוקסית, הכנסייה האנגליקנית, הינדואיזם, בודהיזם, סיקיזם ובדת הבהאית. מחרוזת תפילה משמשת ככלי עזר על מנת שאדם יוכל לספור את החזרות בתפילה או את המזמורים שיש לומר. ערך מורחב – מסבחה (אסלאם) מחרוזת התפילה המוסלמית עשויה 99 חרוזים, המסמלים את כל 99 שמותיו של אללה המוזכרים בקוראן, או 33 חרוזים. בין כל 11 חרוזים מפרידה דסקית. ערך מורחב – תפילת המחרוזת במחרוזת המשמשת בכנסייה הקתולית 50 חרוזים, המסודרים כך שהחרוז הראשון וכל חרוז עשירי אחריו גדול יותר מתשעת הקודמים לו. המאמין מתחיל ב "תפילת האדון" בעודו אוחז בחרוז גדול, עובר לחרוז קטן ואומר אווה מריה וכך בכל אחד מהחרוזים הקטנים שאחריו. ס"ה 9 פעמים אווה מריה, אחרי החרוז הקטן התשיעי (החרוז העשירי בסדר החרוזים) יאמר המתפלל גם את גלוריה פאטרי. בחרוז הבא יתחיל סדר התפילות מחדש. מחרוזת התפילה הבודהיסטית נקראת ג'פה מאלה או מאלה, כוללת 108 חרוזים רגילים וחרוז נוסף המכונה "חרוז הגורו" החותם את המחרוזת. מחרוזת התפילה משמשת לספירת המנטרות בסוגי המדיטציה בהן נהוג לשנן מנטרות. אהרון לירון (אלטשולר), הנצרות וארץ הקודש: מידע בסיסי ללומד ולמטייל, הוצאת צ'ריקובר, 1997, עמ' 188 מדיה וקבצים בנושא מחרוזת תפילה בוויקישיתוף Meaning of 108 beads on a mala ערך זה הוא קצרמר בנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.