דמיטרי קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

דמיטרי קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Дми́трий Константи́нович;‏ 13 ביוני 1860 – 28 בינואר 1919) היה בנו של הנסיך הגדול קונסטנטין ניקולאייביץ' ובן דודו הראשון של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה. הוא המשיך בקריירה צבאית. למרות שמעולם לא מילא תפקיד פוליטי כלשהו, כקרובו של הצאר ניקולאי השני, הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים ליד חומות מבצר פטרופבלובסקיה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. הנסיך הגדול דמיטרי קונסטנטינוביץ' נולד בסטרלנה ב-13 ביוני 1860, והיה בנם השלישי והילד החמישי של הנסיך הגדול קונסטנטין ניקולאייביץ' ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג. כשהגיע דמיטרי לגיל 7 השכלתו הועברה לאלכסיי זלנוי, קצין ששירת תחת אביו בצי הקיסרי. שיעוריו התבצעו על פי הקורס הרגיל: מדעים, חשבון, היסטוריה רוסית ועולמית, קומפוזיציה וגאוגרפיה לסירוגין בין שפות ואמנויות. הוא למד מלבד רוסית, צרפתית, גרמנית ואנגלית. כמו כל בני משפחת רומנוב, הוא נועד מלידה לקריירה צבאית. בהטבלתו, דמיטרי מונה לקולונל של כבוד, חודש לאחר מכן נרשם לכוח המשמר, ולגדוד הרובאים הרביעי של רגימנט משמר החיים של משפחת הקיסרית. אביו של דמיטרי, הנסיך הגדול קונסטנטין ניקולאייביץ', היה אדמירל גנרל של הצי הרוסי וקיווה שאחד מבניו ילך בעקבותיו. ברוח זו, דמיטרי קיבל שיעורים בלוחמה ימית ובטקטיקות. השכלתו הדתית הותירה בו חותם גדול. הוא יהיה אדם דתי עמוק כל חייו. מכיוון ששני הוריו היו מוזיקליים, הוא קיבל שיעור שירה ולמד לנגן בפסנתר ובכינור. דמיטרי היה תלמיד חרוץ וטוב, מנומס וקשוב, מסוגל ואדיב. הוא גם היה מאוד ביישן ומופנם, והעדיף זמני קריאה שקטים על פני עיסוקים רגילים יותר של ילדות. נישואי הוריו היו אומללים ודמיטרי היה עדיין ילד כאשר אביו הקים משפחה חדשה עם המאהבת שלו, בלרינה רוסייה. נסיגה משפחתית שנייה הפחידה אותו עוד יותר. דמיטרי היה בן 14 כשאחיו הבכור ניקולאי קונסטנטינוביץ' נושל בירושה, הוכרז לא שפוי ונשלח לגלות רוסית פנימית, לאחר שגנב כמה יהלומים מאיקונין בחדר השינה של אמו. הנסיכה הגדולה אלכסנדרה יוסיפונה גרמה לשלושת בניה הנותרים (קונסטנטין, בן 16, דמיטרי, בן 14, וויאצ'סלב, בן 12) להבטיח לה שהם לעולם לא ישתו, לעולם לא ימסרו את עצמם לחיים של פינוק עצמי, ולעולם לא ישכחו שכל הפריבילגיות של עושרם ודרגתם נועדו לשימוש ולא להנאה. בשל חינוכם בתנאים אלו, הנסיכים הגדולים של קונסטנטינוביץ' הצעירים גדלו לגברים מתחשבים, מופנמים בגיל 15, דמיטרי, עם אחיו הצעיר ויאצ'סלב, נרשם כצוער על סיפון אוניית ההכשרה "קדצקי". יחד עברו שני האחים את תלאות החיים בים. במהלך הפלגות האימונים שלהם במפרץ פינלנד, הם בילו את זמנם בקידוח, בעמידה בשמירה והובלת חבריהם הצוערים בתורות. בשנת 1877, דמיטרי בן ה-17 הופיע לראשונה בפומבי כבן למשפחה הקיסרית, הוא הצטרף לאלכסנדר השני עם אביו ובני דודיו הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' והנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ' למסע לדרום רוסיה במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה, 1877–1878. עד מהרה אכזב דמיטרי את משאלותיו של אביו כשהחליט לנטוש את הקריירה שלו בצי לטובת הצבא הקיסרי. הוא השתמש במרווח זמן של מחלה כדי לבקש מאביו להתיר לו להתגייס לצבא. זו הייתה מכה לקונסטנטין לראות את בנו השלישי ברציפות עוזב את הצי, אך דמיטרי התחנן בפני אביו ובהתערבותה של אלכסנדרה יוסיפובנה, הוא הורשה בסופו של דבר לעזוב את הצי ולהצטרף לרגימנט משמר הסוסים ב-1879. כמו הוריו, דמיטרי היה מוזיקלי; הייתה לו אהבה מיוחדת למוזיקה כנסייתית רוסית. בשנים מאוחרות יותר, הוא שר לעיתים קרובות במקהלות הקפלה בסטרלנה, בארמון השיש ובמנזר פוקרובסקי בקייב. החובה עמדה בליבת הווייתו והוא מתח ביקורת חריפה על מערכת, שדחפה את בני המשפחה הקיסרית קדימה רק בגלל מי שהם. הוא האמין שצריך להרוויח ביושר את הקידומים שלהם. כביישן עז, דמיטרי העדיף להימנע מהחברה, אבל בערבי הקיץ בפטרהוף הוא רכב לעיתים קרובות מסטרלנה לזמננקה, ביתו של בן דודו, הנסיך הגדול פיוטר, שם היה אורח רצוי. אשתו של פיוטר, הנסיכה הגדולה מיליצה, ניגנה בפסנתר בעוד שדמיטרי שוכנע בדרך כלל להצטרף, כשהוא מלווה בשירה משלו של שירי עם רוסיים. ב-1 ביוני 1880 מונה דמיטרי קונסטנטינוביץ' למלווה של אלכסנדר השני וקיבל דרגת פליגל-אדיוטנט. שישה חודשים לאחר מכן, לאחר שסיים את הכשרתו הראשונית בחיל הרגלים, מונה הנסיך הגדול ללוטננט ברגימנט משמר הסוסים. הוא היה אמור לשרת במשמר הסוסים שתים עשרה שנים כקצין זוטר, ולבסוף כמפקד. לאחר שסיים קורס הכשרה באקדמיית המטה הכללי בשנת 1880, הועלה דמיטרי קונסטנטינוביץ' לתפקיד קצין תחמושת ותוכנן להופיע רשמית ראשונה, כאשר ימסור את הדו"ח כשליש הקיסרי ברגימנט הפרשים של חבלני המשמר. התאריך להופעתו הראשונה היה יום ראשון, 1 במרץ 1881. שעתיים לאחר הסקירה, דודו אלכסנדר השני, שנכח בשל התעקשותה של אלכסנדרה יוסיפובנה, נרצח. בנובמבר 1881 קידם אלכסנדר השלישי את דמיטרי קונסטנטינוביץ' לתפקיד שליש בפמליית הוד מלכותו הקיסרית. חגיגת בגרותו של דמיטרי ב-26 בנובמבר של אותה שנה התעכבה בגלל ההתנקשות באלכסנדר השני. הטקס התקיים מאוחר יותר והיה במקביל לכך שהנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ' והנסיך הגדול מיכאיל מיכאילוביץ' נשבעו לקיסר. במהלך שנות ה-80 שירת דמיטרי קונסטנטינוביץ' עם הרגימנט שלו באנרגיה בלתי פוסקת ועם מטרה לטיפול בתלונות של אנשיו. הוא בנה לעצמו דאצ'ה בן שתי קומות בקרסנוי סלו, וצייד את הנכס באורוות ובחצר התעמלות עבור הסוסים. כאן בילה את הקיץ עם הרגימנט שלו; באביב ובסתיו, הוא תמיד הזמין את קציני הרגימנט שלו לארמון שלו, סטרלנה, שאותו ירש עם מות אביו ב-1892. הבקרים עברו ברכיבה דרך הפארק שבו, הנסיך הגדול העביר את אנשיו ואת סוסיהם בתמרונים מורכבים; לאחר ארוחת הצהריים, הוא היה מוביל את הקצינים לטיולים בגנים היפים. ב-6 באפריל 1889 הועלה הנסיך הגדול לדרגת קפיטן וקיבל את הפיקוד על האסקדרון השני של משמר הסוסים. שלוש שנים לאחר מכן, ב-10 בדצמבר 1892, הוא הועלה לדרגת קולונל ובשל שירותו המכובד, קיבל את הפיקוד על רגימנט גרנדירי משמרות הבית על ידי אלכסנדר השלישי. דמיטרי היה מפקד פופולרי, וקצין קשוח ותובעני. הוא התגאה בחייליו, ודאג מאוד לרווחתם. דמיטרי היה דתי מאוד והוא לקח אחריות על כנסיית התגלות הבתולה ליד סטרלנה, שהייתה הכנסייה הרגימנטלית של גרנדירי הסוסים. הוא הזמין הן תוכנית הרחבה והן תוכנית שיפוץ, שאותה שילם בעצמו. מעונו הראשי של הנסיך הגדול היה ארמון סטרלנה המפואר, שם חי חיים שקטים ומיזנתרופיים וזה היה מעונו העיקרי עד המהפכה. הוא התגורר בסוויטת חדרים בקומת הקרקע באגף המערבי שבעבר אכלס אביו. הוא חישמל את הארמון, התקינו לו טלפונים וסיפקו צנרת מודרנית לשירותים ולמטבח. דמיטרי קונסטנטינוביץ' היה בהיר, עם שיער בלונדיני ועיניים כחולות, ועטה שפם פרשים קטן. הוא היה גבוה ורזה עם רגליים ארוכות וצוואר ארוך שהגדיל את גובהו יוצא הדופן. במשפחה הידועה בגובה חבריה הזכרים, דמיטרי היה מהגבוהים ביותר. הנסיכה הגדולה מיליצה ראתה אותו "הנחמד והטוב ביותר מבין הנסיכים הגדולים". הוא היה ראוי, מכובד ומעודן מאוד בנימוסיו. אלכסנדר מוסולוב, ראש לשכת החצר של ניקולאי השני, תיאר אותו כ"מלא בשכל טוב", והעיר שדימיטרי קונסטנטינוביץ' "היה ימ שמבין כל הנסיכים הגדולים היה חדור הכי עמוק בתחושת חובתו כנסיך וכבן דוד של הקיסר". יום אחד, הנסיך הגדול שלח חלק נכבד מההכנסה השנתית שלו ברשימה האזרחית כדי לתמוך בכנסייה מתקשה. כשנודע על כך למוסולוב הוא הזהיר, "אם תעניק מתנות בכל מקום בקנה מידה כזה, ההכנסות שלך לא יחזיקו מעמד." אבל דמיטרי קונסטנטינוביץ' השיב כי הקצבה "לא נועדה לאפשר לנו לחיות כרודפי תענוגות; הכסף הזה מוכנס לידינו על מנת שנוכל להגדיל את היוקרה של המשפחה הקיסרית". הנסיך הגדול היה רווק כל חייו, ומעולם לא היה מעורב בשערוריות. בזיכרונותיו נזכר בן דודו הנסיך הגדול אלכסנדר מיכאילוביץ' שהוא "שונא נשים מאושר ונלהב", אז מונח ששימש למיזוגיניסטים אך גם הומוסקסואלים. העובדה שלדימיטרי היו יחסי חיבה הדוקים עם בני משפחתו, מעידה על האחרון. הוא היה נערץ על ידי משפחתו ובעיקר על ידי אחייניותיו ואחייניו הצעירים, איתם היה בשמחה משחק ורוכב במשך שעות. הוא היה קרוב במיוחד לילדי אחיו קונסטנטין. אחיינו הנסיך גבריל קונסטנטינוביץ' זכר אותו, כ"אדם נפלא ואדיב" שהיה כמעט אב שני ובכל מקום שראו אותו, הם רצו לחצות את החדר, קפצו לחבק אותו ולכרוך את זרועותיהם סביב צווארו. דמיטרי קונסטנטינוביץ' גם אהב להקניט את הילדים ולהתבדח עליהם. תחת ניקולאי השני, הנסיך הגדול קיבל קידום נוסף. ב-26 במאי 1896, הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור, ושלושה חודשים לאחר מכן, מונה לגנרל א-לה-סוויט בפמליה הקיסרית. ב-19 בדצמבר 1904 הועלה דמיטרי קונסטנטינוביץ' לדרגת גנרל-לוטננט ומונה לאדיוטנט גנרל של ניקולאי השני. ניקולאי השני גם מינה את הדוכס הגדול למנהל הכללי של ה-Imperial Stud ב-1896. לאחר שנודע לו על מינויו, הנסיך הגדול - שאותו כינה איש חצר "ביישני מעבר לכל דמיון", הכריז, "הייתי צריך לקבל את המינוי בשקיקה אם זה היה רק פירושו לטפל בסוסים... אני חושש שלעולם לא אסתדר כמו שצריך עם פקידים." דמיטרי קונסטנטינוביץ' התלהב מתפקידו החדש, שאחד מהם דרש ממנו לנסוע ברחבי רוסיה ואירופה, לבחור את הסוסים הטובים ביותר. על פי עצתו, רכש האימפריאל סטוד את Galtee More, שזכה בדרבי בבריטניה, תמורת הסכום האסטרונומי, 200,000 רובל; ברגע שהגיע לרוסיה, הגזע הובא להרבעה בצארסקויה סלו. דמיטרי קונסטנטינוביץ' החזיק בתפקיד עד 1905, אז הוחלף בגנרל-מאיור אלכסיי זדנוביץ'. ב-10 בינואר 1904 ויתר דמיטרי קונסטנטינוביץ' על הפיקוד על רגימנט הגרנדירים של משמר הסוסים. למרות שהיה שמח להישאר בתפקידו, ראייתו הדרדרה במהירות, מה שפגע בקריירה הצבאית שלו. בעל כורחו הוא זיהה שבכך שהוא נשאר הוא שולל קידום מאדם אחר, בעל יכולת גבוהה יותר. לאחר שעזב את השירות הפעיל, העניק הנסיך הגדול בנדיבות את הדאצ'ה שלו בקרסנוי סלו לרגימנט משמר הסוסים, כדי לשמש כמועדון קצינים. פרישתו של הנסיך הגדול אפשרה לו להתמקד אך ורק בתשוקתו לסוסים. דמיטרי קונסטנטינוביץ' יצר מרכז סוסים לדוגמה, חוות דוברובסקי, מחוץ לכפר מירגורד, במחוז פולטבה. בשנת 1911, דמיטרי הפך לנשיא החברה האימפריאלית למרוצי סוסים, ומונה לנשיא הכבוד של החברה הרוסית לטיפול והגנה על בעלי חיים. בסתיו 1913, הוא חנך את תערוכת הסוסים הקיסרית הרוסית בקייב, ואת תחרות הספורט הרוסית הראשונה, מעין משחקים אולימפיים סלאביים. עם הזמן, הנסיך הגדול נסוג לעיתים קרובות לקרים, שם נהנה מהשנים האחרונות וחסרות הדאגות של שושלת רומנוב לאורך חופי הים השחור. בשנת 1907 הוא רכש חלקת אדמה קטנה בגספרה שבחצי האי קרים, בשנה שלאחר מכן הזמין את בנייתו של קיצ'קינה, מהמילה הטרטרית "תכשיט זעיר". הוילה עוצבה בסגנון מורי ונבנתה באבן מקומית מסויידת. כאן בילו הנסיך הגדול ואורחיו ערבים נעימים רבים בצפייה בשקיעה מעל הים השחור, מבלי לדעת שהשמש שוקעת גם על אורח חייהם המיוחס. אמו של דמיטרי נפטרה בשנת 1911, בהלווייתה הפכה ראייתו הירודה של הנסיך הגדול למקור לעליצות זמנית בתום הטקס כאשר ניסה לנשק את הסמל שאמו החזיקה בידיה. כשהוא לא יכול לראות בבירור, הוא העריך לא נכון את המרחק, כשהוא מתכופף קדימה כדי להיפרד, הוא החמיץ את הארון הפתוח לחלוטין, נפל מהמדרגות בהתרסקות חזקה כשהחרב הטקסית והמדליות שלו פגעו ברצפת האבן. קרובי משפחה מיהרו לצידו, אבל הנסיך הגדול נראה לא מופתע והמשיך כאילו כלום לא קרה. דמיטרי צפה להתנגשות עם גרמניה במשך שנים ולא הופתע מפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עד אז, הוא היה כמעט עיוור מה שמנע ממנו להשתתף בסכסוך, והוא נאלץ להסתפק בעבודה בהכשרת גדודי הפרשים הרחק משדה הפעולה. מאחר שמעולם לא התערב בפוליטיקה, דמיטרי קונסטנטינוביץ' שתק במהומה שקדמה לנפילת הרומנובים, מתוך אמונה שזה לא מקומו להציע עצות לא רצויות לניקולאי השני. דמיטרי היה באחוזתו של קיצ'קין בקרים כשנודע לו שרספוטין נרצח. הוא זעם על כך שבני המשפחה הקיסרית, ביניהם אחותו אולגה, מלכת ההלנים, חתמו ושלחו בקשה לסלחנות בשמו של הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' לקיסר. הוא אמר שאילו היה בפטרוגרד באותה עת, הוא לעולם לא היה חותם על המכתב. הנסיך הגדול היה בפטרוגרד כשפרצה המהפכה בסוף פברואר 1917. למרות אי הוודאות של התקופה, הוא רכש אחוזה גדולה על רציף פטרוגרדסקי בפטרוגרד. הוא שהה שם כשנודע לו על התפטרותו של ניקולאי השני ועל הכרזת הממשלה הזמנית. לאחר נפילת משפחתו מהשלטון, הוא חי בשקט, באפלולית, תלוי במידה רבה באלכסנדר קורונצ'נצוב, השלישהנאמן שלו, לצורכי חיי היומיום. אחייניתו הנסיכה טטיאנה, שאיבדה את בעלה במהלך המלחמה, גרה איתו. לאחר מהפכת אוקטובר המוצלחת של נובמבר 1917, פרסמו העיתונים של פטרוגרד צו המזמין את כל הרומנובים לדווח לצ'קה האימתנית, המשטרה החשאית. בתחילה הם פשוט נדרשו לא לעזוב את העיר. במרץ 1918 זומנו שוב הרומנובים הרשומים כעת כדי להישלח משם. דמיטרי הלך מלווה בקולונל אלכסנדר קורוצ'נזוב, עוזרו ואחייניתו הנסיכה טטיאנה קונסטנטינובנה, שהתעקשה ללכת איתו כדי לוודא שהוא לא לבד ונתון ללחץ לא רצוי. המנהיג הבולשביקי של פטרוגרד, גריגורי זינובייב, החליט לשלוח את הגברים בני משפחת רומנוב לגלות ברוסיה הפנימית. מחשש לכיבוש פטרוגרד בסופו של דבר על ידי הגרמנים, הם העבירו את הבירה למוסקבה. לדמיטרי הוצעה בחירה לגלות: וולוגדה, אולונטס או ויאטקה. הוא בחר בוולוגדה, העיר הקרובה ביותר לבירה הקיסרית לשעבר. ב-18 באפריל, דמיטרי, כשהוא נושא מזוודה ובחברת אחייניתו, הנסיכה טטיאנה, שני ילדיה, המטפלת של הילדים ושלישו הקולונל קורוצ'נצוב, עלו על רכבת ועזבו את פטרוגרד לגלות. בוולוגדה, דמיטרי קונסטנטינוביץ' לקח שני חדרים בבית בבעלות סוחר מקומי, ממש מול הנהר. הוא התגורר בחדר אחד עם קולונל קורוצ'נצוב, בעוד טטיאנה והילדים כבשו את השני. הם לא היו רשומים בתנועתם, ויכלו להסתובב בעיר כרצונם. זמן קצר לאחר שהגיעו, נודע להם שגם הנסיכים הגדולים ניקולאי וגאורגי מיכאילוביץ' הוגלו לעיירה. האסירים נהנו מחופש יחסי; מלבד הצורך להתייצב במטה צ'קה פעם בשבוע, הם יכלו לבוא וללכת כרצונם, וטיילו ארוכות ברחבי העיר, ביקרו וסעדו זה עם זה לעיתים קרובות. באמצע חודש מאי הגיע לוולוגדה קולונל אלכסנדר פון לימינג, אחד מנציגיו של דמיטרי קונסטנטינוביץ', עם חדשות שהוכן עבורו מעבר לפינלנד, אך הנסיך הגדול סירב לעזוב את רוסיה. המצב השקט והלא בטוח הזה נקטע בפתאומיות ב-14 ביולי, יומיים לפני רצח ניקולאי השני ומשפחתו. באותו בוקר הגיעה מכונית ובה ארבעה אנשים חמושים בכבדות ואספה את הנסיכים הגדולים ממקום הלינה שלהם; הם הועברו לכפר קטן מוקף חומה, שם ניתן היה לשמור עליהם ביתר קלות. הנסיך הגדול גאורגי כתב לאשתו באנגליה, "כל אחד מאיתנו קיבל תא, ומאוחר יותר הצטרף אליי דמיטרי. ראיתי אותו מגיע דרך סורגי הברזל של חלוני, והזדעזעתי מהבעתו העצובה. העשרים וארבע שעות הראשונות היו קשות, אבל אחרי זה, למרבה המזל, הם הרשו לנו לקבל את מיטות המחנה שלנו וגם את הבגדים שלנו. אין אף אחד בכלא מלבד שלושתנו". הם נשמרו על ידי חיילים מהפרובינציות הבלטיות. "הם מתייחסים אלינו כאל חברים, ולא נעלו את התאים שלנו אחרי היום השני, בזמן שהם מאפשרים לנו ללכת בגינה הקטנה בחצר. האוכל שלנו מובא מבחוץ". בעודם כלואים, נודע להם שניקולאי השני ומשפחתו נהרגו; נראה היה שזה מעיד על הגרוע מכל והנסיכה טטיאנה עזבה את וולוגדה עם שני ילדיה הקטנים כדי לחזור לפטרוגרד. ואז ב-21 ביולי, כל הנסיכים הגדולים הגולים בוולוגדה הועברו שוב לפטרוגרד. בבירה הקיסרית לשעבר, הגברים נכלאו במהירות יחד עם שישה עצורים נוספים בתא במטה הצ'קה. עם הגעתם, דמיטרי קונסטנטינוביץ' והנסיכים הגדולים האחרים נחקרו ארוכות על ידי מויסיי אוריצקי, יו"ר הצ'קה פטרוגרד. הנסיך הגדול גאורגי כתב "דמיטרי שאל את אוריצקי למה אנחנו כלואים, ותשובתו הייתה שזה היה כדי להציל אותנו מכיוון שהאנשים התכוונו לירות בנו בוולוגדה", הסבר שקשה להאמין. האסירים צולמו, ולאחר מכן עברו לכלא קרסטי. זמן קצר לאחר מכן, הם הועברו לכלא שפלרניה, שם ישהו במשך רוב כליאתם. כאן היה לכל אחד תא פרטי משלו, ולו רק באורך של שבעה מטרים וברוחב של שלושה מטרים. הרהיט היחיד שלהם היה מיטת ברזל קשה. הנסיכים הגדולים הורשו להתאמן חצי שעה עד 45 דקות פעמיים ביום, למרות שהמגע האישי המותר בוולוגדה נשלל מהם כאן בהתחלה. הסוהרים שלהם, כולם היו חיילים, התייחסו אליהם יפה; הם אפילו עזרו לנסיך הגדול להבריח מכתבים. לאחר מספר ימים הורשו כולם להתאסף בחצר והותרו להם מצרכים מבחוץ כגון מצעים טריים וסיגריות. היום שלהם התחיל ב-7 בבוקר כשהעירו אותם מהמדרגות באולם הסוהרים שלהם וקול המפתחות שלהם בדלת. ארוחת הצהריים הוגשה בצהריים, שהייתה מורכבת ממים חמים מלוכלכים עם כמה עצמות דגים ולחם שחור. האורות הודלקו בתאים בשעה 19:00, למרות שהחורף התקרב, נאלצו האסירים לשבת בחושך עד אותה שעה. הפגישות של הנסיכים הגדולים במהלך האימונים נתנו להם הזדמנות להחליף כמה מילים. הנסיך גבריל קונסטנטינוביץ' היה בתא הסמוך לשלהם; הוא היה בהלם מהופעתו של דודו דמיטרי כאשר הם התאחדו לראשונה. עד הסוף, נזכר גבריל, דמיטרי היה הדוד האהוב והעליז של ילדותו, שסיפר לו בדיחות, ניסה להעלות את מצב הרוח, ושיחד את סוהרי הכלא כדי להעביר הודעות מלאות תקווה לתאו של אחיינו. כמה מקרובי משפחתם עשו מאמצים מטורפים למענם להשיג את שחרורם באמצעות מקסים גורקי שהיה סימפתי וביקש מלנין לשחרר אותם. לקראת סוף 1918, הנסיך גבריל, שהיה חולה, הורשה בסופו של דבר לעזוב ומצא את דרכו החוצה מרוסיה. ב-9 בינואר 1919, הנשיאות של הצ'קה בפגישה בראשות מרטין לאציס, יקוב פיטרס, איוואן קסנופונטוב והמזכיר או.יה. מורנק, הוציאה החלטה "הכרעת הדין של הצ'קה לאנשי החבורה הקיסרית לשעבר - לאשר, וליידע את הוועד הפועל המרכזי על כך". הנסיכים הגדולים היו אמורים להיירות בפקודת הנשיאות של ה-VChk במבצר פטרופבלוסקיה בפטרוגרד בינואר 1919 כבני ערובה בתגובה לרציחות של קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג בגרמניה. אין עדי ראייה על ההוצאה להורג. מה שידוע מבוסס על גרסאות שנגזרות משמועות ומידע יד שנייה. הם משתנים על הפרטים, לחלקם יש אווירה דרמטית מדי, אבל לכולם יש סיפור דומה. בשעה 23:30 בלילה שבין ה-27 ל-28 בינואר, העירו השומרים את הנסיכים הגדולים דמיטרי קונסטנטינוביץ', ניקולאי מיכאילוביץ' וגאורגי מיכאילוביץ', בתאים שלהם בכלא שפלרניה, ואמרו להם שהם עומדים לעבור ושהם צריכים לארוז את חפצים. הם הניחו בתחילה שהם עומדים להיות מועברים למוסקבה. הנסיך הגדול ניקולאי מיכאילוביץ' אפילו חשב שהם עשויים להשתחרר, אבל אחיו גאורגי אמר שסביר יותר שהם הולכים למקום אחר כדי להיירות. לנסיכים הגדולים היה רמז מבשר רעות למה שעומד לקרות להם, כאשר בזמן היציאה, נאמר להם להשאיר את המזוודות שלהם. הנסיכים הגדולים נלקחו החוצה והועמסו למשאית שהכילה כבר ארבעה פושעים נפוצים ושישה אנשי משמר אדומים. בשעה 01:20 ב-28 בינואר הם עזבו את הכלא. הם נסעו לעבר הנהר ליד שדה מרס, שם נעצרה המשאית. בזמן שהנהג ניסה להניע מחדש, ניסה אחד המורשעים לברוח ונורה בגבו כשנמלט. בסופו של דבר המשאית החלה לנוע שוב, והם נסעו למצודה שהוקמה בקתדרלת פטרפבלוסקיה. האסירים נדחקו בגסות מהמשאית לתוך מעוז טרובצקוי. נאמר להם להסיר את החולצות והמעילים שלהם, למרות העובדה שהיה כמעט 20 מעלות מתחת לאפס. עד אז לא נותר להם ספק מה עומד להתרחש והנסיכים הגדולים חיבקו זה את זה בפעם האחרונה. כמה חיילים הופיעו נושאים אדם אחר, שהנסיכים הגדולים הכירו לבסוף כבן דודם הנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ'. לאחר מכן ליוו כל אחד מהם עם חייל חמוש מכל צד לעבר תעלה שנחפרה בחצר. כשחלפו על פני קתדרלת פטרופבלובסקיה שבה נקברו אבותיהם, הצטלבו הנסיכים הגדולים. האסירים הוצבו בשורה לפני התעלה, בה היו כבר 13 גופות, ניקולאי מיכאילוביץ' שנשא את החתול שלו, מסר אותו לחייל וביקש ממנו לשמור עליו. כל הנסיכים הגדולים התמודדו עם המוות באומץ רב ביותר. גאורגי ודמיטרי התפללו בשקט, דמיטרי לסליחת רוצחיו "סלחו להם, כי הם לא יודעים מה הם עושים" נראו כמילותיו האחרונות. פאבל, שהיה חולה מאוד, נורה על אלונקה. הדוכסים הגדולים ניקולאי, גאורגי ודמיטרי נהרגו מאותו פיצוץ. מטח היריות הטיל את גופותיהם להסתחרר לתוך התעלה. למרות שגופותיהם של שלושת הנסיכים הגדולים האחרים הושלכו לקבר אחים בתוך המבצר, זו של דמיטרי קונסטנטינוביץ' נאספה בחשאי למחרת בבוקר על ידי שלישו לשעבר המסור, פון לימינג, מגולגלת בשטיח ונלקחה לקבורה פרטית בגינה של בית בפטרוגרד, שם הוא קבור עד היום. מדיה וקבצים בנושא דמיטרי קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה בוויקישיתוף King & Wilson, Gilded Prism, p. 92 King & Wilson, Gilded Prism, p. 93 Zeepvat, Romanov Autumn, p. 208 King & Wilson, Gilded Prism, p. 94 Chavchavadze, The Grand Dukes, p. 153 King & Wilson, Gilded Prism, p. 96 Alexander, Grand Duke of Russia, Always A Grand Duke, Garden City Publishing Company, New York 1933, p88. The Grand Dukes: Chavchavadze, p. 154. King & Wilson, Gilded Prism, p. 97 King & Wilson, Gilded Prism, p. 99 King & Wilson, Gilded Prism, p. 163 King & Wilson, Gilded Prism, p. 164 King & Wilson, Gilded Prism, p. 181 King & Wilson, Gilded Prism, p. 182 "Resolution on the termination of the criminal case No. 18 / 123666-93 "On clarification of the circumstances of the death of members of the Russian Imperial House and persons from their entourage during the period 1918-1919", paragraphs 10-13". אורכב מ-המקור ב-21 ביולי 2013. נבדק ב-6 בינואר 2021. {{cite web}}: (עזרה) The Red Terror in Petrograd / Comp., Foreword. and comments. S.V. Volkova . – Ed. 1st. White Crow: Cockfield, Jamie H, p. 244. "White Crow": Cockfield, Jamie H, p. 245. King & Wilson, Gilded Prism, p. 184