laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סמוליאני

סמוליאני (בבלארוסית: Смаляны, ברוסית: Смоляны, ביידיש: סמיליאן) היא עיירה בבלארוס, צפונית מזרחית לאורשה, באמצע הדרך שבין מוהילב וויטבסק. העיירה מוזכרת לראשונה כחלק מאחוזתו של הרוזן בלסקי. בשנת 1620 נבנה במקום ארמון, שצריח בודד ממנו השתמר עד היום, עבור הנסיך סמיון סנגושקו. הארמון נבנה על גדות הנהר דרנובקה על גבעה הנמצאת בין אדמות ביצה. בשנת 1708 הביסו בסמוליאן צבאות פיוטר הגדול את צבאו של קרל ה-12 מלך שוודיה. ברבות השנים הארמון נהרס ואבניו שמשו לבניית בתים באזור. בתחילת המאה ה-20 התקיימה בעיירה קהילה יהודית בת כ-1,700 נפש. הרב יחזקאל אברמסקי כיהן בה כרב בצעירותו, בסביבות שנת תרע"ד. לפני כן היה ר"מ בישיבת חב"ד, לאור הצלחתו הגדולה שם סחף את תלמידי הישיבה ללימוד נגלה, והאדמו"ר ביקש ממנו לעזוב, כפיצוי שלח אותו להיות רב קהילת חב"ד, בסמיליאן. לפניו כיהן שם הרב שניאור זלמן לוי יצחק שיינין, שעבר באותה עת לשמש כרב של מוהילוב. עם הגיע הרב אברמסקי נודע לו שיצטרך לשאת דא"ח בסעודה שלישית כמנהג חב"ד, הוא בא לרב היוצא בדאגה שאינו יודע להכין סוג זה של דברי תורה. הרב שיינין הרגיע אותו ואמר לו שיישאר במיוחד עבורו עוד שלשוה חודשים וילמד אותו את הסגנון. ואכן כך היה. הרב אברמסקי הכיר לו טובה רבה על כך, ולימים בהיותו בירושלים חיפש אחר צאצאיו, ומצא את הרב מנחם מנדל שיינין, בנו, והכיר לו טובה רבה. בין השנים תרע"ה-תרפ"ג כיהן בה הרב יוסף אליהו הנקין, עד שנאלץ להגר לארצות הברית מלחץ הקומוניסטים. בין מלחמות העולם הצטמצמה הקהילה היהודית בעיירה לכ-900 איש. עם כיבוש העיירה בתחילת יולי 1941 בידי הגרמנים, הטילו אלו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. ב-8 במרץ 1942 רוכזו קרוב ל-800 יהודי העיירה והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם ביישוב, בו מתו רבים מהם מרעב ומקור, תוך הוצאה להורג של יהודים שנמצאו לא כשירים לעבודה. ב-5 באפריל 1942 רצחו גרמנים ושוטרים מקומיים את כ-560 היהודים שנותרו בגטו בסמוך לעיירה. מדיה וקבצים בנושא סמוליאני בוויקישיתוף סמוליאני (Smolyany), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם דניאל רומנובסקי (אנ'), סמוליאני, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1734), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) Catalogue,‏ Tar Castle, באתר "Belarus" Smolyany, Belarus, באתר JewishGen
כיפת-קוצים קטלנית

כִּפַּת־קוֹצִים קַטְלָנִית (שם מדעי: Acanthaster planci), שנקרא גם כוכבן קוצני או כוכב ים כתר הקוצים, היא בעל חיים הנמנה עם מחלקת כוכבי הים, השייכת למערכת קווצי העור. מין זה נפוץ על פני האזור האינדו־פסיפי (האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי), ים סוף, מיקרונזיה, יפן, אוסטרליה, מפרץ פנמה ועוד. בניגוד לרוב כוכבי הים אין לכיפת־קוצים צורת גוף מחומשת כי אם צורה מרובת זרועות (8–21) הנושאות קוצים חדים, ומכאן שמה – כיפת־קוצים. קוצי הכיפת־קוצים, העשויים ממגנזיום וקלציט, מגיעים לאורך חמישה ס"מ ומכילים רעלנים הנקראים ספונינים. הקוצים מגנים על הכיפת־קוצים מפני טורפים ומזיקים אחרים, כגון האדם. קוצים אלה יכולים להסב לאדם כאבים עזים, גירודים ולפעמים אף לגרום לבחילה והקאות. זרועות הכוכב יכולות להתנתק מהגוף במקרה הצורך, ולהתחדש לאחר מכן. הכיפת־קוצים ניזונת מאלמוגים, ומהווה אחד הטורפים העיקריים שלהם. היא ניזונת על ידי הוצאת הקיבה דרך הפה, וטריפת רקמת האלמוג. עיכול הרקמה נעשה מחוץ לגוף הכיפת־קוצים תוך שימוש באנזימים שונים המסייעים בפירוק המזון והחשת תהליך העיכול. תוך 24 שעות הכיפת־קוצים מצליחה לטרוף מזון השווה בגודלו לקוטר גופה. לאחר הטריפה נותר מהאלמוג שלד לבן בלבד. הכיפת־קוצים מעדיפה אלמוגים הגדלים מהר ולכן תעדיף את ה־Acropora וה־Montipora ותימנע מאלמוגים אחרים כמו ה־Porites. ישנם אלמוגים כמו ה־Poccilopora וה־Stylophora שפיתחו מנגנוני הגנה נגד הכיפת־קוצים בעזרת סימביוזה עם סרטנים מסוימים. ה־Trapezia, לדוגמה, נצפה כאשר הוא חותך את הרגליים של הכיפת־קוצים ובכך מרחיק אותה מהאלמוג. לכיפת־קוצים הבוגרת אין אויבים רבים והיא נטרפת בעיקר לפני הגעתה לבגרות, במצבה כלרווה צעירה. בגלל תפוצתה הרבה, ויעילותה כטורף, ישנם היבטים רבים הנחקרים סביב מערכת הטורף־נטרף של כיפת־הקוצים. במיוחד לאור מקרים חוזרים של התפוצצות אוכלוסין כמו זו שהתרחשה בשנות השבעים באוסטרליה. מערכת איברי הרבייה של כיפת־הקוצים היא מחומשת (כמו של שאר כוכבי הים). לכיפת־קוצים חמישה פתחי רבייה, נקבים זעירים הנמצאים בבסיס הזרועות. מספר איברי הרבייה הוא כפול ממספר הזרועות. הכיפת־קוצים היא מזיקה גדולה לאלמוגים ומאיימת על שונית המחסום הגדולה. חילזון טורף בשם חצוצרת הים הוא אחד מבין בעלי החיים שטורפים אותה ומשמש כמדביר ביולוגי להגנה על השונית. מדיה וקבצים בנושא כיפת-קוצים קטלנית בוויקישיתוף כיפת-קוצים קטלנית, באתר ITIS (באנגלית) כיפת-קוצים קטלנית, באתר NCBI (באנגלית) כיפת-קוצים קטלנית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) כיפת-קוצים קטלנית, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) כיפת-קוצים קטלנית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) כיפת-קוצים קטלנית, באתר GBIF (באנגלית) כיפת-קוצים קטלנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דינמיקה של התפוצצות אוכלוסין בכיפת־קוצים קוצני, דודו זכאי – ביולוג במפרץ אילת Deadly Starfish Eats Coral: Crown of Thorns Starfish (COTS) crisis, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 6:05) איזה כוכב ים בולע אלמוגים?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה כיפת־קוצים קטלנית במילון בעלי חיים: קווצי-עור (תש"ף), 2020, באתר האקדמיה ללשון העברית
דריווש השלישי

דריווש השלישי‏ (בפרסית עתיקה:𐎭𐎠𐎼𐎹𐎺𐎢𐏁, דׇרְיַיוַאוּש‏; 380 לפנה"ס – יולי 330 לפנה"ס) היה שליט האימפריה הפרסית משנת 336 לפנה"ס עד 330 לפנה"ס. דריווש השלישי היה מענף צדדי של משפחת המלוכה הפרסית, ועלה לשלטון אחרי הירצחו של ארתחשסתא הרביעי על ידי אחד משריו. בעלותו לשלטון גילה כי פרס, על אף עושרה האגדי, סובלת מבעיות רבות והפרובינציות המערביות באסיה הקטנה ממשיכות לחרוש מזימות כנגד השלטון המרכזי. בעיה חמורה נוספת הייתה כוונתו המוצהרת של פיליפוס השני, מלך מוקדון, לפלוש לפרס. פיליפוס אף שלח חיל חלוץ חזק של כ-10,000 חיילים בהנהגתו של פרמניון לאסיה הקטנה, על מנת להבטיח את ראש הגשר עבור חייליו. דריווש ניסה לענות לאיומים אלו על ידי הגדלת כוח השכירים היוונים ומינויו של ממנון היווני לראש הצבא הפרסי. כתגובה לכוונות המוקדוניות לפלוש לאסיה הקטנה, ביצר אותה דריווש, ושלח לשם כוחות צבא רבים. כוחות אלה מנו כ-40,000 איש בשנת 334 לפנה"ס, כאשר התנגשו הכוחות הפרסים בכוחותיו של בנו של פיליפוס, אלכסנדר הגדול, בקרב גרניקוס. למרות היתרון בפרשים נחלו הגנרלים הפרסים תבוסה כואבת, ומרבית חיל הרגלים אבד בקרב, יחד עם כ-1,000 פרשים. עם העמקת הפלישה המוקדונית לתוככי האימפריה הפרסית, ניסה דריווש להילחם באלכסנדר בעצמו בקרב איסוס (333 לפנה"ס), אך הפסיד למרות יתרונו המספרי (בערך 5 ל-1 לטובת הפרסים). לאחר תוצאותיו ההרסניות של הקרב לצבא הפרסי, הציע דריווש לאלכסנדר, במטרה להשיג שלום, 10,000 טאלנטים, את כל אסיה הקטנה, וחלקים נוספים מהמזרח התיכון, אך אלכסנדר סירב. בלית ברירה, דריווש התחיל להתכונן לקרב נוסף והזעיק את כל עתודותיו. למרות יתרון מספרי גדול הוא הפסיד שוב בקרב גאוגמלה (331 לפנה"ס) ונמלט משדה הקרב. הוא נרצח על ידי אחד האחשדרפנים שלו בשם בסוס (Bessus) כמה חודשים אחרי קרב גאוגמלה, משום שאותו בסוס קיווה לזכות בחסדיו של אלכסנדר על ידי רציחתו של יריבו. הרצח לא עזר לבסוס, ואלכסנדר הגדול הוציא אותו להורג באשמת "בגידה במלכות" (כשהוא מתכוון לכך שבסוס אשם בבגידה בדריווש). לפי מספר מקורות עתיקים, החשודים באהדה יתרה לאלכסנדר, הצליח האחרון לדבר עם דריווש על ערש דוויו, וזה הודה לו על היחס הטוב שהעניק לבני משפחתו שנפלו בשביו אחרי קרב איסוס, ואף בירך אותו ואמר שהוא מקווה שהאלים יטו חסד לפרס ויתנו לה שליט כמו אלכסנדר. אלכסנדר גם נשא לאחר מותו של דריווש את אחת מבנותיו, בתקווה לחזק בכך את שלטונו על פרס. Matt Waters, Ancient Persia: A Concise History of the Achaemenid Empire, 550-330 BCE, Cambridge University Press 2014 מדיה וקבצים בנושא דריווש השלישי בוויקישיתוף ערך על דריווש השלישי באנציקלופדיה איראניקה (באנגלית) דריווש השלישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דריווש ה-3, (380-330 לפנה"ס), מלך פרס, דף שער בספרייה הלאומית תארוך מקורב ליולי נעשה על פי כרוניקה בבלית הכרוניקה בתרגום לאנגלית באתר ליוויוס דיודורוס טוען שהרוצח הוא בגואס (Bagoas) (17.5.3-6), אך תיאור זה משאיר קושי מחקרי; ראו להשוואה Matt Waters chapter: Twilight of the Achaemenids
רחוב דאונינג

רחוב דאונינג (באנגלית: Downing) הוא רחוב במרכז לונדון באזור וסטמינסטר. זהו רחוב ללא מוצא, היוצא מרחוב וייטהול. ברחוב נמצאים מגורי ראש ממשלת בריטניה ומגורי שר האוצר הבריטי, זה מעל מאתיים שנה. במקור היו אלה מגורי הלורד הראשון של האוצר (First Lord of the Treasury; תפקיד שהפך במהלך השנים לתפקיד ראש הממשלה), ומגורי הלורד השני של האוצר (Chancellor of the Exchequer), שהוא כיום שר האוצר. במרוצת השנים נעשה שימוש במונח "רחוב דאונינג", בעיקר בכלי התקשורת, לשם תיאור גורמים פוליטיים בממשלה הבריטית. הרחוב נקרא על שם הברון דאונינג, שהיה דיפלומט בשירותם של אוליבר קרומוול וצ'ארלס השני. לאות תודה על שירותיו קיבל דאונינג מהמלך צ'ארלס השני חלקת אדמה מפארק סנט ג'יימס, ובה נמצא כיום הרחוב. דאונינג 9- מאכלס את מרכז העיתונאים והתדרוכים. במרכז נערכים תדרוכים לתקשורת הבריטית מפי ראש הממשלה, שרים ובכירי ממשל על אירועי היומיום. דאונינג 10- מעונו הרשמי של ראש ממשלת בריטניה.ראשי הממשלה מתגוררים ברחוב זה מאז עבר ויליאם גלאדסטון עם משפחתו להתגורר בבתים 10, 11 ו-12 בשנת 1881. גלאדסטון שימש הן בתפקיד ראש הממשלה והן בתפקיד שר האוצר. מאז נמצאים מגורי ראש הממשלה באופן מסורתי בבית מספר 10 דאונינג 11- מעון המגורים של שר האוצר של בריטניה. כאשר נבחר טוני בלייר לראש הממשלה ב-1997 הוא העדיף להתגורר בדירה הגדולה יותר בבית מספר 11, מכיוון שהיה אז בעל משפחה של שלושה ילדים, בעוד ששר האוצר גורדון בראון היה אז רווק. אף שמשרד ראש הממשלה ממוקם בבית מס' 10, שר האוצר הוא שהתגורר בדירת המגורים במספר 10, ואילו ראש הממשלה ומשפחתו התגוררו בדירת המגורים בבית מס' 11. דאונינג 12- בעבר התגורר בו המצליף הראשי, כיום מאכלס את לשכת העיתונות של ראש הממשלה, היחידה לתקשורת אסטרטגית ויחידת המידע והמחקר. משרד החוץ וחבר העמים עד סוף שנות ה-80 רחוב דאונינג היה פתוח לציבור והיו רשאים להתהלך בו בצורה חופשית. ב-1989, בעקבות הגברת הפעילות החבלנית של הצבא האירי הרפובליקני בבריטניה, תוגברו סידורי הביטחון סביב ראש הממשלה במסגרתם הותקנו שערי מתכת בכניסה לרחוב דאונינג; ומאז הרחוב אינו נגיש לציבור הרחב שכן הכניסה ניתנת רק על ידי המשטרה למבקרים קבועים, עובדי משרדי ראש הממשלה, חברי פרלמנט, ועיתונאים בעלי אשרה. ב-7 בפברואר 1991 ערך ארגון הצבא האירי הרפובליקני הזמני התקפת מרגמות על הבית. במאי 2023, נפגעו השערים כאשר מכונית התנגשה בהם. וזאת בזמן שראש הממשלה רישי סונאק נכח במעון . אדם נעצר על ידי המשטרה והאירוע לא היה קשור לטרור. כיום רחוב דאונינג מאובטח על ידי יחידת ההגנה הפרלמנטרית והדיפלומטית של משטרת המטרופולין. שערי הברזל בכניסה לרחוב דאונינג שוטרים מאבטחים את רחוב דאונינג מבט מויטהול לעבר רחוב דאונינג שר החוץ פיליפ האמונד ברחוב דאונינג בניין דאונינג 10 מימין לשמאל: דאונינג 10, דאונינג 11, דאונינג 12 חדר העיתונאים של דאונינג 9 מדיה וקבצים בנושא רחוב דאונינג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רחוב דאונינג Matthew d'Ancona, Matthew d'Ancona: Michael Gove is now Chief Whip to the nation, Evening Standard, ‏2014-07-16 (באנגלית) "Man arrested after car crashes into Downing Street gates" (באנגלית בריטית). 2023-05-25. נבדק ב-2023-12-23.
רחוב אוקספורד

רחוב אוקספורד (באנגלית: Oxford Street) הוא רחוב מרכזי בסיטי של וסטמינסטר בלונדון, ונחשב לרחוב הקניות הסואן ביותר באירופה. הרחוב מתחיל בקצהו הצפון מזרחי של הייד פארק (במארבל ארץ') וחוצה את כיכר אוקספורד ואת כיכר סנט ג'יילס. בצומת הרחובות אוקספורד, דרך צ'רינג קרוס ודרך טוטנהם קורט משתנה שם הרחוב ל"רחוב אוקספורד החדש", אשר נמשך עד High Holborn. ממארבל ארץ', בהמשך הרחוב מערבה, משתנה שם הרחוב לדרך בייסווטר (Bayswater Road). עד שנת 1782 נקרא הרחוב טייברן, על שם נהר הטייברן הזורם כיום מתחת לרחוב. במקום שבו עומדת כיום מארבל ארץ' עמד עמוד התלייה של לונדון. כיכר אוקספורד ותחנת הרכבת התחתית 'הסוס המעופף' הפאב היחיד שנותר ברחוב בניין מרקס אנד ספנסר במזרח הרחוב חנות הכלבו סלפרידג'ס מדיה וקבצים בנושא רחוב אוקספורד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רחוב אוקספורד יניב חלילי, להציל את אוקספורד, באתר "ידיעות אחרונות", 29 בספטמבר 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא לונדון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
החצר

החצר היא סדרת טלנובלה ישראלית על אודות חצר חסידית, ששודרה בערוץ התכלת בשנת 2003 ובשידורים חוזרים בערוץ 10 (2004–2005) ובערוץ 20 (2014, 2017). הסדרה הופקה עבור ערוץ התכלת על ידי דרסט הפקות על פי רעיון של התסריטאי הראשי דניאל טאוב. את הייעוץ לסדרה, כמו גם את כתיבת חלק הארי של פרקיה, תרם יאיר חסדיאל. צולמה באולפני ג.ג. בנווה אילן במשך 20 ימים והפקתה עלתה כ-800,000 דולר. עלילת "החצר" מתרחשת ב"קריית לייבניץ" של חסידות לייבניץ (הדמיונית) בתל אביב, מובלעת של קהילה חסידית המנסה לקיים את מנהגיה לצד עולם חילוני, תחת הנהגת האדמו"ר הרב עזריאל רוטנברג. ציפורה, בתם המאומצת של עזריאל ושיינדל, חיה כאלמנה מזה זמן רב. כשהייתה בת 19 נישאה לחנוך כ"ץ, אולם נישואיהם עלו על שרטון כשחנוך נתפס עוסק בהימורים וקזינו. על אף שהכחיש את ההאשמות בתוקף, היו ראיות למעשיו והוא נכנס לכלא. חנוך נודה מהחצר ומשפחתו ישבה עליו שבעה ואיש לא שמע אודותיו. מאז ציפורה דחתה מחזרים אחרים כיוון שהעדיפה להשקיע בעסק המשגשג שהקימה בכוחות עצמה, יצור פאות נכריות, אך בסתר ליבה גם קיוותה לשובו של חנוך ואכן לאחר זמן חוזר חנוך לחצר במטרה לטהר את שמו ולהחזיר אליו את אשתו ציפורה. "החצר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "החצר", באתר אידיבי "החצר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "החצר", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית האדמו"ר הטלוויזיוני הראשון, עיתון "הצופה" נועם שגב, משפחה חסידית היתה, באתר ynet, 13 ביולי 2003 דרור נובלמן, סלח לי, יש לך חור בסדין , באתר nana10‏, 17 ביולי 2003 רוגל אלפר, טלנובלה בתחפושת, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2003 מערכת מיקסר, "החצר" תופסת תאוצה, באתר nana10‏, 25 באוגוסט 2003 גיורא יהלום, ‏גשר צר מאוד, באתר גלובס, 26 באוגוסט 2003 קובי נחשוני, החרדים על עמוס לביא: נפטר האדמו"ר מלייבניץ, באתר ynet, 10 בנובמבר 2010 החצר - על הסדרה, באתר וואלה ויוה יובל אברמוביץ', בכל דור ודור של עולם הבידור, באתר ynet, 11 באפריל 2006
רבלון

רבלון (באנגלית: REVLON) היא חברה אמריקאית למוצרי קוסמטיקה. החברה נוסדה בשנת 1932, בעיצומו של השפל הגדול בארצות הברית. מייסדי החברה הם צ'ארלס וג'וזף רבסון, שני אחים יהודים ממוצא מזרח אירופי שנולדו בארצות הברית. שם החברה מורכב מצירוף אותיות של שמם ושמו של הכימאי ג'וזף לחמן (תורם ה"L" למותג). בשנת 1932 יצא מוצרה הראשון של החברה, לק לציפורניים שמשווק עד היום. הדוגמנית הראשונה של רבלון הייתה ווליס סימפסון, הדוכסית מווינדזור. ב-2018 נבחרה דברה פרלמן (בתו של יו"ר החברה, רונלד פרלמן) בתור המנכ"לית האישה הראשונה של החברה. אחת ההמצאות הבולטות של רבלון היא המייק אפ הנוזלי, פטנט משנות ה-50 של המאה ה-20 שזכה בפרסים רבים. הבושם "צ'ארלי", אשר הושק ב-1973, הוא הבושם הנמכר ביותר בעולם, על-פי ספר השיאים של גינס. משנת 1963 ועד לשנת 2000 הפעילה החברה מפעל ישראלי באשדוד. ביום 16 ביוני 2022, תשעים שנה לאחר הקמתה, הכריזה החברה על פשיטת רגל[דרוש מקור]. ב-9 באוגוסט 2022 הודיעה כי קיבלה הלוואה בסך מיליארד וחצי שקלים לצורך ארגון מחדש[דרוש מקור]. מדיה וקבצים בנושא רבלון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רבלון (באנגלית) רבלון, ברשת החברתית פייסבוק רבלון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רבלון, ברשת החברתית אינסטגרם רבלון, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משפט נאש

משפט נאש הוא משפט בתחום תורת המשחקים. המשפט מבטיח, שבכל משחק מרובה משתתפים, קיים שיווי משקל נאש, אם מרשים שימוש בתכסיסים מעורבים (אסטרטגיות מעורבות). לצירוף של כמה תכסיסים, נקרא שיווי משקל נאש, אם מתקיימת בו התכונה הבאה: אף אחד מהשחקנים לא ירוויח יותר אם ישנה את דעתו ויבחר בתכסיס אחר (בעוד האחרים אינם משנים את דעתם). המשפט הוכח על ידי ג'ון פורבס נאש, שפרסם את ההוכחה, יחד עם תוצאות אחרות בנוגע לאסטרטגיות אופטימליות במשחקים מרובי שחקנים, בסדרה של ארבעה מאמרים בין השנים 1950–1953. נסתכל על המשחק הבא - משחק מלחמת המינים, משחק זה מתאר סיטואציה בה זוג נשוי, דן ודנה, הולכים לבלות. דן מעדיף ללכת למשחק כדורגל, דנה מעדיפה ללכת לאופרה. שניהם מעדיפים ללכת לאותו מקום מאשר ללכת למקומות שונים. הסיטואציה נתונה באופן הבא: ניתן לראות כי קיימים שני שיווי משקל נאש טהורים: כדורגל-כדורגל ואופרה-אופרה. בנוסף להם, קיימים שני שיוויי משקל נאש מעורבים:   ( 1 / 3 , 2 / 3 ) {\displaystyle \ (1/3,2/3)} ו-   ( 2 / 3 , 1 / 3 ) {\displaystyle \ (2/3,1/3)} - כלומר, דן בוחר בכדורגל בהסתברות של   2 / 3 {\displaystyle \ 2/3} ובאופרה בהסתברות של   1 / 3 {\displaystyle \ 1/3} ודנה בוחרת הפוך. באופן זה, ללא תלות בבחירה של ה"שחקן" השני, הם יכולים להבטיח לעצמם תוחלת רווח של   4 / 3 {\displaystyle \ 4/3} . הוכחת המשפט נעשית באמצעות משפט נקודת השבת של בראואר. משפט נקודת השבת קובע כי לכל   f : S → S {\displaystyle \ f:S\rightarrow S} רציפה ו-   S ⊂ R n {\displaystyle \ S\subset \mathbb {R} ^{n}} קבוצה לא ריקה, קומפקטית וקמורה, יש ל־   f {\displaystyle \ f} נקודת שבת. נניח כי נתון המשחק הבא: במשחק יש   n {\displaystyle \ n} שחקנים הממוספרים ב-   i {\displaystyle \ i} כאשר   i {\displaystyle \ i} נע מ-1 עד   n {\displaystyle \ n} , ולכל אחד מהם   m i {\displaystyle \ m_{i}} אסטרטגיות. כעת, נסתכל על הקבוצה של כל האסטרטגיות המעורבות   S m 1 × S m 2 × . . . × S m n {\displaystyle \ S_{m_{1}}\times S_{m_{2}}\times ...\times S_{m_{n}}} . קל לראות כי זוהי קבוצה קומפקטית וקמורה ועל כן מקיימת את תנאי משפט נקודת השבת של בראואר. נסמן   x j i {\displaystyle \ x_{j}^{i}} - המשקל של הפעולה   j {\displaystyle \ j} בהתפלגות   x i {\displaystyle \ x^{i}} . נגדיר את   d j i = u i ( j , x − i ) − u i ( x i , x − i ) {\displaystyle \ d_{j}^{i}=u_{i}(j,x^{-i})-u_{i}(x^{i},x^{-i})} להיות ההפרש בין ערך פונקציות התועלת של השחקן ה-   i {\displaystyle \ i} בבחירת הפעולה   j {\displaystyle \ j} במקום האסטרטגיה   x i {\displaystyle \ x^{i}} (כלומר, הרווח שמתקבל מהמעבר לאסטרטגיה   j {\displaystyle \ j} ). כמו כן, נגדיר   m a x j i = m a x ( d j i , 0 ) {\displaystyle \ max_{j}^{i}=max(d_{j}^{i},0)} . כעת, נגדיר   k j i = x j i + m a x j i 1 + ∑ j = 1 n m a x j i {\displaystyle \ k_{j}^{i}={\frac {x_{j}^{i}+max_{j}^{i}}{1+\sum _{j=1}^{n}max_{j}^{i}}}} נשים לב כי קיבלנו פונקציה רציפה ממרחב האסטרטגיות לעצמו. לכן, ע"פ משפט נקודת השבת של בראואר, קיימת לה נקודת שבת. נטען כי בנקודת השבת שקיבלנו מתקיים כי לכל   i , j {\displaystyle \ i,j} , מתקיים כי   d j i ≤ 0 {\displaystyle \ d_{j}^{i}\leq 0} . כלומר, לאף שחקן אין איך להשתפר מנקודה זו ולכן זוהי נקודת שיווי משקל. ואכן, טענה זו מתקיימת, נוכיח בשלילה. נניח שקיימים   i , j {\displaystyle \ i,j} כך ש-   d j i > 0 {\displaystyle \ d_{j}^{i}>0} ואז נקבל סתירה לכך שזו נקודת שבת. תורת המיקוח של נאש
יוונים פונטים

המונח יוונים פונטים, יוונים פונטיאנים, פונטיאנים או יוונים מפונטוס (ביוונית: Πόντιοι, Ποντιακός Ελληνισμός או Έλληνες του Πόντου; בטורקית: Pontus Rumları) מתייחס ליוונים ספציפית מאזור פונטוס, המקום שבו שכנה האימפריה של טרפזונטס על חוף הים השחור במזרח טורקיה של היום, או במקרים אחרים באופן כללי ליוונים מחופי הים השחור או פונטוס. באופן מסורתי הם דוברים יוונית פונטית. אזור פונטוס נזכר לראשונה בהקשר של יוון העתיקה בסיפור יאסון והארגונאוטים וחיפושיהם אחרי גיזת הזהב, לפי תיאורו של אפולוניוס מרודוס, לפיו התרחש הסיפור בשנת 1200 לפנה"ס לערך. המושבה היוונית הראשונה הוקמה בשנת 800 לפנה"ס בסינופ, לחוף הים השחור על ידי סוחרים ממילטוס. יוונים נוספים באו בעקבותיהם והקימו מושבות נוספות לחופי הים השחור, בהן העיר המודרנית דהיום טרבזון, המוזכרת על ידי קסנופון ביצירתו "אנבסיס". במרוצת השנים, למרות כיבושים של האזור על ידי מעצמות זרות, בהן האימפריה האחמנית וביזנטיון, תושבי המקום שמרו על צביונם ועל תרבותם היוונית-אורתודוקסית. לאחר נפילת האימפריה של טרפזונטס בשנת 1461 עברה השליטה באזור לידי האימפריה העות'מאנית. ערך מורחב – רצח העם היווני-פונטי כמו עמים שכנים אחרים כגון הארמנים והאשורים, הפונטים סבלו מרדיפות ורצח עם על רקע אתני-דתי מידי העות'מאנים בתחילה ומידי טורקים כמאליסטים לאחר נפילת האימפריה. בשנת 1923 נחתם הסכם לוזאן, ועל פיו נערכו חילופי אוכלוסין בין מדינות טורקיה ויוון. מספרם המדויק של היוונים הפונטים אינו ידוע לאשורו עקב התבוללות בפזורה היוונית לענפיה, אולם מעריכים אותו בכ-4.5 מיליון. הקהילות המרכזיות הן: יוון (2–3 מיליון): מקדוניה, תרקיה, תסליה ואטיקה (אתונה). רוסיה והמדינות הקומוניסטיות לשעבר אוקראינה, גאורגיה, קזחסטן, אוזבקיסטן וארמניה. סטליוס קזנג'ידיס, גדול זמרי יוון הפטריארך מקסימוס הראשון סטראבון דיוגנס מיתרידטס השישי, מלך פונטוס ג'ייק צאקאלידיס מדיה וקבצים בנושא יוונים פונטים בוויקישיתוף טבח העם הפונטי אתר "פונטיקה אנציקלופדיה" "אפילו לא שמי: ממצעד מוות בטורקיה לבית חדש באמריקה", סיפורה האמיתי של נערה צעירה על טבח עם והישרדות, ת'יאה האלו, 2000
ייאסו החמישי, קיסר אתיופיה

ייאסו החמישי (בגעז: ኢያሱ, ידוע גם בשם ליג' ייאסו; 4 בפברואר 1895 או 1896 – 25 בנובמבר 1935) היה נכדו ויורשו של מנליק, וקיסרה הלא מוכתר של אתיופיה בשנים 1913–1916. פירוש שמו הוא הגרסה האמהרית של השם העברי "יהושע". שם הטבלתו היה קיפלה יעקב. בשנת 1907 מנליק השני, קיסר אתיופיה נתקף בשיתוק וחדל לתפקד כשליט בפועל של המדינה. בשארית כוחותיו הוא הכריז על איאסו, נכדו, כיורשו. מעט לפני החלטתו של סבו מנליק, ייאסו התחתן עם רומן-וורק מנגשה, נכדתו של הקיסר יוהנס ואחייניתה של הקיסרית טאיטו (אשת מנליק) אולם הנישואין לא צלחו ולאחר מספר שנים הוא נשא את סבלה-וונגל חיילו, נכדתו של מלך גוג'אם לשעבר הנגוס תקלה היימנות. ייאסו עמד בפני דילמה, להיות המייצג של הממסד שבנה מנליק, כמייצג של האליטה בממסד הקיים, או לבנות מערכת פוליטית חדשה משל עצמו עם מינויים משלו ולהיות שליט אבסולוטי. תקופת שלטונו התאפיינה במאבק בין הריכוזיות לבין ביזור הסמכויות. ייאסו נמנע מלהכתיר את עצמו, אך בהעניקו לאביו הראס מיכאל את התואר נגוס ("מלך") ב-1914, הכריז להלכה על היותו קיסר. ייאסו ניסה לבנות בעצמו ממסד פוליטי ורשת נאמנויות אישיות שתבטיח לו כוח – הוא סירב לשמוע להנחיות מועצת השרים שמונתה לו, עזב את אדיס אבבה וניסה לארגן מהפכה פוליטית בקרן אפריקה. ייאסו ניסה להחליף את נאמני סבו בקואליציה המורכבת מבני שבטים אחרים. מכיוון שמערכת הנאמנויות של מנליק הייתה של שוואה, המרכז, הוא פנה לפריפריות. הוא ניסה לבנות מחדש את מערך הכוחות ולהשתית אות על נאמנויות חדשות (קצת מתיגראי בצפון, אך בעיקר מאזורי הדרום). תוך כדי בניית הקואליציה הפריפריאלית הזו, ייאסו התקרב למקורות המוסלמים של אביו. אביו האימאם מוחמד עלי קיבל את הנצרות בפקודת הקיסר יוהנס ב-1878 וזכה בתואר ובשם ראס מיכאל. ייאסו היה בקשר עם הקונסול העות'מאני ודרכו עם ממשלת הטורקים הצעירים באיסטנבול. משפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הימר על ניצחון העות'מאנים כבעלי בריתם של מעצמות המרכז וקיבל מהם הבטחה כי לאחר ניצחונם יהיה שליטה של כל קרן אפריקה. הוא גם שיתף פעולה עם המולא הסומלי מוחמד עבדאללה חסן, העביר את מטהו להרר, בירת האסלאם בקרן אפריקה, ואף התאסלם בטקס פומבי באוגוסט 1916, כדי לחזק את קשריו עם האורומו הסומלים, העפר, והעות'מאנים. ניסיונו של אייאסו להשיג כח של ממש על ידי בניית מימסד פוליטי חדש נכשל. האליטה השוואנית הייתה חזקה ואילו השכנים האירופאים הבריטים האיטלקים והצרפתים - חששו מכוונותיו להתחבר עם האסלאם ועם האימפריה העות'מאנית. בספטמבר 1916 הדיח את אייאסו ראש הכנסייה האתיופית, האבונא, בתמיכת הקבוצה השואנית בתואנה כי בגד בדת ובמדינה. במקומו הוכתרה הקיסרית זאודיטו, בתו של מנליק. בראש מארגני המהפך עמד בן גילו של איאסו, טפרי מקונן (הידוע יותר בשם ההכתרתו היילה סלאסי), שאביו ראס מקונן היה בן דודתו של מנליק ומחשובי עוזריו). עם הכתרת זאודיתו הוא קיבל את התואר ראס ואת תפקיד יורש העצר וממלא מקום בפועל של הקיסרית. חודש לאחר מכן הובס צבאם המשותף של איאסו ושל אביו הנגוס מיכאל בקרב סגאלה, וייאסו הסתתר ארבע שנים עד שנתפס. את שארית חייו בילה בבתי-כלא ובבריחות מהם עד שמת ב-1935. מדיה וקבצים בנושא ייאסו החמישי, קיסר אתיופיה בוויקישיתוף ייאסו היה בנה של שווארגה, בתו הצעירה של מנליק. ‏Marcus, Menelik II, p. 238 .‏ כנראה משום שטקס ההכתרה היה נוצרי מובהק. לפי המסורת יכול כל בעל תואר להעניק תארים בדרגה אחת נמוכה משלו. הקיסר יוהנס הרביעי היה סנדקו. קרוב לוודאי שהומת עם תחילת הפלישה האיטלקית מחשש שהפאשיסטים ישחררוהו ויעשוהו קיסר מטעמם.
האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון

האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון (באנגלית: Monument to the Great Fire of London), המכונה בלונדון בפשטות האנדרטה, היא אנדרטה לזכר השרפה הגדולה של לונדון הממוקמת בסיטי של לונדון שבאנגליה, בסמוך לקצה הצפוני של גשר לונדון, קרוב למקום שבו פרצה השרפה בשנת 1666. האנדרטה, שתוכננה על ידי כריסטופר רן ורוברט הוק, נבנתה בין השנים 1671 ל-1677. היא בנויה בצורת עמוד דורי מאבני פורטלנד, שבראשה דמות להבה מצופה זהב. בצדה המערבי תבליט המתאר את השרפה, מעשה ידי קיוס גבריאל קיבר. בתבליט נראה המלך צ'ארלס השני, ולצדו אחיו ג'יימס, דוכס יורק, (מאוחר יותר המלך ג'יימס השני), ומצדיהם מנחות דמויות החירות, האדריכלות והמדע את המלך בבנייה המחודשת של העיר. גובה האנדרטה 61 מטר - המרחק המדויק ממקום האנדרטה למאפייה של תומאס פארינור, האופה המלכותי, בסימטת פודינג שם החלה השרפה הגדולה. אל ראש האנדרטה ניתן להגיע בטיפוס ב-311 מדרגות. במרפסת שבראש האנדרטה הותקן כלוב באמצע המאה ה-19, לאחר ששישה אנשים התאבדו מראש האנדרטה. בכל אחד מצדי בסיס האנדרטה כתובות בלטינית. הכתובת בצד הדרומי מתארת את הצעדים שנקט המלך צ'ארלס השני בעקבות השרפה. הכתובת במזרח מתארת את בניית האנדרטה, הכתובת בצפון מתארת את פרוץ השריפה ואת הנזק שנגרם לעיר (חלק ממנה, המאשים את הקתולים בשרפה, נמחק בשנת 1831). הכתובת בצד המערבי כתובה באנגלית ולא בלטינית. התבליט בבסיס האנדרטה פנים האנדרטה היסטוריה של לונדון מדיה וקבצים בנושא האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון, ברשת החברתית פייסבוק האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון, ברשת החברתית אינסטגרם האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)