laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג

פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג (גרמנית: Friedrich August II. von Oldenburg;‏ 16 בנובמבר 1852 – 24 בפברואר 1931) היה הדוכס הגדול של אולדנבורג האחרון בין השנים 1900–1918. פרידריך אוגוסט נולד ב-16 בנובמבר 1852 באולדנבורג, לפטר, נסיך הכתר של אולדנבורג ולאליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, דוכסית וירטמברג. ב-18 בפברואר 1878 התחתן אוגוסט עם אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת אנהלט, ובאותו יום גם התחתנה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה עם ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן. בשנת 1895 מתה אליזבת אנה, ופרידריך אוגוסט בנה ארמון חדש לזכרה. ב-24 באוקטובר 1896 התחתן אוגוסט עם אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט. בשנת 1900 מת אביו פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ופרידריך אוגוסט עלה לשלטון במקומו. פרידריך אוגוסט היה שמרן בדעותיו, אולם היה פופולרי בקרב תושבי הדוכסות. בנוסף אהב פרידריך אוגוסט את הצי, ואף פיתח כמה המצאות חשובות לשיפור הצי. במהלך מלחמת העולם הראשונה תמך פרידריך אוגוסט בסיפוח בלגיה וצפון צרפת לקיסרות הגרמנית, ואף דחף יחד עם נסיכים אחרים לפיטוריו של הקנצלר תאובלד פון בתמן-הולווג, שבו ראו אדם חלש שדוחף לעשיית שלום. ב-11 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך אוגוסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר התפטרותו מהשלטון חי פרידריך אוגוסט באולדנבורג כאדם פרטי, וב-24 בפברואר 1931 מת בביתו בראסטדה. ב-18 בפברואר 1878 התחתן פרידריך אוגוסט עם אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת אנהלט, ממנה נולדו לו שתי בנות: סופיה שרלוטה, דוכסית אולדנבורג (1879–1964), התחתנה עם אייתל פרידריך, נסיך פרוסיה מרגרטה, דוכסית אולדנבורג (1881–1882) ב-28 באוגוסט 1895 מתה אשתו אליזבת אנה, וב-24 באוקטובר 1896 התחתן פרידריך אוגוסט עם אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט, ממנה נולדו לו 5 ילדים: ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג (1897–1970) פרידריך אוגוסט, דוכס אולדנבורג (1900) אלכסנדרינה, דוכסית אולדנבורג (1900) אינגבורג אליקס, דוכסית אולדנבורג (1901–1996), התחתנה עם שטפן, נסיך שאומבורג-ליפה אלטבורג, דוכסית אולדנבורג (1903–2001), התחתנה עם יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט מדיה וקבצים בנושא פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג בוויקישיתוף
ליאורה חשין

ליאורה חשין (10 בפברואר 1949 – 22 באפריל 2023) הייתה צלמת ועיתונאית ישראלית. הייתה מוכרת בעיקר כמתעדת של אמנות רחוב בערי ישראל. חשין נולדה וגדלה בירושלים. אביה היה הסופר והחוקר בנימין יפה. אמה הייתה מלכה לבית קליינזינגר. סבה, אריה לייב יפה, היה סופר, משורר ומנהל קרן היסוד. הוא נהרג ב-11 במרץ 1948, במהלך מלחמת העצמאות, בפיגוע בבית המוסדות הלאומיים בירושלים. שמה משמר את שמו הרוסי "ליאו". חשין סיימה לימודי לשון ובלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך למדה צילום ואמנות במסגרות שונות, ביניהן מוזיאון ישראל ובצלאל. הייתה כתבת ראשית בשבועון שער למתחיל, צלמת של המגזין "עלי כותרת", כתבת בעיתון פשוש ועורכת משנה של כתב העת כמעט 2000. משנת 1971 ועד פטירתה הייתה נשואה לשופט דוד חשין ולהם בן ובת. נפטרה ב-22 באפריל 2023. 2001 – הלוך ושוב אל ילדותי, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב 2008 – המשכן לאמנויות הבמה, תל אביב 2009 – Befriend Your Demon‏, בית האמנים בירושלים 2012 – במרכז הבינתחומי הרצליה Befriend Your Demon‏ – אמנות רחוב בתל אביב, 2009 פירורים, 2010 (מהדורה אנגלית ב-2011) – על משפחתה Do Not Disturb‏ – אמנות רחוב בישראל, 2012 על הדרך, 2018 מדיה וקבצים בנושא ליאורה חשין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ליאורה חשין ליאורה חשין, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית של מוזיאון ישראל ליאורה חשין, באתר האינטרנט של בית האמנים בירושלים ליאורה חשין מתעדת ומשמרת אמנות מתכלה(הקישור אינו פעיל), מגזין לוטן לתרבות ואמנות אוצרת הגרפיטי: ליאורה חשין מתעדת אמנות רחוב בישראל, באתר "פוטולוגיה" הספר Befriend Your Demon‏ – אמנות רחוב בתל אביב באתר האינטרנט של ליאורה חשין הספר Do Not Disturb‏ – אמנות רחוב בישראל, באתר האינטרנט של ליאורה חשין הספר "פירורים", באתר האינטרנט של ליאורה חשין הספר "על הדרך", באתר האינטרנט של ליאורה חשין ליאורה חשין, דף שער בספרייה הלאומית תערוכות חדשות, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2001 תערוכת הצילומים של ליאורה חשין: אומנות ברוח דרום תל אביב במרכז הבינתחומי, מאת קובי זלוטק, אוונגרד – מגזין הבינתחומי
יחסי הוותיקן–רוסיה

בין הפדרציה הרוסית ומדינת קריית הוותיקן מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. לרוסיה יש נציגות דיפלומטית בוותיקן ולוותיקן יש נציגות דיפלומטית ולרוסיה יש נציג קבוע האמון על קריית הוותיקן אשר מקומו ברומא, בירת איטליה. נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב הורה על הקמת יחסים דיפלומטיים מלאים בין רוסיה לבין הוותיקן בעקבות פגישה עם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בדצמבר 2009. בדומה לרוב יחסי החוץ של הוותיקן, טיב היחסים בין שתי המדינות בא לידי ביטוי באמצעות הקשר הדתי. יחסי הוותיקן-רוסיה מקושרים ליחסים האקומניים בין הכנסייה האורתודוקסית, הרווחת ברוסיה והכנסייה הקתולית שהוותיקן הוא מקום מושבה. ערך מורחב – מהפכת אוקטובר בשנות השישים של המאה התשע עשרה הוקמה ברוסיה אופוזיציה כנגד השלטונות הצאריים. האופוזיציה הייתה התאגדות של פועלים רוסיים שאימצה את הקומוניזם של קרל מרקס ונהגה לפיו. האופוזיציה הייתה אלימה וטרור היה נפוץ ברוסיה באותה התקופה. בדיוק באותו הזמן מרדו תושביה החילוניים של מדינת האפיפיור ששלטה בתקופה ההיא על כל מרכז וצפון מזרח איטליה של היום. שתי המדינות תמכו אחת בשנייה עקב צביונן הדתי ומצבן הדומה. לאחר שמרד החילונים במדינת האפיפיור הושלם והיא הוקטנה לגודלה של העיר רומא, ומרד הפועלים שכך לזמן מה היחסים היו שקטים מאוד, עד למהפכת אוקטובר בה ברית המועצות האתאיסטית הוקמה. הוותיקן נהג לגנות ולהוקיע את הקומוניזם ותמך בארצות הברית רוב המלחמה הקרה. לאחר ירידתה של ברית המועצות היחסים בין רוסיה לברית המועצות התחממו עקב הופעת הדת שוב באזור. מדיה וקבצים בנושא יחסי הוותיקן–רוסיה בוויקישיתוף קבצים מהדף "יחסי רוסיה-הכס הקדוש" באתר משרד החוץ הרוסי (ברוסית) בנדיקטוס השישה עשר מקבל את נשיא רוסיה סרטון מהפגישה בין נשיא רוסיה לבנדיקטוס השישה עשר Russia and the Vatican establish full diplomatic ties, באתר BBC
דוכסות פירנצה

דוכסות פירנצה (באיטלקית: Ducato di Firenze) הייתה דוכסות איטלקית שהוקמה על ידי האפיפיור קלמנס השביעי, שהכתיר בשנת 1532 את אלסנדרו דה מדיצ'י לדוכס, והתקיימה עד לשנת 1569, שבה העניק האפיפיור פיוס החמישי את התואר דוכס גדול לקוזימו דה מדיצ'י. רפובליקת פירנצה הייתה בשליטת בית מדיצ'י החל משנת 1434, שבה תפס למעשה קוזימו דה מדיצ'י את השלטון, על אף שבאופן רשמי נשארה צורת השלטון הרפובליקנית. בשנת 1527 האפיפיור קלמנס החמישי שהיה בן המשפחה, הובס במלחמת הליגה של קוניאק על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבות כך גורשו בני מדיצ'י מפירנצה. בשנת 1529 חתם האפיפיור על שלום ברצלונה עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וקיבל את ברכתו לשחזר את שלטון בני מדיצ'י בפירנצה. העיר נכבשה לאחר מצור ממושך. האפיפיור הגדיל לעשות, ובשנת 1532 מינה את אחיינו אלסנדרו דה מדיצ'י כ"דוכס פירנצה". מעשה זה הפך את פירנצה מרפובליקה לדוכסות שהשלטון בה מועבר באופן רשמי מדור לדור. בשנת 1537 נרצח אלסנדרו דה מדיצ'י, ובמקומו עלה לשלטון קרוב משפחתו קוזימו דה מדיצ'י. ביוני אותה שנה הוכרה ריבונותו החוקית כדוכס פירנצה על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כאשר שמעו מתנגדי בית מדיצ'י הגולים, ובראשם פיליפו סטרוצי, על הירצחו של אלסנדרו, הם פתחו במסע נגד העיר בסיוע צבא צרפת. בסוף יולי 1537 נכנסו כוחות הגולים לטוסקנה וקוזימו, הדוכס הצעיר, שלח את צבאו לפגוש אותם ולהתעמת עמם. כוחות הגולים הובסו ליד טירת מונטמורלו וראשי מנהיגיהם נערפו בכיכר העיר של פירנצה (או בארמון ברג'לו), דבר שהעניק לדוכס הצעיר מעמד של ביטחון בשלטונו. בריתו עם הקיסרות הרומית הקדושה אפשרה לטוסקנה מידה של עצמאות. כמו כן חיזק הדבר את שליטת בית מדיצ'י בפירנצה, שנשלטה עד מות אחרון המדיצ'ים (ב-1737) על ידי בית זה. על מנת לבצר את שלטונו בטוסקנה פעל קוזימו להפלת כל ערי המדינה העצמאיות במרחב. העיר האחרונה ששמרה על עצמאותה עד 1554 הייתה סיינה. בשנה זו יצא קוזימו, בתמיכת הקיסר ועם צבא שכירי חרב שווייצריים לשים מצור על העיר. העיר נפלה ב-17 באפריל 1555, לאחר 15 חודשי מצור, שבמהלכם קטנה אוכלוסייתה מכ-40,000 תושבים לכ-8,000. ב-1559 נפל המעוז האחרון שהיה שייך לסיינה. קוזימו היה שליט קשוח, הוא השקיע רבות בביצור ערי טוסקנה והקים מבצרים בארצו, סיינה וערים נוספות ובנה חומה חדשה ומבוצרת סביב פיזה. כמו כן הקים את העיר המבוצרת טרה דל סולה (Terra del Sole), ביצר את האי אלבה והקים בו מבצר. על מנת לממן את פעילותו הצבאית הטיל על נתיניו עול מס כבד, עם זאת לא חסך בפטרונות האמנות. בשנת 1565 פרש קוזימו מהשלטון ומסר אותו לבנו, פרנצ'סקו דה מדיצ'י, ובשנת 1569 הכתיר אותו האפיפיור פיוס החמישי כ"דוכס גדול של טוסקנה". בית מדיצ'י רפובליקת פירנצה הדוכסות הגדולה של טוסקנה מדיה וקבצים בנושא דוכסות פירנצה בוויקישיתוף
שביל הראשונים כפר סבא

שביל הראשונים הוא שביל הליכה בעיר כפר סבא, שעובר בין מבנים ומקומות היסטוריים חשובים בעיר ומספר את סיפורם ואת סיפור העיר. המסלול נחנך בשנת 2009 והוא קרוי על שם מרדכי שרייבמן, פעיל ציבור ואחד ממייסדי העיר. ראשיתו בבית ספיר, והוא עובר דרך מבנה פרדסנות, קפה פידלר, הרחוב הראשון (רחוב הרצל), צריף הסנדלר, הבאר הראשונה, מבנה הח'אן (בית העירייה כיום), בית נורדשטיין, חלקת מגורשי תל אביב-יפו וחורשת פסקל. בהמשך נוספו לשביל התחנות: הפרדסנות, גן הברון מנשה, תחנת מכבי האש של כפר סבא, בית הומינר, קולנוע עמל, משק האוצר והאקליפטוסים. תחנות נוספות מתוכננות להיבנות ברחבי העיר. גן מנשה בית עיריית כפר סבא חורשת אוסישקין ציפי בק, כפר סבא ההיסטורית: שביל חדש ייחנך בעיר, באתר nrg‏, 15 ביוני 2009 אילן גטניו, כפר סבא שלא הכרתם, באתר ישראל היום, 17 ביולי 2015 דנה גוטרזון, שירה סגל בורוכוב, ‏מה הדבר הכי שווה לעשות בכל עיר בישראל?, באתר ‏מאקו‏, 17 במאי 2018 השביל באתר "טבע ונופים בישראל" שביל הראשונים כפר סבא באתר שלטי רחובות ומספרי בתים האולטימטיבי
לאונרד ג'רואו

לאונרד טאונסנד ג'רואו (באנגלית: Leonard Townsend Gerow ‏; 13 ביולי 1888 – 12 באוקטובר 1972) היה גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על כוחות בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה. ג'רואו נולד ב-13 ביולי 1888 בפטרסבורג, וירג'יניה למשפחה ממוצא צרפתי (שם המשפחה במקור היה ז'ירו). ג'רואו למד בתיכון בווירג'יניה, ולאחר מכן למד בבית ספר צבאי. הוא סיים במקום הראשון במחזורו, ובשל כך קיבל דרגת לוטננט משנה בצבא ארצות הברית. ג'רואו מילא תפקידים שונים בצבא, ביניהם סיוע לנפגעי ההוריקן בטקסס בשנת 1915, ולאחר מכן השתתף במשלחת האמריקנית למקסיקו. ב-1 ביולי 1916 הועלה ג'רואו לדרגת לוטננט, וב-15 במאי 1917 הועלה לדרגת קפטן. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה נשלח ג'רואו לחזית המערבית, ושירת שם כקצין הקשר הראשי של חיל המשלוח האמריקני בדרגה זמנית של קולונל. על פעולותיו במהלך המלחמה קיבל ג'רואו את עיטורי מדליית השירות המצוין ולגיון הכבוד הצרפתי. לאחר המלחמה קיבל ג'רואו דרגת קבע של מייג'ור, והשתתף בקורסים שונים של הצבא. בשנת 1932 נשלח ג'רואו כנספח צבאי לשאנגחאי בסין, וב-1 באוגוסט 1935 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-1 בספטמבר 1940 הועלה ג'רואו לדרגת קולונל, וחודש לאחר מכן ב-1 באוקטובר הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. ב-14 בפברואר 1942 הועלה ג'רואו לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-29, וב-27 בספטמבר 1943 קיבל את עיטור לגיון ההצטיינות. ב-17 ביולי 1943 מונה ג'רואו למפקד הקורפוס ה-5, והכין אותו לקראת הפלישה לנורמנדי. ב-6 ביוני 1944 הונחת הקורפוס ה-5 בחוף אומהה, שם ספג אבדות כבדות, אולם לבסוף הצליח לטהר את החוף ולפרוץ לעבר היבשת. הקורפוס לחם בקרבות המערכה בנורמנדי, ועל פעולותיו במערכה הוענק לג'רואו עיטור כוכב הכסף. לאחר שחרור פריז בידי הדיוויזיה ה-4 ודיוויזיית השריון ה-2 הצרפתית, היה ג'רואו הגנרל האמריקני שנכנס לפריז. לאחר מכן פיקד ג'רואו על הקורפוס בקרב יער הירטגן ובקרב הארדנים, וב-15 בינואר 1945 מונה למפקד הארמייה ה-15 שהוקמה זה עתה. ב-6 בפברואר הועלה ג'רואו לדרגת לוטננט גנרל, והמשיך בתפקידו כמפקד הארמייה ה-15 עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה מונה ג'רואו למפקד המכללות הצבאיות, ובינואר 1948 מונה למפקד הארמייה השנייה. ביולי 1950 פרש ג'רואו מהצבא, וביולי 1954 קודם על פי החלטת הקונגרס לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים). לאחר פרישתו מהצבא התגורר ג'רואו בפטרסבורג, וירג'יניה, וב-12 באוקטובר 1972 מת בביתו. מדיה וקבצים בנושא לאונרד ג'רואו בוויקישיתוף לאונרד ג'רואו לאונרד ג'רואו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
רמת ברוס

רמת ברוס או מישור ברוס היא רמה המכוסה בקרח בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה. אורכה של הרמה 144 ק"מ. הרמה מתנשאת לגובה של 1,830 מטרים מעל פני הים. הרמה משתרעת צפון-מזרחה מן הכפים של קרחון גולד וקרחון ארסקין עד לסביבות מפרץ פלנדרס. לא ידוע מתי התגלתה הרמה או נראתה לראשונה, אך על פי המשוער ראו אותה בינואר 1909 חברי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה בראשות ז'אן-באטיסט שארקו ממיקומם במצר פנדלטון. הרמה מופתה באמצעות תצלומי אוויר ובהתבסס על פי סקרים שנערכו על הקרקע על ידי סקר שטחי החסות של איי פוקלנד, בשנים 1946–1962. קידוח שנעשה בשנת 2010 לעומק 448.12 מ' בקרח עד לתשתית הסלע ברמת ברוס מלמד על עלייה ניכרת בקצב צבירת המים משנות ה-30' של המאה ה-20 עד שנת 2009, מממוצע של 1.87 מ' לממוצע של 2.73 מ' בעליית המים משנת 2000 עד 2009. יש מקום להניח, שהשינויים משנה לשנה קשורים בתנודות בקנה מידה גדול באטמוספירה ובאוקיינוסים. ההוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה נתנה לרמה את שמה. הרמה נקראת על שמו של ויליאם ספירס ברוס, חוקר קטבים סקוטי ומנהיג המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה, שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1902–1904. רמת ברוס באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית רמת ברוס באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה עליית מפלס המים ברמת ברוס, דיון בכנס השנתי של האגודה האמריקאית למטאורולוגיה 9 בינואר 2013 שמות גאוגרפיים, מפות גוגל, על פי פרטים מן המודיעין של הצבא האמריקאי מידע גאוגרפי והיסטורי עליית מפלס המים ברמת ברוס, דיון בכנס השנתי של האגודה האמריקאית למטאורולוגיה 9 בינואר 2013
עונת 2004/2005 בלה ליגה

עונת 2004/2005 הייתה העונה ה-74 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-28 באוגוסט 2004 והסתיימה ב-29 במאי 2005. הליגה כללה 20 קבוצות. שלוש הקבוצות האחרונות ירדו לליגת משנה בסוף העונה. על ניצחון במשחק ליגה מוענקות שלוש נקודות. מליגת המשנה עלו לבאנטה (בפעם הראשונה בתולדות המועדון), חטאפה (בפעם הראשונה בתולדות המועדון) ונומנסיה. ברצלונה זכתה בתואר וזאת בפעם ה-17 בתולדות המועדון. היא זכתה בהסופר קאפ הספרדי תוך ניצחון על ריאל בטיס בסיכום מפגש כפול - 0:3, 2:1. לבאנטה, נומנסיה ואלבסטה ירדו לליגת משנה בסוף העונה. "פרס פיצ'יצ'י" למלך השערים של העונה הוענק: דייגו פורלאן (אורוגוואי אורוגוואי), ויאריאל, שכבש 25 שערים. בנוסף לכך זכה פורלאן גם בנעל הזהב האירופית. "פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק: ויקטור ואלדס (ספרד ספרד), ברצלונה, שספג 25 שערים ב-35 משחקים. פרס דון בלון הוענק על ידי העיתון דון בלון: הספרדי המצטיין: צ'אבי (ספרד ספרד) הזר המצטיין: חואן רומן ריקלמה (ארגנטינה ארגנטינה) מאמן העונה: פרנק רייקארד (הולנד הולנד) מדיה וקבצים בנושא עונת 2004/2005 בלה ליגה בוויקישיתוף נתונים מפורטים מאתר rsssf נתונים מפורטים מאתר bdfutbol
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים

הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (באנגלית: Advisory Committee on Antarctic Names,‏ ACAN או US-ACAN) היא הוועדה המייעצת ל"מועצה של ארצות הברית לשמות גאוגרפיים", האחראית להמלצה על שמות לתוואי נוף באנטארקטיקה. ארצות הברית איננה מכירה בגבולות טריטוריאליים בתוך אנטארקטיקה, כך ש-ACAN מקצה שמות לתוואי נוף בכל מקום שהוא בתחומי היבשת, תוך התייעצות עם גופי נומנקלטורה לאומיים אחרים בשעת הצורך. ל-ACAN יש מדיניות ידועה לציבור לגבי מתן שמות, בהתבסס על קדימות יישום, נאותות ומידת התקבעות השם בציבור. ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה Policy Covering Antarctic Names
ספר הקולנוע הישראלי

ספר הקולנוע הישראלי הוא אתר אינטרנט המהווה מאגר מידע מקיף בנושא הקולנוע הישראלי. האתר כולל, בין השאר, קרדיטים מלאים של הסרטים, תמונות, קטעי וידאו, נתונים על תקציב ומספרי צופים, וכן ביקורות וכתבות סרוקות שפורסמו על הסרטים בעיתונות. בנוסף, מכיל האתר מאמרים מקוריים על סרטים ואישים מרכזיים בקולנוע הישראלי. האתר החל לפעול בספטמבר 2016. נכון למרץ 2018 הוא מכיל מידע על 810 סרטים עלילתיים באורך מלא שהופקו בישראל ו-131 סרטים תיעודיים. "ספר הקולנוע הישראלי" הוא יוזמה של משרד התרבות והספורט, בשיתוף עם קרן רבינוביץ' ומועצת הפיס לתרבות ולאמנות. מערכת האתר כוללת את: אתי כהן, גיורא עיני, ד"ר שמוליק דובדבני ופרופ' רעיה מורג. מעצבי האתר הם פרופ' שמעון זנדהאוז ומריה רפפורט. מנהל התוכן והמפיק הראשי של האתר הוא מרט פרחומובסקי. יעל מבקרת בקולנוע סרט (אתר אינטרנט) IMDb אתר האינטרנט הרשמי של ספר הקולנוע הישראלי יאיר רוה, האתר הכי חשוב בתולדות הקולנוע הישראלי (וגם: מה לראות ביום הקולנוע?), בבלוג הקולנוע "סינמסקופ", 21 בספטמבר 2016 בן בירון, ‏"קשה לפרוץ לתעשיית הקולנוע הישראלית אם לא בנית מערכת קשרים", באתר ‏מאקו‏, 29 בנובמבר 2016 נירית אנדרמן, משרד התרבות משיק אתר מקיף על הקולנוע הישראלי, בדומה לאתר הבינלאומי IMDb, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2016 נמרוד צוק, התשובה הישראלית ל-IMDB, באתר כלכליסט, 19 בספטמבר 2016
אינדוקס

אינדוקס היא פעולה בה מתווסף ערך לאינדקס (נפח כמותי של ערכים). דוגמה בולטת לפעולת האינדוקס היא הוספת אתר לאינדקס אתרים הכולל מנוע חיפוש (דוגמת גוגל) - לא כל הדפים שאונדקסו אל מנוע החיפוש בהכרח יקבלו תוצאת חיפוש (SERP) ביחס לביטוי רלוונטי, אך הם כן ייכנסו לאינדקס ויקבלו פוטנציאל להופיע בתוצאות החיפוש אם הם יעמדו בקריטריונים מסוימים שהוצבו על ידי צוות הפיתוח של אינדקס האתרים הרלוונטי. לא כל אינדקס הוא אינטרנטי ואף אין הכרח שיהיה דיגיטלי (למשל, ספר טלפונים מוחשי מכיל אינדקס אך אינו אינטרנטי ואף אינו דיגיטלי). ניתן לאנדקס אתרי אינטרנט (ואף אפליקציות אינטרנט) אל תוך אינדקסים אינטרנטיים הכוללים מנוע חיפוש. לאחר ביצוע האינדוקס ניתן לאמת אם האתר מופיע באינדקס על ידי חיפוש ביטויים הקשורים אליו או אם הדבר אינו זמין מכל סיבה שתהיה, ניתן להריץ פקודות מסוימות (אם ישנה אפשרות לכך) דרכה ניתן יהיה למצוא תוצאה אחת לפחות הנוגעת לדומיין האתר, אם זו הושגה. במנוע החיפוש גוגל למשל, ניתן להריץ פקודת site: site:example.com גוגל יכול לאנדקס אתרים ודפי אינטרנט (webpages) רבים ולהציגם ביחס לביטויי מפתח רלוונטיים (למשל באינדקס של עד 100 דפי תוצאה בכל פעם). עם זאת, רק דפים שגוגל סימן אותם כ Ranked, כלומר רק דפים שנגיד עליהם שהם קיבלו רנק (rank) הם דפים שיוצגו באותו מספר רלוונטי של עד 100 דפי תוצאה בכל פעם. בדרך כלל כל דף יקבל rank באופן אוטומטי, גם דף חלש שאין לגוגל אינטרס ממשי להציגו (מבחינת שירות ללקוח שמבצע את החיפוש) אלא אם כן בעל הדף נתן פקודה שלא לאנדקס את הדף על ידי שפת תכנות מסוימת. אינדוקס (Indexing), הבלוג של מסה מדיה
אניס אלושי

אניס אלושי (באלבנית: Enis Alushi; נולד ב-22 בדצמבר 1985) הוא כדורגלן עבר קוסובני-אלבני ששיחק בעמדת הקשר האחורי בנבחרת קוסובו. אלושי נולד במיטרוביציה שביוגוסלביה דאז (כיום בקוסובו) למשפחה מוסלמית ממוצא אלבני. בגיל 8 משפחתו היגרה לגרמניה בגלל מלחמת קוסובו. ככדורגלן, הוא גדל במחלקות הנוער של אוברהונדם, בורוסיה דורטמונד ושפורטפרוינדה זיגן עד שבגיל 18 הצטרף למחלקת הנוער של פ.צ. קלן. בשנת 2004 הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון. ב-15 בדצמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה במשחק הליגה נגד פ.צ. קייזרסלאוטרן. בינואר 2007 חתם בוהן ויסבאדן בה שיחק עונה וחצי. בקיץ 2008 חתם בפאדרבורן 07 בה שיחק ארבע עונות. בקיץ 2012 חתם בפ.צ. קייזרסלאוטרן, אך כבר בתחילת העונה קרע את הרצועה הצולבת וסיים את העונה כבר בחודש ספטמבר. בקיץ 2014 חתם לשנתיים בפ.צ. סנט פאולי. ביולי 2016 חתם בנירנברג ולאחר חצי עונה, בינואר 2017 הושאל למכבי חיפה. בצעירותו, אלושי שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה, אך לא זכה ללבוש את מדי הנבחרת הבוגרת. בשנת 2013 הצהיר בראיון כי הוא מעוניין לייצג את אלבניה בשל מוצאו הקוסובני-אלבני, אך הוא לא זומן לנבחרת. ב-13 בינואר 2014 נבחרת קוסובו קיבלה אישור מפיפ"א לקיים משחקי ידידות נגד נבחרות החברות בה. ב-5 במרץ 2014 אלושי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסובו בתיקו 0-0 נגד האיטי, משחק הבכורה של הנבחרת. בדצמבר 2013 התחתן עם שחקנית הכדורגל הגרמנייה-קוסובנית פטמירה אלושי. מדיה וקבצים בנושא אניס אלושי בוויקישיתוף אניס אלושי, באתר Transfermarkt אניס אלושי, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) אניס אלושי, באתר Soccerway אניס אלושי, באתר WorldFootball.net אניס אלושי, באתר National Football Teams אניס אלושי, באתר FootballDatabase.eu מיכאל יוכין‏, חסר גרוש ללירה: סיפור הקריירה של אניס אלושי שמגיע למכבי חיפה, באתר וואלה, 18 בינואר 2017
אריה אלטר

אריה אלטר (נולד ב-4 ביוני 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער במהלך שנות ה-80 ותחילת שנות שנות ה-90. היה שותף לזכייה בשלוש אליפויות, אחת עם מכבי נתניה (בעונת 1982/1983), ושתיים במדי הפועל תל אביב (בעונת 1985/1986 ובעונת 1987/1988). לאחר פרישתו שימש במשך 14 שנים כמנכ"ל ארגון השחקנים ואימן שוערים. אלטר גדל ברמת השרון והחל לשחק בגיל 9 בקבוצות הילדים של הפועל הרצליה. בהמשך עבר למכבי הרצליה ובגיל 16 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה אז בליגה השלישית. בעונת 1980/1981 סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגה הארצית, ובשל מצבה הכלכלי הקשה הוצע אלטר למכירה ונרכש על ידי קבוצת מכבי נתניה. במחזור התשיעי של עונת 1981/1982 ערך אלטר את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה, במשחק מול קבוצת בני יהודה. בעונה שלאחר מכן שימש כשוער הראשון של הקבוצה, והיה שותף לזכייה באליפות. במהלך עונת עונת 1983/1984 איים אלטר כי לא יעלה למגרש במשחק מול קבוצת בית"ר ירושלים, מפני שטרם נחתם עמו החוזה לאותה עונה אף על פי שעברו למעלה מ-20 מחזורים מאז החלה. בסיום העונה הוצב השוער ברשימת ההעברות של הקבוצה עקב מחלוקת כספית על גובה השכר שדרש, ובסופו של דבר נתחם עמו הסכם חדש רק כמה שבועות לאחר פתיחת העונה. במהלך העונה עבר לקבוצת מכבי יפו וסייע לקבוצה להישאר בליגה. בסיום העונה ניהל מאבק משפטי מול מכבי נתניה, במטרה להפוך לשחקן חופשי, דבר שהתאפשר בזכות פסיקת בית המשפט בעניינו. לאחר קבלת השחרור חתם אלטר בקבוצת הפועל תל אביב. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה באליפות, הישג עליו חזר שנית שנתיים לאחר מכן. לקראת עונת 1988/1989 עבר בהשאלה לקבוצת הפועל טבריה, שנשרה לליגה השנייה בסיום העונה. לאחר עונה אחת חזר לקבוצת הפועל תל אביב, שירדה גם היא לליגה השנייה, וסייע לה לחזור לליגה הבכירה. בעונת 1990/1991 עבר לשחק בקבוצת הפועל באר שבע, במדיה שיחק שתי עונות. לקראת עונת 1992/1993 חזר למכבי הרצליה, ששיחקה אז בליגת המשנה, ובסיום העונה עלה עמה לליגה הבכירה. לאחר עונה אחת שב, בפעם השלישית, לקבוצת הפועל תל אביב. לאחר מספר מחזורים איבד את מקומו בהרכב, ובסיום העונה פרש ממשחק. ב-15 בפברואר 1983 ערך אלטר את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת בלגיה. בסך הכל ערך אלטר שמונה הופעות במדי הנבחרת, ואת הופעתו האחרונה ערך ב-9 באוקטובר 1984, במשחק ידידות מול נבחרת יוון. בשנת 2000 מונה אלטר לתפקיד מנכ"ל ארגון שחקני הכדורגל בישראל (המקורי), תפקיד אותו מילא במשך 14 שנים. בנובמבר 2014 הודיע על התפטרותו מראשות הארגון והקפאת פעולתו, על רקע עזיבתם של שחקנים רבים שעברו לגוף מתחרה שהוקם על ידי דן רומן ומיכאל זנדברג בחסות ההסתדרות. מכבי נתניה אליפות: 1982/1983 אלוף האלופים: 1983 הפועל תל אביב אליפות: 1985/1986, 1987/1988 אריה אלטר, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל אריה אלטר, באתר Transfermarkt אריה אלטר, באתר National Football Teams אריה אלטר, באתר FootballDatabase.eu אשר גולדברג‏, אריה אלטר: "לא ידעתי איפה לקבור את עצמי", באתר וואלה, 21 באוקטובר 2022 ההיסטוריה שלנו, באתר מכבי הרצליה אלטר איים לא לשחק אם לא יחתם חוזהו לאלתר, מעריב, 8 באפריל 1984, עמ' 35 מאיר ריפמן, השוער אלטר ברשימת ההעברות, מעריב, 28 באוגוסט 1984, עמ' 22 נורית קרטן, נתניה חתמה הסכם עם אלטר, מעריב, 25 באוקטובר 1984, עמ' 19 אלכס פרלסמן, אלטר "יצא לחופשי" ועבר להפועל תל אביב, מעריב, 1 בספטמבר 1985, עמ' 24 אריה אלטר התפטר מתפקידו כמנכ"ל ארגון השחקנים, באתר וואלה, 6 בנובמבר 2014