laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יומן הרום

יומן הרום (באנגלית: The Rum Diary) הוא סרט המבוסס על ספרו בעל אותו השם של האנטר ס. תומפסון שנכתב בשנות ה-60 המוקדמות, אך פורסם רק ב-1998. ברוס רובינסון כתב את התסריט וביים את הסרט. הצילומים נערכו בפוארטו ריקו בשנת 2009. הסיפור מגולל את סיפורו של עיתונאי בשם פול קמפ (שאותו מגלם ג'וני דפ) שעובר מניו יורק לסן חואן שבפוארטו ריקו כדי לעבוד עבור עיתון מקומי. הסרט מגולל את סיפורו המטורף של העיתונאי הנודד פול קמפ (ג'וני דפ). עייף מהרעש והשיגעון של ניו יורק, קמפ מטייל לאי פוארטו ריקו על מנת לכתוב לעיתון מקומי (סן חואן סטאר) המנוהל על ידי עורך מקופח בשם לוטרמן (ריצ'רד ג'נקינס). פול מאמץ סגנון חיים ספוג ברום ומסתבך עם בחורה אמריקאית יפהפייה בשם שנאל (אמבר הרד) ועם הארוס שלה (אהרון אקהרט) ג'וני דפ - פול קמפ, עיתונאי הסן חואן סטאר. אהרון אקהרט - סנדרסון, איש עסקים. מייקל ריספולי - בוב סאלאס. אמבר הרד - שאנל, ארוסתו של סנדרסון המתאהבת בקמפ. ריצ'רד ג'נקינס - אדוארד ג'. לוטרמאן, העורך הראשי של סן חואן סטאר. ג'ובני ריביסי - מוברג. אמורי נולסקו - סגרה. מרשל בל - דונובן. ביל סמיטרוביץ' - זימבורגר. ג'וליאן הולווי - וולסי. קארן אוסטין - גברת זימבורגר. ג'ייסון סמית - דייבי. מדיה וקבצים בנושא יומן הרום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יומן הרום (באנגלית) "יומן הרום", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "יומן הרום", באתר נטפליקס "יומן הרום", באתר AllMovie (באנגלית) "יומן הרום", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "יומן הרום", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "יומן הרום", באתר Metacritic (באנגלית) "יומן הרום", באתר אידיבי "יומן הרום", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יומן הרום - עמוד הסרט (באנגלית) ארז דבורה, "יומן הרום": הערצה וקוץ בה, באתר ynet, 7 בנובמבר 2011 יומן הרום בפייסבוק אבנר שביט‏, "יומן הרום": ג'וני דפ משאיר אותנו עם הנג-אובר, באתר וואלה, 7 בנובמבר 2011
מיקיו אודה

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא אודה. מיקיו אודה (ביפנית: 織田 幹雄; באנגלית: Mikio Oda;‏ 30 במרץ 1905 – 2 בדצמבר 1998) היה אתלט יפני, אלוף אולימפי ושיאן עולם שהתמחה בקפיצה משולשת. אודה היה ליפני הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, ולאסייתי הראשון אשר זוכה במדליית זהב אולימפית בספורט יחידים. אודה נולד בהירושימה. באולימפיאדת פריז (1924) סיים אודה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.35 מטר, במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.83 מטר ובמקום עשירי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.80 מטר. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה אודה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.21 מטר, לפני לוי קייסי מארצות הברית (15.17 מטר) ווילהו טולוס מפינלנד (15.11 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.88 מטר ובמקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.11 מטר. בעת חלוקת המדליות בסיום המשחקים האולימפיים כבר טייל אודה בפריז ואת מדליית הזהב האולימפית שלו לקח עבורו בן ארצו השחיין האלוף האולימפי יושיוקי צורוטה. בעת לימודיו באוניברסיטת ווסדה שבטוקיו, קבע אודה בתחרות שנערכה בטוקיו ב-27 באוקטובר 1931 בקפיצה משושלת שיא עולם חדש כשקפץ למרחק של 15.58 מטר. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סיים אודה במקום 12 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.97 מטר ולא הצליח להגן על תוארו. לאחר פרישתו הפך אודה לחבר הוועד האולימפי היפני ולקח חלק בפעילותה של התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית. ניצחונו הונצח באולימפיאדת טוקיו (1964) כשהדגל האולימפי נישא לגובה 15.21 מטר, המרחק שקפץ והוביל אותו למדליית הזהב. אודה ייסד בשנת 1967 בעיר הולדתו, הירושימה תחרות אתלטיקה הקרויה על שמו. במשחקי המזרח הרחוק, זכה אודה 4 פעמים במדליית זהב בקפיצה משולשת (1923, 1925, 1927 ו-1930), פעמיים במדליית זהב בקפיצה לרוחק (1923 ו-1927), במדליית כסף בקפיצה לרוחק (1930), במדליית כסף בקפיצה במוט (1930) ובמדליית ארד בקפיצה לגובה (1923). קפיצה לרוחק: 7.52 מטר (1931) קפיצה משולשת: 15.58 מטר (1931) קפיצה לגובה: 1.92 מטר (1927) מדיה וקבצים בנושא מיקיו אודה בוויקישיתוף מיקיו אודה, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מיקיו אודה, באתר olympedia.org מיקיו אודה, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית מיקיו אודה, באתר Track and Field (גברים) ריאיון עם אודה באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
אלכסנדר ז'וקוב

אלוף-משנה אלכסנדר פטרוביץ' ז'וקוב (ברוסית: Александр Петрович Жуков; נולד ב-25 באוקטובר 1959, בכפר קומונאר, במחוז דונצק, אוקראינה הסובייטית) הוא איש שירותי ההצלה והחילוץ של הצבא הרוסי, מחזיק בעיטור גיבור רוסיה על ששרד את השבי הצ'צ'ני וחולץ על ידי כוחות הצבא. כיום עומד בראש יחידה של המינהל הפדרלי לחיפוש והצלה אווירית (Федеральное управление авиационно-космического поиска и спасения) של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית. בתור ילד הוא עבר עם משפחתו למחוז אוריול. הוא סיים את לימודיו בפנימייה ובמועדון חיל האוויר. לאחר שסיים את שירותו הסדיר בצבא, המשך לשרת בחיל האוויר ועסק באימון לוחמים בצניחה. הוא בוגר בית ספר צבאי ועבר קורס במכון לחינוך גופני בלנינגרד. מנובמבר 1994 ועד מאי 1996 השתתף בפעולות לחימה, במלחמת צ'צ'ניה הראשונה כראש צוות ההכשרה של צוות הצלה וחילוץ. מאז אוקטובר 1999, השתתף בקרבות מלחמת צ'צ'ניה השנייה, והמשיך לבצע את אותן משימות. ב-15 באוקטובר 1999 ליד הכפר סרנובודסקאיה נמצא מוקף על ידי הצ'צ'נים כשביצע פינוי פצועים תחת אש. ב-30 וב-31 בינואר 2000 לאחר שהוביל מבצע חילוץ תחת אש של שלושה חיילים שנפצעו בעת מארב צ'צ'ני, הוא נפל בשבי הצ'צ'ני יחד עם רס"ן אנטולי מוגוטנוב, וסמל ואלרי סוסלין. ביחד הם ניסו תחילה לפרוץ את טבעת האויב כדי להגיע למסוק החילוץ, אבל נפצעו קשה ונלקחו בשבי. בשבי הוא הוכה קשות ועונה. המפקד הצ'צ'ני שעינה אותם היה סלאודין טימירבולאטוב (שכונה "טרקטור", וידוע כמי שצילם סרטי וידאו של עריפת ראשי חיילים שבויים) שדרש מהם להופיע מול עיתונאים מערביים ולגנות את מדיניותה של רוסיה בצ'צ'ניה. ז'וקוב הועבר תוך זמן קצר לידי מפקד השדה הצ'צ'ני אחר וסך הכל שהה 47 ימים בשבי. ב-27 בפברואר 2000 נערך ניסיון כושל להחליף שבויים עם המורדים שבמהלכה שוחררו רק סוסלין ומוגוטנוב. במרץ 2000, נמסר ז'וקוב לידי חמושים בכפר קומסומולסק. עם זאת, כוח גדול של משרד הפנים הרוסי וצבא הטילו מצור על הכפר במטרה להשמיד את המורדים הצ'צ'ניים שהיו בו. כוחות צבא רוסיים ירו לעבר הצ'צ'נים, הרגו רבים ונטלו בשבי כ-70 מהם, רובם פצועים. במהלך המנוסה בלילה שבין ה-19 ל-20 במרס 2000, המחבלים השתמשו באלכסנדר ז'וקוב כמגן אנושי. כשהוא לכוד באש צולבת בין הצדדים הלוחמים, ז'וקוב ספג ארבעה פצעים קשים - באמה, בפיקת הברך ובחזהו. עם זאת, הוא נפל לתוך תעלה מים כשהוא זועק: "חבר'ה, אני משלכם. זה אל"ם ז'וקוב! ...עזרו לי! ". בדרך נס הוא שרד ופונה לבית החולים במצב קריטי. אלכסנדר ז'וקוב נאבק על חייו בבית החולים המחוזי הצבאי ברוסטוב על דון. אמנם בתחילה הרופאים לא האמינו באפשרות להציל את חייו של הקצין, אך הוא הבריא וחזר לשירות לאחר 8 חודשים של טיפול בבתי חולים. בינואר 2001, ז'וקוב הוזמן לנאלצ'יק בקברדינו-בלקריה, שם נערך משפט של המפקד הצ'צ'ני סלאוטדין טמירבולאטוב שהיה משוביו של ז'וקוב. טמירבולאטוב הכחיש את מעורבותו פרשה, אך ז'וקוב העיד נגדו והצ'צ'ני נידון לשנות מאסר ממושכות. בפברואר 2001 הוענק לו תואר גיבור הפדרציה הרוסית. באותה שנה הוא ביצע את הצניחה הראשונה שלו לאחר ההחלמה. בשנת 2003 ז'וקוב מונה לעמוד בראש יחידה במינהל הפדרלי לחיפוש והצלה אווירית (Федеральное управление авиационно-космического поиска и спасения) של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית. אלכסנדר פטרוביץ' ז'וקוב באתר גיבור רוסיה
צ'ואהיי נמבו

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא נמבו. צ'ואהיי נמבו (ביפנית: 南部 忠平; באנגלית: Chūhei Nambu;‏ 27 במאי 1904 – 23 ביולי 1997) היה אתלט יפני, אלוף אולימפי ושיאן עולם. הוא האתלט היחיד אשר החזיק בו זמנית בשיא העולם בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת. נמבו נולד בסאפורו. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים נמבו במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.01 מטר, במדליית זהב זכה בן ארצו מיקיו אודה ובמקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.25 מטר. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 41.3 שניות. בתחרות שנערכה בטוקיו ב-27 באוקטובר 1931 קבע נמבו בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.98 מטר. שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ו-7 חודשים עד שנישבר על ידי ג'סי אוונס מארצות הברית (8.13 מטר). באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה נמבו בשתי מדליות, זהב וארד. בתחרויות הקפיצה לרוחק קבע נמבו 7.45 מטר, אשר הספיקו לו רק למדליית הארד כשאת מדליות הזהב והכסף קיבלו למברט רד ואד גורדון האמריקאים, בהתאמה. מספר ימים לאחר מכן, זכה נמבו במדליית הזהב בתחרות הקפיצה המשולשת בשיא עולם חדש של 15.72 מטר, והפך לאתלט הראשון שמחזיק בשיאי עולם בשתי קטגוריות הקפיצה לרוחק. שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונישבר על ידי ג'ק מטקלף מאוסטרליה (15.78 מטר). לאחר פרישתו, הפך לכתב ספורט ואימן את נבחרת האתלטיקה של יפן לאולימפיאדת טוקיו. נמבו נפטר בביתו שבאוסקה בשנת 1997 בעקבות דלקת ריאות בה חלה. מדיה וקבצים בנושא צ'ואהיי נמבו בוויקישיתוף צ'ואהיי נמבו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי צ'ואהיי נמבו, באתר olympedia.org צ'ואהיי נמבו, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית צ'ואהיי נמבו, באתר Track and Field (גברים)
הגה (פונטיקה)

הגה (ברבים: הגאים או הגיים) הוא צליל יחיד המופק בתקשורת הלשונית המדוברת. ההגה הוא יחידת הדיבור הקטנה ביותר בשפה ואינו נושא משמעות משל עצמו. הבדל בין שני הגאים בשפה שיוצר הבדל במשמעות בין שתי מילים נקרא פונמה (או הֶגיין). הפונמה היא "הגה מבחין", אשר החלפתו בהגה אחר תיצור מילה בעלת משמעות שונה. לצורך הגיית כל ההגאים האוויר זורם מהריאות כלפי חוץ ועובר דרך איברי הדיבור. קיימים שני סוגים של הגאים, אשר יחדיו יוצרים את המילים הדבורות: עיצורים – הגאים שבשעת הפקתם זרם האוויר נעצר במידה כלשהי במקום כלשהו בחלל הפה. תנועות – הגאים שבשעת הפקתם האוויר נע בחופשיות ללא כל עצירה. לכל שפה יש אוסף הגאים משלה. כלל ההגאים בשפה מסוימת הוא אוסף התנועות והעיצורים הקיימים בה בזמן נתון. ההגאים ומספרם משתנים לאורך השנים בתהליך שנקרא מעתק הגאים. בבלשנות תחום המחקר של ההגאים בשפה מסוימת נקרא פונולוגיה (תורת ההגה) ואילו חקר אוניברסלי של כלל ההגאים האפשריים בכל השפות נקרא פונטיקה (תורת ההיגוי). כאמור, ההגאים מושמעים בקול בלשון הדבורה. בנוסף, בשפות שיש להן כתב אלפביתי יש להם גם ייצוג בסימנים חזותיים. בעברית מיוצגים העיצורים על ידי האותיות והתנועות מיוצגות על ידי סימני הניקוד ואמות הקריאה. בעקבות שינויי הגייה שמתרחשים במשך הדורות, לא תמיד ישנה התאמה מלאה בין מערכת ההגאים הדבורים ומערכת הסימנים הכתובים. זאת משום שהכתב הוא בעל אופי שמרני יותר ואינו משתנה באותה מהירות שבה משתנה ההגייה. כמות ההגאים בשפה יכולה להיות שונה מכמות הסימנים הגרפיים שמייצגים אותן. כך למשל, בעברית המקראית יש 23 עיצורים המיוצגים באמצעות 22 אותיות, מאחר שהאות שי"ן משמשת לשני עיצורים שונים (שׁ ימנית ו-שׂ שמאלית) שמבדילה ביניהם נקודה דיאקריטית. באנגלית לעיצור [ʃ] (שי"ן ימנית) אין ייצוג באות אחת אלא רק בשתיים – sh. בעברית הישראלית נוספו לשפה עיצורים חדשים משפות זרות (כגון צ', ג', ז') ומנגד התאחדה הגיית עיצורים אחרים ומרבית הדוברים הוגים באופן זהה א/ע, ט/ת, כּ/ק ועוד. גם בתנועות אין התאמה בין מספר ההגאים למספר הסימנים הגרפיים. בשנות האלפיים, יש כמה סימני ניקוד המייצגים אותה תנועה. כך למשל קמץ, פתח וחטף פתח מייצגים תנועת a, ומנגד סימן הקמץ מייצג גם תנועת o (קמץ קטן). הברה הגה וצורות : עיצור ותנועה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך: המרכז לטכנולוגיה חינוכית – צוות לשון, "HighLearn : קורס לשון לבגרות" הֶגֶה, באתר האקדמיה ללשון העברית אשר לאופר, "פרקים בפונטיקה וברישום פונטי", מאגנס, ירושלים 2008, עמ' 1. שרה אבינון (2000). עיין ערך: לשון, הבנה והבעה. תל אביב: מט"ח – המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
יער נורווגי

האם התכוונתם ל... יער נורווגי (ספר) – ספר מאת הארוקי מורקמי יער נורווגי (סרט) – סרט קולנוע על פי ספרו של מורקמי Norwegian Wood (This Bird Has Flown) – שיר של להקת הביטלס בתקליטם Rubber Soul; מתורגם לעיתים כ"יער נורווגי", למרות שהתרגום המדויק הוא "עץ נורווגי"
המשולש הסוני

המשולש הסוני (בערבית: المثلث السني, באנגלית: Sunni Triangle) הוא אזור דמוי משולש הממוקם במרכז עיראק, וכולל את הבירה בגדאד והאזורים המצויים מערבית וצפונית-מערבית לה. האזור מאופיין בצפיפות אוכלוסין גבוהה, ותושביו הם בעיקר ערבים מוסלמים-סונים. ערים מרכזיות באזור המשולש הן בגדאד, בקובה (Baqubah), רמאדי, פלוג'ה, סאמרא ותיכרית. במהלך שנות ה-70 עד שנות ה-2000 היה האזור ידוע בעמדתם הפוליטית של תושביו, שהפגינו תמיכה חזקה בממשלו של נשיא עיראק לשעבר, סדאם חוסיין. רבים מעובדי הממשלה בעיראק, פוליטיקאים ומנהיגים צבאיים, הגיעו בתקופה זו מאזור המשולש. חוסיין עצמו נולד סמוך לתיכרית. מאז הפלישה לעיראק של כוחות ארצות הברית ובעלות בריתה במרץ 2003, שבעקבותיה החלה מלחמת עיראק, הפך האזור למעוז של כוחות אופוזיציה סונים חמושים, אותם עודד חוסיין להילחם בכוחות הפולשים באמצעי גרילה. חוסיין עצמו הסתתר לאורך השנה בקרב תומכיו במשולש, ובדצמבר 2003 נלכד בכפר קטן מדרום לתיכרית. המונח "המשולש הסוני" היה בשימוש לסירוגין החל משנות ה-70 על ידי אנשי אקדמיה המומחים בתחום עיראק. המונח נטבע בעיקר במטרה להבדיל בין אזור זה לבין האזורים הצפוניים והדרומיים של עיראק. בתקשורת הכללית הופיע המונח לראשונה בראיון בעיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל" בספטמבר 2002, לקראת הפלישה לעיראק, בו צוטט איש האו"ם סקוט ריטר כאומר כי כדי להגיע לבגדאד במהלך הפלישה יהיה צורך לחדור למשולש הסוני. המונח הפך לנפוץ יותר לאחר מאמר נוסף, ביוני 2003 ב"ניו יורק טיימס", בו דווח על מאמצי כוחות ארצות הברית להכניע את מעוזי כוחות האופוזיציה הסונית החמושה במשולש הסוני. מאז נפוץ השימוש במונח זה. יש להבדיל בין אזור זה לבין אזור "משולש המוות" (Triangle of Death) שנמצא דרומית לבגדאד, אזור המיושב גם הוא ברובו באוכלוסייה סונית, שהיווה מוקד לקרבות רבים בין כוחות ארצות הברית לחמושים סונים בנובמבר-דצמבר 2004.
מצר לה פרוז

מצר לה פרוז (ברוסית: Пролив Лаперуза), הנקרא גם מצר סויה (ביפנית: 宗谷海峡), הוא מצר ים המפריד בין החלק הדרומי של האי הרוסי סחלין לבין החלק הצפוני של האי היפני הוקאידו, ואשר מקשר בין ים יפן ממערב לים אוחוצק ממזרח. המצר קרוי על שמו של מגלה הארצות הצרפתי ז'אן-פרנסואה לה פרוז, שחקר אותו ב-1787 כחלק ממסע מסביב לעולם. אורכו של המצר הוא 40 ק"מ ועומקו נע בין 20 ל-40 מטר. בחלקו הצפון-מזרחי של המצר ישנו אי סלעי קטן השייך לרוסיה ונקרא קאמן אופסנוסטי ("אי הסכנה" ברוסית). בקרבת החוף היפני ישנו אי קטן נוסף הנקרא בנטנג'ימה. המים הטריטוריאליים של יפן משתרעים רק 3 מיילים ימיים לתוך המצר, במקום 12 מיילים כמקובל. ככל הנראה מצב זה נקבע כדי לאפשר לספינות וצוללות גרעיניות אמריקאיות לעבור בו ללא הפרה של החוק היפני נגד נשק גרעיני. מדיה וקבצים בנושא מצר לה פרוז בוויקישיתוף מצר לה פרוז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) No Author, Japan left key straits open for U.S. nukes, The Japan Times, ‏2009-06-22 (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גופי מים ובנושא גאוגרפיה של יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רגישות לקרינה

רגישות לקרינה (בראשי תיבות: EHS) היא שם כולל לטענות על סימפטומים מידיים בחשיפה רגעית לקרינה אלקטרומגנטית בלתי מייננת בתדרי רשת החשמל (סביב 50 הרץ) ובתדרי רשת הסלולר (בין 500MHz- 2.5GHz) ושידורי רדיו-מיקרוגל (תחום המיקרוגל מוגדר בין 100kHz ל-300GHz). הטענות מגוונות ושונות מאדם לאדם, וכוללות כאבי ראש, כאבי מפרקים, הפרעות שינה, בעיות זיכרון, קשיים בריכוז, עייפות כרונית, בעיות עור, צלצולים באוזניים, סחרחורות, קשיי נשימה, בעיות שיווי משקל, הפרעות בקצב הלב, מתח שרירים ועוד. לפי ארגון הבריאות העולמי מדובר לרוב על סימפטומים שמופיעים בלי קשר ישיר להופעת קרינה אלקטרו־מגנטית, כפי שהודגם במחקרים בעלי סמיות כפולה. הרפואה לא מכירה ברגישות לקרינה ובדרך כלל משייכת את הסימפטומים לסטרס (לחץ נפשי ופיזי) של החולה ומטפלת בסימפטומים על ידי מדכאי מערכת העצבים. מחקרים שנעשו לא מצאו קשר, אצל מטופלים שהתלוננו על הסימפטומים, בין חשיפה לקרינה והופעת הסימפטומים. השפעות בריאותיות של קרינת טלפון סלולרי אילת סדרה-הדמות קרני מתמודדת עם המחלה בסדרה מדיה וקבצים בנושא רגישות לקרינה בוויקישיתוף מאיר ברק, מהי מחלת "רגישות יתר לחשמל"?, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 24 אוקטובר 2010 איתי רום, ‏לשבור את הגלים, באתר גלובס, 1 ביוני 2007 מייקל ג' גיינור, מנותקים: עיירה ללא קליטת רדיו, סלולר ואינטרנט, באתר הארץ, 18 במרץ 2015 רגישות לקרינה, מתוך אתר ארגון הבריאות העולמי J Rubin, G Hahn, BS Everitt, AJ Clear, Simon Wessely (2006). "Are some people sensitive to mobile phone signals? Within participants double blind randomised provocation study". British Medical Journal. 332 (7546): 886–889. doi:10.1136/bmj.38765.519850.55. PMC 1440612. PMID 16520326.{{cite journal}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הפנתר הוורוד 2

הפנתר הוורוד 2 הוא סרט קומדיה שיצא בשנת 2009, ומהווה סרט המשך ל"פנתר הוורוד" בכיכובו של סטיב מרטין. בסרט זה, יהלום "הפנתר הוורוד" נגנב שוב, ובזירת הפשע נמצא פתק חתום של "הטורנדו". המפקח קלוזו, וחבורת בלשים מקצועיים מארצות שונות, נקראים לפתירת התעלומה. ניסיונותיו של קלוזו לפתירת התעלומה מסתבכים, והמפקח הממונה עליו מגרש אותו מקבוצת הבלשים, שעליהם מוטלת המשימה לפתור את התעלומה. לאחר שקבוצת הבלשים פתרה, כביכול, את התעלומה, מתקיים טקס פרסים שאליו מתגנב קלוזו וחושף את הפושעת האמיתית (מה שמעיד על הטעות המביכה של הבלשים). קלוזו פותח במרדף אחריה, שנגמר ביריית אקדח ביהלום היקר, אולם לאחר עצירת הפושעת, קלוזו נעצר לרגע של פלאשבק ומספר על כך שהחליף את היהלום האמיתי במוזיאון עם חיקוי שהיה ברשותו. זאת בטענה שלאחר מספר פשעים של ה"טורנדו", הוא הניח ש"הפנתר הוורוד" יהיה הקורבן הבא והלך להצילו. עובד הניקיון במוזיאון, שהוא גם חברו של קלוזו, עזר לו בהחלפת היהלום בסודיות על מנת לא לחשוף את המעשה. הסרט מסתיים בחתונה של קלוזו וניקול, האישה שאותה חיבב מאז הסרט הראשון, אך לא הודה בכך. סטיב מרטין בתפקיד המפקח ז'אק קלוזו ז'אן רנו בתפקיד גילברט פונטון ג'ון קליז בתפקיד המפקח שארל דרייפוס אמילי מורטימר בתפקיד ניקול נובו דוראן אלפרד מולינה בתפקיד רנדל פפרידג' אישווריה ראי בתפקיד סוניה סולאנדרס אנדי גרסיה בתפקיד ויצ'נזו בארקליאונה לילי טומלין בתפקיד איווט ברנגר יוקי מצוזאקי בתפקיד קנג'י מזוטו ג'רמי איירונס בתפקיד אלונסו אוולאנדה ג'וני האלידיי בתפקיד לורנס מיליקין ג'פרי פאלמר בתפקיד ג'ובר הפנתר הוורוד הפנתר הוורוד (סרט) אתר האינטרנט הרשמי של הפנתר הוורוד 2 "הפנתר הוורוד 2", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הפנתר הוורוד 2", באתר נטפליקס "הפנתר הוורוד 2", באתר AllMovie (באנגלית) "הפנתר הוורוד 2", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הפנתר הוורוד 2", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "הפנתר הוורוד 2", באתר Metacritic (באנגלית) "הפנתר הוורוד 2", באתר אידיבי "הפנתר הוורוד 2", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ניב שטנדל, "הפנתר הוורוד 2" היא קומדיה קלושה, באתר nrg‏, 20 במרץ 2009 יאיר רוה, "הפנתר הוורוד 2", הביקורת, באתר סינסקופ, 7 במרץ 2009 (פורסם במקור בפנאי פלוס) נועם בוקסבאום, עכבר העיר, הפנתר הורוד 2: עוד קלאסיקה שנהרסה, באתר הארץ, 10 במרץ 2009 צ'ארלס מקגראת, הניו יורק טיימס, אם הקהל לא צוחק, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל תקנה לי ורד

אל תקנה לי ורד הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת יעל לוי. התכנון המקורי לאלבום השלישי היה ב-1989, כשלוי הקליטה בעיבוד והפקה מוזיקלית של עובד אפרת את השיר "גבעול". השיר יצא לאור לרדיו, אך לא זכה להצלחה והאלבום נגנז. ב-1991 חזרה לוי ועבדה על אלבום חדש, שנלקח לקו רוקיסטי מעודן, תוך כדי שמירה על איכותו. לצורך האלבום התגייסו מוזיקאים ידועים, בהם מישל עמר, דורון פיקר, רביב גזית, קובי אייזנמן וורד קלפטר, חברתה הקרובה של לוי, שהלחינה לה את "ניחושים של ים" לאלבומה הראשון. את האלבום הפיק צוף פילוסוף. האלבום יצא על גבי תקליט, דיסק וקלטת אודיו. לרדיו נשלחו מספר שירים, שמהם זכו להצלחה "לך לאן שתלך", "סוף המשחק", "אימפריה של בושה" ושיר הנושא. "אל תקנה לי ורד" הגיע למקום ה-37 במצעד הפזמונים העברי השנתי תשנ"ב. לשיר "לך לאן שתלך" הופק וידאו קליפ מצליח שביימה דליה מבורך. השיר "גבעול" זכה להצלחה שלא זכה לה בגרסתו הקודמת. האלבום עורר עניין תקשורתי כשיצא, ועל אף שלא נמכר הרבה הוא השאיר להיטים רבים. כל השירים עובדו על ידי צוף פילוסוף. "גבעול" עובד על ידי עובד אפרת. אל תקנה לי ורד (תרצה אתר - ורד קלפטר) (4:52) השיר הגיע למקום ה-37 במצעד הפזמונים העברי השנתי תשנ"ב. גבעול (מאיר גולדברג - ורד קלפטר) (4:26) נכתב לפעמים גם כ"גיבעול". השיר הוקלט ב-1989 בעיבוד והפקה מוזיקלית של עובד אפרת לתכנון המקורי של האלבום. השיר יצא לאור לרדיו אבל לא זכה להצלחה, מה שגרם לגניזת האלבום. למעשה, "גבעול" הוא השריד היחיד מהתכנון המקורי. מצב זה השתנה כאשר פורסם שלוי עובדת על אלבום חדש, למעשה האלבום הזה. סוף המשחק (צוף פילוסוף) (3:45) אתה יוצא מהמחזור (יצחק קלפטר - ורד קלפטר) (3:59) לך לאן שתלך (מאיר גולדברג - קובי אייזנמן) (4:07) לשיר הופק קליפ מצליח שביימה דליה מבורך. אימפריה של בושה (מאיר גולדברג - עובד אפרת) (3:56) זה לא עולם אחר (ורד קלפטר) (3:47) לא בוכה (ורד קלפטר) (5:44) השיר חודש על ידי דנה ברגר בשם "יש בזה טעם" והופיע באלבומה המצליח "עד הקצה", שיצא בשנת 2000. לא נגיע רחוק (דני דותן) (3:54) כמו פני הים (ורד קלפטר) (4:40) אהבתי אותך בבוקר (לאונרד כהן - ורד קלפטר) (1:39) גרסה עברית מקוצרת של ורד קלפטר לשיר "Hey, That's No Way To Say Goodbye" של לאונרד כהן. הגרסה המתורגמת הולחנה על ידי קלפטר. זהו הקטע המסיים את האלבום. האלבום אל תקנה לי ורד באתר Discogs
א.א.ק. לרנקה

א.א.ק. לַרְנָקָה (ביוונית: ΑΕΚ Λάρνακας , קיצור של Αθλητική Έvωση Κιτίου Λάρνακας – איגוד הספורט של קיטיון לרנקה) הוא מועדון כדורגל קפריסאי מהעיר לרנקה, המתמודד בליגת העל הקפריסאית ובליגה האירופית. המועדון נוסד בשנת 1994 לאחר איחוד של שני מועדונים מהעיר: איפא לרנקה ופזופוריקוס לרנקה. למועדון יש קבוצת כדורגל, קבוצת כדורסל לנשים וגברים וקבוצת כדורעף לנשים. צבעי המועדון הם צהוב וירוק, המסמלים את אדמירל קימון, שנהרג בהגנה על העיר קיטיון (לרנקה העתיקה) בקרב גדול בקפריסין מול הפרסים בשנת 450 לפנה"ס. בעונת 1996/1997 הקבוצה הופיעה לראשונה באירופה במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב המוקדמות הקבוצה ניצחה את קבוצת קוטייק מארמניה ובסיבוב הראשון הקבוצה הפסידה לברצלונה. מאז האיחוד, זכתה א.א.ק. לרנקה בתואר אחד, הגביע הקפריסאי בשנת 2004, כשניצחה את א.א.ל. לימסול בתוצאה 2-1. הקבוצה הגיעה לשני גמרים נוספים, אך בשניהם נוצחה על ידי אפואל ניקוסיה: 0–2 לאחר הארכה בשנת 1996 ו-2–3 בשנת 2006. שני המועדנים שהובילו לאיחוד, זכו בנפרד במספר תארים: "איפא לרנקה" זכתה בשלוש אליפויות, שמונה גביעים וגביע סופר-קאפ קפריסאי, ואילו "פזופוריקוס לרנקה" זכתה בשתי אליפויות וגביע. הקבוצה העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2011/12 לאחר ניצחון על רוזנבורג, מלאדה בולסלאב ופלוריאנה. הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית והודחה מהטורניר. הליגה האירופית: שלב הבתים (2): 2011/12, 2022/23 גביע אופ"א: סיבוב שני (1): 2004/2005 סיבוב ראשון (1): 1987/1988 גביע אירופה למחזיקות גביע: סיבוב ראשון (1): 1996/1997 ליגת העל הקפריסאית: סגנויות (6): 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2018/2019, 2021/2022, 2023/2024 הגביע הקפריסאי: זכייה (2): 2003/2004, 2017/2018 סגנות (2): 1995/1996, 2005/2006 הסופר-קאפ הקפריסאי: זכייה (1): 2018 גמר: 1996, 2004 EPA לרנקה ליגת העל הקפריסאית: אליפויות (3): 1944/1945, 1945/1946, 1969/1970 סגנויות (5): 1938/1939, 1946/1947, 1959/1950, 1951/1952, 1971/1972 הגביע הקפריסאי: זכייה (5): 1944/1945, 1945/1946, 1949/1950, 1952/1953, 1954/1955 סגנות (5): 1950/1951, 1967/1968, 1984/1985 הסופר-קאפ הקפריסאי: זכייה (1): 1955 גמר (1): 1953 פזופוריקוס לרנקה ליגת העל הקפריסאית: אליפויות (2): 1953/1954, 1987/1988 סגנויות (8): 1939/1940, 1952/1953, 1954/1955, 1956/1957, 1957/1958, 1959/1970, 1973/1974, 1981/1982 הגביע הקפריסאי: אליפויות (1): 1969/1970 סגנויות (7): 1939/1940, 1951/1952, 1953/1954, 1954/1955, 1971/1972, 1972/1973, 1983/1984 הסופר-קאפ הקפריסאי: גמר (2): 1954, 1988 קיטיון לרנקה מדיה וקבצים בנושא א.א.ק. לרנקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של א.א.ק. לרנקה (ביוונית) א.א.ק. לרנקה, ברשת החברתית פייסבוק א.א.ק. לרנקה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) א.א.ק. לרנקה, ברשת החברתית אינסטגרם א.א.ק. לרנקה, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Soccerway ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל ובנושא קפריסין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקרב על נאנסי

הקרב על נאנסי התרחש ב-5 בינואר 1477 והיה לקרב האחרון במסגרת המלחמות הבורגונדיות. הוא התרחש ליד בירת דוכסות לורן, העיר נאנסי, בין צבאות הקונפדרציה השווייצרית הישנה ודוכסות לורן בתמיכת צרפת לבין דוכסות בורגונדיה, בפיקוד שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, שניסה לכבוש את לורן במטרה לאחד אותם עם שטחיו בארצות השפלה ובלוקסמבורג וליצור ממלכה עצמאית בשטחים אלו. בסוף הקרב ניצחו השווייצרים, שארל הראשון נהרג ולמעשה חוסלה דוכסות בורגונדיה העצמאית. ב-22 באוקטובר 1476 הטיל שארל הראשון מצור על בירת לורן, שהייתה מ-6 באוקטובר תחת שלטונו של רנה השני, דוכס לורן. העיר הייתה כבר מוכנה להיכנע כשהגיעו הצבאות השווייצרים והלורנים תחת פיקודו של הדוכס רנה. הכוחות השווייצרים היו כפולים במספרם מהבורגונדים אם כי לבורגונדים היו ארטילריה וכלי נשק משוכללים יותר. שארל הראשון תפס עמדה נוחה להגנה שהייתה מוגנת על ידי נחל ושיחים, והניח שיש בכוחה של הארטילריה שלו לעצור את המתקפה, ואז להבריח את אויביו בעזרת חיל הפרשים שלו, אך השווייצרים נעזרו בשלג שהחל לרדת והסתיר את תנועתם, הטעו את הבורגונדים ושלחו את רוב כוחותיהם לאגפם. קו התקיפה של הבורגונדים נהרס. באמצע בלמו האבירים הבורגונדים את הכוחות הלורנים אך הכוחות השווייצרים עצרו את תנועתם והחצים שהומטרו על הבורגונדים הרסו כמעט לגמרי את צבאם. כמעט כל הצבא הבורגונדי נשבה או נהרג. שארל הראשון נהרג ובקושי ניתן היה לזהות את גופתו. לקרב על נאנסי הייתה השפעה פוליטית רחבה, היא סיימה את הסכסוך בין המלכים הצרפתים לדוכסים הבורגונדים והעניקה למלך צרפת שליטה בכל צרפת. שטחי בורגונדי חולקו בין צרפת לבית הבסבורג כשהשטחים בצפון צרפת צורפו לצרפת וארצות השפלה והשטחים במערב גרמניה צורפו לבית הבסבורג. מדיה וקבצים בנושא הקרב על נאנסי בוויקישיתוף