laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הליגה האנטישמית של צרפת

הליגה האנטישמית של צרפת (בצרפתית: Ligue antisémitique de France) נוסדה בשנת 1889 על ידי העיתונאי הצרפתי אדואר דרימון ופעלה בשלהי המאה ה-19 בצרפת של ימי הרפובליקה הצרפתית השלישית. הליגה, שבמקור נקראה גם הליגה הלאומית האנטישמית של צרפת (Ligue nationale antisémitique de France), הפיצה פרסומים אנטישמיים ופרסומים כנגד הקומוניזם והבונים החופשיים. בין ראשי הליגה היו ז'אק דה ביאז וז'ול גרן. מרכזה היה בפריז. הליגה נוסדה לאחר פרסום ספרו הפופולרי של דרימון "צרפת היהודית" (La France juive) ולאחר כישלון ניסיון ההפיכה של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה שהביאו להתגברות הרגשות הלאומניים. עיתונים רבים תמכו בליגה האנטישמית, ובהם "לה ליברה פארול" (La Libre Parole, "המילה החופשית") שבעריכת דרימון, "ל'אנטי-ז'ואיף" (L'Antijuif, "האנטי-יהודי") שבעריכת גרן ו"לה קרואה" (La Croix, "הצלב"). העיתון "לה ליברה פארול" שתמך בליגה, הוציא כ-91 גיליונות עיתון שבועי, מ-30 באפריל 1895 ועד 19 בדצמבר 1896. העיתון המשיך להופיע עד 1924. חלק מהגיליונות יצאו בתדירות גבוהה יותר. בפתח כל מהדורה הופיעה קריקטורה או ציור, לרוב אנטישמיים ומודפסים בצבע. בכמה מהגיליונות קריקטורות אנטישמיות היו מודפסות על כפולת העמודים האמצעית בגיליון. קריקטורות אלה היו לרוב ברוח הליגה ותמכו בה וברעיונותיה. מלבד תעמולה אנטישמית, ארגנה הליגה גם הפגנות נגד היהודים וגינתה מעורבות בסקנדל של מניות חברת תעלת פנמה ("שערוריית פנמה"). בזמן משפטו של אלפרד דרייפוס, שהוביל לפרשת דרייפוס, נקטה הליגה עמדה עקבית נגד דרייפוס וגם הפיצה תאוריות קונספירציה על ניסיונות כביכול של הבונים החופשיים להפיל את הרפובליקה הצרפתית השלישית. הליגה החלה להתפרק ב-1899, בשל חילוקי דעות בין דרימון וגרן, אך שמשה מודל לליגות אחרות ימניות קיצוניות בצרפת בתקופה שבין מלחמות העולם. בשנת 1899 הפכה הליגה, בהנהגתו של גרן, ל"גרנד אוקסנט דה פראנס" (Grand Occident de France) שהתרכזה יותר בפעילות אנטי-מסונית אם כי שמרה על אופייה האנטישמי. השם עצמו מתייחס לשמו של הארגון המסוני הגדול והותיק בצרפת (Grand Orient de France). בתקופה זו הליגה הייתה מקושרת לשבועון של ז'ול גרן, ל'אנטיג'ויף". הליגה נעלמה בהדרגה לאחר פרשת פורט שברול (Fort Chabrol) ומעצרו של גרן. הליגה האנטישמית אדואר דרימון פרשת דרייפוס אתר מכירות פומביות שמכר עותקים של עיתוני הליגה האנטישמית בצרפת אתר היסטוריה צרפתי שעוסק בליגה
אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו

אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו (ברומנית: Ovid S. Crohmălniceanu‏; 16 באוגוסט 1921 - 27 באפריל 2000), שם העט של המבקר הספרותי וההיסטוריון של הספרות, העורך והפרופסור האוניברסיטאי היהודי רומני שנולד בשם מויסה כהן. מויסה נולד בגאלאץ, רומניה לאסתר מבית ליבוביץ' ולאזְר כהן. הוא התחיל את לימודיו במכון הפוליטכני של גאלאץ, אך נאלץ לקטוע אותם ב-1940, בגלל החקיקה האנטישמית. אחרי מלחמת העולם השנייה המשיך את לימודיו, בשנים 1944 - 1947, באוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט והוסמך בתחום הבנייה. את פרסומיו התחיל כבר ב-1944, בכתב העת Ecoul (ההד) ובשנים 1947 - 1951 היה עורך בכתב העת Contemporanul (בן זמננו). את שם העט, קרוחמלניצ'אנו, שנגזר מהמילה האוקראינית לעמילן, לקח על פי הצעתו של ידידו, יוסף קסיאן-מטסארו. הוא עבד גם ב-Editura Didactică şi Pedagogică (ההוצאה הדידקטית והפדגוגית) והיה עורך בכתבי העת Viaţa Românească (החיים הרומניים) והעיתון הספרותי, שם היה גם סגן מנהל בשנים 1963 - 1966. מ-1966 היה פרופסור בפקולטה לספרות, באוניברסיטת בוקרשט. ב-1992 היגר מרומניה לגרמניה, יחד עם רעייתו ושם הלך לעולמו בברלין, בשנת 2000. קרוחמלניצ'אנו היה מיודד עם פאול צלאן ומהאחרונים שראו אותו בחיים וגם כתבו על כך. "כרוניקות ומאמרים" Cronici şi articole 1953 ‏ "כרוניקות ספרותיות" Cronici literare 1954 ‏ "ליביו רבראנו" Liviu Rebreanu 1954 ‏ "על מקוריות" 1954-1956 Despre originalitate ‏ "על הריאליזם הסוציאליסטי" 1960 Despre realismul socialist ‏ "טודור ארגזי" 1960 Tudor Arghezi ‏ "לוצ'יאן בלאגה" 1960 Lucian Blaga ‏ "ההיסטוריה של הספרות הרומנית בין שתי מלחמות העולם" 3 כרכים 1967 - 1975 Istoria literaturii române între cele două războaie mondiale ‏ "הספרות הרומנית והאקספרסיוניזם" 1971 Literatura română şi expresionismul ‏ זכה בפרס איגוד הסופרים. "פת לחמנו היומית" 1981 Pâinea noastră cea de toate zilele ‏ "חמישה יוצרי פרוזה בחמש צורות ספרותיות" 1989 Cinci prozatori în cinci feluri de lectură ‏ "הנשימה השנייה - כרוניקות ופרשנויות על תופעת שנות השמונים" 1989 Al doilea suflu - cronici şi comentarii despre fenomenul optzecist ‏ "ניזון משתי אימהות" 1992 Alăptat de două mame ‏ "זכרונות מחופשים" 1994 Amintiri deghizate ‏ ספר זכרונות "החוג הספרותי של סיביו וההשפעה הקטליטית של התרבות הגרמנית" 2001 Cercul Literar de la Sibiu şi influenţa catalitică a culturii germane ‏ בשיתוף פעולה עם קלאוס הייטמן "היהודים בתנועת האוונגרד הרומנית" 2002 Evreii în mişcarea de avangardă românească ‏פורסם לאחר מותו "אנתולוגיה של השירה הצרפתית מאז רימבו ועד היום" Antologia poeziei franceze de la Rimbaud până azi ‏ בשיתוף פעולה עם יון קאראיון "היסטוריות מפתיעות" 1980 Istorii insolite ‏ "היסטוריות מפתיעות אחרות" 1986 Alte istorii insolite ‏ Comorii de patrimoniu/Crohmălniceanu, memorii culturale (ברומנית) מדיה וקבצים בנושא אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו בוויקישיתוף אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו, באתר Discogs (באנגלית)
שוטטות

שוטטות היא הליכה באפס מעשה וללא תכלית. בישראל, כאשר השוטטות נעשית בנסיבות מחשידות, היא מהווה עבירה לפי חוק העונשין, המטיל חצי שנה מאסר על מי שנמצא "משוטט בחצרים או בקרבתם או בדרך או בכביש או בסביבתם, או במקום ציבורי, והכל בזמן ובנסיבות שיש בהם כדי להסיק שהוא נמצא שם למטרה אסורה או פסולה". לשוטטות פן נוסף שקשור לתנועת ההאטה, המדברת האטה בקצב החיים בעולם המערבי כשינוי תרבותי. מדיה וקבצים בנושא שוטטות בוויקישיתוף חן מענית, ‏פרופיילינג? 43% מהחקירות בגין עבירת "שוטטות" נגד לא-יהודים, באתר גלובס, 28 באפריל 2021 נתונים על עבירת שוטטות תנועת ההאטה הישראלית סעיף 216(א)(5) לחוק העונשין ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יבגני לאונוב

יבגני פבלוביץ' לאונוב (2 בספטמבר 1926 - 29 בינואר 1994) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי, אחד מבכירי הקולנוע הסובייטי והרוסי של כל הזמנים. בשנת 2001 יצא בול דואר לכבודו. בשנת 1978 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. יבגני לאונוב נולד במוסקבה, ברית המועצות. במהלך ילדותו חלם להיות טייס קרב, חלום נפוץ בקרב ילדים סובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך תקיפת הנאצים את ברית המועצות, עבדו לאונוב וכל משפחתו במפעל לייצור נשק. בתום המלחמה החל ללמוד בבית הספר של התיאטרון האמנותי של מוסקבה. לאחר שסיים את לימודיו פנה לתעשיית הקולנוע. בשנת 1949 השתתף בפעם הראשונה בסרט, בתפקיד ניצב. עם הזמן, התחבר עם הבמאי גיאורגי דאנליה והפך לחברו הטוב ביותר. לאונוב השתתף ברוב סרטיו של דאנליה. הוא השתתף בעשרות סרטים נוספים בתפקידי משנה ורק בשנת 1957 קיבל תפקיד חשוב ורק בשנת 1965 קיבל תפקיד מרכזי בסרט "שלושים ושלוש". בין סרטיו הידועים ביותר ניתן למנות את: "ג'נטלמנים של מזל" ו"תחנת בלורוסקי", שניהם צולמו בשנת 1971. בשנת 1980 לאונוב קיבל את פרס 'השחקן המצטיין' על תפקידו בסרט "מרתון של סתיו" בפסטיבל הסרטים של ונציה. לאונוב נחשב לאחד השחקנים הדגולים של הקולנוע הסובייטי וזמן רב החזיק בתואר "השחקן האהוד ואהוב בברית המועצות".[דרוש מקור] בשנת 1991, במהלך טיול בגרמניה, קיבל התקף לב היה שרוי בתרדמת למשך 10 ימים. לאחר ניתוח מסובך ניצלו חייו והוא אף חזר להופיע בתיאטרון. לאונוב מת ב-29 בינואר 1994, בדרכו להופעה בתיאטרון לנקום. לאחר שהודיעו לקהל הצופים על מותו, כל הקהל קם באופן ספונטני והלך להדליק נרות זיכרון בכנסייה ממול. בטקס הזיכרון שנערך לו השתתפו כחצי מיליון אנשים שבאו לחלוק כבוד לשחקן בקור מקפיא. לאונוב נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. לאונוב השתתף בסך הכל בכ-70 סרטי קולנוע, תרם את קולו ל-12 סרטי הנפשה, ביניהם פו הדב (Винни-Пух) בעיבוד הסובייטי (אנ'), והשתתף בעשרות הצגות תיאטרון במהלך 54 שנות הקריירה שלו. להלן רשימת הסרטים המפורסמים ביותר של לאונוב: שלושים ושלוש קין-דזה-דזה! ג'נטלמנים של מזל טיסה מפוספסת אפוניה מימינו הנס הרגיל על שמו נקרא אסטרואיד (5154) לאונוב (רו'). אנדרטה ליבגני לאונוב (רו') ברחוב מוספילמובסקאיה במוסקבה. מדיה וקבצים בנושא יבגני לאונוב בוויקישיתוף יבגני לאונוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יבגני לאונוב, באתר AllMovie (באנגלית) יבגני לאונוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יבגני לאונוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) יבגני לאונוב בסרט ג'נטלמנים של מזל, סרטון באתר יוטיוב יבגני לאונוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
בוסטו

בּוּסֶטוֹ (איטלקית: Busseto) היא קומונה בנפת פארמה במחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה. בוסטו ידועה כעירו של מלחין האופרה הידוע ג'וזפה ורדי. בעיר ובסביבתה מצויים אתרים רבים הקשורים בורדי. בעיר נמצאות הכנסיות "Santa Maria degli Angeli" ו-"San Michele Arcangelo" בהן ניגן ורדי בעוגב. העיירה רונקולה הסמוכה, מקום הולדתו של ורדי. בסמוך לכיכר המרכזית נמצא ביתו של אנטוניו בַּארֶצִי, סוחר שנעשה לפטרונו של ורדי בשנותיו המוקדמות. בטרקלין שבקומה השנייה הופיע ורדי הצעיר לראשונה בפני קהל בשנת 1830, והוא המשיך לפקוד את הבית עד מות מיטיבו. ורדי נשא לאישה את ביתו, מרגריטה, בשנת 1836, והיא ילדה לו 2 ילדים. כיום משמש הבית את ארגון "Amici di Verdi" (חברים או ידידים של ורדי), שפיקח על עבודות שיפוץ ושחזור הבית מ-1979 עד 1998. כיום מוצגת בבית תערוכה קבועה, הכוללת מוצגים הקשורים בורדי ובקשריו עם משפחת בארצי. בין היתר מוצגים הפורטרט הראשון של ורדי, ציור שמן של אנטוניו בארצי, וכן מכתבים של ורדי. פלאצו אורלנדי הבית אותו רכש ורדי בשנת 1845, שם חי עם ג'וזפינה סטרפוני בשנים 1849-1851 (עוד לפני שנישאו). בעודו מתגורר בבית הזה כתב ורדי את האופרות לואיזה מילר, סטיפליו וריגולטו. וילה ורדי בעיירה סמוכה Sant'Agata במחוז פיאצ'נצה, הורה ורדי בשנת 1848, בעודו מתגורר בבוסטו, להקים לו בית - וילה ורדי. הוריו התגוררו בבית עד 1851, אז עבר לשם והתגורר בו עד סוף חייו. תיאטרון ג'וזפה ורדי הוא בית אופרה קטן, המכיל 300 מקומות, שנבנה בידי הרשות המוניציפלית. למרות התנגדותו של ורדי לבניה, בטענה כי היא יקרה מדי וחסרת תועלת, ומקובל כי לא דרך את רגלו מעולם במקום, תרם ורדי מכספו 10 אלפים לירטות להשלמת הבניה. התיאטרון נחנך בשנת 1868 באופרות "ריגולטו" ו"נשף המסכות". צרפת קארי-לה-רואה, צרפת מדיה וקבצים בנושא בוסטו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בוסטו אתר הבית של לשכת התיירות המקומית דף על בוסטו באנגלית, ותמונות של אתרים בעיר בפורטל ג'וזפה ורדי אתר הבית של Amici di Verdi בוסטו (איטליה), דף שער בספרייה הלאומית
מיסרח אר איל-קביר

מיסרח אר איל-קביר (מלטית Misraħ Għar il-Kbir) הוא אתר פרהיסטורי ממזרח לצוקי דינגלי שבדרום-מערב האי מלטה, הידוע בשורות חריצי הסלע שבו. גילו המדויק של האתר ומטרת הקמתו עדיין שנויים במחלוקת, אך רוב החוקרים גורסים כי הוא הוקם לפני כ-4000 שנים, בעת שמתיישבים חדשים הגיעו למלטה, לאחר שקיעתה של תרבות בניית המקדשים המגליתיים באי, ועם תחילתה של תקופת הברונזה. ברחבי האיים מספר אתרים נוספים דומים. החריצים בסלע באתרים מגיעים לעומק של עד 60 ס"מ, והם חצובים במרחקים הנעים בין 110 ל-140 ס"מ. חלקם חוצים את זה ואחרים יוצרים צמתים בצורות ובזוויות שונות. התופעה מכונה באופן רשמי בשם "חריצי המרכבות" (Cart Ruts), והאתר הספציפי במיסרח אר איל-קביר קרוי באופן עממי בשם "צומת קלאפהאם" (Clapham Junction), כינוי שהעניק לו אנגלי על-שמו של מפגש רכבות בלונדון. קיימות מספר השערות באשר לשימוש האפשרי שלשמו נחרטו החריצים בסלע. לפי הסברה המקובלת הם נוצרו כתוצאה מהסעת מטען על ידי מזחלות או על ידי מרכבות, אלא שבתאוריה זו כמה בעיות לא פתורות. אם אכן שונעו מזחלות במקום, משאן היה חייב להיות כבד מאוד כדי ליצור חריצים כה עמוקים, ולא ברור איזה כוח יכול היה לספק אנרגיה לדחיפתן, בהתחשב בממדיו של האי ושל אוכלוסייתו לפני 4000 שנים. אם דובר במרכבות, הרי שכדי לחרוץ חריצים בסלע בעומק של עד 60 ס"מ, על גלגליהן היה להיות בקוטר ניכר של 140 ס"מ לפחות. ייתכן כי החריצים שמשו להעברת מסעות דווקא במעלה הגבעות, והוצע כי אדמה חקלאית הועברה באמצעותם אל צוקי אבן הגיר החשופים באיים. תאוריה אחת מתארכת את החריצים לתקופת בניית המקדשים במלטה, היינו כ-1500 שנים קודם לתקופת הברונזה, אלא שאין קשר גאוגרפי בין מיקומם של החריצים למיקום המקדשים שהוקמו בתקופה זו, והם סמוכים למקומות היישוב בתקופת הברונזה. אחרים סוברים כי נחצבו על ידי הפיניקים, היינו, החל במאה ה-7 לפנה"ס. נתונים נוספים המקשים על תאוריית השינוע מצויים בעובדות שבאתרים מסוימים החריצים נפסקים בקצה מצוקים, ובאחרים הם צוללים אל תוך הים, ממשיכים מתחת לפני המים ולעיתים מגיחים שוב מצידו האחר של מפרץ. סמוך לחוף ובתוך הים משתנה רוחבם של החריצים והם ערוכים בדוגמת שתי וערב. במספר אתרים, ובמיוחד במיסרח אר איל-קביר נראות צורות גאולוגיות של משולשים ומרובעים ליד החריצים. לפי הסברה השלישית שנשקלה, החריצים שמשו כמערכת השקיה, וסברה רביעית, לפחות באזור החופים ובים גורסת כי מדובר בתופעה של העתקים טבעיים. מדיה וקבצים בנושא מיסרח אר איל-קביר בוויקישיתוף אודות המקום תמונות מהאתר תמונות האתר המקום באתר לשכת התיירות של מלטה
מרינה מנישק

מרינה מנישק (1588–1614; בפולנית: Maryna Mniszech, ברוסית: Марина Мнишек) הייתה בתו של וויוודה פולני, אשתו של דמיטרי הכוזב הראשון, שהייתה משתתפת פעילה באירועי תקופת הצרות ברוסיה הצארית בתחילת המאה ה-17. מרינה מנישק הכירה את דמיטרי הכוזב הראשון בשנת 1604. ככל הנראה הייתה מודעת לכך שאין הוא הנסיך האמיתי, אך תחת השפעת הכמורה הקתולית ורצונה להיות צארינה, הסכימה להתחתן איתו. במהלך האירוסין הובטח לה שהיא תקבל לשליטתה את ערי נובגורוד ופסקוב, תוכל לשמור על הדת הקתולית ובמידה ודמיטרי לא יצליח לתפוס את השלטון תוכל להתחתן עם מישהו אחר. ב-3 במאי 1606 היא הגיעה למוסקבה ו-5 ימים מאוחר יותר התחתנה ונהפכה להיות צארינה רוסית. במהלך המהומות של 17 במאי היא לא נהרגה ונשלחה לאביה. בהוראת וסילי שויסקי במהלך שנתיים (אוגוסט 1606 - יולי 1608) כל משפחת מנישק התגוררה בירוסלבל. במסגרת שיחות בין רוסיה הצארית לבין פולין סוכם שמרינה מנישק תחזור למולדתה ותפסיק להיקרא "צארינה רוסית". במהלך הנסיעה לפולין היא נתפסה על ידי תומכים של דמיטרי הכוזב השני והועברה למחנה שלו. ב-5 בספטמבר 1608 התקיים טקס בו הודיעה שהוא למעשה בעלה שניצל בנס. לפי מכתביה למלך פולין ולאפיפיור היא סבלה קשה בתקופה זו. בתקופה זו נולד לה בן. בשנת 1610, לאחר ניצחון הכוחות הפולנים על צבא רוסיה הצארית היא הופיעה בפרברי מוסקבה. לאחר שהאצולה המוסקבאית נשבעה אמונים למלך פולין כצאר רוסי, הוצע למרינה מנישק לוותר על השאיפות שלה ולחזור לפולין. היא סירבה וכתוצאה מכך, מעתה הייתה צריכה להסתתר גם מהפולנים. עד לתחילת 1611 היא ובנה התגוררו בקלוגה תחת הגנת תומכי דמיטרי הכוזב השני (שכבר נהרג). לאחר מכך היא עברה לקולומנה והצליחה לשכנע את תומכי דמיטרי הכוזב השני להכריז על בנה כיורש העצר של רוסיה. עם התקדמות הכוחות הרוסים שהתנגדו לשליטה פולנית במדינה למוסקבה, היא נמלטה לריאזן ולאסטרחן. לאחר בחירת מיכאל הראשון, צאר רוסיה לכהונה תושבי אסטרחן דרשו ממנה ומתומכיה לעזוב את העיר. באזור נהר אוראל היא נתפסה על ידי כוחות הצאר החדש וביולי 1614 הועברה למוסקבה. בנה וראש תומכיה הוצאו להורג מיד, מועד פטירתה המדויק אינו ידוע. מדיה וקבצים בנושא מרינה מנישק בוויקישיתוף
צוקי דינגלי

צוקי דינגלי (באנגלית: Dingli Ciffs) הם צוקי אבן גיר בדרום-מערבו של האי מלטה, שאורכם כשלושה קילומטרים מדרום-מזרח לצפון-מערב. הצוקים נופלים בצידם הדרום-מערבי בחדות אל הים התיכון מגובה של 220 מטרים, והרמה שמעליהם משתפלת במתינות לכיוון צפון וצפון-מזרח. הרמה היא אזור חקלאי והיא מנוקזת על ידי מספר ואדיות. באחד הוואדיות שוכנים גני בוסקט, החורש הטבעי היחיד במלטה, וזה נהנה מאספקת מי נגר עילי שמקורם ברמה. הנקודה הגבוהה ביותר במלטה - טא' דמיירק (Ta' Dmejrek) - המתנשאת לגובה של 253 מטרים שוכנת בצוקי דינגלי. מהצוקים נשקף מראה האי הבלתי נושב פילפלה שמדרום-מזרח להם. היישוב היחיד השוכן ברמה הוא הכפר דינגלי, הקרוי על שמו של האביר האנגלי תומאס דינגלי (Thomas Dingley), אשר התגורר במקום במאה ה-16, והצוקים קרויים על שמו של הכפר. עוד שוכנת בצוקים קפלה המוקדשת למרים המגדלית אשר הוקמה במאה ה-17, ותחנת מכ"ם ישנה של חיל האוויר המלכותי. ממזרח לצוקים שוכן האתר הפרהיסטורי מיסרח אר איל-קביר, שבו התגלו חריצי סלע גדולים, אשר טרם נמצא להם הסבר מספק. מדיה וקבצים בנושא צוקי דינגלי בוויקישיתוף תמונות הצוקים הצוקים באתר לשכת התיירות של מלטה צוקי דינגלי מראה בצוקים צוקי דינגלי
גני בוסקט

גני בוסקט (אנגלית Buskett Gardens; מאיטלקית בוסקטו - Boschetto - חורש קטן) הוא אזור החורש הטבעי היחיד באי מלטה, והוא שוכן בדרום מערבו. אורכם של הגנים הוא כ-800 מטרים ורוחבם הממוצע הוא כ-200 מטרים. הגנים הם אחד האתרים היחידים באי שנהנים מזרימה של מי נגר עילי, בשל כך שהם שוכנים בערוץ נחל המוביל מצוקי דינגלי שמדרום להן. בגנים גדלים עצי אורן ירושלים, אלון, זית ותפוז, וכן שיחים רבים, ועליהם הוסיפו האבירים ההוספיטלרים צמחים נוספים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-16. בפינה הצפון-מזרחית של הגנים שוכן ארמון ורדאלה, אחת משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא מלטה. בשל ייחודם של הגנים בנוף המלטזי, הם משמשים אזור קיט ונופש פופולרי, ומדי שנה נערכת בהן חגיגת האימנאריה (l-Imnarja), שהיא החגיגה הגדולה במדינה מבחינת היקפה. החגיגה נערכת ביום חגם של פאולוס ופטרוס הקדושים, החל ב-29 ביוני. מקורה של האימנאריה הוא בחגיגות הבציר ובשוק חקלאי שהחלו להיערך במקום באמצע המאה ה-19, ומאוחר יותר נקבע מועדם ביום חגם של שני הקדושים. שמו של האירוע הוא עיוות של המילה האיטלקית "Luminaria", שמשמעותו "הארה", על שום המדורות שהודלקו בעבר בעיר הסמוכה רבאט. עיקר האירוע הוא בגנים והוא מתחיל ב-28 ביוני בערב, בחגיגות פולקלור, שירה וריקוד, המלוות בארוחות צלי ארנבת (Fenkata) ובשתיית יין. רבים מהחוגגים נשארים בגנים משך כל הלילה, ולמחרת נערך בהם יריד חקלאי, המלווה בנגינת תזמורות. לקראת שעות אחר הצהריים נערכים מרוצי סוסים וחמורים ברבאט הסמוכה. מדיה וקבצים בנושא גני בוסקט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גני בוסקט בוסקט באתר לשכת התיירות של מלטה אודות חגיגות ל-אימאריה בבוסקט Maltese Islands celebrate l-Imnarja(הקישור אינו פעיל) תמונות מבוסקט תמונות מבוסקט
מאונה קיאה

מאונה קיאה (בהוואית ואנגלית: Mauna Kea,‏ /ˈmounə ˈkɛjə/) הוא הר געש רדום המהווה את אחד מחמשת ההרים המרכיבים את האי הוואי, והגבוה שבהם. בשפה המקומית משמעות שמו היא הר לבן, כיוון שמדי חורף מתכסה ראש ההר בשכבת שלג. פסגת המאונה קיאה נמצאת בגובה 4,207 מטרים מעל גובה פני הים אך בגובה 10,203 מטרים מעל קרקעית האוקיינוס השקט ובכך הוא ההר הגבוה ביותר בעולם לפי מדידה זו. האי הוואי מורכב מחמישה הרי געש, הבולטים שבהם הם מאונה קיאה ומאונה לואה. ההערכה היא כי ההר התפרץ מהאוקיינוס השקט לפני כ 250,000 שנים, ויצר קלדרה. ההתפרצויות הבאות היו אלימות יותר באופיין ויצרו את צורתו הקונית של ההר. פסגת המאונה קיאה משמשת כמצפה כוכבים כבר מהעת העתיקה של ההתיישבות בהוואי. הפסגה נמצאת מעל כ-40% מאטמוספירת כדור הארץ וכ-90% מלחץ האדים של המים ובכך יוצרת תנאים מצוינים לצפייה בשמי הלילה. בנוסף, הפסגה נמצאת מעל שכבת האינוורסיה ולכן מתאפשרים בה מעל ל-300 לילות בשנה בהם ניתן לצפות בשמיים נקיים. מיקומה על כדור הארץ מאפשר תצפית לשני חלקי השמיים של כדור הארץ, הצפוני והדרומי. מבנה ההר איפשר סלילת דרך ובכך הקל על קביעת המצפים בפסגה. בשל מספר התושבים המועט על האי, זיהום האור הוא קטן, ומשפר את תנאי הצפייה. בניית מצפי כוכבים בפסגה, כדוגמת מצפה הכוכבים קק, היוותה גורם מחלוקת פוליטי ומשפטי בשנים האחרונות. בשל הגורמים שצוינו לעיל הועדפה הפסגה על ידי מדענים כמשכן למצפי כוכבים וכיום שוכנים בה כתריסר מצפים. מאידך גיסא, ילידים מקומיים ושוחרי איכות הסביבה טוענים כי המשך הבנייה במקום פוגע בו, הן מבחינה סביבתנית והן מבחינה תרבותית: לפי המסורות, פסגת ההר היא מקום משכנה של פוליהו, אלת השלג, מקום תפילה ומצפה כוכבים מסורתי. בנוסף, הפסגה היא ביתו של חרק אנדמי. דליפות של כספית ושפכים זיהמו גם הן את הפסגה. תמונות של ההר מרכז המבקרים מאונה קיאה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר Global Volcanism Program
דמיטרי הכוזב השני

דמיטרי הכוזב השני (רוסית: Лжедмитрий II‏; ? - 21 בדצמבר 1610, קלוגה) היה נסיך שקר שטען שהוא בן של איוואן הרביעי וניסה להגיע לכס רוסיה הצארית. למרות שתקופה מסוימת שלט בחלק משמעותי של המדינה, לא נחשב צאר לדעת ההיסטוריונים כי לא הצליח להשתלט על מוסקבה ולא הוכתר כצאר בדרך המקובלת. מיד לאחר הריגת דמיטרי הכוזב הראשון החלו להתפשט שמועות על כך שהוא לא נהרג והצליח לברוח ממוסקבה. כשבוע לאחר האירועים האלימים בהם הוא נהרג, החלו להופיע במוסקבה כרזות שנחתמו כביכול על ידו. בהופעת הנסיך מחדש היו מעוניינים כוחות שונים, בין היתר הפולנים ומתנגדי הצאר החדש וסילי שויסקי. דמיטרי הכוזב השני הופיע בפעם הראשונה בשנת 1607 בעיר שדה קטנה בבלארוס. לא ברור מי הוא היה. לפי חלק מהגרסאות הוא היה מטביי וריובקין, בן של איש כמורה מאוקראינה. לפי גרסאות אחרות הוא היה ממוצא יהודי. עם הזמן מחנה תומכיו גדל. תומכיו לרוב היו פולנים, אצילים מדרום רוסיה וקוזאקים. כאשר צבאו הגיע ל-3,000 לוחמים הוא יצאה לפשיטה וניצח את כוחות הצאר ליד קוזלסק. מיד לאחר הקרב, צבאו כמעט התפזר כתוצאה מהשלל הרב שנתפס. רק הצטרפות מספר אצילים פולנים איפשרה לו להמשיך במהלך. עם זאת, התלות שלו בפולנים גדלה. במהלך קרב שהתרחש ב-30 באפריל - 1 במאי 1608 הוא ניצח את הכוחות של וסילי שויסקי. בתחילת יוני 1608 הוא התחיל במצור על מוסקבה והקים מחנה בפרבר של העיר - בטושינו. זה היה הבסיס לכינוי - "הגנב מטושינו". ב-25 ביולי 1608 וסילי שויסקי חתם חוזה עם נציגי המלך הפולני סיגיזמונד השלישי. בחוזה סוכם בין היתר, שכל הפולנים יעזבו את דמיטרי הכוזב השני ומרינה מנישק תחזור לפולין, לא תכיר בנסיך הכוזב כבעלה ותפסיק לקרוא את עצמה כצארינה. בהיוודע שמרינה מנישק עזבה את ירוסלבל בדרכה לפולין דמיטרי הכוזב השני שלח כוח צבאי במטרה לתפוס אותה. הדבר הצליח, אך מרינה מנישק סירבה לבוא אליו והתמקמה במחנה תומכיו הפולנים. לאחר משא ומתן סוכם שמרינה מנישק תכיר בו כבעלה ולאביה יועברו כספים רבים וערים לאחר שדמיטרי הכוזב השני יתפוס את השלטון. בינתיים המצור על מוסקבה נמשך ללא התקדמות ממשית ולא נרשמו הצלחות בשדה הקרב. מצור על מנזר חשוב בסביבת מוסקבה לא צלח. שוודיה שלחה את כוחותיה במטרה לתמוך בוסילי שויסקי ולכוחות שלו בהנהגת מיכאל סקופין-שויסקי היו מספר הצלחות שהחלו לאיים על עצם קיום המחנה בטושינו. בתחילת 1609 החלו מהומות בערים שתמכו בדמיטרי וזאת כתוצאה מהמיסים שהוטלו לצורך מימון הצבא. בקיץ 1609 מלך פולין החל בפלישה גדולה לשטחי רוסיה הצארית ורוב הפולנים עזבו את דמיטרי הכוזב השני. בסוף 1609 הוא נאלץ לעזוב את טושינו ונמלט לקלוגה. בסוף שנת 1610 הוא נהרג על ידי אציל ממוצא טטרי. מדיה וקבצים בנושא דמיטרי הכוזב השני בוויקישיתוף
אלפונס אלה

אלפונס אָלֵה (בצרפתית: Alphonse Allais;‏ 20 באוקטובר 1854 – 28 באוקטובר 1905) היה סופר, משורר והומוריסט צרפתי, בן תקופת הבל אפוק. אלה, יליד אונפלר, קלוודוס, הקיסרות הצרפתית השנייה, חיבר קבצים רבים של כתבים היתוליים. כמשורר והומוריסט, פיתח במיוחד את צורת החריזה הידועה בשם Holorime (אולורים) – בתי שיר הבנויים כולם מחרוזים הומופוניים, ששורות שלמות מתחרזות בהם. לדוגמה: par les bois du djinn où s'entasse de l'effroi, parle et bois du gin ou cent tasses de lait froid לאלה מיחסים גם את החיבור המוזיקלי הראשון שכולו שתיקה. חיבורו "מרש אבל להלוויית אדם חירש" משנת 1897 - הבנוי מתשע תיבות ריקות - מקדים יצירות דומות מאת ג'ון קייג' וארווין שולהוף בפער שנים ניכר. יצירתו "סיפור לשרה" תורגם ואויר בידי אדוארד גורי. אלה לקח חלק בתערוכות הומוריסטיות, בעיקר אלה של Salon des Arts Incohérents מן השנים 1883 ו-1884, שנערכו בגלרי ויויֶין (Galerie Vivienne). בתערוכות הללו הציג אלה מה שנחשב על דעת רבים לדוגמאות המוקדמות ביותר של אמנות מושגית. מבין יצירות האמנות שלו, ההשפעה הרבה ביותר הייתה אולי לגיליון לבן וריק של נייר בריסטול – "טקס אכילת לחם הקודש הראשון של ילדות אנמיות בשלג" (1883) (מדובר בטקס שילדים קתוליים עוברים בגיל שמונה, לבושים בבגדים לבנים), ועבודה דומה באדום, "חשמנים אחוזי שבץ אוספים עגבניות על חוף הים האדום" (חקר זוהר הצפון)" מ-1884 (לבושם הרשמי של חשמנים הוא גלימה אדומה). אם כי הוא מוכר בעיקר כהומוריסט, עסק גם במחקר מדעי בתחומי צילום בצבעים והפקת גומי סינתטי. הוא נהג לבקר באופן קבוע בקברט Le Chat Noir ("החתול השחור") ברובע מונמארטר בפריז, ופרסם מאמרים בשבועון "החתול השחור" שנוסד ב- 1882 כדי לקדם בציבור קברט זה. ב-1891 הוא כתב כמה שירים בשיתוף עם מוריס דונה עבור הקברט. המלחין אריק סאטי נולד באותו רחוב באונפלר במרחק כמה צעדים מן הבית שבו נולד אלפונס אלה. הם נהגו להיפגש בקברט "החתול השחור" ואלפונס אלה נהג לכנות אריק סאטי "המלחין של תורת הנסתר". מוזיאון קטן על שם אלפונס אלה נמצא בחלקו האחורי של בית מרקחת באונפלר בבית שבו נולד. בשנת 1896 הוא כתב מחזה "זכאי" ביחד עם אלפרד קאפי. אלה מת בפריז כתוצאה של דלקת ורידים שגרמה לתסחיף ריאתי. רופאו ציווה עליו להישאר במיטה במשך שישה חודשים, אך במקום זה הוא הלך לבית קפה, כפי שהיה רגיל לעשות מדי יום ביומו, ואמר לחברו שליווה אותו בחזרה לביתו: "מחר אני מת; אתה חושב כי זה מגוחך, אך אינני צוחק; מחר אני מת." וכפי שאמר הוא מת ביום המחרת. קברו של אלפונס אלה בבית הקברות סן-קואן בפריז נעלם ב-1944 אחרי הפצצה של חיל האוויר הבריטי. דימוי של אפרו נטמן בבית הקברות של מונמארטר בפריז ב- 2005. להתפקע (1891) יחי החיים! (1892) שניים ועוד שניים הם חמישה - התייחסות לביטוי השגוי "2 + 2 = 5 (1895) אין או שוורים (1896) אל נא נכה את עצמנו (1900) יצירות פרי עטו של אלפונס אלה, בפרויקט גוטנברג כתבי אלפונס אלה בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אלפונס אלה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלפונס אלה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.