laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הפינגטון פוסט

האף-פוסט (באנגלית: HuffPost) בעבר: The Huffington Post הוא עיתון מקוון, אתר חדשות ובלוג אמריקאי, המזוהה עם השמאל הפוליטי. האתר חינמי ומתקיים מפרסומות. ב-7 בפברואר 2011 הודיעה ענקית הרשת האמריקאית AOL על רכישת ההפינגטון פוסט עבור כ-315 מיליון דולרים, וכי מייסדת האתר, אריאנה הפינגטון תהפוך לאחראית התוכן בחברה. את ההפינגטון פוסט ייסדו, במאי 2005, אריאנה הפינגטון, קנת' לרר (Lerer) וג'ונה פרטי (Peretti) ואנדרו ברייטברט (Breitbart) שאף ייסד בעצמו אתר חדשות משלו מאוחר יותר ברייטברטניוז). האתר מסקר בקביעות את תחומי הפוליטיקה האמריקאית והבינלאומית, תקשורת, כלכלה, בידור, אופנה, אקדמיה, איכות הסביבה, דת, אומנות ועוד. מטה העיתון שוכן בניו יורק ובלוס אנג'לס ויש לו מספר מהדורות מקומיות. ההפינגטון פוסט נותן במה לכ-9,000 בלוגרים ללא תשלום ומקשר לידיעות חדשותיות ממקורות חיצוניים. ההפינגטון פוסט נמנה עם רשימת 25 הבלוגים הטובים בעולם של טיים מגזין בשנת 2009, זכה בפרס הוובי (Webby Awards) לבלוג הפוליטי הטוב ביותר בשנת 2006 וכן צוין בידי האובזרבר כבלוג המשפיע ביותר בעולם. ב-2012 דורג האתר כמספר 1 ברשימת 15 אתרי הפוליטיקה המובילים בעולם על ידי דירוג ה- "eBizMBA". מדיה וקבצים בנושא הפינגטון פוסט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הפינגטון פוסט (באנגלית) הפינגטון פוסט, ברשת החברתית פייסבוק הפינגטון פוסט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הפינגטון פוסט, ברשת החברתית אינסטגרם הפינגטון פוסט, סרטונים בערוץ היוטיוב הפינגטון פוסט, באתר פינטרסט topic/The-Huffington-Post-Media-Group הפינגטון פוסט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שמוליק שלח, ‏"המודל של דמי מנוי לעיתוני האינטרנט יצליח רק בפורנו", באתר גלובס, 23 בספטמבר 2009 דורה קישינבסקי, דור ה-i: הסוד של הפינגטון פוסט, באתר כלכליסט, 4 בדצמבר 2008 ארנה קזין, The Huffington Post Complete Guide to Blogging, הפינגטון פוסט, באתר הארץ, 4 בפברואר 2009 גרדיאן, דן סבג, AOL ואריאנה האפינגטון מנסים להציל את העיתונות, באתר TheMarker‏, 31 במרץ 2011 ריצ'רד אדמס, עורך "ניו יורק טיימס" ביל קלר נגד תפיסת העיתונות של אתרים כהפינגטון פוסט, באתר הגארדיאן, 11 במרץ 2011 סקירת שיוך פוליטי, באתר AllSides (רמת סמך: גבוה) דניס ויטצ'בסקי‏, האפינגטון פוסט נמכר ל-AOL, באתר וואלה, 7 בפברואר 2011 25 Best Blogs 2009, באתר מגזין TIME 10th Annual Webby Awards Nominees & Winners, באתר The Webby Awards Jessica Aldred, Amanda Astell, Rafael Behr, Lauren Cochrane, John Hind, Anna Pickard, Laura Potter, Alice Wignall, Eva Wiseman,‏ The world's 50 most powerful blogs, באתר עיתון הגארדיאן, 9 במרץ 2008 Top 15 Most Popular Political Sites | June 2014
שירות הביון המרכזי של ברית המועצות

שירות הביון המרכזי של ברית המועצות (ברוסית: Центральная служба разведки СССР) היה יורשו של המנהל הראשי הראשון של הק.ג.ב של ברית המועצות וקודמו של שירות ביון החוץ של הפדרציה הרוסית והתקיים מספר שבועות בלבד בנובמבר-דצמבר 1991 כסוכנות הביון הסובייטית. במהלך הארגון מחדש והדה-פוליטיזציה של הק.ג.ב, שהחל לאחר ההפיכה באוגוסט 1991, מונה יבגני פרימקוב לסגן יושב ראש הראשון של הק.ג.ב. ובמקביל לראש המנהל הראשי הראשון והאיש הראשון והיחיד לעמוד בראש סוכנות הביון העצמאית החדשה של ברית המועצות, שעסקה בהערכת מודיעין. הוא נבחר בשל הרקע שלו כמזרחן ופוליטיקאי בולט. יבגני פרימקוב והיו"ר החדש של הק.ג.ב., ואדים בקטין, שהחליף את ולדימיר קריוצ'קוב, שהודח והואשם בבגידה במדינה, הונחו להגיש הצעות בדבר הפרדת סוכנויות הביון (המינהל הראשי הראשון) מהק.ג.ב. תוך שבוע. ב-6 בנובמבר 1991 מונה פרימקוב למנהל הראשון והיחיד בשירות הביון המרכזי של ברית המועצות. ב-25 בנובמבר 1991, על פי צו נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, אושר החוק "אודות שירות הביון המרכזי של ברית המועצות", המפרט את תפקידי השירות, מנהלו, מעמד עובדי השירות ונושאים אחרים בפעילותו. ב-2 בדצמבר 1991 מונה סגנו של פרימוב ויאצ'סלב טרובניקוב, ב-5 בדצמבר מונו לו סגנים נוספים: ויאצ'סלב גורגנוב, יורי זובאקוב, ולדימיר רוז'קוב ואלכסיי שצ'רבקוב. ב-3 בדצמבר 1991 אושר פיצול הק.ג.ב לשירות הביטחון הבין-רפובליקני, שירות הביון המרכזי והוועדה להגנת גבולות המדינה של ברית המועצות בחוק ברית המועצות האחרון – "אודות ארגון מחדש של גופי ביטחון המדינה". ב-13 בדצמבר 1991, לראשונה בתולדות המודיעין הרוסי, הוקמה הלשכה ליחסי ציבור ותקשורת המונים, כגוף דוברות. באופן רשמי, שירות הביון המרכזי של ברית המועצות התקיים עד 18 בדצמבר 1991, עת הוחלף בשירות ביון החוץ של רוסיה. לאחר קריסת ברית המועצות, על בסיס שירות הביון המרכזי של ברית המועצות, בצו נשיא רוסיה מיום 18 בדצמבר 1991, "בקשר לאישור הסובייט העליון אודות ההסכם על הקמת חבר המדינות ב-8 בדצמבר 1991 וכדי להבטיח את ביטחונה של הפדרציה הרוסית" הוקם שירות ביון החוץ של רוסיה. על פי הגרסה הרשמית שירות הביון של הפדרציה הרוסית, על פי צו נשיא רוסיה בוריס ילצין מיום 18 בדצמבר 1991, לא הוקם כשירות מיוחד חדש במקום שירות הביון המרכזי של ברית המועצות, אלא פשוט "שונה לשם שירות ביון החוץ הרוסי". ק.ג.ב. המינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב. שירות ביון החוץ של הפדרציה הרוסית Дегтярев К., Колпакиди А. Внешняя разведка СССР. — М.: Яуза Эксмо, 2009. — С. 273—282. — 736 с. — (Энциклопедия спецслужб). — 4000 экз. — ISBN 978-5-699-34180-1. שירות ביון החוץ הרוסי Указ Президента СССР от 25.11.1991 N УП-2883(הקישור אינו פעיל) ЗАКОН СССР ОТ 03.12.1991 N 124-Н О РЕОРГАНИЗАЦИИ ОРГАНОВ ГОСУДАРСТВЕННОЙ БЕЗОПАСНОСТИ "Текст указа № 293 от 18.12.1991, стр.1". אורכב מ-המקור ב-2010-02-27. נבדק ב-2008-07-28. "Текст указа № 293 от 18.12.1991, стр.2". אורכב מ-המקור ב-2010-02-27. נבדק ב-2008-07-28.
ז'יל ברסר

ז'יל ברסר (בצרפתית: Gilles Brassard; נולד ב-1955) הוא פיזיקאי ומדען מחשב באוניברסיטת מונטריאול, קנדה, המתמחה בפיזיקה קוונטית. נולד בשנת 1955 בעיר מונטריאול שבקנדה. השלים לימודי דוקטורט באוניברסיטת קורנל בשנת 1979, בהנחיית ג'ון הופקרופט. חבר סגל באוניברסיטת מונטריאול משנת 1988. עמית של האגודה הבינלאומית למחקר קריפטוגרפי לשנת 2006, על "פריצות דרך בקריפטורפיה ותקשורת קוונטית". זוכה מדליית הזהב ע"ש גרהארד-הרצברג לשנת 2009. ב-2018 זכה בפרס וולף. עיקר המחקר של ברסר עוסק בעיבוד אינפורמציה קוונטית, פרוטוקולי קריפטוגרפיה קוונטית וחישוב קוונטי. בשנת 1984, בעבודה משותפת עם צ'ארלס בנט המציא ברסר את פרוטוקול החלפת המפתחות הקוונטי BB84, ובשנת 1992 שיפר את הפרוטוקול בכך שהראה כי מספיקים שני מצבים קוונטיים בלבד על-מנת לבצע החלפת מפתחות (לעומת 4 בהם עושה שימוש BB84). פרוטוקול משופר זה קיבל את השם B92. בשנת 1993 היה שותף לגילוי טלפורטציה קוונטית. כמו כן עסק רבות בנושאי תיקון שגיאות קוונטי. מדיה וקבצים בנושא ז'יל ברסר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ז'יל ברסר ז'יל ברסר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ז'יל ברסר, באתר dblp ז'יל ברסר, באתר גוגל סקולר קורות חיים של ז'יל ברסר, מתוך דף המועמד למדליית גרהארד-הרצברג הודעת הזכייה בפרס וולף לשנת 2018 דפנה מאור, פרטיות על סטרואידים: המדענים שבזכותם אפשר לשלם באשראי ברשת, באתר TheMarker‏, 31 במאי 2018 אתר IACR הודעת הזכייה במדליית גרהארד-הרצברג
אורסט קיפרנסקי

אורסט קיפרנסקי (ברוסית: Орест Кипренский;‏ 24 במרץ 1782 – 17 באוקטובר 1836) היה צייר רוסי, בין טובי ציירי הדיוקנאות באמנות הרוסית. אורסט קיפרנסקי נולד בכפר ליד סנקט פטרבורג. הוא היה בן מחוץ לנישואים של בעל אחוזה מקומי. בשנת 1788 החל ללמוד בבית הספר לציור, כאשר נרשם תחת שם המשפחה "קיפרנסקי" (ככל הנראה על בסיס קפריסין, מקום לידתה של ונוס). בשנת 1803 סיים את הלימודים והחל לצייר דיוקנות. בשנת 1816 עבר לאיטליה. הוא התגורר באיטליה במשך 6 שנים והקריירה שלו הייתה די מוצלחת. בשנת 1826 הוא חזר לרוסיה אך הקהל הרוסי קיבל אותו בקרירות. במשך השנים קיפרנסקי ראה את עצמו כצייר של תמונות אשר עסקו בנושאים היסטוריים, אך תמונותיו בתחום זה לא זכו להצלחה, לעומת זאת הדיוקנאות שלו היו מפורסמים מאוד. לאחר מספר שנים ברוסיה, הוא חזר לאיטליה, אך לא הצליח לשחזר את ההצלחה שגרף בשהייתו הקודמת במדינה. ביולי 1836 הוא התחתן עם אנה-מריה פלקוצ'י. לצורך הנישואים הוא עבר לקתלויות. מספר חודשים לאחר החתונה, הוא חלה בדלקת ריאות ונפטר ברומא ב-17 באוקטובר 1836 ונטמן בסנט אנדראה דלה פראטה. אדם שבלבר, 1804 ואסילי ז'וקובסקי, 1815 אלכסנדר פושקין, 1827 ברטל טורבלדסן, 1833 מדיה וקבצים בנושא אורסט קיפרנסקי בוויקישיתוף אורסט קיפרנסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אורסט קיפרנסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מים בין-לאומיים

מים בין-לאומיים או מים חופשיים (בלטינית: mare liberum) הם אזורי מקווי מים הנמצאים מחוץ לגבול המים הטריטוריאליים של מדינה כלשהי, וכוללים שטחי אוקיינוסים, ימות ונהרות. כלי שיט המפליגים במים בינלאומיים נמצאים בדרך כלל בתחום השיפוט של הדגל הימי שאותו הם מניפים. רעיון המים הבינלאומיים נוסח לראשונה על ידי המשפטן ההולנדי הוגו גרוטיוס (1583–1645), בספרו Mare Liberum שהתפרסם בשנת 1633. על פי הצעתו, הים צריך להיות טריטוריה בינלאומית וכל אומות העולם יכולות לשוט בו ולסחור בו. רעיון זה של גרוטיוס בא על רקע היריבות העזה בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה ההולנדית בשליטה על נתיבי הסחר הימי בעולם, יריבות שהובילה למלחמות הולנד-אנגליה במאה ה-17. גרוטיוס: ”...על כן הים אינו יכול בכל צורה ואופן להפוך לרכושו הפרטי של מאן דהוא, כיוון שהטבע לא רק מתיר אלא מצווה על שימוש משותף בו.” רעיון דומה אומץ בתחום החלל, ונקבע שמדינה אינה יכולה לטעון לבעלות על מרחב כלשהו בחלל או על כוכב. מים בין-לאומיים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חופש השייט, דף שער בספרייה הלאומית Hugo Grotius, Mare Liberum, Crossroads, 2007;5:102-111. ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איוואן מרטוס

איוואן מרטוס (ברוסית: Иван Петрович Мартос; ‏1754 - 17 באפריל 1835) היה פסל רוסי ממוצא אוקראיני. איוואן מרטוס נולד בכפר במחוז פולטבה באחוזה משפחתית. למד באקדמיה לציור וסיים אותה בשנת 1773. נשלח לאיטליה והמשיך בלימודי ציור ופיסול. בשנת 1779 חזר לסנקט פטרבורג והתמנה למורה לפיסול באקדמיה בה למד. לימד באקדמיה עד סוף חייו. הקיסרים הרוסים הזמינו אצלו פסלים רבים. נפטר באפריל 1835 והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי. פסל נחושת של יוחנן המטביל ופסלים נוספים המוצבים בקתדרלת קאזאן בסנקט פטרבורג. אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בכיכר האדומה פסלים של יקטרינה הגדולה, אלכסנדר הראשון פסל של רישלייה באודסה פסל של גריגורי פוטיומקין בחרסון פסל של מיכאיל לומונוסוב בכפר מולדותו מדיה וקבצים בנושא איוואן מרטוס בוויקישיתוף קורות חיים ותאור פסלים איוואן מרטוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מכבי עירוני ג'ת אל-אהלי

מכבי עירוני ג'ת אל-אהלי (בערבית: مكابي نير جت الأهلي) הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר אום אל-פחם. הקבוצה הוקמה בשנת 2007 ובעונת 2010/2011 שיחקה בליגה הלאומית, אך לאחר שירדה לליגה א' התפרקה בדצמבר 2011. הקבוצה נוסדה בשנת 2007, לאחר שחבר הנהלת הפועל אום אל-פחם נביל חלוק עזב את המועדון והחליט להקים קבוצה חדשה. עם הקמתה הייתה מכבי עירוני ג'ת אל-אהלי לקבוצה החמישית בעיר – לצד הפועל, עירוני, מכבי ובית"ר אום אל פאחם. באותם ימים לא אישרה עיריית אום אל-פחם להקים קבוצה עירונית נוספת, מתוך שאיפה לאחד את קבוצות העיר – וודאי שלא לפצלן[דרוש מקור]. כדי להקים את המועדון החדש רכש נביל חלוק קבוצה מהעיר ג'ת (עיר הנמצאת במשולש וקרובה לאום אל פאחם) ששיחקה באותה העת בליגה ג', והוסיף לה את השם "אל-אהלי". קבוצה בשם אל-אהלי כבר שיחקה בשנות ה-80 וה-90 באום אל-פחם, אך לאחר מכן היא התאחדה עם שמשון אום אל-פחם (לימים הפך מועדון זה לעירוני סעיד אום אל-פחם). ההשראה לשם אל-אהלי נשאבה מקבוצת הכדורגל המצרית המעוטרת אל-אהלי[דרוש מקור], והקבוצה מאום אל-פחם התהדרה בסמל דומה לזה של הקבוצה המצרית ושיחקה במדים בצבע אדום. אחרי הקמתה נכנסה הקבוצה לרצף הצלחה מסחרר כשהשלימה שלוש עליות ליגה ב-3 עונות ברצף, ובעונת 2010/2011 שיחקה בליגה הלאומית, והייתה אז לקבוצה הראשונה מהעיר אום אל-פחם וסביבתה שמשחקת בליגת המשנה בישראל. הקבוצה עלתה לליגה הלאומית אף שסיימה רק במקום השני בליגה א' צפון, אך עירוני אום אל-פחם, שסיימה במקום הראשון, הוענשה בעקבות פרשת שחיתות ובתום העונה הורדו לה שש נקודות. לקראת העונה המועדון חוזק על ידי מספר שחקנים לרבות ננאד סאביץ', כדורגלן זר שווייצרי ששיחק בין היתר בליגת העל. לאחר עונה אחת בליגה הלאומית, בה סיימה הקבוצה במקום ה-15 בלבד, נשרה הקבוצה בחזרה לליגה א'. ב-8 בדצמבר 2011 הופסקה פעילות המועדון על ידי בית הדין של ההתאחדות לכדורגל, לאחר שהקבוצה לא הופיעה לשני משחקי חוץ רצופים, מול הפועל ערד ומול בני אילת, והקבוצה גם נקנסה ב-10,000 שקלים. בעקבות פירוק המועדון נקבע כי באותה עונה תרד לליגה ב' קבוצה אחת בלבד מליגה א' דרום במקום שתיים, ותוצאות המשחקים שבהם הספיקה הקבוצה להשתתף בליגה עד לאותו מועד בוטלו. אולם המועדון המשיך להפעיל קבוצות נערים וילדים. מכבי עירוני ג'ת אל-אהלי באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל ל-א.א.פאחם הופחתו 6 נק', אל-אהלי בלאומית, באתר ynet, 16 במאי 2010 ליגה א': הופסקה לאלתר פעילותה של ג'ת אלאהלי, באתר וואלה, 8 בדצמבר 2011
מיסטיקה

מיסטיקה היא תורת הנסתר - תחום החורג מהמדע ונוגע לכישוף ולחוויות רוחניות. המילה מיסטיקה נגזרת מהמילה היוונית μυστικός, "מיסטיקוס", שמשמעותה סגירה או הסתרה. המיסטיקה קשורה לאופנים שונים של סגירה, שכן המיסטיקה עוסקת בדברים כמוסים העוברים בלחישה, וסגירת החושים, שכן עניינה של המיסטיקה הוא בדברים שאינם נתפסים בידי חמשת החושים האנושיים. המיסטיקה מתרחקת מהמדע שהתעסקותו היא במדידה וכימות בעולם הפיזי. יש ולפעמים תאוריות מיסטיות מנבאות ניבויים גם לגבי תופעות שבעולם החומר, אך תקפותם של ניבויים אלו אינה עומדת בדרך כלל במבחן מדעי, ובמקרים שבהם הועמדו במבחן כזה, הם הופרכו או היו דו משמעיים. ערך מורחב – מיסטיקה יהודית בדרך כלל אין משתמשים במונח "מיסטיקה" כדי לתאר אמונות דתיות נפוצות, אלא מסייגים אותו לשימוש רק בהתייחסות למרכיביהן הכמוסים והקשורים לחוויה הדתית הפנימית, להבדיל מגילוייה החיצוניים. שאיפתו של המיסטיקן היא לרוב להביא את נפשו לאיחוד עם ישות רוחנית הקיימת בעולם שמעבר (אל או העולמות העליונים). הקבלה ביהדות והסוּפיוּת באסלאם הן דוגמאות לזרמים מיסטיים שנוצרו בדתות ותיקות. לפי ההגדרה שלעיל, דתות המזרח קרובות מאוד למיסטיקה, וגם בנצרות קמו לה נציגים כמו אוגוסטינוס. לקראת סוף המאה העשרים ניכרה במדינות המערב פריחה ניכרת של העיסוק במיסטיקה לצורותיה השונות, והלכו והתרבו אלה הרואים במיסטיקה מדריך לחיים, כחלק מתרבות העידן החדש. מנגד עומדים רבים הרואים במיסטיקה סוג של אמונה תפלה. הרבה פילוסופיות חדשות מתעוררות להן עקב חיפושים שונים אחר משמעות החיים, נסיעות מרובות בעולם אשר מאופיין כיום ככפר גלובלי עוזרות למידע חווייתי והתנסותי בדתות ואמונות שונות אשר מתפתחות כל הזמן. כישוף על טבעי תורת הנסתר העלאה באוב חוש שישי סיאנס יואב בן-דב, המאה ה-21: מדע או מיסטיקה - מאמר המגיב לביקורת המדענים על המיסטיקה אסף ענברי, סוף עידן החילונים אשכול מיסטיקה וסכנותיה, באתר "הידען" מיסטיקה, דף שער בספרייה הלאומית
קליטומאכוס

קליטומאכוס (נקרא במקור עזרבעל; בערך 187 - 110 לפנה"ס) היה פילוסוף פיניקי שעמד בראש האקדמיה האפלטונית באתונה. קליטומאכוס, ששמו המקורי היה עזרובעל, נולד בעיר קרתגו שבצפון אפריקה. הוא הגיע לאתונה בערך ב-163 כאשר היה בן עשרים וארבע שנה. שם הכיר את הפילוסוף קרנאדס שנמנה עם זרם הספקנות בפילוסופיה היוונית, ושעמד בראש האקדמיה האפלטונית החל מ-155. הוא הפך לאחד מבחירי תלמידיו ולמד גם את תורות האסכולה הסטואית והאסכולה הפריפטטית. כאשר הרומאים החריבו את קרתגו עד היסוד בסופה של המלחמה הפונית השלישית (149 - 146), עזרובעל כתב יצירת תנחומים שהוקדשה לבני מולדתו האומללים. ב-127, שנתיים אחרי מותו של קרנאדס, עזרובעל ששינה את שמו לקליטומאכוס, הפך לראש האקדמיה האפלטונית באתונה והמשיך לשמש בתפקיד זה עד מותו. אחד מתלמידיו היה פילון מלאריסה. קליטומאכוס כתב כארבעים ספרים שמהם שרדו אחדים בלבד. מטרתם העיקרית של ספרים אלה הייתה להפיץ בציבור את רעיונותיו הפילוסופיים של מורהו קרנאדס, שבהם החזיק ושמהם לא סטה מעולם. גם יצירת התנחומים של קליטומאכוס לבני מולדתו הייתה מבוססת על דבריו של קרנאדס, ונועדה להציג את כוחה של הפילוסופיה לשמש כנחמה על צרות החיים. ספריו של קליטומאכוס זכו בהערצתו של קיקרו שעשה בהם שימוש ביצירותיו ובהן "על הנבואה" ו "על טבע האלים". שניים מספריו של קליטומאכוס הוקדשו למשורר הרומאי גאיוס לוקיליוס ולקונסול לוקיוס מרקיוס קנסורינוס - מה שמצביע על כך שיצירותיו זכו להערצה ברומא. קליטומאכוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הרשות להגנה על עדים

הרשות להגנה על עדים בישראל היא רשות ממשלתית במשרד לביטחון לאומי, שתפקידה להגן על עדים מאוימים ברמת סיכון גבוהה. בשנת 2002 מונה צוות הקמה לתוכנית להגנת עדים בישראל, בהמלצת פרקליטת המדינה דאז עדנה ארבל ומפכ"ל המשטרה לשעבר שלמה אהרונישקי. בראש הצוות עמד משה לדור, והיו חברים בו נציגים מפרקליטות המדינה, משטרת ישראל, משרד המשפטים, המשרד לביטחון הפנים ומשרד האוצר. הצוות נדרש לבדוק את תופעת האיומים על עדים והקושי שהיא גורמת בהתמודדות עם פשיעה. הצוות היה צריך לתכנן מערכת שתמנע את התרחשותה של התופעה. בשנת 2004 הגיש הצוות את מסקנותיו לפרקליט המדינה ערן שנדר ולמפכ"ל המשטרה משה קראדי. בעקבות מסקנות הצוות, לפיהן יש להקים תוכנית להגנת עדים בישראל, וביוזמתו ובדחיפתו של השר אבי דיכטר הנושא קודם. הממשלה יזמה בשנת 2008 הצעת חוק שנועדה להסדיר את התוכנית. במקביל, הוחל בהקמת רשות להגנה על עדים, כיחידת סמך של המשרד לביטחון הפנים. לתפקיד מנהל הרשות מונה אריה ליבנה. בנובמבר 2008 אישרה הכנסת את החוק להגנה על עדים, המסדיר את פעילות הרשות ואת סמכויותיה. תפקידה של הרשות הוא להגן על עדים המצויים בסכנה ברמה הגבוהה ביותר. הגנה זו יכולה להתבטא הן באבטחת העדים והן בשיקומם. מנהל הרשות הוא שמחליט האם לכלול עד בתוכנית הגנה, בהתבסס על הערכות המשטרה לגבי מידת הסכנה הנשקפת לעד, על חשיבות העדות שלו והאינטרס הציבורי שבקיום ההליך הפלילי שהוא מעיד בו, ותוך התחשבות במצבו המשפחתי, הפסיכולוגי והחברתי. רשויות ציבוריות מחויבות בסיוע ובמתן כל מידע הדרוש לשם קבלת החלטה בעניין. ככלל, אבטחת העדים היא באמצעות מאבטחים עובדי הרשות, ואולם הרשות מוסמכת במקרים חריגים להעסיק גם מאבטחים פרטיים, לאחר שתיבחן התאמתם, ולאחר שיעברו הכשרה מתאימה. לשם הגנה על העד, המאבטחים רשאים לדרוש הזדהות, לחפש ולתפוס חפצים, לעכב ואף לבצע מעצר מוגבל. בנסיבות מסוימות רשאים המאבטחים להשתמש בכוח סביר. לרשות ישנן סמכויות לשינוי זהותם של עדים, העתקת מקום מגוריהם (בתוך ישראל או מחוץ לה), סיוע במציאת עבודה או לימודים והשתלבות בקהילה שבה הם נקלטים. לגבי עדים מוגנים שהם אסירים או עצורים, מוסמכת הרשות להוציאם מבית הסוהר או מבית המעצר ולהחזיקם במשמורת במקום אחר. יישום תוכנית הגנה במדינות זרות נעשה באמצעות הרשויות המקבילות בהן, ובמקביל, הרשות להגנה על עדים בישראל אחראית ליישום תוכניות של רשויות זרות להגנה על עדיהן בישראל. כל זאת, בכפוף לאמנות בינלאומיות או הסכמים פרטניים. מאחר שלא ניתן לספק תוכניות הגנה לכל העדים המאוימים, הרשות אחראית רק לעדים ברמת הסיכון הגבוהה ביותר. עדים ברמת סיכון נמוכה יותר מאובטחים בידי המשטרה. עם הקמתה עמד בראש הרשות אריה ליבנה, אך ביוני 2010 הוא הודיע על התפטרותו עקב חילוקי דעות עם השר לביטחון הפנים, יצחק אהרונוביץ'. לאחר התפטרותו של ליבנה, מונה צפריר ניר לממלא מקום במשך שנה וקיבל את העד הראשון לתוכנית. ועדת האיתור של המשרד לביטחון פנים המליצה על אבי בן-חמו כמחליף, והוא נכנס לתפקיד בשנת 2011. החל משנת 2018 ראש הרשות הוא תנ"צ בדימוס אבי נוימן. בשנת 2024 החלה הרשות להגן בפעם הראשונה על נשים נפגעות אלימות שחייהן בסכנה בעקבות אלימות במשפחה מצד בן הזוג הקודם ובני משפחתו. במסגרת התכנית, נבנות לנשים תוכניות לחיים חדשים ובהן מעבר לארץ אחרת, כולל ילדיה. מדיה וקבצים בנושא הרשות להגנה על עדים בוויקישיתוף חוק להגנה על עדים, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט הרשות להגנה על עדים באתר המשרד לביטחון הפנים רוני זינגר, ‏עד מדינה: "מצפה למוות כל הזמן", באתר ‏מאקו‏, 16 באוגוסט 2013 זמן אמת עונה 8 | פרק 6 - התוכנית להגנת נשים, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 48:18)
זהריר הדור

זַהֲרִיר הָדוּר או זרזיר הדור (שם מדעי: Lamprotornis superbus) הוא מין במשפחת הזרזיריים, הנפוץ במזרח אפריקה, ובפרט באתיופיה, סומליה, קניה, אוגנדה וטנזניה. במדינות אחרות, זהריר הדור הוא מין פולש. גודלו של זהריר הדור כ-18 עד 19 ס"מ. לבוגרים ראש שחור. גבם, זנבם, כנפיהם וחלקו העליון של החזה בצבע כחול בוהק ואילו צבעה של הבטן חום-כתום. חלק זה מופרד מהחזה הכחול בפס לבן. גם האזור שמתחת לזנב לבן. עיניו של הזהריר לבנות, וצבען מבדיל בינו לבין זרזיר הילדברנדט באופן הברור ביותר, שעיניו אדומות. צבעם של הגוזלים חום-אפרפר, ועם התבגרותם הופכות נוצותיהם ססגוניות יותר. זהריר הדור מחפש את מזונו על האדמה. הוא ניזון הן מחרקים, רכיכות ותולעים והן מפירות וזרעים. בקרבת בני אדם, למדו הזרזירים ההדורים גם ללקט שאריות מזון. כשהם מופיעים בלהקות גדולות, הם גורמים לעיתים לנזקים לגידולים חקלאיים. שני המינים משתתפים בבניית הקן, שצורתו כצורת כדור. בכל הטלה מוטלות ארבע ביצים, והדגירה עליהן נמשכת 12 ימים. מדיה וקבצים בנושא זהריר הדור בוויקישיתוף זהריר הדור, באתר ITIS (באנגלית) זהריר הדור, באתר NCBI (באנגלית) זהריר הדור, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) זהריר הדור, באתר GBIF (באנגלית) זהריר הדור באתר הרשימה האדומה של IUCN ע"פ החלטות האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נאווי

האם התכוונתם ל... אישים: אליהו נאוי – ראש העיר השלישי של באר שבע אלי נאווי – חותר ישראלי ומדליסט ארד פאראלימפי נאווי פילאי – משפטנית דרום אפריקאית, שכיהנה כנציבה החמישית של האו"ם לזכויות האדם עזרא נאווי – איש שמאל רדיקלי עמי נאווי – כדורסלן ישראלי צדוק נאווי – ראש עיריית עפולה אחר: נאווי דוואר – עיר בפרובינציית מזוביה שבמרכז פולין, צפונית מערבית לוורשה, על גדת נהר ויסלה נאוי גרופ בע"מ – בעבר "קבוצת אחים נאוי", חברה ציבורית העוסקת במימון חוץ בנקאי נוי
תהודה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... תהודה – תופעה פיזיקלית. ראו גם תהודה מגנטית (פירושונים). תהודה (פיזיקת החלקיקים) – היא הפסגה הממוקמת סביב אנרגיה מסוימת המצויה בחתכים דיפרנציאליים של ניסויי פיזור. תהודה (תקשורת) – אינטראקציה של מידע עם ציבור או קהל יעד. תהודה (כתב-עת בהוראת הפיזיקה) – כתב עת למורי הפיזיקה בישראל, היוצא פעמיים-שלוש בשנה (המח' להוראת המדעים, מכון ויצמן למדע). תהודה (כתב-עת בחקר יהדות תימן) – שנתון העוסק בחקר יהדות תימן (ביטאון האגודה לטיפוח חברה ותרבות). תהודה - עלון בית הספר הגבוה לטכנולוגיה, ירושלים (עלון פנימי).
גהלניט

גהלניט הוא מינרל סורוסיליקטי (סורו ביוונית ערימה - סיליקט במבנה טטרהדרונים כפולים) של סידן ואלומיניום השייך לקבוצת המליליט. נוסחת המבנה הכימי של הגהלניט היא Ca2Al[AlSiO7]. הגהלניט, העשיר באלומיניום, יוצר תמיסה מוצקה עם האקרמניט ((Ca2Mg(Si2O7) העשיר במגנזיום. הגהלניט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "חבורה טטרגונולית סקלנוהדרלית" 4 ¯ 2 m   {\displaystyle {\bar {4}}2m\ } , וחבורת סימטריות מרחבית P 421m . הפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=7.6850‏, ו-c=5.0636Å. הגבישים פריזמתיים קצרים ודקים, דומים לקוביות. כמו כן המינרל מופיע בטבע בדרך כלל כמסה חסרת צורה או גרגירית. יש לו פצילות מובחנת על {001} וחלשה על {110}, והוא נשבר באופן בלתי שווה. הקשיות של המינרל בינונית, 6-5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הוא בממוצע 3.03. הגהלניט ניתך ב-1595°C. אופטית המינרל הוא חד-צירי שלילי. מקדמי השבירה של הגהלניט הם: nε=1.669‏ ו-nω=1.658. גבישי הגהלניט שקופים, שקופים למחצה עד אטומים. מינרלים טהורים של גהלניט הם חסרי צבע, אבל בגלל זיהומים צבעם הוא בדרך כלל צהבהב, חום, חום-צהבהב, ירוק אפרפר ואפור. בשקף מנוסר הגהלניט הוא חסר צבע עד צהוב חיוור. בשל תופעת השבירה כפולה ניתן לראות גוון יוצא דופן של כחול פרוסי. המינרל נתגלה לראשונה ב-1815 בהר מונזוני (Monte Monzoni), עמק פאסה (Val di Fassa), נפת טרנטו מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה, איטליה. את שם המינרל קבע הכימאי והמינרלוג גרמני יוהאן נפומוק פון פוקס (Johann Nepomuk von Fuchs‏; 1856-1774) לכבודו של הכימאי הגרמני אדולף פרדיננד גהלן (Adolf Ferdinand Gehlen‏; 1815-1775). הגהלניט מופיע בסלעי גיר שאינם טהורים שעברו התמרה בטמפרטורה גבוהה, בסלעי יסוד אולטרה-מאפיים עשירים בסידן ובמטאוריטים. הושק (Hoschek) קבע ב-1974 את התגובות הכימית הבאות היוצרות גהלניט: 2 אנורתיט + 3 קלציט = גהלניט + גרוסולר + 3 פחמן דו-חמצני אנורתיט + קורונדום + 3 קלציט = 2 גהלניט + 3 פחמן דו-חמצני גרוסולר + 2 קורונדום + 3 קלציט = 3 גהלניט + 3 פחמן דו-חמצני אנורתיט 2 קלציט = גהלניט + וולאסטוניט + 2 פחמן דו-חמצני גרוסולר + קלציט = גהלניט + 2 וולאסטוניט + פחמן דו-חמצני תפוצת הגהלניט רחבה למדי, אבל מרבית המופעים הם תערובת של התמיסה המוצקה עם האקרמניט. מקומות בהם מוצאים גהלניט טהור יחסית כוללים את הר מונצוני (Monte Monzoni), עמק פאסה (Val di Fassa), נפת טרנטו מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה, איטליה (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); על גבעת סקווט (Scawt Hill) בסמוך ללרן ובקרניל (Carneal), מחוז אנטרים בצפון אירלנד; קמפהאוז (Camphouse), ארגיילשייר (Argyllshire), בסקוטלנד; בהר הגעש בלרברג (Bellerberg) במחוז אייפל בגרמניה; בנפת טרס הרמנס (Tres Hermanas), מחוז לונה (Luna) בניו מקסיקו שבארצות הברית; ובמכרה טרנרס (Terneras), בדורנגו שבמקסיקו. בישראל ניתן למצוא גהלניט בתצורת חתרורים שבאזור מדבר יהודה. Deer, W.A., Howie, R.A., and Zussman, J. (1986) Disilicates and Ring Silicates, Rock-forming minerals 1B, 2nd Ed., New York : John Wiley & Sons, pages 285-334, ISBN 0-582-46521-4 אתר WebMineral אתר Mindat פרויקט rruff גהלניט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר rruff Deer et al., 1993 אתר rruff אתר rruff לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat. יהושע קולודני ושולמית גרוס, Thermal Metamorphism by Combustion of Organic Matter