laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פארוק חוסני

פארוק חוסני (בערבית: فاروق حسني; נולד ב-1938) הוא פוליטיקאי מצרי, לשעבר שר התרבות של מצרים בין השנים 1987–2011, ומועמד מוביל לתפקיד המזכיר הכללי של ארגון אונסק"ו, בבחירות שנערכו ב-2009. חוסני נולד וגדל באלכסנדריה. הוא בוגר בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת אלכסנדריה. לאחר סיום התואר, ניהל את "ארמון התרבות אל-אנפושי" במשך שש שנים. כאמן של ציור מופשט, הציג חוסני תערוכות ברחבי העולם וזכה בפרס בינלאומי לשלום ולתרבות מטעם אוניברסיטת סוקה גאקיי ביפן. בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש כנספח התרבותי של מצרים בפריז וברומא, שם גם ניהל את האקדמיה לאמנויות של מצרים. בראיון שנתן בחודש ספטמבר 2009 לאתר האינטרנט בערבית "Elaph.com" הודה חוסני כי בשנת 1985, במהלך שהותו ברומא, הוא "סייע לחוטפי הספינה אקילה לאורו להימלט מאיטליה". במהלך האירוע, החוטפים רצחו את התייר היהודי-אמריקני הנכה, ליאון קלינגהופר, ודחפו אותו כשהוא בכיסא גלגלים אל תוך הים. ב-1987 מונה חוסני לשר התרבות של מצרים. במהלך כהונתו הוא הרחיב חללי תצוגה במוזיאונים לאומיים ויזם תוכניות תרבות שונות, כגון "ארמון האמנויות", "מרכז ג'זירה לאמנויות הבמה", "המרכז לאמנויות של אלכסנדריה", ואת "הקרן הלאומית לפיתוח התרבות". כשר התרבות, חוסני הטיל צנזורה על התקשורת ועל סרטים. בין השאר, אסר לקיים קונצרט מטאל והורה לכוחות הביטחון לעצור מטאליסטים שהגיעו לקונצרט. בראיון בנובמבר 2006, מתח חוסני ביקורת על המנהג ללבוש חג'אב, וכינה אותו בשם "נסיגה". הוא הוסיף כי הוא מהווה "צעד לאחור לנשים המצריות", וכי "שיער יפה אצל אישה הוא כמו פרח, ולא צריך לכסותו". חוסני הותקף בחריפות על דבריו, במיוחד מצד האחים המוסלמים, ו-130 חברי הפרלמנט המצרי קראו להתפטרותו. חוסני מרבה להתבטא נגד ישראל. בין השאר, באפריל 2001 אמר: ”ישראל מעולם לא תרמה מאום לציוויליזציה. התרבות הישראלית היא תרבות לא-אנושית, תוקפנית, גזענית ושחצנית”. חוסני ניהל מדיניות נגד נירמול יחסי מצרים עם ישראל, ובמסגרתה אסר על הקרנת הסרט הישראלי "ביקור התזמורת" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר. במאי 2008 עורר חוסני מחלוקת נוספת כשהתנגד להכנסת ספרים ישראליים לספרייה של אלכסנדריה. הוא הכריז פומבית כי הוא מוכן לשרוף באופן אישי כל ספר ישראלי שיוכנס לספריות מצרים. דבריו עוררו האשמות אנטישמיות. מאוחר יותר התחרט חוסני על דבריו באתר האינטרנט שלו, ואמר שהצהרתו הייתה מוגזמת. חוסני היה מועמד מוביל להיות המזכיר הכללי של אונסק"ו בבחירות של שנת 2009. בסיבוב ההצבעה הרביעי התמודד חוסני נגד אירינה בוקובה, והם קיבלו 29 קולות כל אחד. בסיבוב החמישי והאחרון הפסיד חוסני 31-27 לנציגת בולגריה שנבחרה לתפקיד. דבריו על שריפת ספרים היו אחד הגורמים שלו להפסד. מדיה וקבצים בנושא פארוק חוסני בוויקישיתוף מדוע לא נבחר שר התרבות המצרי למנכ"ל אונסק"ו? פארוק חוסני, ברשת החברתית פייסבוק פארוק חוסני, ברשת החברתית אינסטגרם פארוק חוסני, ברשת החברתית LinkedIn פארוק חוסני, באתר פינטרסט ראו הציטוט באתרו הרשמי.
לוך סטנס

לוֹךְ סְטֵנֵס (באנגלית: Loch of Stenness) הוא לוך (אגם מים מתוקים) הממוקם באי מיינלנד באיי אורקני שבצפונה של סקוטלנד בממלכה המאוחדת. הלוך נקרא על שם המחוז הכנסייתי בו הוא נמצא (מחוז סטנס), ומקור שמו בשם הנורדי של האזור "סטיינסוואטן" (Steinnesvatn). הלוך הוא גוף המים המתוקים השני בגודלו באיי אורקני (אחרי לוך האראיי). הלוך מקושר למפרץ סאונד, וממוקם 3.5 ק"מ צפונית מזרחית לסטרומנס. הלוך היווה רקע לעלילת ספרו של וולטר סקוט "שודד הים" (The Pirate), ובו ממוקמות אבני סטנס – אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. בחצי האי שבין לוך סטנס ללוך הראי מצויה טבעת ברודגאר – אתר נאוליתי המהווה אף הוא אתר מורשת עולמית. מדיה וקבצים בנושא לוך סטנס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של סקוטלנד ובנושא ימות ואגמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אין מעבירין על המצוות

אין מעבירין על המצוות הוא כלל הלכתי המצוטט בתלמוד בשם ריש לקיש, באשר לקדימות בעשיית מצוות. לפי כלל זה, בסיטואציה בה מתאפשר לאדם לקיים שתי מצוות, עליו לקיים את המצוה שבאה לפניו תחילה. במקרא נכתב: ”ושמרתם את המצות” (ספר שמות, פרק י"ב, י"ז) ונכתב על כך בפירוש רש"י בשם המכילתא: ”רבי יאשיה אומר: אל תהי קורא את המַצוׂת, אלא את המִצְווׂת. כדרך שאין מחמיצין את המצה, כך אין מחמיצין את המצוות, אלא אם באה לידך עשה אותה מיד”. מקור נוסף לדין זה, לדעת חלק מהפרשנים, הוא הפסוק שמצטט התלמוד: ”אורח חיים פן תפלס” (ספר משלי, פרק ה', פסוק ו'); המילה "תפלס" משמשת כביטוי להפעלת שיקול דעת, והכתוב מזהיר כי יש להניח את שיקול הדעת במהלך קיום המצוות, ולקיים את הראשונה המזדמנת ללא כל שהות. עם זאת, לדעת הרדב"ז כלל זה תקף מדרבנן בלבד, והפסוקים המצוטטים מהווים אסמכתא בלבד. תוספות מציינים כי הכלל נכון לגבי מצב בו שתי המצוות מתקיימות, וכל השאלה היא סדר קיומן, אך כאשר קיים ספק לגבי עצם קיומה של אחת המצוות - כאשר מצווה אחת באה על חשבון אחרת - כלל זה אינו משמש להעדפת אחת מהן. וכך גם פסק הרב אברהם דנציג בספרו חיי אדם. לעומתם סבורים ראשונים אחרים, רש"י, הר"ן, והרדב"ז, כי הכלל תקף גם כאשר המצווה הנקרית ראשונה תדחה קיום מצווה אחרת, ואפילו אם המצווה האחרת חמורה יותר - בכל זאת יש לקיים את הראשונה. וכן פסקו הרדב"ז והחכם צבי. כלל זה מתקיים בצורה קלאסית כאשר מדובר בשתי מצוות שונות. אך גם כאשר מדובר בקיום אותה מצווה בשתי הזדמנויות שונות, יש להעדיף את ההזדמנות הראשונה, וגם כאשר את אותה המצווה ניתן לקיים בשני זמנים שונים, יש להעדיף את הראשון. דין מפורסם הנובע מכלל זה, המדגים מצב קלאסי בו מתקיימת העדפה של מצווה אחת על פני אחרת, הוא החובה לשמור את תפילין של יד, במקום נגיש יותר מתפילין של ראש. בתפילין קובעת ההלכה כי יש להניח קודם את אלה של היד, ולאחר מכן את של הראש, ואם ידו של האדם תוציא את תפילין של ראש לראשונה, הוא ייאלץ לעבור על איסור 'אין מעבירין על המצוות' כדי להניח תפילין של יד קודם, לכך יש לסדר את התפילין בצורה כזו שהתפילין של יד יהיו זמינים לפני התפילין של ראש. אולם בדיעבד יש לו להניח תחילה תפילין של יד. לעומת זאת אף שלכתחילה יש להתעטף בציצית קודם שמניח תפילין כאשר הוציא את התפילין תחילה יש לו להניח את התפילין תחילה כיוון שמה שיש להתעטף בציצית תחילה אין זה אלא לכתחילה. תדיר ושאינו תדיר מסכת יומא, דף ל"ג, א', ובמקומות נוספים. רש"י על ספר שמות, שם. בחידושי הר"ן (על מסכת מועד קטן, דף ל', א'), צוטטה פרשנות שונה לפסוק זה בשם הראב"ד, לפיה הפסוק נסב על מצוות תלמוד תורה; כלומר, מצווה תלמוד תורה המכונה "אורח חיים", קודמת לכל המצוות (ובלבד שהמצווה האחרת העומדת בפניו אינה יכולה להיעשות על ידי אחרים. ראו במקור). שו"ת הרדב"ז, חלק א', סימן תקכ"ט. תוספות על מסכת יומא, דף ל"ג, א', בפסקה 'אין מעבירין על המצות' כלל סח פירוש רש"י על תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף ט' וחידושי הר"ן על תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף ט' שו"ת חלק ד' יג שו"ת חכם צבי סימן קז. יישום לזה הוא במצוות מנחת העומר, כפי שכתוב בתלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ס"ד, עמוד א' יישום לזה הוא במצוות מקרא מגילה, כפי שכתוב בתלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ו', עמוד ב' משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות תפילין ומזוזה וספר תורה, פרק ד', הלכה ח', ופירוש רבנו חננאל לתלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ל"ג. אולם דעת הרב יוסף חביבא בספרו נימוקי יוסף, שבמקרה כזה יש להניח של ראש לפני של יד כדי לא לעבור על איסור אין מעבירין על המצוות שולחן ערוך, אורח חיים, סימן כה, סעיף א'.
מיינלנד

האם התכוונתם ל... מיינלנד (אורקני) – הגדול שבאיי אורקני בצפונה של סקוטלנד מיינלנד (שטלנד) – הגדול שבאיי שטלנד סין היבשתית (Mainland China)
אירינה בוקובה

אירינה גאורגייבנה בוקובה (בבולגרית: Ирина Георгиева Бокова; נולדה ב-12 ביולי 1952) היא דיפלומטית ופוליטיקאית בולגרית שכיהנה כמזכ"לית ארגון אונסק"ו והאישה הראשונה בתפקיד. בוקובה סיימה בשנת 1976 תואר שני ביחסים בינלאומיים בהמכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה. היא הייתה חברת המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ובשנים 1996–1997 כיהנה כשרת החוץ. החל מחודש יוני 2005 שירתה כשגרירת בולגריה בצרפת ובמונקו וכן כנציגת בולגריה באונסק"ו. בשנת 2009 נבחרה למזכ"ל ארגון אונסק"ו. היא נבחרה לתפקיד בסיבוב השישי, לאחר מאבק צמוד מול נציג מצרים פארוק חוסני. בשנת 2011, קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה. היבחרה למזכ"ל אונסק"ו נחשב לניצחון "הרע במיעוטו" לתומכי ישראל עקב טענות קשות של אנטישמיות מצד המתחרה, שר התרבות המצרי פארוק חוסני, שקרא לשרוף ספרים בעברית. למרות זאת, בתחילת שנת 2014 ביטלה בוקובה את התערוכה הציונית "אנשים, חיים, אדמה" בפריז, בנושא 3,500 שנים של חיים יהודיים בארץ ישראל בעקבות לחץ ערבי כבד בטענה כי המצגת "תפגע במאמצי השלום". מסדר דוסטיק, דרגה 1 (2014) מפקד במסדר המלכותי עלווי (2014) דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוול (2012) מסדר הגבורה (2014) מסדר כוכב הקוטב (2015) הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (2017) דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת טונג'י (2013) פרס השימור של דוכס אדינבורו (2016) מפקד מסדר האמנויות והספרות (2014) הילאל-י פקיסטן (2014) קצינה במסדר הלאומי של קוויבק (2017) מסדר סטרה פלנינה (31 במרץ 2014) מסדר ההצטיינות בשירות הדיפלומטי של דרום קוריאה Magtymguly Pyragy medal המסדר הלאומי של צ'אד מסדר "אל-פחר" הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם מפקדת בלגיון הכבוד מפקד במסדר הלאומי של מאלי העיטור הלאומי של מאלי המסדר הלאומי של קוויבק מסדר השמש של פרו המסדר של פקיסטן המסדר הלאומי של בנין המסדר המלכותי אל-עלאווי מסדר אלפונוסו העשירי החכם Dank Medal דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו דוקטור לשם כבוד מהמכון הממשלתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה מסדר חוזה מטיאס דלגדו המסדר הלאומי של חואן מורה פרננדז קצין במסדר ההצטיינות בתרבות של מונקו אביר הצלב הגדול של השמש של פרו מסדר ההצטיינות של בנין דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מוסקבה מסדר ההצטיינות בשירות הדיפלומטי של דרום קוריאה דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת חיפה מסדר ההצטיינות בתרבות של מונקו עיטור מסדר הידידות בין עמים דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ז'נבה דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דרהאם מסדר דוסטיק, דרגה 2 מדיה וקבצים בנושא אירינה בוקובה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אירינה בוקובה אירינה בוקובה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הביוגרפיה של אירינה בוקובה בדף הבית שלה אדר פרימור, האם איבד אונסק"ו את חוש ההומור? ראיון עם המנכ"לית, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2011 ישראל ואונסק"ו חתמו על הסכם להקמת משרד להפצת החינוך לזיכרון השואה בעולם, הודעת דובר משרד החוץ באתר המשרד, 7 במרץ 2011 פנחס וולף‏, שר התרבות המצרי לא ימונה לראשות אונסק"ו, באתר וואלה, 22 בספטמבר 2009 מקבלי התואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת חיפה אלי לאון ומתי טוכפלד, האנטישמי יישאר במצרים, ישראל היום, 23.9.2009 האו"ם ביטל תערוכה העוסקת בקשר בין היהודים וארץ ישראל, באתר גלי צה"ל, 17 בינואר 2014
עודד שחר

עודד שחר (נולד ב-23 באוגוסט 1954) הוא עיתונאי ישראלי, ששימש כראש הדסק הכלכלי בערוץ הראשון; זוכה פרס סוקולוב. נולד בחיפה בשם עודד שכנר, שני מבין שלושת ילדיהם של עקרת בית ובעל חנות נעליים. למד בבית הספר הריאלי והיה כתב נוער של "קול ישראל". התגייס לצה"ל ב-1972. תחילה שרת בחטיבת גולני, ולאחר מכן עבר לשרת בגלי צה"ל שם שימש ככתב עד 1976. סיים תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות, ותואר שני במנהל עסקים. ב-1979 חזר שחר לגלי צה"ל ובמאי 1979 מונה לראש מערכת ירושלים של מחלקת החדשות. במקביל היה הכתב הכלכלי, עד לשנת 1983, עת עבר לשמש ככתב הכלכלי בטלוויזיה הישראלית. בשנת 1986 מונה בה לראש הדסק הכלכלי. במסגרת תפקידו הוא מסקר את הפעילות הכלכלית של מוסדות המדינה, דוגמת משרד האוצר, בנק ישראל, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומשרד הכלכלה. שחר משמש בעיקר כעורך, כמגיש וכמנחה, ולרוב איננו פעיל ככתב שטח. מ-2004 מנחה שחר את התוכנית "פוליטיקה" בערוץ הראשון, תוכנית הפוליטיקה המרכזית של הערוץ, ממשיכתה של התוכנית "פופוליטיקה" המיתולוגית. בסוף 2015, לאחר המעבר של איילה חסון לערוץ 10 החל להגיש במקומה את מהדורת "יומן" בערוץ הראשון. בספטמבר 2016 עת שב הערוץ הראשון לשדר את התוכנית "פוליטיקה", שחר חזר להנחותה. שחר סיים את תפקידו עם פירוק רשות השידור במאי 2017. ב-2002 זכה בפרס סוקולוב לעיתונות הכתובה והאלקטרונית על הישגיו ככתב וכפרשן. בשנת 2010 הוענק לו אות אומ"ץ. זוכה בפרס "מגן השקיפות" מטעם אוניברסיטת תל אביב. מדיה וקבצים בנושא עודד שחר בוויקישיתוף שחר עודד באתר news1 איתי שטרן, בעל השכר הגבוה ברשות השידור: הקהל מחפש אשפה, באתר הארץ, 20 במרץ 2017 עודד שחר, דף שער בספרייה הלאומית יעקב בר-און, כלכל ראשי, באתר ynet, 30 בינואר 2002 כל בו טל, דבר, 23 במרץ 1979 מאחורי המסך והמיקרופון, מעריב, 10 במאי 1979 יוסף פריאל, מי הדליף?, דבר, 15 באוגוסט 1980 דוד ארליך, מינוי חוזר, דבר, 13 ביוני 1983 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לב אורקני הנאוליתית

לב אורקני הנאוליתית (באנגלית: Heart of Neolithic Orkney) הוא השם הקבוצתי שניתן למספר אתרים מהתקופה הנאוליתית, הממוקמים באי מיינלנד, הגדול שבאיי אורקני בצפונה של סקוטלנד שבממלכה המאוחדת. מכלול אתרים זה, אשר כונה בכינוי זה על ידי ארגון אונסק"ו, מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1999. המכלול כולל ארבעה אתרים: מיס האו (Maes Howe) – מבנה תל ייחודי שגובהו כ־7 מטרים וקוטרו כ־35 מטרים. התל נבנה מאבנים ומלט. במבנה הייחודי צוהר קרני אור – ביום אמצע החורף, עוברות אחרונות קרני השמש דרך הצוהר ופוגעות בקיר האחורי. האתר נבנה לראשונה על ידי בני תרבות הכלים המחורצים סמוך לשנת 2750 לפנה"ס. האתר נבזז על ידי הוויקינגים אשר כתבו על קירותיו את אוסף כתובות הרונות הגדול בעולם. האבנים הניצבות בסטנס (Stone of Stenness) – אתר נאוליתי מרשים הנמצא בלוך סטנס והכולל ארבעה מגליתים שגובהו של הגדול בהם מגיע ל-6 מטרים. טבעת ברודגאר (Ring of Brogar) – מעגל אבנים הממוקם במצר היבשה החוצץ בין לוך סטנס ולוך האראי. עד כה לא נערכו במרכז המעגל חפירות ארכאולוגיות או תיארוך מדעי, אולם משערים כי נבנה בשנת 2500 לפנה"ס (בקירוב בן זמנם של סטונהנג'). סקארה ברי (Skara Brae) – התיישבות בנוית־אבן מהתקופה הנאוליתית, הנחשבת לכפר הנאוליתי שהשתמר בצורה הטובה ביותר באירופה. בכפר השתמרו 10 מבנים. בין הנימוקים להכללת האתרים ברשימת אתרי המורשת העולמית, נכתב: "...קבוצת האתרים מצטרפת לנוף תרבותי פרהיסטורי חשוב, המעניק תיאור גרפי של החיים לפני 5,000 שנים, בארכיפלג מרוחק זה השוכן בצפון הרחוק של סקוטלנד." — לב אורקני הנאוליתית, באתר אונסק"ו מדיה וקבצים בנושא לב אורקני הנאוליתית בוויקישיתוף לב אורקני הנאוליתית באתר אונסק"ו
סוויאטוסלאב השלישי, נסיך ולדימיר

סוויאטוסלאב השלישי ( 27 במרץ 1196 - 3 בפברואר 1252) (ברוסית: Святослав) בנו של וסבולוד הקן הגדול היה נסיך ולדימיר במשך שנתיים. בגיל 4 נשלח להיות נסיך נובגורוד. עם פטירת אביו בשנת 1212 קיבל נסיכות בעיר יורייב-פולסקי לא רחוק מעיר ולדימיר. בתקופתו בעיר זו נבנתה קתדרלת גאורגי שקיימת עד היום. בשנת 1238 השתתף בקרב על סיט בו הכוחות הרוסים הובסו על ידי הכוחות הפולשים של המונגולים. באותה שנה קיבל מאחיו יארוסלאב השני נסיכות סוזדל. עם פטירת ירוסלאב בשנת 1246 קיבל נסיכות ולדימיר בהתאם לחוקי הירושה. אומנם בני יארוסלאב לא קיבלו אותו כנסיך ובהנהגת מיכאל חורובריט ובתמיכת המונגולים גירשו את סוויאטוסלאב מהעיר. למרות שכבר באותה שנה מיכאל נהרג בקרב, בהתאם להחלטת גויוק ח'אן כס נסיכות ולדימיר הועבר לבן אחר של יארוסלאב - אנדרי השני ולא חזר לסוויאטוסלאב. בשנת 1250 הוא ובנו נסעו לבירת אורדת הזהב. ככל הנראה מטרת הנסיעה הייתה לחזור לנסיכות ולדימיר, אך המטרה זו לא הושגה. עם חזרה לרוסיה, הוא התיישב ביורייב-פולסקי והתמסר לדת. אשתו יבדוקיה הפכה להיות נזירה עוד בשנת 1228. הוא נפטר ב-3 בפברואר 1252 ונקבר בקתדרלה שבנה. מדיה וקבצים בנושא סוויאטוסלאב השלישי, נסיך ולדימיר בוויקישיתוף
Executive Information Systems

Executive Information Systems או בראשי תיבות EIS הן מערכות תומכות החלטה המיועדות לשימושם של מנהלים. כמערכות המיועדות לשימושם של מנהלים הן נבנו עם דגש על פשטות וקלות שימוש. כמות המידע בתוכן הייתה קטנה יחסית וכללה נתונים מסוכמים, לרוב מדובר בנתונים הנותנים תמונה כוללת ולא תמונה פרטנית. בדרך כלל הופקו הנתונים עבור המנהלים מתוך מחסן נתונים. מערכות EIS הוגדרו כאוסף של כלי ניהול התומכים בצרכי המידע וצרכי קבלת ההחלטות של מנהלים על ידי שיתוף מידע פנים ארגוני ומידע חיצוני במסגרת אנליטית. הרעיון מאחרי מערכות מסוג זה היה הצגת מידע למשתמש ללא צורך בביצוע מניפולציות שלו, כך שהמערכות היו קלות ונוחות לשימוש. מערכות מסוג זה היו פופולריות בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. כתוצאה מהצלחתן הוגבר השימוש בהן למנהלים בדרגים נמוכים יותר ואחרי כן אף לעובדים שאינם מנהלים. בעקבות כך יש אנשים שהתייחסו לראשי התיבות EIS כאל Everyone Information Systems במקום Executive Information Systems. כיוון שהמערכות נחשפו לשימוש אוכלוסיות שאינן מנהלים בדרג בכיר, נוצרו צרכים לכמויות מידע רב יותר ולעיבודים מורכבים יותר. כך מערכות אלה איבדו את ייחודן בהשוואה למערכות תומכות החלטה אחרות ומערכות בינה עסקית. כתוצאה מכך פחתה הנטייה שהייתה שכיחה בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 לרכוש מוצרי EIS ולפתח מערכות כאלה. התחליפים העכשוויים למערכות מסוג זה הם מוצרי EPM ושימוש ב-Dashboards ו-Scorecards. בינה עסקית מחסן נתונים מערכת תומכת החלטה EPM Executive Information Systems Explained, www.bestpricecomputers.co.uk
M1919 בראונינג

Browning M1919 (בראונינג) הוא מקלע בינוני בקוטר 0.3 אינץ' תוצרת חברת בראונינג האמריקנית, שהיה כלי הנשק הנפוץ מסוגו במהלך המאה ה-20. המקלע שירת בצבא ארצות הברית ביחידות הרגלים וכנשק רכוב על גבי כלי רכב קרביים קלים וכבדים, כולל טנקים, מטוסים וכנשק נגד מטוסים. כמו כן, שירת בצבאות של מדינות רבות אחרות. הבראונינג שימש במלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומלחמת ווייטנאם. הבראונינג סופק גם חצי מאה לאחר מכן, בעיצובים שונים (בדומה ל-M2 המבוסס על אותו עיצוב). ה-M1919 הוא מקלע הפועל על קירור-אוויר, פותח ויוצר בארצות הברית. מבוסס על המקלע הסטנדרטי של מלחמת העולם הראשונה M1917 בראונינג שפעל על קרור מים. עוצב על ידי ג'ון בראונינג, כאשר הנשק המקורי התבסס על תחמושת M1 .30-06 שמאוחר יותר שונתה. דגם ראשון סטנדרטי – פותח עבור חילות הרגלים במטרה להחליף את מכונות הירייה הקודמות הכבדות שפעלו על בסיס קרור הקנה בעזרת מים. ה-M1919 דורש לפחות שני אנשי צוות של המקלע אך בדרך כלל ארבעה אנשים מפעילים; מספר אחד – היורה, מספר שתיים – עוזר היורה המגיש את סרטי הכדורים ושני לוחמים העוזרים בנשיאת התחמושת. דגם שני קל יותר במשקלו – פותח עבור חיל האוויר והותקן בכנפי מטוסי הקרב. באחת מעסקות הנשק המוצלחות של אנשי הרכש של ההגנה שנערכה בחדשים שקדמו לסיום המנדט הבריטי, נקנו כ-180 מקלעי בראונינג M1919 תמורת 300 לירות שטרלינג למקלע ממייג'ור בריטי בשם ראלף ניומן, שהיה אחראי על מחסני נשק ותחמושת בבסיס טירה שליד חיפה. פרט לכך לא הצליחה ההגנה לרכוש מקלעים נוספים מדגם זה. חלק גדול מהם הותקן על כלי רכב ושריוניות. מקלע אחד כזה נלכד על ידי סיור של לוחמי פלמ"ח שנערך בכביש החוף בסמוך לקיבוץ יד מרדכי בתחילת מאי 1948. אנשי הפלמ"ח שהגיחו מאחור במשוריין פרפר, הצליחו להפתיע את הערבים שירו צרורות לעבר הקיבוץ, התגברו עליהם, לקחו את המקלע והשאירו אותו בקיבוץ. מקלע זה היה הנשק היחידי שסייע לבלום את גלי ההסתערויות של חיילי הרגלים המצריים שתקפו את הקיבוץ שבועיים מאוחר יותר. במסגרת מבצע חורב נתקלו כוחות צה"ל בטנקים מצריים מסוג לוקסט M22. הטנקים שהיו מתוצרת אמריקנית היו מצוידים כל אחד בשני מקלעי בראונינג "0.3. בתום מלחמת העצמאות היה מקלע זה הנשק התקני ביחידות השריון והחרמ"ש. מקלעים מסוג זה היו מותקנים בכל טנקי השרמן ויותר מאוחר גם בטנקי הצנטוריון והפטון. בטנק השרמן הותקן מקלע אחד בעמדת המקלען שליד הנהג ואחד על הצריח. בטנקי הצנטוריון והפטון הורכבו שלושה מקלעים: אחד במקביל לתותח, שכונה "מקלע מקביל" ומופעל על ידי תותחן הטנק, ושני מקלעים על גבי הצריח מבחוץ, אחד לשימוש המפקד והשני לשימושו של הטען קשר. בחרמ"ש הותקנו מקלעים אלה בזחל"מים. בכל זחל"ם הותקן מקלע בתא המפקד שליד הנהג וכן אחד עד שניים נוספים בצידי הזחל. המקלע היה נשק תקני גם על הג'יפים של יחידות הסיור החטיבתיות ומחלקות הסיור הגדודיות של חטיבות השריון והחרמ"ש. הכינוי הרווח של המקלע בצה"ל היה "אפס שלוש" או "מקלע אפס שלוש", וברבים "אַפְסֵי שלוש". רק מספר שנים לאחר מלחמת ששת הימים, בשנות השבעים, החלה החלפת מקלעי הבראונינג במקלעי מאג, תחילה ביחידות הרגלים ובהמשך גם בחטיבות השריון. המקלע המשיך לשרת בצה"ל עד סוף המאה ה-20, וביחידות מסוימות אף בראשית המאה ה-21. פנחס וזה, המשימה רכש, מערכות, 1966 מדיה וקבצים בנושא M1919 בראונינג בוויקישיתוף
אוקסייד וניוטרינו

אוקסייד וניוטרינו (באנגלית: Oxide & Neutrino) הוא צמד היפ הופ לונדוני המורכב מ-DJ אוקסייד (אלכס ריברס) ו-MC ניוטרינו (מארק אוסיי-טוטו). הסינגל הראשון שלהם "Bound 4 Da Reload" הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי במאי 2000. השיר ידוע גם בתור שיר הנושא של סדרת הדרמה Casualty(אנ') ב-BBC. השיר שלהם "Shoot 2 Kill", הושמע בסרטו של סשה ברון כהן "עלי ג'י - הסרט(אנ')". 2000: The Solid Sound of the Underground 2001: Execute (הגיע למקום ה-11 בבריטניה) 2002: 2 Stepz Ahead (הגיע למקום ה-28 בבריטניה) 2007: 2nd Chance אוקסייד וניוטרינו, ברשת החברתית פייסבוק אוקסייד וניוטרינו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוקסייד וניוטרינו, ברשת החברתית אינסטגרם אוקסייד וניוטרינו, באתר ספוטיפיי אוקסייד וניוטרינו, באתר Last.fm (באנגלית) אוקסייד וניוטרינו, באתר AllMusic (באנגלית) אוקסייד וניוטרינו, באתר MusicBrainz (באנגלית) אוקסייד וניוטרינו, באתר Discogs (באנגלית) אוקסייד וניוטרינו, באתר Songkick (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרי השני, נסיך ולדימיר

אנדריי השני (ברוסית: Андрей Ярославич - אנדרי יארוסלאביץ'; 1221–1264) היה נסיך ולדימיר. עוד בחיי אביו יארוסלאב השני נסיכה של נסיכות וולדימיר, התמנה אנדריי לנסיך סוזדל. עוד במשרתו זו השתתף בקרב על הקרח בשנת 1242. עם פטירת אביו בשנת 1247 הוא ואחיו אלכסנדר נבסקי לא הסכימו עם כך שסוויאטוסלאב השלישי יהיה היורש ונסעו לאורדת הזהב ולאחר מכן למונגוליה לחצרו של גויוק חאן על מנת שיכריע בנידון. גויוק חאן, בניגוד לדעת באטו חאן, אישר לאנדרי למשול בוולדימיר. בשנת 1250 הוא התחתן עם דוברוסלאבה, בת נסיך גליץ'. בשנת 1251 התחלף החאן הגדול באימפריה המונגולית. החאן הגדול החדש מונגקה עלה לשלטון בתמיכת באטו חאן. אלכסנדר נבסקי נסע לאורדת הזהב להתלונן על אנדרי, וטען שאנדרי לא העביר לחאן את כל כסף המס כנדרש. כתוצאה מכך, כוחות אורדת הזהב פלשו לרוסיה ובקרב ליד פריאסלאבל הובסו כוחות הרוסים. הנסיך אנדרי נמלט תחילה לנובגורוד ולאחר מכך לשוודיה. בשנת 1256 אנדרי חזר לרוסיה והתפייס עם אלכסנדר נבסקי ועם הנהגת אורדת הזהב. הוא התחיל למשול בסוזדל. קיימות עדויות שבשנת 1263, לאחר פטירת אלכסנדר נבסקי, הוא נסע לאורדת הזהב במטרה לחזור להיות נסיך ולדימיר אך לא הצליח בכך. מדיה וקבצים בנושא אנדרי השני, נסיך ולדימיר בוויקישיתוף
מידד שיף

מידד שיף (25 באוגוסט 1917 – 10 בנובמבר 2004) היה סופר עברי ועיתונאי. נולד בראשון לציון וגדל בתל אביב. פרסם סיפורת מגיל צעיר. סיפוריו נתפרסמו בעיתונים ובכתבי עת ספרותיים, בעיקר של מחנה השמאל. בשנות ה-40 היה חבר ב"הגנה", אך בניגוד לסופרים בני דורו לא התקבל על ידי הממסד הספרותי בישראל ונחשב למתנגד חריף לממשלת מפא"י. תקופה מסוימת כתב ב"העולם הזה" ושיתף פעולה עם אורי אבנרי. ספרו הראשון, "מחרוזת דר": סיפורים, נדפס בשנת 1941. ספרו השני, "תחליף מודרני", הוא רומן בחרוזים המושפע מהרומנים המחורזים של אלכסנדר פושקין. ספרו המפורסם ביותר, שעורר מחלוקות ומהומות ספרותיות, הוא "שמעון צהמרא" – ספר שגיבורו הוא אדם שאמו יהודייה ואביו לבנוני בן העדה המרונית, אשר מנסה להשתלב בבוהמה התל אביבית של ראשית שנות המדינה. בשנות ה-50 הרבה להופיע בתוכניות מלל של קול ישראל, ועורר עניין רב בקרב המאזינים בשל סגנון דיבורו הייחודי. שנים רבות שימש עורך לשוני בעיתון "הארץ", ב"ידיעות אחרונות" וב"קול ישראל". בשל דחייתו ואי ההבנה של יצירותיו חדל לפרסם בשלב מוקדם של חייו. בנו הוא הסופר והקולנוען אגור שיף, בתו - ד"ר ברקת שיף-קרן, רופאה, מנהלת מרפאת כאב ופעילה פוליטית. מחרוזת זר, לשהיו בציפייה לשיהיו, תל אביב, הנקדן, 1941 תחליף מודרני, רומן בארבעה פרקים, תל אביב, גוטנברג, 1947 בני בליעל, סיפורים, תל אביב, ארץ ישראל הצעירה, 1948 שמעון צהמרא, רומן, תל אביב, טברסקי, 1951 סנשו פנצ'ר, מסיפורי מידד (שיף), תל אביב, מנר, 1961 קטעי ספרות ללמודי כתיבה בשנה א, אסף מידד שיף, באר שבע, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הפקולטה למדעי הרוח והחברה, תשמ"א, 1980 "ושונא מתנות יחיה", לשוננו לעם, כ"ג, תשל"ב-1972 "לשון שאין מלאכי השרת מכירין בו", מאזנים, נ"ב, 1, 1981. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה) מידד שיף, טורח רב בלא־דבר, הארץ, 5 באוגוסט 1960 מידד שיף, טרומפלדור - החי והמת, דבר, 21 באפריל 1972; המשך מידד שיף, שפה ערוכה מאוד, דבר, 17 באפריל 1970 מידד שיף, "האילואים" האלה, דבר, 27 במרץ 1970 רשימת הפרסומים של מידד שיף, בקטלוג הספרייה הלאומית כתבי מידד שיף בפרויקט בן-יהודה אגור שיף, אלגיה למידד, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2007 מידד שיף, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" מידד שיף, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" מידד שיף, באלבום משפחות ראשון לציון אגור שיף מדבר על אביו מידד, בפודקאסט "על החיים ועל המוות" עם דפנה לוי, 19 במארס 2022 מידד שיף, דף שער בספרייה הלאומית מידד שיף, בלקסיקון הספרות העברית החדשה גילי איזיקוביץ, הסופר אגור שיף בועט בלב הספרות הקאנונית, באתר הארץ, 16 במרץ 2017
MG42

ה-MG42 (קיצור מגרמנית של Maschinengewehr 42, ‏Maschinengewehr - "מקלע" בגרמנית) הוא מקלע מתוצרת גרמניה. מכונה גם "שפנדאו" על שם רובע שפנדאו בו יוצר. ה-MG42 הוא מקלע 7.92 מ"מ נפוץ שפותח על ידי גרמניה הנאצית ונכנס לשירות הוורמאכט בשנת 1942 והחליף את המקלע ה-MG34. הוא הוכיח עצמו רבות במלחמה כאמין, עמיד וקל לשימוש. מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, הציג הוורמאכט את ה-MG34 שנחשב אחד מהמקלעים המודרניים הראשונים שמצויד בשינוי קנה מהיר, ולו עמידות גבוהה. מאוחר יותר פותח דגם חדיש למקלע - ה-MG42. המקלע יכול היה לשאת דורגליים וחצובות כבדות בשביל נשק משוריין. הנשק שימש אפילו את הלופטוואפה. אך עם זאת, היו לו חסרונות, כמו רגישות לאבק, ויוקר הייצור שלו. לאחר שנעשה במקלע שימוש נרחב ומוצלח בזמן מלחמת העולם השנייה (בעיקר בידי גרמניה הנאצית), פיתחה חברת ריינמטאל את ה-MG3; גרסה מודרנית של ה-MG42 בסוף שנות ה-50. ה-MG3 נמצא עד היום בשירות כוחות הבונדסוור ודומה מאוד בעיצובו ל-MG42 ההיסטורי. חייל גרמני המגן על מונטה קאסינו, מצויד ב-MG42 מקלען יורה ב-MG42 רכוב על גבי זחל"ם Sd.Kfz. 250 חיילים בריטים עם מקלע MG42 שלל בצפון אפריקה חייל פלשירמיאגר גרמני עם MG42 מכוון לשמיים בצרפת MG34 MG3 בראונינג 0.3 מדיה וקבצים בנושא MG42 בוויקישיתוף MG42, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) MG 42 Machine Gun, World War II Database