laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יוסף צבי שטיין

יוסף צבי שטיין (1864–1936) היה פעיל ציוני, רופא, יושב ראש ההסתדרות הרפואית בישראל, מייסד ועורך כתב העת הרפואה. נולד ב-1864 בבוגופול, פודוליה, רוסיה. אביו, אברהם, היה רב מטעם הממשלה. בצעירותו למד בחדר, ולאחר מכן בגימנסיה. התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת קייב, אותם סיים בשנת 1890. לאחר לימודיו עבד כרופא בבוגופול עד שנת 1894. לאחר מכן עבר ליליזבטגרד, שם עבד כרופא עד 1920. שטיין שימש כציר בקונגרס הציוני העולמי השישי והשביעי ובוועידת מינסק. בשנת 1905 היה ממייסדי סוכנו הידיעות היהודית יט"א. בשנים 1918 - 1920 שימש כיושב ראש וועד הקהילה ביליזבטגרד. בשנים 1920–1922 היה יו"ר וועד קהילת אודסה וחבר במרכז ציוני אוקראינה. עלה ל-ארץ ישראל ב-1922 והתיישב ב-תל אביב. שטיין עמד בראש הסתדרות הרופאים בארץ ישראל משנת 1925 עד 1932, בתקופת כהונתו התנהל מאבק בין הנהלת הדסה לבין ההסתדרות הרפואית על רקע אחוז גבוה של רופאים מובטלים, במהלך ועידת ההסתדרות הרפואית הוא האשים את "הדסה" ביחס מעליב כלפי היישוב והרופאים. בדבריו אמר "במרפאות "הדסה" מקבלים חולים אמידים, תופעה המגבירה את השנוררות בארץ, מבצעים בדיקות מרובות ומיותרות ומטפחים את המחלות המדומות הנפוצות בעמנו". באותה וועידה הוחלט בין השאר על המשך עליה חופשית של הרופאים לארץ, וזאת בתגובה למזימות ממשלת המנדט הבריטי להגביל את עלייתם, על הפסקת קבלת חולים אמידים ב"הדסה" ובקופת חולים, על איסור לרופאים לעבוד ביותר מעיר אחת ובמקום עבודה אחד. הקים בתל אביב שתי מרפאות שהיו מיועדים לחולים מיעוטי יכולת שפעלו ברחוב ליליינבלום וברחוב שבזי. ד"ר אפרים סיני סיפר: "מספר רופאים עבדו בהם בתורנות, שעה אחת ביום והרוויחו חמש-שש לירות בחודש, התשלום עבור ביקור היה שני גרוש, ביקור בית שלושה גרוש, וביקור לילה חמישה גרוש". ייסד את כתב העת המדעי הרפואה והיה עורכו הראשון. היה נשוי לטובה טיטיאנה שטיין. נפטר ב-1936 ונקבר בבית הקברות הישן של תל אביב. ארכיונו האישי של יוסף צבי שטיין שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים. ההסתדרות הרפואית בישראל הרפואה יוסף שטיין, הרפואה, 11, תרצ"ז, עמוד 657. "ספר האישים לקסיקון ארצישראלי", הוצאת מסדה, תל אביב, תרצ"ז, 1936, עמוד 517. מהחלטות הועידה, דואר היום, 3 באפריל 1928 ניסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1799-1948", הוצאת איתי בחור, זיכרון יעקב, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך : יוסף צבי שטיין, עמודים 405–406 אפרים סיני, "במלוא העין - מעולמו של רופא, צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ, 1994, עמודים 138-139 אפרים סיני, במלוא העין ארכיון אוסף יוסף צבי שטין, בספרייה הלאומית
היפופוטם (סוג)

הִיפּוֹפּוֹטָם (שם מדעי: Hippopotamus), הוא סוג של יונק גדול מסדרת מכפילי פרסה הכולל מין יחיד החי כיום - היפופוטם מצוי ועוד מספר מינים נכחדים. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1758 על ידי הזואולוג השוודי קארולוס ליניאוס והוא משויך למשפחת ההיפופוטמיים לצד הסוג היפו. ההיפופוטם הוא יונק גדול, עם גוף חביתי ארוך ורגליים קצרות ועבות. יש לו ראש גדול עם נחיריים רחבים הממוקמים בחלק העליון של הלוע. הלוע עצמו ענקי ביחס לראשו של ההיפופוטם. בדומה לחזירים להיפופוטם יש ארבע אצבעות בכל רגל אך בניגוד להם, ההיפופוטם משתמש בכל אצבעותיו בעת ההליכה. ההיפופוטם אמנם שייך למכפילי הפרסה, אולם למעשה במקום פרסה אמיתית יש להם רפידות בולטות עם רקמת חיבור קשה. ההיפופוטם ידוע בשיניים החותכות החזקות שלו ובעיקר בניביו הענקיים אשר גדלים לאורך חייו. השיניים מתאימות במיוחד ללעיסת חומר צמחי מימי המרכיב את רוב התזונה שלהם. מספר השיניים החותכות עשוי להשתנות בין המינים. העיניים של ההיפופוטם נמצאות בחלק העליון של הראש ומאפשרות להציץ מחוץ למים כשכל גופו שקוע בפנים. בניגוד לסוג היפו החי גם באזורי סבך הררי ולאו דווקא קשור למים, מיני ההיפופוטם חיים תמיד בקרבת אגמים ונהרות ומושפעים היטב מכל שינוי בהם. עד לשנת 1985, ההיפופוטמים היו מסווגים לצד החזיריים, על בסיס המבנה של השיניים הטוחנות שלהם. עם זאת, שורה של ראיות המבוססת על חלבוני דם, וה-DNA הוביל לכך שהם נחשבים כמשפחה בפני עצמם עם קרבה מסוימת ללווייתנאים. היפופוטם מצוי (Hippopotamus amphibius) מינים נכחדים מהסוג: היפופוטם מלגשי גמדי (Hippopotamus lemerlei) היפופוטם מלגשי ננסי (Hippopotamus madagascariensis) - נתון במחלוקת היפופוטם לאלומנה (Hippopotamus laloumena) היפופוטם קפריסאי גמדי (Hippopotamus minor) היפופוטם כרתים גמדי (Hippopotamus creutzburgi) היפופוטם אירופאי (Hippopotamus antiquus) היפופוטם מלטזי (Hippopotamus melitensis) היפופוטם גורגופס (Hippopotamus gorgops) היפופוטם מג'ור (Hippopotamus major) היפופוטם פנטלנדי (Hippopotamus pentlandi) Hippopotamus sirensis Hippopotamus kaisensis Hippopotamus behemoth Hippopotamus aethiopicus היפופוטם מלגשי מדיה וקבצים בנושא היפופוטם בוויקישיתוף היפופוטם, באתר ITIS (באנגלית) היפופוטם, באתר NCBI (באנגלית) היפופוטם, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) היפופוטם, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) היפופוטם, באתר GBIF (באנגלית)
היפו (סוג)

היפו (שם מדעי: Choeropsis), הוא סוג של יונק בינוני מסדרת מכפילי פרסה הכולל מין יחיד החי כיום - היפו ננסי ואולי עוד מין אחד שנכחד, שניהם ממוצא אפריקני. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1849 על ידי הרופא והמדען האמריקני סמואל ג'ורג' מורטון. בעבר, ההיפו היה כלול בסוג הקספרוטודון (Hexaprotodon) לצד כ-10 מינים אסייתים נכחדים, אולם לבסוף הוכח כי הוא שונה מהם מספיק על מנת להיות זכאי לסוג בפני עצמו. פירוש השם המדעי "Choeropsis" הוא "דמוי חזיר" המצביע על הדמיון בין ההיפו לבין החזיר בגודלו ובמראהו (ביחס להיפופוטם). בניגוד למיני היפופוטמים קטנים אחרים (כדוגמת היפופוטם מלגשי גמדי, היפופוטם קפריסאי גמדי ועוד), מיני ההיפו קטנים יחסית באופן טבעי ולא עברו ננסות איים, כשמעריכים שהם בעלי דמיון להיפופוטמים הראשונים שדמו לבני משפחת האנתרקותריים הנכחדת. באופן כללי ניתן למנות מספר הבדלים מורפולוגיים בולטים בין ההיפו לבין הסוג היפופוטם: ראשו של ההיפו קטן, קצר ומעוגל, והנחיריים והעיניים אינם בולטים מהראש. החרטום אינו מוארך כאצל ההיפופוטם, הלוע קן בצורה ניכרת והוא הדין לשיניים והניבים. גופו של ההיפו מעוגל וקומפקטי יותר מההיפופוטם, ורגליו צרות יותר. צבעו של ההיפו כהה יותר משל ההיפופוטם - לרוב חום-שחרחר כהה עם גוון זית. ההבדלים בין ההיפו להיפופוטם עולים בקנה אחד עם העדפות אקולוגיות: בעוד שההיפופוטם חי תדיר במקווה מים כך שיש לו צורך גדול בארובות עיניים ונחיריים מוגבהים כדי שיוכל להביט בקלות מחוץ למים, ההיפו נוטה להיות יבשתי יותר והוא מצוי לעיתים קרובות ביערות הרריים שלאו דווקא סמוכים למקורות מים. מסיבה זאת גם אצבעות רגליו מפוזרות יותר וקרומי השחייה שלהן אינן מפותחים וזאת כדי שיוכל לצעוד בקלות גם באדמה קשה. תזונתו של ההיפו רחבה יותר משל ההיפופוטם ומלבד עשבים וצמחים מימיים כוללת גם פירות, שיחים וצמחיית יער אחרת. ההיפו פעיל בעיקר בשעות הלילה, והוא אינו חברותי כהיפופוטם אלא מעדיף לחיות בגפו. היפו גמדי (Choeropsis liberiensis) - מצוי במערב אפריקה. מספר חוקרים משייכים לסוג את המין היפו מלגשי ננסי ממדגסקר, אף שחוקרים אחרים משייכים אותו לסוג היפופוטם. היפופוטם מלגשי היפו, באתר ITIS (באנגלית) היפו, באתר GBIF (באנגלית)
היפופוטם מלגשי גמדי

היפופוטם מלגשי גמדי (שם מדעי: Hippopotamus lemerlei) הוא מין של יונק נכחד מהסוג היפופוטם, אשר חי במשך ההולוקן במדגסקר והוא אחד משלושה מינים המכונים היפופוטם מלגשי, אף שלא ברור טיב הקשר ביניהם. מאחר שמין זה הגיע לגודלו כנראה באמצעות תהליך מגמד, השם נפוץ שלו הוא "היפופוטם מלגשי גמדי", אם כי מונח זה לפעמים משמש כשם מושאל עבור כלל ההיפופוטמים המלגשים. עצמותיו של המין מתוארכות באמצעות פחמן דו-חמצני כ-1,000 שנים לפני זמננו. למרות היחסים הקרובים עם ההיפופוטם המצוי, ההיפופוטם המלגשי הגמדי היה קטן ממנו בצורה ניכרת - בערך בגודל של ההיפו הגמדי החי במערב אפריקה. דגימות גדולות של מין זה היו באורך 2 מטר ובגובה של 70 ס"מ. אבותיהם של היפופוטמים אלו, אולי היו מלכתחילה בגודל מלא בדומה למין היבשתי עד שהתכווצו בתהליך של גמדות איים, אולי כדי להתמודד עם רעב יותר ביעילות. תהליך מגמד דומה התרחש אצל היפופוטמים באיים ים תיכונים רבים כדוגמת היפופוטם כרתים גמדי והיפופוטם קפריסאי גמדי. עצמותיו של ההיפופוטם התגלו בעיקר בנהרות מים מתוקים ובאגמים של מערב מדגסקר דבר המצביע על אורח חיים אמפיבי המותאם למערכות אקולוגיות מימיות דומה מאוד לזה של ההיפופוטם המצוי המודרני החי באפריקה. על פי הגולגולת, העיניים של מין זה היו ממוקמות גבוה למדי באזור הראש על מנת להקל עליו לראות כאשר הוא מוציא חלק קטן מראשו מחוץ למים. הגולגולת דמתה גם בדברים נוספים להיפופוטם המצוי ונראה שבהתחשב בפתיחת הלוע ומבנה השיניים הוא ניזון על דשא רענן כקרובו, אך צוין שיש אצלו דו-צורתיות זוויגית בולטת יותר מאשר המין האפריקני. המין נכחד יחד עם קרוביו לפני כ-1,000 שנים כשרוב הראיות מצביעות על ציד והכחדה בידי האדם. מדיה וקבצים בנושא היפופוטם מלגשי גמדי בוויקישיתוף היפופוטם מלגשי גמדי, באתר ITIS (באנגלית) היפופוטם מלגשי גמדי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) היפופוטם מלגשי גמדי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) היפופוטם מלגשי גמדי, באתר GBIF (באנגלית) היפופוטם מלגשי גמדי באתר הרשימה האדומה של IUCN
היפופוטם לאלומנה

היפופוטם לאלומנה (שם מדעי: Hippopotamus laloumena) הוא מין של יונק נכחד מהסוג היפופוטם, אשר חי במשך ההולוקן במדגסקר והוא אחד משלושה מינים המכונים היפופוטם מלגשי, אף שלא ברור טיב הקשר ביניהם. היפופוטם זה התגלה בשנת 1990 בידי זוג חוקרים במדגסקר. לאחר שהיו ידועים רק 2 היפופוטמים מלגשים: היפופוטם מלגשי גמדי והיפופוטם מלגשי ננסי תואר מין חדש בשם היפופוטם לאלומנה ("לאלומנה" הוא כינוי מלגשי להיפופוטם). ידוע עליו מעט מאוד שכן הוא זוהה על בסיס עצמות לסת וגפיים תחתונות בלבד במאובנים שבורים יחסית, אשר נמצאו באתר בלו סור מר (אנ') ליד מאנאניארי בחוף המזרחי של מדגסקר (במחוז פיאנארנצוה). ככל הנראה היפופוטם לאלומנה היה מין הדומה מאוד להיפופוטם המודרני אך קטן ממנו במעט. המין נכחד יחד עם קרוביו לפני כ-1,000 שנים כשרוב הראיות מצביעות על ציד והכחדה בידי האדם. ישנה מחלוקת בין החוקרים על טיב הראיות, מאחר שייתכן שחלק מהעצמות היו של היפופוטם מצוי, אשר הובאו בידי מהגרים מאפריקה. אולם באתר בלו סור מר נראה שההיפופוטם נעלם לאחרונה ב-1976 בלבד. היפופוטם לאלומנה, באתר ITIS (באנגלית) היפופוטם לאלומנה, באתר GBIF (באנגלית)
צוללות התקיפה מסדרת זאב הים

צוללות התקיפה מסדרת זאב הים (Sea Wolf) הן צוללות תקיפה מהירות, בעלות הנעה גרעינית וחימוש רב, המשרתות בצי ארצות הברית. צוללות אלו תוכננו להיות להחליף את צוללות התקיפה מסדרת לוס אנג'לס, אך עם סיום המלחמה הקרה וירידת האיום מצד הצי הסובייטי, הוחלט לצמצם את ההזמנה המקורית מ-29 צוללות ל-12 בלבד. בהמשך צומצמה ההזמנה פעם נוספת בשל מחירן הגבוה, ורק 3 צוללות יוצרו. שאר הצוללות מסדרת לוס אנג'לס יוחלפו בצוללות התקיפה מסדרת וירג'יניה. צוללות זאב הים נועדו להתמודד עם הצוללות החדשות והמתקדמות ביותר של הצי הסובייטי, בהן צוללות תקיפה מדגם אקולה וצוללות טילים בליסטיים מדגם טייפון. הן בנויות מפלדה חזקה במיוחד מסוג HY-100, המאפשרת להן לצלול לעומק רב יותר מצוללות התקיפה מדגם לוס אנג'לס. הן גדולות ומהירות יותר, ונושאות מספר כפול של צינורות לשיגור טורפדו (8 צינורות). בנוסף, ביכולותן לשאת עד 50 טילי שיוט מדגם טומהוק כנגד ספינות ומטרות יבשתיות. מבין שלוש הצוללות, בצוללת ג'ימי קארטר הותקן תא רב משימתי מסוג MMP. תא זה מאפשר פעילויות מיוחדות כמו הפעלת צוללות לא מאוישות, כניסה ויציאה של צוללנים, ואף האזנה לכבלי תקשורת תת-מימיים. שתי הצוללות הראשונות, זאב הים וקונטיקט, נכנסו לשימוש לקראת סוף שנות ה-90 והספיקו להשתתף בפלישה לאפגניסטן לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, וכן בפלישה לעיראק בשנת 2003. הצוללת האחרונה שיוצרה, ג'ימי קארטר, נכנסה לשימוש רק בשנת 2005 והצטרפה לפעילות במלחמה העולמית בטרור. ב-7 באוקטובר 2021 הודיע הצי האמריקאי כי הקונטיקט ניזוקה ב-2 באוקטובר בעקבות פגיעה בעצם כלשהו, שזהותו לא ברורה, בזמן ששהתה מתחת למים באזור האינדו-פסיפי. צוין כי לא נגרם נזק משמעותי לצוללת וכי הכור הגרעיני לא נפגע. כ-15 מלחים נפצעו בתקרית, אך הודגש כי בעוד שניים מהם נפצעו בינוני, כל השאר נפצעו קל. בהודעת הצי לא נמסר היכן בדיוק התרחשה אותה התנגשות תת-ימית, אך לפי דיווחים בתקשורת האמריקנית היא אירעה בים סין הדרומי – במקביל למפגן כוח ימי של ארצות הברית ובעלות בריתה במערב. עוד צוין בדיווחי התקשורת כי האזור נתון במחלוקת קשה מול סין. הצוללת המשיכה להפליג באופן עצמאי לאחר הפגיעה לבסיס בגואם – טריטוריה אמריקנית – על מנת לאמוד את הנזק. לאחר תחקיר של הצי הועברו מתפקידם שלושת בעלי התפקידים הבכירים בצוללת. צוללות התקיפה מסדרת וירג'יניה צוללות התקיפה מסדרת לוס אנג'לס מדיה וקבצים בנושא צוללות התקיפה מסדרת זאב הים בוויקישיתוף USS Connecticut’s leadership fired following undersea mountain collision
הארמייה השביעית (צרפת)

הארמייה השביעית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית. ב-4 באפריל 1915 הוקמה הארמייה השביעית על בסיס פלגת הארמייה ווז', והוטל עליה להגן על אזור לורן, תפקיד אותו מילאה עד סוף המלחמה. במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה השביעית בפיקוד גנרל אנרי ז'ירו חלק מקבוצת הארמיות הראשונה, והיוותה את העתודה האסטרטגית של צבא צרפת. בליל 10 במאי, לאחר יום הלחימה הראשון, חצתה הארמייה השביעית את גבול הולנד, כמתחייב מ"תרגיל ברדה". ז'ירו מצא כי ההולנדים נמצאים בנסיגה מלאה אל מול מתקפה גרמנית עזה. החיפוי האווירי הצרפתי היה יעיל פחות משציפו המפקדים, ועד מהרה השיג הלופטוואפה עליונות אווירית, שמנעה מבעלות הברית יכולות סיור בסיסיות, ופגעה ביכולת תיאום הכוחות ובתקשורת. הכוח הצרפתי הראשון שנתקל בגרמנים היו יחידות מהארמייה השנייה של הונציגר, שנתקלו ב"קבוצת הפאנצר פון קלייסט", במהלך תנועתה מזרחה דרך הארדנים. היה זה הסימן הראשון לכך שהפיקוד הגרמני מבצע תמרון בכוח גדול באזור זה, אך הפיקוד הצרפתי לא שינה את תוכניתו, והורה לארמיות הראשונה והשביעית לתפוס את עמדותיהן בהתאם לתוכנית D. כבר לאחר יומיים של לחימה היה ברור כי מצבה של הולנד הוא מעבר ליכולת ההצלה של כוחותיו של ז'ירו. אלה לא הספיקו ליצור מגע עם הצבא ההולנדי שנסוג מפני הגרמנים, ועמדו תחת איום גרמני מן האגף הימני שלהם, ותחת מתקפה אווירית בלתי פוסקת. ז'ירו החליט להגן על אנטוורפן. במסע זה צפונה והשיבה הבהולה תחת אש דרומה, נפגעו יחידות רבות מן הארמייה השביעית, וזאת מבלי שנוצר כמעט מגע ישיר בינה ובין האויב. ב־14 במאי נכנעה הולנד לגרמנים, והארמייה השביעית נותרה פרוסה, מנותקת כמעט משאר הכוחות, באזור אנטוורפן. גבריאל פוץ (8 בדצמבר 1914 - 2 באפריל 1915) לואי דה מודהוי (2 באפריל 1915 - 3 בנובמבר 1915) אטיין דה וילארה (3 בנובמבר 1915 - 19 בדצמבר 1916) מארי אז'ן דבני (19 בדצמבר 1916 - 4 באפריל 1917) אנטואן בושרו בואסודי (4 באפריל 1917 - 15 באוקטובר 1918) ז'ורז' לואי אימבר (15 באוקטובר 1918 - 23 באוקטובר 1918) אנטואן דה מיטרי (23 באוקטובר 1918 - 11 בנובמבר 1918) אנרי ז'ירו (2 בספטמבר 1939 - 19 במאי 1940) אנדרה קוראפ (19 במאי 1940) אובר פרר (19 במאי 1940 - 1 ביולי 1940) החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה החזית המערבית במלחמת העולם השנייה
שמואל וילנסקי (מהנדס)

שמואל (מולה) וילנסקי (1897 - 21 בפברואר 1966) היה מהנדס בניין, מראשי "סולל בונה" ומפקד פלוגת הנדסה 745 של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. נולד בקרמנצ'וג לפעיל הציוני יהודה ליב וילנסקי. אחיו הצעירים ממנו היו המשוררת מרים ילן-שטקליס (מירה) והאדריכל עמנואל ילן (מנולי). בין השנים 1912–1914 נשלח שמואל ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, שם פגש את דוד הכהן, לימים חברו בהנהלת "סולל בונה". לאחר סיום לימודיו שב לרוסיה, למד הנדסה במוסקבה והוסמך ב-1917. ב-1918 הצטרף לצבא הלבן בחרקוב ונלחם נגד הבולשביקים. בשנת 1920 עלו אביו, אחותו ואחיו לארץ ישראל, אך שמואל נותר ברוסיה והמתין עד שאהובתו גניה (הנרייטה) בראון תסיים את לימודי הרפואה בחרקוב. בקיץ 1921 הגיעו שמואל, גניה ואחותה הצעירה אסיה לחופי ארץ ישראל, לאחר שנמלטו דרך רומניה. שמואל השתלב עד מהרה בתכנון שכונת קריית שמואל בטבריה, גניה עבדה בבית חולים ששירת את המתיישבים החלוצים בעמק הירדן וניהלה את המרפאה בטבריה. לאחר מכן עברו בני הזוג לחיפה, שם גרו יחד עם דוד הכהן ורעייתו. ב-1924 הקימו הכהן ווילנסקי את "מחלקת עבודות ציבוריות" של ההסתדרות, הבסיס ל"סולל בונה". ב-1927 התפרקה החברה עקב המשבר הכלכלי שפקד את הארץ ווילנסקי עבר לנהריים כמהנדס תחנת הכוח של פנחס רוטנברג. ב-1929 היה למפקד ההגנה במקום. בשנת 1935 הוקמה חברת "סולל בונה" מחדש ומשפחת וילנסקי עברה לשכונת אחוזה, שהייתה אז יישוב מבודד. בתקופת המרד הערבי הגדול (1936-1939) היה וילנסקי אחראי בתוקף תפקידו ב"סולל בונה" על הקמת גדר הצפון וכביש הצפון מטעם ממשלת המנדט ותיאם את הקמת יישובי חומה ומגדל בצפון מטעם ההגנה. ב-1942 יזם את הקמתה של פלוגת הנדסה 745, פלוגת עובדי "סולל בונה" שהתגייסו יחד לשירות חיל ההנדסה המלכותי של הצבא הבריטי, ופיקד עליה בדרגת קפטן. הפלוגה נפרסה בצפון אפריקה ועסקה בהקמת שדות תעופה, מחנות צבא וגשרים. כן תכנן וילנסקי במסגרת זו את הנמל בעיר ביזרטה שבתוניס כהכנות לפלישת בעלות הברית לאיטליה. במרץ 1944 הגיעה הפלוגה לאיטליה. עם תום המלחמה חברו אנשי הפלוגה בחשאי לשאול אביגור, מפקד המוסד לעלייה ב' וסייעו בהעפלה. בתום המלחמה הוענקה לווילנסקי מדליית הצטיינות אישית מצבא הוד מלכותו. לאחר קום המדינה היה וילנסקי למהנדס הראשי של "סולל בונה" בצפון ישראל ונטל חלק במפעל תעלת ההטיה של נהר הירדן והמוביל הארצי, כן ייצג את "סולל בונה" בעת כריית הכרמלית, פרויקט שבוצע על ידי חברה צרפתית. בשנת 1961 השתתף בתכנון נמל אשדוד, תוך ניצול הידע שצבר בבניית הנמל בתוניס בימי מלחמת העולם השנייה. וילנסקי היה נשוי לד"ר הנרייטה (גניה) בראון (בתו של ד"ר זאב בראון, כירורג, מנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים "הדסה" בצפת), ילידת ניקולאייב, משנת 1921 ועד למותה בשנת 1955. גניה הייתה הרופאה הראשית במרפאת קופת חולים באחוזה במשך שנים רבות והייתה מנהלת בית החולים בטבריה. לבני הזוג נולדו שתי בנות, רותי (רות יעקבי) והדסה (הדסה לויט), שתיהן מוזכרות בשירים שחיברה אחותו של וילנסקי, מרים ילן-שטקליס, ואף סעדו אותה בימיה האחרונים. וילנסקי נפטר בפברואר 1966 (11 שנים לאחר מות אשתו בינואר 1955). שרה ורמי בן-ראובן, מעשה בילדה בודדה, הוצאת כרמל 2015, עמ' 127–131 שמואל וילנסקי, דבר, 22 בפברואר 1966 (נקרולוג) ד"ר הנרייטה וילנסקי, דבר, 3 בינואר 1955 (נקרולוג); מ. י., ד"ר הנרייטה (גניה) וילנסקי, דבר, 3 בפברואר 1955 (הספד). שמואל וילנסקי, דבר, 22 בפברואר 1966 (נקרולוג).
M85

M85 (נקראת גם NGC 4382) היא גלקסיית עדשה הנמצאת במרחק כ-60 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי. גלקסיה זו שייכת לצביר הבתולה ונמצאת בקצהו הצפוני, שגולש לתחומי הקבוצה השכנה - שערות ברניקי, והיא הצפונית ביותר בצביר מבין הגלקסיות שנמצאות בקטלוג מסיה. M85 התגלתה ב-4 במרץ 1781 על ידי עוזרו של שארל מסיה, האסטרונום הצרפתי פייר מאשן. מאשן דיווח על תגליתו למסיה, שצפה בה ב-18 במרץ וצירף אותה לקטלוג מסיה כשהוא מתאר אותה כ"ערפילית ללא כוכבים מעל האוזן של הבתולה בין הכוכבים 11 בשערות ברניקי ו-24 בשערות ברניקי" וציין שהערפילית עמומה. באותו הלילה גילה מסיה 7 גלקסיות נוספות חוץ מ-M85, כולן מצביר הבתולה. (M84 ו-M86 ‏- M91). ויליאם הרשל צפה ב-M85 בשנת 1784 וציין שיש ערפילית נוספת שצמודה אליה (NGC 4394). בשנת 1827 צפה בה גם ג'ון הרשל וציין שהיא בהירה ועגולה ומרכזה בהיר יותר משוליה. עד היום נצפתה ב-M85 סופרנובה אחת סופרנובה 1960R שהגיעה לדרגת בהירות 11.7. M85 נמצאת בקצה הצפוני של צביר הבתולה והיא מהגלקסיות הבהירות ביותר שבו. עם דרגת בהירות נראית 9.1 היא ניתנת לצפייה באמצעות טלסקופ חובבים ואפילו באמצעות משקפת איכותית כשתנאי הצפייה טובים, מכיוון שאין כוכבים בולטים בסביבתה, לא קל לאתרה. M85 נמצאת כ-10 מעלות מדרום לכוכב γ (גמא) בשערות ברניקי, כ-10.5 מעלות ממערב לכוכב α (אלפא) בשערות ברניקי וכ-1.2 מעלות מהכוכב העמום 11 בשערות ברניקי. כ-8 דקות קשת ממזרח-צפון-מזרח ל-M85 נמצאת NGC 4394 וניתן לראותן ביחד בטלסקופ עם הגדלה בינונית. NGC 4293 נמצאת כמעלה ממערב ל-M85,‏ NGC 4450 נמצאת כ-1.3 מעלות מדרום-מזרח לה, M100 ו-NGC 4350 נמצאות כ-1.5 מעלות וכ-2.4 מעלות בהתאמה מדרום-דרום-מערב לה, ובמרחקים של 4-4.5 מעלות מ-M85 נמצאות הגלקסיות (ממזרח למערב) M91 (דרום-דרום-מזרח), M88 (דרום דרום מזרח), M99 (דרום-דרום-מערב) ו-M98 (דרום-מערב). גלקסיית העין השחורה (שאינה חלק מצביר הבתולה) נמצאת כ-8 מעלות מצפון מזרח ל-M85. גודלה הזוויתי של M85 הוא כ-7 דקות קשת השקולות לקוטר של כ-125,000 שנות אור, ומסתה של הגלקסיה מוערכת בכ-4x1011 מסות שמש (כ-70% ממסת שביל החלב). צורתה מעט אליפטית והיא מכילה בעיקר כוכבים זקנים צהובים ואדומים, אם כי במרכזה יש גם אזורים של כוכבים צעירים וכחולים. ליבתה של הגלקסיה לא פעילה ולא ברור האם קיים במרכזה חור שחור מסיבי. כמו כן ישנן עדויות לכך שלפני מספר מיליארדי שנים עברה הגלקסיה איחוד עם גלקסיה אחרת. הגלקסיה מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-700 ק"מ לשנייה וכך גם הגלקסיה השכנה NGC 4394 מה שמצביע על כך שהן קשורות כבידתית זו לזו. לעומת זה בעוד ש-NGC 4394 עשירה במימן נייטרלי, ב-M85 כמעט שאין כלל מימן נייטרלי. מדיה וקבצים בנושא M85 בוויקישיתוף M85 בדפי מסיה של SEDS M85, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים W. Steinicke: Revised NGC Data for NGC 4382 NED: M85 J. L. Tonry, A. Dressler, J. P. Blakeslee, E. A. Ajhar, A. B. Fletcher, G. A. Luppino, M. R. Metzger & C. B. Moore:The SBF Survey of Galaxy Distances. IV. SBF Magnitudes, Colors, and Distances, p. 18 K. Gültekin & D. O. Richstone: Is there a black hole in NGC 4382?, The Astrophysical Journal, Volume 741, Issue 1, p. 8 K. Gültekin & D. O. Richstone: Is there a black hole in NGC 4382? The Astrophysical Journal, Volume 741, Issue 1 J.E. Hibbard, A.E. Sansom: A Search for HI in Five Ellipticals with Fine Structure, p. 4
מערכת הגנת החום של מעבורת החלל

מערכת הגנת החום של מעבורת החלל (TPS) הגנה על מעבורות החלל מהחום העז של החדירה לאטמוספירה. מערכת זו הייתה דרושה בהתחשב בעובדה שגוף האלומיניום של המעבורת אינו יכול לעמוד בחום של למעלה מ־175° מבלי שיהרס ובמהלך החדירה לאטמוספירה הטמפרטורה יכולה להגיע עד ל־1,650°. מטרת המערכת הייתה גם להגן על המעבורת מהטמפרטורות הקיצוניות בחלל במסלול סביב כדור הארץ. ה־TPS כיסתה את כל פני השטח של המעבורת והורכבה משבעה סוגי חומרים שונים שהשימוש בהם נקבע לפי רמת החום שנוצר בכל מקום בגוף המעבורת במהלך החדירה לאטמוספירה. פחמן מחוזק בסיבי פחמן (RCC) כיסה את חרטום המעבורת וקצוות הכנפיים, שם הטמפרטורה עלתה על 1,260°. אריחי חומר הבידוד לטמפרטורה גבוהה (HRSI) כיסו את גחון המעבורת ואת המקומות בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה מ־1,260°. ה־HRSI עשוי מסיבי צורן דו־חמצני טהור (LI-900). חלק מאריחי ה־HRSI הומרו באריחי FRCI. FRCI היה חומר סיבי עמיד בפני חום. אריחי FRCI סיפקו חוזק ועמידות לגוף המעבורת והיו קלי משקל. משטחי הבידוד הגמישים (FIB) כיסו את המקומות בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה מ־649°. באריחי חומר הבידוד לטמפרטורה נמוכה (LRSI) השתמשו על מנת לכסות את החלק העליון של המעבורת, אך בשלב מסוים הוחלט להחליפם בעיקר ב־FIB. יכולת ההגנה של ה־LRSI הייתה שוות ערך בקירוב להגנה שסיפק ה־FIB. אריחי בידוד סיביים משוריינים (TUFI) היו אריחי בידוד קשיחים ועמידים שהוכנסו לשימוש במעבורות ב־1996. השימוש בהם היה גם באזורים בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה וגם באזורים בהם הטמפרטורה הייתה גבוהה. FRSI היה נומקס לבן. דלתות תא המטען, חלק מהדפנות, את חלקה האחורי של המעבורת, חלק מחלקם העליון של הכנפיים ואזורים הסמוכים לפתחי מנועי התמרון, כוסו במשטחים של FRSI. ב־FRSI נעשה שימוש במקומות בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה מ־371°. ב־TPS של מעבורת החלל היו שלושה מאפיינים שייחדו אותה ממגני החום שהיו בחלליות קודמות: שימוש רב פעמי - חלליות קודמות השתמשו במגני חום שהתכלו במהלך החדירה לאטמוספירה והיו בלתי ניתנים לשימוש חוזר. מגן חום כזה היה חזק ואמין, אך התאים לחללית חד פעמית ולא לחללית רב פעמית כמו מעבורת החלל. משקל סגולי נמוך - מגני החום מהסוג המתכלה בחדירה לאטמוספירה היו כבדים ביותר. משקל מגן החום של תא הפיקוד בחללית אפולו היווה שליש ממשקל התא כולו. שטח הפנים של מעבורת חלל הוא גדול בהרבה משל תא הפיקוד בחללית אפולו ולכן משקלו הסגולי הנמוך של ה־TPS היה חיוני. פריכות - בשנות ה־70 המוקדמות, הטכנולוגיה היחידה הידועה ליצור חומר קל משקל שמגן מחום בצורה טובה הייתה להקטין את צפיפותו. האריחים של ה־TPS היו כה פריכים עד שהיה ניתן לפורר אותם ביד. מעבורת חלל תאי הפיקוד/שירות של החללית אפולו מגן חום אסון מעבורת החלל קולומביה מדיה וקבצים בנושא מערכת הגנת החום של מעבורת החלל בוויקישיתוף Jenkins, Dennis R. (2007). Space Shuttle: The History of the National Space Transportation System. Voyageur Press. p. 524 pages. ISBN 0-9633974-5-1.
היפופוטם מלגשי ננסי

היפופוטם מלגשי ננסי (שם מדעי: Hippopotamus madagascariensis) הוא מין של יונק נכחד מהסוג היפופוטם (תלוי במחלוקת), אשר חי במשך ההולוקן במדגסקר והוא אחד משלושה מינים המכונים היפופוטם מלגשי, אף שלא ברור טיב הקשר ביניהם. לעיתים מחשיבים את ההיפופוטם המלגשי הננסי לסוג היפו לצד ההיפו הגמדי ובמקור סווג בסוג זה על ידי סמואל ג'ורג' מורטון ב-1849, כשב-1977 הוא הועבר לסוג הקספרוטודון ובהמשך הוחזר לסוג היפו, מה שסוברים גם חוקרים רבים כיום. היפופוטם המלגשי הננסי סווג במקור לצידו של היפופוטם מלגשי גמדי, ואכן שני המינים היו בערך באותו הגודל. סקירה של המורפולוגיה ובית הגידול שלהם לעומת זאת, הציעה מערכת יחסים קרובה יותר להיפו הננסי. בניגוד למין המלגשי הגמדי, המין הננסי לא עבר גמדות איים. בדומה להיפו הננסי, להיפופוטם המלגשי הננסי העיניים היו ממוקמות בצידי הראש שלו ולא מוגבהים מעליו, והלסת ומערכת השיניים שלו דומה יותר לזו של ההיפו הגמדי כך שנראה שתזונתו גם הייתה שונה מהמינים הקרובים. ההיפופוטם המלגשי הננסי היה מין פחות מימי מקרובו הגמדי, והרבה מאובנים שלו נמצאו באזור ההררי המיוער של מדגסקר. המאובנים של שני היפופוטמים המלגשים הנזכרים הראו התאמה יותר לתנועה מהירה, ובניגוד להיפופוטמים האפריקנים הם היו אצנים הרבה יותר טובים. תכונה משותפת זו מהווה אינדיקטור אפשרי לכך ששני המינים של ההיפופוטם המלגשי היו צאצאים של אב קדמון משותף וכי הדמיון שלהם להיפופוטם המצוי ולהיפו הגמדי נובעים מהתפתחות מקבילה דומה. המין נכחד יחד עם קרוביו לפני כ-1,000 שנים כשרוב הראיות מצביעות על ציד והכחדה בידי האדם. מדיה וקבצים בנושא היפופוטם מלגשי ננסי בוויקישיתוף היפופוטם מלגשי ננסי, באתר GBIF (באנגלית) היפופוטם מלגשי ננסי באתר הרשימה האדומה של IUCN