laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הדרך הראשית הגדולה

הדרך הראשית הגדולה (באורדו: شاہراہ اعظم) היא דרך היסטורית מהחשובות והארוכות בדרום אסיה. הדרך נוסדה בתקופת האימפריה המאורית במאה ה-3 לפנה"ס והיא הורחבה במאה ה-16 תחת אימפריית סור (Sur Empire). הדרך שימשה כנתיב חשוב בצפון תת-היבשת ההודית אשר מחבר בין מפרץ בנגל במזרח לבין אפגניסטן ובירתה קאבול במערב. הדרך נמצאת כיום ברובה בהודו לאורך נהר הגנגס והיא עוברת בערים החשובות והגדולות של בנגלדש, הודו ואפגניסטן, בהם צ'יטגונג, קולקטה, ורנאסי, אללהאבאד, קאנפור, דלהי, לאהור, פשוור, מעבר ח'ייבר, ג'ללאבד ולבסוף קאבול. כיום הדרך מתפרסת על מספר כבישים, ברובם מהירים, בין מספר מדינות האזור. הדרך מתחילה כאמור בצ'יטגונג שבדום-מזרח בנגלדש, משם היא עוברת דרך הכביש המהיר מס' 1 (N1) עד למרכז בנגלדש, משם הדרך יורדת לקראת הגבול עם הודו ולקולקטה. מקולקטה ממשיכה הדרך לכיוון צפון-מערב על הכביש הארצי מספר 2 (NH2) אשר יושב על הדרך ההיסטורית כמעט לכל אורכה בהודו, תוך מעבר במישורי הגנגס דרך הערים המרכזיות של צפון הודו, עד לעיר דלהי. קטע הדרך בין דלהי לגבול עם פקיסטן בוואגה (Wagha) עובר בכביש הארצי מספר 1 (NH1), משם ממשיכה הדרך בתוך פקיסטן לכיוון לאהור, היא חוצה את פקיסטן לכיוון צפון צפון-מערב על הכביש הארצי מספר 5 (N-5) דרך פשוור עד לגבול עם אפגניסטן באזור טורקהם (Torkahm) במעבר הח'ייבר. משם ממשיכה הדרך בתוך אפגניסטן על כביש A-1 דרך ג'ללאבד עד לקאבול. סך הכל עוברת הדרך כ-2,500 ק"מ. בהודו, החלק המרכזי של הדרך משמש כחלק הצפוני של פרויקט תחבורה ליצירת טבעת כבישים מהירים אשר מחברת את ערי הודו המרכזיות בשם "מרובע הזהב" (Golden Quadrilateral). פרויקט זה נכון לינואר 2012, סיים את שלב הרחבת הנתיבים בכבישים הקיימים וכיום הכבישים המהירים בפרויקט (כולל הכביש NH-2 שיושב על הדרך הראשית הגדולה) מורכבים כולם מארבעה נתיבים. קטע הדרך אמבלה - דלהי, בתקופת השלטון הבריטי, ~שנות ה-40. קטע מהדרך בקרבת קאהריאן, פקיסטן. קטע הדרך אשר עובר בגשר הג'הלום, פקיסטן. קטע הדרך ג'ללאבד - קאבול, במעבר הח'ייבר, אפגניסטן.
גביע אסיה בכדורגל 1992

גביע אסיה בכדורגל 1992 של קונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) נערך ביפן בין ה-29 באוקטובר ל-8 בנובמבר 1992. יפן, המארחת, ניצחה את ערב הסעודית בגמר שנערך בהירושימה וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדותיה. יפן וערב הסעודית עלו לגביע ללא מוקדמות. ערב הסעודית העפילה כמחזיקת הגביע לאחר שזכתה בגביע אסיה 1988. יפן העפילה לטורניר כמארחת. יפן קאזויושי מיורה ערב הסעודית פאהד אל בישי (3 שערים)
יד לקורא

יד לקורא: כתב עת לספרנות, לביבליוגרפיה ולארכיונאות היה כתב עת שיצא לאור בשלושה גלגולים שונים בין השנים 1946 ועד 2003, אז הוחלף בכתב העת "מידעת" שיצא לאור בהתחלה על ידי המרכז לספריות וספרות בישראל ובהמשך על ידי המחלקה ללימודי מידע באוניברסיטת בר-אילן. כתב העת החל לצאת במתכונת של שתי חוברות בשנה במאי 1946 על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל - מרכז לתרבות ולחנוך והוצאת הקיבוץ המאוחד וכותרת המשנה שלו ציינה: "לספרן ולפעילי תרבות". כתב העת יצא במתכונת זו עד 1954. בינואר 1956, לאחר הפסקה של שנתיים, חודשה הוצאת כתב העת במתכונת של רבעון על ידי הוועד המרכזי של הסתדרות הפקידים/ארגון ספרני ישראל. בגלגולו זה ציינה כותרת המשנה: "רבעון לספרנות ולביבליוגרפיה". עורך הרבעון היה שלמה שונמי. בספטמבר 1965, עם הקמת מרכז ההדרכה לספריות בישראל, יצא כתב העת באמצעות מוסד זה, עם השנים התמעטו מספר החוברות בשנה, עד כדי חוברת שנתית בעשור הראשון של המאה ה-21. עורך כתב העת בחלק ניכר מתקופה זו היה מרדכי נדב. מטרת כתב העת הייתה כפולה: הן במה לנושאים מקצועיים פרקטיים של עבודת הספרן במסגרת הציבורית, התאגדויות של ארגון העובדים, אסיפות וועידות מקצועיות וכיוצא בזה והן במה מחקרית למאמרים בנושאים הקשורים בצד האקדמי של המקצוע ומחקרו כגון ניהול ותפעול ספריות, קטלוג, פרסום ביבליוגרפיות, חינוך והוראת המקצוע, ביקורת ספרות מקצועית ועוד. דף ברשימה המאוחדת של כתבי העת מידעת - כתב העת האלקטרוני שהחליף את "יד לקורא"
עין חדה (אתר מקראי)

עֵין חַדָּה הייתה עיר בתקופת המקרא. בספר יהושע מסופר כי נמסרה לנחלת שבט יששכר: ”לְיִשָּׂשכָר יָצָא הַגּוֹרָל הָרְבִיעִי לִבְנֵי יִשָּׂשכָר לְמִשְׁפְּחוֹתָם: וַיְהִי גְּבוּלָם יִזְרְעֶאלָה וְהַכְּסוּלֹת וְשׁוּנֵם: וַחֲפָרַיִם וְשִׁיאֹן וַאֲנָחֲרַת: וְהָרַבִּית וְקִשְׁיוֹן וָאָבֶץ: וְרֶמֶת וְעֵין גַּנִּים וְעֵין חַדָּה וּבֵית פַּצֵּץ:” במאה ה-20 הציעו לזהותה ממזרח להר תבור, בכפר אל-חַדַתֶ'ה. בסביבות הכפר נערכו חפירות ארכאולוגיות, ובהם נמצאו ממצאים כגון חרסים מתקופת הברזל. הערך: עין חדה, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 699. יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974, עמ' 72, 113. ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק כ"א. ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מפלסת

מְפַלֶּסֶת או גריידר (Road Grader) היא כלי ציוד מכני הנדסי (צמ"ה) עם להב מרכזי גדול ("סכין" בעגת מפעילי הצמ"ה) המשמש ליצירת משטחים ישרים וגימור החלקות של צירי תנועה. למפלסת טיפוסית יש שלושה סרנים (צירי גלגלים), כאשר המנוע ותא המפעיל ממוקמים מעל הסרן האחורי והסרן האמצעי, והלהב ממוקם בין הסרן האמצעי לקדמי. לעיתים מותקנים גם להב קדמי (שימושי במיוחד לפינוי שלג), מפלח קדמי (בלועזית: ריפר) או מרטש אחורי (בלועזית: רוטר) המשמשים לחרישת פני שטח סלעי או קשה במיוחד. תפקיד המפלסת בהנדסה אזרחית היא לבצע עבודת גימור, לאחר היישור הגס שמבצעים כלים כבדים יותר כגון דחפורים (Bulldozers) ומגרדות (Scrapers). כלומר, בעוד שני הכלים האלה לוקחים פני שטח כלשהם ויוצרים שטח שהוא פחות או יותר מישורי, המפלסת דואגת שהוא יהיה ישר כמו פני שטח של כביש על מנת שכלי רכב יוכלו לנסוע עליו. מפלסות משמשות בדרך כלל לתחזוקה של דרכים לא-סלולות ולהכנתן של דרכי עפר לסלילה. בתהליך סלילת כביש, המפלסת דואגת גם לפיזור מצעי העפר, האגו"מ (אבן גרוסה ומדורגת) והאספלט בצורה אחידה על תוואי הדרך המפולס, לפני הידוק ודריכה על ידי מכבש. שימוש נוסף במפלסות, נעשה לפינוי שלג מצירי תנועה בתקופת החורף. באזורים מישוריים רחבים, או אזורי ספר ומרעה, כמו באפריקה, אוסטרליה וחלקים של צפון אמריקה, מפלסות הן לעיתים קרובות בגדר ציוד הכרחי בחוות חקלאיות, מטעים ואזורים המיושבים בדלילות, ומשמשות ליצירת, פינוי ותחזוקה שוטפת של דרכי עפר לתחבורה, גם ללא סיוע דחפורים ומגרדות. מפעיל המפלסת נדרש לדיוק ושליטה במספר רב של בקרי להב תוך כדי תנועת הכלי. לכן, תפעול המפלסת נחשב מורכב למדי ודורש מיומנות גבוהה. בהתאמה לדגם וליצרן, רוחב להבי המפלסת נע בין 2.50 ל-7.30 מטר ואילו הספק המנוע (מסוג דיזל בדרך כלל) נע בין 93 עד 373 קילוואט (125–500 כוחות סוס). בישראל נפוצים במיוחד דגמי 120G ו-140H של חברת קטרפילר, הנמצאים גם בשימוש נרחב בצה"ל. בין היתר מפעיל חיל ההנדסה הישראלי דגמים ממוגני ירי. למרבית המפלסות בתצורת שלושת סרנים יש הנעה לשני הסרנים האחוריים. מעל סרנים אלו ממוקמת יחידת המנוע והתמסורות, ולעיתים גם משקולת כבדה, המהווה חלק משלדת המפלסת. תצורה זאת מבטיחה אחיזה מרבית בקרקע כאשר המפלסת נדרשת לדחוף טונות של עפר באמצעות הלהב. קטרפילר ג'ון דיר קומטסו היטאצ'י וולוו קייס טרקס גרוב גיליון מיצובישי צ'אנגלין ניו הולנד אבלינג אוסטין לי בוי ציוד מכני הנדסי דחפור מחפרון מגרדת מפלסת שלג מכבש כביש אספלט מפלסת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שיחור לבנת

שִׁיחוֹר לִבְנָת הוא ציון גאוגרפי המופיע בתנ"ך בתיאור נחלת שבט אשר. הפירוש המקובל הוא שמדובר על נחל בסמוך למקום בשם לבנת, הנמצא בגבול הדרומי של נחלת שבט אשר. שיחור לבנת מוזכר פעם אחת בתנ"ך, בספר יהושע: ”וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַחֲמִישִׁי לְמַטֵּה בְנֵי אָשֵׁר לְמִשְׁפְּחוֹתָם: וַיְהִי גְּבוּלָם חֶלְקַת וַחֲלִי וָבֶטֶן וְאַכְשָׁף: וְאַלַמֶּלֶךְ וְעַמְעָד וּמִשְׁאָל וּפָגַע בְּכַרְמֶל הַיָּמָּה וּבְשִׁיחוֹר לִבְנָת:” המילה "שיחור" מופיע בתנ"ך כשם של הנילוס ובהתאם ההנחה הוא שהוא מציין בביטוי "שיחור לבנת" נחל או מעיין. עם זאת, תרגום השבעים מתרגם את "שיחור לבנת" כשיחור ולבנת, כלומר שני מקומות שונים. על פי הפירוש המקובל, נמצא שיחור לבנת בחלק הדרומי-מערבי של נחלת שבט אשר, באזור הכרמל, המוזכר לצידו בפסוק. הזיהוי של שיחור לבנת משולב בזיהוי גבולה הדרומי של נחלת שבט אשר. אדוארד רובינסון, אלברכט אלט ואחרים זיהו את שיחור לבנת בנחל תנינים או נחל דליה הנשפכים לים התיכון מדרום לטנטורה, המזוהה כעיר המקראית דֹּאר. לשיטתם, הגבול הדרומי של אשר היה חייב להיות דרומית לדאר, שעל פי ספר יהושע, פרק י"ז, פסוק י"א הייתה שייכת לשבט מנשה בתוך נחלת אשר. בנימין מזר ויוחנן אהרוני שללו את האפשרות שגבול אשר היה במיקום כה דרומי. לטענתם, היות העיר דאר למנשה, הביא לכך שגם מבחינת הגבול, דאר נכללה בנחלת מנשה, והיותה חלק מאשר מציין רק עובדה היסטורית. על כן, הם זיהו את שיחור לבנת בשפך נחל קישון. בהתאם, זיהה אהרוני את לבנת בתל אבו הואם. זיהוי נוסף של שיחור לבנת הוא בנחל נעמן. זיהוי זה שימש בעיתונות העברית במחצית הראשונה של המאה ה-20. הערך: שִׁיחוֹר לִבְנָת, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 832. יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974, עמ' 72. ספר יהושע, פרק י"ט, פסוקים כ"ד–כ"ו. אנציקלופדיה מקראית, כרך ד', ערך "לבנת, שיחור לבנת", עמוד 430 ודי דווארת או ארץ חפר ?, דבר, 9 בדצמבר 1932 יוחנן אהרוני, ארץ-ישראל בתקופת המקרא, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1962, עמ' 222-223 מאמרי מדע. מקדמוניות צור וצידון, המליץ, 24 ביוני 1887 בסערת המלחמה, הצבי, 30 בספטמבר 1892 החולות בארץ ישראל, הפועל הצעיר, 13 באפריל 1923 ההתישבות החדשה בעמק זבולון, הארץ, 11 בספטמבר 1938 מן הפולקלור הערבי, הארץ, 4 בפברואר 1940 ח. דרומי, לתולדות הישוב היהודי בעכו, הד-המזרח, 5 באוקטובר 1945 ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אווד

אווד (באנגלית: Awadh, אוודית והינדית: अवध, אורדו: اودھ) היא מדינה היסטורית והיום מחוז במדינת אוטר פרדש בצפון הודו. אווד נוסדה בתור מחוז של האימפריה המוגולית בשנת 1722 אשר בראשו עומד נוואב. ב-1856 העבירה חברת הודו המזרחית הבריטית את כוחותיה לפאתי העיר לאקנאו שהייתה בירת אווד. על פי פירוש שנתנה החברה ל"דוקטרינת הפקיעה" של לורד דלהאוז, על-פיה כל נסיכות או שטח וסאלי שבהשפעת הבריטים, אשר לאחר מות שליט נותרת ללא שליט חוקי או יורש ישיר, עוברת לשלטון ישיר של הבריטים, הדיחו אנשי חברת הודו המזרחית את השליט האחרון, וג'יד עלי שאה (הפזרן) והכפיפו את המדינה והעיר תחת שלטון בריטי. השליט הראשון מטעמה היה סר הנרי מונטגומרי לורנס. פעולתו הראשונה של לורנס הייתה לכלוא את השליט האחרון, וג'יד עלי שאה (הפזרן) ואת תומכיו בכלא-ארמון בקלקוטה. סיפוח זה של מדינת אוואד ובראשה לאקנאו, והאבטלה בקרב חיילי הנסיכות, היו אחד מגורמי התסיסה שהביאו שנה מאוחר לכן למרד ההודי הגדול של 1857. תחת השלטון הבריטי, אזור אווד נחשב לחלק מ-'המחוזות המאוחדים של אגרה ואווד' וכך נשאר עד לעצמאותה של הודו בשנת 1947. אווד השתמר לאורך ההיסטוריה בתור אזור תרבותי וחברתי ייחודי, אשר בין השפות מדוברת בו גם השפה אוודית, הייחודית לאזור זה. אווד נחשבת גם למרכז תרבות הגנגה-ג'מוני טהזיב, תרבות המשלבת את הדתות ההודיות ביניהם ההינדואיזם יחד עם האסלאם. מדיה וקבצים בנושא אווד בוויקישיתוף אווד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מתוך מפקד האוכלוסין של אוטר פרדש. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רון האדריק

רון האדריק (באנגלית: Ron Haddrick;‏ 9 באפריל 1929 – 11 בפברואר 2020) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, שחקן קריקט ושדרן רדיו אוסטרלי. נולד באדלייד שבאוסטרליה, בנם היחיד של אוליב מיי ואלכסנדר נורמן האדריק. בשנות ה-50 היה שחקן קריקט מקצועי וייצג שלוש פעמים את מדינת דרום אוסטרליה בתחרות הארצית לקריקט "Sheffield Shield". הופיע לראשונה כשחקן תיאטרון ב-1946, במסגרת תיאטרון טיבולי בעירו אדלייד. בהמשך הוזמן לשחק בתיאטרון שייקספיר המלכותי באנגליה, ולאחר מכן חזר לאוסטרליה ושיחק בעשרות הפקות תיאטרון בסידני וברחבי אוסטרליה. זכה במספר פרסי תיאטרון באוסטרליה. האדריק השתתף במספר סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה לאורך הקריירה. סרטו הראשון "בן המלך והעני", והסרט האחרון בו שיחק היה "קרנבל". כן השתתף בפרקים מסדרות אוסטרליות ידועות כגון "קרוב רחוק". בסדרה "איים אבודים" גילם את Q, רודן השולט באיים ומשאיר את תושביו אבודים בזמן (200 שנה). האדריק הופיע גם ברשת הרדיו ABC האוסטרלית, ולאורך השנים שידר מאות שידורי דרמה, תעודה והקראת שירה. נפטר בשנת 2020. רון האדריק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רון האדריק, באתר AllMovie (באנגלית) רון האדריק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ריצת 10,000 מטר

ריצת 10,000 מטר היא תחרות הריצה הארוכה ביותר הנערכת באצטדיון. אורכו של מסלול הריצה הוא 400 מטרים והרצים מקיפים אותו 25 פעמים. ריצת 10,000 מטר לגברים נערכה בכל המשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912), ולנשים מאז אולימפיאדת סיאול (1988), האלוף האולימפי הראשון היה הנס קולמיינן (פינלנד פינלנד) והאלופה האולימפית הראשונה הייתה אולגה בונדרנקו (ברית המועצות ברית המועצות). ריצת 10,000 מטר הראשונה במסגרת אליפות העולם באתלטיקה לגברים נערכה בהלסינקי 1983, ולנשים מאז רומא 1987, אלופי העולם הראשונים היו אלברטו קובה (איטליה איטליה) ואינגריד כריסטיאנסן (נורווגיה נורווגיה) סיפאן חסן (הולנד הולנד) סלמון ברגה (אתיופיה אתיופיה) גודאף צגאי (אתיופיה אתיופיה) ג'ושוע צ'פטגאי (אוגנדה אוגנדה) שיא העולם לגברים שייך לג'ושוע צ'פטגאי (אוגנדה אוגנדה) ועומד על 26:11.02 דקות, נקבע ב-7 באוקטובר 2020. שיא העולם לנשים שייך לביאטריס צ'בט (קניה קניה) ועומד על 28:54.14 דקות, נקבע ב-25 במאי 2024. השיא האולימפי לגברים שייך לג'ושוע צ'פטגאי (אוגנדה אוגנדה) ועומד על 26:43.14 דקות, נקבע באולימפיאדת פריז, צרפת, 2024 השיא האולימפי לנשים שייך לאלמז איינה (אתיופיה אתיופיה) ועומד על 29:17.45 דקות, נקבע באולימפיאדת ריו, ברזיל, 2016. שיא ישראל לגברים שייך לטדסה גטהון ועומד על 27:33.99 דקות, נקבע בלונדון ב-21 במאי 2023. שיא ישראל לנשים שייך ללונה צ'מטאי ועומד על 30:46.37 דקות, נקבע באליפות אירופה במינכן, גרמניה ב-15 באוגוסט 2022. ריצת 5,000 מטר מדיה וקבצים בנושא ריצת 10,000 מטר בוויקישיתוף טדסה גטהון שבר את שיא ישראל בריצת 10,000, באתר ONE - מספר אחת בספורט, ‏2023-05-21
העמותה הישראלית לפרהיסטוריה

העמותה הישראלית לפרהיסטוריה (נוסדה ב-1960) היא עמותה רשומה המאגדת את חוקרי הפרהיסטוריה של האדם בישראל, מתחומי הארכאולוגיה להתמחויותיה, האנתרופולוגיה הפיזית, מדעי הארכאולוגיה וחקר הרביעון. עם חבריה נמנים חוקרים וסטודנטים באקדמיה, אנשי רשות העתיקות, מוזיאולוגים וחובבי פרהיסטוריה מקרב הציבור. מטרות העמותה הן "לעסוק בהעמקה, הדרכה, הסברה והפצת מידע בתחום הפרהיסטוריה בישראל" וכן "חיזוק הקשר בין אנשי מקצוע לחובבים החברים בעמותה". הפעילויות הננקטות בידי העמותה למימוש מטרותיה הן: הוצאת כתב-העת המדעי "מתקופת האבן". זהו כתב-עת המפרסם מאמרים (באנגלית) לאחר ביקורת עמיתים ומתמקד בעיקר בארכאולוגיה של התקופות הפלאוליתיות, הנאוליתיות והכלקוליתיות בארץ ישראל, עם דגש על מאמרים עשירים בנתונים. ארגון כנס מדעי שנתי, בדרך-כלל בחנוכה, באחד המוסדות בהם מתבצע מחקר פרהיסטורי (כל אוניברסיטאות המחקר למעט הטכניון, וכן רשות העתיקות ומכללת תל-חי). הכנס הוא הבמה המרכזית בישראל להתעדכן בחידושי המחקר. אתר אינטרנט הפונה לציבור הרחב ומציג את חדשות העמותה, פרטים על הכנס השנתי, קישורים לחוברות "מתקופת האבן", אפשרויות התנדבות לחפירות פרהיסטוריות, תמונות ומצגות וכן אפשרות לשליחת שאלות הנוגעות לתחום. לעיתים העמותה מארגנת או פורשת את חסותה על כנסים פופולריים, ימי עיון וסדנאות הקשורים למחקר הפרהיסטורי. בעמותה חברים כמאתיים איש, והיא מנוהלת על ידי ועד נבחר ועל ידי יושב ראש, גזבר, עורך "מתקופת האבן" ועורך אתר האינטרנט. הכנס השנתי מאורגן בכל שנה על ידי חבר העמותה מהמוסד המארח. כל הפעילויות בעמותה נעשות בהתנדבות והוצאותיה ממומנות מדמי החבר ומתרומות. אתר האינטרנט הרשמי של העמותה הישראלית לפרהיסטוריה תוכנית הכנס השנתי 2011, באוניברסיטת חיפה (אורכב 27.09.2013 בארכיון Wayback Machine) תוכנית הכנס השנתי 2010, במכללת תל-חי (אורכב 25.09.2013 בארכיון Wayback Machine) תוכנית הכנס השנתי 2009, באוניברסיטת תל אביב (אורכב 25.09.2013 בארכיון Wayback Machine) העמותה הישראלית לפרהיסטוריה, באתר "גיידסטאר ישראל" אתר העמותה
שר

שַׂר (בלועזית: מיניסטר) הוא תוארו וכינויו של חבר בממשלה. ככלל, כל שר עומד בראש משרד ממשלתי, ממונה על פעילותו ואחראי על הנושאים שבתחומי משרדו. כך למשל, שר החוץ ממונה על משרד החוץ, אך ייתכן גם שר בלי תיק, אשר אינו עומד בראש משרד, אלא אחראי על תיאום עניינים שעומדים על הפרק. בראש כל השרים יחדיו עומד ראש הממשלה (או נשיא המדינה, במדינות מסוימות). המילה "שר" נבחרה כתרגום למילה הלועזית "מיניסטר" בישיבה של ממשלת ישראל הראשונה שהתקיימה ב-16 במאי 1948. המילה "שר" הועדפה על פני המילה "נגיד" שהוצעה אף היא כתרגום. התואר שר מופיע לראשונה בתנ"ך בספר בראשית יב, טו, בסיפור ירידת אברהם ושרה למצרים: וַיִּרְא֤וּ אֹתָהּ֙ שָׂרֵ֣י פַרְעֹ֔ה וַיְהַֽלְל֥וּ אֹתָ֖הּ. (גם בכורדית המילה ser פירושה ראש). ברפובליקה נשיאותית, שר אחראי על ענייני משרדו בפני ראש הממשלה, ובדמוקרטיה פרלמנטרית הוא אחראי עליהם בפני בית המחוקקים. דבר זה מתבטא למשל על ידי כך שחברי בית המחוקקים רשאים להפנות לשר שאילתות בנושאים הנמצאים תחת אחריותו. כמו כן, בדמוקרטיה פרלמנטרית לשר יש חלק באחריותה המשותפת של הממשלה בפני בית המחוקקים. בישראל קבועים הכללים למינויו של שר ולהפסקת כהונתו בחוק יסוד: הממשלה. סעיף 6 לחוק יסוד: הממשלה מונה סוגים אחדים של אישים המנועים מלכהן כשרים. בנוסף לכך קובעת הלכת דרעי-פנחסי שהגשת כתב אישום נגד שר עשויה לחייב, בחלק מהמקרים, את פיטוריו על ידי ראש הממשלה. שר יכול לכהן גם כסגן ראש הממשלה, המשנה לראש הממשלה וממלא מקום ראש הממשלה. שר יכול לכהן בכמה תפקידים בממשלה כגון: השר לשירותי דת ושר הכלכלה. על שרים, גם אלה שאינם חברי הכנסת, חלות הוראות חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם. שכרם של ראש הממשלה והשרים נקבע בהחלטה של ועדת הכספים של הכנסת. בינואר 2018 אישרה הוועדה כי שכר היסוד של השרים יעמוד על 44,223 ש"ח ויוצמד לשכר היסוד של ראש האופוזיציה (בשנת 2020 גובהו 47,265 ש"ח לחודש) וכי שכר סגני שרים יעמוד על 39,149 ש"ח, זהה לשכר היסוד של חברי הכנסת (בשנת 2020: 41,866 ש"ח לחודש). חוק-יסוד: הממשלה, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט שחר אילן, "כלכליסט" וצבי לביא, שכר השרים יעלה ב-5,000 שקל, שכרו של רה"מ ב-5,500 שקל, באתר ynet, 15 בינואר 2018 החלטת שכר שרים וסגני שרים, התשמ״ב–1982, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוהל תורה (כולל)

בית המדרש הגבוה לתלמוד אוהל תורה - בית דוד היה כולל אברכים בירושלים מהראשונים במתכונת ה"כוללים" בני זמננו בארץ ישראל. השנים הפוריות ביותר של הכולל היו בשנות ה-30 וה-40, אולם הוא המשיך לפעול גם בשנות ה-50. הכולל עיצב דור שלם של רבנים מהבולטים ביותר בישראל. הכולל נוסד בשנת תר"צ (1930) על ידי הרב איסר זלמן מלצר והרב משה מרדכי אפשטיין. בשנים הראשונות שכן הכולל בשכונת כרם בירושלים. בשנת תרצ"ד (1934) עלה הרב שמואל יצחק הילמן מבריטניה לארץ ישראל והשתקע בשכונת רחביה ירושלים. עם בואו נטל את הכולל תחת חסותו ועמד בראשו. הוא העביר את משכנו לשכונת רחביה בסמוך למקום מגוריו. בראש הכולל עמדו הרב אהרן בילוסטוצקי (חמיו של רבי משה שפירא), הרב אפרים זאב גרבוז והרב אשר סנדומירסקי. סגן נשיא הכולל היה הרב גדליה סילברסטון וגזברו היה הנדיב האמריקאי אפרים שיף. במכתב לנדיבים שכתב הרב הילמן בשנת תרצ"ט הוא כותב על מעלת הכולל: ”מי הם הנושאים דגל התורה... והם הם גיבורי הרוח במחנה ישראל שממיתים עצמם לעינינו במבחר שנותיהם להקים עולה של תורה שלא תישכח... כי מן הישיבות יתגדלו רבני ישראל נושאי אבוקות התורה. כן יעיד הניסיון כי אף אלו המצוינים בישיבות... לא ישיגו אורחות חיים במהלך הרבנות תיכף אחרי חתונתם, ולכן מצאו גאוני וחכמי הדור העבר כי חוב קדוש... לבצר עמדתם עדי ישיגו מקום לנהל צאן מרעיתם... ואם חלילה לא ימצאו תומכים וסועדים בין הפרקים האלו, אז לא די אשר הם מוט יתמוטטו עם תורתם... כי אם גם היושבים עוד בחצרות הישיבות יתחשבו עם עתידם הבלתי מזהיר...” "אוהל תורה" היה אחד מכוללי האברכים הראשונים במתכונת ה"כוללים" בני זמננו. סכומי המלגות היו גבוהים יחסית ועקב הביקוש הרב התקבלו רק אברכים מובחרים, רובם בוגרי ישיבת חברון ויוצאי ישיבות ליטא שעלו לארץ ישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. הלימודים בכולל כללו שיעורים קבועים בסדר חושן משפט ואבן העזר, והם התנהלו תחת פיקוחו של הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שהיה חתנו של הרב הילמן. הרב הרצוג מעיד על חברי הכולל: "אברכים גדולים, מצוינים שבמצוינים, בקיאים בש"ס ובפוסקים, הלנים בעומקא של הלכה, העתידים להיות לגאוני ישראל, מאורות גדולים בארץ ובחוץ לארץ" . הרב הרצוג מסר בפני חברי הכולל שיעור קבוע בהלכות סנהדרין שבספר משנה תורה. על מטרת השיעור כותב הרב הילמן: "כדי לחוננם ולכוננם שיוכלו לישב כיסאות למשפט בערי ישראל הנבנות בארץ הקודש ולהיות דברני האומה מורי ומאורי ישראל לפי הצטיינותם הנשגבה, ובייחוד המצוינים שבהם שהם גם עתה גאונים במלוא מובן המילה". רבים מחברי הכולל נעשו רבנים וגדולי תורה מפורסמים. בין חברי הכולל: הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב בצלאל ז'ולטי רבה של ירושלים, הרב שלום שבדרון, הרב מרדכי אילן, הרב ברוך יצחק לוין, הרב שלמה שמשון קרליץ, הרב ישראל גרוסמן, הרב שלמה טנא הרב בנימין יהושע זילבר והרב משה צבי הולצברג. כיום מנוהל הכולל על ידי בנו של הרב אהרן בילוסטוצקי והוא ממוקם בשכונת בית וגן. מכתבי הרבנים הגאונים בארעא דישראל על הישיבה הגדולה אהל תורה בית דוד, אתר היברובוקס תמונת חברי ורבני הכולל, פורום אוצר החכמה בני משה, כמה שווה היום מלגת הכולל של הרב אלישיב?, באתר ערוץ 7, 17 באוגוסט 2014 ישיבת אהל תורה - בית דוד בירושלים, הצופה, 30 במאי 1941 אתר היברובוקס אתר היברובוקס
הילדגרד פאלק

הילדגרד פאלק (בגרמנית: Hildegard Falck; נולדה ב-8 ביוני 1949) היא אתלטית מערב גרמניה בעבר, אלופה אולימפית (מינכן 1972) ושיאנית עולם בריצת 800 מטר. הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-2 דקות. פאלק נולדה בנטלרידה. באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בווינה, אוסטריה במרץ 1970 סיימה פאלק במקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:09.5 דקות. באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בסופיה, בולגריה במרץ 1971 זכתה פאלק במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.1 דקות. היא אומנה על ידי בעלה, לאחר מכן הם התגרשו היא נישאה בשנית. בתחרות שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה ב-11 ביולי בשנת 1971 קבעה פאלק בריצת 800 מטר שיא עולם חדש של 1:58.45 דקות, שיפור לשיאה בן ה-3 שנים של ורה ניקוליץ' מיוגוסלביה (2:00.5 דקות). ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-2 דקות. שיא זה החזיק מעמד שנתיים וחודש עד שנישבר על ידי סבטלה זלטבה מבולגריה (1:57.48 דקות). באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה פאלק בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:58.55 דקות, לפני ניולה סבייטה מברית המועצות (1:58.65 דקות) וגונהילד הופמייסטר ממזרח גרמניה (1:59.16 דקות) ובמדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם אנט רוקס, אינגה בודינג וריטה וילדן בשיא מערב גרמני חדש של 3:26.51 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 3:22.95 דקות וארצות הברית (3:25.15 דקות). ריצת 400 מטר: 53.1 שניות (1974) ריצת 800 מטר: 1:58.45 דקות (1971) שיא עולם מדיה וקבצים בנושא הילדגרד פאלק בוויקישיתוף הילדגרד פאלק, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי הילדגרד פאלק, באתר olympedia.org הילדגרד פאלק, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית הילדגרד פאלק, באתר Track and Field (נשים) התפתחות שיא העולם בריצת 800 מטר לנשים בוויקיפדיה (באנגלית)
עמדת הסברה קולית

עמדת הסברה קולית או עמדת הדרכה קולית הוא עמדה נייחת, המיועדת לספק הדרכה קולית למבקרים באתרי תיירות ותצפיות נוף. העמדה מוצבת באתר באופן קבוע, והיא מופעלת על ידי המבקרים באתר על מנת לקבל הדרכה קולית על האתר, על הנוף הנשקף ממנו וכן הסברים נוספים על פי אופיו של האתר. שימוש בעמדה מאפשר קבלת הדרכה קולית תוך צפייה בלתי מופרעת בנוף או באובייקט הנצפה. העמדה כוללת מבנה פיזי בעיצובים שונים המשמשת כפלטפורמה עבור הציוד האלקטרוני, וכממשק עבור המשתמש. המבנה נועד לספק הגנה לציוד הפנימי הן בפני ונדאליזם והן בפני פגעי מזג האוויר. הממשק כולל לחצני הפעלה שנועד לאפשר למשתמש להפעיל את המערכת, לשנות את שפת ההדרכה וכן לבחור הסבר מסוים אם קיימים מספר נושאי הדרכה. המערכת האלקטרונית כולל יחידת זיכרון דיגיטלי, מגבר, מערכת בקרה ורמקול. ההספק החשמלי הנדרש להפעלת העמדה יכול להגיע ממקור חשמל רגיל, ממקור סולארי או ממקורות אנרגיה אחרים. בתצורתו הבסיסית מתאימה עמדת ההסברה לאוכלוסיית לקויי הראייה והעיוורים בכך שהוא מספק מידע קולי למי שאינו יכול לעשות שימוש במידע חזותי. קיימות ערכות הנגשה נוספות כמו מגבר השראה לכבדי שמיעה, מכשיר step-hear לעיוורים וכדומה. כמו כן, מערכת הדרכה יכולה להכיל הסבר עבור ילדים או מוגבלים קוגניטיבית. בדרך כלל, המבנה הפיזי של העמדה מתאימה לנגישות של כיסאות גלגלים.
מצר צוגרו

מצר צוגרו (ביפנית: 津軽海峡) הוא מצר ים בין האי הוקאידו לאי הונשו ביפן, המחבר בין ים יפן לאוקיינוס השקט הצפוני. המצר קרוי על שם חלקו המערבי של מחוז אאומורי שבאי הונשו. במצר ישנם שני מקומות צרים באותו אורך (כ-20 קילומטרים), כאשר עומקו המרבי של המזרחי בהם הוא 200 מטרים, ושל המערבי 140 מטרים. מתחת למצר עוברת מנהרת סייקן המחברת בין האיים וחוצה את המצר בחלק הצר ביותר בו לאורך 19.5 ק״מ. בעבר, הדרך הנפוצה ביותר עבור נוסעים ומטען לחצות את המצר הייתה באמצעות מעבורת, בשיט שארך כ־4 שעות. מנהרת סייקן מאפשרת חצייה של המצר בכחצי הזמן, אם כי זוהי חלופה יקרה יותר בהשוואה לשיט במעבורת. מנהרת סייקן מתוכננת להיות מורחבת גם למסילת הרכבת של שינקנסן, דבר שיקצר את זמן חציית המצר לכ־50 דקות. מצר צוגרו מהווה גבול זואוגאוגרפי, שכן כפי שגילה החוקר האנגלי תומאס בלקיסטון (Thomas Wright Blakiston), בעלי החיים בהוקאידו דומים למינים שבצפון אסיה, ואילו בעלי החיים בהונשו קרובים לאלו שבדרום אסיה. קו גבול זה נקרא קו בלקיסטון על שמו של החוקר. ב־26 בספטמבר 1954 טבעה במצר המעבורת טויה מארו ולפחות 1,159 נוסעים קיפחו את חייהם. מדיה וקבצים בנושא מצר צוגרו בוויקישיתוף מצר צוגרו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)