laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סימיט

סימיט (בטורקית: Simit; באנגלית: Turkish Bagel) הוא לחם בצורת טבעת העשוי מקמח חיטה ונפוץ במטבח הטורקי. לסימיט צורת טורוס, הוא ידוע כלחם פריך ולכן לעיתים מכונה גברק (Gevrek). ללחם גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גם גרסאות עם תוספת פרג, זרעי פשתן, גרעיני חמניה, חיטה מלאה או מחמצת. נהוג לצרוך את הסימיט כארוחת בוקר בצירוף כוס תה, ריבה, גבינה או איירן. הסימיט מוזכר לא מעט בתרבות האימפריה העות'מאנית והאזכור הראשון שלו הוא בשנת 1593 לאחר שמשקלו ומחירו נרשמו לראשונה בבית המשפט של אוסקודר, איסטנבול. על פי הנוסע העות'מאני המפורסם, אווליה צ'לבי, בשנות השלושים של המאה ה-17 היו באיסטנבול כ-70 מאפיות דומות שהכינו סימיט. בציורי שמן מהמאה ה-19 של הצייר הטורקי ג'יאן ברנדיסי (Jean Brindesi), ניתן לראות דוכני סימיט ברחובות. פירוש השם סימיט נגזר מהמילה הערבית סמיד (سميد) שפירושה סולת. בייגלה דונאט בייגל ירושלמי קובריג נורית פלד, סימיט: להביא את הבייגל'ה הטורקי אליכם הביתה, באתר הארץ, 30 ביוני 2020 History Of The Simit – Galata Cafe :: Breakfast – Lunch – Coffee (ב־Canadian English) Simit olmadan asla!, web.archive.org, ‏2016-01-27 Building Blocks: Simit, Turkey’s Lord of the (Bread) Rings, Culinary Backstreets, ‏2020-08-20 (באנגלית) Constantinople, Painted by Warwick Goble, described by Alexander van Millingen., www.gutenberg.org Simit Kelime Kökeni, Kelimesinin Anlamı - Etimoloji, www.etimolojiturkce.com (בטורקית)
כף רוברטס

כף רוברטס (באנגלית: Cape Roberts) הוא לשון יבשה בצדה הדרומי של הכניסה אל מפרץ הגרניט על חוף ארץ ויקטוריה באנטארקטיקה. הכף התגלה על ידי קבוצת הקוטב הדרומי המגנטי בראשות דייוויד, ממשלחת נמרוד, 1909-1907 ונקרא על שם ויליאם קליפורד רוברטס, עוזר זואולוג וטבח המשלחת. שמות גאוגרפיים באנטארקטיקה כף רוברטס, באתר Antarctica New Zealand Australian Antarctic Data Centre ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אנטארקטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרחון קטליץ

קרחון קטליץ (באנגלית: Koettlitz Glacier) הוא קרחון גדול באנטארקטיקה, הנמצא ממערב למאונט מורנינג ומאונט דיסקברי וזורם מסביבות מאונט קוקס לכיוון צפון-מזרח בין חצי האי בראון והיבשת גופא אל תוך מדף הקרח של מצר מקמרדו. את הקרחון גילתה משלחת דיסקברי (1901-1904) הבריטית, שקראה לו על שם הרופא וחוקר הקטבים הבריטי רג'ינלד קטליץ. מדיה וקבצים בנושא קרחון קטליץ בוויקישיתוף Koettlitz Glacier, הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
גביע דייוויס 1970

גביע דייוויס 1970 הייתה התחרות ה-59 במניין מאז ייסוד התחרות. מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בקליבלנד, ארצות הברית. לתחרות נרשמו 53 נבחרות שחולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. המשחק על התואר נערך ב-29–31 באוגוסט 1970 בקליבלנד, ארצות הברית. המשחק נערך בין נבחרת גרמניה המערבית לבין נבחרת ארצות הברית והסתיים בניצחון של נבחרת ארצות הברית עם התוצאה 0:5. בכך נבחרת ארצות הברית זכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות ובפעם ה-22 בסך הכל. הבית כלל 11 קבוצות כולל ניו זילנד ששובצה בתת-הבית הצפוני. תת הבית הדרומי כלל 7 קבוצות. המשחק על ראשות הבית נערך בחודש יולי בסאו פאולו, ברזיל. נבחרת ברזיל ניצחה את נבחרת קנדה עם התוצאה 2:3. הבית כלל 31 קבוצות כולל דרום אפריקה, מצרים, רודזיה, איראן וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. לאור מספר גדול של הקבוצות הוחלט לפצל את הבית ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים. הבית כלל 11 נבחרות, כולל אוסטרליה, שחולקו ל-2 תת-בתים. בתת-הבית הראשון המשחקים נערכו במהלך אפריל 1970. תת-הבית השני כלל 7 קבוצות. המשחק בין מנצחות תת-הבתים התקיים בבנגלור, הודו, ונבחרת אוסטרליה הפסידה לנבחרת הודו עם התוצאה 3:1. בכך נבחרת הודו זכתה בראשות הבית בפעם השישית ברציפות. המשחקים נערכו במהלך אוגוסט 1970. בשנת 1970 נבחרת ישראל שובצה בתת-הבית אירופה א' ושובצה למשחק נגד נבחרת רודזיה. המשחק לא התקיים ורודזיה קיבלה ניצחון טכני. נתונים על התחרות
רג'ינלד קטליץ

רג'ינלד קטליץ (באנגלית: Reginald Koettlitz ‏ 23 בדצמבר 1860–1916) היה רופא וחוקר קטבים בריטי. הוא השתתף במשלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף (מ-1894) ובמשלחת דיסקברי לאנטארקטיקה. רג'ינלד קטליץ נולד באוסטנדה לכומר לותרני הולנדי ולאשתו האנגליה. המשפחה התיישבה בקנט, בריטניה זמן קצר לאחר מכן. קטליץ למד בקולג' בדובר ואחר השתלם ברפואה בבית החולים ע"ש גאי בלונדון. לאחר הסמכתו החל לעבוד כרופא במחוז דרהם. ב-1894 התנדב קטליץ להצטרף למשלחת ג'קסון-המרסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף בקוטב הצפוני כרופא וגאולוג. בשובו לדובר הביא עמו קטליץ דב קוטב, ששמור עדיין במוזיאון דובר. ב-1901 התנדב למשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה, גם הפעם כרופא. בתפקידו זה דרש ממנו סקוט לקבוע, אם ארנסט שקלטון כשיר להוביל מסע מזחלות במצבו הבריאותי, לאחר שאובחן על ידי עוזרו של קטליץ במשלחת, אדוארד אדריאן וילסון, כחולה בצפדינה. שקלטון ביקש בפירוש להישאר במשלחת ולצאת למסע וקטליץ ניסה לטשטש את האבחנה שמסר לסקוט כדי להפחית מחומרתה, אבל סקוט דרש ממנו לחדד את האבחנה, וקטליץ נענה לבקשתו, אם גם במורת רוח. וילסון היה בהמשך רופא משלחת טרה נובה של סקוט, שהסתיימה במותו עם שאר חברי קבוצת הקוטב. במסע שהוביל בחציית מצר מקמרדו גילה קטליץ שני תוואי שטח קרחוניים, שנקראו לאחר זמן על שמו, קרחון קטליץ ומקפא קטליץ. על תפקידו במשלחת דיסקברי העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית מדליה. בהמשך חייו, עסק קטליץ ברפואה בדרום אפריקה. הוא מת מדיזנטריה בינואר 1916 יחד עם אשתו. האי קטליץ - אי נמוך בתעלת בריטנסקי בארכיפלג של ארץ פרנץ יוזף נקרא על שמו וכך גם קרחון קטליץ ומקפא קטליץ, שניהם באנטארקטיקה. ראנולף פינז, "קפטן סקוט", הודר וסטאונטון, ,isbn 0340826975, 2003 עמ' 37 פינז, עמ' 107-106
קולאק (מאפה)

קולאק (ברומנית Colac) הוא מאפה רומני מסורתי, בדרך כלל כיכר לחם לבן קטן בעל צורה עגולה ועשוי מגלילי בצק קלועים יחד. הקולאק משמש בעיקר כמתנה בחגים ובהלוויות וגם תמורה לקבוצות המזמרות בקולינדות. מקור המילה "קולאק" הוא במילה העברית חלה וגם המשמעות המקורית של קורבן נשמרת בכך שהקולאק ניתן במתנה. צורת הריבוי של "קולאק", "קולאצ'י" (ברומנית: Colaci), מקורה בהשפעה מהמילה היוונית ϰόλλαξ והמילה הסלבונית kolač, שבעצמה נגזרת מהמילה kolo, שמשמעותה היא גלגל ובהרחבה כל דבר עגול. קולאקים פשוטים וקובריגים מחלקים ככיבוד בהלוויות. קולאק גדול נותנים לכומר ולגבאי. הקולאק הגדול הוא בעל צורה עגולה ומוקף בשני גלילי בצק קלועים ובמרכז שתי לחמניות עגולות ושני צלבים מוצבים בצורה סימטרית. מקובל לחלק בלוויות 17 קולאקים, אחד עבור האל, השני עבור אימו, עשרה עבור המת וחמישה בצורת הספרה 8 מוצלבת. בקולינדות מקבלים הזמרים הנודדים, לצד יתר המתנות, קולאקים ובסוף המופע מנהיג הזמרים מברך את המארחים על הקולאק עם נאום מסורתי. מדיה וקבצים בנושא קולאק בוויקישיתוף Colacul – darul sacru al colindătorilor (ברומנית) DEXOnline (ברומנית)
אמנון בירמן

אמנון בירמן (נולד ב-1 בדצמבר 1948) הוא מחבר תשבצי היגיון ישראלי. אמנון בירמן נולד בשנת 1948, בן למתרגם אברהם בירמן, וגדל בירושלים. בנעוריו למד בגימנסיה רחביה (סיים ב-1966). בהמשך למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, הוסמך כעורך דין, ועסק כ-15 שנה במקצוע זה, כיועץ משפטי של משרד התחבורה. עם פרישתו מעריכת דין החל לפרסם רשימות בטור אישי במקומון הירושלמי "כל העיר". מבחר מרשימות אלה קובץ בספרו "אחד מאוזן". במקביל לכתיבה במקומון, ערך ספר שבו מיטב מהסאטירות שאהב. כן החל לפרסם תשבצי היגיון. את עיקר פרסומו קנה בירמן כמחבר תשבצי הגיון. תשבציו התפרסמו במקומוני "רשת שוקן" ("העיר", "כל העיר", "כלבו"). ניסיון של מערכת "העיר" להפסיק את פרסום התשבץ בתחילת 2005 נתקל בתגובות נזעמות של הקוראים, ולאחר הפסקה של שבועות מעטים חודש פרסום התשבץ. בירמן פרסם במסגרת "העיר" למעלה מאלף תשבצי היגיון, וב-2007 הועבר התשבץ למוסף "עכבר העיר". ב-2004 החל לפרסם תשבצי היגיון גם ב"מעריב" עד שנת 2014. עד 2023 פרסם תשבצי היגיון בשבועון "לאשה". תשבציו ממשיכים להתפרסם בעיתון "הארץ". בנוסף, בירמן נוהג לשלוח בדואר, ובהמשך בדואר אלקטרוני, תשבץ שבועי למנויים. לקטים של תשבצים אלה יצאו לאור בחוברות אחדות. בשנת 2007 יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ספרו "תשבצי היגיון", ובו 80 תשבצי היגיון ופתרוניהם. לגבי עיסוקו, העיד בירמן את הדברים הבאים: ידידים אומרים לי פעמים רבות: 'אתה אדם מאושר. הפכת את התחביב למקצוע'. חרף המחמאה שבדבר אני סבור שהם אינם מדייקים. 'בשבילי התשבצים הם מקצוע... לכל היותר אפשר לבוא ולומר שהפכתי את התחביב של אנשים אחרים למקצוע שלי. אבל את זה עשיתי בעצם, גם כאשר הייתי עורך-דין, כי מהו התחביב הלאומי היהודי אם לא להתנצח בבתי-המשפט?' בירמן נשוי לצביה, ד"ר לעבודה סוציאלית, ואב לארבעה. מתגורר בשכונת בקעה בירושלים. בתו, דניאלה, נפצעה קשה בפיגוע התאבדות במדרחוב בן-יהודה בירושלים ב-1997. בנו שי מפרסם תשבצי היגיון בעיתון "ישראל היום". אמנון בירמן, אחד מאוזן: טור אישי, כל העיר, 1984-2004, תל אביב, הדרך לגיהנום, 2004. אמנון בירמן (עורך), בעצם, עד העצם: 40 שנות סאטירה, ירושלים, כתר, 1988. אמנון בירמן, ברשת החברתית פייסבוק אמנון בירמן, באתר במה חדשה מאה הגדרות ההיגיון הנבחרות של אמנון בירמן רונית מזרחי, משה קקון, בגובה העיניים עם אמנון בירמן, באתר nrg‏, 10 באוקטובר 2008 מידע על אמנון בירמן בקטלוג הספרייה הלאומית חני קלנר, גברים בשחור לבן - מאחורי הקלעים של מחברי תשבצי ההיגיון בארץ אמנון בירמן בהגיונריה השישית (מפגש רעים שנתי של פותרי תשבצי היגיון ומחבריהם), 9 בפברואר 2012. אברהם בירמן, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"; רונן סוניס, קו המשווה | הניסים שחולל אברהם בירמן, באתר הארץ, 8 בפברואר 2023 אמנון בירמן, אחד מאוזן: טור אישי, כל העיר, 1984-2004, תל-אביב: הדרך לגיהנום, 2004 אמנון בירמן, בעצם, עד העצם: 40 שנות סאטירה, ירושלים: כתר, 1988 אמנון בירמן, תשבצי הגיון, ידיעות אחרונות/ ספרי חמד/ ספרי עליית הגג, 2007 אמנון בירמן, אחד מאוזן, כיתוב על העטיפה האחורית של הספר
יאן קומסקי

יאן ברש-קוֹמְסקי (בפולנית: Jan Baraś-Komski; ‏3 בפברואר 1915 – 20 ביולי 2002) היה צייר פולני-אמריקאי. קומסקי למד ציור, אנטומיה ותולדות האמנות באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב שבפולין. במהלך מלחמת העולם השנייה פעל בתנועת ההתנגדות. ב-1940 נמלט מפולין בכוונה להצטרף לצבא של שיקורסקי שהלך והתגבש בצרפת, אך נעצר בגבול צ'כוסלובקיה. הוא נכלא בנובי סונץ' ובטרנוב לפני שנשלח לאושוויץ, במשלוח האסירים הראשון למחנה. הוא קיבל את מספר האסיר תחת השם יון ברש, בשל הניירות המזויפים שנשא כאשר נעצר. ב-29 בדצמבר 1942 נמלט מאושוויץ עם שלושה אסירים נוספים. לאחר 16 ימים נתפס על רכבת לכיוון ורשה. קומסקי השתמש בשם בדוי בעת המשלוח לאושוויץ, לכן ניצל מהוצאה להורג מידית בעוון בריחה מאושוויץ, ובמקום זאת נשלח לכלא מונטלופיך ומשם חזרה לאושוויץ 2. בשנותיה האחרונות של המלחמה הועבר קומסקי לבוכנוואלד, לאחר מכן לגרוס-רוזן ולבסוף לדכאו, משם שוחרר בעת שחרור המחנה ב-29 באפריל 1945 על ידי צבא ארצות הברית. לאחר המלחמה חי במחנות עקורים בבוואריה ומינכן, שם נשא לאישה ניצולת אושוויץ. בשנת 1949 היגרו בני הזוג לארצות הברית, שם עבד קומסקי כגרפיקאי ב"וושינגטון פוסט". במהלך השנים יצר רישומים וציורים של חיים במחנה ריכוז. אתר אודות סיפורו ואמנותו של קומסקי (באנגלית) Bart Barnes, Artist Jan Komski Dies; Survived 5 Death Camps
קארל פורמן

קארל פורמן (באנגלית: Carl Foreman;‏ 23 ביולי 1914 – 26 ביוני 1984) היה תסריטאי אמריקני אשר נרדף על ידי הממשל האמריקני בימי ציד המכשפות של הסנאטור ג'וזף מקארתי, אך עדיין הצליח ליצור תסריטים חשובים ומצליחים כ"בצהרי היום" ו"הגשר על הנהר קוואי". פורמן נולד בשיקגו למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני. כסטודנט בשנות ה-30 נתפס לאידאולוגיה הקומוניסטית, על רקע עליית הנאציזם בגרמניה והשפל הגדול בארצות הברית. פורמן הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית בימי לימודיו, ולאחר סיום לימודיו עבר להוליווד, והחל לעבוד כתסריטאי. בין 1941 ל-1942 היה מעורב בכתיבתם של שלושה סרטים, אך לאחר מכן התגייס, ושירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. בסוף שנות הארבעים החל שוב בכתיבת תסריטים והפך לאחד מן התסריטאים המובילים בהוליווד, כאשר תסריטו לסרט "אלוף" (בכיכובו של קירק דאגלס) היה מועמד לפרס האוסקר בשנת 1949. ב-1950 כתב את התסריט לסרט "איש צעיר עם חצוצרה" גם כן בכיכובו של קירק דאגלס. בשנת 1951 בעודו עוסק בהסרטת הסרט "בצהרי היום" זומן פורמן להופיע בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית. הוא העיד כי היה חבר במפלגה הקומוניסטית האמריקנית למשך כעשור בימי נעוריו, אך התפכח משהתבגר, ועזב את הפעילות במפלגה. כתוצאה מסירובו לנקוב בשמות של חבריו למפלגה, הוכתר כ"עד עוין" ונאסר עליו לעבוד עבור אולפני הסרטים הגדולים. פורמן היה התסריטאי של בצהרי היום, סרט שנחשב כאלגוריה לתקופת "ציד המכשפות" של ג'וזף מקארתי. על אף ששימש כמפיק משנה לא קיבל על כך את הקרדיט בכותרות הסרט, אך הותר לו לקבל את הקרדיט עבור התסריט, אשר היה מועמד לפרס האוסקר. הסרט נחשב לקלאסיקה בסוגת המערבון ולאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם. זה היה הסרט האחרון שהותר לפורמן ליצור במשך שש שנים. פורמן עזב את ארצות הברית לאנגליה שם המשיך ליצור תסריטים ולשלוח אותם להוליווד תחת שם בדוי. הישגו הגדול ביותר של פורמן לא נושא את שמו. בשנת 1956 היה שותף לתסריטאי נוסף ב"רשימה השחורה" לכתיבת התסריט לסרט "הגשר על הנהר קוואי" על פי ספרו של פייר בול. השניים אינם מופיעים ככותבי הסרט בכותרותיו, ולפיכך ניתן פרס האוסקר עבור התסריט לפייר בול. רק בשנת 1984 הכירה האקדמיה האמריקנית לקולנוע בתרומתו לסרט, והעניקה לו את הפרס לאחר מותו. בנוסף להיותו תסריטאי עסק פורמן גם בהפקה. בשנת 1963 הפיק את הסרט האנטי מלחמתי "המנצחים", אשר צולם במלואו בבריטניה. בשנת 1965 מונה למנהל מכון הקולנוע הבריטי, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1970. בשנת 1971 קיבל את תואר האצולה CBE (אביר האימפריה הבריטית). ב-1969 כתב והפיק את המערבון "זהב מק'קנה". לקראת סוף חייו שב פורמן לארצות הברית, שם מת כתוצאה מגידול במוחו בשנת 1984 בביתו בשכונת בוורלי הילס. שני ילדיו נולדו בלונדון. בתו, אמנדה פורמן היא ביוגרפית ידועה, ובנו ג'ונתן פורמן הוא היסטוריון ומבקר קולנוע. מדיה וקבצים בנושא קארל פורמן בוויקישיתוף קארל פורמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קארל פורמן, באתר AllMovie (באנגלית) קארל פורמן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
פומרולה

פומרולה (מלטינית fumus, עשן) הוא פתח בקרום כדור הארץ, לעיתים קרובות בקרבה להר געש, הפולט קיטור וגזים געשיים כדוגמת פחמן דו-חמצני, גופרית דו-חמצנית, מימן כלורי ומימן גופרתי. הקיטור נוצר כאשר מים בטמפרטורה מעל נקודת הרתיחה הופכים לקיטור, והלחץ יורד כאשר הם נפלטים מעל פני השטח. פומרולות נוצרות לאורך סדקים קטנים או גדולים, במקבצים חסרי צורה או בשדות, ועל פני משטחים של קילוחי לבה ומשקעים עבים של זרמים פירוקלסטיים. "שדה פומרולות" הוא אזור של מעיינות חמים ונביעות של גזים כאשר מאגמה או סלע יסוד לוהט בעומק רדוד משחררים גזים או פועלים על מי תהום. אפשר לתאר פומרולה כמעיין חם שכל מימיו מתאדים לפני שהמים מגיעים לפני הקרקע. את הפומרולות מסווגים לפי הטמפרטורה שלהן והרכב הגזים הנפלטים מהן. הטמפרטורות של הגזים יכולות לנוע בין C°‏200 ל-C°‏800. תהליכי חמצון וחיידקים אוהבי חום (תרמופילים) גורמים לגוונים הססגוניים סביב הפומרולות. פומרולה הפולטת בעיקר גזים גופריתיים מכונה סולפטרה (מאיטלקית: "solfatara"‏; solfo – "גופרית"), ופומרולה הפולטת פחמן דו-חמצני מכונה "מופט" (mofette). פומרולות מסוג זה השוכנות בתוך שקע מסוכנות במיוחד מכיוון שפחמן דו-חמצני כבד מהאוויר הוא נוטה להצטבר בשקע. באפריל 2006 נהרגו שלושה עובדים מצוות פטרול הסקי של אתר הסקי ממות מאונטיין סקי (Mammoth Mountain Ski Area) בקליפורניה מפומרולה מסוג זה. הם נחנקו מריכוז גבוה של פחמן דו-חמצני שהצטבר בבקיע. פומרולות פועלות במשך עשרות או מאות שנים כאשר הן שוכנות מעל מקור חום קבוע, או שהן נעלמות בתוך שבועות או חודשים כאשר הן נוצרות מעל משקעים געשיים טריים המתקררים במהירות. עמק עשרת אלפי תימרות העשן (Valley of Ten Thousand Smokes, כיום חלק מהפארק הלאומי קטמיי) נוצר במהלך ההתפרצות הגעשית של הר הגעש נובארופטה (Novarupta) באלסקה ב-1912. בתחילה היו אלפי פומרולות באפר הגעשי מההתפרצות, אבל במרוצת הזמן כבו מרביתן. בשל שינויים בפעילותן מאפשרות פומרולות לחזות פעילות געשית כאשר הטמפרטורה שלהן עולה וכאשר הרכב הגזים הנפלטים מהן משתנה בצורה דרסטית. משום כך, כאשר הטמפרטורות של הפומרלות באי הגעשי וולקנו, שהיה שקט במשך 100 שנים, טיפסו מ-C°‏300 ל-C°‏700 בין 1986 ל-1993 הועלתה רמת הכוננות מחשש מהתפרצות, והיא הורדה רק כשהטמפרטורות ירדו בחזרה. על פי ההערכה יש בתוך תחומי הפארק הלאומי ילוסטון כ-4,000 פומרולות. אתר נוסף עשיר בפומרולות הוא "עמק השממון" בפארק הלאומי מורן טרואה פיטון באי דומיניקה. לחלק מהפומרולות יש ערך כלכלי בהיותן מצבור לגופרית. מקומות בהם כורים מרבצי גופרית שמקורם בפומרולות הם במתחם הגעשי איג'ן בג'אווה ובאי וייט בניו זילנד. מדיה וקבצים בנושא פומרולה בוויקישיתוף USGS Photo Glossary: Fumarole Sulfur Mining on Gunung Welirang Volcano, סרטון באתר יוטיוב פומרולה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרופסור משה ברור הציע לכנות תופעה זו קֶטֶר גַעַש How Routine Turned to Tragedy at Mammoth
אביעזר (שבט מנשה)

משפחת אֲבִיעֶזֶר, היא משפחה משבט מנשה אשר על בניה נמנה השופט גדעון בן יואש. משפחה זו על פי ספר שופטים התיישבה בעפרה. בספר במדבר השם מופיע בצורה אִיעֶזֶר כחלק מבני גלעד, אזור התיישבות המשפחה. ועל כך גם רש"י בפירושו לפסוק ”אבי העזרי - מבני אביעזר בן גלעד בן מנשה”. על פי הכתוב בספר דברי הימים א', פרק ז', פסוק י"ח, היה אביעזר בנה של הַמֹּלֶכֶת ”וַאֲחֹתוֹ, הַמֹּלֶכֶת--יָלְדָה, אֶת-אִישְׁהוֹד, וְאֶת-אֲבִיעֶזֶר, וְאֶת-מַחְלָה”. לפי רשימה זו היה אביעזר מצאצאי צלפחד, וזהו הענף המשפחתי הפחות מרכזי ממשפחות המנשה. ממצאי חרסי שומרון ניתן להסיק כי משפחה זו התיישבה באזור אלמתין, דרומית מערבית לעיר שכם. לדעת אריה בורנשטיין, אביעזר הנזכרת בחרסי שומרון, היא עיר מרכזית בשם זה ואינה שמה של נחלה משפחתית. לשיטתו בחרסים אשר נמצאו, נזכרים שמות מקומות ולא שמות משפחות, אשר התיישבו באזור. משפחת אביעזר נזכרת גם ברשימות היחס של שבט מנשה בספר יהושע: ”וַיְהִי לִבְנֵי מְנַשֶּׁה הַנּוֹתָרִים, לְמִשְׁפְּחֹתָם--לִבְנֵי אֲבִיעֶזֶר וְלִבְנֵי-חֵלֶק וְלִבְנֵי אַשְׂרִיאֵל וְלִבְנֵי-שֶׁכֶם, וְלִבְנֵי-חֵפֶר וְלִבְנֵי שְׁמִידָע; אֵלֶּה בְּנֵי מְנַשֶּׁה בֶּן-יוֹסֵף, הַזְּכָרִים--לְמִשְׁפְּחֹתָם.” משפחות אלו לא התנחלו בעבר הירדן המזרחי. בספר שופטים פרק ו' מסופר כי המדיינים פשטו על הארץ. על פי המסופר, גדעון נקרא אל הדגל ומעשה ההצלה שלו החל כאשר הוא הורס את מזבח הבעל שבעפרה. גדעון גורם לכך שמשפחתו תעמוד מול המדיינים כאשר אלו שודדים את היבול. לאחר מכן מצטרפות משפחות נוספות משבט מנשה וכן חלקים משבטי אשר, זבולון ונפתלי, אשר לדעת משה כוכבי אפשרי, שגם הם נפגעו על ידי המדיינים. בדבריו למלכי מדיין השבויים מזכיר גדעון את אחיו: ”ויאמר אל זבח ואל צלמנע איפה האנשים אשר הרגתם בתבור ויאמרו כמוך כמוהם אחד כתאר בני המלך: ויאמר אחי בני אמי הם חי ה' לו החיתם אותם לא הרגתי אתכם” (שופטים ח, י"ח-י"ט). היו שפירשו את דבריו בכך שבשלב הראשון של המלחמה ארעה תבוסה ישראלית: בעוד גדעון הוביל את בני שבטו מדרום לעמק יזרעאל, אחיו הובילו את שבטי הצפון (אשר זבולון ונפתלי) וחנו בתבור, אולם הובסו ונהרגו. ספר שופטים, פרק ו', פסוק כ"ד : פרק ח', פסוק ל"ב ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק ל' ספר שופטים, פרק ו', פסוק י"א גרשון גליל, עולם התנ"ך: דברי הימים א', תל אביב, דוידזון עתי, 1995, עמ' 118-117. יוחנן אהרוני, ארץ ישראל בתקופת המקרא:גאוגרפית והיסטורית, ירושלים, יד בן צבי, 1987, עמ' 276. אריה בורנשטיין, נחלת אביעזר: נחלת בכור בקרב אחיו, דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 1993, עמ' 46-39, באתר JSTOR ספר יהושע, פרק י"ז, פסוק ב' משה כוכבי, ישראל ויהודה בתקופת המקרא, ירושלים, יד בן צבי, 1998, עמ' 57. פרופ' אברהם מלמט, מלחמת גדעון במדין.
ידיים של שלום

ידיים של שלום, (באנגלית: Hands of Peace) היא עמותה אמריקאית בין-דתית, שמטרתה לייצר שותפות ולפתח מנהיגות בקרב נוער ישראלי, פלסטיני ואמריקאי. העמותה הוקמה בשנת 2002, על ידי שלוש נשים מאזור שיקגו (נוצרייה, מוסלמית ויהודיה). העמותה נוסדה על מנת לאפשר לנוער ישראלי ופלסטיני להכיר את ה"צד השני" לעומק, וללמוד על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ועל החברה הסובבת אותם. העמותה מנסה להאיר נקודות ראות שונות על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וליצור דיון על פתרונות אפשריים, תוך רכישת כישורי הקשבה, מנהיגות ושיתוף פעולה. בני הנוער נפגשים במשלחת הקיץ של הארגון בארצות הברית, ולאחר מכן לוקחים חלק בפעילויות ההמשך של הארגון בארץ. בכל שנה נבחרים כ-45 בני ובנות נוער ישראלים ופלסטינים למשלחת של העמותה לארצות הברית. משפחות מקומיות משיקגו וסן דייגו מארחות את משתתפי התוכנית בבתיהן בהתנדבות. במהלך השהות בארצות הברית בני הנוער מקיימים ביניהם דיונים בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, שמטרתם להעלות וללבן מחלוקות. בנוסף, הנוער לוקח חלק בפעילויות שמטרתן לפתח כישורי מנהיגות וכן פעילויות גיבוש וזמן חברתי. מתנדבת ידועה בעמותה שהתפרסמה בשל חטיפתה היא נעמה לוי. לאחר החזרה ממשלחת הקיץ בארצות הברית הופכים משתתפי התוכנית לחלק מקהילת הבוגרים של העמותה. במסגרת זו שבים ונפגשים הבוגרים הישראלים והפלסטינים אלו עם אלו, ולוקחים יחד חלק בסיורים, הרצאות וסמינרים ברחבי הארץ. המשתתפים ממשיכים לקחת חלק בדיאלוגים עם בוגרים ותיקים וחדשים של התוכנית. בין היתר תוכנית הבוגרים נועדה לסייע לבוגרי התוכנית לקדם יוזמות חברתיות בקהילות שלהם. בני נוער שחזרו מהמשלחת הראשונה יכולים לחזור למשלחות נוספות כחניכים בוגרים בתוכנית מנהיגות ממוקדת. בה בעת, הם מסייעים למשתתפי השנה הראשונה בתהליך שהם עוברים. אתר האינטרנט הרשמי של ידיים של שלום
דוד מלמד (שחיין)

דוד "דדה" מלמד (נולד בשנת 1939) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחה ל-100 מטר גב. דוד מלמד נולד וגדל בקיבוץ רמת יוחנן. הוא התאמן בקבוצת השחייה הפועל גוש זבולון, בהדרכתו של יוסף טלקי. השחיין האולימפי אברהם מלמד הוא אחיו הצעיר. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1954, זכה מלמד במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.4 דקות, אחרי עוזי רוזן מהפועל העמקים (1:16.7 דקות) וצבי סגל מהפועל חיפה (1:19.1 דקות). בתחרות שנערכה בכפר המכבי בתחילת אוקטובר 1955 קבע מלמד במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:13.0 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.7 דקות, אחרי עוזי רוזן (1:13.8 דקות) ולפני צבי סגל (1:18.7 דקות). באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1956, זכה מלמד במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.9 דקות, אחרי עוזי רוזן (1:12.0 דקות) ויואב צרי מהפועל אפיקים (1:14.5 דקות). באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1958, זכה מלמד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.0 דקות. בתחרות שנערכה בנהריה ביולי 1960 קבע מלמד במשחה ל-50 מטר גב שיא ישראלי חדש של 30.5 שניות, שיפור לשיאו שעמד על 30.9 שניות. באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.5 דקות, אחרי יורם שניידר מהפועל קריית טבעון (1:09.2 דקות) ולפני חברו לקבוצה דניאל פרוכטר (1:15.2 דקות). צבי כתבי, שחייה 1954: צעד קדימה, דבר, 26 בנובמבר 1954 שלמה מוזר, אורות וצללים באליפות השחיה, דבר, 17 באוקטובר 1954 מלמד: 100 גב - 1:13.0 דק', על המשמר, 2 באוקטובר 1955 שלמה מוזר, דבר הספורט - מנדלבאום גיבור אליפות ישראל בשחייה בשברו שלושה שיאים, דבר, 9 באוקטובר 1955 אווירה בינלאומית בבת-גלים, חרות, 11 באוקטובר 1955 5 שיאים והפתעות באליפות ישראל בשחייה, חרות, 7 באוקטובר 1956 הוצבו שני שיאים בשחייה, דבר, 10 ביולי 1960 שלמה מוזר, שחייני הפועל גוש-זבולון זכו באליפות ישראל, דבר, 16 באוקטובר 1960
ארבעת בני הורוס

ארבעה הבנים של הורוס - חפי, דואמותאף, קבחסנואף ואימסת, הם קבוצה של ארבעה אלים מן הדת המצרית, הקשורים לתהליך המוות, הקבורה והעולם הבא. אחת מהופעותיהם המוכרות ביותר היא על מכסי ארבעת הכדים הקנופים, המשמשים בתהליך חניטת המומיה. ארבעת הבנים היו במקור מדריכים שתפקידם היה לעזור למלך המנוח על ידי הזנתו, אפשור התקדמותו וזריחתו לאחר המוות עם השמש: "חפי, דואמותאף, קבחסנואף ואימסת יגרשו רעב זה אשר בבטני וצמא זה שעל שפתי." (כתבי הפירמידות #338). "הו חפי, דואמותאף, קבחסנואף, הביאו לי סירה זו אשר בנה ח'נום, המצוייה בנתיב המים של ציפור הח'תם." (כתבי הפירמידות #522). "ארבעת אלים אלה, חבריו של המלך, המטפלים במלך זה, ששמם אימסת, חפי, דואמותאף, קבחסנואף, ילדיו של הורוס מארץ קמת [מצרים], הם קושרים את סולם החבלים עבור מלך זה, הם מייצבים את סולם העץ עבור מלך זה, הם גורמים למלך לעלות אל ח'פרר כאשר הוא מתהווה בצד המזרחי של השמים." (כתבי הפירמידות #2078-2079). בני הורוס קושרו לארבעת כיווני המרחב, ותמונותיהם או שמותיהם צוירו על ארבעת הצדדים של ארון הקבורה המצרי. אזכורים לבניו של הורוס מצויים החל למן הממלכה הקדומה עד לתקופה היוונית-רומית. חפי מופיע איקונוגרפית עם ראש של קוף בבון. האיבר הפנימי עליו הוא מגן הן הריאות. הכיוון במרחב אליו הוא משויך הוא הצפון. אימסת מופיע איקונוגרפית עם ראש אנושי. האיבר הפנימי עליו הוא מגן הוא הכבד. הכיוון במרחב אליו הוא משויך הוא הדרום. דואמותאף מופיע איקונוגרפית עם ראש של תן. האיבר הפנימי עליו הוא מגן הוא הקיבה. הכיוון במרחב אליו הוא משויך הוא המזרח. קבחסנואף מופיע איקונוגרפית עם ראש של בז. האיבר הפנימי עליו הוא מגן הוא המעיים. הכיוון במרחב אליו הוא משויך הוא המערב. אלוהויות במצרים העתיקה העין של רע טיטאנים שנה אפלטונית מדיה וקבצים בנושא ארבעת בני הורוס בוויקישיתוף
לוז'קי

לוז'קי (בלארוסית: Лужкі) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס. האזכור הראשון של היישוב מתייחס ל-1519. עם חלוקת פולין ב-1793 עברה העיירה לידי האימפריה הרוסית, תחילה כחלק מגוברניית מינסק ומ-1842 בתוך גוברניית וילנה. בעקבות הסכם ריגה לוז'קי עברה לידי הרפובליקה הפולנית השנייה. החל מ-1939 בתוך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. בין שתי מלחמות העולם חיו בלוז'קי כ-450 יהודים – כשליש מאוכלוסייתה, מרביתם עסקו במסחר זעיר ובמלאכה. באמצע 1941 נכבשה העיר על ידי הגרמנים. בהמשך הוקם בעיירה גטו שבו רוכזו יהודי לוז'קי והסביבה. הגטו חוסל באמצע 1942, באקציה זו נרצחו, על פי מקורות אחדים 528 בני אדם, ואילו על פי מקורות אחרים 916 בני אדם. אליעזר בן-יהודה - נולד בעיירה. אנדרטת אליעזר בן-יהודה חורבות בית הכנסת טחנת מים מדיה וקבצים בנושא לוז'קי בוויקישיתוף לוז'קי (Łużki), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "לוז'קי", באתר השטעטל הווירטואלי "לוז'קי", באתר JewishGen (באנגלית) גנאדי ויניצה, לוז'קי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1231), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) לוז'קי (בלארוס), דף שער בספרייה הלאומית לוז'קי (Łużki), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם.