חסימת אגיוס דמטריוס

בשנת 1978 ארגון הפת"ח בסיוע סורי הכין את אניית התופת אגיוס דמטריוס במטרה לבצע מגה פיגוע. האונייה חומשה ברקטות ונשאה כמות רבה של חומר נפץ. המטרה הייתה להפגיז ברקטות את אילת ולשלוח את האונייה להתפוצץ בחוף הומה מבקרים בראש השנה תשל"ט, 1978. האונייה הפליגה מסוריה, השלימה את חימושה בלבנון, ועברה בתעלת סואץ ובמצרי טיראן. בהיותה בדרום מפרץ אילת היא נעצרה על ידי נחתת חיל הים לתשאול. החשד גבר ולאחר ירי לעברה, התפוצצה רקטה מהתחמושת שהייתה על סיפון האניה. צוות האונייה נכנע ונלקח בשבי בידי צוות הנחתת. הסטי"ל אח"י רשף הגיע לסייע. צוות השתלטות מצא על האונייה חומר נפץ ורקטות מוכנים לפעולה. משהחלה האונייה להסחף לעבר החוף הסעודי, היא טובעה בירי תותח מהסטי"ל. ב-1978 התנהל משא ומתן בין מצרים לישראל לחתימת הסכם שלום. מצרים הייתה במצב מלחמה עם ישראל מאז הקמתה והייתה המדינה הגדולה ביותר עם הצבא החזק ביותר מבין המדינות שגבלו עמה. בתחילת ספטמבר אותה שנה התכנסו מנהיגי ישראל ומצרים לוועידת קמפ דייוויד בארצות הברית במטרה לסיים את המשא ומתן. לאחר יותר מעשרה ימי שיחות נערך טקס חגיגי בבית הלבן, ב-17 בספטמבר 1978, ובו חתמו מנחם בגין ואנואר סאדאת על הסכם שלום בנוכחות הנשיא האמריקאי ג'ימי קרטר. סוריה ואש"ף, אשר עמדו בראש המתנגדים למשא ומתן לשלום עם ישראל, החליטו ליזום פיגוע גדול אשר יסכל את מאמצי השלום ויוכיח שאין תועלת בביצוע מהלכים מדיניים ללא הסכמתם. התוכנית הייתה לבצע את הפיגוע בראש השנה תשל"ט, על ידי ירי רקטות אל העיר אילת מאונייה במסווה אזרחי ולאחר מכן לכוון את האונייה לעבר החוף על מנת שתתפוצץ שם. אנשי הצוות היו אמורים לנטוש את האונייה לפני הכוונתה לעבר החוף ולהימלט לעבר החוף הירדני. לצורך הפיגוע נרכשה האונייה אגיוס דמטריוס, שהפליגה בדגל קפריסין. ב-21 בספטמבר 1978 עגנה אגיוס דמטריוס בנמל לטקיה שבסוריה. הצוות הוחלף והאונייה חומשה במטולי רקטות שהוסוו בארגזי מטען שהונחו על הסיפון. ב-23 בספטמבר האונייה עגנה בנמל טריפולי שבצפון לבנון לטעינת רקטות 122 מ"מ וחביות חומר נפץ. האונייה הפליגה לדרכה, אך נאלצה לעגון בקפריסין ב-25–26 בספטמבר על מנת לתקן את ההגה האוטומטי שהיה לו תפקיד חשוב בתוכנית הפיגוע. ב-28 בספטמבר 1978 עברה האגיוס דמטריוס בתעלת סואץ מבלי שעוררה חשד בדרכה לעבר מפרץ אילת. ב-1978 זירת ים סוף כללה מרחב ים ארוך שהשתרע מאזור א-טור בדרום מפרץ סואץ, דרך ראס כניסה, מצרי יובל, שארם א-שייח', מצרי טיראן ומפרץ אילת, בואכה אילת. התקופה הייתה לאחר נסיגת צה"ל ממערב סיני ומצפון ומרכז מפרץ סואץ במסגרת הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975, והמשא ומתן המדיני לקראת חתימת הסכם שלום עמה. מפקדת זירת ים סוף של חיל הים שכנה בשארם א-שייח' – בבסיס מרחב שלמה (במ"ש), בצמוד למפקדת הפיקוד של מרחב שלמה (מרש"ל). ליד בניין מפקדת הזירה, אשר ניצב על גבעה נישאת מעל המפרץ הטבעי של שארם ומעגן חיל הים, מוקמו חדר המבצעים ומי"ק בבונקר ממוגן במעמקי הגבעה. בסיס מרחב שלמה היה הבסיס המרכזי של חיל הים בזירה הדרומית. בבסיס עגנו שישה סטי"לים (פלגה 45), שש נחתות (פלגה 921), וסיירת בת ארבעה דבורים של פלגה 915. משרדי הפלגות של כלי השיט היו ליד מפקדת הזירה. לחיל הים היו בזירת ים סוף בסיסים נוספים בא-טור ובראס כניסה שבמפרץ סואץ, ובאילת שבה הייתה המספנה הזירתית. מערך הגנת החוף הזירתי כלל מספר תחנות מכ"ם ותצפיות עין, וכן ספינות סיור לביטחון שוטף מפלגת הדבורים 915. לאורך החוף מוקמו בסיסי מכ"ם ותצפית שבהם עגנו סיירות הדבורים. בא-טור – כ-35 מיל מצפון מערב לשארם א-שייח', ובראס כניסה – כ-20 מיל מצפון לשארם א-שייח', הותקנו תחנות המכ"ם על נחתות ישנות, מדגם שכונה "אבו נפחא", שהוצאו מהשירות. התחנות הופעלו על ידי חיילות חיל הים ושלטו בתצפית מכ"ם ועין על כל החלק הדרומי של מפרץ סואץ, עד מצרי יובל. בנוסף עגנה בכל אחד מבסיסים אלה סיירת בת ארבעה דבורים מפלגה 915. הדבורים קיימו דרך קבע סיורי בט"ש, בעיקר במפרץ סואץ. בהר צפרא אשר נישא מעל הבסיס בשארם א-שייח', מוקמה תחנת מכ"ם חופי של חיל הים בסמוך לתחנת מכ"ם של חיל האוויר (י"ב 528). גם מכ"ם צפרא הופעל על ידי חיילות חיל הים. מכ"ם צפרא צפה על דרום מפרץ אילת עד למצרי טיראן, מימי דרום סיני וצפון הים האדום. עקב התנאים הטופוגרפיים, לא הייתה למכ"ם בצפרא תצפית על מפרץ אילת צפונית למצרי טיראן. עובדה זו השפיעה על האירוע המתואר כפי שיוסבר בהמשך. במצרי טיראן מוקמה תצפית עין קבועה של חיל הים, עליה הוטל לזהות כל כלי שיט המפליג במצרי טיראן צפונה או דרומה. תצפית זו אוישה בדרך כלל על ידי אנשי מילואים של חיל הים. התצפית צוידה בזרקור רב עוצמה אשר אפשר זיהוי גם בחושך. ממצרי טיראן ועד אילת, מרחק כ-120 מיל, לא היה לחיל הים בסיס תצפית נוסף. בבסיס אילת הייתה תחנת מכ"ם ותצפית. כמו כן עגנו שם דרך קבע שניים-שלושה דבורים של פלגה 915. למכ"ם אילת הייתה תצפית טובה למדי עד אזור נואיבה, למעלה משליש הדרך בין אילת לשארם א-שייח'. גם באזור אילת התקיימו סיורי בט"ש קבועים של דבורים. מפרץ סואץ - נפח תנועת כלי השיט במפרץ סואץ דרומה וצפונה היה גדול למדי. במפרץ סואץ הפליגו אניות דרומה מתעלת סואץ אל הים האדום וצפונה מהים האדום אל התעלה. מרבית המטרות אשר התגלו למערך הגילוי החופי זוהו כאניות סוחר. הזיהוי נעשה בתצפיות עין מהחוף או על ידי הדבורים בסיוריהם. חלקן לא זוהו וסומנו כמטרות חשודות עד שהתרחקו ונעלמו מטווח הגילוי. מפרץ אילת - מספר קטן של כלי שיט הפליג צפונה מאזור ראס מוחמד שבדרום חצי האי סיני אל מפרץ אילת. חלק מכלי השיט הפליג דרומה מתעלת סואץ בטרם פנה צפונה אל מצרי טיראן וחלקם הגיעו מהים האדום ישירות צפונה אל מצרי טיראן. במצרי טיראן עברו לא יותר מ-10 כלי שיט ביום עמוס. כל כלי שיט שעבר במצרי טיראן צפונה או דרומה זוהה ביום ובלילה זיהוי מלא על ידי תצפית חיל הים אשר הייתה בראס נצרני, במרחק כ-200 מטר בקו ראייה מכלי השיט. כלי שיט אשר זוהו, סומנו במערך הגילוי כמטרות כחולות או ירוקות בטרם חצו את מצרי טיראן צפונה. מרבית כלי שיט אלה הפליגו לנמל עקבה ומקצתם הפליגו לנמל אילת. בתקופת חגי תשרי, מפרץ אילת עד בואך דרום סיני, היה הומה מטיילים ונופשים ישראלים. לפיכך, נהוג היה לתגבר את מערך הגילוי החופי באזור, על ידי פריסת ספינות של חיל הים. בשבת, 30 בספטמבר 1978, יום לפני ערב ראש השנה תשל"ט, עגנה ליד דהב נחתת הטנקים (נט"ק) אח"י אשדוד פ-61 (מדגם 60 מ' ובאורך 60 מ') מפלגה 921, בפיקודו של אבי רוטמן, והסטי"ל אח"י "רשף", בפיקודו של הרצל שחף, עגן בקרבת נואיבה. הספינות שימשו כתחנות מכ"ם ותגברו את מערך הגילוי החופי. המודיעין הימי הפיץ למערך הגילוי וליחידות החיל, רשימת אניות בשירות המחבלים. אחת מהן הייתה "אגיוס דמטריוס" תחת דגל קפריסאי. למודיעין הימי לא היה מידע עדכני על תנועות ה"אגיוס דמטריוס" או על כוונות לפיגוע רצחני בראש השנה תשל"ט באילת. ב-30 ספטמבר 1978, בבוקר השבת שלפני ראש השנה, עברה האונייה את מצרי טיראן, אך שמה לא זוהה על ידי תצפיות החוף בעת המעבר, כנראה עקב סינוור השמש ממזרח. האונייה הסבה את תשומת לב המפקד התורן בזירת ים סוף, מאחר שהאטה ולא המשיכה בהפלגה צפונה. מאוחר יותר, כשזוהתה האונייה בשמה, התנהל דו-שיח בין המשמרת התורנית בזירת ים סוף לבין המודיעין הימי במפקדת חיל הים. המידע במפקדה היה שאונייה בשם הזה נמצאת בים התיכון. אנשי הזירה החזיקו בדעה כי מדובר באונייה מרשימת החשודות. בתחילה חשבו אנשי מערך הגילוי כי זו אונייה שזקוקה לעזרה. הנחתת אח"י "אשדוד" (פ-61), בפיקודו של אבי רוטמן, שהייתה בסיור בדרום מפרץ אילת, נשלחה ”לבדוק ולעזור לפי הצורך”. האונייה לא ענתה לקריאות והעלתה את חשד המפקד התורן. קמ"ן זירת ים סוף הודיע שמדובר באונייה חשודה. על הסיפון נראתה סירת גומי מהירה עם שני מנועים. כאשר האונייה סירבה לעצור, הפך החשד לוודאי. האונייה עצרה רק לאחר יריות לתוך גשר האונייה. מהמכולה על הסיפון פרצה רקטה. לאחר ירי נוסף, הניפו אנשי הצוות סדין לבן והאונייה נכנעה. צוות השתלטות מהנחתת, עלה על האונייה והעביר לנחתת את שבעת אנשי הצוות – שישה פלסטינים ורב חובל הודי. בים גלי ובחשיכה, נחת מסוק על סיפון הנחתת ופינה את השבויים לחקירה במפקדת מרחב שלמה. שלושה פצועים קיבלו טיפול במרפאת מרחב משלמה. בשלב מסוים קיבל מפקד הנחתת הוראה לגרור את האונייה שצפה בלי שליטה. הוא הודיע שהתנאים בשטח אינם מאפשרים לעשות זאת. הנחתת נשארה במקום האירוע עד גמר הטיפול על ידי אח"י רשף. לאחר האירוע, המשיכה הנחתת במשימותיה בהתאם לתוכנית סיורי הביטחון השוטף במפרץ אילת. כעבור ארבעה ימים, שבה הנחתת לבסיסה הקבוע בשארם א-שייח'. הסטי"ל אח"י רשף, בפיקודו של הרצל שחף, הופנה גם הוא לאזור. צוות ההשתלטות מהסטי"ל, עלה על ה"אגיוס דמטריוס", החליף את צוות ההשתלטות מהנחתת, שהיה פחות מאומן בפעולת השתלטות, על מנת למנוע כפילות, וגילה רקטות מוכנות לשיגור וחביות חומר נפץ מוכנות לפיצוץ. התברר שהכוונה הייתה לירות רקטות על העיר אילת, להפנות את האונייה בהגה אוטומטי לכיוון חוף אילת, ולפוצץ שם בהשהייה, את מטען חומר הנפץ. ה"אגיוס דמטריוס" נעזבה בים כשהגלים והרוח מקרבים אותה לחוף הסעודי. מפקד חיל הים מיכאל ברקאי הורה להשמידה. ירי פגזי תותח מאח"י "רשף" גרמו להתפוצצות מטען חומר הנפץ והאונייה טבעה. הסורים ואש"ף תכננו לבצע מגה פיגוע שכלל ירי רקטות מהים לעבר אילת ופיצוץ אונייה בחוף הומה מבקרים בראש השנה תשל"ט, 1978. תוכנית פיגוע זה הייתה שונה מפיגועי ההרג-מיקוח שעלה לעיתים בידי המחבלים לבצע באותה תקופה בחופי ישראל בים התיכון (הפיגוע בנהריה (1974), הפיגוע במלון סבוי ופיגוע כביש החוף), במיקום – לראשונה נעשה ניסיון פיגוע בזירת ים סוף, בהיקף – הרג והרס בממדים גדולים ללא מיקוח, ובשיטה – ירי על עיר מהים ופיצוץ אניית תופת בחוף. למרות העדר מודיעין עדכני לגבי היותה של האונייה אגיוס דמטריוס בים סוף, או כוונה לבצע פיגוע חבלני שם, כוחות חיל הים בזירה הדרומית – מערך הגילוי, כלי השיט שהוצבו במפרץ אילת ומפקדת הזירה – פעלו כראוי ומנעו פיגוע גדול. מניעת הפיגוע נטרלה גם את כוונת סוריה ואש"ף להעיב על הסכם שלום עם מצרים, שנחתם מספר ימים לפני כן, ולעורר ספקות לגבי התועלת שבו. בליל חסימת האגיוס דמטריוס התקבל מברק שנשלח משר הביטחון עזר ויצמן ובו הוא הודה לכל המשתתפים בסיכול הפיגוע. כעבור כחודש ממועד האירוע, עיריית אילת בשיתוף גורמי התיירות יזמו יום אירוח ופינוק בעיר, כתודה והערכה לכל החיילים והחיילות אשר השתתפו הסיכול הפיגוע: מתחנות החוף ומהמי"ק הזירתי, מהנט"ק ומהסטי"ל. אח"י אשדוד (פ-61) מימין ואח"י אכזיב (פ-63) משמאל, במעגן שארם א-שייח', 1978. אימון נחיתת מסוק על סיפון נחתת מהסוג שהשתתף באירוע. אח"י רשף שביצעה את החיפוש באגיוס דמטריוס ואת הירי שהביא לטביעתה. טובעה ספינת מחבלים וצוותה נתפס, ערנות חיל הים סיכלה בשבת פיגוע חבלני ראשון מסוגו, ידיעות אחרונות, 4 אוקטובר 1978. מייק אלדר, האויב והים, פרקים מיומן המבצעים, עמ' 247–250, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991. מייק אלדר, שייטת 11, עמ' 143–144, ספרית מעריב, 1993. האונייה AGIOS DEMETRIOS, IMO 5374858 באתר בלטיק שיפינג. שמואל פרס, יהודה קוטיק, יצחק שמיר ואבי רוטמן, חסימת אנית תופת אגיוס דמטריוס בדרכה לאילת, אתר משמר המורשת הימית, ספטמבר 2015. אורי מילשטיין, מראיין את רס"ן בדימוס אבי רוטמן, שפיקד בשנת 1978 על נחתת של חיל הים בשארם א-שייח', נובמבר 2021. יושע א., ‏פרשת "אגיוס דמטריוס" - הכל בגלל קיפוד ים ועיתון – על מודיעין בתווך הימי, מבט מל"מ 92, ספטמבר 2022, עמ' 55 כאן גרביים | חסימת אגיוס דמטריוס (ספינת נפץ), סרטון בערוץ "כאן | דיגיטל - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 06:48) כמויות הרקטות לא נספרו וחומרי הנפץ לא נשקלו. הנתונים מחקירת המחבלים השבויים אינם חד משמעיים. שמואל פרס, יהודה קוטיק, יצחק שמיר ואבי רוטמן, חסימת אנית תופת אגיוס דמטריוס בדרכה לאילת, אתר משמר המורשת הימית, ספטמבר 2015. מייק אלדר, "שייטת 11", עמ' 144. השופט מרדכי, מודי נדל קודם אדם, ושופט מרדכי נדל נעשה נשיא בית משפט השלום בקרית שמונה. נפטר ממחלה קשה באפריל 2014.