היסטוריה של איטליה המודרנית המוקדמת

ההיסטוריה של איטליה המודרנית המוקדמת תואמת בערך את התקופה מתקופת הרנסאנס ועד לקונגרס וינה ב-1814. התקופה שלאחר מכן התאפיינה בתסיסה פוליטית וחברתית שהובילה אז לאיחוד איטליה, שהגיע לשיאו בשנת 1861 עם הכרזת ממלכת איטליה. הרנסאנס האיטלקי נמשך לאורך המאות ה-15 וה-16 של ההיסטוריה האיטלקית והביא להתפתחות כלכלית ותרבותית ניכרת של המדינה. אולם לאחר 1600, איטליה חוותה ירידה כלכלית. בשנת 1600 צפון ומרכז איטליה היוו את אחד מאזורי התעשייה המתקדמים ביותר באירופה, והייתה בה רמת חיים גבוהה במיוחד. עד 1814 איטליה נהייתה אזור מפגר ומדוכא מבחינה כלכלית; המבנה התעשייתי שלה כמעט קרס, אוכלוסייתה הייתה גדולה מדי למשאביה, וכלכלתה הפכה לחקלאית בעיקרה. מלחמות, פיצול פוליטי, יכולת פיסקלית מוגבלת ומעבר הסחר העולמי לצפון מערב אירופה ולאמריקה היו גורמי מפתח לירידה בכוחה. בעקבות שלום קאטו-קמברזי (1559), ויתרה צרפת על תביעותיה באיטליה. חלק מהמדינות האיטלקיות היו תחת שלטון שושלות חזקות: מדיצ'י בטוסקנה, פארנזה בפארמה, אסטה במודנה וסבויה בפיימונטה. כמעט מחצית מאיטליה, ממלכות נאפולי, סיציליה וסרדיניה ודוכסות מילאנו היו תחת שלטון האימפריה הספרדית. פיימונטה הוחזרה לסבויה מצרפת בשל התפקיד שמילא הדוכס אמנואלה פיליברטו בקרב סן-קנטן במהלך מלחמת איטליה בשנים 1551–1559. בית סבויה "הפך לאיטלקי" בתום מלחמות איטליה, כאשר אמנואלה פיליברטו הפך את טורינו לבירת מדינת סבויה ואת האיטלקית לשפה הרשמית. בית מדיצ'י המשיך לשלוט בפירנצה, הודות להסכם שנחתם בין האפיפיור לקרל החמישי ב-1530, ולאחר מכן הוכר כמשפחה השלטת של הדוכסות הגדולה של טוסקנה על ידי האפיפיור פיוס החמישי. אותו אפיפיור ארגן את הליגה הקדושה, קואליציה של ונציה ומדינות ימיות אחרות שהביסו את הכוחות העות'מאניים הפולשים בקרב הימי של לפנטו (1571). מדינות האפיפיור פתחו בקונטרה-רפורמציה, שנמשכה ממועצת טרנטו (1545–1563) ועד לשלום וסטפאליה ב-1648. תקופה זו עולה בקנה אחד עם מלחמות הדת האירופיות ובה איטלקים רבים פעלו במדינות קתוליות אחרות, כולל שליטי צרפת דה פקטו (כגון קטרינה דה מדיצ'י, מארי דה מדיצ'י, קוצינו קונצ'יני וז'ול מאזארן) וגנרלים צבאיים ששירתו בחסות האימפריה הרומית הקדושה או ספרד (כגון טורקואטו קונטי, ריימונדו מונטקוקולי, אוטביו פיקולומיני, אמברוסיו ספינולה ואלסנדרו פארנזה). למרות הניצחון בלפנטו, הוונציאנים איבדו בהדרגה את נחלותיהם במזרח הים התיכון (כולל קפריסין וכרתים) לידי העות'מאנים. ונציה כבשה את הפלופונס במהלך מלחמת טורקיה הגדולה (1683–1699), אך השטח נמסר בחזרה לאחר המלחמות הוונציאניות-עות'מאניות האחרונות. כשפרצה מלחמת שבע השנים, ונציה נותרה מחוץ לקונצרט של המעצמות הגדולות: עם זאת, הדבר נכון גם לגבי היריבות הים-תיכוניות של ונציה כמו האימפריה העות'מאנית (האדם החולה "באירופה" לאחר מאות שנים של מלחמה) וג'נובה שאיבדה את נחלותיה בים האגאי, בתוניסיה, ולאחר מכן, קורסיקה. המשבר של ג'נובה הוביל למשבר של ספרד, שכן הרפובליקה של ג'נובה הייתה בעלת ברית מרכזית של האימפריה הספרדית מאז המאה ה-16, וסיפקה אשראי ותמיכה כלכלית להבסבורגים במה שתואר כעידן של ג'נובה. מלחמת הירושה הספרדית (1702–1715) ומלחמת הברית המרובעת (1718–1720) הציבו את המלוכה ההבסבורגית כמעצמה הדומיננטית ברוב לומברדיה ודרום איטליה של ימינו (אם כי מלחמת הירושה הפולנית גרמה לחזרה מחדש של הספרדים בדרום, כבית בורבון-שתי הסיציליות). בהקשר זה ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, יחד עם אויגן מסבויה, הביסו את הכוחות הצרפתיים-ספרדים במהלך המצור על טורינו (1706) ומאוחר יותר כוננו את ממלכת פיימונטה-סרדיניה, המדינה הקודמת של איטליה. בית הבסבורג-לורן ירש את פירנצה מבית מדיצ'י ב-1737 וגם ונציה הפכה לחלק מאוסטריה עם הסכם קמפו פורמיו ב-1797. עידן נפוליאון הוא החוליה המקשרת בין השליטה ההבסבורגית לריסורג'ימנטו. ההצלחות הצבאיות הראשונות של נפוליאון התרחשו באיטליה, בראש Armée d'Italie, ולאחר מכן הוא מינה את עצמו כנשיא איטליה ומלך איטליה. איטליה הפכה לחלק מתחום ההשפעה הצרפתי, אך נפוליאון, לאור האתניות האיטלקית שלו, זכה להערכה על ידי רוב האינטלקטואלים האיטלקים, ביניהם הסופר אלסנדרו מנצוני. הרסטורציה שלאחר התבוסה הצרפתית לא הצליחה למחוק את החידושים הפוליטיים והחקיקתיים שהביא נפוליאון לאיטליה. ההיסטוריון הצרפתי איפוליט טן אמר: נפוליאון, הרבה יותר איטלקי מצרפתי, איטלקי לפי גזע, לפי אינסטינקט, דמיון ומזכרת, מחשיב בתוכניתו את עתידה של איטליה, וכשממצה את החשבונות הסופיים של שלטונו, אנו מגלים שההפסד הנקי הוא של צרפת והרווח הנקי הוא של איטליה. מלחמות איטליה כללו 65 שנים של התקפות צרפתיות על מדינות איטליה, החל בפלישת שארל השמיני לנאפולי ב-1494. עם זאת, שלום קאטו-קמברזי (1559) מסר כמחצית מאיטליה (הדרום ומילאנו) תחת שלטונם של ההבסבורגים הספרדים. הם יוחלפו על ידי ההבסבורגים האוסטרים עם מלחמת הירושה הספרדית ב-1700. מועצת איטליה במדריד שלטה במלכויות המשנה הספרדיות באיטליה, בעוד שחלק מיוחד של המועצה האולית בווינה היה ריבון על הריבונות הקיסרית באיטליה. חיילים איטלקיים שירתו ברחבי אירופה עבור הצד הקתולי בעידן מלחמות הדת האירופיות. הם נלחמו בגרמניה, בצרפת, באיטליה, בארצות השפלה הספרדיות, בצפון אפריקה, בצי - גם בארמדה הבלתי מנוצחת (1588) - ובמרכז ודרום אמריקה, עם תוצאות טובות מאוד. מלחמת הירושה הספרדית העבירה את השליטה ברוב נאפולי וסיציליה מספרד לאוסטריה, עם הסכם אוטרכט משנת 1713. עם זאת, הספרדים כבשו בחזרה את נאפולי וסיציליה בעקבות קרב ביטונטו ב-1738. ההגמוניה הספרדית והאוסטרית לא תמיד התבססה על שלטון ישיר; מדינות כמו ונציה, ג'נובה, מדינות האפיפיור, דוכסויות אסטה ודוכסות סבויה, היו המדינות העצמאיות היחידות, בעוד שחלק גדול משאר איטליה נשען על הגנת ספרד או אוסטריה מפני תוקפנות חיצונית. יתר על כן, אותם אזורים בשליטה ישירה של ספרד ואוסטריה (מאוחר יותר) היו נסיכויות עצמאיות תאורטית הקשורות לספרד ולאוסטריה באמצעות אוניה פרסונלית בלבד. איטליה החלה לחוות דעיכה כלכלית וחברתית עם התקדמות המאה ה-16. עידן הגילויים העביר את מרכז המסחר באירופה מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי, וכך איבדו המדינות האיטלקיות הרבה מחשיבותן הקודמת. ונציה המשיכה להילחם במרירות עם האימפריה העות'מאנית על השליטה במאחזים במזרח הים התיכון. היא השתתפה בקרב הימי הגדול של לפנטו בשנת 1571, ובמאה שלאחר מכן נלחמה בטורקים במלחמת כרתים, כאשר היא השתלטה על הפלופונסוס ביוון אך איבדה את כרתים, הנחלה הגדולה והעשירה ביותר של ונציה. ונציה חוותה ניצחון גדול אחרון בכך שעזרה להביס את האימפריה העות'מאנית במלחמת 1683–1699. עד המאה ה-18, הפעילות הכלכלית הידלדלה כשהעיר נסוגה לתוך עצמה ונקלעה לקיפאון, והפכה למטרה קלה עבור הצבאות המהפכניים הצרפתיים ב-1796. גם מדינות האפיפיור איבדו חלק ניכר מכוחן הקודם, כאשר הרפורמציה הפרוטסטנטית חילקה את אירופה לשני מחנות. הנסיכים הקתולים הנותרים ביקשו יותר ויותר להיות השליטים בנחלותיהם ולעיתים קרובות התעמתו עם האפיפיור בענייני שיפוט. במהלך היריבות הבלתי פוסקת בין צרפת וספרד, שתי המעצמות הקתוליות הגדולות של אירופה, פעלו האפיפיורים לעיתים קרובות כמתווכים. היחסים עם פריז הידרדרו בחדות בתקופת שלטונו של לואי ה-14, עד שהוא והאפיפיורות מצאו מכנה משותף בדיכוי היאנסניזם. אפילו באיטליה עצמה ירדה החשיבות הפוליטית של מדינות האפיפיור. האפיפיורים הקונטרפורמציוניים עסקו בעיקר בענייני דת וברפורמה בכנסייה, ולכן היה להם מעט זמן לפוליטיקה. הם פעלו כדי להילחם בשוד, שהיה אנדמי זה מכבר במדינות האפיפיור, ערכו רפורמה במערכת המשפט, וקישטו את רומא בבניינים רבים. גרגוריוס ה-13 הציג את לוח השנה הנושא את שמו, וצי האפיפיור השתתף בקרב לפנטו. בנוסף לאובדן כוחה הפוליטי, הכנסייה ספגה מתקפה גוברת במהלך עידן הנאורות במאה ה-18. עם הידרדרות ספרד במאה ה-16, כך גם נחלתה האיטלקית בנאפולי, סיציליה, סרדיניה ומילאנו. דרום איטליה התרוששה, נעצרה ונותקה מהזרם המרכזי של האירועים באירופה. נאפולי הייתה אחת הערים הצפופות והלא סניטריות ביבשת, עם אוכלוסייה מוכת פשע והפכפכה. האריסטוקרטיה הנאפוליטנית התרעמה זמן רב על השלטון הספרדי וקיבלה בברכה את הגעתם של האוסטרים ב-1707. עם זאת, הם התאכזבו כאשר וינה המשיכה בנוהג שלא לאפשר שום אוטונומיה לנאפולי. בזמן שהמלחמה השתוללה, הטילה אוסטריה נטל מס עצום על העיר ולא החלה לספק לה ממשל הולם עד שחזר השקט. גראף פון דאון (משנה למלך של נאפולי מ-1713 עד 1719) ניסה לערוך מספר רפורמות, אך נקלע למחלוקת עם הכנסייה בנושאי שיפוט. הוא הצליח במידה רבה לעשות שלום עם רומא, אך סכסוכים בינלאומיים גרמו לקיסרי אוסטריה להטיל יותר מיסים על נאפולי ולהזניח את כל האדונים הפיאודליים המסורתיים של העיר. הקרדינל מיכאל פרידריך פון אלטהאן הפך לאחר מכן למשנה למלך (1722–1728), אך הרגיז את האצולה (שכבר נרתעה ממסים אימפריאליים) ואת מעמד הביניים עם עמדתו הפרו-פקידותית. נפילתו של אלטהאן באה על ידי ניסיון להקים בנק ממלכתי (בנקו די סן קרלו) מתוך כוונה לרכוש אדמות כתר עבור הקיסר האוסטרי. הוא הרתיח הן את האצולה והן את מעמד הביניים במערכה הלא מתוכננת הזו, ולאחר גירושו סבלה נאפולי כמה שנים סוערות של רעב ותסיסה חברתית, כשבעיות בינלאומיות מנעו כל ניסיון לרפורמה מנהלית. בחילופי השלטון עלה דון קרלוס הספרדי על כס המלכות של ממלכת נאפולי שהוקמה מחדש בשנת 1734. בשנת 1759, הוא עזב כדי לכהן כמלך ספרד קרלוס השלישי והחליף אותו בנו פרננדו, שהיה קטין ולכן הממשלה הושארה בידי העוצר ברנרדו טנוצ'י. ברוח הנאורות, טנוצ'י ניסה לבסס עריצות מיטיבה על ידי שורה של רפורמות והחלשת כוחם של המוסדות הנאפוליטניים המסורתיים. פרננדו הגיע לבגרות ב-1767, אך התעניין מעט בממשל ונשלט במידה רבה על ידי אשתו הארכידוכסית מריה קרולינה, שלא אהבה את עמדתו הפרו-ספרדית של טנוצ'י והצליחה להחליף אותו בסר ג'ון אקטון, מהגר אנגלי. כאשר פרצה המהפכה הצרפתית, הם התחברו עם אוסטריה ובריטניה נגד צרפת. סיציליה לעומת זאת חוותה יחסי שלום עם מדריד, שכן הספרדים אפשרו במידה רבה לאי לנהל את ענייניו. מכיוון שהיה מאחז חשוב בים התיכון וכן שותף סחר משמעותי של ספרד, קשרי הידידות עם האי נחשבו. לאחר שסיציליה עברה לשלטון אוסטרי ב-1720, התעוררו בעיות כאשר וינה הציבה כוחות מצב קבועים של חיילים ילידי גרמניה באי, ועוררה עימותים תכופים ואלימים עם האוכלוסייה המקומית. השחיתות והפיגור של החברה הסיציליאנית הקשו על הקמת ממשלה פועלת, ובדומה לנאפולי, סיציליה נאלצה לשלם מיסים עצומים ומחווה לווינה. עם זאת, הקיסר קרל השישי ניסה לבנות את כלכלת סיציליה על ידי הפיכת מסינה ואתרים אחרים לנמלים חשובים כדי למשוך מסחר זר, כמו גם לחזק את תעשיות התבואה והמשי הכושלות של האי. אבל הקיסר לא יכול היה לקזז מיתון כלכלי שלא היה בשליטתו, ורבים מהפרויקטים שלו התבררו כבלתי ניתנים לביצוע, ובסופו של דבר גרמו להתמוטטות כלכלית כמעט מוחלטת. לקרל היה מצב דתי מסובך בסיציליה שבו שימש המלך באופן מסורתי כיורש שליח, שאותו ביקש לשמור בכל מחיר תוך הבטחה להגן על האמונה הקתולית. הוא ושריו דנו בהצלחה על המורשת עם האפיפיורים ועשו שלום עם הוותיקן. אולם בסופו של דבר, השלטון האוסטרי השפיע מעט על סיציליה וכוחות ספרדים השתלטו על האי ב-1734. גם סרדיניה נותרה לעצמה וספרדים רבים התיישבו באי, שהייתה לו כלכלה שהתבססה ברובה על רועי צאן ושהיה לו מגע מועט עם שאר איטליה. קורסיקה עברה מהרפובליקה של ג'נובה לצרפת ב-1769 לאחר הסכם ורסאי. איטלקית הייתה השפה הרשמית של קורסיקה עד 1859. הנאורות מילאה תפקיד ייחודי, אם כי קטן, באיטליה של המאה ה-18, בשנים 1685–1789. אף על פי שחלקים גדולים מאיטליה נשלטו על ידי הבסבורגים שמרנים או האפיפיור, לטוסקנה היו כמה הזדמנויות לרפורמה. לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ביטל את עונש המוות בטוסקנה והפחית את הצנזורה. מנאפולי השפיע אנטוניו ג'נובסי (1713–1769) על דור של אינטלקטואלים וסטודנטים מדרום איטליה. ספר הלימוד שלו "Diceosina, o Sia della Filosofia del Giusto e dell'Onesto" (1766) היה ניסיון שנוי במחלוקת לתווך בין ההיסטוריה של פילוסופיית המוסר, מצד אחד, לבין הבעיות הספציפיות שבהן נתקלה החברה המסחרית של המאה ה-18, על האחר. הוא הכיל את רוב המחשבה הפוליטית, הפילוסופית והכלכלית של ג'נובסי - ספר הדרכה לפיתוח כלכלי וחברתי נאפוליטני. המדע פרח כאשר אלסנדרו וולטה ולואיג'י גלווני גילו תגליות פורצות דרך בתחום החשמל. פייטרו ורי היה כלכלן מוביל בלומברדיה. ההיסטוריון ג'וזף שומפטר אומר שהוא היה "הסמכות הפרה-סמיתית החשובה ביותר בנושא זולות ושפע". החוקר המשפיע ביותר על תקופת ההשכלה האיטלקית היה פרנקו ונטורי. בסוף המאה ה-18, איטליה הייתה כמעט באותם תנאים פוליטיים כמו במאה ה-16; ההבדלים העיקריים היו שאוסטריה החליפה את ספרד כמעצמה זרה דומיננטית לאחר מלחמת הירושה הספרדית (וגם זה לא היה נכון לגבי נאפולי וסיציליה), וכי הדוכסים של סבויה (אזור הררי בין איטליה לצרפת) הפכו למלכים של סרדיניה על ידי הגדלת נחלותיהם האיטלקיות, שכללו כעת את סרדיניה והאזור הצפון-מערבי של פיימונטה. המהפכה הצרפתית משכה תשומת לב רבה באיטליה מאז תחילתה, שכן ניסיונות הרפורמה של עריצים נאורים לאורך המאה ה-18 התבררו ברובם ככושלים. לשכות הבונים החופשיים צצו במספרים גדולים בתקופה זו שבה דנו השינויים הרדיקליים על ידי האינטליגנציה, הרחק מהמאמצים המגושמים שהוזכרו לעיל. כצפוי, הממסד באיטליה היה עוין לחלוטין כלפי הרעיונות שיצאו מצרפת והושקו פעולות תקיפות קשות נגד התנגדות. כבר ב-1792 חדרו צבאות צרפת לאדמת איטליה, ובאותה שנה הזהירו האיכרים הפיימונטים העניים את מלכם שאולי גם הוא יעמוד בפני צדק כפי שקרה ללואי ה-16 בצרפת. מעמד הביניים ברומא התקומם נגד כוחו הפוליטי של הוותיקן, ועמיתיהם בוונציה יחד עם האצולה גינו את ממשלתה של אותה עיר. עם זאת, רוב ההפגנות הללו השיגו מעט מחוץ לפיימונטה ולנאפולי, ובדרום התגלתה מזימה שנרקמה על ידי בונים חופשיים פרו-רפובליקנים והמנהיגים הוצאו להורג. עשרות מתנגדים נמלטו לצרפת בעקבות המשפטים. אחד המתנגדים הללו, פיליפו בונרוטי, בן למשפחת אצילים טוסקנית עתיקה, חזר לאיטליה יחד עם הצבאות הצרפתיים והקים לזמן קצר ממשלה מהפכנית בעיירה הליגורית אונגליה. הפריבילגיות של האצולה בוטלו וממסד הכנסייה הוחלף בפולחן אוניברסלי של הישות העליונה. אבל לאחר שרובספייר (שבונוארטי עיצב את ממשלתו לפי המודל שלו) הודח מהשלטון בצרפת, הוא זומן חזרה הביתה והניסוי שלו הסתיים במהירות. מצב זה התערער ב-1796, כאשר צבא איטליה הצרפתי בפיקודו של נפוליאון פלש לאיטליה, במטרה לאלץ את הקואליציה הראשונה לנטוש את סרדיניה (שם העמידו שליט-בובות אנטי-מהפכני) ולאלץ את אוסטריה לסגת מאיטליה. הקרבות הראשונים התרחשו ב-9 באפריל בין הצרפתים לפיימונטה ותוך שבועיים בלבד ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה נאלץ לחתום על שביתת נשק. ב-15 במאי נכנס הגנרל הצרפתי למילאנו, שם התקבל בברכה כמשחרר. לאחר מכן, לאחר שהביס התקפות נגד אוסטריות והמשיך להתקדם, הגיע לונטו ב-1797. כאן התרחשו הפסחא של ורונה, מעשה של מרד נגד הדיכוי הצרפתי, שריתק את נפוליאון למשך כשבוע. באוקטובר 1797 חתם נפוליאון על הסכם קמפו פורמיו, שבאמצעותו סופחה הרפובליקה של ונציה למדינה האוסטרית, והרס את תקוותיהם של הלאומנים האיטלקיים שהיא עשויה להפוך למדינה עצמאית. הסכם זה העניק הכרה לאוסטריה בקיומה של הרפובליקה הציסלפינית (שהורכבה מלומברדיה, אמיליה רומניה וחלקים קטנים של טוסקנה וונטו), וסיפחה את פיימונטה לצרפת. גם אם, כמו שאר המדינות שנוצרו על ידי הפלישה, הרפובליקה הציסאלפינית הייתה רק מדינת לוויין של צרפת, המדינות הללו הציתו תנועה לאומנית. הרפובליקה הציסאלפינית הפכה לרפובליקה האיטלקית בשנת 1802, תחת נשיאותו של נפוליאון. מכיוון שכל הרפובליקות הללו נכפו על ידי כוח חיצוני, לאף אחת מהן הייתה תמיכה עממית באיטליה, במיוחד מכיוון שהאיכרים היו מנוכרים על ידי האנטי-קלריקליזם היעקוביני. תידרש תנועה עממית אמיתית כדי להביא לשינוי. בנוסף, אפילו הרפובליקנים הילידים התפכחו כשהבינו שהצרפתים מצפים מהם להיות לוויינים צייתנים של פריז, שכללו התערבות תכופה בענייני המקום ומיסים מסיביים. עם זאת, חזרה לסדר הפיאודלי הישן לא הייתה רצויה באותה מידה, ולכן התנועה הרפובליקנית תבסס בהדרגה את מטרותיה כלאומיות ומדינה איטלקית מאוחדת. לאחר סיום מלחמת הקואליציה הראשונה, התוקפנות הצרפתית באיטליה נמשכה ללא הפוגה, וב-1798 הם כבשו את רומא, שלחו את האפיפיור לגלות והקימו בה רפובליקה. כאשר נפוליאון יצא למצרים, פרננדו הרביעי, מלך סיציליה כבש מחדש את רומא והחזיר את האפיפיור. אבל כמעט ברגע שצבאותיו יצאו, חזרו הצרפתים וכבשו את נאפולי. חצרו של פרדיננד נלקחה לגלות על ידי צי בריטי. הוקמה רפובליקה נוספת (הפרטנופית) אשר שלטה בצורה רדיקלית ודמוקרטית יותר מהאחרות. אבל פרננדו ארגן במיומנות מרד נגד בראשות סוכנו הקרדינל פבריציו רופו, שנחת באיטליה וגייס המון איכרים, שלאחר מכן כבש מחדש את נאפולי והמשיך לבזוז ולהרוס את בתי האחוזה של האצולה השנואה. היו גם רציחות המוניות של בורגנים שתמכו בצרפתים. לאחר מכן חזר פרננדו לבירתו בניצחון. 100 מנהיגים מהפכנים נשפטו והוצאו להורג. בצפון איטליה כבשו הצרפתים את טוסקנה באביב 1799 עד שמרד איכרים נוסף הרחיק אותם. היהודים והיעקובינים החשודים עברו לינץ' בהמוניהם על ידי ההמון, והאצולה והכנסייה חזרו במהירות לשלטון. באותו סתיו, גם הרפובליקה הרומית התמוטטה והצרפתים כבר כמעט פונו מאיטליה. לאחר שתפס את השלטון כקונסול בצרפת, פתח נפוליאון בפלישה מחודשת לאיטליה. מילאנו נפלה ב-2 ביוני 1800 ותבוסות אוסטריות שם ובגרמניה סיימו את מלחמת הקואליציה השנייה. אוסטריה שמרה רק על השליטה בוונציה, בעוד שצרפת שלטה בכל שאר צפון איטליה, והותירה רק את מדינות האפיפיור והנאפוליטניות החלשות בדרום. במהלך השנים הבאות איחד נפוליאון את נחלותיו האיטלקיות לרפובליקה אחת של איטליה, שנשלטה על ידי פרנצ'סקו מלצי ד'אריל. אבל בשנת 1805, הוא החליט להמיר את הרפובליקה לממלכה הנשלטת על ידי בנו החורג אז'ן דה בוארנה. ממלכת איטליה הורחבה בהדרגה כאשר אוסטריה ויתרה על ונציה ב-1806 ונוספו לה טריטוריות נוספות. אזורים נוספים באיטליה סופחו ישירות לצרפת. ב-1809, הצרפתים כבשו מחדש את רומא ולקחו בשבי את האפיפיור פיוס השביעי. נחלותיו של פרננדו הרביעי בדרום איטליה נותרו עצמאיות בשנים הראשונות של המאה ה-19, אך הם היו חלשים מכדי להתנגד להתקפה מרוכזת, וצבא צרפתי כבש במהירות את נאפולי בתחילת 1806. חצרו של פרננדו נמלטה לסיציליה שם נהנו מהגנה בריטית. נפוליאון מינה את גיסו ז'ואקים מירא למלך נאפולי, אך הוא שלט רק על היבשת שכן סיציליה וסרדיניה נותרו מחוץ לשליטת צרפת. במהלך שנות גלות בית בורבון בסיציליה, הבריטים באו להפעיל שליטה פוליטית על האי ואילצו את פרננדו לכפות מספר רפורמות דמוקרטיות. אך כאשר הסתיימו מלחמות נפוליאון ב-1815 והמלך חזר לנאפולי, הוא חזר לשלוט כמלך אבסולוטי. ז'ואקים מירא המשיך בינתיים במדיניות עצמאית מצרפת, והנהיג כמה רפורמות שחיזקו את מעמד הביניים בנאפולי. עם זאת, הוא יחד עם שאר שליטי הלוויין של נפוליאון הודחו מהשלטון בשנים 1814–1815. בשנת 1805, לאחר הניצחון הצרפתי על הקואליציה השלישית ושלום פרשבורג, נפוליאון כבש מחדש את ונטו ודלמטיה, סיפח אותן לרפובליקה האיטלקית ושינה אותה לממלכת איטליה. באותה שנה הופעל לחץ על מדינת לוויין שנייה, הרפובליקה הליגורית (היורשת של הרפובליקה הישנה של ג'נובה), להתמזג עם צרפת. בשנת 1806, הוא כבש את ממלכת נאפולי והעניק אותה לאחיו ולאחר מכן (משנת 1808) לז'ואקים מירא, יחד עם נישואי אחיותיו אליסה ופאולינה לנסיכי מאסה-קררה וגוסטלה. ב-1808 הוא גם סיפח את מרשה וטוסקנה לממלכת איטליה. ב-1809, בונפרטה כבש את רומא, והתנגש עם האפיפיור, שנידה אותו. כדי לשמור על יעילותה של המדינה הוא הגלה את האפיפיור תחילה לסבונה ולאחר מכן לצרפת, ולקח את אוספי האמנות של מדינות האפיפיור בחזרה ללובר. כיבוש רוסיה שלקח על עצמו נפוליאון ב-1811 סימן את סופה של תמיכת האיטלקים בנפוליאון, משום שאיטלקים רבים מתו במערכה הכושלת הזו. לאחר רוסיה, מדינות אחרות באירופה התחברו מחדש והביסו את נפוליאון בקרב לייפציג, שלאחר מכן מדינות בעלות בריתו האיטלקיות, עם מירא הראשון מביניהן, נטשו אותו כדי ליצור ברית עם אוסטריה. נפוליאון הובס בפריז ב-6 באפריל 1814, נאלץ לוותר על כסאו ונשלח לגלות על אלבה. קונגרס וינה שהוקם (1814) החזיר מצב קרוב לזה של 1795, וחילק את איטליה בין אוסטריה (בצפון-מזרח ולומברדיה), ממלכת סרדיניה, ממלכת שתי הסיציליות (בדרום ובסיציליה), וטוסקנה, מדינות האפיפיור ומדינות קטנות אחרות במרכז. עם זאת, רפובליקות ישנות כמו ונציה וג'נובה לא הוקמו מחדש, ונציה נמסרה לאוסטריה, וג'נובה נמסרה לממלכת סרדיניה. עם בריחתו וחזרתו של נפוליאון לצרפת (מאה הימים), חזר מירא לתמוך בו, אך מירא לא הצליח לשכנע את האיטלקים להילחם למען נפוליאון בהכרזתו ברימיני והוכה ונהרג. כך נפלו הממלכות האיטלקיות, ותקופת הרסטורציה של איטליה החלה, כאשר ריבונים טרום נפוליאון רבים חזרו לכיסאותיהם. פיימונטה, ג'נובה וניס התאחדו, וכך גם סרדיניה (שהיוו יחד את מדינת סבויה), בעוד לומברדיה, ונטו, איסטריה ודלמטיה סופחו מחדש לאוסטריה. הדוכסויות של פארמה ומודנה הוקמו מחדש, ומדינות האפיפיור וממלכת נאפולי חזרו לבורבונים. האירועים הפוליטיים והחברתיים בתקופת השיקום של איטליה (1815–1835) הובילו להתקוממויות עממיות ברחבי חצי האי ועיצבו רבות את מה שיהפוך למלחמות העצמאות האיטלקיות. כל זה הוביל לממלכת איטליה החדשה ואיחוד איטליה. בתקופת נפוליאון, בשנת 1797, התרחש האימוץ הרשמי הראשון של הטריקולור האיטלקי כדגל לאומי על ידי מדינה איטלקית ריבונית, הרפובליקה הסיספדיאנית, רפובליקה אחות של צרפת המהפכנית, על בסיס האירועים שלאחר המהפכה הצרפתית (1789–1799) אשר, בין האידיאלים שלה, דגלה בהגדרה עצמית לאומית. אירוע זה נחגג על ידי יום הטריקולור. הצבעים הלאומיים האיטלקיים הופיעו לראשונה על קקדה משולשת ב-1789, בציפייה לשבע שנים לדגל המלחמה הצבאי האיטלקי הראשון הירוק, הלבן והאדום, אשר אומץ על ידי הלגיון הלומברדי ב-1796. עם נפילת נפוליאון (1814) ושיקום המשטרים המלוכניים האבסולוטיים, הטריקולור האיטלקי ירד למחתרת, והפך לסמל התסיסות הפטריוטיות שהחלו להתפשט באיטליה ולסמל שאיחד את כל המאמצים של העם האיטלקי לקראת חופש ועצמאות. בין 1820 ל-1861, רצף אירועים הוביל לעצמאותה ולאיחודה של איטליה (פרט לוונטו ומחוזות מנטובה, לאציו, טרנטינו-אלטו אדיג'ה וג'וליאן מארס, הידוע בשם Italia irredenta, אשר אוחדו עם שאר איטליה ב-1866 לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית, ב-1870 לאחר כיבוש רומא וב-1918 לאחר מלחמת העולם הראשונה בהתאמה); תקופה זו של ההיסטוריה האיטלקית ידועה בשם ריסורג'ימנטו. הטריקולור האיטלקי התנופף לראשונה בתולדות הריסורג'ימנטו ב-11 במרץ 1821 במצודה של אלסנדריה, במהלך המהפכות במהלך שנות ה-1820, לאחר השכחה שנגרמה משיקום המשטרים המלוכניים האבסולוטיים. מדיה וקבצים בנושא היסטוריה של איטליה המודרנית המוקדמת בוויקישיתוף Rota, Mauro; Weisdorf, Jacob (בדצמבר 2020). "Italy and the Little Divergence in Wages and Prices: New Data, New Results". The Journal of Economic History (באנגלית). 80 (4): 931–960. doi:10.1017/S0022050720000467. ISSN 0022-0507. {{cite journal}}: (עזרה) Carlo M. Cipolla, “The Decline of Italy: The Case of a Fully Matured Economy.” abFZxxxx Economic History Review 5#2 1952, pp. 178–187. online Baten, Jörg (2016). A History of the Global Economy. From 1500 to the Present. Cambridge University Press. p. 45. ISBN 9781107507180. "Peace of Cateau-Cambrésis | European history". Encyclopedia Britannica (באנגלית). נבדק ב-2021-02-07. "Treaty Of Cateau-cambresis | Encyclopedia.com". www.encyclopedia.com. נבדק ב-2021-02-07. "Emanuele Filiberto (Chambery, 1528 - Torino, 1580)" (באיטלקית). נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Papa Pio V incorona Cosimo de' Medici granduca di Toscana" (באיטלקית). נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) Braudel, Fernand (23 בדצמבר 1992). Civilization and Capitalism, 15th-18th Century, Vol. III: The Perspective of the World. University of California Press. ISBN 9780520081161 – via Google Books. {{cite book}}: (עזרה) Taine, H. A. (1 במאי 1891). "Napoleon's Views of Religion". The North American Review – via Internet Archive. {{cite web}}: (עזרה) A Military History of Italy. Greenwood Publishing Group. p. 19. "La scoperta dell'America e l'arrivo dei conquistadores nel Nuovo mondo" (באיטלקית). 3 במאי 2018. נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Venezia1600. Dalla Serenissima Signoria all'annessione al Regno d'Italia" (באיטלקית). 17 באפריל 2021. נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Leóne XI papa" (באיטלקית). נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Voltaire e gli illuministi francesi" (באיטלקית). נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) Stapelbroek, Koen (28 במאי 2020). Commercio, passioni e mercato: Napoli nell'Europa del Settecento (באיטלקית). Franco Angeli Edizioni. ISBN 9788835102878. נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite book}}: (עזרה) "CARLO III di Borbone, re di Spagna" (באיטלקית). נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Tanucci, Bernardo" (באיטלקית). נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "La storia della Sicilia" (באיטלקית). נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) Abalain, Hervé, (2007) Le français et les langues historiques de la France, Éditions Jean-Paul Gisserot, p.113 Dino Carpanetto and Giuseppe Ricuperati, Italy in the Age of Reason, 1685–1789 (1987). Burr Litchfield, "Italy" in Kors, ed., Encyclopedia of the Enlightenment (2003) 2:270-76 Niccolò Guasti, "Antonio genovesi's Diceosina: Source of the Neapolitan Enlightenment." History of European ideas 32.4 (2006): 385-405. Pier Luigi Porta, "Lombard enlightenment and classical political economy." The European Journal of the History of Economic Thought 18.4 (2011): 521-550. Anna Maria Rao, "Enlightenment and reform: an overview of culture and politics in Enlightenment Italy." Journal of Modern Italian Studies 10.2 (2005): 142-167. "La Rivoluzione francese inspirata dall'ideologia massonica" (באיטלקית). 23 ביוני 2018. נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Buonarroti, Filippo" (באיטלקית). נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) De Luca, Alessandro (2011). "Il programma dei democratici cisalpini dalle pagine del «Giornale de' patrioti d'Italia» (1797-98) alla nascita e allo sviluppo della Carboneria". Diacronie (באיטלקית) (8, 4). doi:10.4000/diacronie.3476. נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite journal}}: (עזרה) "IL VIVA MARIA - GIACOBINI E REALISTI - STORIA DEL 1799 IN TOSCANA CON DOCUMENTI INEDITI" (PDF) (באיטלקית). נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "FERDINANDO II di Borbone, re delle Due Sicilie" (באיטלקית). נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) Dalle grandi rivoluzioni alla Restaurazione. La biblioteca di Repubblica, 2004. pp.342 Dalle grandi rivoluzioni alla Restaurazione. La biblioteca di Repubblica, 2004. pp.349 Maiorino, Tarquinio; Marchetti Tricamo, Giuseppe; Zagami, Andrea (2002). Il tricolore degli italiani. Storia avventurosa della nostra bandiera (באיטלקית). Arnoldo Mondadori Editore. p. 156. ISBN 978-88-04-50946-2. The tri-coloured standard.Getting to Know Italy, Ministry of Foreign Affairs (retrieved 5 October 2008) (אורכב 23.02.2008 בארכיון Wayback Machine) Article 1 of the law n. 671 of 31 December 1996 ("National celebration of the bicentenary of the first national flag") Ferorelli, Nicola (1925). "La vera origine del tricolore italiano". Rassegna Storica del Risorgimento (באיטלקית). XII (fasc. III): 662. אורכב מ-המקור ב-31 במרץ 2019. נבדק ב-1 באוקטובר 2021. {{cite journal}}: (עזרה) Tarozzi, Fiorenza; Vecchio, Giorgio (1999). Gli italiani e il tricolore (באיטלקית). Il Mulino. pp. 67–68. ISBN 88-15-07163-6. Villa, Claudio (2010). I simboli della Repubblica: la bandiera tricolore, il canto degli italiani, l'emblema (באיטלקית). Comune di Vanzago. p. 10. SBN IT\ICCU\LO1\1355389. Maiorino, Tarquinio; Marchetti Tricamo, Giuseppe; Zagami, Andrea (2002). Il tricolore degli italiani. Storia avventurosa della nostra bandiera (באיטלקית). Arnoldo Mondadori Editore. p. 169. ISBN 978-88-04-50946-2. Ghisi, Enrico Il tricolore italiano (1796–1870) Milano: Anonima per l'Arte della Stampa, 1931; see Gay, H. Nelson in The American Historical Review Vol. 37 No. 4 (pp. 750–751), July 1932 JSTOR 1843352 Villa, Claudio (2010). I simboli della Repubblica: la bandiera tricolore, il canto degli italiani, l'emblema (באיטלקית). Comune di Vanzago. p. 18. SBN IT\ICCU\LO1\1355389.