laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מדינה אזאהרה

מדינת א-זהרא (בערבית: مدينة الزهراء, העיר הזוהרת; בספרדית: Medina Azahara, נהגה "מֶדִ֫ינַה אַסַאַ֫רַה") היא חורבה של מתחם מבוצר ענק הכולל ארמון ועיר מימי הביניים ליד קורדובה שבספרד. העיר נבנתה בשנים 936–940 על ידי עבד א-רחמן השלישי, האמיר והח'ליף הראשון של בית אומייה בקורדובה הנחשב לגדול שליטי אל-אנדלוס (ספרד המוסלמית). העיר ממוקמת לרגלי רכס סיירה מורנה, 6.4 ק"מ מערבה לקורדובה ושימשה בפועל כבירת אל-אנדלוס. ב-2018 העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. העיר נבנתה על שלושה מפלסים לרגלי הרכס עם הארמון במפלס העליון, צפתה על עמק הנהר גואדלקיביר ומבצרה שלט מעל קורדובה. העיר הייתה בעלת תכנון מלבני בכיוון צפון-דרום של 1,500 על 750 מטר (בניגוד לתכנון העירוני ה"מבוכי" הנפוץ יותר בערי האסלאם). העיר כללה אולמות קבלה רשמים, מסגדים, משרדי מנהל ושלטון, גנים, מִטבָּעָה, סדנאות, מחנה צבאי, מבני מגורים ומרחצאות. המים למתחם סופקו על ידי אמות מים אך האמה הרומית המקורית הייתה נמוכה כמה מטרים ממפלס הארמון ולכן נבנתה שלוחה חדשה גבוהה יותר והאמה המקורית הוסבה לשימוש כצינור לביוב - ונמצאו בה שאריות מזון וחרסים רבים. המתחם כלל לפחות שלושה גנים: גן קטן ("גן הנסיך") לשימוש האצולה במפלס העליון, גן נוסף ובמרכזו ביתן מוקף ארבע ברכות מלבניות במזרח המפלס האמצעי הוביל לאולם הקבלה, וגן נוסף במערב המפלס התחתון. לפי האגדה המתחם הוקם כמחווה לא-זהרא – פילגשו האהובה של המלך ופסל שלה עמד בכניסה. למעשה העיר נבנתה בעיקר ממניעים אידאולוגים פוליטיים כדי לחזק את מעמדו של הח'ליף אל מול יריביו – הפאטימים של צפון אפריקה והעבאסים בבגדאד. זהרא[א] הוא שמה המקובל של פאטמה בת מוחמד והפאטימים הרבו להקים מבנים ואף ערים על שמה (בשל היות זהראא ידועה כמלומדת נקראת על שמה האוניברסיטה של קהיר – אל-אזהר). הבנייה הראשונית הייתה זריזה ביותר – היא החלה בשנת 936 או 940, המסגד הוקם ב-941, בשנת 945 הח'ליף כבר עבר לארמון וב-947 הועברה גם המטבעה. הבנייה, שכללה מבנים נוספים, החלפת תוכניות ושיפוצים המשיכה עוד כמה עשרות שנים אחר כך. המתחם הורחב בימי שלטון אל-חכם השני (בנו של עבד א-רחמן השלישי) אך לאחר מותו פסק לשמש כמעון הראשי של הח'ליפים. בשנת 1010 נבזז המתחם במהלך מלחמת אזרחים ואחר כך נזנח ורבים משרידיו שימשו לבנייה במקומות אחרים. ההריסות הטמונות החלו להיחפר ב-1910 לערך, אך בינתיים נחפרו רק כ-10 אחוז מ-1.11 הקמ"ר של המתחם כולו. החלק המשוקם והנגיש לציבור כולל את האזור המרכזי עם שני מתחמי מגורים של הח'ליף הכוללים מרחצאות, אזורי שירות, משמר ומנהלה, אולם קבלה, גנים ומסגד ציבורי. המתחם כולל גם מוזיאון שנבנה נמוך כדי לא לפגום בנוף האתר. אדריכלות אסלאמית אלהמברה בית אומיה קורדובה (ספרד) מדיה וקבצים בנושא מדינה אזאהרה בוויקישיתוף האתר הרשמי של מדינת א-זהרא (באנגלית)[דרושה הבהרה] עיר הח'ליפות של מדינת א-זהרא, באתר אונסק"ו (באנגלית) עיר הח'ליפות של מדינת א-זהרא, באתר אונסק"ו (באנגלית). Triano, Antonio Vallejo (2007). "Madinat Al-Zahra; Transformation of a Caliphal City", in Revisiting al-Andalus: perspectives on the material culture of Islamic Iberia and beyond. Glaire D. Anderson, Mariam Rosser-Owen, BRILL. ISBN 90-04-16227-5. Ruggles, D. Fairchild (2008). Islamic Gardens and Landscapes. University of Pennsylvania Press. pp. 152–153. ISBN 0-8122-4025-1.
Thermosbaenacea

Thermosbaenacea היא סדרה של סרטנאים החיים ליד מעיינות חיים, מים מתוקים ומים מליחים. במערת איילון התגלו שני מינים מסדרה זו: טתיסבאנה (Tethysbaena) - סרטן באורך של 2 מ"מ. סרטנים אלה נמצאו בארץ במיקוות המים: חמי זוהר בקרבת נווה זוהר, עינות סמר על השפה הצפון מערבית של ים המלח ועין נור בטבחה. ייחודם של הסרטנים הוה בכך שהם נושאים את ביצי הרבייה בצידי הגוף ולא צמוד לבטן או לגב כמו שאר הסרטנים. סומית איילון (Typhlocaris ayyaloni) - אורכו של הסרטן הוא 5 ס"מ. הוא חסר פיגמט. יש לו שלושה זוגות מחושים, העוזרים לו לחוש כל תנודה במים. הסרטנים האלה התגלו במקומות המזוהים עם שולי האוקיינוס הקדום טתיס, אשר החלק שנותר ממנו היום הוא הים התיכון. במערת האיילון, בעומק בקרקע - 100 מטר וחום קבוע של 29 מעלות ולחות קרובה ל-100% נמצאו פרטים חיים של סרטנים אלה. מדיה וקבצים בנושא Thermosbaenacea בוויקישיתוף Thermosbaenacea, באתר ITIS (באנגלית) Thermosbaenacea, באתר NCBI (באנגלית) Thermosbaenacea, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) Thermosbaenacea, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) Thermosbaenacea, באתר GBIF (באנגלית) במקרה אחר, כאשר הייתה הפסקת חשמל במעבדה והחום עלה לשיעורים מעל הממוצע, הסרטנים שהיו עד אז במנוחה, החלו להתרבות, גם מחוץ למקום חיותם הטבעי.
הקורפוס ה-14 (האימפריה הגרמנית)

הקורפוס ה-14 (באדן) (בגרמנית: XIV. Armee-Korps) היה קורפוס של צבא באדן, אשר היה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורק עם סיומה. הקורפוס הוקם ב-30 בספטמבר 1870 לקראת המצור על שטרסבורג במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, והועמד תחת פיקודו של גנרל חיל הרגלים אוגוסט פון ורדר. לאחר נפילת שטרסבורג, השתתף הקורפוס במצור על בלפור ובקרב וילרסקסל. ב-15 בינואר 1871 תקף גנרל שארל דניס בורבאקי את הקורפוס לאורך נהר ליסאיין, אולם לאחר קרב בן שלושה ימים הוא נסוג עם צבאו לשווייץ. במרץ 1871 פורק הקורפוס, אולם ב-1 ביולי אותה שנה הוא הוקם מחדש, והצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית כקורפוס ה-14. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה הקורפוס חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן. בסוף ספטמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית באזור אראס, ולחם בקרב אראס (1914). לאחר מכן הועבר הקורפוס לשמפאן, שם נטל חלק בקרב שמפאן השני בשנת 1915, ובשנת 1916 הוא השתתף לתקופה קצרה בקרב על הסום. בהמשך השתתף הקורפוס בקרב איפר השלישי ובמתקפת האביב הגרמנית כחלק מהארמייה השנייה. לאחר מכן לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הראשונה, ובמהלך מתקפת מאה הימים הוא נלחם כחלק מהארמייה ה-18. גנרל חיל הרגלים אוגוסט פון ורדר (30 בספטמבר 1870 - 14 באפריל 1879) גנרל חיל הרגלים הוגו פון אוברניץ (15 באפריל 1879 - 19 באוגוסט 1888) גנרל חיל הרגלים זיגיסמונד פון שליכטינג (20 באוגוסט 1888 - 1 בינואר 1896) גנרל חיל הפרשים אדולף פון בילו (2 בינואר 1896 - 26 בינואר 1902) גנרל חיל הרגלים מקס פון בוק אונד פולאך (27 בינואר 1902 - 10 בספטמבר 1907) גנרל חיל הרגלים ארנסט פון הוינינגן (11 בספטמבר 1907 - 31 באוגוסט 1914) גנרל לוטננט תאודור פון ואטר (1 בספטמבר 1914 - 9 במרץ 1915) גנרל לוטננט קרל היינריך פון האניש (10 במרץ 1915 - 11 באוגוסט 1916) גנרל לוטננט מרטין צ'אלס דה בוליו (12 באוגוסט 1916 - 4 בספטמבר 1917) גנרל לוטננט אלפרד פון בוקמן (5 בספטמבר 1917 - 1 בנובמבר 1917) גנרל לוטננט פרידריך פון גונטרד (2 בנובמבר 1917 - 28 ביוני 1919)
אנדריאן קורדון

אנדריאן קורדון (נולד ב-1977) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי, אשר התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג. קורדון מחזיק במדליית ארד מאליפות אירופה משנת 2005 ומדליית זהב מאליפות אירופה לנבחרות באותה שנה, וזכה ארבע פעמים באליפות ישראל בג'ודו. באליפות ישראל בשנת 2002, קורדון זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג. בשנת 2004 הוא התחרה באליפות אירופה שנערכה בבוקרשט וסיים במקום השביעי. באליפות אירופה 2005 שנערכה ברוטרדם שבהולנד, קורדון התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד. בקרב הראשון קורדון ניצח את איברו מילאדין מבוסניה באיפון תוך שתי דקות ו-41 שניות, ברבע הגמר הפסיד לאלוף העולם לשעבר אלכסנדר מיכאילין הרוסי ועבר לקרבות בית הניחומים שם גבר באיפון על מתיאס סראיי הסלובני ואיוון אילייב הבולגרי. בקרב על מדליית הארד קורדון פגש את בארנה בור ההונגרי ולאחר חמש דקות הקנו לו השופטים את הניצחון ביתרון של 'וואזארי' ו'קוקה' מול 'וואזארי' בלבד של בור. לאחר הזכייה אמר קורדון: "עבדתי קשה בחצי השנה האחרונה ואני לא מופתע, חשבתי לפני התחרות על זכייה במדליית כסף או זהב, וציפיתי לפחות להשיג את הארד". בספטמבר קורדון התחרה באליפות העולם שנערכה בקהיר וסיים במקום השביעי. בקרב הראשון הוא ניצח באיפון לאחר 40 שניות את קירק הופמן האמריקאי, בשמינית הגמר ניצח שוב באיפון את קדבאטר מונקבטר המונגולי, ברבע הגמר הפסיד לפאולו ביאנצ'סי האיטלקי ועבר לקרבות בית הניחומים שם ניצח את וולטר סנטוס הברזילאי והפסיד לפייר רובין הצרפתי. ב-22 באוקטובר 2005, השתתפו קורדון ונבחרת הגברים של ישראל באליפות אירופה לנבחרות שנערכה בדברצן שבהונגריה וזכו במדליית הזהב. באליפות השתתפו ארבע הנבחרות שהגיעו להישגים משמעותיים באליפות אירופה ליחידים ובהם הונגריה, צרפת ורוסיה. בחצי הגמר ישראל גברה 4:2 על צרפת כאשר קורדון הפסיד בקרב שלו לפייר רובין. בגמר ישראל פגשה את הנבחרת ההונגרית המקומית ולאחר שישה קרבות התוצאה הייתה 3:3, בקרב האחרון והמכריע ניצח קורדון את זולטן קשיזמדיה. באותה השנה הוא זכה בפעם השנייה באליפות ישראל שנערכה בתל אביב לאחר שגבר בגמר על ליס רוסטיק. באליפות ישראל בשנים 2006 ו-2007, זכה קורדון במדליית הזהב. אנדריאן קורדון, באתר איגוד הג'ודו העולמי אנדריאן קורדון, באתר JudoInside.com אנדריאן קורדון באתר JudoInside אנדריאן קורדון באתר TheSports.org מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside. איתי שנקמן, ג'ודו: זאבי הסתפק במדליית כסף. קורדון זכה בארד, באתר ynet, 22 במאי 2005 קורדון: "אני שווה יותר ממקום שביעי בעולם", באתר ynet, 8 בספטמבר 2005 יאיר בן עמי, ג'ודו: ישראל אלופת אירופה לנבחרות, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2005 קורדון באליפות אירופה לנבחרות 2005, אתר JudoInside
הספרייה הלאומית של לטביה

הספרייה הלאומית של לטביה (בלטבית: Latvijas Nacionālā bibliotēka) היא מוסד תרבותי לאומי מטעם משרד התרבות הלטבי. הספרייה נוסה ב-29 באוגוסט 1919, כשנה לאחר קבלת עצמאות המדינה. מנהל הספרייה הראשון הביא את אוסף הספרים הפרטי שלו כבסיס לספרייה וכבר בשנת 1920 הכילה כ-250,000 פריטים. החל משנת 1920, כל מוציא לאור בלטביה מחויב במסירת עותק של כל יצירה שמפרסם לספרייה הלאומית. בשנים 1939 ו-1940 אוסף הספרייה גדל משמעותית, כשנוספו אליו פריטים שהתקבלו מגרמנים-בלטים, שרבים מהם התיישבו בלטביה בתקופת הרייך הגרמני. בין פריטים אלו נכלל חומר ספרותי מ"המוסד להיסטוריה וארכאולוגיה של רוסיה הבלטית". במהלך הכיבוש הגרמני של לטביה, שונה שמה ל"ספריית המדינה", על מנת שלא יהיה אזכור לעצמאותה של לטביה. בשנת 1956 עברה הספרייה לבניין חדש. מאז הכרזת עצמאות לטביה בשנת 1991, הספרייה נקראת בשם "הספרייה הלאומית הלטבית". בשנים 1995–2016, קיבלה הספרייה תרומה קבועה מ"הספרייה הבלטית של אוטו בונג", ספרייה ללימודי היסטוריה בלטית ושפות בלטיות. ב-2006 הצטרפה הספרייה לשירות המקוון של הספרייה האירופית (אנ'). מדיה וקבצים בנושא הספרייה הלאומית של לטביה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הספרייה הלאומית של לטביה (בלטבית) הספרייה הלאומית של לטביה, ברשת החברתית פייסבוק ערך זה הוא קצרמר בנושא ספריות ובנושא לטביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הילטון מקריי

הילטון מקריי (באנגלית: Hilton McRae; נולד ב-28 בדצמבר 1949) הוא שחקן סקוטי שמופיע בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה. מקריי נולד בדנדי. לפני שסיים את לימודיו באוניברסיטת אדינבורו היה מקריי חבר בלהקת התיאטרון הרדיקלית 7:84. ב-1977 הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית. הוא התרכז בעיקר באוונגרד ובתיאטרון פוליטי. ב-1983 הופיע מקריי ללא קרדיט בתפקיד ארוול קריניד בסרט האמריקאי "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי". בקולנוע הבריטי שיחק בין השאר בסרטים "אהובת הקצין הצרפתי" ו"גרייסטוק: אגדת טרזן". מקריי שיחק במחזות זמר אחדים על במות התיאטרון בלונדון בהם "מאמה מיה!" ו"מיס סייגון" בו גילם את דמות המהנדס. בהפקת הבכורה בבריטניה של המחזה "Caroline, or Change" שיחק מקריי בתפקיד מר סטופניק בתיאטרון המלכותי הלאומי, שזכה בפרס המחזמר הטוב ביותר של עיתון האיבנינג סטנדרד. ב-2008 גילם מקריי את הדחליל בהפקה של "הקוסם מארץ עוץ" שהוצגה בסאות'בנק סנטר. ב-2006 שיחק מקריי במחזה "Rabbit" מאת נינה ריין, שעלתה בתיאטרון אולד רד ליון, ואחר כך הועברה לטרפלגר סטודיוס בוייטהול. ב-2009 קיבל מקריי ביקורות נלהבות על הופעתו בדרמה הטלוויזיונית "The Execution of Gary Glitter". מקריי כיכב במחזה "סונאטת קרויצר" המבוססת על הנובלה מאת טולסטוי. ההצגה עלתה ב-2009 בתיאטרון גייט בלונדון עם מקריי בהופעת סולו, והוצגה שוב בשנת 2012. ההפקה הוצגה גם בעיר ניו יורק. הופעתו זכתה לשבחים הן בממלכה המאוחדת והן בארצות הברית בין השאר בניו יורק טיימס. מקריי נשוי לשחקנית לינדזי דאנקן, ולהם בן בשם קאל מקריי (נולד בספטמבר 1991). מקריי שהיה חבר קרוב וחבר ללימודים באוניברסיטה של איאן צ'ארלסון, כתב פרק בספר לזכרו "For Ian Charleson: A Tribute" שיצא לאור ב-1990. הילטון מקריי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הילטון מקריי, באתר AllMovie (באנגלית) הילטון מקריי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הילטון מקריי, באתר Discogs (באנגלית) Brantley, Ben (2012-03-25). "'The Kreutzer Sonata,' Based on Tolstoy, at La MaMa". New York Times. נבדק ב-2016-12-20. Lane, Harriet (23 באפריל 2007). "Bad girl. Lindsay Duncan talks to Harriet Lane about her new play". The Guardian. נבדק ב-20 ביוני 2011. {{cite news}}: (עזרה) Ian McKellen, Alan Bates, Hugh Hudson, et al. For Ian Charleson: A Tribute. London: Constable and Company, 1990. pp. 13–20. ISBN 0-09-470250-0
קשת פרסה

קשת פרסה היא סוג של קשת מבנית דמוית פרסה, המכונה גם לעיתים "קשת מורית" או "קשת חור-מנעול". קשת הפרסה הייתה אלמנט אדריכלי נפוץ באדריכלות אסלאמית ובמיוחד באדריכלות המורית של ספרד וצפון אפריקה החל מהמאה ה-8 בתקופת ספרד המוסלמית. בקשת פרסה הבסיס צר יותר מהאזור הרחב של חצי העיגול של הקשת. הקשת עצמה יכולה להיות עגולה, מחודדת, או בעלת אונות. קשתות פרסה נבנו גם לפני התקופה האסלאמית, למשל בבפטיסטריום מהמאה ה-2 על שם יעקב הקדוש בנציבין שבסוריה. קיימות קשתות פרסה גם במבני הויזיגותים, הנוצרים ששלטו בספרד לפני הכיבוש המוסלמי של ספרד, ויש המשערים שחלק מקשתות אלה נבנו בתקופה הרומית של ספרד או אף לפניה. כך למשל בכנסייה על שם הקדושה אולליה שבלוגו בספרד הכוללת שרידי מקדש רומי עם קשת פרסה (ראו איור). למרות הדוגמאות שלמעלה, היה זה בספרד שקשת הפרסה נפוצה ביותר והתפתחה לצורתה האופיינית החל מהמאה ה-8. קשת הפרסה אומצה ופותחה תחת השלטון המוסלמי של בית אומייה בספרד, אשר הקצינו את עקמומיות הפרסה והדגישו אותה גם לעיתים על ידי שימוש בצבעים מתחלפים לאורך הקשת. ניתן לראות זאת בקנה מידה גדול למשל במחראב שבמסגד קורדובה (ראו צילום). סגנון זה של קשת פרסה התפשט אחר כך בכל אל-אנדלוס והאזור ואומץ גם על ידי האמירויות המוסלמיות של ספרד שבאו אחר כך - כולל בשושלות המוסלמיות של טאיפה, מוראביטון, אל-מוואחידון, ובממלכת גרנדה תחת שושלת בנו-נאסרי (למרות שהמשיך השימוש גם בקשתות רגילות ואחרות). המוזערבים (נוצרים תחת שלטון האסלאם בספרד או צאצאיהם) השתמשו בקשתות פרסה גם כאמצעי קישוטי בכתבי קודש מאוירים. השימוש בקשת פרסה התפשט גם אל מעבר לאל-אנדלוס ונעשה בה שימוש למשל במסגד הגדול בקירואן שבתוניסיה (המחראב משנת 862), מסגד אבן טולון בקהיר משנת 879, ובמסגד מוחמד אבן חאירון משנת 866 גם בקירואן, שבו קשת הפרסה מקבלת צורה מעט מחודדת. סגנון אמנות מודחאר (מודחאר הם מוסלמים שנשארו בלי להתנצר בספרד שלאחר הרקונקיסטה) שהתפתח במאות ה-12 עד ה-17 המשיך במסורת של קשת הפרסה. קשתות פרסה התפשטו אל מעבר לעולם המוסלמי והיו נפוצות בסגנון ה"תחייה המורית" (סגנון אדריכלי אקזוטי בעקבות התלהבות כללית מהמזרח באמצע המאה ה-19), שהיה גם בשימוש נרחב בבתי-כנסת של התקופה. קשתות פרסה חדרו גם לשימוש באדריכלות אינדו-אסלאמית בהודו, כמו בשער של מתחם קוטוב בדלהי מהמאה ה-13, ואחר כך בסגנון ה"תחייה האינדו-אסלאמית" תחת השלטון הבריטי בהודו במאה ה-19. אדריכלות אסלאמית אמנות מוזערבית קשת (מבנה) אדריכלות מורית מדיה וקבצים בנושא קשת פרסה בוויקישיתוף Islamic Arts and Architecture – אתר על אמנות ואדריכלות אסלאמית Andrew Petersen: "Dictionary of Islamic Architecture", Routledge, 1999, ISBN 0-415-21332-0, p. 24 http://www.soitu.es/soitu/2009/01/30/info/1233300020_674803.html "מילון לאדריכלות אסלאמית". אורכב מ-המקור ב-2011-05-25. נבדק ב-2008-10-30. Richard Ettinghausen, Oleg Grabar and Marilyn Jenkins-Madina, pp. 32-33, 2001, Islamic Art and Architecture: 650-1250, Yale University Press, ISBN 0-300-08869-8
גלריית דגלי הקנטונים של שווייץ

גלריה זו מציגה את דגלי הקנטונים של שווייץ: דגל הקנטון ארגאו דגל הקנטון אפנצל אוסר-רודן דגל הקנטון אפנצל אינר-רודן דגל הקנטון בזל-לנדשאפט דגל הקנטון בזל-שטאדט דגל הקנטון ברן דגל הקנטון פריבור דגל הקנטון ז'נבה דגל הקנטון גלרוס דגל הקנטון גראובינדן דגל הקנטון ז'ורה דגל הקנטון לוצרן דגל הקנטון נשאטל דגל הקנטון נידוולדן דגל הקנטון אובוולדן דגל הקנטון שפהאוזן דגל הקנטון שוויץ דגל הקנטון זולותורן דגל הקנטון סנט גלן דגל הקנטון תורגאו דגל הקנטון טיצ'ינו דגל הקנטון אורי דגל הקנטון ואלה דגל הקנטון וו דגל הקנטון צוג דגל הקנטון ציריך דגל שווייץ הקנטונים של שווייץ שווייץ מדיה וקבצים בנושא גלריית דגלי הקנטונים של שווייץ בוויקישיתוף
אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה

אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה (בגרמנית: Eleonore Maria Josefa von Österreich; ‏ 21 במאי 1653 - 17 בדצמבר 1697), הייתה אשתו של מיכל הראשון, מלך פולין, ולאחר מכן אשתו של קרל החמישי, דוכס לורן. אלאונורה נולדה ברגנסבורג ב-21 במאי 1653, לפרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאשתו השנייה אלאונורה גונזאגה, בתם של קרלו גונזאגה השני, דוכס נוור ורתל ומריה גונזאגה, דוכסית מונטפראט. ב-27 בפברואר 1670 התחתנה אלאונורה עם מיכל הראשון, מלך פולין, למדה פולנית והתלוותה למיכל במסעותיו. לבני הזוג לא נולדו ילדים, אלאונורה ילדה ולד מת ולאחר מכן לא הצליחה להיכנס שוב להריון. בשנת 1673 מת מיכל, ולאחר מכן היא המשיכה להתגורר למשך תקופה בפולין. ב-6 בפברואר 1678 התחתנה אלאונורה עם קרל החמישי, דוכס לורן, ממנו נולדו לה שישה ילדים, והשניים התגוררו באינסברוק. בשנת 1690 מת בעלה קרל החמישי, וב-17 בדצמבר 1697 מתה אלאונורה בווינה. ב-6 בפברואר 1678 התחתנה אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה עם קרל החמישי, דוכס לורן, ממנו היו לה 6 ילדים: לאופולד, דוכס לורן (1679-1729) קרל יוזף מלורן (1680-1715) אלאונורה מלורן (1682) קרל פרדיננד מלורן (1683-1685) יוזף אינוצנט עמנואל מלורן (1685-1705) פרנץ אנטון יוזף מלורן (1689-1715) מדיה וקבצים בנושא אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה בוויקישיתוף אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
צב נהר מרי

צב נהר מרי (שם מדעי: Elusor macrurus) הוא מין בסכנת הכחדה של צב קצר-צוואר אשר אנדמי לנהר מרי בדרום-מזרח קווינסלנד, אוסטרליה. המין תואר לראשונה בצורה רשמית ב-1994. הסוג Elusor הוא סוג מונוטיפי המייצג שושלת עתיקה של צבים שנעלמו מההיסטוריה האבולוציונית של אוסטרליה. צב נהר מרי הוא אחד הצבים הגדולים באוסטרליה. אורכו של השריון מגיע ל-400 מ"מ. צבע השריון עשוי לנוע מאדמדם לחום או כמעט שחור. חלקו התחתון של השריון בעל צבע בהיר יותר של קרם או ורדרד. צבע העור דומה לשריון ולרוב ורדרד בקצותיו וזנבו. להם נשימה בימודלית, ומסוגלים לקלוט חמצן דרך פתח ביב כאשר נמצאים מתחת למים. עם זאת הם עולים לפני השטח כדי לנשום אוויר בצורה רגילה. מאפיין ייחודי של הזכרים הוא הזנב שאורכו עשוי להיות שני שלישים מאורך השריון. בזנבו יש עצם קשתית (Haemal arch) שאינה מצויה בצבים מודרניים אחרים, שתפקידה אינו ידוע. מאפיין ייחודי נוסף של צב נהר מרי הוא בינים ארוכים במיוחד מתחת ללסת התחתונה. צב נהר מרי חי בנהרות זורמים ואזורים עשירים בחמצן באזור הנהר מרי. צבים זכרים עשויים להיות תוקפניים כלפי זכרים אחרים או צבים ממינים אחרים. הוא אוכל-כול וניזון מחומרים צמחיים כדוגמת אצות ומבעלי חיים קטנים כדוגמת צדפות. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 היה צב נהר מרי חיית מחמד פופולרית באוסטרליה, ובמשך תקופה של כ-10 שנים נשלחו כ-15,000 פרטים מדי שנה לחנויות. המין מוגדר כמין בסכנת הכחדה על פי חוק 1992 לשמירת הטבע של קווינסלנד ובהתאם לחקיקה הפדרלית של חוק הגנת הסביבה ושמירת המגוון הביולוגי. איגוד השימור העולמי IUCN כולל את המין ברשימה האדומה. מדיה וקבצים בנושא צב נהר מרי בוויקישיתוף צב נהר מרי, באתר ITIS (באנגלית) צב נהר מרי, באתר NCBI (באנגלית) צב נהר מרי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צב נהר מרי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צב נהר מרי, באתר GBIF (באנגלית) פטריק ברקהם, גרדיאן, צב ירוק שיער שנושם מאיברי המין שלו התווסף לרשימת המינים בסכנת הכחדה, באתר הארץ, 12 באפריל 2018 צב נהר מרי באתר הרשימה האדומה של IUCN "Mary River Turtle". Taronga (באנגלית). 2010-07-10. אורכב מ-המקור ב-2018-04-14. נבדק ב-2018-04-13. Department of Environment and Heritage Protection, Mary River turtle, www.ehp.qld.gov.au (באנגלית)
אצטדיון שיניק

אצטדיון שיניק (ברוסית: Шинник) הוא אצטדיון כדורגל בעיר ירוסלבל בככר העמל, המהווה את מגרש הבית של מועדון הכדורגל מועדון "שיניק". האצטדיון מחזיק באישור אופ"א לאירוח משחקים בינלאומיים ושימש כמגרש אימונים בתקופת מונדיאל 2018. האצטדיון נפתח בשנת 1957. בשנת 2002 הוצב באצטדיון מסך וידאו שהיה הגדול ביותר באותו הזמן ברוסיה. ביוני 2008, תוכנן לבצע שיפוץ, אשר צפוי היה להסתיים ב-2010, עבור חגיגות האלף לעיר ירוסלבל. תוכנית האב כללה תוכנית להוספת גג מעל כל היציעים, כל היציעים תוכננו להיות דו-קומתיים, למעט היציע המזרחי. מסלולי האתלטיקה שסביב לדשא תוכננו להישמר. אך עד סתיו 2010 שופץ רק היציע הדרומי. ב-22 מאי 2011 האצטדיון אירח את גמר הגביע הרוסי בכדורגל 2011. בשנת 2012 עיריית יארוסלבל התמודדה על מכרז לארח חלק מהמשחקים בגביע העולם 2018; תוך תכנון להשלמת שיפוץ מחדש של האצטדיון, אך לבסוף יארוסלבל לא נכללה ברשימה הסופית של הערים המארחות. בקיץ 2017, האצטדיון נסגר לצורך שיפוצים לקראת מונדיאל 2018 על מנת שישמש כבסיס אימונים עבור אחת הנבחרות. עד להשלמת השיפוץ שיניק אירחה את משחקיה באצטדיון "יבולים" שבכפר קרבאייבו שבמחוז קוסטרומה. ביולי 2020 הועבר האצטדיון לבעלות הקבוצה, לאחר שהיה מצוי קודם בבעלות העירייה. היציע מכיל 9,712 מושבים, בנוסף, הוא כולל: תאי יוקרה   טרקלין VIP (45 מושבים) יציע המועדון (67 מושבים) יציע אורחים (329 מושבים) יציע העיתונאים (69 מושבים) תא עבור קבוצות יריבות (20 מקומות) הגזרה המרכזית מספר 2 (2868 מושבים) גזרה מספר 1 (2333 מושבים) גזרת צד מספר 3 (2489 מושבים) היציע מכיל 4,573 מקומות, בנוסף, כולל גם: גזרה מרכזית מספר 2, (2214 מושבים) גזרת צד מספר 1 (1214 מושבים) גזרת צד מספר 3 (1145 אנשים) היציע מכיל 4,390 מקומות, בנוסף, כולל: גזרה מרכזית מספר 2 (עבור בסיס האוהדים של שיניק) (1533 מושבים) גזרת צד מספר 1 (1332 אנשים) גזרת צד מספר 3 (1525 מושבים) היציע מכיל 5195 מקומות, בנוסף גם: גזרה 1 (1195 מושבים) גזרות 2, 3, 4, 5 (אזור האוהדים של הקבוצה היריבה) (4000 מושבים) מדיה וקבצים בנושא אצטדיון שיניק בוויקישיתוף עמוד האצטדיון באתר שיניק Объявлены города-организаторы ЧМ-2018 // Лента.ру Статья Стадион «Шинник» на сайте shinnik.com  (рус.)
מזראטי מקסיקו

מזראטי מקסיקו (באיטלקית: Maserati Mexico) היא מכונית ספורט, בתצורת קופה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזראטי אשר יוצרה בין השנים 1966–1972. יוצרו 482 יחידות. 4.2 ליטר 4.7 ליטר - הדגם בנוי על פי מרכב מזראטי 5000GT , "מזראטי מקסיקו" הוצגה לראשונה בסלון המכוניות הבינלאומי בטורינו באוקטובר 1965. הדגם נמסר לנשיא מקסיקו אדולפו לופס מטאוס ומכאן קיבל את שמו "מזראטי מקסיקו" 2 דלתות 4 מושבים הנעה אחורית מכל דלק - 95 ליטר (מנוע 4.7 ליטר) תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 7.9 שניות (מנוע 4.2 ליטר, תמסורת ידנית, שנת 1966) תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 8.6 שניות (מנוע 4.2 ליטר, תמסורת אוטומטית, שנת 1967) תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 7.8 שניות (מנוע 4.2 ליטר, תמסורת ידנית, שנת 1969) תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 7.5 שניות (מנוע 4.2 ליטר, תמסורת ידנית, שנת 1972) "מזראטי מקסיקו" "מזראטי מקסיקו" "מזראטי מקסיקו" שנת 1968 - מבט לתא הנהג "מזראטי מקסיקו" שנת 1969 "מזראטי מקסיקו" שנת 1969 "מזראטי מקסיקו" שנת 1968 "מזראטי מקסיקו" שנת 1968 "מזראטי מקסיקו" שנת 1968 "מזראטי מקסיקו" "מזראטי מקסיקו" מזראטי 3200GT מזראטי 3500GT מזראטי אינדי מזראטי בורה מזראטי מיסטרל מזראטי קריף "מזראטי מקסיקו" - תמונות מדיה וקבצים בנושא מזראטי מקסיקו בוויקישיתוף מזראטי מקסיקו, סרטון באתר יוטיוב מזראטי מקסיקו, סרטון באתר יוטיוב ההיסטוריה של מזראטי maserati.com/maserati/international/en/brand/history "מזראטי מקסיקו" (צרפתית) maserati.mexico.free.fr/histoire.htm Cancellieri, Gianni et al. (Hrsg.): Maserati. Catalogue Raisonné 1926–2003. Automobilia, Mailand 2003. ISBN 88-7960-151-2 "מזראטי מקסיקו" - 4.2 maserati-mexico-berline-sport "מזראטי מקסיקו" - 4.7 rmsothebys.com/en/auctions/MO16/Monterey/lots/r173-1968-maserati-mexico-47 מזארטי מקסיקו 4.7 - מפרט carfolio.com/specifications "מזראטי מקסיקו" maserati.mexico.free.fr/histoire "מזראטי מקסיקו" - מפרט catalog.com/model/maserati/mexico
אליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל

אליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל (Чемпионат РСФСР по футболу) היה טורניר כדורגל לאומי ברוסיה הסובייטית שיצא לדרך לראשונה בשנת 1948 והיה טורניר הכדורגל העיקרי ברפובליקה וכלל טורניר בין נבחרות עירוניות שייצגו את הערים כדוגמת נבחרת מוסקבה, שזכתה באליפות הראשונה וכלל גם טורניר בין מועדונים, כאשר לאלופת רוסיה הסובייטית הוענקה האפשרות להתמודד באליפות ברית המועצות בכדורגל. אליפות רוסיה הסובייטית נערכה מלכתחילה כאליפות ארצית נפרדת. הרפובליקות שבעבר היו חלק מהאימפריה הרוסית אזרבייג'ן, ארמניה, בלארוס, גאורגיה, לטביה, ליטא, מולדובה, פולין, אוקראינה, פינלנד ואסטוניה קיבלו עצמאות לאחר מהפכת אוקטובר יחד עם רפובליקת המזרח הרחוק כשכל אחת מהרפובליקה הנהיגה אליפות כדורגל משלה. ברם, חרף זאת, באליפות רוסיה הסובייטית 1922 השתתפה נבחרת העיר חרקוב, מאוקראינה. לאחר הקמת ברית המועצות ב-20 בדצמבר 1922 האליפות קיבלה מעמד של טורניר העפלה לאליפות ברית המועצות בכדורגל ומעמדו הלך ונחלש עד כי ב-1934 מוסקבה ולנינגרד סירבו לשלוח נציגות מטעמן. בסך הכל נערכו 8 אליפויות. ב-1936 הוקמה ליגת העל הסובייטית בכדורגל ואליפות רוסיה הסובייטית בוטלה. במסגרת הליגה הסובייטית השנייה נערכו אליפויות אזוריות בהן נטלו חלק קבוצות רוסיות שהיו מעפילות לליגה העליונה במידה והן זכו בטורנירים המחוזיים. ב-1973 נערך גם גביע רוסיה הסובייטית בכדורגל ונחנכה אליפות רוסיה הסובייטית בין מועדונים, שהיוותה חלק מטורנירי הליגה הסובייטית השנייה. 1 נבחרת ויאטקה לא הופיעה למשחק חצי הגמר נגד נבחרת מוסקבה וספגה הפסד טכני 2 הנבחרת הקזחית לא הופיעה למשחק על המקום השלישי וספגה הפסד טכני 3 סמרה לא הופיעה למשחק חצי הגמר נגד לנינגרד וספגה הפסד טכני 4 באליפויות 1920, 1922, 1924, 1931, 1932 לא נערכו משחקים על המקום השלישי. בטבלת האליפות נרשמו משחקי הקבוצה מהמקום השלישי נגד האלופה בחצי הגמר והקבוצה מהמקום הרביעי נגד הסגנית הנבחרת הורכבה משחקני דינמו