laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ו מורלו

ג'ו מורלו (באנגלית: Joseph Albert Morello;‏ 17 ביולי 1928 - 12 במרץ 2011), היה מתופף ג'אז אמריקאי. נודע בעיקר כמתופף ברביעייתו של דייב ברובק, שאחראית ליצירות ג'אז מפורסמות כמו "Blue Rondo a' la Turk" ,"Take Five" ועוד. מורלו נולד בספרינגפילד, מסצ'וסטס. סבל מלקות ראייה חלקית מלידה. החל את דרכו המוזיקלית ככנר מחונן: בגיל 6 החל ללמוד לנגן בכינור ובהמשך הופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בנגינת הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון. בגיל 15 זנח את הכינור והחל ללמוד תיפוף אצל ג'ורג' לורנס סטון. מורלו פעל במסגרת הרכבים שונים החל מראשית שנות ה-50, אך את עיקר פרסומו רכש בתקופתו כחלק מרביעיית הג'אז של הפסנתרן דייב ברובק. מורלו הצטרף להרכב ב-1955 ונשאר בו עד להתפרקותו ב-1967. בתקופה זו הקליט ההרכב עשרות אלבומים. הרביעייה התמחתה ביצירות במקצבים בלתי שגרתיים, ולמורלו היה חלק נכבד בעיצוב הסגנון המוזיקלי הייחודי שלה ובהצלחתה ברחבי העולם. הוא גם אחראי לכמה מקטעי סולו ידועים, כמו זה של "Take Five". לאחר פירוק ההרכב, המשיך מורלו להופיע עם אומנים שונים ולהוציא אלבומים רבים נוספים. בסך הכול השתתף בלמעלה מ-120 אלבומים במהלך הקריירה שלו, כ-60 מהם עם רביעיית דייב ברובק. משנות ה-70 ואילך, לאחר שראייתו הידרדרה, התמקד מורלו בהוראה והוציא תחת ידיו מתופפים רבים (בין תלמידיו גם דייוויד ריץ', מהמורים החשובים לתופים בישראל במהלך העשורים האחרונים). כמו כן, מורלו כתב ספרי הדרכה למתופפים והקליט סרטוני וידאו בהם הוא מלמד את טכניקת התיפוף שלו. מורלו נפטר בגיל 82 בביתו שבאירוינגטון, ניו ג'רזי. מדיה וקבצים בנושא ג'ו מורלו בוויקישיתוף ג'ו מורלו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ו מורלו, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ו מורלו, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ו מורלו, באתר Discogs (באנגלית) ג'ו מורלו מספר על הצטרפותו לרביעיית דייב ברובק (אורכב 05.03.2016 בארכיון Wayback Machine) ג'ו מורלו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רפואה טקטית

רפואה טקטית היא ענף בתחום הרפואה הדחופה הטרום אשפוזית (Pre Hospital Trauma Life Support) המתייחסת לטיפול הניתן לפצועים בסביבה הטקטית. מטרות הרפואה הטקטית: מתן טיפול לפצועים בנקודת הפציעה, מניעת פצועים נוספים והשלמת המשימה. הרפואה הטקטית החלה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 בארצות הברית. באחד מהקרבות המפורסמים בהם נטל חלק צבא ארצות הברית, קרב הים השחור, עליו מבוסס הסרט בלאק הוק דאון (Black hawk down) פעל כוח שמנה 160 לוחמים מהיחידות המיוחדות של צבא ארצות הברית במוגדישו, סומליה על מנת לתפוס את מנהיג המורדים מוחמד פארח איידיד וסגניו. במהלך ניסיון לכידתו נתקלו הכוחות האמריקאיים בהתנגדות רבה מצד תומכיו של איידיד וניסיון לכידתו עלה בתוהו. לאחר 16 שעות לחימה ספגו הכוחות המיוחדים 78 פצועים, 18 הרוגים ושבוי אחד עד שיצא אחרון החיילים אל שטח ההתכנסות והסתיים המבצע. מיד לאחר האירועים במוגדישו נעשה תחקיר מקיף על כל אחת ואחת מהפציעות והמסקנה הייתה כי קיים צורך ממשי לאפיין, לאמן ולצייד את כוחות הלוחמים ביכולת רפואית המותאמת לתא שטח הפעילות שלהם ומביאה לידיי ביטוי את המאפיינים הייחודים של סביבה זו ושל הפציעות בה. בשנת 1996 סיימה מפקדת הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית לפתח פרוטוקולים רפואיים חדשים המותאמים לטיפול בפצוע טראומה בשדה הקרב ומטמיעה אותם בקרב היחידות המיוחדות. התוצאות המתקבלות משדה הקרב מראות כי הפרוטוקולים החדשים מצליחים להשפיע באופן חיובי על שרידותם של הפצועים וב-2001 קמה הוועדה לרפואה טקטית (Committee for Tactical Combat Casualty Care)ובשנת 2006 פרסמה לראשונה את פרוטוקול הטיפול החדש ב-PHTLS. מאז ועד היום מבססת הרפואה הטקטית את מעמדה כסטנדרט הטיפולי החדש לכל כוח הפועל בסביבה מורכבת ומאוימת. TCCC הוא השם שניתן לפרוטוקול הטיפול בפצוע טראומה בסביבה הטקטית. בשונה מה-PHTLS המתייחס לטיפול בפצוע בסביבה האזרחית, ה-TCCC מכניס למשוואה הטיפולית גם שיקולים טקטיים כגון, איום אפקטיבי, חוסר באנשי רפואה, חוסר בציוד רפואי, רעש, בעיות תקשורת, זמני פינוי משתנים ועוד וכמו כן ביסוס מדעי ומחקרי על אופי הפציעות בשדה הקרב המודרני כגון, פציעות הניתנות להצלה לעומת פציעות קטלניות, מיקום הפציעות הזמן הממוצע שחולף מרגע הפציעה ועד המוות ועוד. שלבי הטיפול: טיפול תחת אש - הטיפול הניתן לפצוע כאשר המטפל והפצוע נמצאים תחת איום ממשי טיפול טקטי בשטח - הטיפול הניתן לפצוע כאשר הוא והמטפל נמצאים תחת מחסה פינוי טקטי - הטיפול הניתן לפצוע מרגע תחילת הפינוי ועד הגעתו למתקן רפואי ציוד רפואי טקטי הוא ציוד בעל מאפיינים ייחודים המותאמים לסביבה הטקטית ולאופי הפציעות. דוגמאות לציוד רפואי טקטי: חסם עורקים, תחבושות המוסטטיות, ערכות לפתיחה כירורגית של דרכי האוויר, ציוד ניטור, שמיכה בעלת יכולת חימום אקטיבית, אלונקת נשיאה קלת משקל, ועוד. ציוד זה פותח במיוחד לסביבה טקטית ועל כן עליו להיות קומפקטי, עמיד, קל נשיאה, בעל צבעים כהים ואופן שימוש פשוט ויעיל. לישראל חלק מרכזי בתחום הרפואה הטקטית העולמית,[דרוש מקור] אף על פי שנכון להיום צה"ל לא אימץ באופן מלא את ה-TCCC. הצבא הישראלי רווי ניסיון, מוביל ויוזם מחקרים רבים בתחום ובוחן דרכים ושיטות לאמן את הלוחמים ואנשי הרפואה להעניק טיפול מיטבי בשדה הקרב. ניתן לראות בצה"ל מספר שינויים שנעשו עם התקדמות והתפתחות הנושא כדוגמת הצטיידות בתחבושות המוסטטיות, חסמיי עורקים מתקדמים ועוד. בשוק הפרטי, ישנן בישראל מספר חברות אשר מציעות שירותים בתחום הרפואה הטקטית כגון אימונים, ציוד ועוד. חלק מהחברות מספקות שירותים אלה לצבא ולארגוני ביטחון אחרים. TCCC - The PHTLS Advantage אפרת כהן, חדש: קורס רפואה טקטית
חנה חייטין

חנה חֶיְיטין-ויינשטיין (באנגלית: Khana Kheytin-Weinstein;‏ 1925–2004) הייתה משוררת יידית. חֵייטין נולדה בשנת 1925 בשאוולי שבליטא. היא הייתה תלמידה בגימנסיה העברית בעיר. עם סיום הלימודים בגימנסיה, יצאה לעיר קובנה כדי ללמוד להיות גננת, ובתום הלימודים שבה אל עיר הולדתה. במהלך מלחמת העולם השנייה נכלאה בגטו שאוולי ונותרה שם זמן רב בלא להתפנות ממנו להשמדה. באווירת האימה, המחלות, הגירושים והרעב של הגטו, החלה חייטין לכתוב שירה ביידיש. שיריה עברו מפה לפה ומיד ליד בגטו ובמחנות העבודה, וזכו לפרסום רב. משקרב הצבא האדום לשאוולי, פונתה חנה חייטין מהגטו, עם שארית יהודי העיר, אל מחנה הריכוז שטוטהוף שליד דַנצִיג. היא שוחררה על ידי הצבא האדום בסוף שנת 1944, לאחר השתתפות בצעדות המוות שהצעידו הנאצים לעבר העיר טוֹרוּן. לאחר המלחמה התברר כי מקהילת יהודי שאוולי נותרו כ-500 נפש. חייטין הגיעה תחילה ללודז' ומשם, דרך גרמניה, עלתה לארץ ישראל. בשנות ה-60 היגרה לארצות הברית. חייטין, שהייתה עקרת בית, המשיכה לכתוב שירים וסיפורים, ומדי פעם הקריאה משיריה באירועים פומביים של דוברי יידיש. לאורך שנות ה-70 וה-80 היא פרסמה בקביעות מפרי עטה בעיתון היידי פארווערטס. בעקבות נישואיה, שינתה את שמה לחייטין-ויינשטיין, שם התגוררה עד מותה בשנת 2004. השיר "אַ מָאמֶעס הֶארְץ" ("לב אם") נכתב בגטו שאוולי בעקבות אקציות דמים שנערכו בגטאות ליטא במרץ 1943, והיה למעין המנון בגטו. שירה של חייטין "אַ יִידיש קינד" ("ילד יהודי") זכה לתפוצה רחבה מאוד בעולם היהודי וזכה לביצועים רבים של זמרים וחזנים. בין השאר שרו אותו החזן סידור בלרסקי, החזן פאול זים, החזן לואי דנטו, הזמרת ריטה קרפינוביטש, החזן יעקב מגיד ומלוויו. בישראל בוצע השיר על ידי הזמרת סוזי מילר והזמרת דורית ראובני. השיר אף תורגם לעברית כמה פעמים. גם בעברית הוא מוכר בכמה שמות: "לב אם", "ילד יהודי" או "בכפר קטן בליטא" (או אף "בכפר ליטאי קט"). לידער פון שאוולער געטאָ 1941–1944 / שירים מגטו שבלי, תל אביב: ועדה יוזמת, יוצאי גטו שבלי באיגוד יוצאי ליטא, תשס"ג 2003. (שירים ביידיש, שלכל אחד מהם נכתב מבוא קצר בעברית; לחלקם תרגום עברי פיוטי.) מילות השיר "לב אם" והאזנה לו, באתר זמרשת חנה חייטין בקטלוג פרידמן של אוניברסיטת פנסילבניה אַ יידיש קינד - ילד יהודי, באתר "מיתרי הלב: מוזיקה מתקופת השואה", יד ושם יהודה איזנברג ודודו בן עמי, אַ מָאמֶעס הֶארְץ - שיר אם יהודיה ותרגומו: ניסיון לאתר שיר מגטו שאוולי ומחברו, ממעמקים 11 (חשוון תשס"ח, אוקטובר 2007), באתר דעת דודי בן עמי, "אַ ייִדיש קינד" מאת חנה חייטין (2004-1925): לבבות קוראים רבים עם "לב אם" (אורכב 28.09.2013 בארכיון Wayback Machine), באתר איגוד יוצאי ליטא בישראל (גרסת PDF באתר דעת) נדב מנוחין‏, רצח הילדים, המסתור בכפר והשירים האבודים: הסודות של "ילד יהודי", המנון הגטו שנשכח, באתר וואלה, 27 באפריל 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים ובנושא יידיש. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שיוך אורגני

שיוך אורגני (או כפיפות אורגנית) הוא מושג צבאי לתיאור שיוך היררכי וקבוע של מסגרת כוח אדם או אמצעים לרמה מפקדת מסוימת, כחלק ממשאביה התקניים. היתרון שבפעולה במסגרות אורגניות הוא היכרות הדדית של הכוחות זה עם זה, עם אמצעי הלחימה, התו"ל והפיקוד ואף קיומה של מסורת ייחודית, ערכים ייחודיים וגיבוש. עם זאת, המסגרת האורגנית קשיחה, בעוד הדרישות המבצעיות דורשות לעיתים גמישות בהפעלת הכוח על מנת לנצלו באופן מיטבי. השיוך המבצעי (או הכפיפות המבצעית) היא המושג המנוגד לשיוך האורגני, המתאר מצב בו מועברים כוחות באופן זמני לפיקוד של מפקדה אחרת לצורך השגת מטרה מסוימת. כך למשל יכולה להיות מועברת בעת מלחמה, חטיבה השייכת אורגנית לאוגדה מסוימת לפעול תחת פיקודה (ת"פ) של אוגדה אחרת, לפי פקודת רמה הממונה על שתי המפקדות, או מוקם כוח משימתי אד הוק ("נבחרת"), כפי שקרה במבצע אנטבה. מדיה וקבצים בנושא שיוך אורגני בוויקישיתוף מבוסס על ההגדרה במילון למונחי צה"ל, אג"ם/תוה"ד 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דרייבר (מקצוע)

דרייבר (מאנגלית: Driver, בעברית: נהג) הוא כינויו של אדם העוסק בהסעת מתרימים בין כתובות של נדבנים. הדרייברים קיימים הן בישראל[דרוש מקור] אך בעיקר מחוצה לה, לשם הולכים "משולחים" מישראל, בדרך כלל בשליחות של מוסדות תורניים כמו ישיבות, כוללים. הדרייבר ממלא שני תפקידים: הראשון הוא השגת כתובות של נדבנים, והשני הוא הסעת המתרים בין הכתובות השונות. השגת הכתובת היא התפקיד החיוני ביותר, משום שעיקר העבודה בתחום זה היא איתור תורמים פוטנציאלים. בדרך כלל מקבל הדרייבר 30-40% מסך התרומה שמשיג המתרים. העמלה עשויה להגיע גם ל-49%. מאכער יואל ביטלמן, הרבנים קבעו: לא יותר מ-25 אחוז ל'דרייברים', באתר בחדרי חרדים, 30 בינואר 2012
קרב אנגיארי (ציור)

קרב אנגיארי הוא ציור אותו ניסה לצייר לאונרדו דה וינצ'י בשנת 1505, בהשראת קרב אנגיארי שנערך בעיירה אנגיארי שבאיטליה בשנת 1440. עם זאת, לאונרדו השאיר רק רישום הכנה של הציור ("סקיצה") בעוד הציור עצמו כנראה אבד. שליט פירנצה לורנצו דה מדיצ'י ("לורנצו המפואר"), בנו של פיירו דה מדיצ'י, ונכדו של קוזימו הזקן - השליט הראשון מהמשפחה בפירנצה, היה חובב אמנות גדול ונהג להזמין עבודות אצל לאונרדו דה וינצ'י, מיכלאנג'לו ובוטיצ'לי, וככל הנראה הקרב צויר על פי בקשתו. במשך השנים ציירים רבים ניסו את ידם בהעתקת ציורו האבוד. המפורסם שבהם הוא ניסיון כזה משנת 1603 המיוחס לפטר פאול רובנס - אחד הציירים הפוריים ביותר מתקופת הבארוק. היו עוד רבים אחרים שניסו את ידם בהעתקת הציור האבוד. בשנות ה-70 חוקר אמנות איטלקי בשם מאוריציו סרצ'יני גילה צמד מילים בלטינית מוחבא בציור הקיר של וזארי, שנחשב למשמיד היצירה של דה וינצ'י. על ציור הקיר התנוססו המילים "cerca trova" (בעברית: "חפש ותמצא") ובעקבותיהן החל מסע חיפוש אחר היצירה האבודה. סרצ'יני השתמש בסורקי לייזר, מכ"ם וחום כדי לחפש רמזים בקירות של ארמון פאלאצו וקיו, שם לאונרדו צייר את היצירה, והאמין שבמשך מאות שנים הוחבא "הציור האבוד" בתא סודי מאחור. בחודש מרץ 2012 הוחדרה לתוך החלל שמאחורי ציור הקיר בארמון מצלמה אנדוסקופית זעירה והוכיחה שיש סיכוי שהוא צדק. בדיקות כימיות גם הן הראו כי החומרים מהן נעשתה המונה ליזה זהים לחומרים מהן הוכנה היצירה המסתתרת מאחורי הקיר. מדיה וקבצים בנושא קרב אנגיארי בוויקישיתוף
יעקב מלוצין

רבי יעקב זאב ב"ר מנדל מלוצין מחכמי ירושלים יליד העיירה לוצין שבלטביה, מגדולי תלמידי ישיבת וולוז'ין. עלה ארצה בשנת תקצ"ח והיה לאחד מעסקניה הבולטים של עדת הפרושים בירושלים באמצע המאה ה-19 וממקימי היישוב העברי בארץ ישראל. נפטר בי"ט טבת תרל"ה ונקבר בבית העלמין העתיק בחברון. היה מהמובילים בהשגת הרישיונות לחידוש בניית בית הכנסת חורבת רבי יהודה החסיד ומגבאי בית הכנסת,, ושומר 'חותם חצק"מ' אשר על פי המסורת נחקק על ידי הגר"א ונמסר לתלמידיו בעלייתם לארץ ישראל. היה ממקימי ת"ת הכללי וישיבת עץ חיים וחתום בספר התקנות של הת"ת. בשנת תרכ"ג יצא בשליחות כשד"ר לארצות אירופה לטובת בית החולים ביקור חולים. נחשב כבעל ידיעות רבות בדקדוק ובמסורה ובשל כך נשלח על ידי חכמי ירושלים לארם צובא לבדוק את כתב היד של ה'כתר'. בנו רבי יהושע שאימץ את שם המשפחה יעקבזון על שם אביו (הוא אבי משפחת יעקבזון הירושלמית), היה מבוני ירושלים מחוץ לחומות ונמנה עם ראשי "חברת בוני ירושלים". שייסדה את שכונות נחלת שבעה בית דוד ומאה שערים. היה אחד המלמדים הוותיקים בת"ת עץ חיים והמלמד הראשון בשכונת נחלת שבעה בהווסדה, ראש גבאי שכונת "בית יעקב". שמבניו ידועים רבי אברהם דוד יעקבזון "העילוי מלוצין" מתלמידיו של רבי נחומקה מהורדנא ושל המהרי"ל דיסקין שהיה מרביץ תורה ומגיד שיעור בבתי מדרש רבים בירושלים. וכן יעקב זאב יעקבזון מבוני פתח תקווה שעסק בהוראה בבית ספר נצח ישראל ומייסד אגודת המלמדים בארץ ישראל. רשימת בתי מדרש בירושלים משנת תרט"ו, ובו נזכר רבי יעקב כמגיד שיעור ב"חיי אדם" מאיר בניהו, אסופות א' עמ' שצ"א. חתום בשנת תרט"ו עם גבאי בית הכנסת הגדול על מינוי שליחות לשד"ר רבי אברהם ניסן. זיכרון לחובבים ראשונים, חוברת י"ג עמ' 13. בנימין קלוגר, ירושלים שכונות סביב לה עמ' 165. ארשת ה' עמ' 381 איגרת רבי יעקב ספיר. יוסף יואל ריבלין, מאה שערים עמ' 155. הרב אברהם דוד יעקובסון ז"ל, הצופה, 8 בינואר 1939
קרל לודוויג ברון פון אונד צו גוטנברג

קרל לודוויג פרייהר פון אונד צו גוטנברג (בגרמנית: Karl Ludwig Freiherr von und zu Guttenberg‏; 22 במרץ 1902 - 24 באפריל 1945) ממשפחת האצולה הגרמנית בית גוטנברג, מונרכיסט קתולי, ופעיל אנטי נאצי. קרל לודוויג ברון פון אונד צו גוטנברג למד משפטים והיסטוריה במינכן וסיים את לימודיו בשנת 1929. באותה שנה התחתן עם תרזה, הנסיכה שוורצנברג. היו להם שתי בנות ובן יחיד. לודוויג פון גוטנברג היה מלוכני קתולי שהתחיל לפרסם את "הדפים הלבנים: היסטוריה, מסורת ומדינה" (שנקראה בעבר "הממלכה") בשנת 1934. בין מחברי כתבי העת היו ריינהולד שניידר, יוכן קלפר, אולריך פון האסל, ווורנר ברגנגרואן. הדפים הלבנים (בגרמנית: "Weiße Blätter") עד מהרה נהפכו לדבר חשוב וגם למקום מפגש באמצעות אנשי הקשר מההוצאות לאור השונות והקשרים השונים, וכך היו לאופוזיציה השמרנית נגד המשטר הנאצי תחת היטלר. לודוויג פון גוטנברג היה זה אשר ערך את ההיכרות, בין קרל גרדלר ואולריך פון האסל בשנת 1939. בשנת 1941 נצטווה פון גוטנברג לעבוד במשרד הריגול הנגדי במשרד החוץ בברלין כאמצעי עזרה לגנרל לודוויג בק. שם עבד פון גוטנברג תחת האדמירל וילהלם קנריס. לאחר כישלון ניסיון ההתנקשות באדולף היטלר ב-20 ביולי 1944, נעצר פון גוטנברג על ידי הגסטפו ונחקר בעינויים, ככל הנראה ללא תוצאות, מאחר שלא חשף את שמותם של אנשי ההתנגדות. שבוע לפני מותו של אדולף היטלר ושבועיים לפני כניעת גרמניה הנאצית - בלילה שבין ה-23 ל-24 באפריל 1945, נרצח קארל לודוויג פון אונד צו גוטנברג על ידי הנאצים. מדיה וקבצים בנושא קרל לודוויג ברון פון אונד צו גוטנברג בוויקישיתוף
השוני המרהיב

השוני המרהיב (ובפנים הספר: השֹני המרהיב) הוא כותר קובץ שיריה של המשוררת הישראלית זלדה. ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתל אביב (כשאר קובצי שירתה) בשנת תשמ"א (1981). הקובץ כולל את השירים: כותר הספר נלקח מהבית הראשון של אחד משירי הקובץ, בשם שתיקה כבדה: "המות ייקח את השני המרהיב / שבין אש למים / וישליכהו לתהום. //". בשיר מתארת זלדה את חוויית החיים מתוך האימה וההתבוננות באפשרות המוות. החיים הם הגיוון, ואי הוודאות, לעומת המוות החד משמעי והסופי. עם בוא המוות תילקח רב גווניות החומר ותעלם בחד הצבע של התהומות, שהם מטאפורה למה שהוא מעבר להשגתו של האדם. כל עוד נשמה באפו של האדם הוא חווה את הניגוד ואת הסתירות שבין יסודות העולם ויסודות נפשו, שנמשלים ל"אש" ו"מים". התנועה במרחב החיים מלא הניגודים הוא באחריותו של האדם, בתודעתה שלח זלדה, על פי ערכי האמונה היהודית שעליהם חונכה, ואחריות זו נמשכת עד לסוף החיים, על כן היא מבקשת בהמשך השיר: "יודע תעלומות / הבינני מה לבקש ביום אחרון". שיריה של זלדה ספוגים באמונה יהודית דתית, בידע מספרות הפיוט, התפילה והפילוסופיה היהודית לדורותיהם; הם חוברו מתוך מחשבה שאולי יעשה בהם שימוש בעתיד סדר התפילה היהודית. כך למשל השיר אי: המתחיל במילים: "אֲנִי דוֹרֶכֶת עַל הָאֲדָמָה / כְּמוֹ עַל גּוּף חַי" ומסתיים במילים: "רַק הַמַּחֲשָׁבָה עַל אֱלֹהִים / הִיא אִי בַּמְּעַרְבֹּלֶת". בשונה מרחל המשוררת אשר בקשה את ההקשבה וההצמדות אל המהות של האדמה, למשל בשירה כאן על פני אדמה, זלדה שולחת את קוראיה אל החוויה המטאפיזית שמעבר לחוויית החומר הקונקרטית. בשיר במלכות השקיעה מבטאת זלדה את עלילות חוויית האמונה בהמצאות האל ביקום: השיר מתחיל במילים: "בְּמַלְכוּת הַשְּׁקִיעָה / אֲפִלּוּ קוֹץ מֵפִיץ נֹגַהּ". ועוסק באיתני הבריאה, וברעיון האינסופיות הפיזית של העולם, התחושה שההמצאות האנושית, ובכלל זה החיים והמוות, אינם מובנים לאדם, ומתארם הקונקרטי, הר או קוץ, עשוי להעיק על נפשו ורוחניותו. אולם התחושות הקשות מתגמדות אל מול אינסופיותו של האל. כאשר ישנה התחברות אל האמונה והדבקות באל, כאילו נמוגים האימה והחרדה מפני הנוכחות הקונקרטית, העלולה להעיק, של מתארי המציאות. שלמה נש, המעורבות המוסרית - בריחה ממנה ואליה : על זלדה ועל ספר שיריה "השוני המרהיב", הדאר, 61, כ"ב, תשמ"ב, עמ' 351-350. צבי צמרת, "סובב הלב בנתיבו האפל - וחוזר אל האלוקים", או אופטימיות ופסימיות בספרה של זלדה "השוני המרהיב", פתחים, 57/58, תשמ"ב, עמ' 90-87. איילה שעשוע-מירון, על השיר אי, באתר hagim שירים מהשוני המרהיב, באתר docs.google אסתר אטינגר, זלדה, שושנה שחורה (על השוני המרהיב), באתר text השוני המרהיב, באתר OCLC (באנגלית) שתיקה כבדה, עמ' 43. שתיקה כבדה, עמ' 43. עמ' 36. עמ' 46.
הולך בדרכו עקיבא

הולך בדרכו עקיבא הוא שיר ילדים חרדי, מהאלבום "יהודים הם בני מלכים". השירים באלבום נכתבו על ידי יהודית שיקמן והולחנו על ידי חיים בנט. השיר מבוסס על סיפור חז"ל הידוע על התנא רבי עקיבא, שמקורו באבות דרבי נתן: בן ארבעים שנה היה ולא שנה כלום. פעם אחת היה עומד על פי הבאר, אמר: מי חקק אבן זו? אמרו לו: המים שתדיר נופלים עליה בכל יום. אמרו לו: עקיבא, אי אתה קורא "אבנים שחקו מים"?! מיד היה רבי עקיבא דן קל וחומר בעצמו: מה רך פיסל את הקשה, דברי תורה, שקשה כברזל, על אחת כמה וכמה שיחקקו את לבי, שהוא בשר ודם! מיד חזר ללמוד תורה. הלך הוא ובנו וישבו אצל מלמדי תינוקות. אמר לו: רבי! למדני תורה! אחז רבי עקיבא בראש הלוח, ובנו בראש הלוח. כתב לו אלף בית ולמדה. היה לומד והולך, עד שלמד כל התורה כולה. הלך וישב לפני רבי אליעזר ולפני רבי יהושע, אמר להם: רבותי! פתחו לי טעם משנה! כיון שאמר לו הלכה אחת הלך וישב לו בינו לבין עצמו, אמר: אלף זו - למה נכתבה? בית זו - למה נכתבה? דבר זה - למה נאמר? חזר ושאלן והעמידן בדברים... אמר לו רבי טרפון: עקיבא! עליך הכתוב אומר (איוב כ"ח) 'מִבְּכִי נְהָרוֹת חִבֵּשׁ וְתַעֲלֻמָהּ יֹצִא אוֹר', דברים המוסתרים מבני אדם הוציאם רבי עקיבא לאורה. — אבות דרבי נתן פרק ו' הלכה ב' השיר מכיל בית ופזמון המתארים בקצרה את המעשה, כאשר הפזמון מדגיש את כח התורה כמים שבכוחם לחלחל אפילו באבן כך דברי התורה יכולים אף לחדור ללב אבן.
סלאבית כנסייתית עתיקה

סלאבית כנסייתית עתיקה או סלבונית היא השפה הסלאבית הכתובה הראשונה. השפה ידועה החל מהמאה התשיעית ושמשה לתרגום הברית הישנה, הברית החדשה וכתבי קודש נוצריים אחרים עבור העמים הסלאבים. הכינוי המקובל ביותר לשפה בעולם המדעי של היום הוא "סלאבית כנסייתית עתיקה" או "סלבונית כנסייתית". שמות אחרים שנמצאים בשימוש הם "בולגרית עתיקה" ו"מקדונית עתיקה". הכינוי "סלאבית עתיקה" אינו נכון, מכיוון ששפה זו תועדה לראשונה בכתב כבר אחרי שהשפה הסלאבית העתיקה התפצלה לשלוש קבוצות – מזרחית, מערבית ודרומית. השפה מכונה "כנסייתית" מכיוון שהיא נשארה שפת הפולחן בכנסיות המזרחיות האורתודוקסיות במדינות סלאביות – רוסיה, אוקראינה, בלארוס, בולגריה, סרביה ומקדוניה ובימי הביניים גם בארצות הרומניות. השפה מבוססת על הסלאבית של סלוניקי ושימשה את הנזירים קירילוס ומתודיוס לתרגומים של כתבי קודש נוצריים – הברית הישנה, הברית החדשה, ספרי תפילות וכן חיבורים שלהם עצמם. לשפה היה תפקיד חשוב בהתפתחות השפות והספרויות הסלאביות. גרסה מאוחרת ומתוקנת יותר של השפה, המכונה "סלאבית כנסייתית" או "סלבונית כנסייתית", המשיכה לשמש כלשון התפילות בכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות והיווניות-קתוליות בארצות סלאביות ובימי הביניים גם בארצות הרומניות (נסיכות מולדובה, ולאכיה). כחלק מההכנה למיסיון קירילוס ומתודיוס יצרו את האלפבית הגלגוליטי ותרגמו את הספרים החשובים ביותר לטקסים נוצריים: ספרי תפילה ו"אפרקטוס אוונגליאר" – תקציר של הברית החדשה שכולל רק את הפרקים הנקראים בימי ראשון וחגים. בשנים 863–865 שיעורים בשפה ובאלפבית הועברו באקדמיה של מוראביה הגדולה (בסלובקית Veľkomoravské učilište) והחלו לשמש את המסמכים של השלטונות והכנסייה. טקסטים אלה מאפיינים את השפה הסלאבית שדוברה במוראביה הגדולה של אותה תקופה. תלמידי שני הנזירים, אשר גורשו ממוראביה הגדולה בשנת 886, הביאו את האלפבית הגלגוליטי ואת השפה אל האימפריה הבולגרית. הם לימדו אותה בשתי אקדמיות בולגריות – בפרסלב ובאוחריד. טקסטים שנכתבו באותה תקופה מאפיינים את השפה הסלאבית המדוברת של בולגריה. בגרסה זו, המקורבת לבולגרית, נפוצה השפה לארצות סלאביות אחרות – קרואטיה, סרביה, בוהמיה, פולין ולנסיכויות של רוס, וגם לארצות הרומניות השכנות (אף על פי שבמקרה האחרון שפת הדיבור של התושבים, הרומנית, היא שפה רומאנית). הטקסטים שנכתבו בכל אחד מהמקומות ספגו השפעות לשוניות של הלשון המדוברת באותו מקום. בתקופה מאוחרת יותר גרסאות מקומיות אלה סודרו ותוקנו מחדש לשימוש כנסייתי ומנהלי, ושפה זו ידועה בשם "סלאבית כנסייתית" או "סלבונית כנסייתית". בארצות הסלאביות ובארצות הרומניות היה לשפה זו מעמד מכובד, דומה לזה של לטינית ויוונית במערב אירופה של ימי-הביניים. בארצות הסלביות היא גם נהנתה מקרבה יחסית לשפות המדוברות. האלפבית הקירילי סלאבית כנסייתית עתיקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סדרת שיעורים בנושא סלאבית כנסייתית עתיקה התנ"ך והבריה"ח בסלאבית כנסייתית עתיקה שפה סלבונית כנסייתית, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף שמר

יוסף (יוסי) שמר (באספרנטו: Josef Ŝemer;‏ 14 באוגוסט 1950 - 29 במרץ 2012) היה אספרנטיסט ישראלי. הוא היה יו"ר צעירי תנועת האספרנטו בארץ, ובהמשך כיהן כיו"ר האגודה לאספרנטו בישראל וכמזכיר התנועה. נולד בתל אביב לשרה ולשלום שמרליס. בגיל 16 למד אספרנטו אצל איסאי דְרַטוור, אספרנטיסט שעלה מפולין. לימים לימד שמר אספרנטו במרכז ביכורי העיתים בתל אביב. הוא הופיע בתוכנית הטלוויזיה של אורי זוהר "זה הסוד שלי", וסודו היה: "אני מורה לשפת אספרנטו". במקצועו היה שמר בכיר במערך ההדרכה של בנק הפועלים, מומחה בתחום המט"ח. בכל קיץ השתתף במשלחת אספרנטיסטים מישראל לכינוסים הבינלאומיים ברחבי העולם, ובמשך שנים אף ייצג את ישראל בוועד של הארגון העולמי לאספרנטו (UEA). הוא נמנה עם מארגני הקונגרס הבינלאומי לאספרנטו שנערך בתל אביב בשנת 2000. במשך שנים רבות כיהן כיו"ר האגודה לאספרנטו בישראל, ואף מילא תפקידים נוספים באגודה, בהם גזבר ומזכיר. במשך כ-30 שנה ריכז את פעילותו של מועדון האספרנטו בתל אביב. שמר נהג להרצות בנושאי יהדות, ציונות ותולדות השפה הבינלאומית אספרנטו. כבעל ידע כללי רחב, נהג להנחות את החידון המסורתי בקונגרסים הבינלאומיים שהתקיימו בארצות שונות בעולם. בשנותיו האחרונות נהג לשלוח מדי שבוע בדואר אלקטרוני למאות מנויים בכל רחבי העולם בדיחות יהודיות שתרגם לאספרנטו, ובצידן הסביר לגויים מונחים רבים מהתרבות היהודית. במשך כעשרים שנה ערך את ביטאונה של אגודת האספרנטו הישראלית, "Israela Esperantisto" ("האספרנטיסט הישראלי"), כתב עת באספרנטו המופץ בארץ ובעולם. בתפקידו כעורך ההדיר והביא לדפוס מכתב ששלח מוורשה ד"ר אליעזר זמנהוף, ממציא שפת האספרנטו, לביל"ויים בגדרה. המכתב, שנותר עלום במשך מאה שנה, עורר סנסציה בקהילת האספרנטו העולמית והבליט את הפן היהודי באישיותו של זמנהוף ואת פעילותו הציונית. בין השאר זכור ריאיון שערך שמר עם ניצולת השואה אווה תורן, ידידתה של לידיה זמנהוף, בתו של יוצר השפה שהייתה אף היא אספרנטיסטית. בריאיון נכללו גם גילויים על ימיה האחרונים של לידיה, לפני עלייתה לרכבת לטרבלינקה. לאחר פטירתו פורסם טור בעיתון "הארץ" במדור "אחרי מות". במפגש הראשון לאחר לכתו נערך ערב זיכרון במועדון האספרנטו, שאותו ניהל במשך כשלושים שנה. מאפריל 2012 נקרא המועדון על שמו "מועדון האספרנטו ע"ש יוסי שמר". עם מותו של יוסי שמר הגיעו לאגודה לאספרנטו בישראל מכתבי תנחומים מאספרנטיסטים ברוב ארצות העולם. על מצבתו בקריית שאול נחרת (באספרנטו): "הלב הפועם של תנועת האספרנטו בישראל, אהוב בכל העולם". מדיה וקבצים בנושא יוסף שמר בוויקישיתוף אורי דרומי, קורו דה לה אספרנטו, באתר הארץ, 20 באפריל 2012 יוסי שמר מלמד אספרנטו בתוכנית 'זה הסוד שלי', סרטון באתר יוטיוב ידיעה על מותו, באתר www.liberafolio.org (באספרנטו) יוסף שמר, זכרונותיו של אספרנטיסט ישראלי ותיק, פורסם בישראלה אספרנטיסטו (באספרנטו)
דוד כהנא

האם התכוונתם ל... דוד כהנא (חוקר) (Kohn;‏ 1838–1915) – חוקר והיסטוריון עברי דוד כהנא (רב) (1903–1998) – רב, מורה ומנהיג ציוני של תנועת המזרחי בלבוב, ניצול גטו לבוב, הרב הראשי של צבא פולין הקומוניסטית, הרב הראשי של חיל האוויר הישראלי והרב הראשי לארגנטינה דוד כהנא – איש העלייה השלישית, חבר הקיבוצים בית אלפא ורמת יוחנן
מרי היגינס קלארק

מרי היגינס קלארק (באנגלית: Mary Higgins Clark;‏ 24 בדצמבר 1927 – 31 בינואר 2020) הייתה סופרת אמריקאית בתחום ספרי מתח. כל אחד מ-42 הספרים שכתבה הפך לרב מכר, ומהם נמכרו למעלה מ-80 מיליון עותקים. קלארק נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק. גם בתה, קרול היגינס קלארק, וכלתה לשעבר, מרי ג'יין קלארק, הן סופרות של ספרי מתח. מרי היגינס קלארק נפטרה ב-31 בינואר 2020. בין ספריה שתורגמו לעברית בהוצאת אור עם: היכן הילדים? (Wher Are the Children - 1975) זעקת חצות (A Cry in the Night - 1982) תסמונת אנסטסיה (The Anastasia Syndrome and Other Stories - 1989) הניחי לי לקרוא לך יקירתי (1995 - Let Me Call You Sweetheart) אור הירח הולם אותך (Moonlight Becomes You - 1998) העמידי פנים שאינך רואה אותה (Pretend You Don't See Her - 2002) ברחוב שבו את גרה (On The Street Where You Live - 2001) שתי ילדות קטנות בכחול (Two Little Girls in Blue - 2006) בטרם אומר שלום (Before I Say Good-Bye - 2004) קח את לבי (Just Take My Heart - 2009) זהות גנובה (I'll Walk Alon - 2011) רצח סינדרלה (The Cinderella Murder - 2014) מדיה וקבצים בנושא מרי היגינס קלארק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרי היגינס קלארק מרי היגינס קלארק, ברשת החברתית Goodreads הספרים של מרי היגינס קלארק, באתר "סימניה" מרי היגינס קלארק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מרי היגינס קלארק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מרי היגינס קלרק (1927-2020), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.