laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מחנה מילברטסהופן

מחנה מילברטסהופן (המכונה בעגה הנאצית הרשמית "היישוב היהודי מילברטסהופן") היה מחנה עבודה וריכוז עבור כליאת יהודים במינכן שבגרמניה בין השנים 1941–1942. מעת עליית השלטון הנאציונל-סוציאליסטי בגרמניה, כ-9,000 האזרחים היהודים במינכן נחשפו לאפליה גזענית. ב-1938, כ-3,500 יהודים כבר נאלצו להגר לאחר ליל הבדולח, עוד 1,000 גברים יהודים גורשו למחנה הריכוז דכאו. מחנה מילברטסהופן נבנה ברובע מילברטסהופן של מינכן ב-17 במרץ 1941 כמחנה צריפים על מגרש של 14,500 מ"ר. יהודי המקום נאלצו לבנותו בכפייה ללא שכר. 18 צריפי העץ היו בעבר מגורים של ה-SA מאוברך. עד 11 באוקטובר 1941, 412 גברים ו-38 נשים גורשו למחנה מילברטסהופן כעובדי כפייה. שיא התפוסה של הצריפים המיועדים ל-1,100 איש הייתה 1,376 אנשים. ההעברה הכפויה למילברטסהופן ולמחנה הכינוס בברג אם לאים שחררה כ-1,500 דירות במינכן, שניתנו בעיקר ל"חברים ראויים למפלגה". היהודים שחיו במחנה שימשו כעובדי כפייה בחברות שונות במינכן. הנהלת המחנה הייתה באחריות האסירים עצמם. המחנה, המנוהל על ידי הנהגת המחוז של ה-NSDAP של מינכן, שימש בעיקר כמחנה מעבר לגירושים למחנות הריכוז וההשמדה פיאסקי, טרזינשטט ואושוויץ. ב-20 בנובמבר 1941 יצאה הרכבת הראשונה כשעליה 1,000 אסירים, מתחנת המשא הסמוכה למחנה, אל קובנה, שם נרצחו האנשים כמה ימים לאחר מכן. המחנה ננטש ב-19 באוגוסט 1942. עד אז, כמעט כל האסירים שם גורשו למחנות השמדה. אחרוני האסירים הועברו למחנה האיסוף בברג אם לאים. המחנה נמכר לאחר מכן ל-BMW AG, ששכנה עובדים זרים איטלקיים בצריפים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה המחנה שימש כמחנה פליטים של הצלב האדום. לאחר תקופה ממושכת בה המחנה היה נטוש, מאז שנות ה-80 האתר הוסב לאזור מסחרי. ב-30 באוקטובר 1980 הוגשה בקשה להצבת לוח זיכרון בישיבת הוועדה המחוזית. לבסוף, רוברט ליפל יצר פסל שהוצב כאנדרטה בקצה הצפוני של מתחם המחנה, ונחנך על ידי גיאורג קרונוויטר ב-15 בנובמבר 1982. פסל הברונזה בגובה כשלושה מטרים מזכיר גם עץ מת וגם חנוכייה. על הפסל חקוק הכיתוב: "עבור אזרחים יהודים רבים, החוויה הקשה במחנות ההשמדה החלה ב-1941/43 עם קבלתם למחנה הכינוס במינכן, כאן בקנורשטראסה 148". כחלק מהרחבת קו הרכבת התחתית U2 ותחנת הרכבת התחתית Am Hart, הפסל הועבר לזמן קצר לבית הקברות הישראלי החדש ב-1988.
ורחני ביסטרי

ורחני ביסטרי (באוקראינית: Верхній Бистрий; ברוסית: Верхний Быстрый; בהונגרית: Felsőbisztra, "פלשביסטרה", או Felsősebes, "פלששבש"; בצ'כית: Vyšný Bystrý, "וישני ביסטרי"; ביידיש: אויבר-ביסטרא) הוא כפר במחוז זקרפטיה באוקראינה. הכפר שוכן במקום בו נשפך נחל ביסטרה אל נהר ריקה (אנ'). האזכור הראשון של הכפר הוא מאמצע המאה ה-17, אז נודע בשם ההונגרי "שבשפטק" (Sebespatak) שמשמעו "נחל מהיר" (על שם הנחל שזורם בכפר), וכעבור זמן קצר הוא קיבל גם את הגרסה הסלאבית "ביסטרה" או "ביסטרי" בעלת המשמעות הדומה, ולעיתים גם הגרסה הסלאבית מופיעה כשם ההונגרי. במהלך המאה ה-19 נוספה בשפות השונות תחילית כך שמשמעות השם תהיה "ביסטרה/ביסטרי עילית", כדי להבדיל משם הכפר הקרוב ניז'ני ביסטרי (אוק'), "ביסטרה/ביסטרי תחתית". הכפר היה שייך לאימפריה האוסטרו-הונגרית עד להתפרקותה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנים הראשונות שלאחר המלחמה האזור השתייך להונגריה וב-1920 עבר כמו יתר זקרפטיה לידי צ'כוסלובקיה. ב-1939 האזור סופח על ידי הונגריה אשר החזיקה בו עד לשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה האזור עבר לשליטת ברית המועצות עד שב-1991 ברית המועצות התפרקה והאזור עבר לשליטת אוקראינה. מבחינה מנהלית, ובפרט מבחינת מפקדי אוכלוסין, ברוב שנות קיומו הכפר היה כפוף לכפר הקרוב והגדול יותר מאידאן (אוק'), כך שאין מידע רשמי רב לגבי גודל הקהילה בכפר עצמו. העדות הרשמית הראשונה היא שישבו בו 20 יהודים ב-1830. לקהילה היו מוסדות עצמאיים כמו בית כנסת ובית קברות יהודי (שהעדות הראשונה לו היא מ-1865) והיא הייתה כפופה לרב של וולובה. יהודי הכפר היו חסידים, רובם השתייכו לחסידויות דולינה, זידיטשוב וספינקה ועליהם נוספו כמה חסידי ויז'ניץ, סיגט ובעלז. רוב היהודים עסקו במסחר או במלאכה. לפי ההערכות היו בכפר כ-200 יהודים או יותר מכך ערב השואה. עם הכיבוש ההונגרי ב-1939 החלו צעדים כלכליים נגד היהודים ורבים נותרו ללא פרנסה. בקיץ 1941 גורשו מרחבי הונגריה מי שנחשבו חסרי אזרחות הונגרית, ובפרט רוב יהודי הכפר, והם נרצחו בטבח בקמניץ-פודולסקי בחודש אוגוסט באותה שנה. מי שנותרו בכפר גורשו באפריל 1944 לגטו שהוקם בכפר איזה שליד העיר חוסט, וכעבור זמן לא רב יושבי הגטו שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ. שלמה יעקב גרוס, יצחק יוסף כהן, ספר מארמארוש: מאה וששים קהילות קדושות ביישובן ובחורבנן, תל אביב, תשמ"ג, עמ' 455–456, באתר היברובוקס "ורחני ביסטרי", באתר JewishGen (באנגלית) קהילת יהודי ביסטרה, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" בית הקברות היהודי של ורחני ביסטרי באתר ESJF (באנגלית) Sebestyén, Zsolt (2012). Máramaros megye helységneveinek etimológiai szótára (PDF) (בהונגרית). Nyíregyháza: Bessenyei Könyvkiadó. p. 28. ISBN 978-615-5097-53-9. שלמה יעקב גרוס, יצחק יוסף כהן, ספר מארמארוש: מאה וששים קהילות קדושות ביישובן ובחורבנן, תל אביב, תשמ"ג, עמ' 455–456, באתר היברובוקס קהילת יהודי ביסטרה, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" בית הקברות היהודי של ורחני ביסטרי באתר ESJF (באנגלית)
בית הקברות היהודי הישן בלבוב

בית הקברות היהודי הישן בלבוב נמצא במגרש בין הרחובות רפפורט קלפרובסקה, ברוברנה ושפיטלנה. בעיר לבוב חיו קרוב למאה אלף יהודים בתקופה של לפני השואה, ובית הקברות בלבוב היה מהחשובים והגדולים באירופה. התחלת הקבורה בבית הקברות החלה במאה ה-14. העדות הראשונה להתיישבות יהודית בעיר לבוב היא אחת המצבות בבית הקברות של אשה יהודיה בשם אסתר, שעליה תאריך מסוף המאה ה-14. הקבורה בבית הקברות הופסקה בין השנים 1855–1860, ועל חלק מהמתחם הנשאר הוקם בית חולים יהודי. מעריכים כי במשך 500 שנות הקבורה במקום, נקברו בשטח של כ-3 דונם, 25 עד 30 אלף איש. בימי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941 נכנסו הנאצים לעיר, והשחיתו את בית הקברות עד היסוד. מספר שנים המקום עומד שומם, עם הריסות וצמחייה שעלה בשטחו, כשלאחר מכאן השלטונות הקומוניסטיים פינו חלק מהמקום על מנת לבנות עליו את שוק קרקובסקי (Krakowski). בשנת 2013 הודיעה עיירית לבוב כי היא תתחיל להחזיר את המצבות, המשמשות למדרכות, לבית העלמין. בבית הקברות מצויים קברים של גדולי הדורות מתקופות שונות, בין היתר ידועים הקברים של: הט"ז - רבי דוד הלוי סגל רבי יהושע פאלק כץ בעל הסמ"ע רבי אברהם כהן רבי יעקב משולם אורנשטיין רבי מרדכי זאב הלוי רבי צבי הירש אשכנזי - החכם צבי יוסף שאול נתנזון - השאול ומשיב רבי אברהם חיים שור רבי אברהם יצחק שפרלינג מחבר טעמי המנהגים רבי אברהם כץ רפפורט רבי צבי חיות רבי אפרים זלמן שור המצבה על קברו של החכם צבי קברו של רבי אברהם כהן קברו של רבי יהושע פלק כץ בעל הסמ"ע מדיה וקבצים בנושא בית הקברות היהודי הישן בלבוב בוויקישיתוף סוחסטוב, גבריאל, 1820-1879, מצבת קודש, ‏לעמבערג תרכ - תרכט, באתר היברובוקס יענקי פרבר, בית העלמין היהודי העתיק ביותר באוקראינה עובר שיקום - בחדרי חרדים, באתר בחדרי חרדים, 5 ביולי 2020. חיים לב, מצבות שהפכו למדרכה יוחזרו לבית העלמין היהודי, באתר ערוץ 7, 6 במרץ 2013
השנים הראשונות (אלבום של שלמה ארצי)

השנים הראשונות הוא מארז המאגד את עשרת האלבומים הראשונים של שלמה ארצי על תקליטורים, וכולל גם אלבום אוסף של הלהיטים הכי גדולים מאותם אלבומים. האוסף יצא בחברת התקליטים הד ארצי בשנת 2008, ומאז כבר לא בהדפסה ומבוקש מאוד בין אספנים. מארז זה הוא אלבום האוסף התשיעי של שלמה ארצי, והראשון שהוא 10 תקליטורים. האוסף כולל שירים מתקופתו המוקדמת יותר של ארצי, שנים שעליהם הוא ממעיט לדבר. האוסף גם כולל שירים ואלבומים שמופיעים על גבי תקליטור בפעם הראשונה בעת יציאת המארז. 1.התקליט הראשון (1970) 2.על אנשים (1971) 3.פתאום אחר ימים רבים (1972) 4.אומרים ישנה ארץ (1973) 5.לכל החברים מהמסע "מים אל ים" (1974) 6.את ואני (1975) 7.משחקי 26 (1975) 8.יש לי אישה ילדה ולמברטה (1976) 9.רומנסה ופיוט (1977) 10.אוסף - השנים הראשונות רשימת ההשמעה של אלבום האוסף שבלעדי למארז תקליטורים זה. שני פישר‏, מארז צעיר של ארצי, באתר וואלה, 24 במרץ 2008
חיים שושקס

חיים שושקס (1891 - 7 במאי 1964) היה כלכלן, עיתונאי, אתנוגרף ועסקן אמריקאי-יהודי יליד פולין. נולד בביאליסטוק ולמד באוניברסיטת חראקוב והאוניברסיטה של בריסל. בין השנים 1918-1920 היה מנהל הבנק היהודי בחראקוב ובין השנים 1921-1923 היה מפקח הבנק הפולני הקואופרטיבי. ב-1939 היה בין חברי המועצה היהודית בוורשה בעת הכיבוש הנאצי, ודיווח לעיתונות העולמית על התנהלות הנאצים ועל ההנחיות להקמת הגטו. בהמשך עותה שנה היגר לארצות הברית בה כיהן החל משנת 1941 כקונסול-כבוד של פולין. מעט לאחר הגעתו לארצות הברית החל לעבוד כעיתונאי במערכת 'דער טאג'. במסגרת תפקידו סייר ברחבי העולם וכתב על סוגיות הנוגעות ליהדות ולישראל. בשנות ה-60 סייר במדינות הערביות במזרח התיכון: בסוריה, במצרים, ובלבנון, ודיווח בין היתר על מצב היהודים בהן. בירדן ביקר לאחר שנפגש עם המלך חוסיין בעצרת האו"ם וקיבל לכך את ברכתו, והגיע בין היתר גם למקומות הקדושים ליהדות שהיו תחת שלטון ירדני - הכותל המערבי, קבר רחל ומערת המכפלה. כשביקר בקהילה היהודית בלוב, נעצר וגורש מהמדינה. גם בקהילות היהודיות בברית המועצות ביקר עוד טרם הסרת מסך הברזל וכן ביקר את הקהילה היהודית באתיופיה, בדרום אמריקה ובדרום אפריקה. עוד ביקר בליבריה ובמרוקו. ב-1959 היה בין יוזמי הקמת איגוד עיתונאים יהודים עולמי. כיהן גם כסגן יו"ר מגבית ההסתדרות בארצות הברית ובהנהלת היאס. פרסם ספרים רבים על מסעותיו בייידיש ובאנגלית, שאחדים מהם תורגמו לעברית. נפטר בניו יורק ב-7 במאי 1964. מהקרמלין עד הפירמידות: רשמים, ירושלים: מ' ניומן, תשי"ט עולם ומלואו, תל אביב: המנורה, תשכ"ד בדרכי תבל: פרקי מסע (עברית: ב' וילינצ'וק), תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ד מנוחתו האחרונה של חסר המנוחה עם מותו של ד"ר חיים שושקס ז"ל, מעריב, 10 במאי 1964 המסע האחרון של ד"ר חיים שושקס, הצופה, 12 ביולי 1965 נפטר ד"ר חיים שושקס, חרות, 8 במאי 1964 ד"ר חיים שושקס, סיבוב עולם בין נדחי ישראל - קבלת שבת עם 'בני ישראל' בבומביי, הַבֹּקֶר, 23 בספטמבר 1949 ד"ר חיים שושקס, מסע בארצות אפריקה, הַבֹּקֶר, 10 בפברואר 1950 נפטר ד"ר חיים שושקס, חרות, 8 במאי 1964 כיצד ניתנה פקודת הגיטו בוורשה, הַבֹּקֶר, 26 בדצמבר 1939 דן זקס, יהודי מצרים ולבנון חיים במצב טוב בעוד יהודי סוריה נתונים בתנאים ירודים, שערים, 25 בנובמבר 1960 יהודי ביקר בירדן על פי הזמנת חוסיין, למרחב, 25 בנובמבר 1960 עיתונאי יהודי - ליד הכותל, קבר רחל ומערת המכפלה, מעריב, 24 בנובמבר 1960 ד"ר חיים שושקס גורש מלוב, הארץ, 14 בפברואר 1964 מוריס קאר, תיאטרון באידיש ייפתח שוב במוסקבה, הארץ, 27 בפברואר 1962 ד"ר ח. שושקס, אצל היהודים השחורים היושבים בהרי חושך, מעריב, 8 במאי 1953 ישראל-מקרר עידוד ליהודי הגרלה, הַבֹּקֶר, 17 במרץ 1953 אנשים ומוסדות, דבר, 22 בינואר 1956 יוקם איגוד בינלאומי של עתונאים יהודיים, שערים, 13 באוגוסט 1959 ח. שושקס ב'דבר', דבר, 23 במאי 1955 יצחק בצלאל, מסעות בנימין של זמננו, למרחב, 12 בפברואר 1965
צצה

צצה (בהונגרית: Cece) הוא כפר גדול במחוז פייר, בהונגריה בנפת שארבוגארד. היישוב ממוקם בצומת של שני כבישים ראשיים: על כביש ראשי 63 בין שארבוגארד לבין סקסארד, ועל כביש ראשי 61 בין דונפלדוואר לבין שימונטורניה, פקש ונמטקר מחוברים בכביש 6231. תחנת הרכבת של הכפר ממוקמת על קו הרכבת שארבוגארד-בטהסק מספר 46 של רכבות הונגריה (מ.א.ב), בין תחנת הרכבת רטסילאש לתחנת הרכבת וייטה. את הקמתו ואת שמו של הכפר חייבים כנראה לפצ'נגים שהתיישבו במקום בעשרות השנים שלאחר מותו של אישטוואן הראשון, מלך הונגריה. היישוב נקרא על שם בעליו בשם צצה. הוא מוזכר לראשונה במסמך משנת 1193 של בלה השלישי, מלך הונגריה. בשנת 1351, המלך לאיוש הראשון, מלך הונגריה העניק אצולה קולקטיבית ליסודות החופשיים של היישוב, שהיה עד אז תחת מושל פצ'נגי. בשנת 1701 הפך הכפר האופייני של אצולה נמוכה לנחלת משפחת מסלני. האוכלוסייה עסקה בעיקר בחקלאות ובגידול בעלי חיים, ורובם חיים עד היום מחקלאות. הגידולים המפורסמים שלהם הם פלפלת צצה ואבטיחים. על פי מפקד האוכלוסין של 1910, בצצה היו 3,690 תושבים, מתוכם 1,907 התיימרו שהם קלוויניסטים, 1,617 רומים קתולים ו-83 לותרנים. אחוזת צ'וק-סלוהה-נקיש מוזיאון הזיכרון של אישטוואן צ'וק הצייר זוכה פרס קוסוט אישטוואן צ'וק (1865–1960), יליד שארגרש, שומר כמה מציוריו, חפציו האישיים ורהיטי המשפחה שלו באחוזה לשעבר של הוריו שנבנתה בסביבות 1890 בצצה. מוזיאון נוף חקלאי בית משפחת פישי מהמאה ה-19. הבניין הוא כיום בית כפרי, בו ניתן לצפות בתערוכה היסטורית של כלים חקלאיים. דז'ה גרינוולד לאחר 1946 דז'ה צ'אקאן (1893–1963) היה רופא, אביו של ג'רג' צ'אקאן (1920–2003), רדיולוג. אתר האינטרנט הרשמי של צצה מדיה וקבצים בנושא צצה בוויקישיתוף
מתקפת המרגמות על כרם שלום

מתקפת המרגמות על כרם שלום היא מתקפת מרגמות ששיגר ארגון הטרור חמאס מרפיח לעבר היערכות של צה"ל בסמוך לכרם שלום ב-5 במאי 2024, ובה נהרגו ארבעה חיילי צה"ל ונפצעו 11 חיילים. בעקבות מתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, פתח צה"ל במלחמת חרבות ברזל, וכעבור מספר חודשים של תמרון קרקעי ברצועת עזה, כבש את חלקה הצפוני והמרכזי של רצועת עזה, אך נמנע מתמרון קרקעי במרחב העיר רפיח שבדרום רצועת עזה. במשך חודשים אחדים דובר על תמרון ברפיח, שנחשב למאתגר ביותר בעקבות צפיפות האוכלוסין בעיר ובפרבריה עקב הגירת כ-1.5 מיליון פלסטינים מרחבי הרצועה לשם. ביום ראשון, 5 במאי 2024, סביב השעה 13:30, שיגר חמאס מספר פצצות מרגמה מרפיח לעבר היערכות של צה"ל בסמוך לכרם שלום. השיגור בוצע מאזור סמוך למעבר רפיח, 300–400 מטר מאזור מחסות עקורים. כתוצאה מהשיגור נהרגו ארבעה חיילים, שניים מגדוד שקד של חטיבת גבעתי, ושניים מחטיבת הנח"ל. בנוסף נפצעו עשרה חיילים, בהם שלושה באורח קשה. חיל האוויר הישראלי תקף בתגובה באזורי השיגור ברפיח. מעבר כרם שלום נסגר זמנית למעבר משאיות סיוע הומניטרי לרצועת עזה. אולם בלחץ ארצות הברית נפתח מחדש ב-8 במאי. ב-7 במאי 2024, לאחר פתיחת קרב רפיח בו כבש צה"ל את מעבר רפיח, פרסם דובר צה"ל הצהרה בה נאמר כי הכיבוש היה "בעקבות מידע מודיעיני כי מחבלים משתמשים במרחב המעבר לצורכי טרור. ממרחב המעבר בוצע ביום ראשון ירי פצמ״רים לעבר מעבר כרם שלום, שכתוצאה ממנו נהרגו ארבעה לוחמי צה״ל ונפצעו נוספים". יואב זיתון, הותר לפרסום: 3 לוחמים נהרגו במטח החריג מרפיח לכרם שלום, באתר ynet, 5 במאי 2024 הותר לפרסום: סמל מיכאל רוזל נהרג במטח לכרם שלום, באתר "סרוגים", 6 במאי 2024 14 נפגעים מירי הפצמ"רים מרפיח, באתר ערוץ 7, 5 במאי 2024 אבי אשכנזי, ‏טרגדיה: שלושה לוחמים נהרגו כתוצאה מהירי לכרם שלום, באתר מעריב אונליין, 5 במאי 2024 לפחות 10 נפגעים מפצמ"רים שנורו לכרם שלום, צה"ל תקף ברפיח, באתר חדשות 13, 5 במאי 2024 נפגעים בתקרית קשה ליד כרם שלום, באתר ערוץ 7, 5 במאי 2024 שקד שדה, ‏מטח חריג לדרום: עשרה נפגעים מירי שבוצע מרפיח, נפילות גם בק"ש, באתר מעריב אונליין, 5 במאי 2024 צה״ל - הערוץ הרשמי, באתר Telegram בהנחיית הדרג המדיני, ולבקשת האמריקנים: מעבר כרם שלום נפתח מחדש, באתר ynet, 8 במאי 2024 חזקי ברוך, לאחר נפילת 4 לוחמים: מעבר כרם שלום נפתח למעבר משאיות סיוע, באתר ערוץ 7, 8 במאי 2024 צה״ל - הערוץ הרשמי, באתר Telegram
רד בול לייפציג (כדורגל נשים)

קבוצת הנשים של רד בול לייפציג (בגרמנית: RB Leipzig) היא קבוצת כדורגל נשים גרמנית מהעיר לייפציג שבסקסוניה, המשחקת בבונדסליגה לנשים, ליגת הנשים הבכירה בגרמניה. הקבוצה הוקמה בשנת 2016, ומשחקת את משחקיה במרכז האימונים של רד בול לייפציג. קבוצת הכדורגל הנשים של רד בול לייפציג הוקמה רשמית בשנת 2016. בתחילה, תכנן המועדון לאחד כוחות עם המועדון לייפציגר 07, וליצור קבוצה שתשחק בליגה הרביעית בטיבה בכדורגל הנשים הגרמני. האיחוד היה אמור להימשך כשנה, שלאחריה רד בול לייפציג הייתה אמורה לצאת לדרך עצמאית, ובכך לסלול את דרכה במעלה הליגות. למועדון המאוחד ניתן אישור לשחק בעונת 2016/17 בליגת מדינת סקסוניה, בעקבות ויילד-קארד(אנ') שניתן על-ידי התאחדות הכדורגל של סקסוניה(אנ'). שבועות מספר לפני תחילת העונה האיחוד הסתיים, ורד בול הודיעה שהמועדון יוצא לדרך עצמאית. הקבוצה הראשונה ליכדה 17 כדורגלניות מהמועדון פ.פ.ו. לייפציג, חמישה כישרונות מקבוצת הנערות של רד בול וכדורגלנית אחת מקבוצת המילואים של קארל צייס יינה(אנ'). המאמן הראשון של הקבוצה היה סבסטיאן פופ, מאמן עבר בקבוצות כדורגל-נשים גרמניות. ההתאחדות הסקסונית ציפתה מהמועדון להעפיל לבונדסליגה לנשים בתוך תקופה של 3-5 שנים, בעזרת המתקנים שהמדינה העמידה לרשות המועדון. הקבוצה שיחקה את משחקה הרשמי הראשון ב-7 באוגוסט 2016 במסגרת גביע סקסוניה, בניצחון 7:0 על יוהנשטאדט 90. הצטרפותה של רד בול לייפציג לליגת המדינה של סקסוניה, עוררה ביקורת ממספר מועדונים. הביקורת נפלה על אוזן קשבת, ולאחר דיונים נרחבים בין המועדונים להתאחדות, רד בול הציעה שתשחק את העונה כשבהרכב הפותח בכל משחק יהיו שבע שחקניות נוער. ההתאחדות החליטה שבנוסף לכך, שלושת משחקי הליגה שכבר שוחקו ישוחקו שוב, וכן הורתה שרד בול לא תשתתף בגביע סקסוניה. עם כל זאת, הקבוצה זכתה באליפות הליגה 4 משחקים לתום העונה. לאחר שסיימו במקום השלישי והרביעי בשתי העונות הראשונות של הקבוצה ברגיונליגה(אנ'), לייפציג זכתה באליפות הרגיונליגה הצפונית והעפילה לבונדסליגה השנייה(אנ'), עקב סיומה המוקדם של העונה כתוצאה מהתפשטותה של מגפת הקורונה בגרמניה בעונת 2019/20. בעונת 2022/23(אנ'), הבטיחה לייפציג את עלייתה לבונדסליגה, כשנותרו 6 משחקים לתום העונה. לייפציג המשיכה וזכתה באליפות הבונדסליגה השנייה, לאחר ניצחון 6:0 על קבוצת המילואים של איינטרכט פרנקפורט. נכון ל-1 בפברואר 2024 הבונדסליגה השנייה: 2022/23 רגיונליגה: 2019/20 ליגת מדינת סקסוניה: 2016/17 גביע סקסוניה(גר'): 2018/19, 2019/20 אתר האינטרנט הרשמי של רד בול לייפציג רד בול לייפציג, ברשת החברתית אינסטגרם רד בול מתכננת ליצור קבוצת נשים ונערות, באתר שבועון לייפציג מועדון הספורט לייפציגר מאשים את רד בול בהפרת הבטחתה, באתר mdr.de התפרעות באידיליה, באתר sz-online.de רד בול הודחה מהגביע הגרמני על ידי ההתאחדות, באתר mz-web.de בגלל שזה עסק של גברים, באתר עיתון לייפציג דו״ח המשחק, באתר הרשמי של לייפציג מכתב פתוח מהמועדונים להתאחדות, באתר ספורט באזר מועדונים מחרימים משחקים נגד ר.ב. לייפציג, באתר lvz.de מחאה בכדורגל הנשים הובילה לשחזור משחקים, באתר mz-web.de ר.ב. לייפציג חגגה אליפות, באתר ספורט באזר טבלת הליגה, באתר soccer24.com לייפציג חוגגת העפלה לבונדסליגה, באתר קיקר דו״ח המשחק, באתר לייפציג
איילת הופמן ליבזון

איילת הופמן ליבזון (נולדה ב-בי"א בתשרי ה'תש"ם, 2 באוקטובר 1979) היא מרצה, חוקרת תלמוד והלכה ומשפטנית זוכת פרס פתאל. איילת הופמן ליבזון נולדה וגדלה בירושלים. למדה בבית הספר פלך. לאחר סיום לימודיה בתיכון למדה במדרשת עין הנציב ולאחר מכן התגייסה לצה"ל ושירתה כמש"קית הוראה בבסיס מחו"ה אלון ולאחר מכן כמפקדת בקורס קצינות הוראה. למדה במדרשת לינדנבאום, במכון התלמודי-עיוני במת"ן ובתוכנית הלכה במגדל עוז. ליבזון היא בוגרת תואר ראשון של החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, ובעלת תואר דוקטור בתלמוד מאוניברסיטת ניו יורק. בעבר הייתה חברת סגל באוניברסיטת רייכמן במשך חמש שנים ומרצה אורחת באוניברסיטאות בארצות הברית: אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת פנסילבניה. שימשה כיועצת לענייני הלכה למחלקת המשפטים של אמירות אבו דאבי במסגרת הסכמי אברהם. ספרה הראשון "חוק וידע עצמי בתלמוד" (Law and Self-Knowledge in the Talmud) ראה אור בשנת 2018 בהוצאת הספרים Cambridge באנגליה ו-הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (Cambridge University Press) בארצות הברית. הספר עוסק ביחסים שבין מומחיות לבין ידע פרטי ואוטונומיה אישית כמדדים בקביעת ההלכה. במרץ 2023 פורסם שהופמן ליבזון היא זוכת פרס פתאל למצוינות בחקר המשפט על שם עורך דין יוסף פתאל ז"ל. הפרס התמקד במקורות ההיסטוריים של המשפט הישראלי ובכללם בין היתר המשפט העברי והמשפט המנדטורי. במאי 2024 פורסם שהופמן ליבזון הצטרפה לסגל אוניברסיטת בר-אילן כמרצה בכירה בחוג לתלמוד ותורה שבעל פה ובכך הפכה לאישה הראשונה המלמדת במשרה מלאה בחוג זה מאז יום היווסדו. באוניברסיטת בר-אילן היא מלמדת שני קורסים: "ראיית פני האל: בבלי חגיגה" ו"סוגיות במחשבת חז"ל". נשואה לעדי ליבזון, נכדו של אברהם גולדברג, חתן פרס ישראל לתלמוד. הרצאה, זכויות יוצרים וביג-דאטה|מפגשים אקטואליים עם המשפט העברי, יוטיוב שיעורי הקדמה למסכתות הש"ס, יוטיוב המכון הישראלי לדמוקרטיה, בפרט ובכלל הכר את המומחה_אוניברסיטת רייכמן - Reichman University, ‏דצמבר 2018 ד"ר איילת הופמן ליבזון, Author at Hadran, באתר Hadran השקת ספר: חוק וידע עצמי בתלמוד (איילת הופמן ליבזון) [הרצליה 26.12.18 – רמה] Law and self-knowledge in the Talmud / Ayelet Hoffmann Libson, The Interdisciplinary Center, Herzliya | ספר | Ayelet Hoffmann Libson author | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il הפקולטה למשפטים אוניברסיטת חיפה, פרס פתאל למצויינות בחקר המשפט נשים באקדמיה - אוניברסיטת בר-אילן, ד"ר איילת הופמן ליבזון ראיית פני האל: בבלי חגיגה המחלקה לתלמוד ותורה שבעל-פה_סוגיות במחשבת חז"ל
מיכאל שפיר

מיכאל שפיר (4 בינואר 1944 - 9 בנובמבר 2022) היה מדען רומני-ישראלי שנחשב לאחד המומחים המובילים בתולדות האנטישמיות וחקר השואה במזרח ומרכז אירופה". היה חבר בוועדת ויזל. שפיר נולדה בבוקרשט שברומניה למשפחה יהודית. הוא עלה לישראל בתקופת ברית המועצות, וחזר לרומניה ב-2005. מאז ועד פרישתו לגמלאות שימש כפרופסור בפקולטה ללימודי אירופה של אוניברסיטת Babeș-Bolyai (אנ') בקלוז'-נאפוקה. בשנת 2012 הוא תרם את האוסף שלו לספריית אוקטביאן גוגה במחוז קלוז' (רו'). שפיר נפטר ב-9 בנובמבר 2022, בגיל 78. מיכאל שפיר, ברשת החברתית Goodreads מיכאל שפיר, דף שער בספרייה הלאומית "Prof. Michael Shafir | Babeș-Bolyai University". Academia.edu. ואגו, רפאל; Vago, Raphael (2003). "Anti-Semitic Media in Post-Communist Romania / תקשורת אנטישמית ברומניה הפוסט קומוניסטית". Kesher / קשר (33): 108–115. ISSN 0792-0113. JSTOR 23919091. Lobont, Florin (2004). "Antisemitism and Holocaust Denial in Post-Communist Eastern Europe". The Historiography of the Holocaust (באנגלית). Palgrave Macmillan UK. pp. 440–468. doi:10.1057/9780230524507_21. ISBN 978-0-230-52450-7. Petrescu, Cristina; Pintilescu, Corneliu. "Donation of Michael Shafir collection to Cluj County Library". cultural-opposition.eu. נבדק ב-28 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "A murit Michael Shafir, considerat unul dintre cei mai mari specialiști în antisemitism și Holocaust din Europa". HotNews.ro. 9 בנובמבר 2022. נבדק ב-9 בנובמבר 2022. {{cite news}}: (עזרה) Michael Shafir, who played a key role in Holocaust memory in his native Romania, dies at 78, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2022-11-25 (באנגלית)
קאזיס גריניוס

קאזיס גריניוס (בליטאית: Kazys Grinius;‏ 17 בדצמבר 1866 – 4 ביוני 1950) היה הנשיא השלישי של ליטא, וכיהן בתפקיד זה מ-7 ביוני 1926 עד 17 בדצמבר 1926. הוא כיהן גם כראש הממשלה החמישי של ליטא, מ-19 ביוני 1920 ועד להתפטרותו ב-18 בינואר 1922. הוא זכה לאחר מותו בצלב הצלת החיים הליטאי (לי') על הצלת יהודים במהלך השואה והוכר כחסיד אומות העולם בשנת 2016. גריניוס נולד ליד מריאמפולה, במחוז אוגוסטוב (אנ') בפולין הקונגרסית, שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית. הוא למד רפואה באוניברסיטת מוסקבה הקיסרית (אנ') ועבד כרופא. לאחר מכן הוא השתלב בפעילות פוליטית, ונרדף על ידי השלטונות הצארים. בשנת 1896, הוא היה ממייסדי המפלגה הדמוקרטית הליטאית (אנ') ואיגוד האיכרים העממיים של ליטא (אנ'). באותה שנה התחתן עם ג'ואנה פבלקיטה. במשך זמן מה הם חיו בוירבליס. ב-1899 נולד בנם קאז'יס (לימים ראש המועצה הלאומית הליטאית) ובשנת 1902 נולדה בתם גרז'ינה. במלחמת העולם הראשונה הם גרו בקיסלובודסק. בשנת 1918, במהלך התקפת הצבא האדום, נרצחו אשתו ובתו. הם נקברו בבית הקברות של קיסלובודסק. כאשר ליטא קיבלה עצמאות ב-1918, הפך גריניוס לחבר באספה המכוננת (אנ') כחבר במפלגת איגוד האיכרים. הוא כיהן כראש ממשלה מ-1920 עד 1922, וחתם על הסכם עם ברית המועצות. הוא נבחר לנשיא על ידי הסיימאס השלישי, אך כיהן רק שישה חודשים, כיוון שהודח בהפיכה (אנ') של אנטאנס סמטונה בתואנה של מזימה קומוניסטית קרובה להשתלט על ליטא. גריניוס עסק אז ברפואה בקובנה. כאשר פלשה גרמניה הנאצית לליטא ב-1941, גריניוס סירב לשתף פעולה עם הגרמנים בגלל התנגדותו לכיבוש ליטא על ידי כל מעצמה זרה. הוא ברח למערב כאשר הצבא הסובייטי כבש מחדש את ליטא ב-1944, והיגר לארצות הברית ב-1947. הוא מת בשיקגו בשנת 1950. לאחר שליטא קיבלה עצמאות ב-1990, שרידיו הוחזרו ונקברו שם. מדיה וקבצים בנושא קאזיס גריניוס בוויקישיתוף קאזיס גריניוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Kazys Grinius". Encyclopædia Britannica. נבדק ב-2009-10-17. "Apdovanoti pasaulio tautų teisuoliai". www.jmuseum.lt (בליטאית). 21 באוקטובר 2016. נבדק ב-4 בינואר 2023. {{cite web}}: (עזרה) "Paminėtas prezidento Kazio Griniaus perlaidojimo 20-metis". marijampole.lt (בליטאית). 9 באוקטובר 2014. נבדק ב-18 בנובמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה)
דוסי

האי דוּסִי (באנגלית: Ducie Island; בפיטקרנית: Ducie Ailen) הוא אטול לא מיושב בקבוצת איי פיטקרן, הכוללת גם את האיים פיטקרן, הנדרסון ואונו. דוסי שוכן ממזרח לאיים פיטקרן והנדרסון, שטחו כולל הלגונה הוא 3.9 קמ"ר, ושטחו היבשתי הוא 0.7 קמ"ר. אורכו 2.4 ק"מ מצפון מזרח לדרום מערב, ורוחבו בערך 1.6 ק"מ. האי מורכב מארבעה איונים: אכדיה, פנדורה, ווסטורד ואדוארדס. למרות הצמחייה הדלילה שלו, האטול ידוע כמקום רבייה של מספר מיני ציפורים. יותר מ-90% מאוכלוסיית יסעורון מרפי (אנ') מקננת על האי, ואילו זוגות של פתונים אדומי-זנב ושחפיות פיה (אנ') מהווים כ-1% מאוכלוסיית העולם לכל מין. דוסי התגלה לראשונה בשנת 1606 על ידי פדרו פרננדש דה קיירוש, אשר כינה אותו לונה פואסטה, והתגלה מחדש על ידי אדוארד אדוארדס, קפטן הספינה פנדורה שנשלחה ב-1790 ללכוד את מורדי הבאונטי. הוא קרא לאי דוסי לכבודו של פרנסיס ריינולדס-מורטון, הברון השלישי מדוסי (אנ'). בשנת 1867 הוגשה תביעה על האי במסגרת חוק איי הגואנו של ארצות הברית, אך התביעה מעולם לא התבררה. בריטניה סיפחה את האי ב-19 בדצמבר 1902 כחלק מאיי פיטקרן. בשל חוסר הנגישות שלו ומרחקו מפיטקרן, תדירות הביקורים באי נמוכה ונאמדת בביקור אחד או שניים בשנה של אוניות תענוגות. מדיה וקבצים בנושא דוסי בוויקישיתוף Wahlroos, Sven (1989). מרידות ורומנטיקה בים הדרומי: חברה להרפתקה של הבאונטי. Topsfield, Massachusetts: Salem House. p. 280. Brooke, M. de L. "איי פיטקרן" (PDF). Birdlife International. p. 193. נבדק ב-24 ינו' 2022. Ducie זוכה לביקורים פעם או פעמיים בשנה מאוניות שייט, המנחיתות את נוסעיהן בחוף הצפוני של אכדיה. בהחלט יתכן שישנם ביקורים אחרים שאינם מתועדים, אך כנראה נדירים. {{cite web}}: (עזרה)
גליצריד

גליצריד הוא אסטר המורכב מגליצרול וחומצות שומן. לגליצרול יש שלוש קבוצות פונקציונליות של כהל (או הידרוקסיל) אשר יכולות לעבור תהליך איסטור עם אחת, שתיים או שלוש חומצות שומן כדי ליצור מונוגליצריד, דיגליצריד או טריגליצריד - לפי מספר חומצות השומן שצורפו למולקולת הגליצרול. בטבע, שמנים צמחיים ושומנים מהחי מכילים בעיקר טריגליצרידים, אך אלו מפורקים על ידי אנזימים טבעיים (ליפאז) ליצירת מונוגליצרידים ודיגליצרידים וחומצות שומן חופשיות. לרוב, בסבונים נמצאים גליצרידים גם כן. מונוגליצריד דיגליצריד טריגליצריד גליצרול