laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ין קירקפטריק

ג'ין קירקפטריק (באנגלית: Jeane Kirkpatrick;‏ 19 בנובמבר 1926 – 7 בדצמבר 2006) הייתה שגרירת ארצות הברית באו"ם, והאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה. קירקפטריק נולדה באוקלהומה וסיימה לימודים לתואר ראשון בברנרד קולג' (אנ'), מכללת נשים הקשורה לאוניברסיטת קולומביה, בשנת 1948. היא קיבלה תואר שני מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1950 והגישה דוקטורט במכון למדע המדינה פריז. הייתה מרצה למדע המדינה באוניברסיטת ג'ורג'טאון החל משנת 1967 ובשנת 1973 קודמה לדרגת פרופסור. בשנת 1975 היא פרסמה ספר על נשים בפוליטיקה. קירקפטריק הייתה חברת המפלגה הדמוקרטית ותמכה במדיניות חוץ נצית. בתחילת 1977 שמה עלה כמועמדת לשגרירת ארצות הברית בישראל. אולם בהמשך נשיאותו של קרטר היא ביקרה אותו בחריפות על מדיניות החוץ שלו, במאמר בקומנטרי. המאמר הובא לידיעת רייגן במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1980, ורייגן הזמין אותה לפגישה ממנה היא יצאה תומכת של רייגן. בכך הייתה מקבוצה של נאו-קונסרבטיבים שעברו למפלגה הרפובליקנית לאור ביקורתם על ממשלו של ג'ימי קרטר ובשל תמיכתם במדיניות החוץ הנצית של רייגן. במהלך ימי ההכנה לתחילת כהונתו של רייגן כנשיא היא נקבעה כמועמדת לתפקיד שגרירת ארצות הברית באו"ם. קירקפטריק נודעה ביותר בשל המאמר שלה Dictatorships and Double Standards ("דיקטטורות וסטנדרט כפול") שנחשב לאחד מהטקסטים הקנוניים של הנאו-קונסרבטיבים. בשנת 1985 העניק לה הנשיא רייגן את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית. קירקפטריק נפטרה בביתה ב-7 בדצמבר 2006 לאחר שסבלה מאי-ספיקת לב. מדיה וקבצים בנושא ג'ין קירקפטריק בוויקישיתוף ג'ין קירקפטריק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ין קירקפטריק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ין קירקפטריק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ין קירקפטריק, באתר Discogs (באנגלית) רזי גוטרמן, מאמר נגד קארטר הביא למינוי ג'ין קירקפטריק לשגרירה באו"ם, מעריב, 25 בדצמבר 1980 מי מפחדת מפוליטיקה, מעריב, 21 בינואר 1975 עידו דיסנצ'יק, מי יהיה שגריר ארה"ב בישראל, מעריב, 3 במרץ 1977 מרדכי ברקאי, גי'ן קירקפאטריק – נציגת ארה"ב באו"ם, דבר, 22 בדצמבר 1980 תרגום לעברית של המאמר, באתר "מידה" ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספרות סנגלית

לספרות הסנגלית תפקיד חשוב בספרות האפריקאית. מרבית המשוררים והסופרים הסנגליים כותבים בצרפתית, שפת הכובש הקולוניאלי לשעבר, אך קיימים גם פרסומים בערבית ובוולופית. המשורר המפורסם ביותר מסנגל היה גם נשיאה הראשון, לאופולד סדאר סנגור. סנגור, מראשוני התנועה הפרנקופונית ותנועת הנגריטוד, היה גם האפריקאי הראשון שהתקבל כחבר באקדמיה הצרפתית ונחשב לבולט שבין האינטלקטואלים האפריקאים. בין הסופרים הבולטים האחרים בספרות הסנגלית, ניתן לציין את Cheikh Hamidou Kane, בירגו דיופ, ובובקאר בוריס דיופ. ניתן גם להכליל אולי את יצירותיו הספרותיות של הקולנוען עוסמן סמבן. מדיה וקבצים בנושא ספרות סנגלית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בן אלמוות

האם התכוונתם ל... חיי נצח בן אלמוות (מאנגה) – סדרת מנגה אל-מת – במיתולוגיה ובסיפורי עם: ישות שהייתה בחיים, מתה, וחזרה להתקיים בעולם החיים
בית הכנסת בטרונדהיים

בית הכנסת בטרונדהיים (בנורווגית: Synagogen i Trondheim) הוא בית כנסת הממוקם בטרונדהיים שבנורווגיה, והוא אחד מבתי הכנסת הצפוניים ביותר בעולם. בית הכנסת משרת את הקהילה היהודית של טרונדהיים מאז הקמתו ב-13 באוקטובר 1925. הבניין שימש קודם לכן את חברת הרכבות הנורווגית. הוא החליף את בית הכנסת הראשון של טרונדהיים (Synagogen i St. Jørgensveita i Trondheim). יהודים הגיעו לטרונדהיים החל משנות ה-80 של המאה ה-19, בעיקר מן הארצות הבלטיות. ב-1905 הוקמה רשמית קהילה בעיר. ב-1941, כשנה לאחר פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה, חיללו הגרמנים את בית הכנסת, בזזו אותו והפכו אותו לאורווה. 135 יהודים מטרונדהיים שלא ברחו לשוודיה השכנה, גורשו אל מותם. רק חמישה מבין המגורשים שרדו את השואה. ב-1947 שוקם בית הכנסת וב-1997 הוקם במקום גם מוזיאון יהודי. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת בטרונדהיים בוויקישיתוף אתר בית הכנסת בטרונדהיים
רודפתסערה

רודפתסערה הוא הספר השני בסאגת טוויג, בסדרה "קורות קצעולם". טוויג יוצא עם אביו למרדפסופה כדי להביא סופראקס שייצב את האבן עליה בנויה סנקטפראקס. סופראקס הוא למעשה ברק מוצק, הנוצר במהלך סופת ברקים כאשר ברק פוגע באדמה ביערות הדמדומים. ככל שעובר הזמן נעשה הברק כבד, ושוקע באדמה - לכן חייבים לקחת אותו לפני שישקע באדמה. דבר זה הופך את רדיפתסופה לדבר קשה מאוד, שהרבה פיראטי רקיע לא שבו ממנו, מכיוון שבנוסף לקושי לקחת את הסופראקס לפני שישקע, קיימת סכנה נוספת - מי שנכנס ליערות הדמדומים מתחיל לדמיין דברים ועלול לא לצאת משם לעולם. סנקטפראקס זקוקה נואשות לספראקס, משום שכל הסופראקס נגנב, ונשגב בחירי האקדמיה הפך חלק ממנו לאבפראקס - חומר ההופך כל נוזל למים צלולים. זאב העננים מורה לטוויג להישאר בעירתחתונה, אך טוויג לא שומע לעצת אביו, ומתגנב לספינה ללא ידיעתו. רודפתסערה נעה לכיוון יערות הדמדומים. כשהם כמעט מגיעים, מאיים סילבו ספלית' על זאב העננים שיהרוג את טוויג אם לא ייתן לו את הסופראקס שישיג. זאב העננים נלחם עם ספלית', ובגלל חוסר תשומת הלב רודפתסערה מושלכת לתוך הסופה, למקום בו נוצר הברק. חברי הצוות קופצים מהספינה ונוחתים על הקרקע, אך זאב העננים לא נוטש את רודפתסערה. כשהם הולכים ביערות הדמדומים, הם מאבדים חברי צוות שהולכים אחרי דמיונותיהם. כשהם יוצאים מיערות הדמדומים, הם פוגשים יצור המכונה סקריד - או בכינויו המלא - סקריד נוטל הבהונות. סקריד אומר שיהיה מורה הדרך שלהם בביצה, אך הוא רוצח חלק מהצוות ולוקח את בהונותיהם. רק טוויג, נווט האבן והפרופסור לאור נשארים, ולאחר שטוויג מבין מה סקריד עשה, הוא נלחם איתו והורג אותו. לאחר שסקריד מת, הם מגלים שסקריד היה האביר הקודם שנשלח להביא סופראקס, ומכיוון שספינתו התרסקה הוא המשיך לגור בביצה וכל מי שטעה ביערות הדמדומים היה הורג אותו, לוקח את בהונותיו, והיה מוציא מהם גרגרי סופראקס שנתקעו בציפורניים, כדי שיוכל לאסוף את הסופראקס שנשבע להביא כאביר. הם מגלים קופסה מלאה גרגירי סופראקס, ומתחילים לתקן את הספינה. הפרופסור לאור מת, אך הם לא מתייאשים ומצליחים לתקן את הספינה. הם חוזרים לסנקטפראקס, ושמים את הסופראקס בבית האוצר. הספר נגמר בכך שטוויג מגייס צוות חדש, ויוצא לחפש אחרי אביו, שנודע לו שנסחף מעבר לקצה. רודפתסערה, באתר OCLC (באנגלית)
קיימברידג' (מסצ'וסטס)

קיימברידג' (באנגלית: Cambridge) היא עיר הסמוכה לבוסטון במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. העיר נקראת על שמה של קיימברידג' שבבריטניה. היא מרכז אקדמי חשוב, בעיקר בזכות שתיים מן האוניברסיטאות הטובות בעולם השוכנות בה: אוניברסיטת הרווארד והמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). נכון לשנת 2013 מתגוררים בעיר 107 אלף תושבים, ולפיכך היא העיר החמישית בגודלה מבחינת אוכלוסייה במדינת מסצ'וסטס. כמו כן, צפיפות האוכלוסין היא 6,443 נפש/קמ"ר ולכן היא העיר ה-26 במידת צפיפותה בארצות הברית. קיימברידג' גובלת בעיר בוסטון מדרום, בערים סומרוויל וארלינגטון מצפון ובווטרטאון ובלמונט ממערב. נהר הצ'ארלס מפריד בינה לבין בוסטון השכנה. בעיר מרכז המסחר והבילויים הגדול "הרווארד סקוור", שהתפתח סביב קמפוס אוניברסיטת הרווארד. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. במקור הוקמה כניו טאון בשנת 1630 על ידי חברת מפרץ מסצ'וסטס, והיא אורגנה כעיירה בשנת 1636 כשהפכה לאתר של מכללת הרווארד, והפכה למושב מחוז בשנת 1643. החלק הישן של קיימברידג' (סביב כיכר הרווארד) נחשב כסמל לתרבות והיסטוריה אמריקאית. שם נפגשו הסינודים הכלליים של הכנסיות בניו אינגלנד ב־1637 וב־1647 כדי ליישב נקודות מחלוקת. עם פרוץ המהפכה האמריקאית, הצבא האמריקני חנה באזור שכיום קיימברידג', שם קיבל ג'ורג' וושינגטון את מנהיגות הכוחות היבשתיים ב-3 ביולי 1775. האמנה החוקתית הראשונה של מסצ'וסטס נחקקה בקיימברידג' בשנים 1779–1780. הפיתוח התעשייתי המוקדם היה איטי. סטיבן דיי הקים את בית הדפוס הראשון במושבות הבריטיות בקיימברידג' בשנת 1638, והספרים הראשונים שהודפסו באמריקה הגיעו מעיתונות זו. לאחר השלמת חיבורי הרכבת התחתית לבוסטון, ב-1912, העיר חוותה התרחבות תעשייתית מהירה. ענפי התעשייה ירדו חשיבותם בסוף המאה העשרים, אך הם הוחלפו על ידי חברות שפיתחו תוכנות מחשבים, אלקטרוניקה וביוטכנולוגיה. מכוני ההשכלה הגבוהה הם המעסיקים הגדולים ביותר. מדיה וקבצים בנושא קיימברידג' בוויקישיתוף קיימברידג', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קמברידג' (אנגליה), דף שער בספרייה הלאומית אתר האינטרנט הרשמי של קיימברידג' (באנגלית) Editors of Encyclopaedia Britannica, Cambridge, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
ליווינגסטון (זמביה)

ליווינגסטון (באנגלית: Livingstone) היא עיר בדרומה של זמביה, השוכנת על גדות נהר הזמבזי. העיר נמצאת בקרבת נקודת הגבול של ארבע מדינות: זמביה, זימבבואה, נמיביה ובוטסואנה, על יובלו של הזמבזי, נהר הצ'ובה. שם העיר ניתן לה על שמו של דייוויד ליווינגסטון. כיום, ליווינגסטון היא עיירת תיירות גדולה המשמשת בסיס לבאים לחזות בפלא של מפלי ויקטוריה ושל הפארק הלאומי מוסי אואה טוניה. בעבר הייתה בעיר קהילה יהודית שהחזיקה בעיר מבנים לשירות הקהילה, כגון: מקווה ובית ספר. לקהילה היה בית כנסת בסגנון יהדות אשכנז עם במה לחזן, עזרת נשים ושנים-עשר חלונות - כמספר השבטים. בתחילת המאה העשרים התפזרה קהילת ליווינגסטון ומבניה של הקהילה היהודית נמכרו לכנסייה המקומית. כיום משמש הבניין הראשי ככנסייה, אבל עדיין ניתן לראות בו את במת החזן המקורית, גומחה לארון קודש הפונה לכיוון ירושלים, ואת המקום בו נתלשו ממקומן הגדרות של עזרת הנשים. תבליט של מגן דוד שהיה בראש הבניין נצבע לבן, אבל עדיין ניתן לראותו. דייוויד ליווינגסטון מונצח באתרים שונים בעיר. בשדה התעופה ניצב פסל מוזהב ענק שלו ושל שני מלוויו. בעיר הוקם בשנת 1950 "מוזיאון רודז-ליווינגסטון" ובו מוצגים מחיי תושבי האזור. כיום נקרא המוזיאון "מוזיאון ליווינגסטון". גם בחזיתו מוצב פסל של ליווינגסטון, וכן בכניסה למפלי ויקטוריה. מדיה וקבצים בנושא ליווינגסטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ליווינגסטון כתבה על בית הקברות היהודי והקהילה היהודית של ליווינגסטון באתר CNN. ליווינגסטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלפמאיו

אלפמאיו (Alpamayo, בקצ'ואה: "נהר הבוץ") הוא הר במרכז פרו, המתנשא לגובה של 5,947 מ' מעל פני הים. ההר הוא חלק מרכס בשם "קורדיירה בלאנקה" ("הרכס הלבן"), המהווה חלק מהרי האנדים. הוא נמצא בתחומי הפארק הלאומי וסקראן. פסגת ההר היא בצורת פירמידה חדה, עשויה קרח, ששיפועה כ-60 מעלות. בשל יופייה, הכריז אונסק"ו על הר אלפאמיו כ"הר היפה ביותר בעולם" בשנת 1966. בשנת 1951 טענה משלחת צרפתית-בלגית שהצליחה להעפיל לפסגת ההר. ואולם, לאחר שחברי המשלחת הגרמנית שהעפילה לפסגה ב-1957 השוו את התמונות שצילמו לאלה של קודמיהם, הגיעו למסקנה כי קודמיהם לא כבשו למעשה את הפסגה, וכי הם אלה שעשו זאת ראשונים. על ההר קיימים מסלולי טיפוס אחדים והוא נחשב להר שהטיפוס עליו קשה במיוחד ואף מסוכן. בעשור הראשון של האלף השלישי אירעו על האלפמאיו ועל הרים שכנים לו תאונות אחדות, שאף גבו קורבנות בנפש. ביולי 2003 נספו במהלך טיפוס לפסגתו שמונה מטפסי הרים מנוסים ובהם הישראלים אופירה צוקר וגיא בן-זאב, כתוצאה מהתמוטטות קרחון על צלע ההר. תיאור מסע לפסגעת האלפמאיו שנערך ב-2001
שורש 2 (כתב סיני)

שורש 2 או גוּן בּוּ (丨部, פיניין: Gǔn bù) הוא השורש השני של הכתב הסיני. הוא נכתב כקו אנכי ישר ופירושו "מחובר אנכית". הוא שורש אחד מתוך 6 (מתוך 214 סה"כ שורשים) משורשי הקאנגשי המורכבים מקו אחד בלבד. במילון קאנגשי, יש רק 21 תווים (מתוך 49,030) שמכילים את השורש הזה. ספרות סיניות Fazzioli, Edoardo (1987). Chinese calligraphy: from pictograph to ideogram: the history of 214 essential Chinese/Japanese characters. calligraphy by Rebecca Hon Ko. New York: Abbeville Press. ISBN 0-89659-774-1. Leyi, Li (1993). Tracing the Roots of Chinese Characters: 500 Cases. Beijing. ISBN 978-7-5619-0204-2. מדיה וקבצים בנושא שורש 2 בוויקישיתוף מאגר Unihan - U+4E28 《說文解字》：“丨，上下通也。” Shuowen Jiezi: "丨" means vertically connected.
יאן דה רשקה

יאן דה רשקה (בפולנית: Jean de Reszke‏; 14 בינואר 1860 – 3 באפריל 1925) היה טנור אופראי פולני. דה רשקה נולד בוורשה בשם יאן מייצ'יסלב; אביו היה עובד מדינה ואמו זמרת חובבת מוכשרת. ביתם היה מוכר כמרכז מוזיקלי. כנער שר במקהלה בקתדרלה של ורשה ואחרי שנים מספר של לימודי משפטים באוניברסיטה של ורשה ויתר על המקצוע ויצא לאיטליה ללמוד שירה. הופעתו הראשונה הפומבית, כבריטון, הייתה בוונציה בינואר 1874, בתפקיד אלפונסו ב"לה פאבוריטה" של דוניצטי. באפריל כעבור שנה שר לראשונה בלונדון, שם הופיע בתיאטרון דרורי ליין, וזמן מה לאחר מכן שר בפריז. הצלחתו לא הייתה מלאה והוא פרש לעוד תקופת לימודים, שבה חל שיפור משמעותי ברגיסטר העליון של קולו והופעתו הראשונה לאחר שובו הייתה כטנור, במדריד בשנת 1879, בתפקיד הראשי ב"רוברט השד" של מאיירבר. ראשית תהילתו הגדולה של דה רשקה כזמר היא בתקופה זו. במשך עונות אחדות שר בקביעות בפריז ובשנת 1887 חזר להופיע בלונדון בתפקיד ראדאמס באאידה. בעונה הבאה הופיע שוב בלונדון, הפעם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, בתפקיד ואסקו דה גמה ב"אפריקאית" ובתפקיד ראול ב"הוגנוטים", שתיהן של מאיירבר; הופעה זו הייתה אחראית במידה רבה לתחייתה של האופרה כבידור אופנתי בלונדון. הוא חזר להופיע בלונדון מדי שנה כמעט עד 1900. בשנת 1891 ביקר באמריקה ובין 1893 ל-1899 התקבל בברכה מדי שנה בבית המטרופוליטן אופרה בניו יורק. תפקידיו המוצלחים ביותר של יאן דה רשקה היו ב"אל סיד", שמאסנה כתב למענו, וכן כרומיאו, כלנסלוט ב"איליין" וכלוהנגרין, ולתר פון שטולצינג, זיגפריד וטריסטן באופרות של וגנר. בשנת 1904 אילצה אותו מחלה לפרוש מן הבימה והוא חילק את זמנו בין הוראת שירה בפריז - בין תלמידיו היו אדלינה פאטי, לאו שלזאק, קלייר קרויזה ומגי טייט - וגידול סוסי מרוץ בפולין. דה רשקה, שנודע ביכולתו לשלב סגנון הרואי עם סטנדרט גבוה של הידור ועידון, נחשב לעיתים קרובות לאחד הטנורים הגדולים ביותר בכל הזמנים. משום כך צר מאוד, ששני התקליטים שלו, שהודעות עליהם יצאו בשנת 1905, לא הופיעו מעולם, בסופו של דבר (דיווחים על קיומו של אחד מהם בשנות ה-50' של המאה ה-20 אינם אמינים), ושרק קומץ הקלטות פונוגרף שנעשו במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנת 1901 מספקות הצצה חטופה ובלתי מספקת לשירתו. (ספרן המוזיקה ליונל מייפלסון הקליט מבחר קטעי אופרה בפונוגרף צילינדר בעל אפרכסת ענקית, שהייתה תלויה בגובה 12 מטרים מעל הבמה.) אחיו הצעיר של יאן דה רשקה, אדואר דה רשקה, שנולד ב-23 בדצמבר 1855 בוורשה, היה גם הוא זמר אופרה מפורסם בקול בס. הוא הופיע לראשונה בפריז באפריל 1896 ושר עם אחיו במשך עונות רבות, הן בלונדון והן בניו יורק. גם אחותם, ז'וזפין דה רשקה, פיתחה קריירת שירה מצליחה, אך פרשה ממנה בעודה בשיאה, לאחר נישואיה לבן-אצולה. המקור לערך זה מסתמך על אנציקלופדיה בריטניקה משנת 1911, שהיא כיום נחלת הציבור. מדיה וקבצים בנושא יאן דה רשקה בוויקישיתוף יאן דה רשקה, באתר MusicBrainz (באנגלית) יאן דה רשקה, באתר Discogs (באנגלית) יאן דה רשקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר קנטבילה-סוביטו, משפחת דה רשקה יאן דה רשקה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מקשת

האם התכוונתם ל... מַקֶּשֶׁת (ספינה) – ספינה המשמשת להנחת מוקשים ימיים מִקְשָׁת (גם מקמֶרֶת) – ארקדה, מעבר המקורה ברצף של קשתות או קמרונות
מפלגת העם הפקיסטנית

מפלגת העם הפקיסטנית (באורדו: پاکستان پیپلز پارٹی; ידועה בר"ת PPP‏ (Pakistan Peoples Party)) היא מפלגת מרכז-שמאל בפקיסטן החברה באינטרנציונל הסוציאליסטי. "הפרלמנטרים של מפלגת העם הפקיסטנית" (אנגלית: The Pakistan People's Party Parliamentarians, ר"ת PPPP) נוצרה בשנת 2002 על ידי מפלגת העם הפקיסטנית כדי להתאים לחוק המפלגות הפקיסטני. מפלגת העם הפקיסטנית נוסדה ב-30 בנובמבר 1967 על ידי זולפיקר עלי בהוטו, שהיה ליושב ראש הראשון של המפלגה. סיסמתה של המפלגה היא: "האסלאם הוא אמונתנו, דמוקרטיה היא מדיניותנו, סוציאליזם הוא כלכלתנו. הכוח כולו לעם". בתקופת השלטון הראשונה שלה, בשנת 1973, נוסחה ונחקקה החוקה הראשונה של פקיסטן. תחת מנהיגותו של זולפיקאר בהוטו הודיעה PPP על הלאמת כל התעשיות הגדולות. מפלגת העם הפקיסטנית היא ליברלית במידה משמעותית ממפלגות אחרות במדינה וידועה במאבקה בנושאים כגון: זכויות נשים וזכויות עניים ומדוכאים. הנהגת המפלגה נחשבת למשכילה יותר מזו של מפלגות אחרות וחלק ממנהיגיה התחנכו בבולטים שבמוסדות החינוך האקדמיים בעולם: אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קיימברידג', ועוד. המפלגה מקדמת ערכי שוויון, צדק וסובלנות ויש לה את מספר החברים הגדול בפקיסטן. אף שבסיס הכוח העיקרי של המפלגה נמצא בפרובינציית סינד, שם היא שומרת על רוב מוצק באוכלוסייה, היא זוכה לתמיכה משמעותית אף באזורי בחירה דלילי אוכלוסין בפרובינציית פונג'אב. זולפיקר עלי בהוטו יסד את המפלגה ושימש כיושב ראשה הראשון בשנים 1967–1979. בנזיר בהוטו, בתו של זולפיקר, שימשה אף היא כיושבת ראש המפלגה. היא הוכרזה כיושבת ראש לשארית חייה. מנהיגותה נקטעה ב-27 בדצמבר 2007, עת נרצחה. היא שימשה יושבת ראש המפלגה החל משנת 1979. בילוואל בהוטו זרדארי בנה של בנזיר, ובעלה אסיף עלי זרדארי הוכרזו כיושבי ראש משותפים של המפלגה ב-30 בדצמבר 2007. מספטמבר 2008 מכהן אסיף עלי זרדארי כנשיא פקיסטן. מדיה וקבצים בנושא מפלגת העם הפקיסטנית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מפלגת העם הפקיסטנית (באנגלית) אתר מפלגת העם הפקיסטנית באנגלית. Pakistan Peoples Party, dawn.com David Rohde Musharraf’s Political Future Appears Troubled. The New York Times, 28/12/2007 Bhutto's son, husband to be co-leaders of party. Reuters India, 30/12/2007
אילה פננן

סתה טלוויקי אילה פננן (בשם מלא בפינית: Säde Eila Talvikki Pennanen; ‏8 בפברואר 1916 – 23 בינואר 1994) הייתה סופרת ומתרגמת פינית. אילה פננן נולדה, בעיר טמפרה שבדרום-מערב פינלנד, ובה פעלה כל חייה ונפטרה. במשך רוב חייה עבדה פננן כמתרגמת מאנגלית לפינית וכעורכת לשונית בכתבי עת שונים. פננן התחילה את דרכה הספרותית ברומנים שבלט בהם שילוב של יסודות מיסטיים עם ניתוח פסיכולוגי: "לפני המלחמה היו הנעורים" (1942), "החוזררים הכרותים" (1944), "פרומו יצא בלילה" (1945), "העננים שופעים" (1947), "לדה והברבור" (1948) ו"הגזוזטרה" (1950). ב-1952 פרסמה את קובץ הסיפורים "המגדל". החל מקובץ זה ואילך בלטו בכתיבתה ההתמקדות במצבי הלחץ שהגיבורים נתונים בהם, והבהרת בעיותיהם באמצעים ריאליסטיים. גישה זו באה לידי ביטוי בקובצי הסיפורים הבאים שלה, "פסיאנס" (1957) ו"בשניים" (1961), וכן ברומנים ההיסטוריים שכתבה באותן שנים, שמתאפיינים בהתחבטות גיבוריהם בבעיות מוסר ודת: "בירגיטה הקדושה" (1954) ו"ילדי האור" (1958). בשנות השישים פרסמה בעיקר רומנים שהתרכזו בבעיות התא המשפחתי בחברה הפינית, שעברה באותן שנים תהליכי עיור מהירים שהשפיעו על המבנה הפנימי שלה. כתיבתה עסקה בין היתר בעוני, אלכוהוליזם, דיכוי האישה, אפליית האוכלוסייה הכפרית, אבטלה וזנות בקרב בני נוער. הרומנים שהיא פרסמה באותן שנים הם: "אֲבָל" (1963), "המונגולים" (1966) ו"ארעי" (1968). באותה תקופה ראו אור גם קובץ המסות "גישוש" (1965) וקובץ הסיפורים "אהבה קטנה" (1969). בשנות השבעים פרסמה טרילוגיה של שלושה רומנים: "האהבות של הימו" (1971), "בגלל היופי" (1972) ו"שיח השושנים" (1973). הטרילוגיה מספרת את קורותיה של משפחה אחת בעיר טמפרה בראשית המאה העשרים, תוך הבלטת השפעת המאורעות החיצוניים על חיי בני המשפחה, ותיאור תפישת ההתרחשויות מנקודת מבט נשית. קובץ הסיפורים "אהבה קטנה" תורגם לעברית בידי רמי סערי, ויצא בהוצאת כרמל בשנת 1999. מדיה וקבצים בנושא אילה פננן בוויקישיתוף על היוצרת ועל יצירתה בשפה האנגלית
הדסאים

הדסאים (שם מדעי: Myrtales) היא סדרת צמחים בעלי פרחים, המכילה 9 משפחות שחלקן חשובות לחקלאות. מרבית מיני ההדסאים בעלי קליפה קשיחה ומתקלפת ועלים פשוטים, תמימים ונגדיים. הפרחים בעלי עלי כותרת צרים בתחתיתם ונפרדים זה מזה, שחלה תחתית ואבקנים המעוקלים בתוך הניצן. זחלים רבים של פרפראים ממשפחת Lycaenidae ניזונים ממיני הדסאים. קומברטיים (Combretaceae) כופריים (Lythraceae) (בתוכה המשפחה לשעבר רימוניים) Melastomataceae הדסיים (Myrtaceae) נר הלילה (Onagraceae) Penaeaceae Vochysiaceae מדיה וקבצים בנושא הדסאים בוויקישיתוף הדסאים, באתר ITIS (באנגלית) הדסאים, באתר NCBI (באנגלית) הדסאים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) הדסאים, באתר Tropicos (באנגלית) הדסאים, באתר GBIF (באנגלית) הדסאים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Classification, world flora online ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וילהלם גרנר

קארל אדוארד וילהלם גרנר (בגרמנית: Karl Eduard Wilhelm Groener;‏ 22 בנובמבר 1867 – 3 במאי 1939) היה איש צבא ופוליטיקאי גרמני. וילהלם גרנר נולד ב-22 בנובמבר 1867 בוירטמברג, ולמד בגימנסיה באולם ובלודוויגסבורג. בשנת 1884 התגייס לצבא וירטמברג. בשנים 1893–1896 למד בהאקדמיה הצבאית הפרוסית, ממנה סיים בהצטיינות. בשנת 1899 הוא הוצב במטכ"ל הקיסרי, במחלקת הרכבות. מהשנים הללו הוא המשיך לטפס בסולם הדרגות ונחשב לאחד האסטרטגים הצבאיים הטובים בגרמניה. בשנת 1912 הוא מונה לראש מחלקת הרכבות במטה הכללי והוא הכין את רשת הרכבות לשימוש על פי תוכנית שליפן. הצלחת השימוש ברכבות לשינוע כוחות הצבא הגרמני הביאה לו אותות הצטיינות ויוקרה רבה. בשנת 1916 צורף למשרד המלחמה הפרוסי כיועץ מיוחד. בשנת 1917 תכנן את כיבוש אוקראינה. גרנר שירת במשך שישה חודשים בחזית המערבית תחילה כמפקד הדיוויזיה ה-33, ואחר כך כמפקד קורפוס המילואים ה-25. במרץ 1918 פיקד על הקורפוס ה-1 במהלך כיבוש אוקראינה, וב-28 במרץ התמנה לרמטכ"ל קבוצת הארמיות אייכהורן. משימה זו חייבה אותו להתמודד עם אתגרים ארגוניים ופוליטיים, בפרט עימותים עם הפיקוד הגבוה של הצבא האוסטרו-הונגרי, ופיקוח על ממשלת אוקראינה שנזקקה לעזרה נגד המהפכנים הבולשביקים. לאחר התפטרותו ובריחתו של אריך לודנדורף בספטמבר 1918, מונה גרנר למחליפו. ב-10 בנובמבר 1918 יעץ, ביחד עם פילדמרשל פאול פון הינדנבורג לקייזר וילהלם השני להתפטר מכיסאו. בשנת 1919 יעץ לממשלה הסוציאל-דמוקרטית בראשותו של פרידריך אברט לחתום על חוזה ורסאי על אף תנאיו המשפילים. לאחר המלחמה נשאר גרנר במשרד המלחמה ובשנים 1920–1928 שימש כסגן שר ההגנה. בשנת 1927 יזם חוק שאסר על גיוס נאצים לצבא - חוק אשר המשיך להתקיים עד שנת 1944. בשנת 1928 מינה אותו הנשיא פון הינדנבורג לתפקיד שר המלחמה בממשלת האחדות בין השמרנים והסוציאל-דמוקרטים. בנאום בדצמבר 1931 אמר אל מול המשבר הכלכלי העולמי שאין תרופה מן המוכן ושגרמניה צריכה לדבוק בכוחה המוסרי. הוא גם אמר שיסודות רפובליקת ויימאר איתנים ושהממשלה תדכא כל מהומהבכוונו לנאצים ולקומוניסטים. כשר הפנים והצבא, רוכזו אל גרנר הפניות לדאוג לריסון האלימות והפעילות האנטישמית של הנאצים. אולם בגרמניה נשמעה עליו ביקורת על אוזלת ידו בטיפול בנאצים. באפריל 1932, גרנר הוציא אל מחוץ לחוק את ה-SS והאס-אה והטיל הגבלות על הרייכסבנר של הסוציאל-דמוקרטים והחזית האדומה של הקומוניסטים. בעקבות זאת העלו הנאצים תלונות נגד הרייסבאנר והנשיא הינדנבורג דרש מגרנר לאחוז בצעדים נגדם. הסכסוך בין גרנר להינדנבורג העמיק ובמאי 1932, בעקבות חוסר שביעות רצון ממנו בצבא, התפטר גרנר מתפקיד שר ההגנה. ההתפטרות גם באה לאחר שהסתכסך עם ידידו ומנהל משרדו, גנרל קורט פון שלייכר. גרנר נפטר ב-3 במאי 1939. מדיה וקבצים בנושא וילהלם גרנר בוויקישיתוף וילהלם גרנר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Alan Warwick Palmer, Victory 1918, Grove Press, 2000 וילהלם ובניו מתנשאים למלוכה, דואר היום, 24 ביולי 1932 סו"ס זכר גרנר גם את היטלר, דבר, 3 בדצמבר 1931 מעשה ידי הנאצים להתפאר, דבר, 14 בפברואר 1932 גרנר מבטיח, דבר, 19 בפברואר 1932 נצני מלחמת האזרחים בגרמניה בוקעים ועולים, דבר, 6 בדצמבר 1931 שומר הרפובליקה, דבר, 7 בפברואר 1932 חתול שחור בין הינדנבורג וברינינג, דבר, 24 באפריל 1932 המאורעות בגרמניה, דואר היום, 16 במאי 1932 היטלר בשנותו את טעמו, דבר, 27 במאי 1932 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מזימטה

מזימטה (ברוסית Мзы́мта; באדיגית Мэзмытӏэ) הוא נהר בקווקז המערבי הזורם בדרום-מזרחו של מחוז קרסנודר ברוסיה, ונשפך אל הים השחור ברובע אדלר שבעיר סוצ'י. אורכו של הנהר 89 ק"מ וגליל מימיו משתרע על פני 885 קמ"ר. מקורותיו של הנהר בקווקז הגבוה בגובה של 2,980 מטר, והוא זורם דרך עמק צר שבו שני אגמים ומספר מפלי מים. תחילה זורם הנהר לכיוון צפון-מערב וחוצה בדרכו את קרסנאיה פוליאנה השייכת לסוצ'י רבתי, ובה התקיימו חלק ניכר מענפי התחרות של משחקי החורף האולימפיים באולימפיאדת סוצ'י בשנת 2014. מקרסנאיה פוליאנה משנה המזימטה את כיוון זרימתו, ופונה בקשת רחבה לכיוון דרום-מערב עד שהוא נשפך אל הים השחור. שיפועו של הנהר עומד על 33.5 מטר/ק"מ ולאורך כל אורכו כמעט, אופיו של הנהר פראי. בעונת הפשרת השלגים עשויים מימיו להגיע לגובה של 5 מטר מעל מפלסם הרגיל, וספיקתם מגיעה ליותר מ-750 מטר מעוקב/שנייה. מסיבות אלה הנהר פופולרי בקרב העוסקים ברפטינג. לאורך גדותיו של הנהר חורשות עצי אשור ואלון. שפך הנהר אל הים השחור נמל התעופה הבינלאומי של סוצ'י הממוקם בעמק הנהר סמוך לשפכו אל הים השחור מדיה וקבצים בנושא מזימטה בוויקישיתוף
דטאנט

דטאנט (דֵטַנְט, Détente מצרפתית) הוא תהליך של הפסקת מתיחות בין מדינות. במלחמה הקרה, "הדטאנט" הוא תהליך הפשרת היחסים בין הגוש המערבי לגוש המזרחי והיחלשותה של המלחמה. תהליך זה החל בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ונמשך עד תחילת שנות ה-80 של אותה המאה. לאחר מכן באה תקופה שנקראה "המלחמה הקרה השנייה". תקופת הדטאנט מאופיינת בין השאר בסחר גובר בין הגוש הקומוניסטי בראשות ברית המועצות לארצות הברית ומערב אירופה, בסובלנות ובניסיונות להימנע ממלחמה גרעינית. עם זאת, לדטאנט היו למעשה מעט מאוד ביטויים על פני השטח. מרוץ החימוש המשיך על אף הסכמי סאל"ט שנחתמו, וברית המועצות וארצות הברית עדיין המשיכו במגמות ההתרחבות שלהן. בין אדריכלי הדטאנט היו ליאוניד ברז'נייב, מנהיג ברית המועצות, וריצ'רד ניקסון, נשיא ארצות הברית. דטאנט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וסקראן

וסקראן (בספרדית: Huascarán) הוא הר ברכס הקורדיירה בלאנקה ("הרכס הלבן") שבמרכז פרו. גובהה של פסגתו הדרומית הוא 6,768 מ' מעל פני הים, והוא ההר הגבוה ביותר בפרו, והרביעי בגובהו ביבשת אמריקה הדרומית. ההר קרוי על שמו של ואסקאר, קיסר האינקה בין השנים 1527–1532, ושמו שלו ניתן לפארק הלאומי שבתחומיו הוא נמצא. ראשוני המעפילים לפסגתו הדרומית היו חברי משלחת גרמנית-אוסטרית, ב-1932. עוד קודם לכן, ב-1908 העפילו חברי משלחת אמריקאית לפסגתו הצפונית, הנמוכה יותר. גל חום שפקד את האזור ב-10 בינואר 1962 גרם להמסה מואצת של חלקים מהקרחון בראש ההר, וכתוצאה מכך אירעה מפולת שלגים שגרמה למותם של כ-4,000 בני אדם. מספר שנים אחר כך, ב-31 במאי 1970, אירע אסון נוסף, כשבעקבות רעידת אדמה ניתק גוש קרח וסלעים בנפח של כ-61 מיליון מ"ק מחלקו הצפוני של ההר. הגוש הידרדר במורד ההר במהירות של כ-160 קמ"ש, וקבר תחתיו את העיירות יונגאי ורנראיקה, על יושביהן. כ-20,000 בני אדם נהרגו באסון, ורק כ-400 ניצלו. מדיה וקבצים בנושא וסקראן בוויקישיתוף וסקראן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של פרו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שפסי

שפסי (ברוסית: Шепси) הוא נהר קצר הנובע בהר פסאושחו (Псеушхо) בקווקז המערבי ברוסיה. מקורו של הנהר בגובה 750 מטרים לערך, והוא זורם לאורך 22 ק"מ אל הים השחור. הנהר מסמן את גבולה הצפון-מערבי של העיר סוצ'י. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רוסיה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.