laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בילוב

האם התכוונתם ל... ברנהרד פון בילוב – הנסיך ברנהרד היינריך קרל מרטין פון בילוב (1849-1929), מדינאי גרמני, שר החוץ וקנצלר גרמניה דניאלה פון בילוב – פסנתרנית גרמנייה, בתם של הנס פון בילוב וקוזימה וגנר, בתו החורגת של ריכרד וגנר, רעייתו של ההיסטוריון הנרי תודה ונכדתו של פרנץ ליסט הנס פון בילוב – מנצח, פסנתרן וירטואוז ומלחין גרמני מן התקופה הרומנטית סולומון בילוב – היסטוריון תיאטרון וספרות יהודי-סובייטי ומבקר ספרות פרידריך וילהלם פון בילוב – (1775-1816) גנרל בצבא הפרוסי, בתקופת המלחמות הנפוליאוניות; מילא תפקיד מכריע בקרב ווטרלו קרל פון בילוב – (1846-1921) איש צבא גרמני, גנרל-פלדמרשל, מפקד הארמייה השנייה במלחמת העולם הראשונה של צבא הקיסרות הגרמנית פון בילוב - דמות נאצית בדיונית של "האלמוני במסכה השחורה", בספר ה-12 בסדרת "חסמבה" של יגאל מוסינזון
ליפניק

האם התכוונתם ל... ליפניק על הבצ'ווה – עיירה קטנה במחוז אולומואוץ שבחבל מוראביה, במזרח הרפובליקה הצ'כית ליפניק הוא שמם של כפרים רבים ברחבי פולין: ליפניק (גמינה גרייבו) – כפר בגמינה גרייבו, במחוז גרייבסקי, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין ליפניק (גמינה שצ'וצ'ין) – כפר בגמינה שצ'וצ'ין, במחוז גרייבסקי, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין ליפניק (מחוז לומז'ה) – כפר בגמינה ידוובנה, במחוז לומז'ה, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין ליפניק (מחוז פשבורסק) – כפר בגמינה קנצ'וגה במחוז פשבורסק, בפרובינציית פודקרפצקיה שבדרום-מזרח פולין ליפניק (גמינה וישניובה) – כפר בגמינה וישניובה, במחוז מישלניצקי, בפרובינציית פולין קטן, בדרום פולין ליפניק (לודז') – כפר בגמינה שיימקוביצה, במחוז פאיינצ'נו, בפרובינציית לודז' שבמרכז פולין
הרכבת התחתית של טשקנט

הרכבת התחתית של טשקנט (באוזבקית: Toshkent metropoliteni) היא מערכת הסעת המונים הפועלת בטשקנט וסביבתה. היא הוקמה בתקופת ברית המועצות ופועלת ברציפות מאז שנת 1977. רכבת תחתית זו היא הראשונה באסיה המרכזית ונבנתה בעיקר על ידי מומחים ממוסקבה. עד 31 במאי 2018, היה איסור לצלם במערכת. רעיונות בהקשר להקמת המערכת הסעה תת-קרקעית בטשקנט החלו עוד בשנת 1963. בעקבות רעידת האדמה בטשקנט שהתרחשה בשנת 1966 נדחו התוכניות עד לסיום שיקום העיר. בשנת 1970 אושר התכנון סופית ובניית המערכת החלה בשנת 1971. הקו הראשון שבהמשך קיבל את השם "צ'לינזר" נחנך ב-6 בנובמבר 1977 והוא כלל מסילה באורך 12.2 ק"מ עם 9 תחנות. מנהרות הרכבת מתוכננות כך שתהיינה עמידות ברעידות אדמה חזקות, לדברי המתכננים עד 9 בסולם ריכטר. נכון לפברואר 2014 הרכבת התחתית של טשקנט כוללת: קו צ'לינזר (האדום) - שאורכו 15.5 קילומטר ובעל 12 תחנות. קו אוזבקיסטן (הכחול) -שאורכו 14.3 קילומטר ובעל 11 תחנות. הוקם בשנת 1984. קו יונוסבד (הירוק) -שאורכו 6.4 קילומטר ובעל 6 תחנות. הוקם בשנת 2001. התכנון היה להמשיך את הקו עד למרכז שכונת יונוסבד, אך בשל בעיות תקציביות בניית הקו נעצרה. הרכבת התחתית כוללת 3 גשרים עיליים למעבר מעל התעלות. עומק המנהרות הוא 7-25 מטר ומרחק הממוצע בין התחנות הוא כ-1.4 קילומטר. המערכת מצוידת בציוד מתוצרת רוסיה. בתחילת המאה ה-21 היו תוכניות להקמת הקו הרביעי תוך עזרת חברה סינית. העבודות היו מתוכננות להתחיל בשנת 2003 אך הוקפאו. בשנת 2020 הוקמו 7 התחנות הראשונות של קו הטבעת אשר כולן היו מעל לפני הקרקע והן נבנו מעל לכביש הטבעת העירוני. כמו כן קו צ'ילנזר הוארך דרומה. כל התחנות החדשות עדיין לא קיבלו שמות רשמיים ובימים אלו הן ממוספרות לפי הסדר והן מופיעות במפה כ-bekat (מאוזבקית: תחנה). מדיה וקבצים בנושא הרכבת התחתית של טשקנט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הרכבת התחתית של טשקנט אתר על הרכבת התחתית של טשקנט עמוק באדמה, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2018
טלניאשקה

טלניאשקה (ברוסית: тельня́шка) היא חולצה אשר נמצאת בשימוש בצבא רוסיה ובעבר גם בצבא האדום. החולצה יכולה להיות בצורת גופיה, חולצת טי-שירט או חולצה בעלת שרוולים ארוכים ועליה פסים דקים. צבע החולצה נקבע בהתאם ליחידה. בצבא הרוסי נלבשת החולצה על ידי הצנחנים, הנחתים וחיל הים. המקור של חולצת הטלניאשקה הוא בסוחרים ודייגים מחבל ברטאן שבצרפת, שאימצו את סגנון החולצה עם הפסים כדי להבדיל ביניהם לבין סוחרים בינלאומיים אחרים בים. האופנה אומצה מאוחר יותר והפכה לפופולרית על ידי חיל הים הצרפתי וציים אחרים לפני הפרה-דרדנוט. מלחים בצי הצרפתי עדיין לובשים חולצה זו באירועים מסוימים. הצי הרוסי הקיסרי אימץ את חולצת הטלניאשקה במהלך המאה ה-19; המסורת של החיילים הסובייטים ללבוש את החולצה מגיעה ממלחי הצי הסובייטי, אשר לחמו כיחידות חיל רגלים במהלך מלחמת העולם השנייה. הגנרל מרגלוב, שמאוחר יותר הביא למודרניזציה של הכוחות המוטסים, שירת בעבר עם יחידת הנחתים במלחמת העולם השנייה, הפך הטלניאשקה לסימן המעמד העלית שלהם. חטיבה 68 המיוחדת של צבא בולגריה וכן צנחנים בצבא ארמניה משתמשים בחולצה זו. שחור - צוללות כחול כהה (ים) - חיל הים והנחתים כחול בהיר (שמיים) - צנחנים, ספצנאז ואומו"ן ירוק - משמר הגבול חיילים לשעבר במשמר הגבול הרוסי בחולצות טלניאשקה ירוקות חוגגים את יום משמר הגבול. חייל בחיל הים הסובייטי שלבוש טלניאשקה מתחת לחולצתו מדיה וקבצים בנושא טלניאשקה בוויקישיתוף [1]
פורט פירי

פורט פירי (באנגלית: Port Pirie) היא עיר במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה. זוהי עיר נמל על חופו המזרחי של מפרץ ספנסר והיא שוכנת 224 ק"מ מצפון לבירת המדינה אדלייד. העיר נוסדה ב-1845 ובה נמצא מפעל להתכת עופרת הגדול ביותר בעולם במפעל גם מזקקים כסף, אבץ, נחושת וזהב. אוכלוסיית העיר מנתה 13,206 תושבים במפקד 2011. קודם להתיישבות האירופאית, האזור שבו נמצאת כיום פורט פירי היה מיושב בשבט אבוריג'יני בשם נוקונו (Nukunu) שקראו למקום טרפארי (Tarparrie), שמשמעותו כנראה "ערוץ בוצי". האירופאי הראשון שביקר במקום היה מתיו פלינדרס ב-1802 כאשר הוא הפליג במימי מפרץ ספנסר. המתיישב הראשון היה אדוארד אייר (Edward Eyre) שחקר את האזורים סביב לפורט אוגוסטה. במקור נקראה העיירה בשם סמואלס קריק (Samuel's Creek) על שם מגלה המקום סמואל גרמין (Samuel Germein). ב-1846 נקרא המקום פורט פירי על שם הספינה שהביאה למקום כבשים. ב-1848 הוקמה פורט פירי באופן רשמי. המקום התפתח לאט ובסוף שנות השישים של המאה ה-19 היו במקום רק שלוש סככות לאחסון צמר. ב-1871 נסללו בעיירה רחובות וב-1876 הוקמה בה עירייה. מספר התושבים היה 947. עם גילוי מרבצי הכסף, האבץ והעופרת ב-1883 ועם השלמת סלילתה של מסילת הברזל מהעיירה למכרות ב-1888, הפעילות הכלכלית בפורט פירי החלה להתרחב. ב-1889 נבנה מפעל להתכת העופרת על ידי חברה בריטית. ב-1921 התגוררו בעיירה 9,801 תושבים ב-2,308 בתים. באותה עת כבר היו קיימים בעיירה 62 בתי מלון ששיכנו את כוח העבודה שהועסק במפעלי המתכות. ב-1953 הוכרזה פורט פירי כעיר וכיום הנמל שלה הוא השני בגודלו באוסטרליה. מדיה וקבצים בנושא פורט פירי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פורט פירי (באנגלית) אתר מועצת העיר פורט פירי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Port Pirie Overview". Nyrstar Limited. Archived from the original on 19 August 2006 פורט פירי במפקד 2011
אמבין

אַמבִּין היא חברה ישראלית לייצור מוצרי פלסטיק ולוקרים. מפעל אמבין לייצור דלתות ומוצרי פלסטיק הוקם על ידי חברת אמפא (50%), יחד עם החברה להשקעות של בנק מזרחי, אפרים טייבר, יונה גרסטנר (10%) ואמגט. המפעל נחנך באשקלון באפריל 1965. בשנת 1972 ייצרה אמבין מוצרים פלסטיים לתעשיית הבנייה ולתעשייה, יריעות פוליאתילן לחממות, מדפים ומגירות פלסטיות לשילוב בריהוט וארונות מפלסטיק. בשנים הראשונות נוהל המפעל בידי יונה גרסטנר ובהמשך בידי בנו, עוזי גרסטנר. ניסיון של החברה להשקיע בחברת שיווק ביוון כשל והיא פרשה מההשקעה. בשנת 1979 היו למפעל 140 עובדים, אולם הוא נתקל בקשיים והגיע אל סף סגירה במרץ 1981. בשנת 1983 נסגר המפעל והוא נרכש על ידי מנרב שהונפקה באותה שנה בבורסה. בשנת 1971 הקימה אמבין את "אמבין תריסים" בחולון שייצרה חלונות אלומיניום. בשנות ה-2000 ניהלה החברה רשת של חנויות זכיינים שכללה בשנת 2004 שמונה סניפים. בעקבות קריסת הומלי החליטה החברה להתרחב ולהקים שישה סניפים חדשים. בשנת 2005 רכשה אמבין עם שותפים את מפעל "במעסף" בקיבוץ גזר מידי כונס הנכסים והעבירה את קו הייצור של פרופילים מ-PVC מאשקלון לקיבוץ גזר. הפעילות של אמבין הסבה לחברת מנרב בשנות ה-2000 הפסדים. בינואר 2008 סגרה אמבין את פעילות הייצור באשקלון. שאר פעילות הייצור של אמבין עברה לפעול בשם "מנרב פלסט" ופעילות השיווק של אמבין נמכרה בסוף שנת 2009 למנל טכנולוגיות, ששינתה את שמה ל"אמבין סיסטם". באותו זמן עסקה אמבין ביבוא ושיווק ארונות ואביזרי אמבט ולוקרים ומחיצות לשוק המוסדי. אתר האינטרנט הרשמי של אמבין עוזי גרסטנר נקלע לחובות בסך 40 מיליון ל"י, מעריב, 16 בינואר 1980 יאיר אהרוני, מבנה והתנהגות המשק הישראלי, צ'רקובר מוצאים לאור, 1976, עמ' 270 ארבעה מפעלים יוקמו באשקלון, דבר, 11 במאי 1964 מפעל למוצרי בנייה פלאסטיים, מעריב, 28 באפריל 1965 חלף זמנה של הלבנה וכף הבנאים, מעריב, 9 בפברואר 1972 מת יונה גרסטנר, דבר, 26 באפריל 1971 התעשיינים: האוצר רימה אותנו, דבר, 25 ביוני 1976 אמבין מכר חלקו בחברה יוונית, דבר, 5 ביולי 1976 פניות לבגין ולארידור למנוע סגירת אמבין, דבר, 15 במרץ 1981 גדעון קרסל, למי נשבר לעבוד ולמה: תעסוקה באשקלון, עיונים בתקומת ישראל 3, 1993, עמ' 174 מינרב תעשיות בע"מ אמבין, מעריב, 1 ביולי 1983 המבין מתקין אמבין, מעריב, 6 בינואר 1987 מעיין כהן, ‏אמבין מגייסת שישה זכיינים, באתר גלובס, 19 בדצמבר 2004 הדס מנור, ‏חברת אמבין מקבוצת מנרב רכשה את המפעל בגזר מידי כונס הנכסים, באתר גלובס, 12 באוגוסט 2005 מנרב אחזקות בע"מ, דו"ח תקופתי ליום 31 בדצמבר 2006, עמוד 7 מנרב אחזקות בע"מ, דו"ח תקופתי ליום 31 בדצמבר 2006, עמוד 56 ניתוח פלסטי, חדשות אשקלון, 25 בינואר 2008 מנרב אחזקות בע"מ, דו"ח תקופתי ליום 31 בדצמבר 2011, עמוד א-8
47 רונין

47 רונין (באנגלית: "Ronin 47") הוא סרט פעולה ופנטזיה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2013. הסרט מבוסס על סיפורם ההיסטורי של ארבעים ושבעה הרונין, שהתרחש ביפן בתחילת המאה ה-18. בסיפור המקורי, מדובר בקבוצת סמוראים שהפכו לרונין (סמוראים חסרי אדון) לאחר שמנהיגם נאלץ לבצע ספוקו (התאבדות טקסית) בעקבות תקרית עם דמות פוליטית. הסרט בוים על ידי קארל רינש ומככבים בו קיאנו ריבס, הירויוקי סנאדה, טדאנובו אסאנו ורינקו קיקוצ'י. הסרט כולל אלמנטים של פנטזיה, עם יצורים קסומים ומכשפים, ובו הצוות יוצא למסע של נקמה במי שגרם למות אדונם. הפיתוח של הסרט החל ב-2008 לאחר שחמישה שחקנים יפנים לוהקו לצידו של קיאנו ריבס בין מרץ לאפריל 2011, הצילומים התרחשו בבודפשט לפני המעבר לאולפני שפרטון באנגליה, בעוד שצילומים נוספים ביפן תוכננו. הסרט הוקרן לראשונה ביפן ב-6 בדצמבר 2013 לפני שיצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2013 על ידי סרטי יוניברסל כולל גירסאת תלת-ממד. הסרט היה כישלון קופתי קיבל ביקורת שלילית והביא להפסדים גדולים הוא הכניס סך של 151.8 מיליון דולר מול תקציב ההפקה שלה של 175–225 מיליון דולר. וראייטי ציינה את 47 רונין כאחת מ"כישלונות בקופה הגדולים של הוליווד לשנת 2013". העלילה מתרחשת בתקופת אדו ומתמקדת בדמותו של קאי (קיאנו ריבס), אדם שמחציתו יפני ומחציתו אנגלי, שנמצא תחת חסותו של לורד אסאנו. קאי מצטרף לקבוצת רונין המונהגת על ידי אוישי (הירויוקי סנאדה), במטרה לנקום בלורד קירה המרושע (טדנובו אסאנו) ובמכשפתו (רינקו קיקוצ'י), שאחראים על מות אדונם וגזילת אדמותיהם. קיאנו ריבס בתפקיד קאי הירויוקי סנאדה בתפקיד אוישי טדנובו אסאנו בתפקיד לורד קירה רינקו קיקוצ'י בתפקיד המכשפה מיזוקי הסרט קיבל ביקורות מעורבות, בעיקר על הסיפור והבימוי, אך זכה לשבחים על האפקטים הוויזואליים והעיצוב האמנותי. הסרט נכשל בקופות והיה לאחת ההפקות היקרות ביותר שנכשלו מסחרית, עם תקציב מוערך של כ-175 מיליון דולר והכנסות של כ-151 מיליון דולר בלבד ברחבי העולם. "47 רונין", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "47 רונין", באתר נטפליקס "47 רונין", באתר AllMovie (באנגלית) "47 רונין", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "47 רונין", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "47 רונין", באתר Metacritic (באנגלית) "47 רונין", באתר אידיבי "47 רונין", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "47 רונין", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Schroter, Shawn (10 בדצמבר 2013). "Japan Unbowed by '47 Ronin'". The Wall Street Journal. אורכב מ-המקור ב-24 ביולי 2020. נבדק ב-4 באוגוסט 2017. {{cite news}}: (עזרה) "47 Ronin (2013)". Rotten Tomatoes. ארכיון מ-15 ביוני 2021. נבדק ב-19 במאי 2021. {{cite web}}: (עזרה) "47 Ronin". Metacritic. ארכיון מ-6 במרץ 2021. נבדק ב-19 במאי 2021. {{cite web}}: (עזרה) "'47 Ronin': The Inside Story of Universal's Samurai Disaster". Variety.com. 30 בדצמבר 2013. ארכיון מ-6 במרץ 2014. נבדק ב-28 בפברואר 2014. {{cite news}}: (עזרה) Variety Staff (26 בדצמבר 2013). "Hollywood's Biggest Box Office Bombs of 2013". Variety. ארכיון מ-31 בדצמבר 2013. נבדק ב-6 בינואר 2014. {{cite news}}: (עזרה)
סירקיוז

סירקיוז (באנגלית: Syracuse) היא עיר הבירה של מחוז אונונדגה במדינת ניו יורק שבארצות הברית. בארצות הברית יש מספר ערים בעלות שם זה, וזוהי הגדולה בהן. העיר היא החמישית בגודלה במדינת ניו יורק מבחינת אוכלוסייה. לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2019, אוכלוסיית סירקיוז מנתה 142,327 תושבים ו-662,577 באזור המטרופולין. שם העיר נובע מהעיר סירקוזה בדרום-מזרח סיציליה שבאיטליה. עיר זו הייתה צומת דרכים גדול בשתי המאות האחרונות, לראשונה בין תעלת אירי והתעלות האחרות שלה, ולאחר מכן בתחבורה המסילתית. סירקיוז נמצאת בהצטלבות הכבישים הבין-מדינתיים 81 ו-90, שדה התעופה של סירקיוז הוא הגדול ביותר באזור. בסירקיוז נמצאת אוניברסיטת סירקיוז, אוניברסיטת מחקר גדולה. בשנת 2010 מגזין פורבס דירג את סירקיוז במקום הרביעי ברשימת "עשרת המקומות הטובים ביותר לגדל משפחה". על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיר הכולל הוא 66 קמ"ר אשר מתוכם 65 קמ"ר הם אדמה ו-1.6 קמ"ר (2.15%) מים. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, בעיר היו 142,327 תושבים ו-56,445 משקי בית. צפיפות האוכלוסייה בעיר הייתה 2,266.8 נפש לקמ"ר. מספר יחידות הדיור היה 64,356. לפי הנתונים באותה שנה, החלוקה האתנית בעיר הייתה: 56.0% לבנים, 29.5% אפרו-אמריקנים, 1.1% אינדיאנים, 5.5% אסיאתים, ו-0.5% פאסיפים. שמואל ילוב היה רב העיר מעל ל-50 שנים. בנק החסכונות של מחוז אונונדגה הממוקם בסירקיוז אוניברסיטת סירקיוז אשר בעיר טאיוואן ג'יאיי, טאיוואן הרפובליקה העממית של סין פוג'ואו, הרפובליקה העממית של סין תימן תעיז, תימן פינלנד טמפרה, פינלנד אתר האינטרנט הרשמי של סירקיוז (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של סירקיוז אתר האינטרנט של סירקיוז סירקיוז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סירקיוז (ניו יורק), דף שער בספרייה הלאומית
ויקטור הארבור

ויקטור הארבור (באנגלית: Victor Harbor) היא עיר במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה. העיר שוכנת על חצי האי פלריו (Fleurieu Peninsula) במרחק 80 ק"מ מדרום לבירת המדינה אדלייד. העיר היא מרכז האוכלוסין הגדול ביותר בחצי האי. כלכלתה מבוססת על חקלאות, דייג ותעשיות שונות. היא מהווה יעד תיירותי ועקב כך אוכלוסייתה גדלה במהלך הקיץ. אוכלוסיית העיר מנתה 13,841 תושבים במפקד 2011. לפני ההתיישבות האירופאית היה המקום מיושב על ידי שבט אבוריג'יני. המפרץ שעליו יושבת העיר התגלה על ידי מתיו פלינדרס ב-1802. ב-1837 עגנה במקום ספינה של הצי המלכותי הבריטי אה"מ "ויקטור" (HMS Victor) ורב החובל שלה קרא למקום על שמה. בערך באותה תקופה הוקמו באזור שתי תחנות לצייד לווייתנים. שומן הליוויתנים היה אז ענף היצוא מספר אחת של אוסטרליה הדרומית. העיר הוקמה ב-1863 בשם פורט ויקטור (Port Victor) וציד הליוויתנים התקיים באזור עד 1872. בשנת 1921 שונה שם העיר מפורט ויקטור לויקטור הרבור, כדי למנוע בלבול עם העיר פורט ויקטוריה שנמצאת 160 ק"מ מצפון-מערב מוויקטור הארבור. אף על פי שבאנגלית המילה harbour מאויתת עם האות u, שם העיר רשום Victor Harbor, ללא האות u. איות זה מצוי בשמות של מקומות נוספים באוסטרליה הדרומית עקב טעות היסטורית של המודד הראשי של אוסטרליה הדרומית. בניגוד לכך שם תחנת הרכבת של העיר מאוית בצורה הנכונה. מוקד משיכה פופולרי לתיירים בוויקטור הארבור הוא האי גרניט (Granite Island) שמחובר ליבשה באמצעות גשר צר להולכי רגל ולאורכו פועל קרון הנוסע על גבי מסילה ונגרר על ידי סוס. עד לאחרונה היה האי בית הגידול של מושבה גדולה של פינגווין זוטר. הפינגווינים היו מבלים על האי את הלילה ובבוקר היו יוצאים לצוד דגים ושבים עם השקיעה. ב-2012 נמנו באי רק שבעה פרטים והחשד הוא שהתופעה קשורה להתרבותם של דובי הים הניו זילנדים. מוקד משיכה נוסף היא רכבת קיטור ישנה נוסעת על מסילת ברזל בנתיב היסטורי שהוא קו הרכבת הראשון באוסטרליה. בין החודשים יוני עד ספטמבר צפייה בליוויתנים מהווה גם מוקד משיכה. לווייתנים מסוג אובלנה דרומית מגיעים לחוף לעונת הרבייה וההמלטה. מרכז היונקים הימיים של אוסטרליה הדרומית שוכן בוויקטור הארבור ומספק מידע על אפשרויות הצפייה בליוויתנים. בנוסף, פועל במקום פארק שעשועים גדול ובאזור מתקיימות פעילויות ספורט ימי ודייג. מדיה וקבצים בנושא ויקטור הארבור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויקטור הארבור (באנגלית) אתר הבית של עיריית ויקטור הארבור אתר קו רכבת הקיטור ההיסטורית ויקטור הארבור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויקטור הארבור במפקד 2011 Hegarty, Adam "Granite Island penguins face extinction" The Advertiser, South Australia (2013-06-01)
לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף

לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף (23 בינואר 1925 - 9 באוקטובר 2019) היה מהנדס ימי ואזרחי שהתמחה בעיצוב מבני פלדה ובנייה בבטון. היה נכדו של אליעזר לודוויג זמנהוף, יוצר השפה הבינלאומית אספרנטו. מאז שנות השישים של המאה ה-20 התגורר בצרפת. הוא נולד בוורשה בשם לודביק זמנהוף (על שם סבו). לאחר שאביו, אדם זמנהוף, נעצר ונורה למוות על ידי הנאצים בפולין, הוא ואמו ונדה בקושי הצליחו להימלט מהגירוש למחנה המוות טרבלינקה שבו נרצחו דודותיו סופיה זמנהוף ולידיה זמנהוף. בגילאי העשרה שלו חי בפולין בשם הבדוי "כריסטוף-זלסקי", שם שהוא נשא לזכר אותם ימים. בעת שהסתתר מהנאצים, עבד זמנהוף בשדה עגבניות, יחד עם איכר פולני שבמקרה ידע אספרנטו. לפני שהאיכר נתן לו עבודה בשדה הוא שאל אותו באספרנטו אם הוא יודע לדבר את השפה. "כריסטוף" ענה בלהט באספרנטו "כמובן, אני יודע אספרנטו. סבי המציא אותה!", ואז פחד שהאיכר ילשין על שורשיו היהודים, אך למזלו הדבר לא קרה. לאחר שהשלים דוקטורט בהנדסה ימית ואזרחית, הוא החל לעבוד כמהנדס מקצועי. תחילה בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה, ומשנות השישים בצרפת, הוא תכנן מבנים מבטון יצוק ופרויקטים שונים החל מאסדות קידוח, מתחמי ספורט וכן את האנדרטה לזכרו של שארל דה גול[דרושה הבהרה]. כמו כן לימד את התאוריה והטכניקה של בנייה בים וביבשה במספר מוסדות אקדמיים. זמנהוף העניק לאפיפיור יוחנן פאולוס השני אות הוקרה לסבלנות, בעת ביקורו ההיסטורי של האפיפיור בפולין ב-10 ביוני 1999. בשנת 2001 נשא זלסקי-זמנהוף נאום בכנס האספרנטו העולמי שנערך בזגרב שבקרואטיה. הוא אפיין את הכנס לא רק ככנס האספרנטו ה-86 במספר, אלא ככנס האספרנטו הראשון של האלף השלישי וכן כנס לציון מאה שנות קיומה של השפה. בשנה שלאחר מכן שלח מכתב לכנס האספרנטו ה-87 במספר ובו מילות תודה לברזילאים שאירחו את הכנס. בהזדמנויות שונות פיאר את שפת האספרנטו ותיאר אותה כשפה שבאה ליצור אחדות ושיתוף פעולה בין אנשים ללא הבדלי לאום. כמו כן, בעצרות של האו"ם ושל אונסקו קרא להרמוניה בין עמים, להכרה בזכותו של כל אדם לדבר בשפתו, ולמיגור הרעב העולמי. נפטר בפריז ב-9 באוקטובר 2019. הותיר אחריו שתי בנות, מרגרט וחנה, נכד ונכדות. מדיה וקבצים בנושא לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף בוויקישיתוף
קולמוס (גופנים)

גופני קוּלְמוּס (או פרויקט קוּלְמוּס) הוא מיזם קהילתי של קהילת התוכנה החופשית בישראל, אשר מטרתו לעצב גופנים עבריים ולהפיצם תחת הרישיון החופשי LGPL. הגופנים הראשונים שהיו זמינים כחלק מחבילת הגופנים "קולמוס" עוצבו על ידי מעצב הגופנים מקסים יורש. בשנת 2004 זכה יורש בפרס המקור על יוזמה זו. פרויקט קולמוס נוצר במטרה לספק לקהילת התוכנה החופשית, ובעיקר למשתמשי מערכות ההפעלה החופשיות על בסיס יוניקס (כדוגמת לינוקס), חבילת גופנים בסיסית שמופצת תחת רישיון חופשי המתאים לשימוש במערכות ההפעלה החופשיות. עד אז, נאלצו משתמשי מערכות ההפעלה החופשיות לעקוף מגבלות שונות בנוגע לזכויות היוצרים על גופנים פופולריים, ולהתקין אותם ידנית. במהלך השנים, נוספו לחבילת הגופנים של קולמוס מגוון גופנים נוספים. פיתוח הגופנים נעשה, בדרך כלל, באמצעות ביצוע שינויים מסוימים בגופנים הקיימים, תוך שימוש ב־FontForge, תוכנה המיועדת ליצירת גופנים. פרויקט הסידור הפתוח אתר האינטרנט הרשמי של פרוייקט קולמוס אירית קוטונה, מיקרוסופט תשלם יותר מחצי מיליון שקל בגלל שימוש בגופן תנ"כי, באתר כלכליסט (הקישור אינו פעיל)
ויאלה

ויאלה (Whyalla) היא העיר השלישית בגודלה במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה. זוהי עיר נמל השוכנת על חופו המזרחי של חצי האי אייר (Eyre). אוכלוסיית העיר מנתה 20,088 תושבים במפקד 2011. העיר נוסדה בשם האמוקס היל (Hummock's Hill) ב-1901 על ידי חברת כרייה כתחנה סופית למסילה שהובילה עפרת ברזל ובמקום הוקם מזח להעמסת העפרה ונפתח סניף דואר. עקב הסביבה הצחיחה והמחסור במי שתייה היה צורך להוביל מים על גבי דוברות מפורט פירי. ב-1905 נפתח בית הספר הראשון בעיירה. בשנת 1919 שונה שם העיירה לוויאלה. המסוע על גבי המזח להעמסת עפרת הברזל שופר והעפרה הובלה למפעל הפלדה שהוקם אז בניוקאסל שבניו סאות' ויילס. העיר גדלה בקצב איטי עד 1938. ב-1937 החלו להיבנות בעיר כבשן ונמל. ב-1939 החלו להניח צינור להובלת מים מנהר מוראי (Murray). מספנה נבנתה כדי לשרת את ספינות הצי המלכותי האוסטרלי. אוכלוסיית העיר החלה לגדול באופן דרמטי ונבנו בית חולים ובית מטבחיים. ב-1941 הושקה הספינה הראשונה שנבנתה במספנה (HMAS Whyalla). כיום הספינה עוגנת בנמל ויאלה כאטרקציה תיירותית לאחר שהוצאה מהשירות. באותה שנה החל כבשן התכת העפרות לפעול. ב-1943 מנתה אוכלוסיית העיר יותר מ-5,000 תושבים. במרץ 1943 החל לפעול צינור המים. ב-1948 החלה העיר לקלוט פליטים שהגיעו מאירופה. ב-1958 החלה בנייתו של מפעל פלדה בעיר והבנייה הושלמה ב-1965. שנה לאחר מכן החלו בכריית מלח ונבנו תנורי קוק. האוכלוסייה גדלה במהירות ובמקביל גם קצב הבנייה למגורים. הוכנו תוכניות אב לעיר בת 100,000 תושבים והונח צינור שני לאספקת מים. בשנות השבעים ירד היקף הפעילות במספנה, שהייתה אז הגדולה באוסטרליה, עקב תחרות מול יפן והיא נסגרה ב-1978. משיא של 33,000 תושבים בעיר בשנת 1976, צנחה האוכלוסייה במהירות. במקביל החל מפעל הפלדה להוריד את תפוקתו החל משנת 1981. החל משנת 2004 החלה העיר להתאושש לאט עקב גילוים של מרבצי מחצבים בסביבה. ארצות הברית טקסס סיטי, טקסס, ארצות הברית. הרפובליקה העממית של סין אז'וו (אנ'), הרפובליקה העממית של סין. מדיה וקבצים בנושא ויאלה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויאלה (באנגלית) ויאלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויאלה במפקד 2011
ריב הליצנים

ריב הליצנים (בצרפתית: Querelle des Bouffons או מלחמת הליצנים Guerre des Bouffons) היה השם שניתן לקרב בין תורות מוזיקליות יריבות, שהתנהל בפריז בין 1752 ל-1754. המחלוקת עסקה ביתרונות היחסיים של אופרה צרפתית בהשוואה לאופרה איטלקית. הניצוץ שהבעיר את המריבה הייתה תגובת החוגים הספרותיים בפריז לביצוע האינטרמצו הקצר "השפחה הגברת" של ג'ובאני בטיסטה פרגולזי באקדמיה המלכותית למוזיקה בפריז ב-1 באוגוסט 1752. את היצירה ביצעה להקה איטלקית נודדת של שחקנים קומיים, שנודעו בשם "בופוני", שפירושו "ליצנים", ומכאן השם שניתן למחלוקת. לא הייתה זו הפעם הראשונה ש"השפחה הגברת" בוצעה בפריז, אבל בפעם הקודמת, בשנת 1746, לא עוררה תשומת לב של ממש. הפעם, לעומת זאת, חוללה מלחמת מילים רבתי בין מגיני המסורת האופראית הצרפתית לתומכי המוזיקה האיטלקית. במחלוקת שנמשכה ממנה השתתפו מבקרי מוזיקה כמו ז'אן-ז'אק רוסו ופרידריך מלכיור גרים, שהיללו, יחד עם סופרים אחרים שהיו קשורים באנציקלופדיה הצרפתית, את האופרה בופה האיטלקית ותקפו את סגנונות הטרגדיה הלירית הצרפתית, סגנון שיצר ז'אן-בטיסט לולי והמשיכו בו מלחינים שהיו בחיים בתקופת ריב הליצנים, בהם המלחין הצרפתי ז'אן-פיליפ ראמו. אליזבת קוק, "ריב הליצנים" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פורט הדלנד

פורט הדלנד (באנגלית: Port Hedland) היא עיר נמל בצפון מדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה. אוכלוסיית העיר מנתה 15,044 תושבים במפקד 2011. נמל העיר הוא הגדול ביותר באוסטרליה מבחינת כמות המטען בתפזורת שעובר דרכו. לעיר יש נמל טבעי עמוק המשמש כשער הכניסה הראשי של האזור למכולות ולדלקים וכנמל יצוא לעפרות ברזל הנכרות בתוככי האזור בו שוכנת העיר. העפרה מועברת באמצעות רכבות מארבעה אזורים של מרבצי ברזל מדרום וממזרח לעיר. ענפי כלכלה עיקריים של העיר הם שדות גז טבעי מול חופי העיר, הפקת מלח, כריית מנגן וגידול בהמות. בעבר היו גידול הצאן והבקר הענף הכלכלי העיקרי של האזור, אך במשך השנים חלה ירידה בהיקפם. בעבר גם הייתה פורט הדלנד התחנה הסופית של קו רכבת ששירת את אזור כריית הזהב באזור מרבל בר (Marble Bar)‏, 150 ק"מ מדרום-מזרח לעיר. המקום נקרא על ידי השבטים האבוריג'ינים בשם מאראפיקוריניה (Marapikurrinya) שמשמעותו "מקום מים טובים". האזור נסרק במהלך המאה ה-18 ובאפריל 1863 הגיעה למקום ספינה בפיקודו של פיטר הדלנד (Peter Hedland) שקרא למקום מנגרוב הארבור (Mangrove Harbour) ודיווח כי המקום יצלח להקמת נמל וכי מצויים בו מקורות מים מתוקים. מה שהדלנד שכח לציין הוא שהכניסה לנמל הטבעי קשה עקב שרטוני החול שחוסמים את הכניסה שלו שאפשרית רק כאשר הגאות גבוהה וכשמזג האוויר מאפשר זאת. ב-1866 נערך במקום סקר שהתייחס לאתר בו שוכן היום הנמל בצורה פסימיסטית. בשנות התשעים בוצעו סקרים נוספים וב-1895 הוקם במקום מזח. בראשית שנות השישים של המאה ה-20 התפתח ענף כריית עפרות הברזל באזור השוכן 100 ק"מ ממזרח לפורט הדלנד. לנמל נסללה מסילת ברזל ובוצעו עבודות להעמקתו ולהרחבתו. ב-1966 החל יצוא עפרות הברזל. בעשורים הבאים התגלו מרבצי ברזל נוספים באזור, היקף היצוא עלה והנמל הורחב שוב כדי לאפשר לספינות גדולות לעגון בו. בשנת 1991 נפתח בפורט הדלנד מרכז מעצר למסתננים מבקשי מקלט שהגיעו לאוסטרליה בסירות. מיקומו של המתקן נבחר עקב היות העיר במרכז האזור בו נחתו המסתננים ועקב קיומו של נמל תעופה בינלאומי שדרכו ניתן לגרש את המסתננים לארצות מוצאם. בשנת 2004 נסגר המתקן עקב הירידה במספר המסתננים והוא הוסב למקום מגורים לכוח האדם העצום שמועסק בתעשיית המכרות המתפתחת. מדיה וקבצים בנושא פורט הדלנד בוויקישיתוף אתר הבית של מועצת העיר אתר הבית של נמל פורט הדלנד בלומברג, העיר האוסטרלית שהיתה להיט נדל"ני - ועכשיו מכוסה באבק, באתר TheMarker‏, 21 ביוני 2019 פורט הדלנד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פורט הדלנד במפקד 2011 מתוך אתר הבית של הנמל "Nicol Bay". The Inquirer & Commercial News. 3 August 1866. p. 3. "Exploration". The Inquirer & Commercial News. 8 August 1866. p. 2.
לחם תירס

לחם תירס הוא שם כללי ללחם שהוכן מקמח תירס. לחם תירס נחשב ל"אוכל נשמה" ואנשים רבים נהנים מהמרקם והארומה שלו. אפשר ליצור לחם תירס על ידי אפייה, טיגון או אידוי. אפשר גם לאפות את לחם התירס לעוגת תירס. ניתן להכין לחם תירס ללא קמח חיטה, כך שאנשים אשר נמנעים מגלוטן (כמו חולי צליאק) יוכלו לאכול אותו ללא חשש. בגרעיני התירס יש גרעין שכותשים ומכינים ממנו את הקמח. צ'אדי ממליגה מדיה וקבצים בנושא לחם תירס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.