laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ספורטיאדה

הספורטיאדה היא אירוע ספורט הנערך על ידי מרכז הפועל שבבעלות ההסתדרות המסכם את הליגה למקומות עבודה, ונחשב לאירוע הספורט העממי הגדול בישראל, ולאחד מהגדולים בעולם. מדי שנה מתקיים האירוע באילת, מקיף כ-9,000 משתתפים הלוקחים חלק במשחקי הליגה למקומות עבודה המתקיימים לאורך השנה, ונמשך כחמישה ימים. הספורטיאדה הוקמה בשנת 1980 מתוך רצון לאפשר לעובדים לעסוק בפעילות ספורטיבית בשעות הפנאי שלהם ולהביא אותם לתחרותיות באירוע השיא המתקיים באילת. הספורטיאדה מאורגנת על ידי מרכז הפועל השייך להסתדרות העובדים. בספורטיאדה משתתפים ספורטאים מעשרות מקומות עבודה הפזורים ברחבי הארץ. עובדים אלו משתייכים למגזר הציבורי או למקומות העבודה הגדולים מהמגזר הפרטי. בשנת 2015 הייתה הספורטיאדה בספק לקיומה בשל המתיחות הביטחונית וגל הפיגועים. לבסוף הוחלט לקיימה כמתוכנן. החל משנת 2016 החלה הספורטיאדה לכלול גם ענפי ספורט לעיוורים, ותחרות אופני טנדם (זוגיים). החל מ-2017 נוסף מרוץ עיוורים ומ-2018 תחרות שחמט לעיוורים. הספורטיאדה ה-40 נפתחה בחזרה בנובמבר 2022 לאחר שבמשך שנתיים הושבתה בגלל הקורונה. הספורטיאדה נפתחת באופן מסורתי עם המרוץ ל-5 ק"מ בשטח וב-2022 נוסף תו התקן הרשמי של איגוד האתלטיקה לאורך השנים נהגו להתחרות במשך 5 ימים. ב-2022 נערכות התחרויות ב-3 ימים באירוע זה מתחרים בחמישה עשר ענפי ספורט. ביניהם: כדורגל, כדורסל, כדורסל נשים, כדורעף, קטרגל, טניס, טניס שולחן, שחייה, ברידג', שחמט, אופני הרים, קליעה, שש בש, באולינג וכדורשת. העיר שנבחרה לארח את הספורטיאדה היא אילת מכיוון שיש בה מקום רב לארח את אלפי הספורטאים במשך חמישה ימים בעבר ו-3 ימים נכון ל-2022, ובזכות יכולת הניידות הרגלית בין מתקני הספורט השונים בעיר. הספורטיאדה באתר מרכז הפועל יאיר צוקר, ‏"השאיפה למצוינות הולכת איתנו מהמשחק אל העבודה ובחזרה", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 22 באוקטובר 2017 יאיר צוקר, ‏ב'ספורטיאדה' לא משנה מה הדרגה שלך, העיקר להביא גאווה למקום העבודה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 14 באוקטובר 2018 אתר הכדורגל "דאבל פס" - ספורטיאדה טלי חרותי-סובר, הספורטיאדה באילת: מיליוני שקלים על חשבון הציבור - ואל תשאלו מה קורה בלילות, באתר TheMarker‏, 1 באוקטובר 2015 יאיר צוקר, ‏ב'ספורטיאדה' לא משנה מה הדרגה שלך, העיקר להביא גאווה למקום העבודה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 14 באוקטובר 2018 הספורטיאדה נפתחה באילת בהשתתפות 9,000 ספורטאים, באתר ynet, 26 באוקטובר 2022
אוסקר שלמילך

אוסקר קסאווייר שְלֶמילְך (בגרמנית: Oscar (Oskar) Xavier Schlömilch; ‏13 באפריל 1823 – 7 בפברואר 1901) הוא מתמטיקאי ופיזיקאי גרמני יליד ויימאר. עיקר תרומתו הייתה באנליזה מתמטית, אך הוא תרם רבות גם בתחומים נוספים. הוא קיבל דוקטורט במתמטיקה מאוניברסיטת ינה ופרופסורה מהאוניברסיטה הטכנית של דרזדן. שלמילך למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת יינה (שהפכה לאוניברסיטת פרידריך שילר שביינה). בין מוריו היה יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, שהייתה לו השפעה גדולה על שלמילך בהמשך דרכו. שלמילך קיבל דוקטורט במתמטיקה בשנת 1844 מאוניברסיטת יינה. בשנת 1847 הוא קיבל את התואר "פרופסור יוצא דופן" באוניברסיטת יינה ושם הוא המשיך ללמד עד 1849, עד אז הוא הפך לפרופסור מן המניין. בשנת 1851 קיבל את התואר "פרופסור למתמטיקה גבוהה" מהמכון בדרזדן וכשנתיים אחר כך הוא נבחר כחבר האקדמיה המלכותית למדעים בלייפציג. מאוחר יותר הוא נבחר גם כחבר האקדמיה המלכותית למדעים בשוודיה. שלמילך גם היה כותב וסופר, והוא אף הקים גם עיתון, והיה ועורכו הראשי: "כתב-עת למתמטיקה ולפיזיקה" ("Zeitschrift für Mathematik und Physik"). בין עבודותיו ניתן למצוא נוסחה כללית למציאת שארית בטור טיילור, תאוריה להתכנסות שברים ובנוסף גילה הרחבה חשובה לפונקציות בסל שאף נקראה על שמו. בחייו הוא כתב ספרי לימוד רבים בנושא המתמטיקה כגון: Handbuch der mathematischen Analysis (1845), Handbuch der Differential- und Integralrechnung (1846-48), Theorie der Differenzen und Summen Ein Lehrbuch (1848), Analytische Studien Theorie der Gammafunktionen (1848), Die allgemeine Umkehrung gegebener Funktionen (1849), Grundzüge einer wissenschaftlichen Geometrie des Masses (1849. הספרים שלו הציגו בעיקר טכניקות של אוגוסטן לואי קושי באנליזה ודרכם הטכניקה שלו וצורות העבודה נעשו לנודעות ומפורסמות בגרמניה. עיקר התרומה של שלמילך היה באנליזה מתמטית ולכן יש מספר מושגים בתחום זה הנקראים על שמו: שארית שלמילך-רוש: צורה נוספת ומיוחדת לחישובי שארית בטור טיילור אותה פיתח שלמילך יחד עם עוד מתמטיקאי בשם רוש. פונקציית שלמילך: סוג מסוים של פונקציית בסל. ישנם עוד כמה ספרים ומאמרים חשובים שהוא כתב שהם מוכרים ומפורסמים גם היום, כגון: Compendium der höheren Analysis (1862) ו- Übungsbuch zum Studium der höheren Analysis. טור טיילור פונקציית פוליגמא מדיה וקבצים בנושא אוסקר שלמילך בוויקישיתוף אוסקר שלמילך, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה אוסקר שלמילך, באתר MacTutor (באנגלית) O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F., "Oscar Schlömilch", MacTutor History of Mathematics archive, University of St Andrews. Oscar Schlömilch at the en:Mathematics_Genealogy_Project
פייר לה דונה

פייר לה דונה (בצרפתית: Pierre Le Donné; ‏1906, דומפרון (Domfront) שבצפון-מערב צרפת – 1970, סן-מם (Saint-Masmes) שבצפון-מזרח צרפת) היה לוחם בתנועת ההתנגדות הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת. לאחר שהמוסך שלו הוחרם על ידי הגרמנים, היה לה דונה אחד ממייסדיה ומנהיגיה של רשת המחתרת ארנה (Groupe de Résistance d'Ernée), שהייתה אחת מרשתות המחתרת הצרפתית בצפון צרפת הכבושה בידי הנאצים. לה דונה פעל בעיר לאוואל שבצפון-מערב צרפת. בשנת 1943 גדל מאגר המגויסים של הרשת מכיוון שהגרמנים גייסו צרפתים רבים לעבודת כפייה בגרמניה (צר'), וצעירים צרפתים רבים ביקשו להתחמק מגיוס זה, שהיה במסגרת עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. אחד משותפיו הבכירים במחתרת היה מישל רוסו (Michel Rousseau) שפעל בכפר סנט-פייר-דה-לנד (Saint-Pierre-des-Landes). באוקטובר 1943 הציל לה דונה שלוש משפחות יהודיות, אותן שיכן בקרב שתי משפחות נוצריות. בני משפחות אלה שרדו עד שחרור האזור על ידי הארמייה השלישית של ארצות הברית באוגוסט 1944. בתקופה זו נתפסו רבים מחברי קבוצת המחתרת של לה דונה ועונו, אך הם לא הסגירו את יתר חברי הרשת, וקבוצת המחתרת שרדה. לאחר המלחמה עזב לה דונה עם בני משפחתו לקזבלנקה שבמרוקו ופתח מוסך. משם עבר לקונאקרי שבגינאה. שם הקים מטע בננה. בשנת 1960 גירש נשיא גינאה, אחמד סקו טורה (אנ'), את הצרפתים, ולה דונה שב לצרפת. בשנת 1997 הוכר לה דונה, לאחר מותו, על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם. פעילותו של לה דונה להצלת יהודים, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פייר לה דונה".
אורי קריב

אוּרי קָרִיב (נולד ב-26 במאי 1949) הוא מלחין, מנצח, מעבד מוזיקלי ומנהל מוזיקלי ישראלי, מהבולטים בתחום המוזיקה הקלה, פסטיבלי הזמר והלהקות הצבאיות. קריב נולד בפולין, ובגיל שבע עלה לישראל והחל ללמוד נגינה בפסנתר. הוא בוגר הקונסרבטוריון העירוני באר שבע ובוגר האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש סמואל רובין בתל אביב. את שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד דרום. לאחר מכן, שימש שנים רבות מנהל מוזיקלי קבוע בלהקות הצבאיות. מהבולטים בלחניו במסגרת זאת היו השירים "את עיניך שא מזרחה", "ילדי 67", "נגן אקורדיאון" (יורם טהרלב / אורי קריב). קריב עבד עם גדולי הזמרים בישראל כגון עפרה חזה, יהורם גאון, אילנית, הראל סקעת, דודו פישר, אבי טולדנו, הכל עובר חביבי וירדנה ארזי. בשנת 1994 הופיע עם הזמר יהורם גאון בשיר "ימי סליחה וחסד" (תלמה אליגון) בטקס הענקת פרס נובל לשלום אשר הוענק ליצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת. בשנות התשעים היה מנהלה המוזיקלי של התוכנית בשידור חי עם דן שילון אשר שודרה בערוץ 2. בשנים האחרונות משמש קריב כמעבד המוזיקלי הקבוע של מופע ערב יום העצמאות אשר משודר בערוץ הראשון. מדיה וקבצים בנושא אורי קריב בוויקישיתוף אורי קריב, ברשת החברתית פייסבוק אורי קריב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אורי קריב, באתר שירונט אורי קריב, באתר MusicBrainz (באנגלית) אורי קריב, באתר Discogs (באנגלית) אורי קריב, דף שער בספרייה הלאומית אורי קריב, חיפוש באתר סטריאו ומונו אורי קריב באתר שרים במדים
הגביע המונטנגרי

הגביע המונטנגרי (במונטנגרית: Crnogorski fudbalski kup, Црногорски фудбалски куп) הוא מפעל כדורגל מונטנגרי בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 2006 ומנוהל על ידי התאחדות הכדורגל המונטנגרית. בטורניר משתתפות שלושים קבוצות, הכוללות את כל קבוצות שתי הליגות הבכירות (12 מכל ליגה), ושתי הקבוצות שסיימו ראשונות בכל מחוז מהליגה השלישית (6 בסך הכול). משחק גמר הגביע מתקיים באופן מסורתי באצטדיון פודגוריצה סיטי, המארח את המאורע באופן רצוף החל מהקמתו. מחזיקת הגביע הנוכחית לעונת 2023/2024 היא בודוצ'נוסט פודגוריצה, שזכתה בגביע החמישי בתולדותיה לאחר שגברה במשחק הגמר 1-2 על ג'זרו. שיאנית הזכיות בתואר היא בודוצ'נוסט פודגוריצה, שזכתה בו חמש פעמים – האחרונה שבהן בעונת 2023/2024. ערכים מורחבים – הגביע היוגוסלבי, הגביע של סרביה ומונטנגרו טורניר הגביע המונטנגרי נוסד בשנת 2006, במקביל להקמת ליגת העל של מונטנגרו, ובעקבות עצמאותה של המדינה והיפרדותה מסרביה. טרם הקמת המפעל, השתתפו הקבוצות המונטנגריות במפעלי הגביע היוגוסלבי (1947–2002) והגביע של סרביה ומונטנגרו (2002–2006). הזוכה הראשונה בגביע הייתה רודאר פלייבליה, שגברה בגמר הגביע לעונת 2006/2007 בתוצאה 1–2 על סוטייסקה ניקשיץ'. במפעל הגביע המונטנגרי משתתפות שלושים קבוצות – 12 קבוצות ליגת העל של מונטנגרו, 12 קבוצות ליגת המשנה, ושתי הקבוצות שסיימו ראשונות בכל אחד משלושת המחוזות של הליגה השלישית (סך הכול שש קבוצות). כל הקבוצות, למעט שתי המעפילות לגמר בעונה החולפת, נכנסות להגרלת הסיבוב הראשון. סיבוב זה מוכרע במשחק אחד, ואל 14 העולות לשמינית הגמר מצטרפות צמד הסגניות מהעונה החולפת. סיבובי שמינית, רבע וחצי הגמר משוחקים במתכונת בית-חוץ. הגמר, בדומה לסיבוב הראשון, מוכרע במשחק אחד, המתקיים באופן מסורתי באצטדיון פודגוריצה סיטי בפודגוריצה. הזוכה בגביע המונטנגרית מעפילה לשלב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית. אם הקבוצה כבר הבטיחה את מקומה במוקדמות ליגת האלופות דרך הליגה, עובר הכרטיס ליריבתה במשחק הגמר. הקבוצות עם כתב מודגש זכו באליפות ליגת העל של מונטנגרו באותה העונה והשלימו דאבל עונתי מקומי. אתר האינטרנט הרשמי של הגביע המונטנגרי הגביע המונטנגרי באתר התאחדות הכדורגל המונטנגרית תוצאות משחקי הטורניר באתר rsssf בדו-קרב בעיטות עונשין בהארכה בעקבות השפעת התפרצות נגיף הקורונה הוחלט לבטל את שאר המשחקים שתוכננו בגביע ולבטל את הטורניר לעונה זו
בולג (דמות)

בולג (באנגלית: bolg) הוא אורק לוחם מעולם הפנטזיה של הסופר טולקין. הוא מופיע לראשונה בספר ההוביט, כבנו של אזוג, מפקד האורקים. בולג היה מושל אורקי שעלה לשלטון בהרי הערפל לאחר שאביו, אזוג, נהרג במלחמה עם הגמדים. בולג שלט במשך כ-150 שנים, ולאחר שהאורק הגדול מתחת להרים נהרג, בולג הוביל צבא של אורקים כנקמה לקרב על ארבור, הקרב הגדול נקרא קרב חמשת הצבאות בו הוא נהרג על ידי ביאורן במהלך הקרב: "עד מהרה הוא חזר בזעם כפול ומכופל. דבר לא עמד בדרכו, ונדמה ששום כלי נשק אינו מסוגל לפגוע בו. הוא פיזר את המשמר, וגרר את בולג עצמו ומחץ אותו". בסרטים, תפקידו המקורי של בולג הוקטן מאחר שאביו, אזוג, הושאר בחיים, ומילא את התפקיד של פיקוד על צבא האורקים. בסרט ההוביט: מפלתו של סמאוג בולג מקבל מאביו משימה לצוד את חבורתו של תורין צינת-אלון, ובסרט ההוביט: קרב חמשת הצבאות הוא מוביל אחריו יחידה של אורקים כתגבורת לצבאו של אזוג, רודף אחרי טאוריאל והורג את הגמד קילי שבא להגנתה. זמן קצר לאחר מכן, הוא מתעמת עם לגולס ונהרג על ידיו. ההוביט, מהדורת 2012, עמוד 290 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוזמונד פילצ'ר

רוזמונד פילצ'ר (באנגלית: Rosamunde Pilcher;‏ 22 בספטמבר 1924 – 7 בפברואר 2019) הייתה סופרת בריטית. רוזמונד פילצ'ר נולדה ב־1924 בללאנט, קורנוול, בריטניה והחלה לכתוב בגיל חמש-עשרה. בשנת 1942, אחרי סיום בית הספר, יצאה לעבוד כמזכירה בצי הבריטי והתגייסה לחיל הנשים הבריטי. בהמשך החלה לעבוד במשרד החוץ. בשנת 1946 נישאה לגראהם פילצ'ר ועברה לדאנדי, סקוטלנד, שם חיה את המשך חייה. כעקרת בית ואם לארבעה ילדים, המשיכה לכתוב סיפורים קצרים וסיפורי אהבה לשבועוני נשים על שולחן המטבח, תחת שם העט ג'יין פרייזר. בשנת 1987, בגיל 63, כתבה רוזמונד את הסאגה המשפחתית אוספי הצדפות, יצירה שהובילה לפריצת הדרך בקריירת הכתיבה שלה. מאז הקנו לה ספריה מקום של כבוד בין הסופרות המצליחות ביותר בימינו. ספריה המאוחרים מצטיינים מעל לכל בחוכמת חיים, תבונה, רגישות ואהבת אדם. הדמויות שהיא יוצרת אמיתיות ומשכנעות, והאמפתיה העולה מכתיבתה איננה גולשת לעולם לרגשנות, אולי הודות להומור העדין ולרגשות המרוסנים המאפיינים אותה. "אוספי הצדפות" מלווה, בכישרון ובראייה חודרת ומעמיקה, את חייה של אישה יוצאת דופן ומיוחדת במינה מילדות עד זיקנה, חיים רצופים יופי וכאב, אובדן וגילוי, טרגדיה והשלמה, עד לקץ. ספטמבר הוא סיפורן של שתי משפחות סקוטיות בכפר קטן, הרחק בהרים, על סודות קבורים עמוק, על מתיחות משפחתית, המאיימת להרוס חיי נישואים איתנים, על טראומה נושנה ואהבה חדשה, שכולם מגיעים לשיא בנשף ריקודים מפואר בחודש ספטמבר. גם כאן מצליחה רוזמונד פילצ'ר להימנע מרגשנות או מלודרמטיות גם בתיאורים הטעונים ביותר, הודות לאיפוק ולתבונה השקולה שבכתיבתה. האחרון בספריה היה היום הקצר של החורף, העוסק בהתגברות על טרגדיה ומציאת חיים חדשים בגיל זיקנה. הדברים שנאמרו על שני הספרים הקודמים תקפים גם כאן, אם כי הספר שונה באופיו מקודמיו. ספריה האחרים קצרים יותר ופחות מורכבים, אך גם בהם ניכרים אותם מאפיינים של כתיבתה, הן ברומנים והן בסיפורים הקצרים. פילצ'ר נפטרה ב־7 בפברואר 2019. Sleeping Tiger (1967) Another View (1968) The Empty House (1971) The End of Summer (1971) Snow in April (1972) The Day of the Storm (1975) Under Gemini (1976) Wild Mountain Thyme (1978) The Carousel (1982) Voices in Summer (1984) The Blue Bedroom and Other Stories (1985) The Shell-Seekers (1987) September (1990) Flowers in the Rain & Other Stories (1991) Coming Home (1995) - השיבה הביתה Winter Solstice (2000) ריחן בר פראי, הוצאת שלגי 1990 תרגמה נורית צ'שלר נמר רדום, הוצאת שלגי, 1991 תרגמה נורית צ'שלר סוף הקיץ, הוצאת שלגי,1990 תרגמה שוש אלקנה במזל תאומים ספטמבר, הוצאת שלגי,1991, תרגמה עלינא ארנשטיין אוספי הצדפות היום הקצר של החורף הוצאת מודן תרגמה נורית לוינסון השיבה הביתה רוזמונד פילצ'ר, ברשת החברתית פייסבוק רוזמונד פילצ'ר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רוזמונד פילצ'ר, באתר AllMovie (באנגלית) רוזמונד פילצ'ר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רוזמונד פילצ'ר, באתר Discogs (באנגלית) הספרים של רוזמונד פילצ'ר, באתר "סימניה" רוזמונד פילצ'ר, דף שער בספרייה הלאומית
משה קליין (רב)

הרב משה קליין (נולד בא' בחשוון ה'תשי"ח, 26 באוקטובר 1957) הוא רב מרכז רפואי הדסה, רב שכונת כפר גנים בפתח תקווה. לשעבר ראש אולפנת צפירה וסגן יו"ר מרכז ישיבות בני עקיבא. ניהל בעבר את אגודת בת עמי לשירות לאומי. ממקימי מערך הגיור. נולד בפתח תקווה ולמד בבי"ס 'נצח ישראל' בעיר עד כיתה ח'. בהמשך היה שותף בתנועת הנוער בני עקיבא בשבט שובה. לאחר מכן החל בישיבת נתיב מאיר, אך בתום שנה עבר לישיבת נחלים למשך שלוש שנים. לאחר מכן בעצת רבותיו החל ללמוד בישיבת הנגב החרדית, אך לאחר חצי שנה עזב את המקום עם 29 מחבריו לישיבת מרכז הרב, בעיקר בגלל שיחה עם הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, "שהאיר לי פנים והייתי כאחד מילדיו, כל חייו ראיתי בו את רבי המובהק" . בעל תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט ושני באוניברסיטת בר-אילן. כמו כן הוסמך על ידי לשכת עוה"ד לכהן כעו"ד. היה מעורב בהקמת מדרשת עפרה והחל ללמד הוראה במספר מקומות. בגיל עשרים וארבע התמנה לעמוד בראש אולפנת צפירה לאחר שהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא המליץ דווקא עליו בפני הרב משה צבי נריה. כיהן בתפקיד במשך 19 שנים, כשבחלק מהתקופה היה גם סגן יו"ר מרכז ישיבות בני עקיבא. בתקופה זו האולפנה גדלה מ‑370 בנות ל‑1,376. בהמשך היה מנכ"ל אגודת בת עמי לשירות לאומי לפרק זמן קצוב. בהמשך נקרא על ידי הרב חיים דרוקמן להקים איתו את מערך הגיור, ושימש כסגן ראש מערך הגיור במשרד ראש הממשלה בין השנים 2004–2010. בשנת 2012 מונה לרב המרכזים הרפואיים הדסה, זאת לאחר שזכה לתמיכת חוגים נרחבים, חלקם אף ממפלגת ש"ס ומהציבור הליטאי, ובכך גבר על מועמדים המזוהים עם היהדות החרדית, של ש"ס ושל הליטאים. החליף בתפקידו את הרב יעקב רקובסקי, אשר כיהן כרבה של הדסה במשך למעלה מחמישים שנה. מתוקף תפקידו משמש כחבר בוועדה לבחירת הרבנים הראשים לישראל ובועדה לרפואה והלכה של הרבנות הראשית לישראל מקורב לגדולי ישראל מכל הזרמים והחוגים הסומכים על שיקול דעתו בסוגיות של רפואה, הלכה, אתיקה, מוסר ומשפט. כגון: הרב אהרון לייב שטיינמן והרב חיים קניבסקי, גאב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס, האדמו"רים מגור ובעלזא ועוד. כמו כן חבר בפורומים רבים: החולה הנוטה למות, הילד בסיכון, הפורום המינהלי של הדסה, ועדת האתיקה ועוד. כחלק מפעילותו מופיע בפאנלים ובתקשורת וכותב מאמרים. בן יחיד לניצולי שואה. נשוי למילכה, אשת היי-טק. לזוג ארבעה ילדים ונכדים. בנו הבכור אסף קליין הוא סמנכ"ל טכני של רדיו קול חי. בתו חנה לנדאו היא עו"ד בפרקליטות המדינה. מדיה וקבצים בנושא משה קליין בוויקישיתוף עפרה לקס, עניין אישי - עם הרב משה קליין, באתר ערוץ 7, 22 ביולי 2015 מאמריו בעניין גיור, באתר ישיבה כתבות אודותיו, באתר כיכר השבת דבריו בכנס מכון פוע"ה ה'תשע"ג, ה'תשע"ד, באתר יוטיוב שאלות שהשיב באתר כיפה במהלך השנים מיכאל טוכפלד, ‏בדיקת חמץ, בעיתון מקור ראשון, 16 באפריל 2019 כל הכתבות על הרב משה קליין, באתר ערוץ 7 מתוך ראיון עם עפרה לקס בעיתון 'בשבע מתוך אתר ערוץ 7 מתוך אתר 'בחדרי חרדים'
בן עויזרמן

בן עויזרמן (24 באוגוסט 1912 - 6 ביוני 1967) היה צלם, במאי ותסריטאי קולנוע ועיתונות ישראלי, נהרג במלחמת ששת הימים. בן עויזרמן נולד בלונדון ועלה לארץ כילד עם משפחתו ב-1920. בגיל צעיר חזר ללונדון שם למד קולנוע והמשיך את לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות בפריז. הוא חזר לישראל כנציג של חברת פאראמוט ניוז ב-1937. צילם את רוב יומני החדשות שיצאו מארץ ישראל. עויזרמן הקים את חברת ההפקה Palestine Films שהפיקה סרטי תעודה. ב-1949 התמנה כנציג NBC ניוז עד 1960. הוא הפיק תוכניות תיעודיות בארץ ובאפריקה וצילם סרט על התנ"ך ("יצחק ורבקה") שזיכה אותו בפרס בארצות הברית. בין הקטעים התיעודיים שצילם: הורדת הדגל הבריטי בנמל חיפה עם סיום המנדט הבריטי, פיצוץ מלון המלך דוד, קרב אלטלנה וכניעת העיר עזה במבצע קדש ב-1956. השתתף בכתיבת התסריט של הסרט בית אבי (1947) ובבימוי הסרט "אף מילה למורגנשטיין" (1963). סרטו התיעודי הבולט ביותר הוא "בית במדבר" ("The house in the desert") על קיבוץ בית הערבה. סרט באורך של 25 דקות המהווה מסמך היסטורי ייחודי על היאחזותם של צעירים באדמה המלוחה של אזור ים המלח. ב-6 ביוני 1967, היום השני של מלחמת ששת הימים, יצא לעזה ככתב צבאי למטרת תיעוד. הוא הצטרף לכוח צבאי ונהרג ממטען ממולכד במבואות העיר. נקבר בבית העלמין הדרום (בת ים). בן עויזרמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בן עויזרמן, באתר חברה קדישא בית במדבר, בבימויו של בן עויזרמן סרטון הפגזת אלטלנה של בן עויזרמן, 22 ביוני 1948, באתר יוטיוב
מינו בן גיגי

מינו (מרים) בן-גיגי-יגר (23 באפריל 1960 - 6 ביוני 2011) הייתה סופרת ישראלית. נולדה בשם מרים בן-גיגי, בקומונה אורסה (Orsay), ‏20 ק"מ דרומית-מערבית לפריז, למשפחה דתית, השנייה בין ארבעה ילדים, בת ללוסיאן-ז'יל בן-גיגי, יליד אלג'יריה, ואידה לבית סטופ, ילידת גליציה. אביה הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה בטכניון ואמה הייתה בעלת תואר דוקטור ומורה לגאוגרפיה והיסטוריה. מינו בן-גיגי עלתה לישראל עם משפחתה בשלהי 1969. למדה בתיכון דתי לבנות בחיפה, ושירתה בנח"ל. לאחר נישואיה עברה להתגורר בגבעתיים. למדה במדרשה לאמנות ברמת השרון, ולאחר מכן היסטוריה באוניברסיטה העברית. עבדה כדיילת קרקע. הייתה אם לארבע בנות. ספרה אני, שלום בת שמואל יצא לאור בשנת 2003 בידיעות אחרונות - ספרי חמד, בעריכת לילי פרי. זהו רומן המתרחש על רקע המרד הגדול נגד רומי. שלום בת שמואל, צעירה ירושלמית בת אצולה, שוכלת את בעלה ושני ילדיה התינוקות בזמן נפילת ירושלים. היא בורחת למדבר, שם היא חוברת לסיקריים, מאנשיו של אלעזר בן יאיר, שהיו בדרכם למצדה. היא ניצלת מניסיון התנקשות ומגיעה לעין גדי הריקה. שלום ממשיכה למצדה ונמצאת בה בזמן המצור הרומי. היא מצליחה להימלט ממצדה יחד עם פליטים נוספים. סילבה, המושל הרומי ומפקד המצור על מצדה, מחלץ אותם מארץ ישראל החרבה ולוקח אותם עמו לרומא, שם הופכת שלום לפילגשו וחיה חיי נוחות ורווחה. בנה אליכין לומד בגימנסיון ומתחתן עם מירתה, פליטת מצדה, עמה גדל. בערוב ימיה, שלום מעלה על הכתב את סיפור חייה. הספר מסתיים לאחר מותה, כשבנה אליכין כותב מכתב ליוסף בן מתתיהו ומצרף אליו את סיפור חייה. ספרה בראשית הייתה אהבה יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת טוטם ספרים. הספר מתאר את ארנו והאמן, זוג נאהבים, הבוראים יחדיו את העולם. אלפונס דודה, מכתבים מן הטחנה, תמוז, 2004. על "אני, שלום בת שמואל" David Schonberg, "Memoirs of the last stand", Jerusalem Post, 4 November 2004. על "מכתבים מן הטחנה" לאלפונס דודה תלמה אדמון, "באור פרובאנסאלי", מוסף שבת - ספרות וספרים של העיתון מעריב, 12 בנובמבר 2004, עמ' 26. לנה שילוני, "קסמי פרובאנס", המוסף לשבת - ספרות של העיתון ידיעות אחרונות, 30 ביולי 2004, עמ' 26–27. מדיה וקבצים בנושא מינו בן גיגי בוויקישיתוף מינו בן גיגי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מינו בן גיגי באתר סימניה תמר לנדאו, זווית קצת אחרת על מיתוס מצדה, באתר הארץ, 21 ביוני 2004 יורם מלצר, "זו שנותרה לספר", מוסף חג - ספרות וספרים של העיתון מעריב, 26 באפריל 2004, עמ' 30–31. תומר חרוב, "הוצאות ספרים: חמישה גוונים של מקור", באתר mynet,‏ 9 ביוני 2013 דודה, אלפונס, 1840-1897 מחבר, כתבי אלפונס דודא
ראס אל-עין (הגליל)

ראס אל-עין (בערבית: راس العين) הוא כפר בדואי־ערבי בגליל במחוז הצפון שבישראל, ממערב לעיר כרמיאל, בתחומי המועצה האזורית משגב. הכפר הוכר ב־1996 על-די הרשויות. פירוש שמו בשפה הערבית הוא "ראש המעיין". רוב תושבי הכפר הם בדואים־מוסלמים (כ־56%), בני חמולת סֻעָאד (سعاد); לצד מיעוט משמעותי של הם ערבים־נוצרים (כ־44%), נצר לשושלת ניקולא (نيقولا).[דרוש מקור] על־פי הלמ"ס, נכון לסוף 2022, התגוררו בכפר זה 412 תושבים. כיום ממוקם הכפר על כביש 804, כשהיישוב הקהילתי כמון נמצא כקילומטר ממערב, פר ראמה נמצא כשני ק"מ מצפון, וכפר סלאמה נמצא כ־2.5 ק"מ מדרום. הכפר ממוקם בגליל העליון, בגובה של כ־221 מטרים מעל פני הים. סמוך לכפר מצוי נחל צלמון, ובו מסלול טיולים העובר בין עצים עתיקים, טחנות עתיקות ואגני מים זורמים. קרן קיימת לישראל בשיתוף עם המועצה האזורית משגב, יזמו פעילויות חינוכיות ואקולוגיות לילדי הכפר, למען טיפוח שבילים בשמורות הטבע השוכנות למרגלותיו של הר כמון. ערביי ארץ ישראל הגליל הגליל העליון ערביי ישראל מועצה אזורית משגב נפת עכו במחוז הצפון (שבמדינת ישראל) מדיה וקבצים בנושא ראס אל-עין בוויקישיתוף אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 Mark Tessler, Arabs in Israel (1980), Cham: Springer International Publishing, 2019-07-20, עמ' 345–390, ISBN 978-3-030-19842-8 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המפלגה הדרום-אפריקאית (מושבת הכף)

המפלגה הדרום-אפריקאית (באנגלית: South African Party ובאפריקאנס: Suid-Afrikaanse Party) הייתה מפלגה פוליטית במושבת הכף בין השנים 1890 ו-1910. החל משנת 1908 ועד לשנת 1910, החזיקה המפלגה בשלטון על המושבה. מפלגת מרכז-אפריקאנרית במצעה. לאורך רוב שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 שלטו במושבת הכף ראשי ממשלה פרו בריטים אשר דגלו בהעמקת האימפריאליזם הבריטי בדרום אפריקה, כאשר הם מתבססים בעיקר על קהל בוחרים ממוצא אנגלי. כזה היה ססיל רודס, אשר החל לשמש כראש ממשלת מושבת הכף החל משנת 1890. לאחר נפילת ממשלתו בשנת 1896 נחבר גורדון ספריג לכהן תחתיו, אשר החזיק כמוהו בעמדות פרו בריטיות מובהקות. מקורה של המפלגה הדרום-אפריקאית הוא מעלייתם של כוחות פוליטיים ליברליים שונים בשלהי המאה ה-19 בקרב האוכלוסייה האפריקאנרית במושבת הכף. באותן השנים הקים חבר הפרלמנט האפריקאנרי יאקובוס וילהלם זאואר את "ההתאגדות הפוליטית של דרום אפריקה", אשר תהפוך תוך זמן קצר למפלגה הדרום-אפריקאית. מטרתו של זאואר הייתה לאחד את שורות האופוזיציה לשלטונם של רודז וספריג, באמצעות הקמת מפלגה פוליטית אנטי אימפריאליסטית. בנוסף ליחסה המסויג לבריטניה, תמכה המפלגה בסחר חופשי, החלת חוק חינוך חובה, ובגישה מתונה יחסית כלפי שחורים. לצד מאבקה של המפלגה הדרום-אפריקאית באימפריאליסטים הפרו בריטים, היא ניהלה גם מאבקים מרים עם מפלגת האפריקאנר בונד על אהדת קהל הבוחרים האפריקאנרי במושבה. בעוד האפריקאנר בונד הציעו יחס קיצוני ולאומני כלפי בריטניה והאוכלוסייה השחורה, המפלגה הדרום-אפריקאית הדגישה מצע מתון יותר. בשנת 1898, נחלה המפלגה הדרום-אפריקאית הצלחה לאחר שגורדון ספריג הובס בבחירות ובמקומו נבחר לראשות הממשלה ויליאם שרינר, מועמד המפלגה. במהלך שתי שנותיו כראש ממשלה, בשבתם באופוזיציה, ארגנו רודז וספריג את אנשיהם תחת המפלגה הפרוגרסיבית הפרו אימפריאליסטית. מהלך זה אשר היווה במידה רבה תגובה להקמתה של המפלגה הדרום-אפריקאית צלח לבסוף, ובשנת 1900 הם חזרו לשלטון. הפרוגרסיבים החזיקו בשלטון על המושבה עד לשנת 1908, אז נערכו הבחירות האחרונות בתולדות מושבת הכף, ובהן זכה ג'ון מרימאן, מועמד המפלגה הדרום-אפריקאית. כך שבה המפלגה לשלטון לאחר שמונה שנים באופוזיציה. ממשלתו של מרימאן, נשענה בין השאר על תמיכתם של אנשי מפלגת האפריקאנר בונד. מרימאן כיהן כראש ממשלה במשך שנתיים, עד להקמתו של איחוד דרום אפריקה. תחת ממשלתו זכו האפריקאנרים תושבי המושבה לייצוג בולט בשלטון והממשלה קידמה יוזמות ליברליות שונות. בשנותיה האחרונות של המושבה, כאשר כבר סברו כולם שהמושבות הבריטיות בדרום אפריקה לקראת איחוד קרב, החלו אנשי המפלגה לחפש אחר שותפים להקמתה של מפלגה אשר תשמר את כוחם הפוליטי במדינה הדרום-אפריקאית המאוחדת. מפלגה כזאת הוקמה לבסוף מיד עם הקמת האיחוד בשנת 1910, תחת אותו השם – המפלגה הדרום-אפריקאית. המפלגה היוותה איחוד של המפלגה הדרום-אפריקאית ומפלגת אפריקאנר בונד, אשר באותן שנים מאוחרות אלו היו שותפות פוליטיות כנגד הפרוגריסיבים. מעבר לשתי מפלגות אלו ממושבת הכף עצמה, את המפלגה הדרום-אפריקאית החדשה הרכיבו גם מפלגת העם ממושבת טרנסוואל, ומפלגת האורנג' ממושבת נהר האורנג'. למרות שהמפלגה הדרום-אפריקאית ממושבת הכף היא זו שתבעה את שמה של המפלגה החדשה, לואי בותה, מנהיג מפלגת העם מהטרנסוואל הוא זה שנבחר להנהגת המפלגה החדשה. המפלגה הדרום-אפריקאית (איחוד דרום אפריקה) אפריקאנר בונד המפלגה הפרוגרסיבית