laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מירנדה אוטו

מירנדה אוטו (באנגלית: Miranda Otto; נולדה ב-16 בדצמבר 1967) היא שחקנית קולנוע אוסטרלית. תפקידה המוכר ביותר הוא אאווין בסרטי "שר הטבעות". אוטו נולדה בבריזבן, אוסטרליה; היא בתם של השחקנים לינדזי ובארי אוטו ואחותה למחצה של השחקנית גרייסי אוטו. אוטו גדלה בניוקאסל וכן תקופה קצרה בהונג קונג בעקבות פרידת הוריה ב-1973. בסופי שבוע ובחגים בילתה עם אביה בסידני ופיתחה דרכו עניין במשחק. בילדותה הצטיינה אוטו בבלט, אך זנחה את התחביב עקב עקמת. ב-1990 סיימה ללמוד במכון הלאומי לאמנות הדרמה בסידני. בשנת 1986 ביצעה את הופעת הבכורה שלה בתפקיד ראשי בדרמת המלחמה "Emma's War" בדמותה של אמה גראנג', בת הדמות של השחקנית לי רמיק. ב-1991, אחרי סיום לימודיה, שיחקה אוטו בסרט האוסטרלי "הנערה שהגיעה מאוחר", בעקבותיו זכתה לחשיפה ארצית והייתה מועמדת לפרס המכון האוסטרלי לקולנוע בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. אוטו נחשפה לקהל הבין-לאומי כששיחקה בתפקיד שולי בשובר הקופות "הקו האדום". בשנת 2000 שיחקה בסרט "האמת שמתחת לפני השטח". ב-1999 לוהקה אוטו לתפקיד אאווין בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות" לאחר שהבמאי פיטר ג'קסון צפה באודישן שלה מאוסטרליה. עבור התפקיד למדה לרכוב על סוסים ולבצע פעלולים במשך שישה חודשים. ב-2005 לוהקה אוטו לסרט המדע הבדיוני "מלחמת העולמות" על ידי סטיבן ספילברג. כיוון שהייתה בהיריון חשבה שתיאלץ לסרב להצעה, אך התפקיד שונה עבורה. מאז לידת בתה היא החליטה להקדיש זמן למשפחתה ולשחק בתיאטרון האוסטרלי. אוטו יצאה בעבר עם השחקן ריצ'רד רוקסבורג. ב-1 בינואר 2003 היא התחתנה עם השחקן פיטר או'בריאן, לאחר שהשניים שיחקו יחד במחזה "בית בובות". לאוטו ולאו'בריאן יש בת אחת. אוטו נמנעת מאור הזרקורים בגלל הצהובונים ותשומת לבה של התקשורת. ב-2004 אמרה בריאיון כי היא מקווה שלעולם לא תהיה מפורסמת כמו ניקול קידמן מפני שהיא לא בטוחה שתוכל להתמודד עם זה. מדיה וקבצים בנושא מירנדה אוטו בוויקישיתוף מירנדה אוטו, ברשת החברתית אינסטגרם מירנדה אוטו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מירנדה אוטו, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מירנדה אוטו, באתר AllMovie (באנגלית) מירנדה אוטו, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מירנדה אוטו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מירנדה אוטו, באתר MusicBrainz (באנגלית) מירנדה אוטו, באתר Discogs (באנגלית) אמיר קמינר, "'אני שונאת אותך' זו מחמאה עבורי", באתר ynet, 2 במאי 2016
יון נגוליץ'

יון נגוליץ' (ברומנית: Ion Negulici;‏ 1812 – 5 באפריל 1851) היה מהפכן, צייר, מתרגם ולשונאי רומני. יון נגוליץ' נולד בקמפולונג, במחוז ארג'ש, בנסיכות ולאכיה, במשפחתו של הכומר דימיטריה. הוא למד בבית ספר למציירי איקונות בעיר הולדתו והמשיך בבוקרשט בבית הספר לאמנויות. ב-1830 עבר ליאשי, שם למד ציור במשך 4 שנים וחלה בשחפת. הוא זכה למלגה ונסע ללמוד באתונה ובפריז. מפריז עבר לווינה, שם למד ליטוגרפיה. לאחר שובו לוולאכיה נגוליץ' שיתף פעולה עם יון הליאדה רדולסקו בעריכת כתב העת "השליח הרומני" (Curierul Românesc) ובהיעדרו של רדולסקו, עשה בעצמו את מלאכת העריכה, תרגומים מצרפתית ואף כתיבת מאמרים והוספת איורים על פי תחריטים של כתב העת הצרפתי המקביל. נגוליץ' כתב נובלה ומחזה ופרסם "מילון רומני" לביאור התחדישים. הוא היה חבר באגודה המהפכנית המחתרתית "האחווה" (Frăţia) ולקח חלק במהפכת 1848 (ולאכיה). בתקופת המהפכה מונה על ידי השלטון הזמני למושל מחוז פרחובה. לאחר כישלון המהפכה הוגלה לטורקיה, לעיר בורסה. יון נגוליץ' מת ונקבר בבית העלמין הנוצרי בקונסטנטינופול. באותו קבר נקברו גם חבריו לחיים ולמהפכה, הצייר ברבו איסקובסקו והכומר אטאנאסיה לוזין. המשורר הרומני קונסטנטין אריצ'סקו כינה את השלושה "שלישית מרטירי החירות" מדיה וקבצים בנושא יון נגוליץ' בוויקישיתוף האמנות ברומניה - יון נגוליץ' (ברומנית)
גרשון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... גרשון – דמות מקראית, בנו הבכור של לוי בן יעקב אילנית גרשון – שחקנית, זמרת ומדבבת ישראלית איתי גרשון – ספורטאי זירה ישראלי ג'ינה גרשון – שחקנית קולנוע אמריקאית דורה גרשון – זמרת קברט ושחקנית הסרט האילם, גרמנית יהודייה יצחק ג'רי גרשון – אלוף בצה"ל עופר גרשון – זורק דיסקוס ישראלי פיני גרשון – מאמן כדורסל ישראלי רמי גרשון – כדורגלן ישראלי שמעון גרשון – כדורגלן ישראלי גרשוני אישים ששמם הפרטי הוא גרשון
זאנאדו

זָאנָאדוּ (Xanadu) או שָׁאנָאדוּ, ובמקור שָׁאנְגְדוּ (בכתב סיני: 上都; בפין-יין: Shàngdū), הייתה בירת הקיץ ובה ארמון הקיץ של קובלאי חאן ואחריו של שושלת יואן בסין, לאחר שהחליט להעביר את בירתו לדאדו (Dadu; גם "חאנבליק", Khanbaliq; כיום בייג'ינג). העיר שכנה באזור מונגוליה הפנימית של ימינו, 275 ק"מ מצפון לבייג'ינג, כ-28 ק"מ מצפון-מערב לדְווֹלוּן (Duolun). היא השתרעה על פני שטח שצורתו כעין ריבוע שצלעו 2,200 מ'. הבירה נחלקה ל"עיר חיצונית" ול"עיר פנימית", שמוקמה בחלק הדרום-מזרחי של השטח, שגם צורתה דמוית ריבוע שצלעו 1,400 מ', ובה נמצא הארמון, שבו שהה קובלאי חאן בקיץ. העיר תוכננה על ידי האדריכל הסיני ליו בִּינְג-ג'ונְג (Liu Bingzhong), ונבנתה באזור העיירה קאי-פינג (Kāi Píng;‏ 开平; בסינית מסורתית: 開平) בין השנים 1252 ל-1256, במהלך הפלישה המונגולית. ב-1264 שוּנה שם העיר לשָׁאנְגְדוּ – "הבירה העילית". בשיאהּ, חיו בין כותלי העיר יותר מ-100,000 איש. ואולם, העיר לא האריכה ימים; בשנת 1369 נפלה העיר לידי צבא שושלת מינג, אשר העלה אותה באש, והחאן האחרון (Toghun Temür) נמלט ממנה. כיום נותרו מן העיר רק חורבות, מוקפות בתל מכוסה עשב, שהיה פעם חומותיה של העיר. ב-2002 הוּחל בעבודת שחזור. במרץ 2008 הגישה סין לאונסק"ו הצעה להכריז על החורבות כעל אתר מורשת עולמית בשם "אתרי הבירה העילית והבירה התיכונה של שושלת יואן". מגלה הארצות הוונציאני מרקו פולו העיד על ביקורו בזאנאדו בשנת 1275, והותיר אחריו אחד מן התיאורים המפורטים ביותר של העיר הידועים כיום. במרוצת השנים הפך שם העיר שם נרדף לפאר ולעושר אגדיים, ולמן המאה ה-19 הוא נכרך בתודעה המערבית עם הפואמה פרי עטו של המשורר האנגלי סמואל טיילור קולרידג' "קובלא ח'אן, חיזיון בחלום", מן היצירות המפורסמות בספרות האנגלית. קובלא חאן - פואמה מאת סמואל טיילור קולרידג'. זאנאדו, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Sites of the Yuan Dynasty Upper Capital (Xanadu) and Middle Capital, באתר האינטרנט של "אתר מורשת עולמית" של אונסק"ו.
סבך הפרי האדום

סבך הפרי האדום (באנגלית: Rubyfruit Jungle) הוא ספר הביכורים של הסופרת והפעילה החברתית ריטה מיי בראון, אשר יצא בשנת 1973. הרומן ידוע בשל התיאורים הלסביים המפורשים שבו, אשר היו לא מקובלים בספרות של אותה התקופה. שם הספר הוא התייחסות בסלנג לאיבר המין הנשי. הספר הוא רומן חניכה אוטוביוגרפי (יש הרואים בו רומן פיקרסקי) של תקופת נעוריה של מיי בראון ותחילת פועלה כסופרת בסקסואלית. "סבך הפרי האדום" נחשב לספר מכונן בסוגת הספרות הלסבית, ולחלק מפועלה החברתי של מיי בראון, אשר התמקד בפמיניזם ובזכויות להט"ב. הספר תורגם לעברית על ידי יואב הלוי, ויצא לאור בספרית פועלים בשנת תשל"ט (ושוב בתש"ס-1999). הרומן מתמקד במולי בורג, בת מאומצת למשפחה ענייה מפנסילבניה אשר ניחנה ביופי יוצא דופן ואשר מודעת לנטייתה המינית הלסבית מגיל מוקדם. היא מתוארת כנערה דעתנית ובעלת ביטחון עצמי רב. למולי יחסים רעועים עם אמהּ קארי, וזו מודיעה לה כבר בגיל צעיר שהיא אינה אמה הביולוגית ושהיא למעשה "ממזרה". מולי מתנסה ביחסים חד-מיניים כבר בכיתה ו' עם חברתה לורטה בי ביסלנד, ולאחר מכן שוב בבית ספרה בפלורידה, שם היא מקיימת יחסים עם חברה בשם קרוליין סימפסון, המעודדת המובילה בבית הספר. סימפסון מקיימת עם מולי יחסים ברצון, אך מסרבת למונח "לסבית". מולי מתנסה גם ביחסים עם גברים, בהם גם עם בן-דודהּ, כאשר השניים היו צעירים. אביה, קארל, מת כאשר הייתה בשנותיה הראשונות בבית הספר היסודי. שילוב של אופייה החזק והבוז שהיא חשה לאמהּ מביאים אותה להצטיין בלימודיה ולקבל מלגה מלאה לאוניברסיטת פלורידה. שלא כמו קארי, קארל תמיד תמך בשאיפותיה של מולי ובלימודיה. יחד עם זאת, כאשר מתגלה מערכת היחסים של מולי עם שותפתה האלכוהוליסטית למעונות, נדחית בקשתה לחידוש המלגה. כשברשותה רק סכום כסף קטן, היא עוברת לניו יורק על מנת לרכוש השכלה כקולנוענית. כאשר היא מגיעה לעיר, מתבדים חלומותיה בנושא מערכות יחסים. הספר מסתיים בשנות ה-60, עם מהפכת ילדי הפרחים.
ניאגרה-און-דה-לייק

ניאגרה-און-דה-לייק (באנגלית: Niagara-on-the-Lake) היא עיירה באזור ניאגרה באונטריו שבקנדה. העיירה קרובה למפלי ניאגרה ומושכת תיירים רבים לרחובותיה הציוריים וההיסטוריים. העיירה משופעת במוזיאונים המתארים את ראשיתה החל מסוף המאה ה-18. יש בה שפע של גלריות לאמנות, חנויות מעוצבות ובתי מלון. בעיירה מתקיים מדי שנה פסטיבל תיאטרון ידוע בו מוצגים מחזותיו של ג'ורג' ברנרד שו. המחזות מוצגים החל מאפריל ועד לנובמבר בשלושה תיאטראות במרכז העיר. העיירה נוסדה בשנת 1781, קרוב לנקודת המפגש בין ימת אונטריו לבין נהר ניאגרה, בשם בטלרסבורג על ידי לויאליסטים ששמרו אמונים לבריטניה בזמן מלחמת העצמאות האמריקנית. בשנת 1792 שונה שמה לניוארק והיא הייתה לבירה הראשונה של "קנדה העליונה" (כיום אונטריו). בשנת 1796 הועברה הבירה ליורק (כיום טורונטו). שנה אחר כך שונה שמה לניאגרה. בסוף המאה ה-19 הוחל השימוש בשם ניאגרה-און-דה-לייק כדי להבחין בינה לבין היישוב הצמוד למפלי ניאגרה (Niagara Falls, Ontario). מדיה וקבצים בנושא ניאגרה-און-דה-לייק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ניאגרה-און-דה-לייק מוזיאון החברה ההיסטורית של ניאגרה פסטיבל ברנרד שו ניאגרה-און-דה-לייק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בקנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דמי ולדות

דמי ולדות הוא מושג הלכתי המתייחס לפיצוי כספי אותו צריך לשלם אדם שפגע באישה הרה וגרם למות עוּברה. את הפיצוי משלם הפוגע לבעלה של האישה ההרה. מקור הדין נמצא בפרשת משפטים: ”כי ינצו אנשים ונגפו אשה הרה ויצאו ילדיה ולא יהיה אסון, ענוש יענש כאשר ישית עליו בעל האשה ונתן בפללים”. בתלמוד הבבלי, במסכת בבא קמא, ישנו דיון בשאלה כיצד לחשב את ערכו של העובר. מסקנת הדיון היא כי יש לחשב את ההפרש בין ערכה הכספי של האישה אילו הייתה נמכרת לשפחה כאשר יש לה ולדות -ואז היה ערכה גבוה יותר (מאחר שגם ילדיה יהיו עבדים של הקונה), לבין מצב שהייתה נמכרת ללא הוולדות. ערך זה הוא קצרמר בנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שנהבי מגידו

שנהבי מגידו הם אוסף של שנהבים מחוטבים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות בתל מגידו. אוסף השנהבים נמצא בחפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שנערכו בתל בין השנים 1939-1925. רובם נחפרו על ידי הארכאולוג גורדון לאוד שהיה המנהל האחרון של משלחת זו. האוסף כולל 380 חפצים ושברי חפצים בעיקר לוחיות ארוכות של שנהב הנושאות תמונות ששובצו בתוך רהיטים וחפצים של עץ כדי להוסיף להם נוי ויוקרה. האוסף כולל גם חפצים תלת־ממדיים עשויים משנהב, כגון קופסאות, בקבוקים, מסרקות ופקקים מגולפים לבקבוקים. אחד החפצים החשובים שנמצאו הייתה קופסה רבועה שעל דופנותיה גולפו דמויות של אריות וספינקסים ברמת גילוף שהגיעה כמעט לרמת פיסול תלת-ממדי. באריות אלה ניכרת השפעה סורית או חיתית. האוסף כולל גם קבוצה של לוחיות ארוכות שעליהן חרוטות תמונות. אחת הלוחיות היא ידית של סכין ועליה חריטה רדודה של חגיגת ניצחון. קווי החריטה מולאו בחומר שחור שהבליט את התמונה על רקע צבעו הבהיר של השנהב. בתמונה אפשר להבחין בתהלוכה המתקדמת שמאלה לכוון מלך היושב על כיסא מפואר עטור בכרובים. לפני המלך שתי נשים, אחת פורטת על נבל, השנייה מגישה משקה ופרחי לוטוס. סצנות של משתאות ומלחמה נמצאו גם על לוחיות אחרות. האוצר כלל גם חפצים שמקורם היה זר כגון קלמר שנשא את שמו ואת תאריו של בעליו הסופר והוא מתוארך לימי רעמסס השלישי. זהו המצבור העשיר ביותר של אמנות השנהבים הכנענית שנמצא עד כה. האוסף נמצא במבנה שנקרא על ידי החופרים "בית האוצר" בשכבה VIIA המתוארך לתקופת הברזל והוא נבנה כהמשכו ועל שרידיו של ארמון משכבה VIIB מתקופת הברונזה המאוחרת. עושר התבליטים על גבי השנהבים ובייחוד ריבוי הסגנונות שכלל מוטיבים בסגנון מצרי, וכן מוטיבים שהועתקו מחפצים שהגיעו לכנען בדרכי מסחר כגון חתי מתקופת האימפריה החתית, מיקנה וקפריסין אופייני לאמנות הכנענית ומתארך את השנהבים לתקופת הברונזה המאוחרת. על גבי אחד השנהבים נמצא כרטוש של רעמסס השלישי. יש בכך הוכחה ברורה שבית האוצר עם האוסף שבו היה קיים בימיו של פרעה זה. השערת החוקרים היא שחלקו של האוסף שרבים מלוחותיו שימשו במקור כלוחיות שיבוץ ברהיטים, הושלכו לחדרי בית האוצר שהיה שייך לארמון משכבה VIIB. המגוון הרחב של החפצים הוביל את החוקרים למסקנה שמדובר באוסף שהתקיים כמאה וחמישים שנה. אמנות הגילוף בשנהב דורשת התמקצעות והיא נעשתה על ידי קבוצות אמנים שהגילוף בשנהב היה תחום התמחותם, ושימשו כנראה כאמני חצר. השנהב נחשב לחומר גלם יקר ושימש כסחורת חליפין בידי השליטים השונים. חלק מאוסף שנהבי מגידו נמצא במוזיאון רוקפלר ובמוזיאון של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. רבקה גונן, מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופת המקרא, יחידה 7: תקופת הברונזה המאוחרת, עמ' 161–158 Gordon Loud, The Megiddo Ivories, Volume LII of the Oriental Institute Publications, 1939 John A. Wilson, The Megiddo Ivories, American Journal of Archaeology 42, 1938, עמ' 333–336 doi: 10.2307/499342 מדיה וקבצים בנושא שנהבי מגידו בוויקישיתוף צילום של קלמר לקני כתיבה ועליו שמו של רעמסס השלישי, עשוי משנהב מתל מגידו המאה ה-12 לפנה"ס אמנות הגילוף בשנהב באתר מטח Schroer, Silvia (2011). Die Ikonographie Palastinas/Israels und der Alte Orient: eine Religionsgeschichte in Bildern, Band 3: Die Spätbronzezeit (בגרמנית). Academic Press Fribourg. p. 374. רבקה גונן, מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופת המקרא, יחידה 7, עמודים 160-158 יגאל שילה, מגידו, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1992, עמודים 881–880
מרקו קולטליני

מרקו קולטליני (באיטלקית Marco Coltellini; ‏ 13 באוקטובר 1719[דרושה הבהרה] – נובמבר 1777) היה לבריתן אופרה ומדפיס איטלקי. קולטליני נולד במונטפולצ'אנו והחל בקריירה כנסייתית, אבל נאלץ להתפטר אחרי שהיה לאב לארבע בנות. הוא פתח בית דפוס להוצאת יצירות של דמויות מעידן האורות, כגון פרנצ'סקו אלגארוטי וצ'זארה בקאריה. קולטליני גילה עניין רב באופרה והתוודע אל מטסטאזיו (הלבריתן הראשון במעלה בתחום האופרה סריה), כמו גם אל גלוק, רניירי דה קלצאביג'י וג'אקומו דוראצו, שלקחו חלק ברפורמה של האופרה האיטלקית. בשנת 1763 תפסקולטליני את מקומו של מטסטאזיו כמשורר הקיסרי בחצר המלכות בווינה. הוא כתב לבריות לגלוק, האסה "פיראמו וטיסבה") וסליירי, וכן ערך ושיכתב את "לה פינטה סמפליצ'ה" של קרלו גולדוני כדי להתאימה להלחנת מוצרט. עבודתו המשותפת שלו עם טראאטה, "איפיגניה באאוליס" (1763), פיתחה את החידושים האופראיים של "אורפאו ואורידיצ'ה" של גלוק. קולטליני פוטר מעבודתו בשנת 1772 כשאחת הסאטירות שלו הכעיסה את הקיסרית מריה תרזה. הוא התמנה לתפקיד הלבריתן הרשמי בתיאטרון הקיסרי בסנקט פטרבורג שברוסיה. כאן כתב טקסטים לפאיזיילו וטרטה (אנטיגונה). גם כאן הסתבך בצרות ויצאה שמועה, שמותו הפתאומי היה תוצאה של הרעלה. מדיה וקבצים בנושא מרקו קולטליני בוויקישיתוף מרקו קולטליני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרקו קולטליני, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרקו קולטליני, באתר Discogs (באנגלית)
עקרון המקסימום של האוסדורף

במתמטיקה, עקרון המקסימום של האוסדורף הוא ניסוח אלטרנטיבי ומוקדם יותר ללמה של צורן, אשר הוכח על ידי פליקס האוסדורף בשנת 1914. על-פי עיקרון זה, בכל קבוצה סדורה חלקית, כל שרשרת מוכלת בשרשרת מקסימלית. עקרון המקסימום של האוסדורף הוא אחת מתוך טענות רבות השקולות לאקסיומת הבחירה במסגרת מערכת האקסיומות של צרמלו-פרנקל בתורת הקבוצות. בכל קבוצה סדורה חלקית קיימת שרשרת מקסימלית. על מנת להוכיח שניסוח זה נובע מעקרון המקסימום, נניח כי A היא קבוצה סדורה חלקית. אזי ∅ {\displaystyle \varnothing } מהווה שרשרת ב-A, כלומר קיימת שרשרת מקסימלית ב-A המכילה את ∅ {\displaystyle \varnothing } , ובפרט ב-A קיימת שרשרת מקסימלית. בכיוון השני, תהא A קבוצה סדורה חלקית, ותהא T ⊆ A {\displaystyle T\subseteq A} שרשרת. נתבונן באוסף השרשראות S המקיימות  T ⊆ S ⊆ A {\displaystyle T\subseteq S\subseteq A} . אוסף זה מהווה קבוצה סדורה חלקית עם יחס סדר של הכלה, מכאן שהוא מכיל שרשרת מקסימלית C. איחוד איברי C, אם כן היא שרשרת מקסימלית המכילה את T, כנדרש. באופן דומה ניתן להוכיח כי עקרון המקסימום של האוסדורף שקול ללמה של צורן.
איוואן אוחוב

איוואן סרגייביץ' אוחוב (ברוסית: Иван Сергеевич Ухов; נולד ב-29 במרץ 1986) הוא אתלט רוסי, אלוף אולימפי (לונדון 2012), אלוף העולם באולם (דוחה 2010) ופעמיים אלוף אירופה באולם בקפיצה לגובה. ב-1 בפברואר 2019 נמצא אשם בשימוש באמרוץ ולכן הוחלט שכל התוצאות שקבע מ-16 ביולי 2012 ועד 31 בדצמבר 2015 נפסלו ובכך נשללה ממנו מדליית הזהב האולימפית בה זכה. נוסף לכך, הוא קיבל עונש השעיה ל-4 שנים. אוחוב נולד בצ'ליאבינסק, הוא החל להתמקד בקפיצה לגובה ב-2004, ב-2005 זכה באליפות אירופה לנוער עם תוצאה של 2.23 מטרים, ובהמשך השנה רשם שיא אישי של 2.30 מטרים. באליפות אירופה באתלטיקה 2006 העפיל לגמר, אך סיים במקום ה-12 והאחרון. ב-2008 נכשל בניסיונותיו להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג, בהמשך השנה היה במוקד של אירוע מביך כשנתפס שתוי במהלך תחרות הגראנד פרי בלוזאן, בעקבות המקרה הודח מהמשך השתתפות בתחרויות הסבב. בתחילת 2009 שיפר את שיאו האישי בתחרות באולם וקבע שיא לאומי רוסי, 2.40 מטרים. שבועיים לאחר מכן זכה במדליית זהב באליפות אירופה באולמות שהתקיימה בטורינו עם תוצאה של 2.32. ביולי 2009 רשם תוצאה של 2.35 מטרים באליפות רוסיה באתלטיקה שהתקיימה בצ'בוקסרי, וזכה במקום הראשון. ב-2010 זכה במדליית זהב באליפות העולם באולמות שהתקיימה בדוחה כשעבר רף של 2.36 מטר. בהמשך השנה זכה במדליית כסף באליפות אירופה שהתקיימה בברצלונה עם תוצאה של 2.31 מטר. הוא זכה באליפות ליגת היהלום של 2010 לאחר שניצח בארבע תחרויות מתוך שבע. ב-2011 שמר על תוארו כאלוף אירופה באולם כשזכה במקום הראשון בתחרות באליפות בפריז עם תוצאה של 2.38 מטר. באליפות העולם באותה שנה הגיע למקום החמישי. ב-2012 הגיע למקום השלישי באליפות העולם באולם באיסטנבול עם תוצאה של 2.31 מטר בניסיון הראשון. ביולי אותה שנה זכה באליפות רוסיה באתלטיקה בשיא אישי של 2.39 מטר, תוצאת השנה עד לאותו מועד והבטיח את מקומו באולימפיאדת לונדון (2012). באולימפיאדת לונדון זכה במדליית זהב לאחר שעבר גובה של 2.38 מטר, לפני אריק קינרד מארצות הברית (2.33 מטר) ורוברט גרברז מבריטניה, מועתז עיסא בראשים מקטר ודרק דרואין מקנדה (2.29 מטר). בינואר 2014 קבע שיא אישי ושיא רוסי בקפיצה בגובה באולם, כשעבר גובה של 2.41 מטר במהלך תחרות בעיר צ'ליאבינסק, בפברואר 2014, שיפר שיא זה כשעבר גובה של 2.42 מטר בתחרות באולם בפראג. במרץ 2014 זכה במדליית כסף באליפות העולם באולם שהתקיימה בסופוט שבפולין לאחר שעבר גובה 2.38 מטר, גובה זהה לזוכה מועתז עיסא בראשים, אך עם יותר פסילות. מדיה וקבצים בנושא איוואן אוחוב בוויקישיתוף איוואן אוחוב, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי איוואן אוחוב, באתר olympedia.org איוואן אוחוב, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית איוואן אוחוב, באתר ליגת היהלום אורן בוקשטיין, ‏הקופץ השיכור צפוי להשעיה של שנה, באתר ערוץ הספורט, 9 בספטמבר 2008
פרובינקיה היספניה בייטיקה

היספניה בייטיקה (ידועה גם בשם ספרד הרחוקה) הייתה פרובינקיה רומית בדרום חצי האי האיברי (ספרד של ימינו). שמה המקורי של הפרובינקיה, "היספניה הרחוקה" (Hispania Ulterior), הוחלף בשנת 27 לפנה"ס לשם "בייטיקה" על שם נהר הבייטיס (כיום גוודיאנה). הפרובינקיה נוסדה בשנת 197 לפנה"ס, שמונה שנים לאחר שקרתגו הובסה בספרד על ידי סקיפיו אפריקאנוס. ביוני 2024 דווח על יין לבן בן כ-2,000 שנה שהתגלה בבייטיקה, והוא היין העתיק ביותר שהתגלה אי פעם במצב נוזלי. היין התגלה בכד שנמצא במבנה קבורה רומי בקרמונה Carmona. למעשה, אף על פי ש"ספרד הרחוקה" הוסדרה כפרובינקיה כבר ב-197 לפנה"ס, הרי שהשטח לא נכבש באופן ממשי עד 194 לפנה"ס. בשנה זו התפשטה הלחימה שניהלו הרומאים עם שבטי הקלטיברים גם אל השבטים הלוסיטנים בדרום מערב האי האיברי, שם זכו הלגיונות הרומיים בפיקודו של סקיפיו נאסיקה לניצחונות. בשנת 192 לפנה"ס כבשו הרומים את טולטום (כיום טולדו). הלחימה הסתיימה למעשה רק בשנת 179 לפנה"ס, לאחר שהשבטים הגיעו להסדר עם נציב היספניה טרקוננסיס, טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס. בשנת 154 לפנה"ס פרצה שורה של מלחמות הידועות בכינויין המלחמות הלוסיטניות, שנמשכו עד שנת 138 לפנה"ס. את הלוסיטנים הנהיג במלחמות אלו ויריאתוס, אשר הסב לרומאים מפלות רבות תוך שימוש נרחב בלוחמת גרילה. סיום המלחמות התאפשר רק לאחר שנציב הפרובינקיה ב-138 לפנה"ס, סרוויליוס קאיפיו, ארגן את רציחתו של ויריאתוס בידי אנשיו הוא. המרידות הרבות ברומא נבעו ככל הנראה מפעולות הדיכוי והעושק של פקידי המדינה הרומיים, אשר ראו בהצבתם בפרובינקיה דרך להתעשר ולהעשיר את הנאמנים להם. כראיה לכך ניתן להביא את התלונות הרבות שהעלו נציגי הפרובינקיה בפני הסנאט, תלונות שהביאו אף להקמת ועדת חקירה משפטית שתבדוק את מעשיהם של נציבים לשעבר. בשנת 149 לפנה"ס אף הוקם בית דין של קבע על מנת לטפל בתלונות מעין אלה. בארגון מחדש של האימפריה בשנת 14 לפנה"ס, היא הפכה לפרובינקיה סנאטורית שנשלטה על ידי פרוקונסול שבעבר היה פראיטור. היא הייתה בטוחה כל כך עד שלא היה צורך להציב שם לגיון רומאי בקביעות. בירת הפרובינקיה הייתה קולוניה פטריסיה, קורדובה של ימינו. בייטיקה הייתה פרובינקיה עשירה ותושביה אימצו את ההתרבות הרומית. בייטיקה שרדה את הרפורמות של דיוקלטיאנוס. כשהפכה הנצרות לדת הרשמית, אוחדה בייטיקה עם היספניה טארקוננסיס ולוסיטניה ל"דיוקסיית היספניה" (בלטינית: Diocesis Hispanium). בייטיקה הייתה רומית עד הפלישה הקצרה של הוונדלים והאלאנים במאה החמישית לספירה, ואחריה הקמת ממלכת הוויזיגותים. חלקה הדרומי הפך לחלק מאימפריה הרומית המזרחית לאחר כיבוש על ידי בליסאריוס בשנת 552. אזור זה היה חלק מספניה. לאחר שנת 586 הצליחו הבישופים הקתולים של בייטיקה, שנתמכו על ידי האוכלוסייה המקומית שלהם, להמיר את מלך הוויזיגותים האריאני ריקארד ואציליו לנצרות קתולית. שלטון האימפריה הרומית המזרחית בספניה פסק במאה השביעית וכל בייטיקה שבה לשליטת הוויזיגותים. במאה השמינית נכבשה בייטיקה על ידי המוסלמים. מדיה וקבצים בנושא פרובינקיה היספניה בייטיקה בוויקישיתוף Daniel Cosano a, Juan Manuel Román b, Dolores Esquivel a, Fernando Lafont c, José Rafael Ruiz Arrebola, "New archaeochemical insights into Roman wine from Baetica", Science Direct, September 2024 יוגב ישראלי, לבן עם גוון אדמדם: התגלה יין מלפני 2,000 שנה, באתר ynet, 20 ביוני 2024
צייר אכילס

"צייר אכילס" (באנגלית: Achilles Painter) הוא כינוייו של אמן קרמיקה יווני שהפעיל סדנת קרמיקה בתקופה שבין 460 לפנה"ס ל-420 לפנה"ס. את הכינוי טבע החוקר הסקוטי ג'ון ביזלי (John Beazley), בעקבות תיאורו של אכילס על גבי כד אמפורה בסגנון הדמות האדומה הנמצא במוזיאון הוותיקן. על פי ניתוח סגנוני מניחים חוקרים כי צייר זה קיבל את הכשרתו אצל "הצייר מברלין" (Berlin Painter), שפעל ככל הנראה בין השנים 490-460 לפנה"ס. החוקרים זיהו כשלוש מאות פריטים קרמיים המיוחסים לסדנה זו. כלים אלו מצוירים בשלוש הטכניקות העיקריות של ציור כדים בתקופה - "דמות אדומה", "דמות שחורה" ו-"רקע לבן". הפריטים המוקדמים מן הסדנה מאופיינים בשימוש בטכניקת הדמות האדומה על רקע שחור וביצירת קומפוזיציה מאוזנת המורכבת משתי דמויות. יצירות אלו השרישו את ההנחה כי אלו הן היצירות ה"קלאסיות" ביותר מן התקופה הקלאסית באומנות היוונית המאה ה-5 לפנה"ס. עוד ידועה קבוצה גדולה של כדי לקיתוס (Lekythos), כדוגמת "כד המוזה", שנוצרו החל ממחצית המאה ה-5 לפנה"ס. כדים אלו נושאים עיטורים לצד כמות גדולה של כתובות יווניות עיטוריות (Kalos inscription). צייר אכילס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
צ'לטנהאם

צ'לטנהאם (באנגלית: Cheltenham) היא עיר במחוז גלוסטרשייר, בבריטניה, היא סמוכה לערים גלוסטר וסירנסטר. אוכלוסיית העיר מונה 117,500 תושבים, לפי מפקד משנת 2016. העיר ממוקמת בקצה הקוטסוולדס ונחשבת לעיר עשירה מאוד. כבר מאז גילוי מעיינות המים החמים ב-1716, הפכה צ'לטנהאם ליעד לחופשה ולמרגוע עבור עשירים מכל אנגליה, ולכן ידועה גם כאזור ספא. נהר צ'לט זורם מתחת לעיר. העיר ידועה גם בשל הארכיטקטורה הוויקטוריאנית ומרוצי הסוסים שלה, שבהם מוענק "גביע הזהב של צ'לטנהאם". בעיר מתקיים גם פסטיבל ג'אז. בין האנשים הבולטים שנולדו בעיר: רוברט הארדי (שחקן), אדוארד ג'נר (ממציא החיסון נגד אבעבועות שחורות) ובריאן ג'ונס (ממקימי הרולינג סטונז). העיר הייתה מקום מושבה של הפדרציה העולמית לבדמינטון במשך 71 שנים. משנת 1934 ועד לחודש אוקטובר 2005. צרפת אנסי, צרפת ארצות הברית צ'לטנהאם (אנ'), פנסילבניה, ארצות הברית גרמניה גטינגן, גרמניה רוסיה סוצ'י, רוסיה הרפובליקה העממית של סין וואיהיי, הרפובליקה העממית של סין הולנד סטמפרסגט, הולנד קניה קיסומו, קניה מדיה וקבצים בנושא צ'לטנהאם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'לטנהאם צ'לטנהאם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) צ'לטנהאם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באנגליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברנרד שרייר

סר ברנרד שרייר (28 במרץ 1918 – 1 ביוני 2013) היה איש עסקים ומיליונר יהודי ישראלי-בריטי-הונגרי, בעל חברת CP Holdings ויו"ר הדירקטוריון של חברת זוקו שילובים (יבואנית קטרפילר בישראל ומספקת כלי צמ"ה וציוד הנדסי לצה"ל). ב-2009 ה"סאנדיי טיימס" העריך את הונו ב-182 מיליון לירה שטרלינג. שרייר שירת בצה"ל כמפעיל ציוד מכני הנדסי (צמ"ה) בחיל ההנדסה במלחמת העצמאות ובהמשך שמר על קשר עם חיל ההנדסה. שרייר נולד בכפר באוסטריה, בנו של איש עסקים שעסק בטקסטיל. בעקבות עליית היטלר לשלטון בגרמניה הנאצית וסיפוח אוסטריה עלה שרייר לארץ ישראל ובה פגש את אשתו לעתיד. ב-1948 גויס לצה"ל שזה עתה קם, ושירת כמפעיל ציוד מכני הנדסי. במסגרת שירותו היה מעורב בבניית הדרך לאילת. ב-1951 נאלץ לסיים את שירותו. לאחר השחרור המשיך שרייר לעסוק בתחום ההנדסה והקים עם עוד שלושה קציני הנדסה לשעבר חברת בנייה. ב-1955 קיבל הצעה גדולה לבנייה בטורקיה אך ויתר עליה לאחר שקיבל בקשה מיוחדת לסייע לצה"ל בהכנות למבצע קדש. לאחר שלושה וחצי חודשים בהם סיים לעזור לצה"ל, חזר לעסקים. שרייר עבר לגור בבריטניה ב-1957 הקים את חברת CP Holdings והרחיב את עסקיו גם לתחום המלונאות ותעשיית הרכב בהונגריה. שרייר הצליח בתחום המלונאות והפך לבעל רשת המלונות הגדולה בהונגריה, ובכך תרם ליחסי הונגריה-הממלכה המאוחדת. על תרומה זו זכה בתואר אבירות ממלכת הממלכה המאוחדת. ב-1989 רכש שרייר את החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ, יבואנית כלי צמ"ה תוצרת קטרפילר (בעיקר, אך גם תוצרת חברות אחרות) בישראל, וב-2001 מיזג את החברה עם זוקו שילובים שבבעלותו. בתור מנכ"ל חברת CP Holdings שימש שרייר גם כיושב ראש הדירקטוריון של חברת זוקו שילובים. באמצעות חברת-הבת טרקטורים וציוד ITE, סיפקו שרייר וזוקו שילובים כלי צמ"ה לצה"ל, בהם דחפורי די-9, והחברה סייעה בהסבתם לשירות צבאי (כגון סיוע בתכנון וייצור השריון) ואחזקתם. כן היה מבעלי מרכנתיל דיסקונט, שותף בקבוצת גרנית הכרמל, והחזיק במניות "בנק לאומי בריטניה" ובמניות "בנק לאומי שווייץ". שרייר תרם להקמת ביתן הנצחה לחיל ההנדסה הקרבית באנדרטה של החיל בין היישוב משמר דוד ליער חולדה. "תואר בהנדסה" ראיון עם סר ברנרד שרייר באתר זרוע היבשה בתאריך 17 בספטמבר 2010, בארכיון האינטרנט האתר של זוקו שילובים האתר של טרקטורים וציוד I.T.E The Jewish Chronicle: 2013-08-09 - Sir Bernard Schreier גיא לשם, החברים של סרברוס, באתר TheMarker‏, 12 במרץ 2007 דפנה צוקר, ‏בנק לאומי רכש מברנרד שרייר 20% בלאומי בריטניה ב-160 מיליון שקל, באתר גלובס, 23 בפברואר 2003