laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תזמורת אלסטר

תזמורת אלסטר (באנגלית: Ulster Orchestra) היא התזמורת הסימפונית היחידה במשרה מלאה בעיר בלפסט שבצפון אירלנד ואחת התזמורות החשובות בממלכה המאוחדת. התזמורת נוסדה ב-1966, עם יאנוש פירסט ככנר ראשי ומוביל, ובהמשך כעוזר מנצח. התזמורת קיימת בצורתה הנוכחית מאז 1981, כאשר "תזמורת ה-BBC של צפון אירלנד" התפרקה; אירוע זה הביא לעליה במספר נגני התזמורת. כיום היא מונה 63 נגנים במשרה מלאה ו-17 אנשי סגל מנהלי תומך. התזמורת מרבה בסיורי קונצרטים באירופה, אסיה וצפון אמריקה. רוב הקונצרטים מתקיימים באולם אלסטר ובאולם המזח. דניאלה רוסטיוני הוא המנצח הראשי של התזמורת מאז 2019. מנצח הכבוד של התזמורת הוא רפאל פייראר ואמן העמית הנוכחי של התזמורת הוא ג'יימס גולוויי. המנהל הראשי הנוכחי של תזמורת אלסטר הוא תומאס קוקסיס. מימון התזמורת בא בחלקו מחסויות פרטיות ומסחריות, אבל הרוב מקורו במועצת האמנויות של אירלנד הצפונית, מועצת העיר בלפסט וה-BBC. ה-BBC מחזיק בזכויות הפצה בלעדיות להופעות התזמורת, המשודרות ברדיו אלסטר המקומי וברחבי בריטניה ברדיו BBC 3. התזמורת הוציאה גם מעל 60 הקלטות ומכירותיהן, יחד עם מכירות הכרטיסים, מתגברות את הכנסותיה (2003). התזמורת עוסקת במספר מיזמי טיפוח, בכוונה לפתח כישרונות מוזיקליים מקומיים ולהגביר את הנאת הקהל העתידי ממוזיקה תזמורתית. נגנים מן התזמורת מקיימים דרך קבע סדנאות בבתי ספר באירלנד הצפונית והתזמורת מארגנת גם שורה של מיזמי טיפוח והכשרה קהילתיים, כמו שיחות לפני קונצרטים וכיתות אמן אינסטרומנטליות. מוריס מיילס (1966–1967) סרג'ו קומיסיונה (1967–1969) אדגר קוסמה (1969–1974) אלן פרנסיס (1974–1976) בריידן תומסון (1977–1985) ורנון הנדלי (1985–1989) יאן פסקל טורטליה (1989–1992) דמיטרי סיטקובצקי (1996–2001) תייארי פישר (2001–2006) קנת מונטגומרי (2007–2010) ג'ואן פאלטה (2011–2014) רפאל פאיארה (2014–2019) דניאלה רוסטיוני (2019–הווה) אתר האינטרנט הרשמי של תזמורת אלסטר תזמורת אלסטר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) תזמורת אלסטר, ברשת החברתית אינסטגרם תזמורת אלסטר, באתר ספוטיפיי תזמורת אלסטר, באתר AllMusic (באנגלית) תזמורת אלסטר, באתר MusicBrainz (באנגלית) תזמורת אלסטר, באתר Discogs (באנגלית) תזמורת אלסטר, באתר Songkick (באנגלית) Vivien Schweitzer, "Hungarian Conductor János Fürst Dies at 71". Playbill Arts, 8 January 2007. Martin Cullingford, "Ulster Orchestra gets financial boost". Gramophone, 27 February 2003.
משה ליטוינסקי

משה (מוריס) ליטוינסקי (12 ביוני 1888– 16 בספטמבר 1952), בנקאי ומקים המושבה תל ליטוינסקי (כיום ברמת גן). ליטוינסקי נולד בעיר יפו בשנת 1888 לסוחר הקרקעות והעסקן האמיד יעקב אלחנן ליטוינסקי ולשרה ביילה לבית פינקלשטיין, במשפחה בת שלושה בנים. כבר בצעירותו נמשך אחר עידוד התיישבות עברית עצמאית והיה בין מייסדי אחוזת בית יחד עם יוסף אליהו שלוש, ובהמשך פעל להקמתה של תל אביב. היה ממקימי בית הכנסת הגדול (תל אביב). בעת מלחמת העולם הראשונה, עם גירושם של תושבי תל אביב, עברה המשפחה לעיר קהיר שבמצרים. שם הכיר ליטוינסקי את רבקה קארמן ונשא אותה לאישה. לשניים נולדו שני בנים, חיים ואברהם, ובת, ז'קלין (1922-1929). רבקה נפטרה ב-1945. באותה שנה נישא בשנית לאלה בת משה ליבונטין. עבד כמנהל החשבונות הראשי של בנק אנגלו-פלשתינה ביפו (כיום בנק לאומי לישראל). בין השנים 1918–1929 היה סוכנה הראשי בארץ ישראל של חברת הדלק הבריטית "רויאל דאטש של". באותה העת, היה ממייסדי "בנק קופת עם" ושימש כנשיא מועצת הבנק הראשון. משנת 1930 ועד סיפוח אסטוניה לברית המועצות ביוני 1940 שימש ליטוינסקי גם כקונסול כבוד מטעם ממשלת אסטוניה ובמסגרת זו זכה אף למדליית הצלב האדום של אסטוניה. משרדי הקונסוליה האסטונית שכנו בקומה השנייה של בית ליטוינסקי ברחוב אחד העם 22 בתל אביב. דגלה של אסטוניה התנוסס מעל ביתו של ליטוינסקי. במהלך השנים, כבן הארץ יצר ליטוינסקי קשרים עם נכבדי הערבים, ובעקבות זאת עלה בידו לרכוש אלפי דונמים אדמה בחלקים שונים בארץ. המקום המזוהה ביותר עם משפחת ליטוינסקי, הוא המושבה "תל ליטוינסקי" אותה הקים בשותפות עם אחיו אמיל. השטח שרכש ב-1933 מערביי הסביבה התפרס על פני 1,770 דונם ולתכנון המושבה הוזמן בכיר האדריכלים בארץ ישראל באותה העת, ריכרד קאופמן. כמו כן נרכש שטח של למעלה מ-500 דונמים ובמרכזו בית בצורת טירה - "גן ליטוינסקי" ליד קיבוץ געש, במטרה להקים בו בתי קיץ לרוכשי הווילות של תל ליטוינסקי. בשטח ניטע פרדס גדול ובתי הקיץ לא הוקמו מעולם. מאוחר יותר נמכר השטח לקיבוץ.. ליטוינסקי רכש עם אחיו כ-1800 דונם בכפר ג'יוס שבשומרון. על 300 דונם מהם נטע פרדס. בסוף שנת 1950 יצא לחו"ל לגייס שותפים להשקעות בישראל. ליטוינסקי נפטר בפריז, שם התגורר אחיו הצעיר ריימונד, בט"ו באלול תשי"א, ונטמן שם. הותיר אחריו את רעייתו השנייה ושני בנים. דוד תדהר (עורך), "משה (מוריס) ליטוינסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2390 שלמה נקדימון, העיר האבודה של תל השומר, באתר ynet, 6 ביוני 2006 פרטים על משפחת ליטוינסקי קטע מגליון 13-18 של מפה מנדטורית 1:20,000, 1944, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור אלעזר לוין, ‏בדיוק ביובל, קיבוץ געש הוא רק שותף של סקום, באתר גלובס, 22 ביולי 2001
שרון אס

שרון אס (נולדה בי"ט באייר ה'תשכ"ו, 9 במאי 1966) היא משוררת, מסאית ומורה ישראלית. שרון אס היא בעלת תואר שני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב. היא בוגרת כיתת השירה של הליקון. בנוסף הנחתה סדנאות כתיבה במסגרת מתא"ן וכיום מנחה סדנאות ומרצה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בן-גוריון וב"מכון כרם" להכשרת מורים בירושלים. אס היא כלת פרס ראש הממשלה לשירה לשנת 2003, כלת פרס ביאליק לשנת 2012 על ספרה "האוריום", וכלת פרס יהודה עמיחי לשירה עברית לשנת תשע"ח על ספרה "מוזיקת הנתיב הרחב". אס מתגוררת בתל אביב, נמצאת בזוגיות עם ד"ר עמליה זיו מהחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ואם לילד. אם ההר נעלמה, תג-הליקון, 1997. הזר ואשת החול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001. נתיני השמש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005. האוריום, סדרת "כבר" לשירה, הוצאת מוסד ביאליק, 2012. מוזיקת הנתיב הרחב, הוצאת אפיק, 2015. היום שאחרי (מסה על פרידתו של סופוקלס מהשירה), הוצאת אפיק, 2019. המגרפה, הוצאת אפיק, 2021. עם בוא הבוקר או שמות העצים, הוצאת מקום לשירה, 2024. 2022, פרס ברנר, על ספרה המגרפה שרון אס, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" שרון אס, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" רשימת הפרסומים של שרון אס, בקטלוג הספרייה הלאומית שרון אס, באתר 'שירשת' דרור בורשטיין, איך יכול מלאך לנסוע ברכבת התחתית של לונדון?, באתר הארץ, 13 ביוני 2006 - על שיר מתוך 'נתיני השמש' אריאל פורטוגז, 'על העמדה הארוטית בשירתה של שרון אס', באתר 'כתובת לשירה' אלי הירש, על "האוריום", ידיעות אחרונות, 8 ביולי 2011 מיה סלע, המשוררת שרון אס מספרת למה את השירים שלה אי אפשר להקריא בחתונות, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2011 דנה אמיר, "האוריום" של שרון אס: מורכב ויפהפה, באתר הארץ, 11 בינואר 2012 עינת יקיר, ‏כתיבה היא מתנה, בפרויקט "קול אישה" של "בית אבי חי", 31 במאי 2012 יצחק לאור, הַמָּוֶת - הִיא רָאֲתָה בְּבֵרוּר - נֶעֱלַם מֵאֲחוֹרֵי דֶּלֶת פְּתוּחָה, באתר הארץ, 31 ביולי 2015 ריקי אופיר, שפת השירה הנהדרת של שרון אס, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2015 יובל גלעד, היופי הוא יותר ממשחק מילים: על "מוזיקת הנתיב הרחב", אתר יקום תרבות, 14 בפברואר 2017. נדב ליניאל, מחשבת הצורה וצורת המחשבה: על "המגרפה" מאת שרון אס, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 22.06.2022 אלכס בן ארי, "צעד בן אלפי־מילין", באתר "מעלה", ספטמבר 2022 - על "המגרפה" שרון אס, דף שער בספרייה הלאומית שרון אס, בלקסיקון הספרות העברית החדשה משיריה משיריה של שרון אס, בכתב העת כרמל שיר של שרון אס בכתב העת המקוון דג אנונימי? שרון אס באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית באתר של נילי דגן הכבולים במוזיקה, באתר כתב העת אורות "מתוך: הבלשים", באתר כתב העת אורות שרון אס, "מתנה", שיר לרונית מטלון, באתר הארץ, 1 בינואר 2018 שיר: מקהלות, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2018 קטע מתוך ספרה של שרון אס "הַיּוֹם שֶׁאַחֲרֵי", באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, פברואר 2019 סיפור: משלוח מהמכולת, באתר הארץ, 31 במרץ 2020 שיר: כֹּה מְעַט שָׁהִינוּ בַּגַּן, באתר הארץ, 27 באפריל 2020 סיפורים: האהיל; בחנות פרחים, באתר הארץ, 2 בפברואר 2021 מסהשיר: עם בוא הבוקר, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2021 מערכת וואלה!‏, הוכרזו הזוכים בפרס ביאליק לספרות, באתר וואלה, 14 במאי 2012. טקס פרס יהודה עמיחי לשירה עברית לשנת תשע"ח, באתר משכנות שאננים תהל פרוש, משהו כאן שבור לרסיסים, באתר הארץ, 22 ביוני 2008 אלון רג'ואן, שרון אס נפרדת מחברה גוססת, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2024 ynet, תמר וייס-גבאי זכתה בפרס ברנר לספרות לשנת 2022, באתר ynet, 19 באוקטובר 2022
שיבת הבן

שיבת הבן (בפינית: Pojan paluu) הוא אחד מספריה של הסופרת והמשוררת הפינית אווה טיקה. הספר יצא לאור בשנת 1993. אם מבוגרת, אשר בנה משתחרר לחופשה מבית-הסוהר שהוא כלוא בו, חווה חרדה ולחץ ומחליטה להתבצר במרתף ביתה, מחשש לחייה. היא פוחדת מהבן שהכה אותה, גזל את כספה ובסופו של דבר נידון למאסר אחרי שהורשע בהריגה. במרתף יש לאם פנאי להרהר, להיזכר בעברה ובקורות חייו של בנה, ולנסות להבין מה בדיוק השתבש. ביקורת על "שיבת הבן" בבלוג של ד"ר נעמה כרמי (פורסם במקור ב"מעריב" ב-10.3.2000)
מחנה 14 במרץ

קואליציית 14 במרץ (בערבית: تحالف 14 آذار, בתעתיק: "תחאלוף 14 אד'אר" - נקראת על שם תאריך מהפכת הארזים) היא ברית בפרלמנט הלבנוני המורכבת ממספר מפלגות וחברי מפלגות הדוגלים בעצמאות וריבונות לבנון. ההתנגדות להשפעת סוריה בלבנון, עם אירועי מהפכת הארזים ויציאת סוריה מלבנון בשנת 2005, היוותה הבסיס להקמת הברית. רוב השותפים לה הם מוסלמים סונים ונוצרים ומיעוטם מוסלמים שיעים. שמה של קואליציה זו נגזר מתאריך מהפכת הארזים, שבה צעדו למעלה ממיליון אזרחים לבנונים למרכז ביירות בתביעה לגרש את כוחותיה הצבאיים של סוריה משטח לבנון ב-14 במרץ 2005. זאת, בעקבות ההתנקשות בחייו של רפיק אל-חרירי, התנקשות שביצועה יוחס על ידי לבנון, צרפת ומרבית מדינות העולם לסוריה ולתומכיה בלבנון. הברית מונהגת על ידי זרם העתיד, הכוחות הלבנוניים ומפלגת הפלנגות הנוצריות. בחודשים מאי ויוני 2005 הפכה ברית זו לדומיננטית בפרלמנט הלבנוני. יריבתה הפוליטית היא קואליציית 8 במרץ בהנהגת חזבאללה, אמל והזרם הפטריוטי החופשי. את הקואליציה מובילים זרם העתיד בהנהגת סעד אל-חרירי, הכוחות הלבנוניים בהנהגת סמיר ג'עג'ע ומפלגת הפלנגות בהנהגת אמין ג'ומאייל. מפלגות נוספות החברות בקואליציה הן: מפלגת החידוש הדמוקרטי בראשות נסיב לחוד, השמאל הדמוקרטי בהנהגת אליאס עטאללה, תנועת שחרור לבנון, החזית הלאומית הלבנונית בהנהגת קרלוס אדה, אחיינו של ריימונד אדה, המפלגה הלאומית הליברלית בהנהגת דורי שמעון, בנו של כמיל שמעון, מפלגת רמגבר הארמנית בהנהגת חאפוג קסרג'יאן ומפלגת החנצ'אג הסוציאל-דמוקרטית בהנהגת יגיא ג'רג'יאן. מעבר למפלגות, קיימים גם ארגונים אזרחיים התומכים בקואליציה: קורנת שהוואן, אזרחים למען לבנון חופשית, המרכז לדמוקרטיה בלבנון והארגון הבינלאומי לתומכי הדמוקרטיה. בבחירות לפרלמנט הלבנוני שנערכו ב-7 ביוני 2009 זכתה הקואליציה לרוב של 71 חברי פרלמנט מתוך 128, לפי החלוקה הבאה: תוצאות אלו אמנם דומות לתוצאות הבחירות לפרלמנט בשנת 2005, אז זכתה הקואליציה ל-72 מושבים בפרלמנט, שהצטמצמו ל-68, בין היתר בעקבות התנקשויות בחברי הפרלמנט שאיישו אותם, אך נראה כי ניצחון זה היה ניצחון מוראלי על קואליציית 8 במרץ. חודשיים לאחר בחירות אלו, ב-2 באוגוסט 2009, הכריז וליד ג'ונבלאט כי עוזב יחד עם מפלגתו את הברית והופך לזרם מרכזי, בדומה לגישת נשיא לבנון, מישל סלימאן. בעוד ג'ונבלאט לא הצטרף לברית 8 במרץ באופן רשמי, עצם התבדלותו מגורמי 14 במרץ נתנה מהלומה קשה לניצחון הציר הפרו-מערבי בבחירות אלו. לאחר עזיבה זו של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, נשחק ניצחון 14 במרץ בבחירות עוד, עם ההסכמה הסורית-סעודית בנובמבר 2009, אשר הובילה להקמת הממשלה. במסגרתה, סוכמה הקמת ממשלה אחדות במתווה בו 15 שרים יהיו מקואליציית 14 במרץ, 10 ממחנה 8 במרץ האופוזיציוני ו-5 אשר יבחרו על ידי נשיא לבנון מישל סלימאן. ההסכמה על הקמת ממשלה זו בחסות סוריה וסעודיה, סימלה את תחילתו של תהליך התקרבות בין מנהיגים מ-14 במרץ, ובעיקר זרם העתיד ובראשו ראש הממשלה סעד אל-חרירי, לסוריה תוך עזיבת המסורתיות אשר עמדו מאחורי הקמת המחנה, אשר אף כונה בעבר המחנה האנטי-סורי. תהליך זה הגיע לשיאו עם הגעתו של סעד אל-חרירי לפגישה עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד ב-19 בדצמבר 2009, ולאחר מכן בריאיון לעיתון א-שרק אל-אווסט בו הכריז כי בניגוד לטענות העבר, סוריה אינה עומדת מאחורי רצח אביו, רפיק אל-חרירי.
ויקטוריה ז'יז'קוב

ויקטוריה ז'יז'קוב (בצ'כית: FK Viktoria Žižkov) היא קבוצת כדורגל צ'כית, המשחקת בליגה הצ'כית השנייה. היא נוסדה בשנת 1903 ומשחקת בוויקטוריה סטאדיון, המכיל 5,600 מקומות. הקבוצה היא אחת הוותיקות בצ'כיה, ונכללת ברשימת הקבוצות שמגיעות מעיר הבירה פראג, משום שהיא מייצגת את שכונת ז'יז'קוב בפראג 3. הקבוצה משחקת בצבעים אדום-לבן, שגם מופיעים בסמל שלה. בסוף עונת 2011/2012 ירדה הקבוצה לליגה הצ'כית השנייה. ויקטוריה ז'יז'קוב זכתה פעמיים בגביע הצ'כי, בשנים 1994 ו-2001, ובאליפות אחת בלבד בשנת 1928. מדיה וקבצים בנושא ויקטוריה ז'יז'קוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויקטוריה ז'יז'קוב פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל ובנושא צ'כיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משפט הרקורסיה

משפט הרקורסיה (גם: משפט נקודת השבת, או משפט הרקורסיה של קליני) הוא משפט בתורת החישוביות הנוגע לקשר בין פונקציות בנות־חישוב לתיאור שלהן. המשפט הוכח על ידי סטיבן קליני בשנת 1938. המשפט מדגים כי לכל פונקציה בת־חישוב ניתן לבנות פונקציה "דומה" בעלת נקודת שבת מסוימת. השלכות המשפט מאפשרות הוכחת אי־כריעות של שפות מסוימות (למשל, אי־כריעות בעיית העצירה), וכן הוכחת משפטי האי-שלמות של גדל. משפט הרקורסיה, באתר MathWorld (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בריידן תומסון

בריידן תומסון (באנגלית: Bryden Thomson; ‏16 ביולי 1928 – 14 בנובמבר 1991) היה מנצח סקוטי. תומסון נולד באייר שסקוטלנד ב-16 ביולי 1928. עמד בראש כמה תזמורות בריטיות, ביניהן התזמורת הסימפונית הצפונית של ה-BBC, התזמורת הסימפונית הוולשית של ה-BBC ותזמורת אלסטר. כמו כן כיהן לזמן קצר כמנצח הראשי של התזמורת הסקוטית הלאומית, הסקוטי השני שכיהן במשרה זו. תומסון היה פרשן מושבע של מוזיקה בריטית: המחזור השלם של הסימפוניות מאת ארנולד באקס בניצוחו, שיצא בחברת ההקלטות צ'אנדוס, זכה להערכה רבה. תומסון הקליט גם את המוזיקה התזמורתית של ראלף ווהן ויליאמס. לדעת מבקרים רבים, הקלטותיו האחרונות לסימפוניות ה-4 וה-6 של קרל נילסן הן בין הפרשנויות הטובות ביותר ליצירות אלה. הקלטותיו של תומסון את הפואמות הסימפוניות של באקס ויצירות תזמורתיות אחרות יצאו לאחרונה מחדש על גבי תקליטורים. בריידן תומסון, באתר ספוטיפיי בריידן תומסון, באתר AllMusic (באנגלית) בריידן תומסון, באתר MusicBrainz (באנגלית) בריידן תומסון, באתר Discogs (באנגלית) ביוגרפיה של תומסון באתר "Bach Cantatas"
כף-דבש

כף־דבש (בפינית: Mesikämmen) הוא אחד מספריו הנודעים של המשורר והסופר הפיני אינו לינו. זוהי נובלה שראתה אור בפינית בשנת 1914 ותורגמה לעברית בשנת 2005. מתרגם הספר לעברית, רמי סערי, צירף לתרגום העברי תרגום של נובלה נוספת מאת אינו לינו, "שחורי", וכן אחרית דבר. שתי הנובלות התפרסמו בספר שראה אור בהוצאת כרמל. בנובלה "כף־דבש" מסופרות קורותיו של גור דובים החל מילדותו במאורה שבלב היער, עבור דרך חוויותיו בתחנת רכבת, בכפר, בשיירת צוענים ובקרקס, וכלה בשיבתו המאוחרת אל יערות הצפון. בנובלה יש יסודות אוטוביוגרפיים ואלגוריים רבים, ואלה באים לידי ביטוי, בין השאר, בטשטוש הגבולות בין חלום למציאות. חלומות הדוב כף־דבש הם צלילה אל נבכי הנפש, אל המצולות שהשאלות המהותיות ביותר של ההוויה נידונות בהן: הכרת החיה או האדם בערך עצמם, הכמיהה לבית, חשיבות החופש, משמעות החיים ופשר המוות. כפי שגורסת חוקרת הספרות טוּאִיָּה טָקָלָה: "בכף־דבש מתואר דובּי אשר גדֵל בבלי דעת ונהפך לפעלולן נהנתן בעולמם הנצלן והאטום של בני-האדם... תחת מעטה הסיפור מבצבץ תיאור גורל האמן כאישיות גאונית, חריגה וסובלת." לֵינוֹ סיים את הנובלה "כף־דבש" בחוויה המתקנת של חזרה אל השורשים, אל היער, ובהתמזגות מחודשת ונצחית עם הטבע. לירז אקסלרד, משלי חיות, באתר ynet, 5 באפריל 2005
שחורי (ספר)

שחורי (בפינית: Musti) הוא אחד מספרי המשורר והסופר הפיני אינו לינו. מדובר בנובלה שראתה אור בפינית בשנת 1916 ושתורגמה עד כה לאסטונית (1926), לאנגלית (1986), לנורווגית (2004) ולעברית (2005). מתרגם הספר לעברית, רמי סערי, צירף לתרגום העברי של הנובלה תרגום של נובלה נוספת מאת אינו לינו, כף-דבש וכן אחרית דבר. שתי הנובלות התפרסמו בספר שראה אור בהוצאת כרמל. בנובלה "שחורי" מסופרות קורות חייו של כלב נבון ומשעשע, השומר על הדרך אל איי החלום. סיפורו של שחורי מתחיל בחלום ומסתיים בחלום: בין שני החלומות שזורות קורות חייו של הכלב, אולם סיפור המסגרת החלומי מפקפק בעצם קיומה של מציאוּת חוץ-חלומית, וסופו ששחורי, כמוהו כקוראיו, אינו יכול עוד לדעת בוודאות מתי מת או שמא עודו חי. כיצירה מודרנית הנובלה מסתיימת בהדגשת היחסיות, חוסר היציבות וחוסר הוודאות בכל מה שנוגע לתפישה חד משמעית של המתרחש. עיצוב דמותו של שחורי משמש לנובלה הן סיפור מסגרת והן ציר שהעלילה מתפתחת סביבו. סיפור המסגרת של הנובלה קושר את עלילות הכלב לקורות הדוב, שהוא הגיבור הראשי בנובלה "כף-דבש", ואפשר לקרוא את שתי הנובלות גם יחד כיצירות מלבבות שחוכמת חיים ותום ילדות משולבים בהן זה בזה או כאלגוריות מחכימות על טבעו של עולמנו. לירז אקסלרד, משלי חיות, באתר ynet, 5 באפריל 2005 - ביקורת
ג'ק ניטשה

ג'ק ניטשה (נולד כברנרד אלפרד ניטשה, באנגלית: Bernard Alfred "Jack" Nitzsche; ‏22 באפריל 1937, שיקגו - 25 באוגוסט 2000, הוליווד) היה מוזיקאי וזוכה פרס אוסקר. ניטשה החל את דרכו כנגן סקסופון והיה פעיל בסצנת הג'אז בלוס אנג'לס. בשנת 1955 בעקבות הכרותו עם הזמר סוני בונו, החל לכתוב שירי פופ ואחד מהם אף זכה להצלחה. בהמשך התפתח ניטשה לכיוון של תיזמור שאפתני, וזאת תחת חסותו של מפיק העל המצליח ביותר באותה העת פיל ספקטור. בתפקיד זה יצר את התיזמור המצליח לשירם של טינה טרנר ואייק טרנר "River Deep Mountain High". במקביל לעבודתו עם ספקטור, עבד ניטשה עם מוזיקאים מהחוף המערבי כדוגמת ליאון ראסל וטים באקלי. בשנת 1964 חבר ללהקת הרולינג סטונז, להם תרם כישרונו בנגינה בקלידים ללהיטים רבים: "Paint It Black" ו-"Ruby Tuesday". כמו כן, עיבד בשנת 1969 את הביצוע למקהלה הנשמעת ברקע השיר "You Can't Always Get What You Want". את פרסומו כמעבד, קיבל ניטשה בעת עבודתו עם המוזיקאי ניל יאנג במחצית השנייה של שנות ה-60. ניטשה הפיק את אלבום הבכורה של יאנג והמשיך לעבוד עמו גם כנגן ליווי (בעיקר בקלידים). ניטשה גם ידוע כיוצר פסקולים לסרטים. בשנת 1982 אף זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב על שיר הנושא מהסרט "קצין וג'נטלמן", השיר 'Up Where We Belong' בוצע על ידי הזמר ג'ו קוקר. ב-1986 חיבר את הפסקול לסרט תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים. בהמשך העשור וכן עד מותו, המעיט ניטשה לעבוד ולמעט שערוריית מאסר שתועדה לתוכנית טלוויזיה, לא זכה לכל פרסום. בשנת 2000 נפטר בעקבות סיבוך שנבע מזיהום. בשנת 2007 זכה ניטשה למחווה מבמאי הסרטים קוונטין טרנטינו כשזה פתח את סרטו "חסין מוות" ביצירה אינסטרומנטלית שהולחנה על ידי ג'ק ניטשה בשנות ה-60 המוקדמות. 1972 : St. Giles Cripplegate 1978 : Blue Collar 1991 : The Indian Runner 2007 : Quentin Tarantino's Death Proof (Reuses "The Last Race" as opening theme.) מדיה וקבצים בנושא ג'ק ניטשה בוויקישיתוף ג'ק ניטשה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ק ניטשה, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ק ניטשה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ק ניטשה, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ק ניטשה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ק ניטשה, באתר Discogs (באנגלית) ג'ק ניטשה, באתר SecondHandSongs ג'ק ניטשה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אוקסזין

בכימיה, אוקסזינים (באנגלית: Oxazines) הן תרכובות הטרוציקליות הכוללות אטום חמצן אחד ואטום חנקן אחד בטבעת משושה בעלת 2 קשרים כפולים. קיימים 8 איזומרים של אוקסזינים כתלות במיקום אטום החמצן והחנקן ובמיקום הקשרים הכפולים. דוגמאות לכך הן איפוזפאמיד (תרופה לסרטן) ומורפולינים. מדיה וקבצים בנושא אוקסזין בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיו לאוקו

בכימיה, דיו לאוקו הוא דיו המורכב ממולקולות היכולות לעבור שינוי מבני, כאשר אחת הצורות המבניות בעלת צבע, והשנייה שקופה. לדוגמה, צורת הספירו של אוקסזין היא דיו לאוקו חסר צבע. המערכת המצומדת של האוקסזין וחלק ארומטי אחר של המולקולה מופרדים על ידי פחמן ספירו בהיברידיזציית sp3. לאחר שהמולקולה עוברת פרוטונציה, הקרנה בקרינת על-סגול (ראו פוטוכרומיזם) או בדרך אחרת, הקשר בין פחמן הספירו לאוקסזין מופרע והטבעת נפתחת; פחמן הספירו עובר להיברידיזציית sp2 ולגאומטריה מישורית; הקבוצה הארומטית מסתובבת, ואורביטלי ה-π מתיישרים עם שאר המולקולה, ונוצרת מערכת מצומדת בעלת יכולת לקלוט פוטונים באורכי גל של האור הנראה, ולכן החומר נראה צבעוני. דוגמה אחרת היא הדיו Crystal violet lactone. בצורת הלקטון שלו הוא חסר צבע, או בעל צבע צהוב חלש, אך בתנאים חומציים המולקולה עוברת פרוטונציה, ומקבלת צבע סגול חזק. דוגמאות נוספות הן פנולפתלאין ותימולפתלאין, חומרים חסרי צבע בתנאים חומציים או נייטרליים, אך בעלי צבע ורוד וכחול (בהתאמה) בסביבה בסיסית. חומרים שונים משמשים כאינדיקטורים לקביעת חומציות תמיסות. כמו כן, קיימים חומרים המקבלים (או מאבדים) את צבעם בפוטנציאל חשמלי מסוים, ולכן יכולים לשמש כאינדיקטורים בתגובות חמצון חיזור. דיו לאוקו הוא מרכיב חשוב בצבעים תרמוכימיים ונייר תרמי, חומרים פוטוכרומיים, ועוד.
דזיגה ורטוב

דזיגה ורטוב (ברוסית: Дзига Вертов), בשמו המקורי דוד אבלביץ' קאופמן (ברוסית: Дави́д А́белевич Ка́уфман; ‏2 בינואר 1896 – 12 בפברואר 1954), היה קולנוען ותאורטיקן קולנוע יהודי-רוסי. אחיו, מיכאיל ובוריס קאופמן, היו גם הם יוצרי קולנוע ידועים. ורטוב נולד בביאליסטוק שבפולין הקונגרסאית (אז בשליטה רוסית) כדוד אבלביץ' קאופמן למשפחה של אינטלקטואלים יהודים. הוא למד מוזיקה בקונסרבטוריון של ביאליסטוק עד 1915, ימי מלחמת העולם הראשונה, עת ברחה משפחתו למוסקבה מפני צבא האימפריה הגרמנית הפולש והתיישבה לבסוף בסנקט פטרבורג. בשנים 1916–1917, למד קאופמן רפואה במוסד הפסיכנוירולוגי בסנקט פטרבורג. בתקופה זו שינה את שמו לשם דניס ארקדייביץ' כדי להקנות לו צליל רוסי, ולבסוף נודע בכינוי דזיגה ורטוב ("דזיגה" הוא באוקראינית סביבון). ורטוב החל את דרכו הקולנועית בשנים 1918–1919 לאחר מהפכת אוקטובר באיסוף קטעים מצולמים והפיכתם ליומני חדשות. בשנים 1920–1922 עבר לעריכת סרטי איסוף באורך מלא שכללו גם קטעים אישיים שלו. בשנת 1922 החל ביצירת סדרת יומני הקולנוע "קינו פראבדה" (ברוסית, "קולנוע אמת") יחד עם אשתו יליזבטה ואחיו מיכאיל. ורטוב התעסק בעיקר בתחום שהיום מוגדר כדוקומנטארי, טען שמטרת הקולנוע היא להציג את האמת ושקולנוע עלילתי הוא בעצם אשליה בורגנית שמטרתה לפגוע בפועלים. סרטו המפורסם ביותר הוא "איש עם מצלמת הקולנוע" שיצא בשנת 1929 וזכה להצלחה רבה. חמש שנים לאחר מכן ביים את הסרט "שלושה שירים על לנין" שהביא מעשית לסוף הקריירה שלו. סטלין, שהופיע בסרט פעם אחת למשך ארבע שניות בלבד, כעס מאוד וחיבל בקריירה שלו למרות הפופולריות שבה זכה. באוגוסט 2014 זכה סרטו של ורטוב "האיש עם מצלמת הקולנוע" בתואר "הסרט התיעודי הטוב בכל הזמנים" על ידי מגזין הקולנוע הבריטי Sight & Sound. החל משנת 2017 מוענק פרס האקדמיה האוקראינית לקולנוע הנקרא על שמו "דזיגה הזהב". מדיה וקבצים בנושא דזיגה ורטוב בוויקישיתוף דזיגה ורטוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דזיגה ורטוב, באתר AllMovie (באנגלית) דזיגה ורטוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דזיגה ורטוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) דזיגה ורטוב, באתר Discogs (באנגלית) אורי קליין, הסביבון שמאחורי מצלמת הקולנוע, באתר הארץ, 1 בפברואר 2009 דניס לים, הניו יורק טיימס, מאחורי מסך הברזל, באתר הארץ, 15 באפריל 2011 דזיגה ורטוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דזיגה ורטוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The Greatest Documentaries of All Time – all the votes | Sight & Sound | BFI
שופר (ארגון)

שופר הוא ארגון להפצת היהדות והחזרה בתשובה, שבראשו עומד הרב אמנון יצחק. הרב אמנון יצחק הקים את עמותת "שופר - ארגון להפצת יהדות" בשנת 1986, לאחר ששיתף פעולה עם ארגון ערכים שעוסק בהחזרה בתשובה. במסגרת "שופר" מנהל הרב אמנון יצחק מערכת של החזרה בתשובה ברחבי הארץ והעולם והפצת תוכני יהדות. "שופר" מעסיק מספר קטן של פעילים בשכר וכן מתנדבים. פעילותו כוללת הרצאות כנסים, והפצת תקליטורים. אמנון יצחק עורך כנסים מדי שבוע באולמי שמחות או באולמי תרבות ברחבי ישראל, וכן בערים מרכזיות באמריקה ובאירופה, ומחלק תקליטורים בחינם, בהם מופיעים תוכני הרצאות של הרב אמנון יצחק. באתר האינטרנט של הארגון קיים מידע רב על פעילויותיו, מאמרים, האזנה וצפייה בהרצאות חיות ושידורים חוזרים ללא תשלום. "שופר" הציע בעבר מספר תוכניות מנויים, שבמסגרתן מקבלים המנויים קלטות ותקליטורים או זכאות להשתתף באחד משבתות הנופש שהארגון ערך, תמורת התחייבות כספית למטרות הארגון. על פי דוחות שנמסרו לרשם העמותות קיבל הארגון תרומות בסך של כ-5.8 מיליון ש"ח בשנת 2013 כאשר בשנים האחרונות חלה ירידה בהיקף התרומות עקב מאבקו של הרב אמנון יצחק בערבי שירה וזמר חסידי בציבור החרדי, ומאבקו במפלגת ש"ס ורבניה. הרב אמנון יצחק מדגיש כי על אף שהוא משמש כראש הארגון, הוא איננו חבר בעמותה ואינו מקבל משכורת על פעילותו, ואת הוצאות הרכב והדלק להרצאותיו הוא מממן מכספו הפרטי. עם זאת, במסגרת תביעה משפטית נחשף כי אשתו עובדת בארגון ומקבלת תלוש שכר, בגובה של 33,000 ש"ח לחודש. בשנת ה'תש"ע נשלחו בדואר ללא תשלום למעלה ממיליון תקליטורי 'אנציקלופדיה אטרקטיבית' לבתים בישראל ובהם תוכני הרצאות ושיעורים של הרב אמנון יצחק. בשנת ה'תשע"ז חולקו בחינם אלפי ספרי 'עולם התשובה' ברחבי הארץ שכוללים דברי תורה, ודיאלוגים של תמלילי הרצאות הרב אמנון יצחק שנעשו באזור השנים 2004-2007. הארגון הפיץ עלון לפרשת השבוע בשם "גנזי המלך", שחולק בבתי כנסת בישראל. הפצתו הופסקה בשנת 2017. כמו כן הוציא לאור את השבועון החינמי "ארבע כנפות" המיועד למגזר החרדי, שעסק בפוליטיקה ארצית ופוליטיקה חרדית פנימית, והשבועון החינמי "Shofar News" המיועד למגזר החילוני. עיתונים אלו חדלו להתקיים בשלהי שנת 2008 מסיבות תקציביות. אתר הארגון עלוני 'גנזי המלך' עיתון ארבע כנפות כך מופיע בפסק הדין, ראו סיקור בישראל היום, וראו צילום פסק הדין בפורום "בחדרי חרדים"
הלוכרומיזם

בכימיה, חומר הלוכרומי הוא חומר המשנה את צבעו בתגובה לשינוי ברמת החומציות. חומרים כאלה משמשים, בין השאר, כאינדיקטורים לרמת החומציות של תמיסות. תגובה זו היא סוג של כרומיזם. חומרים הלוכרומיים מתאימים לשימוש בסביבות שבהן שינויים ברמות החומציות מתרחשים לעיתים קרובות, או בסביבות בהן השינויים ברמת החומציות הם קיצוניים. חומרים ההלוכרומיים יכולים, למשל, לזהות קורוזיה במתכות. חלק מהחסרונות של השיטה זו כוללים את התלות ברגישות לצבע של העין האנושית. דוגמה לחומר שכזה היא הדיו Crystal violet lactone, סוג של דיו לאוקו. בצורת הלקטון שלו הוא חסר צבע, או בעל צבע צהוב חלש, אך בתנאים חומציים המולקולה עוברת פרוטונציה, ומקבלת צבע סגול חזק. דוגמאות נוספות הן פנולפתלאין ותימולפתלאין, חומרים חסרי צבע בתנאים חומציים או נייטרליים, אך בעלי צבע ורוד וכחול (בהתאמה) בסביבה בסיסית. כרומיזם אינדיקטור pH הלוכרומיזם, ב"ספר הזהב" של IUPAC