laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אינדיאני (קבוצת כוכבים)

אינדיאני היא קבוצת כוכבים דרומית, שהוגדרה על ידי פיטר דירקזון קיסר ופרדריק דה הוטמן בין השנים 1595–1597 והיא מייצגת אינדיאני יליד אמריקה. הקבוצה הופיעה לראשונה באטלס הכוכבים "אורנומטריה" של יוהאן באייר ב-1603 ובשל הגדרתה רק במאה ה-16 אין אגדות הקשורות אליה. הקבוצה כוללת רק כוכבים עמומים עם בהירות נראית מדרגה 3 או יותר, בהם הכוכב ε באינדיאני שמרחקו מהשמש רק 11.82 שנות אור – אחד הכוכבים דמויי שמש הקרובים ביותר אל מערכת השמש. α באינדיאני (הפרסי) הוא ענק כתום במרחק של כ-100 שנות אור עם בהירות נראית מדרגה 3.1. את הכוכב מקיפים במרחק גדול זוג ננסים אדומים עם בהירויות מדרגה 12-13. ε באינדיאני הוא כוכב הסדרה הראשית כתום, דומה לשמש אך קטן ממנה ב-25%, עם טמפרטורה נמוכה בכ-1,500 קלווין, במרחק של 11.8 שנות אור עם בהירות מדרגה 4.7. את הכוכב מקיפים במרחק של כ-1,500 יחידות אסטרונומיות ממנו זוג ננסים חומים המקיפים זה את זה במרחק של כ-2 יחידות אסטרונומיות. מסותיהם מוערכות בכ-50 וכ-30 מסות צדק. בשל קרבתו למערכת השמש, דמיונו לשמש וקיומם של הננסים החומים, המרמז על קיומם של כוכבי לכת נוספים, הכוכב מהווה יעד מועדף לחיפוש אחר חיים מחוץ למערכת השמש. θ באינדיאני הוא כוכב כפול במרחק של כ-100 שנות אור המורכב מכוכב הסדרה הראשית לבן עם בהירות מדרגה 4.7 ובן זוג עמום יותר עם דרגת בהירות 7 שניתן להבחין בו בטלסקופ חובבים. ׳׳׳IC 5152’׳׳ היא גלקסיה ננסית לא-סדורה בקוטר של כ-6,850 שנות אור הכלולה בקבוצת הכוכבים. מדיה וקבצים בנושא אינדיאני בוויקישיתוף צילום של קבוצת הכוכבים אינדיאני ההיסטוריה של קבוצת הכוכבים אינדיאני קבוצת הכוכבים אינדיאני – נתונים אודות אפסילון אינדי אינדיאני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ארגנטינה במשחקים הפאראלימפיים

ארגנטינה הייתה אחת משבע-עשרה המדינות אשר השתתפו במשחקים הפאראלימפיים הראשונים בהמשחקים הפאראלימפיים רומא (1960), ומאז השתתפה בכל אחת ממשחקי הקיץ הפאראלימפיים שנערכו. את הופעת הבכורה במשחקי החורף הפאראלימפיים קיימה ארגנטינה בהמשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010). אל המשחקים הפאראלימפיים הראשונה שלחה ארגנטינה משלחת של חמישה שחיינים שחזרו הביתה עם שתי מדליות זהב, אחת במקצה לגברים, ואחת במקצה לנשים. במשחקי החורף נטלה ארגנטינה חלק לראשונה במשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010) כששלחה שני נציגים לתחרויות הסלאלום הענק בסקי אלפיני. הספורטאים שבו הביתה בידיים ריקות כשאחד מסיים את המסלול במקום ה-25 ואילו השני כלל לא הגיע לקו הסיום. ארגנטינה במשחקים האולימפיים ארגנטינה במשחקים האולימפיים לנוער
איי בהאמה במשחקים הפאראלימפיים

איי בהאמה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972), עוד בהיותה אוטונומיה תחת שלטון בריטי, ונטלה בהם חלק עד המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988). לאורך השנים זכו הספורטאים מאיי בהאמה בשלוש מדליות פאראלימפיות: שתיים מכסף ושלוש מארד. איי בהאמה מעולם לא שלחו משלחת למשחקי החורף הפאראלימפיים. איי בהאמה במשחקים האולימפיים איי בהאמה במשחקים האולימפיים לנוער
ברבדוס במשחקים הפאראלימפיים

ברבדוס השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בסידני (2000) ונטלה חלק בכל אירועי הקיץ הפאראלימפיים עד המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012). ברבדוס מעולם לא נטלה חלק במשחקי החורף הפאראלימפיים. בשנת 2000 שלחה ברבדוס לראשונה ספורטאית שתייצג אותה במשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו בסידני. גם המשלחות אל המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) והמשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) כללו ספורטאי אחד שייצג את המדינה. איש מהם לא הגיע להישגים משמעותיים במשחקים. ברבדוס במשחקים האולימפיים ברבדוס במשחקים האולימפיים לנוער
The Cry of Silence

"The Cry of Silence" הוא שיר מטאל והשיר הפותח את האלבום "Where Lovers Mourn" של להקת הדום-דת' הגותי Draconian. שיר זה נחשב לאחד משיריה הטובים ביותר של הלהקה. השיר נכתב על ידי אנדרס יאקובסון ועוסק ברצונו של אדם בודד "למות בשקט". השיר מתאר את הסבל של הדובר, הגאווה שלו בסבל, את בדידותו, את היותו נואש לעזרה, את אי-רצונו להיות מישהו אחר, את רצונו לנקמה ולבסוף את רצונו למות בשקט, אותו הוא מבטא בזעקה של שקט ("When I cry... when I cry in silence", שורה החוזרת שלוש פעמים בסוף השיר). השיר מסתיים בבקשה של הדובר לאלוהים לתת לו למות בשקט ("Oh my God, let me die in silence"). השיר הוא חלק מהאלבום "Where Lovers Mourn" שרוב שיריו עוסקים במוות, בדידות, רצון למות ואהבה נכזבת. השיר The Solitude עוסק גם הוא ברצון למות עקב בדידות, והוא הקרוב לו ביותר בנושא. שיר זה נכתב במקור לדמו Frozen Features, אך עובד ונערך מחדש ב-Where Lovers Mourn על ידי אנדרס יאקובסון, יוהאן אריקסון וכריס סילבר, המפיק של האלבום. בגרסה זו אורך השיר הוא 12:42 דקות (השיר השני באורכו של הלהקה והארוך ביותר באלבום). זהו שיר דת'-דום גותי עם אלמנטים של מטאל גותי סימפוני. רוב השיר מנוגן בקצב איטי האופייני לדום מטאל, כאשר יש שני קטעים מהירים - אחד באמצע ואחד בסוף, החותם בעוצמה רבה את השיר. אחרי פתיח איטי של ריפים של גיטרה חשמלית ובאס שמתחזקים באופן הדרגתי - השיר נפתח בדקלום, ואחריו קטע שירה מלודי של ליסה יוהנסון, הזמרת של דרקוניאן. במילה האחרונה של קטע השירה של ליסה נפתח קטע שירה שבו יאקובסון שר בגרואלינג, ומלווה במקהלה שבעיקר מהמהמת (כלומר, לא שרה מילים אלא קולות רקע) ודואגת ליצירת אווירה גותית וקצב איטי ואפי. אחרי דקלום קצר, מגיע קטע שירה מהיר יחסית, המושר גם הוא בגרואלינג. אחרי עוד קטע שירה של ליסה, מגיע עוד קטע בו הזמר שר בגרואלינג בליווי מקהלה (כמו בקטע המקהלה הקודם) המתנהל בקצב איטי. אחרי סולו גיטרה קצר, מתחיל הקטע המהיר והעוצמתי ביותר של השיר. קטע זה מורכב ממוטיב מרכזי החוזר על עצמו, עד לסיום הטרגי והאפי של השיר, בו הדובר מבקש מאלוהים שיניח לו למות בשקט. אחרי שורה זו הגיטרות מפסיקות והשיר מסתיים בקטע נגינה שקט של פסנתר וכינור באורך כדקה. סרטון השיר "The Cry of Silence" באתר יוטיוב
ברמודה במשחקים הפאראלימפיים

ברמודה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באטלנטה (1996) ונטלה חלק בכל אירועי הקיץ הפאראלימפיים מאז. ברמודה מעולם לא נטלה חלק במשחקי החורף הפאראלימפיים. לאורך השנים רק ארבעה ספורטאים ייצגו את ברמודה במשחקים הפאראלימפיים, כולם בתחרויות רכיבה. קירסטי אנדרסון ייצג את המדינה בשלוש תחרויות פאראלימפיות שונות (1996, 2000, 2004) וג'סיקה קופר לואיס בשלוש תחרויות שונות (2012, 2016, 2020). ברמודה במשחקים האולימפיים ברמודה במשחקים האולימפיים לנוער
אוטונה ויסקונטי

אוטונה ויסקונטי (באיטלקית: Ottone Visconti;‏ 1207 – 8 באוגוסט 1295), ארכיבישוף מילאנו, שליט העיר ומייסד שושלת שליטי מילאנו מבית ויסקונטי, ששלטו בעיר ובלומברדיה עד 1450. בנו של אובלדו ויסקונטי, שליטן של שלוש ערים קטנות בצפון איטליה (מאסינו, אלביצטה ובסנאטה). התקדם בתפקידי פקידות כנסייתית והיה פודסטה של נובארה. ב-22 ביולי 1262 נבחר על ידי האפיפיור אורבנוס הרביעי לארכיבישוף מילאנו. משפחת דלה טורה (טוריאני, לאמור "מן המגדל"), המשפחה הגואלפית החזקה בלומברדיה ושליטי מילאנו מאז המאה ה-12, נלחמה בעלייתו לגדולה של בית ויסקונטי הגיבליני. ב-1276 הוביל בן דודו של אוטונה, תאובלדו ויסקונטי, צבא שהתנגש בצבאו של נפולאון דלה טורה וניגף ליד העיירה אנג'רה. אולם ב-21 בינואר 1277 ניצח אוטונה את צבאו של נפולאון דלה טורה בקרב דסיו (באיטלקית: battaglia di Desio) והיה לשליט מילאנו ולומברדיה. ביוגרפיה (באיטלקית) אוטונה ויסקונטי במסד הנתונים הגאוגרפי של vionto אוטונה ויסקונטי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ברזיל במשחקים הפאראלימפיים

ברזיל השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בהיידלברג (1972), ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות. במשחקי החורף הפאראלימפיים לקחה ברזיל לראשונה חלק במשלחת אל המשחקים הפאראלימפיים סוצ'י (2014). ברזיל שלחה לראשונה משלחת ספורטאים בשנת 1972, שכללה שמונה ספורטאים, כולם גברים. כל חברי המשלחת היו פגועי חוט השדרה היישובים בכיסאות גלגלים, בהתאם לדרישות הקבלה למשחקים באותם הימים. במדליה הראשונה זכתה ברזיל במסגרת המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) בתחרות הכדורת דשא לזוגות, כשרובסון אלמיידה ולואיס קרלוס קוסטה זכו במדליית הכסף. לאחר שגם במשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980) לא הצליחה המשלחת הברזילאית לזכות במדליה, הגיעה ההצלחה במשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984), כשזכתה המשלחת ב-7 מדליות זהב. במשלחת בלטו אמניטס פיידאדה ולואיס קלאודיו פריירה שזכו בארבע מדליות, מהן שתי מדליות זהב כל אחד. ארבע שנים לאחר מכן, במשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) המשיך פריירה לבלוט במשלחת הלאומית, כשקטף שלוש מדליות זהב מתוך ארבע סך הכל שהשיגה ברזיל. אל המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) הגיעה משלחת ברזילאית של 96 ספורטאים (74 גברים ו-22 נשים). המשלחת זכתה ב-33 מדליות פאראלימפיות, 14 מזהב, 12 כסף ו-7 ארד אשר הציבו את ברזיל במקום ה-14 בכמות המדליות במשחקים. אל המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) הופיעה המשלחת הברזילאית הגדולה ביותר, עם 118 ספורטאים שזכו ביחד ב-46 מדליות פאראלימפיות, 16 מהן מזהב, שהציבו את ברזיל במקום התשיעי בטבלת המדליות. במשלחת הברזילאית בלטו במיוחד השחיין דניאל דיאס שזכה ב-7 מדליות (3 זהב, 3 כסף וארד), השחיין קלודואלדו סילבה שזכה בחמש מדליות זהב, השחיין אנדרה ברזיל שזכה בארבע מדליות זהב ומדליית כסף, והאתלט לוקאס פארדו אשר קטף 3 מדליות זהב גם כן. ברזיל במשחקים האולימפיים ברזיל במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא ברזיל במשחקים הפאראלימפיים בוויקישיתוף Paralympic Games הוועד הפאראלימפי הבינלאומי Participation Numbers ATHENS 2004 Paralympic Games הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
בית ספורצה

בית ספורצה (באיטלקית: Sforza, מילולית: כוח) הוא בית אצולה איטלקי. בין 1450 ל-1535 שלטו בני המשפחה בדוכסות מילאנו ובלומברדיה. אחת המשפחות החשובות של הרנסאנס; לודוביקו ספורצה, למשל, היה פטרונו של לאונרדו דה וינצ'י בעת שהותו של האחרון במילאנו. אבי המשפחה היה מוציו אטנדולו (Muzio Attendolo ;1369–1424), מצביא רומאניה ששירת את מלכי ממלכת נאפולי מבית ולואה-אנז'ו, והיה הראשון שנטל לעצמו את הכינוי "ספורצה". בנו (הבלתי חוקי) פרנצ'סקו ספורצה היה לאחד המצביאים המקצועיים הנודעים של תקופתו והוביל לסירוגין את צבאותיהן של הרפובליקה של ונציה, מדינת האפיפיור ודוכסות מילאנו. ב-1450 הוזמן לשמש כדוכס מילאנו על ידי הסנאט של הרפובליקה האמברוזית שהתארגנה במילאנו לאחר מות דוכס העיר, פיליפו מריה ויסקונטי ללא יורשים. זכותו של ספורצה לדוכסות נבעה מכך שנשא לאשה את בתו של ויסקונטי, ביאנקה מריה. פרנצ'סקו היה לאחד הפוליטיקאים החשובים של זמנו והראשון שביקש לאחד את ממלכות חצי האי האיטלקי. הוא הוכר כדיפלומט ומדינאי מהמדרגה הראשונה גם על ידי הפילוסוף המדיני ניקולו מקיאוולי, שמזכיר את שיקול דעתו לטובה מספר פעמים בחיבורו, "הנסיך". חצרו הייתה מרכז לתרבות ומדע. במקביל, בפירנצה, שלט קוזימו דה מדיצ'י והשניים היו לידידים. המורשת הרנסאנסית של אימוץ אנשי מדע ואמנות המשיכה לאפיין את בית ספורצה במילאנו כמו את בני בית מדיצ'י בפירנצה. בין צאצאיו של פרנצ'סקו על כס דוכסות מילאנו בלטו לודוביקו ספורצה ובנו, פרנצ'סקו ספורצה השני. בן אחר של מוציו אטנדולו, אלסנדרו, ייסד שושלת של בית ספורצה ששלטה בפזארו, פלג זה של המשפחה שלט בעיר בין השנים 1445-1512. אחד מצאצאי שושלת זו, ג'ובאני ספורצה, נישא ללוקרציה בורג'ה ב-1492. שלט האצולה של בית ספורצה, הזהה לדגל דוכסות מילאנו, מורכב מסמל בית ויסקונטי, ה-biscione, נחש בולע נער ו-capo dell'impero: נשר אימפריאלי גרמני שחור על רקע מוזהב המסמל זיקה לאימפריה הרומית הקדושה ולמפלגה הגיבלינית. בית ספורצה באתר קליאו (עצי משפחה מפורטים ויצירות אמנות) בית ספורצה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ארנה ארמייץ סופיה

אָרֶנָה אַרְמֶיֶיץ סופיה (בבולגרית: Арена Армеец София) הוא היכל ספורט רב-תכליתי השוכן בעיר סופיה, בירת בולגריה. האולם נפתח ב-30 ביולי 2011 ותכולתו נעה בין 12,373 ל-17,906 אלף מקומות ישיבה (בהתאם לסוג האירוע המתקיים בו). החל מפתיחתו, משמש האולם כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורסל הבולגרית אקדמיק סופיה במשחקיה בליגת העל הבולגרית וביורוקאפ. ב-2012, האולם אירח את משחקי השלב האחרון באליפות העולם בכדורעף. מעת לעת, פרט למופעי הספורט, מארח האולם מופעי מוזיקה, כמו אירוויזיון הילדים 2015 שהתקיים בו בנובמבר 2015 והופעות של זמרים כמו טום ג'ונס, טאריה טורונן, ואן ריפאבליק וסלאבי טריפונוב. מדיה וקבצים בנושא ארנה ארמייץ סופיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארנה ארמייץ סופיה
ג'אן גלאצו ספורצה

ג'אן גָלֵאָצוֹ מריה ספורצה השני (באיטלקית: Gian Galeazzo II. Maria Sforza; ‏ 20 ביוני 1469 - 21 באוקטובר 1494) היה הדוכס השישי של מילאנו. נולד באבייטגראסו שליד מילאנו. בהיותו בן שבע בלבד מת אביו, גלאצו ספורצה, והנער היה לדוכס מילאנו. כיוון שלא יכול היה לשלוט בעצמו מונה דודו, לודוביקו ספורצה, כאפוטרופוס ועוצר ולמעשה היה לודוביקו שליט דוכסות מילאנו. ב-1488 התחתן ספורצה עם הנסיכה איזבלה מנאפולי, לזוג נולדו שלושה ילדים: פרנצ'סקו (1491–1512), שעבר לחצרו של לואי השביעי, מלך צרפת ב-1499; בונה ספורצה, רעייתו של זיגיסמונד הראשון; ואיפוליטה מריה (1493–1501). עם מותו ב-1494, בגיל 25 בלבד, כתב ההיסטוריון פרנצ'סקו גואיצ'ארדיני שהשמועות לפיהן הצעיר לא מת מוות טבעי יש להן על מה לסמוך, ושהוא ככל הנראה הורעל. אם הורעל, הרי שהיה זה בהוראת דודו ואפוטרופסו, לודוביקו ספורצה. מדיה וקבצים בנושא ג'אן גלאצו ספורצה בוויקישיתוף דף באתר קליאו ג'אן גלאצו ספורצה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רוברט פיין הציע ב-1970 שהיא הייתה המודל למונה ליזה Payne, Robert (1979). Leonardo. London, United Kingdom: Robert Hale Ltd. pp. 137–149. ISBN 0 7091 7547 7.
אהוד הרושובסקי

אהוד הְרוּשוֹבסקי (Ehud Hrushovski; נולד ב-30 בספטמבר 1959) הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד ועמית בקולג' מרטון. מכהן במקביל כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים. זוכה פרס שאו במתמטיקה (2022). הְרוּשוֹבסקי השלים דוקטורט ב-1986 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בהנחיית לאו אנתוני ארינגטון בנושא "תרומות לתורת מודלים יציבה". הוא בעל שם עולמי בתורת המודלים ובשימושיה בתורת המספרים ותורת החבורות הסופיות. "אחת מתרומותיו החשובות הייתה הבנת הסימטריה הפנימית בתורת המודלים. הוא עבד על המבנה העדין של תורות קטגוֹרִיּוֹת (שהן תורות שלהן מודל יחיד בעוצמות מתאימות) וביחד עם בוריס זילבר גילה אפיון לוגי של הגאומטריה האלגברית שלימים הוכיח שיש לו, ולתורת היציבות בכלל, השלכות על תכונות של אובייקטים מרכזיים בתוך הגאומטריה האלגברית, ומכך גזר מסקנות לתורת המספרים." הְרוּשוֹבסקי זכה בפרסים רבים, פעמיים בפרס קארפ, פרס ארדש (1994), פרס רוטשילד (1998), מענק קליי (2001) ופרס מיכאל ברונו (2004). נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2007 ולאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ב-2008. בשנת 2022 זכה יחד עם נגה אלון בפרס שאו בשל "תרומה משמעותית למתמטיקה דיסקרטית ותורת המודלים אשר השפיעה גם על גאומטריה אלגברית, טופולוגיה ומדעי המחשב". הוא חבר מערכת של Israel Journal of Mathematics. אביו, בנימין הרשב, היה מומחה לספרות השוואתית, מתרגם, ומשורר יידיש. הוא שימש כפרופסור אמריטוס לספרות באוניברסיטת תל אביב ופרופסור מן המניין באוניברסיטת ייל. הוא חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וזוכה פרס א.מ.ת. אמו היא הפסיכואנליטיקאית רנה מוזס הרושובסקי. אהוד הרושובסקי, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה אהוד הרושובסקי, באתר dblp דף הבית באוניברסיטה העברית (באנגלית) אהוד הרושובסקי באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים אהוד הרושובסקי, גאומטריה ושפה, איגרת 31, דצמבר 2009, עמ' 11–16 תקציר קורות חיים באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים זוכי הפרס ב-2022 באתר הפרס.
זאב קליין

זאב קליין (נולד בשנת 1949) הוא עיתונאי, תחקירן ועורך ישראלי. זאב קליין נולד בלוד. למד בתיכון "גאולה" בתל אביב ואחר כך בתיכון מקיף יהוד. בוגר הסיטי קולג' של ניו יורק. בעל תואר שני מאוניברסיטת TUFTS בבוסטון. קליין התגייס לצה"ל ב-1967 ושירת בחטיבה 7. במהלך שירותו, לחם במלחמת ההתשה בקרבות ברמת הגולן ובתעלת סואץ. במילואים לחם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה. משנת 1979 היה תחקירן ראשי בכתיבת אנציקלופדיית "צה"ל בחילו". במסגרת זאת, היה שותף בכתיבת הכרכים "סיירות ומיעוטים", "חיל החימוש וחיל התחזוקה" וכן לכתיבת ערכים בסדרה. שימש עוזר מחקר של העיתונאים זאב שיף ב"הארץ", יעקב ארז ב"מעריב" ואילן כפיר ב"מעריב". באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 החל לכתוב בשבעון הכלכלי "כספים" ובהמשך משנת 1990 החל לכתוב ביומון הכלכלי "גלובס". במקביל בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש כתב, בין השאר, בעיתונים "על המשמר" ו"דבר". בשנת 1988 כתב וערך את הספר "המלחמה בטרור". החל משנת 2008, משמש קליין ככתב לנושאים כלכליים של העיתון "ישראל היום". לתקופה מסוימת גם שימש גם ככתב בכנסת עבור העיתון. זאב קליין, באתר "ישראל היום"
קאחה מחיקה

קאחה מחיקה (בספרדית: Caja Mágica, "קופסת הקסם"), הידוע גם בשמו הנוסף "מרכז הטניס פארק מנת'נרס" (Manzanares Park Tennis Center), הוא קומפלקס אולמות ספורט השוכן בעיר מדריד בירת ספרד. החל מפתיחתו בשנת 2009 הוא מארח מדי שנה את טורניר הטניס "מדריד מאסטרס" מסבב המאסטרס העולמי 1000 של ה-ATP. בקומפלקס ישנם שלושה מגרשי טניס עם גג נפתח, הנמצאים יחד באותו מבנה: המגרש המרכזי (נקרא רשמית אצטדיון מנולו סנטנה), שמכיל 12,442 מקומות ישיבה; מגרש 2 (אצטדיון ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו) שמכיל 2,923 מקומות ישיבה; ומגרש 3, שמכיל 1,772 מקומות ישיבה. פרט לאירוח משחקי הטניס, מוסב האולם לאירועי ספורט נוספים ומשמש לעיתים כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורסל ריאל מדריד במשחקיה ביורוליג. בנובמבר 2010, אירח המתקן את טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה. מדיה וקבצים בנושא קאחה מחיקה בוויקישיתוף
רפאל אפרת

רפאל (רפי) אפרת (10 במאי 1924 – 21 בינואר 1971) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששירת כראש לשכת הרמטכ"ל וכדובר צה"ל. רפאל אפרת נולד בשנת 1924 בעיר המבורג שבגרמניה, בנם של פנינה ושלמה פירט. למד בתלמוד תורה. ב-1935, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. למד במוסד אהבה בקריית ביאליק ובתיכון בקריית מוצקין. ב-1942 התנדב לשורות הצבא הבריטי ושירת במלחמת העולם השנייה בחיל ההנדסה המלכותי וביחידת ההיסעים, כיהן כמפקד תחנות רכבת במצרים, בתקופה זו העביר ידיעות ל"הגנה" ששימשו להשתלטות על ציוד צבאי. השתחרר ב-1946 בדרגת רב-סמל. עבד כאזרח ביחידת ההיסעים באזור חיפה, נמנה עם מנגנון הקבע של ההגנה והמשיך בהעברת מידע לש"י, עד שנעצר ופוטר. הצטרף לש"י באופן קבוע והיה ממקימי ש.מ. 3, ענף ביטחון השדה בשירות המודיעין. בשנים 1949–1951 הושאל למשטרת ישראל ושירת כקצין במחלקה המיוחדת של המטה הארצי. בהמשך שירת במגוון תפקידים בצה"ל, בהם ממלא מקום ראש לשכת ראש אמ"ן בתחילת שנות ה-50, מפקד יחידת חצב (1955-1957) וראש לשכתו של מאיר עמית בעת שכיהן כראש אמ"ן וראש המוסד. באפריל 1964 מונה לראש לשכת הרמטכ"ל יצחק רבין, וליווה אותו בזמנים הקשים של תקופת ההמתנה ובניצחון במלחמת ששת הימים. בספטמבר 1967 מונה לדובר צה"ל, שירת בתפקיד בזמן מלחמת ההתשה, הועלה באוגוסט 1968 לדרגת אלוף-משנה וסיים את תפקידו במרץ 1970. מונה ליועץ מיוחד לשגרירות ישראל בבון בירת גרמניה המערבית. נפטר בינואר 1971 מהתקף לב שבו לקה בעת שהותו בבית מלון בהמבורג. בן 47 במותו. הותיר אחריו רעייה, בן ובת. נקבר בבית הקברות הצבאי בקריית שאול. קורות החיים של רפאל אפרת, באתר "יזכור" של משרד הביטחון כתבה בעיתון למרחב, סא"ל רפאל אפרת - דובר צה"ל, למרחב, 3 באוקטובר 1967 א. דויטשקרון, אל"מ רפאל אפרת מת אתמול בגרמניה, מעריב, 22 בינואר 1971 היום ב־2 – לוויית אל"מ אפרת ז"ל, מעריב, 25 בינואר 1971 אל"מ אפרת ז"ל – למנוחות, מעריב, 26 בינואר 1971
הרצאת ג'פרסון

הרצאת ג'פרסון (באנגלית: Jefferson Lecture in the Humanities) נחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקני עבור הישגים מחקריים במדעי הרוח. האות מוענק מדי שנה, החל מ-1972, לנבחר אחד, על ידי הקרן הלאומית למדעי הרוח (NEH), סוכנות פדרלית עצמאית שהוקמה ב-1965 במטרה לקדם את המחקר במדעי הרוח. הזוכה מקבל את הזכות לשאת בפני 26 חברי המועצה של הקרן, בדרך כלל בעת כינוס האביב שלהם, הרצאה בנושא שיבחר, ומקבל מענק כבוד של עשרת אלפים דולר. הקהל בפניו נישאת ההרצאה מונה בדרך כלל כמעט אלפיים איש, בנוסף לחברי המועצה. הנאום נישא באולם, בבניין הקרן בוושינגטון. לעיתים קרובות יצאו "הרצאות ג'פרסון" לאור, לאחר השמעתן, גם כספרים. ב-1999 בחרה ה-NEH בנשיא ארצות הברית (ביל קלינטון) כזוכה לשנת 2000, והדבר עורר שערורייה בטענה לפוליטיזציה של הפרס. קלינטון ויתר על הכבוד והאות הוענק בסופו של דבר לג'יימס מק'פרסון. המדליה הלאומית למדעי הרוח אתר האינטרנט הרשמי של הרצאת ג'פרסון (באנגלית) אתר ה-NEH על "הרצאת ג'פרסון" באתר NEH על הרצאתו של הולטון, פרופסור לפיזיקה והיסטוריה של המדע באוניברסיטת הרווארד, הניו יורק טיימס, 12 במאי 1981 על הרצאתו של הולטון, "הרווארד קרימסון", 15 במאי 1981 על הרצאתו מעוררת המחלוקת של המחזאי ארתור מילר, "קפיטל קומנטרי", מרץ 2001 אחת ההתקפות מימין על הרצאת ג'פרסון של ארתור מילר, ג'ורג' ויל, "ג'ואיש וורלד רוויו", 2 באפריל 2001 הנוסח של "הרצאת ג'פרסון" לשנת 2002 של הסופר והמבקר האפרו-אמריקאי הנרי לואיס גייטס (הבן) הנוסח של "הרצאת ג'פרסון" לשנת 2003 של הסופר וההיסטוריון דייוויד מק'קלו הנוסח של "הרצאת ג'פרסון" לשנת 2004 של מבקרת השירה הלן ונדלר הנוסח של "הרצאת ג'פרסון" לשנת 2005 של ההיסטוריון הנאו-קונסרבטיבי פרופסור (אוניברסיטת ייל) דונלד קגן על הרצאתו של הסופר טום וולף, דייוויד אפשטיין, 11 במאי 2006 על הרצאתו של איש מדע המדינה הנאו-קונסרבטיבי מהרווארד, הארווי מנספילד, פיליפ קניקוט, וושינגטון פוסט, 9 במאי 2007 על הרצאתו של הסופר ג'ון אפדייק, The Chronicle, ‏ 23 במאי 2008 על הרצאתו של פרופסור (אוניברסיטת שיקגו) לאון קס, יו"ר המועצה לביו אתיקה של הנשיא ג'ורג' בוש (הבן), סרנה גולדן, 22 במאי 2009 על זכייתו של ההיסטוריון, פרופסור (אוניברסיטת ייל) ג'ונתן ספנס, The Chronicle, ‏ 8 במרץ 2010 הודעת ה-NEH על הענקת הזכות לשאת את "הרצאת ג'פרסון", להיסטוריונית קתרין דרו גילפין פאוסט, נשיאת אוניברסיטת הרווארד, 21 במרץ 2011 הודעת ה-NEH על הרצאת ג'פרסון של הסופר והמשורר וונדל ברי, אותה הוא נשא ב-23 באפריל 2012 "Scorsese Talks - The Language Of Cinema",‏ 7 במאי 2013 על וולטר אייזקסון, באתר NEH Lorne Manly, "Ken Burns to Discuss Race in Jefferson Lecture", The New York Times, January 18, 2016. "Dr. Rita Charon Named the 2018 Jefferson Lecturer in the Humanities". National Endowment for the Humanities (NEH) (באנגלית). "Father Columba Stewart Named the 2019 Jefferson Lecturer in the Humanities", NEH, July 18, 2019. "Choice of Clinton to give Humanities Lecture Meets Resistance", ניו יורק טיימס, 21 בספטמבר 1999 "Clinton Declines Offer to give Scholarly Talk", ניו יורק טיימס, 22 בספטמבר 1999
כלאב

כִּלְאָב (נקרא גם דָּנִיֵּאל) היה בנו השני של דוד המלך, בנה של אביגיל הכרמלית. הוא נולד בחברון, בתקופה בה מלך דוד בעיר. בנו השני של דוד מוזכר בספר דברי הימים בשם דניאל, אך בספר שמואל הוא מוזכר בשם כלאב. בנוסף, בתרגום השבעים לפסוק בספר שמואל, הוא נקרא דלויה (Δαλουια). בפשרו של ההבדל בין השמות דנו חכמים; בגמרא נאמר: אמר רבי יוחנן, לא כלאב שמו אלא דניאל שמו, ולמה נקרא שמו כלאב? שהיה מכלים פני מפיבושת בהלכה. — תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ד', עמוד א' פירוש מקובל אחר ניתן במדרש תנחומא: וישלח דוד וידבר באביגיל לקחתה לו לאשה, ולאחר שהביאה פירש דוד ממנה שלשה חדשים כדי לידע אם היתה מעוברת מן נבל ואם לאו, לאחר ג' חדשים בא עליה ונתעברה הימנו, והיו ליצני הדור מליצים ואומרים מן נבל היא מעוברת, מה עשה הקב"ה? צוה המלאך הממונה על יצירת הולד ועל צורתו ואמר לו לך וצר אותו בדמות דוד אביו כדי שיעידו הכל שדוד הוא אביו, מנין שכן כתיב (ספר שמואל ב', פרק ג', פסוקים ב'–ג'): 'ויהי בכורו אמנון לאחינועם היזרעאלית ומשנהו כלאב לאביגיל אשת נבל הכרמלי.' מה תלמוד לומר כלאב? שהיה כולו אב שכל הרואהו אומר דוד אביו של זה. — מדרש תנחומא, פרשת תולדות, על פי דפוס ורשא כלומר, גם לפי פירוש זה, דניאל הוא שמו האמיתי, וכלאב הוא כינויו: כאן, השם מרמז שהוא היה דומה מאוד לאביו. על אף שכלאב קדם לאבשלום בסדר הירושה, הוא לא תבע לעצמו את המלוכה. המפרשים מציעים לכך שתי סיבות אפשריות: ייתכן שכלאב נפטר בגיל צעיר; לחלופין, אפשר שהוא לא היה ראוי למלוך מסיבה כלשהי. יש הסוברים (הרב יעקב מדן והסופר מאיר שלו) שכלאב היה בנו של נבל ולכן לא נכלל בסדר הירושה. הסופר אורי קציר מעלה ברומן ההיסטורי "כלאב" את האפשרות שכלאב ויתר על המלוכה בשל מיאוסו מהתככים ומהמאבקים בין בניו של דוד על ירושתו, ובחר לחיות בנפרד מחצר המלוכה תוך שהוא מתעד את המתרחש בה מנקודת מבט חיצונית (בדומה לקיסר הרומי קלאודיוס בספריו של רוברט גרייבס "אני, קלאודיוס" ו"קלאודיוס האל"). על פי המדרש בתלמוד הבבלי, כלאב הוא אחד מארבעת האנשים שלא חטאו כל ימיהם ומתו רק בעטיו של נחש, לצד בנימין בן יעקב, עמרם אבי משה אהרן ומרים, וישי אבי דוד המלך. במסכת אבות נאמר כי כלאב יצא מהול, כלומר באופן ניסי נולד כבר נימול. באוצר המדרשים נאמר כי תשעה נכנסו בחייהם לגן עדן ולא טעמו טעם מיתה, ביניהם כלאב בן דוד. באוצר המדרשים נאמר גם כי בגן עדן שוכנים כל ראשי האומה ושם כלאב בן דוד עדיין חי. אורי קציר, "כלאב", רומן היסטורי. 2021 הרב אמנון בזק, בני דוד בחברון, באתר ישיבת הר עציון ”וְאֵלֶּה הָיוּ בְּנֵי דָוִד [...] שֵׁנִי דָּנִיֵּאל לַאֲבִיגַיִל הַכַּרְמְלִית” (ספר דברי הימים א', פרק ג', פסוק א') ”ומשנהו כלאב לאביגל אשת נבל הכרמלי...” (ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ג') פנחס נאמן, הקמת מלך והורשת המלוכה בישראל, בית מקרא: כתב עת לחקר המקרא ועולמו טו, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ל, עמ' 196 'אמר נבל בלבו אין אלהים', על פרשת נבל הכרמלי, מגדים ד מאיר שלו, תנ"ך עכשיו, הוצאת שוקן, 1985, עמ' 23 אבות דרבי נתן הוספה ב לנוסחא א פרק ב יהודה דוד אייזנשטיין, אוצר מדרשים, חופת אליהו יהודה דוד אייזנשטיין, אוצר מדרשים, יהושע בן לוי וכונן