אוסטרליה (סיירת מערכה, 1911)

אאה"מ אוסטרליה הייתה אחת משלוש סיירות המערכה מסדרת אִינְדֵפֶ֫טִיגָבְּל שנבנו להגנת האימפריה הבריטית. האונייה הוזמנה על ידי ממשלת אוסטרליה ב-1909, הושקה ב-1911, ונכנסה לשירות כאוניית הדגל של הצי המלכותי האוסטרלי (RAN) ב-1913. אוסטרליה הייתה אוניית הראשה היחידה אי פעם ששירתה בצי המלכותי האוסטרלי. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הוטלה על אוסטרליה המשימה למצוא ולהשמיד את שייטת מזרח אסיה הגרמנית, שהתבקשה לסגת מהאוקיינוס השקט בשל נוכחות של סיירת המערכה. הסחות חוזרות ונשנות לתמיכה בכיבוש המושבות הגרמניות בגינאה החדשה ובסמואה, כמו גם זהירות יתר של האדמירליות, מנעו מסיירת המערכה להילחם בשייטת הגרמנית לפני השמדתה של האחרונה. אוסטרליה שובצה אז למבצעים בים הצפוני, שכללו בעיקר סיורים ותרגילים, עד תום המלחמה. במהלך תקופה זו, אוסטרליה הייתה מעורבת בניסיונות מוקדמים בתעופה ימית, ו-11 מאנשיה השתתפו בפשיטה של זבריחה. סיירת המערכה לא השתתפה בקרב יוטלנד, מכיוון שהיא עברה תיקונים בעקבות התנגשות עם אוניית האחות שלה אה"מ ניו זילנד. אוסטרליה ירתה רק פעמיים במהלך קרב: על ספינת סוחר גרמנית בינואר 1915, ועל חשד למגע של צוללת בדצמבר 1917. עם שובה למימי אוסטרליה, כמה מלחים על סיפון ספינת המלחמה ערכו מרד לאחר שבקשה לחופשה נוספת של יום בפרימנטל נדחתה, אם כי נושאים אחרים שיחקו חלק במרד, כולל חופשה מינימלית במהלך המלחמה, בעיות בשכר והתפיסה שאנשי הצי המלכותי היו בעלי סיכוי גבוה יותר לקבל קידום מאשר מלחים אוסטרלים. קיצוצים בתקציב שלאחר המלחמה הפכו את תפקידה של אוסטרליה לדרגת ספינת אימונים לפני שהושמה בעתודה ב-1921. הוראות פירוק הנשק של הסכם הצי של וושינגטון חייבו את השמדת אוסטרליה כחלק מהמחויבות של האימפריה הבריטית, והיא הוטבעה מחוץ לראשי סידני ב-1924. העיצוב ייצג עיבוד צנוע של סדרת אינווינסיבל הקודמת, הכולל סיבולת מוגברת וקשת אש משופרת חוצה-סיפון עבור צריחי הכנף שלהם באמצע האונייה, שהושגו על ידי הארכת גוף האונייה. כמו קודמו, העיצוב דמה לדרדנוט האחרונה של הצי המלכותי, אבל הקריב הגנת שריון וצריח אחד מהסוללה הראשית עבור יתרון מהירות של 4 קשרים (7.4 קמ"ש). האוניות היו קטנות יותר ולא מוגנות כמו סיירת המערכה הגרמנית מאותה תקופה SMS פון דר טאן והעיצובים הגרמניים הבאים. בעוד המאפיינים של פון דר טאן לא היו ידועים כאשר האונייה המובילה של הסדרה, אינדפטיגבל, הונחה בפברואר 1909, הצי המלכותי השיג מידע מדויק על האונייה הגרמנית לפני שהחלה העבודה על אוסטרליה ועל אוניית האחות שלה ניו זילנד. לאוסטרליה היה אורך כולל של 590 רגל (179.8 מטרים), רוחב של 80 רגל (24.4 מטרים), ושוקע של 30 רגל 4 אינץ' (9.2 מטרים) במעמס מלא. הדחק האונייה היה בדרך כלל 18,500 טונות ארוכות (18,800 טונות) ו-22,130 טונות ארוכות (22,490 טונות) במעמס מלא. היה לה צוות של 818 קצינים ומלחים. האונייה הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני גלי הנע, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי 31 דוודי Babcock & Wilcox על בסיס פחם. הטורבינות דורגו ב-44,000 כוחות סוס (33,000 קילוואט ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 25 קשרים (46 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלה ב-1913, אוסטרליה הגיעה למהירות מרבית של 26.9 קשרים (49.8 קמ"ש) מ-55,000 כוחות סוס (41,013 קילוואט). היא נשאה מספיק פחם ומזוט כדי להפליג לטווח של 6,690 מיילים ימיים (12,390 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). לסדרת אינדפטיגבל היה חימוש עיקרי של שמונה תותחי BL 12 אינץ' (305 מ"מ) Mark X מותקנים בארבעה צריחים עם תותחים מונעים הידראולית. שני צריחים הורכבו מלפנים ומאחור על קו מרכז האונייה, שזוהו כ-'A' ו-'X' בהתאמה. השניים האחרים היו צריחי כנפיים שהותקנו באמצע הספינה והוצבו באלכסון: 'P' היה מקדימה ליד יציאת הארובה המרכזית, בעוד ש-'Q' מוקם מימין ומאחורי הארובה. לצריחים 'P' ו-'Q' הייתה יכולת מוגבלת כלשהי לירות לצד הנגדי. החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mark VII הממוקמים במבנה העילי. היא כללה שני צינורות טורפדו 17.72 אינץ' (450 מילימטרים) שקועים, אחד מכל צד מאחורי הברבט 'X', ו-12 טורפדות נישאו עבורם. אוניות הסדרה אינדפטיגבל היו מוגנות על ידי חגורת שריון בקו המים בעובי 4–6 אינץ' (102–152 מילימטרים) שנמשכה בין כותלי הקצה וכיסתה אותם. עובי הסיפון המשוריין שלהם נע בין 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מילימטרים) כאשר החלקים העבים ביותר מגנים על ציוד ההיגוי בירכתיים. פני הצריח היו בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים), והצריחים נתמכו על ידי ברבטים באותו עובי. בצריח 'A' של אוסטרליה הותקן בצריח מד טווח 9 רגל (2.7 מטרים) בחלק האחורי של גג הצריח. כמו כן, הוא היה מצויד לשלוט בכל החימוש הראשי במקרה שעמדות בקרת האש הרגילות הושבתו או שהתקשורת בין העמדות הראשוניות לניהול התותח הושבתה. אוסטרליה קיבלה תותח נ"מ QF בקוטר 3 אינץ' (76 מילימטרים) 20 cwt על צריח Mark II בזווית גבוהה שנוסף במרץ 1915. הוא היה עם הנמכה מקסימלית של 10° והגבהה מקסימלית של 90°. הוא ירה פגזים במשקל של 12.5 ליברות (5.7 קילוגרם) במהירות לוע של 2,500 רגל לשנייה (760 מטר לשנייה) בקצב אש של 12–14 פגזים לדקה. הייתה לו תקרה אפקטיבית מקסימלית של 23,500 רגל (7,200 מטרים). הוא סופק עם 500 פגזים. תותחי ה-4 אינץ' נסגרו בקזמטים וקיבלו מגני תותחים במהלך שיפוץ בנובמבר 1915 כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולות האויב, ושני תותחים אחוריים הוסרו בו זמנית. תותח 4 אינץ' נוסף הותקן במהלך 1917 כתותח נ"מ. הוא הותקן על צריח Mark II בזווית גבוהה עם הגבהה מקסימלית של 60°. היה לו מטען הודף מופחת עם מהירות לוע של 2,864 רגל לשנייה (873 מטר לשנייה) בלבד; הוא סופק עם 100 פגזים. אוסטרליה קיבלה מנהל בקרת אש מתישהו בין אמצע 1915 למאי 1916 שמרכז את בקרת האש תחת קצין ניהול האש שירה בתותחים. אנשי צוות הצריח רק היו צריכים לעקוב אחר מצביעים ששודרו מהמנהל כדי ליישר את תותחיהם על המטרה. זה הגביר מאוד את הדיוק מאחר שסבסוב האונייה כבר לא פיזר את הפגזים כאשר כל צריח ירה בפני עצמו; כמו כן, מנהל בקרת האש יכול היה לזהות ביתר קלות את נפילת הפגזים. אוסטרליה צוידה גם באינץ' נוסף של שריון סביב צריחי אמצע האונייה בעקבות קרב יוטלנד. עד 1918, אוסטרליה נשאה שני מטוסים, סופווית' פאפ ו-סופווית' 1½ סטראטר, על סיפוני טיסה שהותקנו על גבי צריחים 'P' ו-'Q'.הטיסה הראשונה על ידי סופווית' 1½ סטראטר הייתה מצריח ה-Q של אוסטרליה ב-4 באפריל 1918. לכל סיפון טיסה היה האנגר בד כדי להגן על המטוס בזמן מזג אוויר סגרירי. בסוף מלחמת העולם הראשונה, אוסטרליה תוארה כ"הפחות מיושנת בסדרה שלה". לאחר המלחמה, שני התותחים נגד מטוסים הוחלפו בזוג תותחי QF 4 אינץ' Mark V על צריחים בזווית גבוהה המופעלים ידנית בינואר 1920. גבולות הגובה שלהם היו -5° עד 80°. התותחים ירו פגזים במשקל 31 ליברות (14 קילוגרם) במהירות לוע של 2,387 רגל לשנייה (728 מטר לשנייה) בקצב אש של 10–15 פגזים לדקה. הייתה להם תקרה אפקטיבית מקסימלית של 28,750 רגל (8,760 מטרים) . בתחילת המאה ה-20, האדמירליות הבריטית טענה שיש לאחד את ההגנה הימית של האימפריה הבריטית, כולל הדומיניונים, תחת הצי המלכותי. העמדות בעניין זה התרככו במהלך העשור הראשון, ובוועידה האימפריאלית של 1909 הציעה האדמירליות להקים יחידות צי: כוחות המורכבים מסיירת מערכה, שלוש סיירות קלות, שש משחתות ושלוש צוללות. בעוד שאוסטרליה וקנדה עודדו לרכוש יחידות צי כדי לשמש ליבה של ציים לאומיים חדשים, יחידות צי אחרות יופעלו על ידי הצי המלכותי בבסיסים מרוחקים, במיוחד במזרח הרחוק; ניו זילנד התבקשה לסבסד חלקית יחידת צי עבור תחנת סין, והיו תוכניות לדרום אפריקה לממן אחת כזו בשלב עתידי. כל יחידת צי תוכננה כ"צי מיניאטורי", ותפעל תחת שליטת הדומיניון הרוכש בזמן שלום. במקרה של סכסוך נרחב, יחידות הצי יעברו לשליטת האדמירליות, ויתמזגו ליצירת ציים גדולים יותר להגנה אזורית. אוסטרליה הייתה הדומיניון היחיד שרכש יחידת צי מלאה, ובעוד שסיירת המערכה במימון ניו זילנד נתרמה לצי המלכותי על הסף, אף מדינה אחרת לא רכשה אוניות במסגרת תוכנית יחידת הצי. ב-9 בדצמבר 1909, נשלח מברק על ידי המושל הכללי לורד דדלי לשר החוץ של המושבות, הרוזן מקרו, בבקשה שבניית שלוש סיירות מסדרת טאון וסיירת מערכה מסדרת אינדפטיגבל תתחיל בהזדמנות המוקדמת ביותר. לא ברור מדוע נבחר עיצוב זה, בהתחשב בכך שהיה ידוע כנחות מסיירות המערכה שנכנסו לשירות בצי הקיסרי הגרמני. ההיסטוריון ג'ון רוברטס הציע שייתכן שהבקשה מיוחסת לתרגול של הצי המלכותי להשתמש באוניות מערכה קטנות וסיירות גדולות כספינות דגל של תחנות רחוקות מבריטניה, או שהיא עשויה לשקף את העדפותיו של לורד הים הראשון, אדמירל הצי צי ג'ון פישר. ממשלת אוסטרליה החליטה על השם אוסטרליה, מכיוון שהדבר ימנע טענות של העדפה או קשר עם מדינה מסוימת. תג האונייה תיאר את כוכב חבר העמים שעליו מחפה כתר ימי, והמוטו שלה היה "Endeavour", המשקף הן אידיאליזציה של הרוח והגישה הלאומית של האוסטרלים, והן חיבור לג'יימס קוק ואה"מ אנדוור. ב-6 במאי 1910, ג'ורג' ריד, הנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה, שלח מברק לממשלת אוסטרליה והציע כי האונייה תיקרא על שמו של המלך החדש ג'ורג' החמישי, אך הדבר נדחה. הצעות לבנייה הועברו לממשלת אוסטרליה על ידי ריד ב-7 במרץ 1910, וראש הממשלה אלפרד דיקין אישר את הגשתה של ג'ון בראון ושותפיה לבניית גוף האונייה והמכונות, עם חוזים נפרדים שהוענקו לארמסטרונג וויקרס עבור חימוש סיירת המערכה. עלות הבנייה הכוללת נקבעה על 2 מיליון ליש"ט. חוזים נחתמו בין האדמירליות והמספנות כדי למנוע בעיות של פיקוח מרחוק של ממשלת אוסטרליה, ומעקב צמוד אחר ההליכים נשמר על ידי ריד וקפטן פרנסיס הוורת-בות', נציג הצי האוסטרלי בלונדון. השדרית של אוסטרליה הונחה במספנת Clydebank של ג'ון בראון אנד קומפני ב-23 ביוני 1910. האונייה הושקה על ידי ליידי ריד ב-25 באוקטובר 1911, בטקס שזכה לסיקור תקשורתי נרחב. העיצוב של אוסטרליה השתנה במהלך הבנייה כדי לשלב שיפורים בטכנולוגיה, כולל לוח השריון מפלדת ניקל שפותח לאחרונה. אמנם הכוונה הייתה שהאונייה תהיה מצוידת בשריון החדש, אך בעיות בייצור גרמו לכך שהיה צורך להשתמש בשריון ישן יותר בחלקים מסוימים: העיכוב במקור לוחות השריון הישנים יותר עיכב את הבנייה בחצי שנה. למרות זאת, ג'ון בראון אנד קומפני סיפקו את האונייה בעלות של 295,000 ליש"ט תחת מסגרת התקציב. במהלך הבנייה, ניסה לורד האדמירליות הראשון וינסטון צ'רצ'יל לארגן שאוסטרליה תישאר במימי בריטניה בסיום. למרות שהטענה הועלתה על רקע אסטרטגי, ההיגיון מאחוריה היה כך שהאונייה במימון אוסטרליה תוכל להחליף את האונייה שתירכש בכספי הגנה בריטיים. לתוכנית זו התנגד בהצלחה אדמירל ג'ורג' קינג-הול, אז המפקד העליון של שייטת אוסטרליה של הצי המלכותי. אוסטרליה הפליגה לדבונפורט, דבון באמצע פברואר 1913 כדי להתחיל בניסויי הקבלה שלה. בדיקות התותחים, הטורפדות והמכונות הצליחו, אך התגלה כי שני לוחות גוף נפגעו במהלך ההשקה, מה שחייב את סיירת המערכה לעגון לצורך תיקונים. אוסטרליה נכנסה לשירות בצי המלכותי האוסטרלי בפורטסמות' ב-21 ביוני 1913. יומיים לאחר מכן, אדמירל משנה ג'ורג' פאטי, האדמירל הראשון שפיקד על הצי האוסטרלי, הניף את דגלו על סיפונה של אוסטרליה. בעת ההשקה, צוות האונייה הסטנדרטי כלל 820 קצינים ומלחים, יותר ממחציתם היו אנשי הצי המלכותי; החצי השני היה מורכב מאנשי הצי המלכותי האוסטרלי ילידי אוסטרליה, או בריטים שעברו מהצי המלכותי לצי המלכותי האוסטרלי. אזורי הלינה היו צפופים, כאשר לכל איש צוות היה רק 14 אינץ' (36 סנטימטרים) של מקום להטיל את הערסל שלו כאשר אוסטרליה הייתה מאוישת במלואה. יתרה מכך, מערכת האוורור תוכננה לתנאים באירופה, ולא הייתה מתאימה לאקלים באוסטרליה ובסביבתה. עם מסירתה, אוסטרליה הייתה ספינת המלחמה הגדולה ביותר בחצי הכדור הדרומי. לאחר כניסתה לשירות, אוסטרליה אירחה מספר אירועים רשמיים. ב-30 ביוני, המלך ג'ורג' החמישי ואדוארד, נסיך ויילס, ביקרו באוסטרליה כדי להיפרד מהאונייה. במהלך ביקור זה, המלך העניק לפאטי תואר אבירות על סיפון האונייה - הפעם הראשונה שבה קצין הצי זכה בתואר אבירות על סיפונה של ספינת מלחמה מאז פרנסיס דרייק. ב-1 ביולי, פאטי אירח ארוחת צהריים בה השתתפו נכבדים מהאימפריה, כולל ריד, הסוכנים הכלליים של מדינות אוסטרליה, הלורד הראשון של האדמירליות וינסטון צ'רצ'יל, מזכיר המדינה של המושבות לואיס הארקורט, והנציבים העליונים של דומיניונים בריטים אחרים. באותו אחר הצהריים, 600 גולים אוסטרלים הוזמנו לפרידה טקסית, והשתעשעו במופעים ובזיקוקים. עיתונאים וצלמים הורשו לעלות על הסיפון לדווח על אוסטרליה לפני עזיבתה, וכתב רשמי יצא למסע לאוסטרליה: תפקידו היה לקדם את האונייה כסמל לקשר בין אוסטרליה לבריטניה. אוסטרליה לוותה על ידי הסיירת הקלה HMAS סידני במהלך ההפלגה לאוסטרליה. ב-25 ביולי יצאו שתי האוניות מאנגליה לדרום אפריקה: הביקור היה חלק מהסכם בין ראשי ממשלת אוסטרליה ודרום אפריקה לקידום הקשר בין שתי האומות, יחד עם קשרי האומות לשאר האימפריה הבריטית. שתי האוניות עגנו במפרץ טייבל בין 18 ל-26 באוגוסט, במהלכן השתתפו צוותי האוניות במצעדים ובקבלת פנים, בעוד עשרות אלפי אנשים הגיעו לתצפת על האוניות. שתי האוניות ביקרו גם בסיימונס טאון, בעוד אוסטרליה ביקרה בנוסף בדרבן. האוניות לא ביקרו נמלים מרכזיים אחרים במסע, וספינות המלחמה קיבלו הוראה להימנע מכל הנמלים הגדולים של אוסטרליה. אוסטרליה וסידני הגיעו למפרץ ג'רוויס ב-2 באוקטובר, שם הם נפגשו עם שאר אוניות הצי המלכותי האוסטרלי (הסיירות אנקאונטר ומלבורן, והמשחתות פרמאטה, וורגו ויארה). שבע ספינות המלחמה התכוננו לכניסת צי רשמית לנמל סידני. ב-4 באוקטובר הובילה אוסטרליה את הצי אל נמל סידני, שם הועברה האחריות על ההגנה הימית האוסטרלית משייטת אוסטרליה של הצי המלכותי, בפיקודו של קינג-הול על סיפון אה"מ קמבריאן, לצי המלכותי האוסטרלי, בפיקודו של פאטי על סיפון אוסטרליה. בשנה הראשונה לשירותה, אוסטרליה ביקרה בכמה שיותר נמלים אוסטרליים גדולים, כדי לחשוף את הצי החדש לקהל הרחב ביותר האפשרי ולעורר רגשות של לאום: היסטוריון הצי דייוויד סטיבנס טוען שביקורים אלה פעלו לשבור את יריבויות המדינות השונות ולקדם את האחדות של אוסטרליה כפדרציה יותר מאשר כל אירוע אחר. במהלך סוף 1913 צולמו צילומי הסרט "כלבי הים של אוסטרליה" על סיפון סיירת המערכה; הסרט הוסר כמעט מיד לאחר ההקרנה הראשונה באוגוסט 1914 בגלל חששות ביטחוניים. במהלך יולי 1914, אוסטרליה ויחידות אחרות של הצי המלכותי האוסטרלי היו בשייט אימונים במימי קווינסלנד. ב-27 ביולי, נודע למועצה הימית של חבר העמים האוסטרלי באמצעות מברקים לעיתונות כי האדמירליות הבריטית חושבת שתהיה מלחמה קרובה ונרחבת באירופה בעקבות משבר יולי, והחלה למקם את הציים שלה כאמצעי זהירות. שלושה ימים לאחר מכן, נודע למועצה שמברק האזהרה הרשמי נשלח: בשעה 22:30, אוסטרליה הוחזרה לסידני כדי להטעין פחם ואספקה. ב-3 באוגוסט הועבר הצי המלכותי האוסטרלי תחת שליטת האדמירליות. פקודות לספינות מלחמה של הצי המלכותי האוסטרלי הוכנו במהלך הימים הבאים: אוסטרליה הוקצתה לריכוז הכוח הימי הבריטי בתחנת סין, אך הורשתה לחפש ולהשמיד כל ספינות מלחמה משוריינות (במיוחד אלו של שייטת מזרח אסיה הגרמנית) בתחנת אוסטרליה לפני שתבצע זאת. ויצה-אדמירל מקסימיליאן פון שפה, מפקד השייטת הגרמנית, היה מודע לנוכחותה של אוסטרליה באזור ולעליונותה על כל כוחו; תוכניתו של האדמירל הגרמני הייתה להטריד את הספנות והמושבות הבריטיות באוקיינוס השקט עד שנוכחות אוסטרליה ושייטת תחנת סין תאלץ את הצי שלו לעבור לאזורים אחרים. האימפריה הבריטית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-5 באוגוסט, והצי המלכותי האוסטרלי החל לפעול. אוסטרליה עזבה את סידני בלילה הקודם, ופנתה צפונה לפגישה עם ספינות אחרות של הצי המלכותי האוסטרלי מדרום לגינאה החדשה הגרמנית. הבירה הקולוניאלית הגרמנית, רבאול, נחשבה לבסיס פעולות סביר עבור פון שפה, ופאטי הרכיב תוכנית לפינוי הנמל. תפקידה של אוסטרליה היה לתפוס עמדה מאחור: אם הסיירות המשוריינות SMS שרנהורסט ו-SMS גנייזנאו יהיו נוכחות, שאר אוניות הצי המלכותי האוסטרלי ימשכו אותם לטווח של סיירת המערכה. המבצע הלילי בוצע ב-11 באוגוסט, אולם לא נמצאו ספינות גרמניות בנמל. במהלך היומיים הבאים, אוסטרליה והספינות האחרות חיפשו ללא הצלחה במפרצים ובקו החוף הסמוכים אחר הספינות הגרמניות ותחנות אלחוטיות כלשהן, לפני שחזרו לפורט מורסבי לתדלק. בסוף אוגוסט, אוסטרליה ומלבורן ליוו כוח כיבוש ניו זילנדי לסמואה הגרמנית. פאטי האמין שסביר להניח שהצי הגרמני יהיה במזרח האוקיינוס השקט, וסמואה הייתה מהלך הגיוני. מתן הגנה לספינות הכוחות הניו זילנדים היה צירוף מקרים מועיל, אם כי התזמון יכול היה להיות טוב יותר, שכן משלחת אוסטרלית לכיבוש גינאה החדשה הגרמנית יצאה מסידני מספר ימים לאחר שהכוח הניו זילנדי עזב את מימי הבית - אוסטרליה הייתה צפויה לתמוך בשניהם, אבל לפאטי נודע על המשלחות רק לאחר שהחלו במסעותיהם. סיירת המערכה עזבה את פורט מורסבי ב-17 באוגוסט ופגשה את מלבורן בדרך ב-20 באוגוסט. למחרת הם הגיעו ל-Nouméa ולכוח הכיבוש הניו זילנדי, המורכב מספינות הכוחות מוראקי ומונווואי, הסיירת הצרפתית Montcalm, ושלוש הסיירות מסדרת פלורוס. עלייתה של מונווואי על שרטון עיכבה את יציאת המשלחת עד ל-23 באוגוסט; הספינות הגיעו לסובה, פיג'י ב-26 באוגוסט, והגיעו לאפיה מוקדם בבוקר של 30 באוגוסט. העיר נכנעה ללא קרב, ושחררה את אוסטרליה ומלבורן לצאת בצהריים ב-31 באוגוסט לפגוש את הכוח האוסטרלי לכיוון רבאול. כוח הפלישה האוסטרלי התגייס מחוץ לארכיפלג לואיסיאד עד 9 בספטמבר; הספינות כללו את אוסטרליה, הסיירות סידני ואנקאונטר, המשחתות פרמאטה, וורגו ויארה, הצוללות AE1 ו-AE2, סיירת העזר HMAS ברימה, אוניית האספקה SS אאוראנגי, שלושה מובילות פחם ומכליות נפט. הכוח הפליג צפונה, ובשעה 06:00 ב-11 בספטמבר פרסה אוסטרליה שתי סירות כדי לאבטח את מפרץ קארוויה עבור ספינות ההובלה והאספקה של כוח המשלחת. מאוחר יותר באותו יום לכדה אוסטרליה את ספינת הקיטור הגרמנית סומטרה ליד כף טאווי. לאחר מכן, סיירת המערכה תפסה עמדה, למקרה שתידרש להפגיז את אחת משתי התחנות האלחוטיות שכוח הכיבוש ניסה לכבוש. המושבה הגרמנית נכבשה, וב-15 בספטמבר יצאה אוסטרליה לסידני. נוכחותה של אוסטרליה סביב המושבות הגרמניות לשעבר, בשילוב עם הסבירות שיפן תכריז מלחמה על גרמניה, הניעו את פון שפה להסיג את ספינותיו מהאזור. ב-13 באוגוסט, שייטת מזרח אסיה - למעט SMS אמדן, שנשלחה לתקוף את הספנות הבריטית באוקיינוס ההודי - החלה לנוע מזרחה. לאחר שהופיע ליד סמואה ב-14 בספטמבר, ואז תקף את טהיטי שמונה ימים לאחר מכן, הוביל פון שפה את כוחו לדרום אמריקה, ומשם תכנן להפליג לאוקיינוס האטלנטי. פאטי הצטווה ב-17 בספטמבר לחזור צפונה עם אוסטרליה וסידני כדי להגן על כוח המשלוח האוסטרלי. ב-1 באוקטובר, אוסטרליה, סידני, מונקלם ואנקאונטר פנו צפונה מרבאול כדי למצוא את הספינות הגרמניות, אך הסתובבו כדי לחזור בחצות, לאחר שקיבלו הודעת אדמירליות על התקפת טהיטי. למרות שפאטי חשד שהגרמנים הולכים לדרום אמריקה ורצה לעקוב אחריהם עם אוסטרליה, האדמירליות לא הייתה בטוחה שהמודיעין היה מדויק, והטילה על סיירת המערכה לסייר ברחבי פיג'י למקרה שיחזרו. אוסטרליה הגיעה לסובה ב-12 באוקטובר, ובילה את ארבעת השבועות הבאים בפטרול במים סביב פיג'י, סמואה וקלדוניה החדשה: למרות רצונותיו של פאטי להתרחק רחוק יותר, פקודות האדמירליות החזיקו אותו בשלשלאות לסובה עד תחילת נובמבר. כפי שחזה פאטי, פון שפה המשיך מזרחה, ורק לאחר שכוחו הנחיל את התבוסה הראשונה לצי המלכותי מזה 100 שנים בקרב קורונל, הורשתה אוסטרליה להמשיך. ביציאה ב-8 בנובמבר, סיירת המערכה טענה פחם מקולייר שהוצבה מראש ב-14 בנובמבר, והגיעה למפרץ צ'מלה (ליד מנסניו, מקסיקו) 12 ימים לאחר מכן. פאטי מונה למפקד שייטת רב-לאומית שתפקידה למנוע מהשייטת הגרמנית להפליג צפונה למימי קנדה, או לעקוב אחריהם אם ינסו להיכנס לאוקיינוס האטלנטי דרך תעלת פנמה או סביב כף הורן. הספינות של פאטי כללו את אוסטרליה, הסיירת הקלה הבריטית אה"מ ניוקאסל והסיירות היפניות איזומו, אסאמה ואוניית המערכה הרוסית לשעבר היזן. הספינות יצאו לאיי גלאפגוס, שנערכו חיפושים בהם בין 4 ל-6 בדצמבר. לאחר שלא מצאו זכר לכוחו של פון שפה, האדמירליות הורתה לפאטי לחקור את החוף הדרום אמריקאי מהאי פרלס ועד למפרץ גואיאקיל. השייטת הגרמנית הפליגה לאוקיינוס האטלנטי דרך כף הורן, והובסה על ידי צי בריטי לאחר שניסתה לפשוט על איי פוקלנד ב-8 בדצמבר. לשייטת של פאטי נודע על כך ב-10 בדצמבר, כשהיה מחוץ למפרץ פנמה; אנשי הצוות של אוסטרליה התאכזבו מכך שלא הייתה להם הזדמנות להתמודד עם שרנהורסט וגנייזנאו. אף על פי כן, נוכחותה של סיירת המערכה באוקיינוס השקט במהלך 1914 סיפקה קונטרה חשובה לסיירות השריון הגרמניות, ואפשרה לצי המלכותי האוסטרלי להשתתף באסטרטגיה העולמית של האדמירליות. יתרה מכך, אין זה סביר שהמתקפה על רבאול הייתה יוצאת לפועל אלמלא אוסטרליה הייתה זמינה להגן על הכוח הנוחת. מאחר שהאיום של מתקפה ימית גרמני הוסר על ידי השמדת שייטת מזרח אסיה, אוסטרליה הייתה חופשית לפריסה במקומות אחרים. בתחילה, סיירת המערכה הייתה אמורה לשמש כאוניית הדגל של שייטת הודו המערבית, עם המשימה לרדוף ולהשמיד כל כלי שיט גרמני שהתחמק מחסימות הים הצפוני. אוסטרליה קיבלה הוראה להפליג לג'מייקה דרך תעלת פנמה, אך מכיוון שהיא הייתה סגורה לשיט כבד, היא נאלצה להפליג לאורך חופי דרום אמריקה ולעבור דרך מצר מגלן במהלך 31 בדצמבר 1914 ו-1 בינואר 1915 - אוסטרליה היא הספינה היחידה של הצי המלכותי האוסטרלי שחצתה מהאוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי בהפלגה מתחת לדרום אמריקה. במהלך המעבר ניזוק אחד המדחפים של ספינת המלחמה, והיא נאלצה לצלוע לאיי פוקלנד במהירות מופחתת. בוצעו תיקונים זמניים, ואוסטרליה עזבה ב-5 בינואר. כלי שיט מרוחק מאוד מנתיבי השיט הרגילים זוהה אחר הצהריים של למחרת, וסיירת המערכה ניסתה לרדוף אחריו, אך נכשלה בשל המדחף הפגוע. משלא הצליחה לצמצם את הפער לפני השקיעה, נורתה יריית אזהרה מצריח 'A', מה שגרם לספינה - אוניית הנוסעים הגרמנית לשעבר, וכעת בשירות הצי הקיסרי הגרמני, אלאונורה וורמן - לעצור ולהילוכד. מכיוון שאוסטרליה לא יכלה לחסוך מספיק כוח אדם כדי לאבטח ולהפעיל את ספינת הסוחר, ואלאונורה וורמן הייתה איטית מכדי לעמוד בקצב של סיירת המערכה, הצוות הגרמני הועלה על סיפונה והספינה הוטבעה. בעקבות קרב שרטון דוגר, האדמירליות ראתה צורך בשייטות סיירות מערכה ייעודיות במימי בריטניה, וייעדה את אוסטרליה להוביל אחת מהן. ב-11 בינואר, בעודה בדרך לג'מייקה, אוסטרליה הופנתה לגיברלטר. כשהגיעה לשם ב-20 בינואר, נצטוותה סיירת המערכה להמשיך לפלימות', לשם הגיעה ב-28 בינואר ועברה בה שיפוץ קצר. העגינה הושלמה ב-12 בפברואר, ואוסטרליה הגיעה לרוזית' ב-17 בפברואר לאחר שהפליגה בסערה. היא הפכה לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה השנייה של צי הקרב, חלק מהצי הגדול הבריטי, ב-22 בפברואר. תת-אדמירל פאטי מונה לפקד על השייטת הזו. בתחילת מרץ, כדי למנוע עימות ותק בין פאטי לבין מנהיג צי סיירות המערכה, תת-אדמירל דייוויד ביטי, פאטי הוצב מחדש באיי הודו המערבית, ואדמירל משנה ויליאם פאקנהאם הניף את דגלו על סיפונה של אוסטרליה. על ספינות בריטיות ושאר מדינות ההסכמה שנפרסו לים הצפוני הוטלה המשימה להגן על האי הבריטי מפני התקפת הצי הגרמני, ולשמור על צי הים הפתוח הגרמני במימי אירופה באמצעות מצור מרוחק תוך ניסיון לפתות אותם לקרב מכריע. במהלך תקופתה בשייטת סיירות המערכה השנייה, הפעילות של אוסטרליה כללה בעיקר אימונים (אם לבד או עם אוניות אחרות), סיורים באזור הים הצפוני בתגובה לתנועות גרמניות בפועל או נתפסות, וכמה פעולות ליווי. החובות האלו היו כל כך מונוטוניות, שימאי אחד יצא מדעתו. זמן קצר לאחר הגעתה לבריטניה היו 259 מקרים של מחלות בדרכי הנשימה מכיוון שהצוות לא היה רגיל למזג האוויר הקר יותר. מגפת חצבת שלאחר מכן ביוני 1915 אילצה את האדמירליות להגיע למסקנה שלרופאי האונייה אין מומחיות בהיגיינת אוניות, מה שאילץ אותם למנות מנתח צי בכיר שיסייע בשיפור התנאים על האונייה. אוסטרליה הצטרפה לצי הגדול בגיחה ב-29 במרץ, בתגובה למודיעין לפיו הצי הגרמני עוזב את הנמל כמבשר על מבצע גדול. עד למחרת הלילה, הספינות הגרמניות נסוגו, ואוסטרליה חזרה לרוזית'. ב-11 באפריל שוב הוצא הצי הבריטי לפעולה בשל המודיעין שכוח גרמני מתכנן מבצע. הגרמנים התכוונו להטיל מוקשים בשרטון סווארט, אך לאחר שצפלין תצפית איתר שייטת סיירות קלות בריטיות, הם החלו להתכונן למה שלדעתם הייתה מתקפה בריטית. ערפל כבד והצורך בתדלוק גרמו לאוסטרליה והאוניות הבריטיות לחזור לנמל ב-17 באוגוסט, ולמרות שהן נפרסו מחדש באותו לילה, הן לא הצליחו למנוע משתי סיירות קלות גרמניות להניח את שדה המוקשים. בין 26 ל-28 בינואר 1916, שייטת סיירות המערכה השנייה הוצבה מול הסקאגרק בעוד שייטת הסיירות הקלות הראשונה סרקה את המצר בחיפוש לא מוצלח של מקשת אפשרית. בבוקר 21 באפריל 1916, שייטת סיירות המערכה השנייה יצאה מרוזית' בשעה 04:00 (בליווי שייטת הסיירות הקלות הרביעית ומשחתות) שוב לכיוון סקאגרק, הפעם כדי לתמוך במאמצים לשבש את הובלת העפרות השוודיות לגרמניה. סריקת המשחתות המתוכננת של הקטגט בוטלה כאשר הגיעה ההודעה שצי הים הפתוח מתגייס למבצע משלהם (מאוחר יותר נודע כי הוא תוזמן לחפוף למרד הפסחא האירי), והאוניות הבריטיות קיבלו פקודה לנקודת מפגש באמצע הים הצפוני, עם שייטות סיירות המערכה הראשונה והשלישית, בעוד שאר הצי הגדול עשה לקצה הדרום-מזרחי של "הארבעה-עשר הרחבים" (The Broad Fourteens). בשעה 15:30 אחר הצהריים של 22 באפריל, שלוש שייטות סיירות המערכה סיירו יחד מצפון-מערב לשוניות הורן כאשר ערפל כבד ירד, בעוד האוניות מתנודדות בקצב של 19.5 קשרים, עם אוסטרליה באגף השמאלי. מודאג מתקיפה אפשרית של צוללות ביטי הוציא הוראות בשעה 15:35 לצי להתחיל בזיגזג. לקח קצת זמן עד שההוראה הועברה על ידי דגלי האיתות במורד המערך, ולכן רק בשעה 15:40 אוסטרליה עם סיירת לצד השמאלי החלה בזיגזג הראשון שלה ופנתה ימינה. הצוות היה מודע לכך שניו זילנד נמצאת בצד זה כ-926 מטר משם, אך הראות הלקויה גרמה לכך שבזמן שהם ערכו את הפנייה הם לא ראו אותה עד שהיה מאוחר מדי והם פגעו ב-15:43, למרות שאוסטרליה ניסתה לפנות שמאלה. הצד של אוסטרליה נקרע ממסגרות 59 עד 78 על ידי לוח השריון על גוף האונייה מתחת לצריח P של אחותה, בעוד שכשניו זילנד פנתה הצידה, המדחף השמאלי החיצוני שלה פגע בגוף אוסטרליה מתחת לצריח ה-Q שלה. אוסטרליה האטה לחצי מהירות כשהערפל הסתיר את אוניית האחות שלה, אבל הנזק למדחף של ניו זילנד גרם לאובדן שליטה זמני והיא התנדנדה לאחור לפני אוסטרליה שלמרות שפנתה שמאלה, קצה החרטום שלה נמחץ ב-15:46 כשהיא גירדה את הצד של ניו זילנד, ממש מאחורי צריח ה-P שלה. שתי האוניות הגיעו לעצירה מוחלטת בערך 30–40 יארד (27–37 מטרים) בנפרד בעוד הקצינים שלהם העריכו את הנזק. צוותי בקרת הנזקים באוסטרליה עסקו עד מהרה באחסון מחיצות ובאיטום חלקי הנזק כדי למנוע כניסת מים נוספת לאונייה. בינתיים, מחוץ לשעון, מלחים אוסטרלים ניצלו ארונית נוחה לתפוחי אדמה כדי לזרוק הן את תוכנה והן את העלבונות בצוות אוניית האחות הסמוכה שלהם. ניו זילנד יצאה לדרך תוך זמן קצר, וחזרה לרוזית' עם שאר השייטת. אוסטרליה המשיכה בהפלגתה כשהמהירות שלה מוגבלת ל-12 קשרים, ולאחר מכן ל-16 קשרים הגיעה חזרה לרוזית' ומצאה את שני המבדוקים תפוסים, אחד על ידי ניו זילנד והשני על ידי אה"מ דרדנוט אז היא עזבה לניוקאסל על הטיין, שם היא נפגעה עוד יותר בניסיון לעגון במהלך רוחות חזקות. מכיוון שהמתקן הזה לא יכול היה להתמודד עם כל התיקונים שהיה צריך, הופנתה סיירת המערכה לדבונפורט. אוסטרליה לא הייתה מסוגלת לעזוב את ניוקאסל על הטיין עד 13:30 ב-1 במאי, ובלי ידיעה הפליגה דרך שדה מוקשים כדי לעגון בהאמבר ליד אוניית המגדלור של נור. הם יצאו ב-3 במאי, ובזמן עיגון לילה בדאל, הצוות היה עד לתקיפה אווירית על מזח דיל לפני עגינה של סיירת המערכה בדבונפורט בשעה 13:00 ב-6 במאי. בזמן עגינת האונייה היא זכתה לביקור של ראש ממשלת אוסטרליה בילי יוז, מלווה על ידי הנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה אנדרו פישר והסנאטור אלן מקדוגל. לאחר השלמת התיקונים יצאה סיירת המערכה מדבונפורט בשעה 11:00 ב-31 במאי, והפליגה מערבה סביב אירלנד כדי להגיע לסקפה פלו בשעה 06:30 ב-3 ביוני וחזרה לרוזית' ב-9 ביוני, ובכך החמיצה את קרב יוטלנד. בערב 18 באוגוסט יצא הצי הגדול לים בתגובה להודעה שפוענחה על ידי חדר 40 שציינה שצי הים הפתוח, ללא שייטת אוניות המערכה II, יצא מהנמל באותו לילה. המטרה הגרמנית הייתה להפגיז את סנדרלנד ב-19 באוגוסט, בהתבסס על סיור נרחב שבוצע על ידי צפלינים וצוללות. הצי הגדול הפליג עם 29 דרדנוטים ו-6 סיירות מערכה ואילו הגרמנים גייסו 18 דרדנוטים ו-2 סיירות המערכה. לאורך כל היום שלמחרת קיבלו ג'ון ג'ליקו וויצה-אדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח, מידע מודיעיני סותר; לאחר שהגיעו למקום בים הצפוני בו ציפו להיתקל בצי הים הפתוח, פנו הבריטים צפונה מתוך אמונה מוטעית שהם נכנסו לשדה מוקשים. שר פנה שוב דרומה, ואז לכיוון דרום-מזרח לרדוף אחרי שייטת אוניות מערכה בריטית בודדת שנראתה על ידי ספינת אוויר, שהייתה למעשה כוח הארוויץ' של סיירות ומשחתות תחת הקומודור רג'ינלד טירוויט. כשהבינו את טעותם, שינו הגרמנים מסלול לבית. המגע היחיד הגיע בערב כשטירוויט ראה את צי הים הפתוח אך לא הצליח להשיג עמדת התקפה מועילה לפני רדת החשיכה, וניתק מגע. הציים הבריטי והגרמני חזרו הביתה; הבריטים איבדו שתי סיירות בהתקפות צוללות, ודרדנוט גרמנית אחת טורפדה. לאחר שחזר לנמל, הוציא ג'ליקו צו שאוסר על סיכון הצי בחציו הדרומי של הים הצפוני בשל הסיכון המכריע ממוקשים וצוללות, אלא אם כן הסיכויים להביס את צי הים הפתוח בהתערבות מכרעת היו חיוביים. בשנת 1917 נמשכה שגרת התרגילים והסיורים של סיירת המערכה לים הצפוני, עם תקריות מועטות. במהלך השנה הפעילות של אוסטרליה הוגבלה להפלגות אימון בין רוזית' וסקפה פלו וסיורים מזדמנים לצפון-מזרח בריטניה בחיפוש אחר פושטות גרמנות. בחודש מאי, בעת הכנת ספינת המלחמה לעמדות קרב, פגז בקוטר 12 אינץ' נתקע בהנפת הפגז כאשר המרעום שלו נתקע בזיז. לאחר פינוי המחסנים, לוטננט קומנדר פ. ק. דארלי טיפס במורד המנוף והסיר בהצלחה את המרעום. ב-26 ביוני, המלך ג'ורג' החמישי ביקר באונייה. ב-12 בדצמבר, אוסטרליה הייתה מעורבת בהתנגשות שנייה, הפעם עם סיירת המערכה אה"מ ריפאלס. בעקבות תאונה זו, היא עברה שלושה שבועות של תיקונים מדצמבר 1917 ועד ינואר 1918. במהלך תקופת התיקון, אוסטרליה הפכה לאוניית הצי המלכותי האוסטרלי הראשונה שהשיקה מטוס, כאשר סופווית' פאפ המריא מסיפון הרבע שלה ב-18 בדצמבר. ב-30 בדצמבר, אוסטרליה הפגיזה בשל חשד למגע צוללת, הפעם היחידה במהלך פריסתה עם שייטת סיירות המערכה השנייה שהיא ירתה על האויב. בפברואר 1918 יצאה הקריאה למתנדבים להשתתף במשימה מיוחדת לסגירת נמל זבריחה באמצעות ספינות חסימה. למרות שרבים על סיפון אוסטרליה התנדבו למשימה בניסיון להימלט מעבודת הפרך של סיורי הים הצפוני, רק 11 אנשי צוות - 10 מלחים ומהנדס מיומן נבחרו לפשיטה, שהתרחשה ב-23 באפריל. המהנדס המיומן הוצב בחדר המכונות של המעבורת שנתפסה אה"מ איריס השנייה. שאר האוסטרלים שובצו בחדרי הדוודים של ספינת החסימה תטיס, או כחלק מפלוגת סער לאורך השומה. כל המתנדבים שרדו - אוסטרליה הייתה האונייה היחידה שלא היו לה נפגעים מהפשיטה, כאשר אחד קיבל את צלב השירות המצוין (DSC), שלושה את מדליית השירות המצוין (DSM), בעוד ששלושה נוספים אוזכרו בשדרים. חמשת המלחים נרשמו בקלפי לקבלת צלב ויקטוריה, אך לא קיבלו את העיטור. במהלך 1918, אוסטרליה ואוניות הראשה האחרות של הצי הגדול שימשו מדי פעם לליווי שיירות בין בריטניה לנורווגיה. שייטת סיירות המערכה השנייה בילתה את התקופה שבין 8 ל-21 בפברואר בכיסוי השיירות הללו בצוותא עם אוניות מערכה ומשחתות, ויצאה לים ב-6 במרץ יחד עם שייטת סיירות המערכה הראשונה כדי לתמוך בשולות מוקשים. מ-8 במרץ ואילך, סיירת המערכה בדקה את היכולות של מטוסים ששוגרו מסיפוני טיסה המורכבים מעל צריחי "P" ו-"Q". אוסטרליה, יחד עם שאר הצי הגדול, יצאו לפעולה אחר הצהריים של 23 במרץ 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה. אולם הגרמנים הקדימו יותר מדי את הבריטים ונמלטו מבלי לירות ירייה. שייטת סיירות המערכה השנייה הפליגה שוב ב-25 באפריל כדי לתמוך במקשות, ואז לחפות על אחת מהשיירות הסקנדינביות למחרת. לאחר השיגור המוצלח של מטוס סיור סופווית' 1½ סטראטר עמוס במלואו ב-14 במאי, החלה אוסטרליה לשאת שני מטוסים - סטראטר לסיור ומטוס קרב סופווית' קאמל - והפעילה אותם עד סוף המלחמה. שייטת סיירות המערכה השנייה תמכה שוב במקשות בים הצפוני מ-25 ביוני או 26 ביוני עד סוף יולי. במהלך ספטמבר ואוקטובר, ניו זילנד והשייטת השנייה פיקחו והגנו על פעולות הנחת מוקשים מצפון לאורקני. כאשר נחתמה שביתת הנשק עם גרמניה ב-11 בנובמבר 1918 לסיום מלחמת העולם הראשונה, אחד התנאים היה שצי הים הפתוח הגרמני ייכלא בסקפה פלו. הצי הגרמני חצה את הים הצפוני, וב-21 בנובמבר הפליג הצי הגדול הבריטי לקראתו; אוסטרליה הובילה את הפלגה השמאלית של הצי. אוסטרליה ליוותה את של סיירת המערכה SMS הינדנבורג לסקפה פלו, והוקצתה כמשמר כלי השיט הגרמני. אוסטרליה הייתה לאחר מכן חלק מהכוח ששמר על צי הים הפתוח במהלך סוף 1918 ותחילת 1919, ובילתה חלק ניכר מזמנה או במעגן בסקפה פלו, או בביצוע סיורים בים הצפוני. חובה מונוטונית זו תרמה למורל נמוך בקרב חלקים מסוימים מצוות האונייה. לאחר שנפרדה רשמית מנסיך ויילס ולורד הים הראשון רוסלין ומיס ב-22 באפריל 1919, יצאה אוסטרליה מפורטסמות' לביתה למחרת. היא הפליגה בחברת HMAS בריסביין לחלק הראשון של ההפלגה, אבל הסיירת הקלה נאלצה מאוחר יותר להתנתק כדי לגרור את הצוללת J5. אוסטרליה הגיעה לפרימנטל ב-28 במאי 1919, הפעם הראשונה שהאונייה ראתה את המים הביתיים מזה ארבע שנים וחצי. למרות החזרה הביתה, סיירת המערכה נותרה בשליטה של האדמירליות עד 1 באוגוסט 1919. אוסטרליה לא זכתה באף תואר קרב רשמי, למרות שאנשי צוות על סיפון סיירת המערכה ויורשתה הגדירו את המבצעים באוקיינוס השקט, את חובות הסיור של הים הצפוני, ואת נוכחותה של סיירת המערכה בכניעת צי הים הגרמני כתואר קרב לא רשמי. לאחר ארגון מחדש של תוארי הקרב של הצי המלכותי האוסטרלי בשנת 2010, הוענקו רטרואקטיבית אות הכבוד "רבאול 1914" ו"הים הצפוני 1915–18" ב-1 במרץ 2010. הצוות של אוסטרליה סבלה באופן עקבי ממורל נמוך מאז כניסת הסיירת לשירות, ושיעור המלחים של אוסטרליה שהועמדו לדין משמעתי במהלך מלחמת העולם הראשונה היה מהגבוהים בצי המלכותי האוסטרלי. רבים מהמלחים האוסטרליים התרעמו על חומרת המשמעת הימית ומה שהם ראו כעונש מופרז על הפרות קלות; דוגמה אחת הייתה של מלח שהואשם בעריקה, נכלא לשלושה חודשים, והפסיד את כל שכרו על שהתייצב מאוחר מדי ביום שביתת הנשק. גורמים שתרמו למורל נמוך ולמשמעת ירודה כללו תסכול על אי השתתפות בקרב יוטלנד, שיעורי מחלות גבוהים, הזדמנויות מוגבלות לחופשה, עיכובים או חוסר מוחלט בשכר ומזון באיכות ירודה. המשך השגרה והמשמעת הנוקשה בזמן המלחמה לאחר שביתת הנשק תסכל את צוות האונייה. הייתה גם תפיסה שאנשי הצוות הבריטיים של אוסטרליה מקודמים מהר יותר מעמיתיהם האוסטרליים ושולטים בעמדות הפיקוד. הגעתה של סיירת המערכה לפרימנטל ב-28 במאי התקבלה בהכנסת אורחים נרחבת, אשר הוחזרה במידת האפשר על ידי המלחים עם הזמנות וסיורים בכלי השיט שלהם. היו הזדמנויות לחופשה מהחוף, אך אלה היו מוגבלות מכיוון שאוסטרליה הייתה בנמל רק שלושה ימים, ונאלצה להפליג מוקדם ב-1 ביוני למלבורן. נציגי צוות האונייה פנו לקפטן קלוד קמברלג' כדי לבקש עיכוב של יום אחד ביציאה; זה יאפשר למלחים לקבל סוף שבוע שלם של חופש, ייתן לאנשים ילידי פרת' את ההזדמנות לבקר את משפחותיהם, ולתת לצוות הזדמנות נוספת להזמין אנשים לסיפון. קמברלג' השיב כי מכיוון שלאוסטרליה יש לוח זמנים צפוף של ביקורי "ברוכים הבאים הביתה", אי אפשר אפילו לשקול עיכובים כאלה. למחרת בבוקר, בסביבות השעה 10:30, התאספו בין 80 ל-100 מלחים מול צריח 'P', חלקם במדי עבודה, אחרים שזה עתה חזרו מהחוף שהו עדיין באסדת ה-libertyman. קמברלג' שלח את הקצין המבצע לברר מדוע התאספו אנשי הצוות, ומשנודע שהם חוזרים על הבקשה של היום הקודם לעיכוב היציאה, ירד לפנות אליהם. בנימה חוקית קפדנית, הוא הודיע למלחים שדחיית אוסטרליה היא בלתי אפשרית, והורה להם להתפזר. הקבוצה צייתה לפקודה זו, למרות שחלקם היו קולניים במורת רוחם. זמן קצר לאחר מכן, אוסטרליה הייתה מוכנה ליציאה, אך כאשר ניתנה הפקודה לשחרר את כבלי העגינה ולצאת לדרך, הודיעו לקמברלג' שהמסיקים נטשו את חדרי הדוודים. לאחר האספה על הסיפון, כמה מלחים התחזו במטפחות שחורות, ועודדו או הפחידו את המסיקים התורנים לעזוב את עמדותיהם, כשהם משאירים את אוניית הדגל של הצי תקועה ליד המצוף, לעיניהם של נכבדים והמונים על הרציף הסמוך. בכירי המש"קים, יחד עם מלחים שגויסו ממחלקות אחרות, נשלחו לחדר הדוודים כדי להניע את אוסטרליה, והיציאה מפרימנטל נדחתה רק בשעה. ההיסטוריונים הימיים האוסטרליים דייוויד סטיבנס וטום פריים חלוקים בדעתם לגבי מה שקרה אחר כך. סטיבנס מצהיר כי קמברלדג' כינס את צוות האונייה בשעות אחר הצהריים המוקדמות, קרא את תקנון המלחמה, הרצה בפניהם על חומרת הסירוב לתפקיד, ואז הורה למסיקים ללכת לעמדות שלהם, מה שעשו בשקט. פריים טוען שהמסיקים חזרו לשירות חופשי ברגע שסיירת המערכה יצאה לדרך, לפני שקמברלדג' פינה את הסיפון התחתון ודיבר עם המלחים. לאחר שפנה אל המלחים, קמברלדג' אסף את הקצינים הבכירים של האונייה לחקירה. חמישה אנשי צוות, כולל אחד ממועמדי צלב ויקטוריה מהפשיטה על זבריחה, הואשמו בהסתה למרד ונעצרו עד למשפט צבאי, שנערך על סיפון HMAS אנקאונטר ב-20 ביוני, לאחר שהגיעה אוסטרליה לסידני. הפסיקה הייתה כי חמשת הגברים "הצטרפו למרד, לא מלווה באלימות", והם נידונו למאסר בכלא גולבורן: שניים לשנה, אחד לשמונה עשר חודשים, ושניים לשנתיים עם עבודת פרך. מספר מלחים אחרים הואשמו בהשתתפות במרד, אך שוב, סטיבנס ופריים חלוקים בדעותיהם: הראשונים טוענים כי 7 אנשי צוות הורשעו, בעוד שהאחרון אומר ש-32 מלחים זוכו לאחר מכן ממרד, אך לאחר מכן הורשעו בסירוב פקודה. שני המחברים מסכימים שאנשי הצוות הללו נשפטו על ידי הקפטן בעוד אוסטרליה עדיין בים, ונענשו ב-90 יום כל אחד בתאים. בעקבות בית המשפט הצבאי של חמשת ראשי המנהיגים, התקיים ויכוח בציבור, בתקשורת ובתוך הממשלה על גזרי הדין; בעוד שרובם הסכימו שהתרחש מרד, היו חילוקי דעות לגבי הקלות או חומרת העונשים שהוטלו. אהדת הציבור הייתה עם המלחים, וכמה פוליטיקאים לחצו על הממשלה והאדמירליות לחון את האנשים. האדמירליות חשבה שהעונשים הוגנים, אך ב-10 בספטמבר הודיעה שהם יקוצצו בחצי בהתחשב בצעירותם של המלחים. למרות זאת, המחלוקת נמשכה עד 21 בנובמבר: לאחר שממשלת אוסטרליה פנתה ישירות לאדמירליות, הוסכם כי המלחים ישוחררו ב-20 בדצמבר. עם זאת, הממשלה הכעיסה את מועצת הצי כשפנתה לאדמירליות מבלי להתייעץ עם המועצה תחילה. מפקד הצי המלכותי האוסטרלי, אדמירל משנה פרסי גרנט ומפקד הצי, קומודור ג'ון דומארסק, הגישו את התפטרותם במחאה, שכן הם חשו שהפגנת הרחמים תוביל להתמוטטות במשמעת, וכי אם הממשלה תמשיך לתקשר עם האדמירליות מבלי להתייעץ עם המועצה, היא תערער את סמכות המועצה. שני הקצינים שוכנעו מאוחר יותר לחזור בהם מהתפטרותם לאחר שקיבלו הבטחות שהדירקטוריון ייוועץ לפני כל הודעות ממשלתיות עתידיות לבריטניה בנוגע לצי המלכותי האוסטרלי, וכי בכל האוניות יתפרסמו הודעות המסבירות שהמשפטים היו צודקים, אך תחילתו של עידן שלום הובילה לחנינה במקרה הספציפי הזה. במאי 1920, אוסטרליה השתתפה בחגיגות ובפעילויות ימיות הקשורות לביקורו של נסיך ויילס. מיולי עד נובמבר 1920, מטוס צף אברו 504 של חיל האוויר האוסטרלי הועלה לאוסטרליה כחלק מסדרת ניסויים שנועדו לסייע ביצירת זרוע תעופה ימית. המטוס אוחסן על הסיפון הסמוך לצריח "Q", וטופל על ידי עגורן. יריבות בין-זרועית והשבתת האונייה בספטמבר מנעו פעולות נוספות. לאחר הסתלקות הכוח הימי הגרמני באוקיינוס השקט, רעיון יחידת הצי כבר לא נתפס כרלוונטי, ולאוסטרליה לא היה תפקיד ברור. כתוצאה מכך, קיצוצים בתקציב לאחר המלחמה הניעו את הצי המלכותי האוסטרלי להוציא את סיירת המערכה משירות פעיל, שכן ניתן יהיה לנצל טוב יותר את החלק הגדול של המשאבים וכוח האדם שצורכת אוסטרליה במקומות אחרים בצי המלכותי האוסטרלי. באוגוסט 1920 דורגה סיירת המערכה על ידי מועצת הצי כ-11 מתוך 12 העדיפויות של הצי המלכותי האוסטרלי. בהתאם לכך, צוות האונייה צומצם מאוחר יותר באותה שנה והיא שובצה במספנת הצי פלינדרס כספינת אימון ירי וטורפדו. במקרה של סכסוך גדול, אוסטרליה הייתה אמורה לשרת בתפקיד הדומה לתותחי החוף. עם זאת, היא לא נחשבה לעתודה בשלב זה, מכיוון שלא היה אפשרי עבור הצי המלכותי האוסטרלי לספק השלמה מאומנת בהתראה קצרה. אוסטרליה חזרה לסידני בנובמבר 1921, והועברה לעתודה בדצמבר. בשלב זה, סיירות מערכה שנבנו לפני קרב יוטלנד נחשבו מיושנות, ואין תיעוד של האדמירליות שהציעה לאוסטרליה לרכוש תחליף. יתרה מכך, אין זה סביר שממשלת אוסטרליה הייתה מסכימה להצעה כזו בהתחשב בתנאים הפוליטיים והפיננסיים ששררו. מכיוון שהאדמירליות החליטה להוציא בהדרגה את תותחי ה-12 אינץ' והפסיקה את ייצור הפגזים לנשק זה זמן קצר לאחר המלחמה, היה צורך להחליף את החימוש הראשי של אוסטרליה ברגע שמלאי הפגזים של הצי יגיע לתאריך התפוגה. מאחר שלא ניתן היה לייצר פגזים חלופיים באוסטרליה וזה גם לא היה אפשרי מבחינה כלכלית עבור הממשלה, במיוחד לאור חוסר העניין של הצי המלכותי האוסטרלי בשמירה על האונייה. הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 היה הסכם הגבלת ופירוק נשק הדדי בין חמש המעצמות הימיות הגדולות של אותה תקופה: בריטניה, ארצות הברית, יפן, איטליה וצרפת. אחד ההיבטים העיקריים של האמנה היה ההגבלה על מספר וגודלן של אוניות ראשה שהחזיקה כל אומה; מכיוון שהצי המלכותי האוסטרלי נספר כחלק מהצי המלכותי למטרות האמנה, אוסטרליה הייתה אחת מסיירות המערכ שמועמדות לפירוק כדי לעמוד בגבול הבריטי. נוצר אילוץ להפוך את סיירת המערכה לבלתי שמישה לפעילות מלחמתית בתוך שישה חודשים מאישור האמנה, ולאחר מכן להטביעה, מכיוון שלאוסטרליה לא היו המתקנים לפרק אותה לגרוטאות, והחלק הבריטי של ספינות המטרה נלקח על ידי כלי השיט של הצי המלכותי. זו הייתה הפעם היחידה בה הושפע הצבא האוסטרלי מאמנת פירוק נשק עד לאמנת אוטווה משנת 1997 האוסרת על שימוש במוקשים נגד אדם. כאשר אוסטרליה הוצאה משימוש ב-1921, חלק מהציוד שלה הוסר לשימוש בספינות אחרות, אך לאחר החלטת הקבינט מנובמבר 1923 שאישרה את הטבעת האונייה, אנשי הצי המלכותי האוסטרלי וקבלנים פרטיים החלו להסיר צנרת ואביזרים קטנים אחרים. בין נובמבר 1923 לינואר 1924, ציוד בשווי 68,000 ליש"ט הוחזר; יותר ממחציתם נתרמו למרכזי חינוך על-תיכוניים (שחלקם עדיין היו בשימוש בשנות ה-70), ואילו השאר סומנו לשימוש בספינות מלחמה עתידיות, או נמכרו כמזכרות. ניתן שיקול מסוים לשימוש חוזר בתותחי ה-12 אינץ' של אוסטרליה בביצורי החוף, אך הדבר לא קרה מכיוון שהתחמושת לנשק אלו לא יוצרה עוד על ידי הבריטים, והעלות של בניית מבנים מתאימים הייתה מוגזמת. במקום זאת הוחלט להטביע את צריחי התותחים והקנים הרזרבים עם שאר האונייה. הייתה גם הצעה להסיר את מגדל הניווט של אוסטרליה ולהתקין אותו על חוף נמל סידני; למרות שזה לא יצא לפועל, הרעיון שימש מאוחר יותר כאשר העמוד הקדמי של HMAS סידני הוקם כאנדרטה בבראדליס הד. המדחף השמאלי החיצוני של האונייה מוצג באנדרטת המלחמה האוסטרלית, בעוד חפצי אמנות אחרים נמצאים באוספים של אנדרטת המלחמה, המוזיאון הימי הלאומי של אוסטרליה ומרכז מורשת הצי המלכותי האוסטרלי. ההטבעה תוכננה במקור ליום אנזא"ק (25 באפריל) 1924, אך הוקדמה ל-12 באפריל, כך ששייטת השירות המיוחד הבריטי המבקרת תוכל להשתתף. ביום הטביעה, אוסטרליה נגררה החוצה לנקודה השוכנת 25 מיל ימי (46 קילומטרים; 29 מיל) צפון מזרחית לסידני הדס. על פי תנאי הסכם וושינגטון, היה צורך להטביע את סיירת המערכה במים שהיו עמוקים מספיק כדי שלא יהיה אפשרי להציף אותה מחדש במועד עתידי. אוניית הדגל לשעבר לוותה על ידי ספינות המלחמה האוסטרליות מלבורן, בריסביין, אדלייד, אנזק וסטלוארט, אוניות שייטת השירות המיוחד וכמה מעבורות אזרחיות שהובילו נוסעים. צוותים רבים התנדבו להיות חלק מצוות ההטבעה, אך רק אלו ששירתו בה נבחרו. בשעה 14:30 קבע הצוות את המטענים, פתח את כל ברזי הים ופינה את האונייה. מטעני חבלה פוצצו חור בגוף האונייה כעבור מספר דקות, אך נדרשו 20 דקות עד שכניסת המים הביאה חורים שנפערו בשלבים העליונים של סיירת המערכה אל קו המים. זווית הנטייה גדלה באופן משמעותי, מה שגרם לשלושת קני תותחי ה-12 אינץ' הרזרבים המוצמדות לסיפון להשתחרר ולהתגלגל, לפני שאוסטרליה התהפכה לחלוטין והחלה לשקוע בירכתיים. אוסטרליה שקעה לחלוטין ב-14:51; מטוס של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הפיל זר במקום שבו ספינת המלחמה טבעה, בעוד שבריסביין ירתה מטח הצדעה של 21 תותחים. נכתב כי האונייה הוטבעה ב-33°53′25″ דרום 151°46′5″ מזרח, בעומק 270 מטר (890 רגל). עם זאת, היו סתירות עם מקורות אחרים, והמיקום המדויק של אוסטרליה לא היה ידוע. ישנן שתי אסכולות סביב ההחלטה להטביע את סיירת המערכה. הראשונה שהטבעת אוסטרליה הייתה מכה קשה ליכולתה של האומה להגן על עצמה. בעקבות הטבעת סיירת המערכה, ספינות המלחמה החזקות ביותר בצי המלכותי האוסטרלי היו ארבע סיירות קלות ישנות. סיירת המערכה שימשה גורם מרתיע לפעולה הימית הגרמנית נגד אוסטרליה במהלך המלחמה, ועם המתיחות הגוברת בין יפן לארצות הברית, ייתכן שההרתעה הייתה נדרשת אילו האומות היו עוינות בגלוי זו כלפי זו או כלפי אוסטרליה. הטענה המנוגדת היא שאמנם היה אובדן רגשי וסמלי, אולם האונייה הייתה מיושנת, והייתה גוזלת משאבים. תפעול ותחזוקת ספינת המלחמה היו מעבר ליכולות התקציבים של הצי המלכותי האוסטרלי לאחר המלחמה, מה שחייב את הפחתת מעמדה של האונייה ב-1920 והקצאה למילואים ב-1921. לא יוצרו עוד תחמושת וקני חילוף לתותחים הראשיים. כדי להישאר יעילה, אוסטרליה דרשה מודרניזציה גדולה (כולל מכונות הנעה חדשות, שריון וחימוש מוגברים, ומערכות בקרת אש חדשות) במחיר שווה ערך לסיירת מסדרת קאונטי חדשה. בשנת 1990, ספינה טרופה גדולה, לא ידועה, נמצאה על ידי ספינת סקר הים של פוגרו MV Moana Wave 1 בזמן שסקרה את נתיב כבל התקשורת PacRimWest. אחד מצוות ספינת הסקר שיער שהאונייה, שנמצאת ב-33°51′54.21″ דרום 151°44′25.11″ מזרח בעומק 390 מטר (1,280 רגל) של מים, היא אוסטרליה, אך פוגרו שמרה את המידע לעצמה עד 2002, כשהסניף האוסטרלי של החברה הזכיר את הגילוי במהלך כנס. זה עורר את התעניינותו של חבר במשרד המורשת של ניו סאות' ויילס, שביקש עותקים של נתוני החברה. גודלה ומיקומה של הספינה הצביעו על היותה אוסטרליה, אך העומק פירושו שאימות באמצעות בדיקה ניתן היה להשיג רק עם רכב מופעל מרחוק (ROV). בשנת 2007 פנו לצי המלכותי האוסטרלי לסיוע, אך למרות שהם תמכו בפרויקט, לצי המלכותי האוסטרלי לא היה את הציוד לסייע. במרץ 2007, הצי האמריקני השאיל את ה-ROV CURV-21 במעמקי הים לממשלת אוסטרליה, כדי לאתר ולשחזר מסוק בלאק הוק שהתרסק במהלך התגובה האוסטרלית להפיכה בפיג'י ב-2006. בזמן שהיה בדרך חזרה לאוסטרליה, ה-ROV, שנישא על סיפונה של כלי ה-Defense Maritime Services Seahorse Standard, הופנה לקואורדינטות של פוגרו לבקשת משרד המורשת של NSW כדי לאמת ולבדוק את ההריסה. צילומי וידאו שצולמו על ידי ה-ROV אפשרו למשרד למורשת NSW לאשר שהאונייה הטרופה היא אוסטרליה על ידי התאמת מאפיינים כמו מבנה העל והתרנים לתמונות היסטוריות. למרות שבתחילה טבעה עם ירכתיים תחילה, סיירת המערכה התיישרה כשטבעה, כשהתורן האחורי היה הראשון שפגע בתחתית. לאחר הפגיעה בקרקעית הים, אוסטרליה גלשה כ-400 מטר (1,300 רגל) למקום מנוחתה האחרון. אתר שרידי האונייה מוגן תחת חוק הספינות הטרופות ההיסטוריות הפדרלי משנת 1976. ניתן למצוא את המדחף השמאלי החיצוני של אוסטרליה בשטח אנדרטת המלחמה האוסטרלית, בין הבניין הראשי לאולם אנזא"ק. מאמינים שזהו החילוף של אה"מ אינדפטיגבל שהותקן לאוסטרליה לאחר התנגשותה עם אה"מ ניו זילנד ב-1916. לפני הטבעת האונייה הועבר פעמון האונייה לאנדרטת המלחמה האוסטרלית. עד 1927 צלצל הפעמון באנדרטה לציון תחילתן וסיומן של שתי דקות הדומיה המסורתיות ביום הזיכרון. הוא עדיין מוצג באנדרטת המלחמה האוסטרלית, אך אינו מופעל עוד. פגז חודר שריון בקוטר 12 אינץ' מאוסטרליה מוחזק על ידי אנדרטת המלחמה האוסטרלית. מדיה וקבצים בנושא אוסטרליה בוויקישיתוף אאה"מ – האונייה האוסטרלית של הוד מלכותו, באנגלית HMAS‏ – His Majesty's Australian Ship, ראו קידומת שם אונייה.