laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנטנת הרדיו של ורשה

אנטנת הרדיו של ורשה הייתה מגדל תקשורת בגובה של 646.38 מטר, דבר שהקנה לה את תואר המבנה הגבוה בעולם (עד אז זה היה מגדל תורן KVLY-TV), עד שקרסה בשנת 1991. האנטנה, שתוכננה על ידי יאן פולאק והוקמה בין השנים 1970–1974, החלה לשדר ב-22 ביולי 1974. היא שכנה בקונסטנטינוב (80 ק"מ צפון מערב מורשה), ושימשה את הרדיו והטלוויזיה של פולין (Polskie Radio i Telewizja) לשם שידור רשת "ורשה 1". אפשר היה לקלוט את המַשדר הזה בכל אירופה, בצפון אפריקה ואף באמריקה הצפונית. למשדר היה הספק של 2,000 קילוואט, והשידור היה בתדר 227 קילוהרץ, אורך גל 1321 מטר, בתחום הגלים הארוכים (LW). גובה האנטנה הוא כמחצית אורך הגל המשודר (1321 מטר). הספק תחנת השידור היה כ-6,000 קילוואט. לצורך אספקת חשמל תקינה נבנתה תחנת משנה כדי לספק חשמל לאתר שידור זה. בסיס האנטנה היה משולש שווה-צלעות שבו כל צלע באורך של 4.8 מטרים. צינורות המתכת מהם הייתה בנויה היו בקוטר של 245 מילימטר, ובעובי משתנה בין 34 מ"מ בתחתית לבין ל-8 מ"מ בקצה העליון. לצורך עלייה לראש האנטנה השתמשו במעלית שנעה במהירות של לכל היותר 0.35 מטר בשנייה, ועל מנת לעלות לראש האנטנה מתחתיתה במעלית זאת נדרשה כחצי שעה. ב-8 באוגוסט 1991 בשעה ארבע אחר הצהריים קרסה האנטנה עקב עבודות שיקום שבוצעו בה ברשלנות. לא היו נפגעים בנפש בעקבות הקריסה. תחנת המשנה שסיפקה חשמל לאנטנה לא נפגעה. לאחר חקירת המשטרה הפולנית, הורשעו מנכ"ל חברת "מוסטוסטל" הפולנית ומנהל הבנייה של החברה, שהייתה אחראית לתחזוקת המגדל, בקריסתו ובאחריות לאסון. הם נשפטו לשנתיים וחצי מאסר בפועל, שקוצרו בהמשך לשנתיים. מדיה וקבצים בנושא אנטנת הרדיו של ורשה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנטנת הרדיו של ורשה (בפולנית) World Radio TV Handbook Vol 32, Billboard Pablication, London 1978
טרוחיו

האם התכוונתם ל... טרוחיו (פרו) – עיר בפרו טרוחיו (ספרד) – עיר בספרד טרוחיו (הונדורס) – עיר בהונדורס טרוחיו (מדינה) – מדינה בוונצואלה טרוחיו (ונצואלה) – עיר בוונצואלה אישים: עומר טרוחיו – כדורגלן מקסיקני ששיחק בעמדת המגן השמאלי רפאל טרוחיו – שליט הרפובליקה הדומיניקנית בעבר רוברט טרוחיו – בסיסט של להקת מטאליקה
אילן פיבקו

אילן פיבקו (נולד ב-7 בספטמבר 1947) הוא אדריכל ישראלי. פיבקו נולד בצרפת לאב אורתופד (לימים, מנהל המחלקה האורתופדית בבית החולים הדסה) ולאם עקרת בית. בהיותו בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ, והתגוררה בתל אביב. פיבקו למד בבית הספר היסודי תל נורדאו ולאחר מכן בבית הספר גאולה. כאשר התקבל ללימודי אדריכלות בטכניון, עבר לחיפה ועם סיום לימודיו בשנת 1975 שב לתל אביב שם התמחה במשרד יסקי. לאחר תום התמחותו פתח עסק לרהיטי במבוק וקש בשם "גזיבו", ובשנת 1981 פתח משרד עצמאי, בשם אילן פיבקו אדריכלים המעסיק כ־40 אדריכלים. המשרד עוסק במגוון רחב של תחומים: תב"ע, תכנון מתחמים ומגדלים למגורים, תכנון בתי מלון ומבני ציבור, תכנון וילות ומשרדים. המשרד עוסק גם ביזמות נדל"ן, בעיצוב פנים ובעיצוב מוצר. שניים ממגדלי המגורים בפרויקט blue בסמוך למחלף גלילות מגדל הגן פרט בבית הקהילה האתיופית בעיר יבנה פרויקט "רביעיית פלורנטין" בדרך סלמה (בבנייה) אתר האינטרנט הרשמי של אילן פיבקו גיא לרר, כתבה על פיבקו, באתר עיתון תל אביב, 7 במרץ 2003 אבי בר-אלי, אילן פיבקו - האיש שבונה לעשירים התחיל לבנות קוטג'ים בראשון לציון, באתר TheMarker‏, 3 בנובמבר 2006 נועם דביר, עכבר העיר אונליין, ארץ הפרברים הישראלית, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2010 נועם דביר, ההרפתקאה האדריכלית החדשה של אילן פיבקו, באתר הארץ, 26 ביולי 2012 אדריכלי החלומות: פרק 1 - אילן פיבקו, באתר וואלה, 8 במאי 2013 אמיתי גזית, האדריכל אילן פיבקו גאה להיות מותג: "מקדם פיבקו מוסיף 20% למחיר", באתר כלכליסט, 12 במרץ 2015 ציפה קמפינסקי, ת"א הופכת לעיר של זקנים עשירים? אילן פיבקו: "60 הוא ה-40 החדש", באתר Xnet‏, 31 באוקטובר 2015 יורם יובל, שיחת נפש עם אילן פיבקו, בטלוויזיה החינוכית, 24 ביולי 2016 עדי רובינשטיין, מה רע בהדוניזם?, באתר ישראל היום, 8 בספטמבר 2018 נעמה ריבה, "אני לא חושב שיש ג'נטריפיקציה ביפו", באתר הארץ, 16 ביוני 2021 מכתביו אפשר כבר לצאת איתה לדיזנגוף. טור עורך אורח מיוחד, באתר וואלה, 8 באוקטובר 2017 בילי מוסקונה-לרמן, פיבקו - זוג מעולם אחר, מעריב, 9 באפריל 1986
ביחאץ'

ביחאץ' (בבוסנית: Bihać) היא עיר ורשות מקומית השוכנת בצפון-מזרח בוסניה והרצגובינה, על גבול קרואטיה בשטח קנטון אונה-סאנה. האזור היה מיושב עוד בתקופת האימפריה הרומית. אזכור בכתובים ליישוב במקום קיים החל מ-1260 עת נשלט המקום על ידי ממלכת הונגריה. ב-1592 נכבש היישוב על ידי צבאותיו של מוראט השלישי, סולטאן האימפריה העות'מאנית. שמה המודרני של העיר נגזר מהמילה Haç בטורקית שמשמעו צלב (חאג'). העות'מאנים העניקו את הכינוי לעיר אשר בשעתו לא נותרו בה סממנים נוצריים (צלבים וכנסיות). לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) סיפחה האימפריה האוסטרו-הונגרית את אזור בוסניה דה פקטו, ומ-1908 דה יורה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ביחאץ' בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ואזור ביחאץ' סופח למדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. ב-1942 נערכה בעיר ביחאץ' הוועידה הראשונה של "המועצה האנטי-פאשיסטית לשחרור יוגוסלביה" (ארגון גג של הפרטיזנים של טיטו), ועידה שבמהלכה נקבעו עקרונות המשטר העתידי ביוגוסלביה: דמוקרטיה, מתן זכויות לקבוצות האתניות השונות, כיבוד הרכוש הפרטי והזכות ליזמות כלכלית. לאחר המלחמה נכללה ביחאץ' בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. ברשאית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה ובמהלכו פרצו מלחמת בוסניה ומלחמת העצמאות של קרואטיה. במהלך המלחמות התחוללו קרבות כבדים באזור ביחאץ' והעיר הייתה נתונה במצור. במהלך שנות הלחימה נפגעו כ-5,000 חיילים ואזרחים. לאחר תום הלחימה נכללה העיר בשטחי בוסניה והרצגובינה ועברה תהליכי שיקום ופיתוח מדורגים. קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום ככל הנראה בשלהי המאה ה-18. במקום הוקם בית עלמין אשר המצבה הקדומה ביותר בו מתוארכת ל-1800. ב-1906 הוקם בית הכנסת. בני הקהילה עסקו במסחר וחלקם היו אומנים. בשלהי המאה ה-19, לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו לביחאץ' גם יהודים אשכנזים אשר חלקם בעלי איתנות כלכלית ועסקו במקצועות חופשיים. לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה השתלבו היהודים גם בחיים הפוליטיים המקומיים לצד פעילות ציונית ענפה. ב-1928 נבחר בן הקהילה יעקב קביסון לחבר מועצת העיר ביחאץ'. ב-1931 התגוררו בביחאץ' 149 יהודים. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 156 נפשות. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. בהמשך, נמסר האזור לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון ממשלת הבובות של האוסטאשה. בשלהי יוני 1941 נערכה בעיר אקציה בה נעצרו מרבית בני הקהילה. בהמשך נספו רובם במחנה ההשמדה יאסנובאץ. 25 מבני הקהילה ניצלו ועברו להתגורר בבלגרד וסרייבו. בית הכנסת ובית העלמין חרבו במהלך המלחמה. בראשית המאה ה-21 נותרו עדיין בשטח העיר שרידים מבית העלמין היהודי. מדיה וקבצים בנושא ביחאץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ביחאץ' רשימת נרצחים בשואה מהעיר ביחאץ', במאגר המידע של יד ושם הקהילה היהודית בביחאץ', באתר elmundosefarad (בסרבו-קרואטית) ביחאץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נתוני אוכלוסין בבוסניה והרצגובינה 2013, באתר www.fzs.ba, אוחזר ב-6 במרץ 2015 (בבוסנית). בחלק מהמקורות בעברית מתועתק השם: ביהאץ' הקהילה היהודית בביהאץ', בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודים 43-42. שמואל ספקטור, ג'פרי ויגודר, Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: A-J, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק, 2001, עמוד 148, אוחזר ב-3 בפברואר 2015 (באנגלית). בית העלמין היהודי בביחאץ', באתר bihac-tv .
השושלת הקרולינגית

השושלת הקרולינגית (ידועה גם בשם "הקרלובינגים" או "הקרלינגים") הייתה משפחת מלוכה פרנקית שמוצאה בשבטי פפין וארנולף. השם "קרולינגים" בא מהשם של קרל מרטל. המשפחה גיבשה את כוחה בסוף המאה ה-7 והפכה למחזיקת התפקיד מאיור דומוס, התפקיד החשוב ביותר בחצר המלך שתחת הנהגת המשפחה הפך מתפקיד ממונה לתפקיד העובר בירושה לבני המשפחה, ובכך לשליטים למעשה של הפרנקים. בשנת 751 השושלת המרובינגית, ששלטה עד אז בפרנקים מתוקף זכות, נושלה מזכות זו עם הסכמת האפיפיור והאצולה, ופפין הגוץ, המלך הראשון מהשושלת הקרולינגית, הוכתר למלך הפרנקים. היסטוריוגרפיה מסורתית ראתה בתפיסת המלוכה הזו של הקרולינגים תוצר של צבירת כוח ארוכה שהודגשה עם הניסיון הנמהר לתפוס את הכתר דרך כילדברט המאומץ. אולם כיום תפיסה זו מקובלת פחות, וההכתרה בשנת 751 נתפסת כתוצר שאיפותיו של אדם אחד, פפין עצמו, ושל הכנסייה, שתמיד חיפשה אחר מגינים חילוניים חזקים ואחר חיזוק השפעתה בעולם החילוני. השליט הקרולינגי החשוב ביותר היה קרל הגדול, שהוכתר בשנת 800 כקיסר הרומאים על ידי האפיפיור. באופן מסורתי הצעד נראה על ידי היסטוריונים כניסיון להחיות מחדש את האימפריה הרומית המערבית, אולם לאחרונה יש המפקפקים בכך ומצביעים על העובדה שהכתרתו של קרל לא שינתה דבר מהותי בסדרי ממלכתו והתארים הקיסריים שניתנו לו היו לשם הגדלת כבודו ויוקרתו והכרת תודה מצד האפיפיור לאו השלישי על שהחזיר אותו לכס האפיפיורות. בהיסטוריוגרפיה מתייחסים לאימפריה שלו כאימפריה הקרולינגית. המנהג הפרנקי (והמרובינגי) המסורתי של חלוקת הירושה בין היורשים נשאר גם בימי הקיסרים הקרולינגים, אולם הרעיון של אי-התחלקות האימפריה גם הוא היה מקובל. המסורת של הקרולינגים הייתה להפוך את בניהם למשנים למלך באזורי האימפריה השונים, אותם הם ירשו עם מות אביהם. לאחר מותו של לואי החסיד, בנו של קרל הגדול, בניו נאבקו על הירושה במלחמת אזרחים שנמשכה שלוש שנים והסתיימה בהסכם ורדן, שחילק את האימפריה לשלוש ממלכות קטנות יותר ובאותו זמן העניק סטטוס אימפריאלי ללותאר הראשון. הקרולינגים היו שונים מהמרובינגים בכך שהם אסרו על העברה בירושה לילדים בלתי חוקיים, במטרה למנוע מריבות בין היורשים ולהבטיח גבול לחלוקת הממלכה. אולם בסוף המאה ה-9 המחסור ביורשים חוקיים מבין הקרולינגים הצריך את עלייתו לשלטון של ארנולף מקרינתיה, ילד בלתי חוקי של מלך קרולינגי. הקרולינגים נושלו מרוב ממלכותיהם עד שנת 888. הם המשיכו לשלוט בפרנקיה המזרחית עד שנת 911 ובפרנקיה המערבית לסירוגין עד 987. ענפים זוטרים של השושלת המשיכו לשלוט בורמנדואה ולורן התחתונה אך לא ניסו להחזיר לעצמם את הממלכות והנסיכויות האחרות. Pierre Riché, The Carolingians: A Family Who Forged Europe, University of Pennsylvania Press, 1993 מדיה וקבצים בנושא השושלת הקרולינגית בוויקישיתוף בת-שבע אלברט, ‏לשאלת רישומה של ירושלים בליטורגיה ובאדריכלות בתקופה הקרולינגית והשפעתה עליהן, קתדרה 108, יולי 2003, עמ' 74-51 השושלת הקרולינגית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרולינגים, דף שער בספרייה הלאומית השושלת הקרולינגית, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Carolingian Arms and Armor in the Ninth Century
גוניו

מצודת גוֹניוֹ (גאורגית: გონიოს ციხე, גוֹניוֹס ציחֶה) או אפסרוס הוא מבצר רומאי באג'ריה גאורגיה, לחוף הים השחור, דרומית לעיר בתומי, בנקודה בה נשפך נהר הצ'ורוחי לים השחור. מיקומו הקודם של המבצר שייך לפליניוס סקונדוס (המאה הראשונה). במאה השנייה היה גוניו עיר מבצר רומאי מבוצר היטב. מאוחר יותר היה תחת שליטה ביזנטית. בשנת 1547 נכבשה גוניו על ידי העות'מאנים, שהחזיקו בה עד לשנת 1878, כאשר על פי הסכם סן-סטפנו, הפכה אג'ריה לחלק מהאימפריה הרוסית. מדיה וקבצים בנושא גוניו בוויקישיתוף תמונות מצודת גוניו ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נאום (פירושונים)

האם התכוונתם ל... נאום – הרצאה של יחיד בפני קהל. נאום (עיר) – עיר נמל בבוסניה והרצגובינה. נאום (קדוש נוצרי) – מלומד בולגרי שחי בתקופת ימי הביניים ניאום – פרויקט שאפתני לבניית עיר חדשנית בערב הסעודית בדרומו של מפרץ אילת, באזור מצרי טיראן
נאום (עיר)

נאום (Neum) היא עיר נמל בבוסניה והרצגובינה על חוף הים האדריאטי. נאום היא עיר החוף היחידה על פני 21 קילומטרים של חוף שיש לבוסניה והרצגובינה. קטע החוף, שנלקח מהאזור הקרואטי, צורף לבוסניה והרצגובינה במסגרת הסכם דייטון כדי לאפשר לה יציאה לים. בנאום יש פחות מחמשת אלפים תושבים, כמעט כולם קרואטים ועוד כחמשת אלפים מיטות לאירוח תיירים. מדיה וקבצים בנושא נאום בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא בוסניה והרצגובינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. אתר האינטרנט הרשמי של נאום
חצוצרן שחור-מקור

חצוצרן שחור-מקור (שם מדעי: Rhodospiza obsoleta) היא ציפור שיר ממשפחת הפרושיים והיא יחידה בסוגה. למין ישנו קול מזכיר במקצת את תרועת החצוצרה ומכאן שמו. מספר מינים נוספים ממשפחת הפרושיים נקראו אף הם "חצוצרנים" (Rhodopechys) בשל הדמיון הוויזואלי לחצוצרן המדבר. למרות שמו, קולו של החצוצרן שחור-המקור אינו מזכיר כלל את תרועת החצוצרה. שם המין (שחור המקור) נקרא בשל צבע מקורו. מקור שם הסוג המדעי הוא בשילובן של שתי מילים ביונית: rhodon, שפירושו - אדום ו-spiza - פרוש. מקור שם המין הוא במילה הלטינית obsoletus שפירושה בלוי, מרופט, דהוי. פירוש השם המדעי הוא אפוא "פרוש אדום דהוי". ציפור זו בעלת מקור עבה ושחור, לנקבה מקור בהיר יותר, לעיתים אף חום בהיר. רוב נוצות גופה בצבע חום-חוֹלי בהיר, עם דגמי כנף וזנב בולטים בעלי גוני שחור, לבן וורוד בתעופה נראים הכנפיים והזנב לבנים ברובם. מלבד מקורו השחור, לזכר יש גם מסיכת קדמת עין שחורה שלא קיימת אצל הנקבה. כרוב הציפורים, לזכר יש צבעים בולטים ועזים יותר ולנקבה דהויים יותר. החצוצרנים הצעירים, דומים לנקבות. קיליאן מולארני, הציפורים - המדריך השלם לציפורי אירופה וישראל, בהוצאת מפה והוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם החברה להגנת הטבע, 2003 עזי פז ויוסי אשבול, מדריך מצולם לציפורים בישראל, בהוצאת כתר, הדפסה שביעית, 1997 חצוצרן שחור-מקור, באתר ITIS (באנגלית) חצוצרן שחור-מקור, באתר NCBI (באנגלית) חצוצרן שחור-מקור, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חצוצרן שחור-מקור, באתר GBIF (באנגלית) חצוצרן שחור-מקור בתוך מאגר המידע הלאומי לציפורי ישראל ע"ש יהורז כשר חצוצרן שחור-מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN ע"פ החלטות האקדמיה
פרדריקה מנדלבאום

פרדריקה "מארם" מנדלבאום (Fredericka Mandelbaum; ‏25 במרץ 1825 – 26 בפברואר 1894) הייתה פושעת אמריקאית ממוצא יהודי-גרמני, מראשי הפשע של ניו יורק במחצית השנייה של המאה ה-19. סחרה ברכוש גנוב עם רוב כנופיות הרחוב של ניו יורק. בין השנים 1862–1884 עמד מחזור המכירות שלה על 1–5 מיליון דולר בשנה. הייתה בין האנשים, ובפרט מהנשים הראשונות שעסקו בפשע מאורגן בצורה שתועדה . נולדה כפרדריקה וייזנר (Weisner) בעיר קאסל שבהסן. בשנת 1848 נישאה לוולפה מנדלבאום. השניים עסקו בגרמניה ברוכלות. באותה שנה היגרו בני הזוג לניו יורק. השניים רכשו חנות מכולת ברחוב לינקולן, ששימשה בהמשך כיסוי חוקי לעסקיה הפליליים של מנדלבאום. בשלב מסוים היה מחזור הסחורות הגנובות שמכרה מנדלבאום כה גדול, עד אשר נאלצה לקנות שני מחסנים נוספים בניו יורק. אולם, במקום להמתין שהפושעים יביאו אליה את שללם, מנדלבאום החלה להנהיג גנבי רחוב ופורצים, והייתה מעורבת בתכנון הפריצות הגדולות ביותר בהיסטוריה של ניו יורק. בהמשך הרחיבה מנדלבאום את תחום עסקיה. היא העסיקה קבוצות של סחטנים, ארגנה תרגילי עוקץ מתוחכמים וייסדה בית ספר שאסף אליו ילדי רחוב ולימד אותם כיצד להיות כייסים מקצועיים. עד שנות השבעים של המאה ה-19 השתלטה מנדלבאום לגמרי על העולם התחתון ב-לוואר איסט סייד של ניו יורק. היא הפכה לאחת מראשי הפשע הגדולים ביותר של ניו יורק ושל ארצות הברית כולה, מה שגרם לה ליריבות גדולה עם ג'ון גריידי, מנהיג כנופיית גריידי שפעלה באזור ברודוויי. במהלך הזמן הזה, היא הפכה לאחת המארחות הבולטות ביותר בחברה הגבוהה של ניו יורק ובעולם התחתון. בין אורחיה הקבועים ניתן היה למצוא את הפושעים הידועים ביותר לשמצה באותם הימים, כדוגמת קווין ליז, ביג מארי, לנה קליינשמידט וסופי ליונס, ואת מכובדיה הגדולים ביותר של ניו יורק, כדוגמת שוטרים, קציני משטרה ופוליטיקאים. ב-1884, התובע המחוזי של ניו יורק, פיטר ב. אולניי, שכר את סוכנות הבילוש "פינקרטון" לחדור אל ארגונה של מנדלבאום. סוכן, שהתחזה לגנב מתלמד, דאג להביא לגנבתם של רדידי משי מסומנים מחנות. רדידי המשי נמצאו בידי המשטרה במהלך פשיטה על ביתה של מנדלבאום בבוקר למחרת. מנדלבאום, שנעצרה יחד עם בנה יוליוס, מוכר בשם הרמן שטראודה, שוחררה בערבות ועזבה את ארצות הברית עם הון משוער של מיליון דולר. היא התיישבה בעיר המילטון, אונטריו, בקנדה. שם הצטרפה לקהילה היהודית "אנשי שלום" ותרמה לצדקה. פרדריקה מנדלבאום מתה בקנדה בשנת 1894. מדיה וקבצים בנושא פרדריקה מנדלבאום בוויקישיתוף צח יוקד, אף אחד לא מתעסק עם גברת מנדלבאום: המהגרת היהודייה שהפכה לראש ארגון פשע, באתר הארץ, 3 ביולי 2024
אלי האנה

אליהו (אלי) האנה (נולד ב-17 באוקטובר 1968) הוא מפתח גוף אוקראיני-ישראלי. הוא שמר 10 שנים בלעדיות על תואר מר עולם מישראל עד שב-2013 ניצח אחיו, יוני האנה, באליפות מר עולם באיטליה. אלי הוא הישראלי היחיד שזכה באליפות העולם של NABBA ‏("World Championships"). הוא זכה בתחרות שלוש פעמים, בקטגוריית "Tall", אבל מעולם לא זכה בקטגוריית ה-Overall Winner. בנוסף זכה שבע פעמים בתחרות מר ישראל. נולד וגדל בכפר שלם שבתל אביב. החל להתאמן בפיתוח גוף בגיל ארבע עשרה, וכבר בגיל שבע עשרה זכה בתחרות מר ישראל הצעיר של איגוד IFBB. בשנת 1987 זכה האנה בתחרות מר ישראל. באותה שנה התגייס לצבא ושירת בחיל האוויר. בשנת 1989 זכה האנה בתחרות מר ישראל של איגוד NABBA, הישג עליו שמר שש שנים ברציפות. הוא נסע לארצות הברית, בה התגורר במשך שמונה שנים והתאמן בפיתוח גוף באופן מקצועי. במהלך שהותו בארצות הברית האנה שב כל שנה לישראל על מנת להשתתף בתחרות מר ישראל. ב-1996 השתתף האנה באליפות העולם של NABBA והגיע למקום השביעי. בשנת 1997 הוא זכה במקום השני באליפות אירופה, ולאחר מכן הגיע למקום השני באליפות העולם, בקטגוריית "Tall". ב-1998 זכה האנה בתחרות מר אירופה בליטא ובאותה שנה גם זכה בספרד לראשונה באליפות העולם, ובמקום השני באליפות העולם למקצוענים. בשנת 2000 הגיע למקום השני בקטגוריה שלו בתחרות "Mr Universe", ובשנת 2002 הגיע בתחרות זו למקום השלישי. בשנת 2001 זכה האנה בפעם השנייה באליפות העולם שהתקיימה באוסטריה, ובשנת 2003 זכה בתחרות זו בפעם השלישית. האנה היה נשוי פעמיים, ולו שתי בנות מאשתו הראשונה והשנייה. בשנת 2008 נעצר האנה בחשד לסחר בסטרואידים ולעבירות מס הכרוכות בכך, ושוחרר בערבות. בשנת 2009 הוגש נגדו כתב האישום, בו מואשם האנה בהעלמת מס של 13 מיליון ש"ח במהלך השנים 2001–2008. ביוני 2012 עזב לאוקראינה, חודש לפני פתיחת משפטו. האנה קיבל אזרחות אוקראינית וויתר על אזרחותו הישראלית. בקיץ 2013 נעצר האנה באיטליה על ידי האינטרפול לבקשת אגף המיסים, אך הצליח להימלט ולשוב לאוקראינה, שם הוא מתגורר בעיר דניפרו. פירוט זכיותיו של אלי האנה בתחרויות פיתוח גוף (באנגלית) הורשע רופא שאישר לאלי האנה סטרואידים(הקישור אינו פעיל), באתר וואלה!, 15 בנובמבר 2004 שרית מקובר-בליקוב, הלב הכי גדול בעולם, באתר nrg מעריב, 3 בדצמבר 2004 גיא שלמון, אלי האנה האמת שמאחורי השמועות רשות המסים בישראל, הודעה לעיתונות איתי בלומנטל, אלי האנה ויתר על האזרחות הישראלית, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 12 ביולי 2012 אלי האנה לא ויתר על האזרחות הישראלית שלו, באתר גוסיפ בילדר, 24 ביולי 2013 פירוט זכיותיו של אלי האנה בתחרויות פיתוח גוף אלי האנה שוחרר בערבות, מאתר רשות המיסים. זיו רביב, אלי האנה עושה שריר לרשות המיסים: תחקיר, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 11 בדצמבר 2011
בורגתיאטר

בורגתיאטר (למפת וינה מוגדלת)   בורגתיאטר (למפת וינה רגילה)   בורגתיאטר בורגתיאטר (בגרמנית: Burgtheater), לשעבר תיאטרון החצר הקיסרי (עד 1920), הוא התיאטרון האוסטרי הלאומי בווינה ואחד התיאטראות דוברי הגרמנית החשובים ביותר בעולם. הבורגתיאטר נוצר בשנת 1741 ונודע בשם "די בורג", בפי תושבי וינה. להקת שחקניו, הקבועים פחות או יותר, יצרה עם השנים מסורת של סגנון ואורח דיבור טיפוסיים למופעי הבורגתיאטר. את הבורגתיאטר הקימה ב-14 במרץ 1741 קיסרית אוסטריה מבית הבסבורג, מריה תרזה, כתיאטרון לצד ארמונה. בנה, הקיסר יוזף השני, כינה אותו בשנת 1776 "תיאטרון גרמני לאומי". שלוש אופרות של מוצרט עלו שם בהצגות בכורה: "החטיפה מן ההרמון" (1782), "נישואי פיגארו" (1786), ו"כך עושות כולן" (1790). החל ב-1794 נקרא שמו "תיאטרון החצר ליד הבורג". בשנים 1849–1853 בין כוכבי התיאטרון היה בוגומיל דויזון. ב-14 באוקטובר 1888 עבר התיאטרון לבניין חדש ברינגשטראסה, בתכנון גוטפריד זמפר וקרל פרייהר פון האזנאואר. הסגנון הקלאסי והשפה הגרמנית של הבורגתיאטר היוו דוגמה לתיאטראות דוברי גרמנית. מיטב המחזאים של וינה, ואף תאודור הרצל, הציגו את מחזותיהם בבניין התיאטרון. ב-12 במרץ 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נפגע הבניין בהפצצה של בעלות הברית ונהרס בחלקו הגדול. כעבור חודש בדיוק, ב-12 באפריל 1945, ניזוק עוד בשריפה ממקור לא ידוע. אחרי המלחמה שוקם התיאטרון בשנים 1953–1955. הפתיחה המחודשת שלו נערכה ב-14 באוקטובר וב-16 באוקטובר. ביום זה הוצגה אופרה על הימים הראשונים של כהונת שושלת הבסבורג. באופרה זו נכללו מילים של אוטוקאר מגאל לשיבחו של אוסטריה וזה היה בין סמלי חידוש המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה. יוזף שרייפוגל (1814–1832) היינריך לאובה (1849–1867) הרמן רבלינג (1932–1938) מירקו ילוזיך (1938) לותאר מותל (1939–1945) ראול אסלאן (1945–1948) יוזף גילן (1948–1954) אדולף רוט (1954–1959) ארנסט האוסרמן (1959–1968) פאול הופמן (1968–1971) גרהארד קלינגנברג (1971–1976) אכים בנינג (1976–1986) קלאוס פיימן (1986–1999) קלאוס באכלר (1999–2009) מתיאס הארטמן ( מאז 2009 ) הודות להצגות בכורה של מחזות משל תומאס ברנהרד, אלפרידה ילינק, פטר הנדקה, פטר טוריני וג'ורג' טבורי הצליח קלאוס פיימן להבטיח את המוניטין של הבורגתיאטר כאחת הבימות הראשונות במעלה באירופה, המשתבחת בשחקנים ידועי שם. כמה משחקני העבר הנודעים קיבלו תואר חברים של כבוד ושמותיהם חקוקים בשיש ליד הקצה התחתון של המדרגות בצד התיאטרון הפונה אל ה"פולקסגארטן". נושאי תואר זה הם אנמריה דירינגר, וולפגנג גסר, היינריך שווייגר, גוסטי וולף ומיכאל הלטאו. ^ a b c d "Burgtheater" (history), Encyclopedia of Austria, Aeiou Project, 1999, webpage: aeiou-Burgtheater. מדיה וקבצים בנושא בורגתיאטר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בורגתיאטר (בגרמנית) בורגתאטר (וינה, אוסטריה), דף שער בספרייה הלאומית Burgtheater homepage All About Jewish Theatre - Theodor Herzl: From the Theatre Stage to The Stage of Life
אדישות

אֲדִישׁוּת או אִדָּשׁוֹן (בלעז: אַפַּתְיָה) היא מצב רגשי של חוסר אכפתיות ואי הבעת עניין במתרחש סביב האדם. המונח יכול לבטא רגש חולף, ומשמש גם לתיאור פסיכולוגי למצב פתולוגי שבו הפרט אינו מגיב לכל ההיבטים הרגשיים, החברתיים והפיזיים השזורים בחייו. אדישות קלינית היא דרגה גבוהה של אפתיה. דרגה בינונית של אדישות עשויה להיות התגלמות של דיכאון, דרגה קיצונית של אדישות עשויה להיות מאובחנת כמוגבלות דיסוציאטיבית. ההיבט הפיזי של האדישות, אשר כרוך בהתדרדרות פיזית, אובדן מסת שריר וחוסר אנרגיה, מכונה עייפות. אדישות עשויה להיות מכוונת אדם, פעילות או סביבה. לעיתים היא מלווה בעוינות. היא מהווה תגובה שכיחה לדחק פסיכולוגי ובמקרה זה היא מגולמת כ"חוסר אונים נרכש" אשר קשור לרוב בדיכאון קליני. האדישות עשויה לשקף חוסר עניין, שאינו פתולוגי, בעניינים בהם הפרט אינו מוצא חשיבות. אטימולוגית המילה אפתיה מקורה ביוונית (απάθεια (apatheia, מושג ששימש את הסטואים להגדיר את חוסר העניין בדברים שלפרט אין שליטה עליהם (דברים אלו, על פי הפילוסופיה שלהם, הם כל אותם דברים חיצוניים. הפרט יכול להיות אחראי רק לשיקוליו ולמעשיו). מושג האפתיה קיבל תפנית על ידי הנצרות, אשר השתמשה במושג על מנת להביע חוסר שביעות רצון בשל כל הדאגות הארציות. קלמנס אלכסנדריוס, הפך את המושג לשגור על מנת למשוך את הפילוסופים לנצרות. מושג האדישות הפך למקובל בתרבות הפופולרית במהלך מלחמת העולם הראשונה, אז התנאים המזוויעים בחזית המערבית הובילו לאדישות ולהלם קרב בקרב מיליוני חיילים. בהשאלה, המושג משמש כאשר מתכוונים לחומר כימי שבקושי או אינו מגיב לחומרים אחרים, למשל זהב, או גזים אצילים. אבוליה נונשלנטיות תולדות המדע והטכנולוגיה (באנגלית) שורשי האפתיה (באנגלית)
ג'ון גריידי

ג'ון "מייק המטייל" גריידי (באנגלית: John D. "Traveling Mike" Grady; כנראה יליד 1828 - 30 בספטמבר 1880) היה פושע אמריקאי שפעל בניו יורק במחצית השנייה של המאה ה-19. הוא נולד באירלנד בסביבות 1828, והחל את חייו בניו יורק כצייר, לאחר שהיגר בגיל צעיר לארצות הברית (לא ברור עם מי או אם לבד) . על אף שהיה סוחר יהלומים במקצועו, גריידי נודע בניו יורק ובארצות הברית כולה כדמות חשובה בעולם התחתון במחצית השנייה של המאה ה-19. ג'ון גריידי שוטט לעיתים קרובות ברחובות במעיל מלא חפצי ערך, כשבהמשך הבין שהוא יכול להרוויח כסף על ידי הנפקת הלוואות לפושעי עילית ומכירת דברי הערך שהביאו לו. הוא הנהיג את כנופיית גריידי, ששלטה בעולם הפשע של אזור ברודוויי, וגם מימן וארגן רבות מהפריצות הגדולות ביותר במאה ה-19. היה מגדולי הסוחרים בסחורה גנובה בתקופתו, מה שהביא אותו ליריבות עם פרדריקה מנדלבאום, מנהיגת פשע ממוצא יהודי-גרמני ששלטה בעולם הפשע של ה-לוואר איסט סייד. גופתו נמצאה במשרדו שבשדרה השישית בניו יורק. על אף שקרובי משפחתו האמינו שנרצח בידי משפחת פשע יריבה, הבדיקה שלאחר המוות העלתה שהוא מת מאי ספיקת לב, שנגרמה בעקבות דלקת הריאות ממנה סבל בחודשים שלפני מותו. John D. Grady and the Thieves’ Exchange, Asbury's The Gangs of New York– Annotated, ‏1-1-2020
סיטרואן קסארה

סיטרואן קסארה (צרפתית: Citroën Xsara) היא מכונית משפחתית מתוצרת חברת סיטרואן הצרפתית. הקסארה היא ממשיכת הדגם סיטרואן ZX ותכנון השילדה שלה מבוסס באופן חלקי על השלדה של ה-ZX. בדומה ל-ZX הקסארה חולקת רכיבים מכניים רבים עם הדגם המקביל של השותפה פיג'ו, ה-306. לקסארה מספר תצורות: הדגם הבסיסי בתצורת האצ'בק חמש דלתות, דגם שלוש דלתות "קופה" ודגם סטיישן (ברייק). בשנת 1999 הוצגה הקסארה פיקאסו. זהו דגם בתצורת מיניוואן בעל צורה מעוגלת ומרחב פנימי מוגדל. הפיקאסו הייתה התשובה של סיטרואן למתחרה הצרפתית רנו שהציגה ב-1996 את גרסת המגאן סניק. הקסארה יוצרה מ-1997 ונמכרה ב-1.5 מיליון יחידות עד החלפתה בדגם ה-C4 בשנת 2004. גרסת הפיקאסו המשיכה להימכר תחת השם קסארה פיקאסו על להצגת המחליפה ב-2006, הC4 גראנד פיקאסו, דגם מוגדל בעל שבעה מושבים, בהמשך הוצגה גם גרסת חמישה מושבים. יצור ושווק הקסארה ממשיך בסין, ברישיון של סיטרואן. בשנת 2000 עברה הקסארה מתיחת פנים ונקראה קסארה-II. מתיחת הפנים כללה הקשחת מתלים לשיפור הניהוג והאחיזה על חשבון הרכות, גרסאות מנועים חזקות, עיצוב החזית מחדש (מגן קדמי ופנסים), ומספר שינויי פנים. ב-2001 נוסף מוט לצד ההגה המאפשר שליטה במערכת השמע מבלי להסיר את הידיים מההגה. הקסארה משמשת את משטרת יוון בתור ניידת סיור. סיטרואן קסארה WRC מדיה וקבצים בנושא סיטרואן קסארה בוויקישיתוף