אלי ציון ועריה

אלי ציון ועריה היא קינה לתשעה באב שנאמרת בסיום הקינות בשחרית בקהילות יהודי אשכנז. תוכנה, כמרבית הקינות, הוא הבעת צער וכאב על חורבן בית המקדש ויציאת עם ישראל לגלות. זהות מחברה אינה ידועה. הקינה מוכרת מסוף תקופת הראשונים. מבנה הקינה הוא אקרוסטיכון לפי סדר האלף בית. פתיח הקינה הוא על פי הפסוק ביואל: ”אֱלִי כִּבְתוּלָה חֲגֻרַת שַׂק עַל בַּעַל נְעוּרֶיהָ”. פירוש המילה הראשונה "אלי" לפי פרשני המקרא הוא לשון קינה כמו "קונני". בשונה מיתר הקינות שנקראות בלחש בהרבה קהילות, את הקינה הזו בקהילות רבות כל הציבור שר יחד. כתוצאה מכך היא אחת הקינות המוכרות ביותר, וזכתה לביצועים רבים. בקצת קהילות אשכנז, נוהגים לשיר כמה קטעי תפילה בניגון של קינה זו. בקהילות רבות נוהגים לומר קינה זו בעמידה, בשונה מיתר הקינות שנאמרות בישיבה על הארץ. מהיותה אחת הקינות המוכרות ביותר נכתבו בעקבותיה קינות רבות, חלקן פולמוסיות וחלקן המשכיות. על בסיס קינה זו חיבר ניצול השואה יהודה לייב ביאלר קינה בשם "אלי אלי נפשי בכי" על השואה. כמה אחרונים שאלו על נוסח הקינה לפיו חסרה ירושלים את "פדיוני בכוריה", שאין זה נכון משום שפדיון הבן נוהג גם לאחר החורבן, וכך גם פדיון פטר חמור, ואילו בכור בהמה טהורה אינו נפדה כלל, לא בזמן הבית ולא בזמן החורבן. בשם הראי"ה קוק מובא: ”שמצינו בהעלאת הביכורים לירושלים שמביאי הביכורים היו מביאים גם גוזלות לעיטור הסלים, ואחר כך היו מקריבים אותם כקרבן עולה על גבי המזבח ועל פי זה הציע לתקן את המשפט ולסיימו ויוני ביכוריה.” הרב מרדכי יהודה לייב זק"ש הציע להשאיר את הגרסה "ופדיוני" ולפרשה "ופיד" (שבר) יוני ביכוריה. תירוץ זה מופיע גם בכתב ידו של הרב זליג ראובן בנגיס. הרב יעקב גדליה וולדנברג, אביו של בעל הציץ אליעזר הגיה: "ופריוני ביכוריה" והכוונה לפי זה אינה לעופות שעיטרו את הביכורים שבטלה הקרבתם, אלא לעצם הבאת הביכורים שבטלה. גרסה זו נמצאת גם בספר אשל החיים שחיבר הרב חיים אפרים בליטי שמביא גרסה זו מקינה של ארצות המזרח. תירוץ נוסף מובא בספר אשל החיים הוא על פי דברי היעב"ץ שהכהנים בזמננו אינם כהנים ודאיים ולכן רצוי מאוד שבסיום הפדיון יחזירו את הכסף לישראל הפודה את בנו. לפי הסבר זה כיום בטל גם פדיון הבן. בספר שבט מנשה כתב על פי פירוש הרמב"ן לתורה שפדיון פטר חמור אינו נוהג אלא בארץ. הרב אהרן וקסלשטיין, בפירושו לקינות "לב אהרן", מסביר כי וודאי שהכוונה היא לבהמות טהורות (כיוון שכל הבית מדבר על דברים שעולים למזבח), והלשון "פדיון" באה רק בדרך אגב (כלומר, שהלשון פדיון היא שם כולל לכל מצוות פדיון 'פטר רחם', והמשורר מקונן על ביטול מצוות בכור בהמה טהורה ליקרב ולהיאכל בירושלים), כי מבין מצוות הבכורות היא המצויה. אלי ציון ועריה – פיוט שמתחדש זה מאות שנים, באתר "תרבות•il" הקינה עם ביאור מאת הרב אהרן וקסלשטיין הפיוט אלי ציון ועריה, באתר הפיוט והתפילה על פי הפסוק במגילת שיר השירים, פרק א', פסוק ו' "אל תראוני שאני שחרחורת ששזפתני השמש". ורומז לשיר השירים רבה, פרשה א', פסקה ו': "אמר רבי יצחק: מעשה בקרתנית אחת שהיה לו שפחה כושית, שירדה למלאת מן העין, היא וחברתה. אמרה לחברתה: חברתי, למחר אדוני מגרש את אשתו ונוטלני לאשה. אמרה לה: למה? - בשביל שראה ידיה מפוחמות! אמרה לה: אי שוטה שבעולם, ישמעו אזניך מה שפיך מדבר! ומה אם אשתו שהיא חביבה עליו ביותר, את אומרת מפני שראה ידיה מפוחמות שעה אחת רוצה לגרשה?! את שכולך מפוחמת, ושחורה ממעי אמך כל ימיך, על אחת כמה וכמה!" שמסביר בו המהר"ל (בספר נצח ישראל פרק י"א) שהחטא הוא חיצוני לעם ישראל, שטבעם הוא טהור ורחוק מחטא. ברוב קהילות אשכנז, היא נאמרת ממש בסוף הקינות. אולם, בחלק מקהילות אשכנז המערבי, היא נאמרת לפני ה"ציונים", עיין ערך קינות לתשעה באב. מאוד ייתכן שהטעם לאמירתו לפני הציונים הוא משום שהציונים נכתבו בסגנון שונה ומביעים את כיסופינו לבית המקדש במקום האבלות על מה שחסר, ואם כן, זה אכן נחשב כסוף ה"קינות". ספר יואל, פרק א', פסוק ח' ראו רש"י ראב"ע רד"ק ומצודת ציון לפסוק. בקהילות אשכנז המערבי, קוראים את כל הקינות בקול רם. לכה דודי, אדון עולם והכל יודוך בשבת חזון, חלק מברכת החודש לפני ראש חודש אב, וחלק ממוסף של ר"ח אב. יש קהילות ששרות רק חלק מקטעים אלה בניגון זה. ראו למשל כאן ירכתי הלבנון, הלבנון, 18 באוגוסט 1886 קינת ירושלים, חבצלת, 22 באוגוסט 1910 יהודה לייב ביאלר, הפיוט אֱלִי, אֱלִי נַפְשִׁי בְּכִי, באתר הפיוט והתפילה. משנה, מסכת בכורים, פרק ג', משנה ה'. הרב משה צבי נריה בספר מועדי הראי"ה פרק ט"ל בשם ד"ר משה זיידל ששמע מהראי"ה קוק. המקור מספרו בפורום אוצר החכמה. שו"ת ציץ אליעזר חלק ח' סימן כ"ה ד"ה (ה') בשם אביו אשל חיים פרשת דברים. שאילת יעב"ץ חלק א' סימן קנ"ה, ומובא גם בפתחי תשובה יורה דעה סימן ש"ה סעיף קטן י"ב שבט מנשה עמוד 16. אך הקשו על גרסה זו בדברי הרמב"ן מתלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ל"ז, עמוד א' שם מפורש שהדבר נוהג גם בחו"ל, והגרסה ברמב"ן מכתב יד (מובא במהדורת הרב חיים דוב שעוועל) היא "פטר רחם" אינו נוהג אלא בארץ, והכוונה שהמצווה התחילה לנהוג מכניסתם לארץ. קינות לתשעה באב עם ביאור חדש ויסודי מאת הרב אהרן וקסלשטיין, באתר nehora.zone