laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
התיאטרון המלכותי (באת')

התיאטרון המלכותי (אנגלית: Theatre Royal) השוכן בבאת' שבאנגליה מכיל כ-900 מקומות, וגילו למעלה מ-200 שנים. התיאטרון הראשון בבאת' נבנה ב-1705, אך היה קטן מאוד וכמעט לא הניב רווחים. ב-1738 נהרס התיאטרון, ובמקומו נבנה בית החולים ומינרל ווטר. בתקופה זו נערכו מספר מחזות במקום הידוע כחדרי סימפסון. לאחר מכן נפתח התיאטרון מחדש ברחוב קינגסמיד, אך נסגר שוב ב-1751, זמן קצר לאחר שנסיך ויילס, לימים המלך ג'ורג' השלישי, פרש עליו את חסותו. ב-27 באוקטובר 1750 נפתח תיאטרון חדש ברחוב אורצ'ארד, והצגת הבכורה שנערכה בו הייתה של המחזה הנרי הרביעי מאת ויליאם שייקספיר. ב-1768 חוקק הפרלמנט הבריטי חוק שלפיו הוקם בעיר התיאטרון המלכותי הראשון, שהיה גם הראשון מסוגו מחוץ ללונדון וזכה להצלחה רבה. כעבור 36 שנים החל תכנונו של תיאטרון חדש בכיכר בופורט. התיאטרון ברחוב אורצ'ארד נסגר ב-1805, וכעבור ארבע שנים החל הבניין לשמש ככנסייה קתולית, וכיום הוא משמש כלשכה של הבונים החופשיים. בנייתו של התיאטרון החדש הסתיימה בתוך שנה, ותוכננה על ידי האדריכל ג'ורג' דאנס. דאנס תכנן את האלמנטים הקשתיים, הפילסטרים ושאר הקישוטים בחזית התיאטרון. הצגת הבכורה, ריצ'רד השלישי, נערכה ב-12 באוקטובר 1805. התיאטרון נחשב לכישלון מסחרי, ועד 1850 היה על סף סגירה פעמים אחדות. ב-18 באפריל 1862 נשרף התיאטרון עד היסוד, ובמרץ 1863 נפתח התיאטרון מחדש באותו אתר, עם העלאת המחזה חלום ליל קיץ של שייקספיר. תיאטרון זה תוכנן על ידי אדריכל התיאטראות צ'ארלס ג'ון פיפס. כעבור ארבעים שנים החל תהליך ריהוט מחדש של התיאטרון, מאחר שתוקף האישור שניתן על ידי הפרלמנט עמד לפוג. בסופו של דבר הוא חודש באישור של הלורד צ'מברלין. במלחמת העולם השנייה שגשג התיאטרון, והצליח לשרוד את הפצצות הלופטוואפה על באת'. ב-1979 נרכש התיאטרון, והפך למלכ"ר. כעבור שנה החל גיוס כספים למטרות שיפוצים. פיטר הול, מנהל התיאטרון המלכותי הלאומי, הודיע כי בכוונתו להשתמש בבאת' כבסיס לעריכת הפקות בגודל בינוני. העבודות החלו ביוני 1981. התיאטרון נפתח מחדש ב-30 בנובמבר 1982. הנסיכה מרגרט הייתה אורחת הכבוד בהצגת הבכורה, שבדומה ל-1863 הייתה "חלום ליל קיץ". ב-1997 נבנה תיאטרון סטודיו קטן בצד האחורי של הבניין, ברחוב מונמות', ונקרא סטודיו יוסטינוב על שם השחקן פיטר יוסטינוב. התיאטרון מארח פסטיבל בינלאומי שנתי לתיאטרון בובות למבוגרים, ומשמש כאולם להופעות מוזיקליות. בפברואר 2008 נפתח הסטודיו מחדש לאחר תקופה שבה היה סגור לרגל ריהוט מחדש. התיאטרון, ביחד עם פאב גאריק'ס הד הסמוך, הוא בניין רשום מדרגה II*, הנחשב לדוגמה טובה של אדריכלות ג'ורג'יאנית. באודיטוריום יש טבעות טיח מצועצעות, קישוטים מוזהבים ואדומים, תקרה גדולה בסגנון הטעיית העין (trompe l'oeil), ונברשת. ב-1982 בוצעו בתיאטרון עבודות חידוש, וב-1999 הוא רוהט מחדש. כיום עיקר תוכנית ההצגות של התיאטרון מבוססת על הצגות שבועיות, ובנוסף להן הוא מארח מספר פסטיבלים בכל שנה, כולל פסטיבל שייקספיר של באת', פסטיבל הבובות הבינלאומי של באת', ועונת חברת פיטר הול. מחזות אחדים מוצגים בתיאטרון זה לפני שהם מוצגים בתיאטראות של לונדון. בשנת 2005 נבנה תיאטרון האג (Egg, ביצה) מאחורי תיאטרון רויאל, והוא משמש כתיאטרון ילדים. במשך השנים נטען כי התיאטרון נרדף על ידי רוח רפאים בשם "הגברת האפורה", שהייתה ככל הנראה שחקנית בימיו הראשונים. נאמר כי היא צופה בהצגות מתיבת הצפייה הפופולרית הקרויה על שמה, ומותירה אחריה ניחוח יסמין. מדיה וקבצים בנושא התיאטרון המלכותי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של התיאטרון המלכותי
רמי דנון

רמי דנון (12 ביוני 1943 – 3 באוקטובר 2019) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מחזאי ובמאי ישראלי. רמי דנון נולד במרוקו ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 6. במהלך שנות ה-60 למד דרמה ותיאטרון בסטודיו של נולה צ'לטון. בשנת 1968 היה ממייסדי תיאטרון החאן בירושלים. בתחילת שנות ה-70 למד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן הצטרף לתיאטרון חיפה. הוא היה נשוי לשחקנית תחיה דנון. בנותיהם הן השחקניות חן דנון זקס והגר דנון. דנון נפטר ב-3 באוקטובר 2019 בגיל 76, ממחלת הסרטן. דנון שיחק בעשרות הצגות בתיאטרון חיפה, תיאטרון בית ליסין, תיאטרון באר שבע, הקאמרי והבימה. כמו כן הוא הופיע בדרמות רבות בטלוויזיה ובסרטי קולנוע רבים, בהם סרט הטלוויזיה "לחם", שזכה לשבחים רבים. סרטו הראשון היה "הצד השני" בבימויו של אורי זוהר (1968). בשנת 1984 שיחק את פיטוסי בסרט "מאחורי הסורגים", שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. באותו תפקיד שיחק גם בסרט ההמשך "מאחורי הסורגים 2" בשנת 1992. בשנת 1986 זכה בתפקיד השחקן המצטיין על תפקידו בסרט "חיוך הגדי", שאף ייצג את ישראל בפסטיבל ברלין. בשנת 1987 גילם את איש המוסד אברהם בסרט "המרגל הישראלי בדמשק" (המרגל הבלתי נתפס), אודות חייו של המרגל הישראלי בסוריה אלי כהן. ב-1990 שיחק את רס"ר בן שבת בסרט "נשיקה במצ"ח", תפקיד שלימים הפך לקאלט. באותה השנה שיחק בסרט "הדרך לעין חרוד", אשר מבוסס על ספרו של עמוס קינן בעל אותו שם. בשנת 2004 שיחק בסרט "משהו מתוק". בטלוויזיה שיחק דנון בשנת 2003 בסדרה הקומית "חלומות מתוקים", סדרה בבימוי ארנון צדוק בהפקת הערוץ הראשון. בשנת 2013 השתתף בסדרה "פצועים בראש", וגילם את דמותו של אהוד תמיר. בשנת 2014 גילם את רבי דנינו, בסרטה של רונית אלקבץ "גט - המשפט של ויויאן אמסלם". מאז 1986 פנה דנון לתחום המחזאות והבימוי, כתב וביים עשרות מחזות, הן של מחזאים ישראלים והן מחזות מתורגמים. בין עבודותיו הרבות, בולטות ההצגה רעולים מאת אילן חצור, שדנון היה שותף לכתיבתה וזכתה לשבחים רבים; המחזה שיינדלה בבימויו של דנון (בשיתוף אמנון לוי), שזכה בפרסים והצליח בישראל ומחוצה לה; כתב (עם יוסי מלמן) וביים את "הבן הטוב", הצמה של אבא, בכתיבתו של דנון (בשיתוף עם אמנון לוי) ובבימויו, שזכתה לבקורות נלהבות והוצגה מאות פעמים וולנטינו (בשיתוף עם אמנון לוי). בין 1992 ל-1995 כיהן דנון בצוות הניהול האומנותי של פסטיבל עכו. בשנת 2003 ייסד את התיאטרון הקהילתי בעיר שדרות. רמי דנון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית רמי דנון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רמי דנון, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי רמי דנון, באתר ספר הקולנוע הישראלי רמי דנון, באתר AllMovie (באנגלית) רמי דנון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רמי דנון, דף שער בספרייה הלאומית רמי דנון, בארכיון הבימה רמי דנון, באתר "הבמה" מור שמעוני, ‏"שחקן ברמה הוליוודית": חברים וקולגות נפרדים מרמי דנון, באתר מעריב אונליין, 3 באוקטובר 2019 השחקן והמחזאי רמי דנון הלך לעולמו בגיל 76, באתר וואלה, 3 באוקטובר 2019
אלכסנדר פובולוצקי

אלכסנדר פובולוצקי הוא כנר ומלחין ישראלי יליד אוקראינה. פובולוצקי היה בן למשפחה מוזיקלית והחל לנגן בכינור בגיל חמש. הוא למד באקדמיה למוזיקה של אודסה, מוסד שהוציא תלמידים נודעים כמו סביאטוסלב ריכטר, אמיל גיללס ודוד אויסטרך. לאחר סיום לימודיו בשנת 1970 הצטרף פובולוצקי לחמישייה קאמרית ובהמשך ניגן בתזמורת הקאמרית של מוסקבה. בשנים הבאות ניגן בתזמורת של תיאטרון בולשוי במוסקבה ובתזמורת הסימפונית הממלכתית של ברית המועצות בניצוח יבגני סבטלנוב, עד עלייתו לישראל בשנת 1990. במקביל לנגינה עסק גם בהוראה ובהלחנה, הן לתיאטרון והן לרדיו ולטלוויזיה של מוסקבה. אלכסנדר פובולוצקי חבר בקבוצת הכינור השני בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. הוא הקים את שלישיית פובולוצקי ואת אנסמבל וירטואוזים של תל אביב, שנגניו חברים בפילהרמונית, ועם הרכבים אלה הוא יוצא לסיורי קונצרטים בישראל ומחוצה לה. פובולוצקי הלחין יצירות רבות, בהן יצירה המבוססת על נושאים של הנריק וייניאבסקי לתחרות הכינור על שם וייניאבסקי בפולין, שבה ישב בחבר השופטים. כן חיבר יצירה לשני קלרינטים סולו ותזמורת על נושא רפסודיה בכחול של גרשווין ועיבודים רבים לאנסמבל הכנרים של קשת אילון. בנו ובתו של אלכסנדר פובולוצקי, יוג'ין ומריאנה, חברים בשלישיית פובולוצקי ובאנסמבל וירטואוזים של תל אביב. אלכסנדר פובולוצקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של אלכסנדר פובולוצקי נגני כלי קשת באתר התזמורת הפילהרמונית הישראלית אתר הבית של אלכסנדר פובולוצקי (אורכב 07.05.2010 בארכיון Wayback Machine)
נבה

האם התכוונתם ל... נייבה – נהר ברוסיה ארתור נבה – קצין אס אס ז'ינט נבה – כנרת צרפתייה נובה (פירושונים) נווה
ידידיה רפאל אבולעפיה

רבי ידידיה רפאל חי אבולעפיה (היר"א תקס"ז, 1806/7 – ט"ו בסיוון תרכ"ט, מאי 1869) היה מקובל נודע, שכיהן כראש ישיבת המקובלים בית אל. נולד בירושלים, בן למשפחת אבולעפיה, והיה תלמידו של הרב רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי, ראש "ישיבת המקובלים בית אל" ונכדו של הרב שלום מזרחי שרעבי, שהיה גם הוא ראש הישיבה עד פטירתו בתקפ"ז. לאחר פטירתו של הרב חיים אברהם גאגין, חתן ר' רפאל אברהם שלום, בשנת תר"ח (1848), הוא התמנה לראשות הישיבה. בספר "חכמי ירושלים" מתאר ישראל דב פרומקין את הרב אבולעפיה כ"צדיק המדוכא בייסורים ומתפרנס מיגיעו, חסידא קדישא, פרוש מבטן ומהריון". בספר "יהודי המזרח" שכתב משה דוד גאון נכתב עליו שהיה גדול הן בחכמת הנסתר והן בתורת הנגלה ודרכי הלמוד של האשכנזים לא היו זרות לו. עוד נאמר עליו שעמד בקשר אמיץ עם רבניהם, בהם הגאונים מקוטנא וקאליש וכי התרועע עם ר' יהוסף שווארץ. את גדולתו בחכמת הנסתר ניתן לראות מהקדמותיו, חדושיו והערותיו שנדפסו בראש ספרי תלמיד האר"י ר' חיים ויטאל. עם חיבוריו נמנים הספרים "דרך ושלום", והספר "קניין פירות" על כוונות הרש"ש, הרבה הערות חשובות שנכתבו על ידו הדפסו בסידור הרש"ש המכונה "הסידור הנדפס" שכן עד אז היו הסידורים צילום של כתבי יד. בהערות חשובות אלה שמו חתום בראשי תיבות: "היר"א" וכך נחקק שמו בין חכמי המקובלים. בהיותו חרד לשמירת הדת התנגד ליסוד בתי ספר כלליים בירושלים, ובבוא הד"ר לודוויג אוגוסט פרנקל לעיר כדי ליסד בה את בית הספר למל, היה הרב הספרדי היחיד שהצטרף לרבני האשכנזים וחתם עמהם על החרם הגדול, נגד בית הספר. אולם כבר נכדו נסים בכר, אשר ייסד מספר בתי ספר יהודיים בטורקיה, יסד בירושלים את בית הספר אליאנס. ואף נכדו שלמה אבולעפיה היה בין מורי בתי הספר ביישוב העברי. בשנת תרכ"ט (1869) נפגע מרסיס של כדור תותח ברגלו כתוצאה מהפגזות המצרים שצרו על ירושלים. הרופאים לא הצליחו להוציא את הרסיס מרגלו, דבר שגרם לו כל חייו ייסורים ולבסוף הביא למותו. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים. מדיה וקבצים בנושא ידידיה רפאל אבולעפיה בוויקישיתוף משה דוד גאון, "ידידיה רפאל חי אבולעפיה", יהודי המזרח בארץ ישראל חלק שני, ירושלים תרצ"ח, עמ' 8–10 נתנאל קצבורג, ‏פולמוס החינוך בישוב הישן, באתר "דעת", מתוך: שנה בשנה 1966 בנימין זאב הלוי ספיר, קול בוכים, הלבנון, 24 ביוני 1869 ידידיה רפאל אבולעפיה (1807-1869), דף שער בספרייה הלאומית
אבן אל-עלקמי

אבו טאלב מוחמד מואייד א-דין אל-אסרי אל-בע'דאדי בן אחמד אל-עלקמי (בערבית: ابو طالب محمد مؤيد الدين الاسري البغدادي بن احمد العلقمي; סביבות 1197 – סביבות 1258) היה וזיר שיעי ממוצא פרסי בחצרו של אל-מסתעצם, הח'ליף העבאסי האחרון שמשל בבגדאד. אבן עלקמי התחנך בפרס. הוא למד במדרסה והיגר לבגדאד, שם מצא תעסוקה כפקיד בחצר הח'ליפות. בשנת 1244 מונה לווזיר תחת אל-מסתעצם. אבן עלקמי קשר קשר עם הולאגו חאן בתיווכו של הפילוסוף השיעי ממשהד, טוס נסיר א-דין א-טוסי. הוא קיווה שלאחר שבגדאד תיפול, תימסר לידיו משרת מושל העיר. הוא אכן זכה לכהן כמושל, אך רק לחודשים ספורים. הוא נפטר בעיר ונקבר בקרבת המקדש השיעי של האימאמים ה-7 וה-9 בקזימין, ובנו עז א-דין ירש אותו כמושל, אף הוא למשך חודשים ספורים, עד שהוחלף בידי עטאא אל-מולכ אל-ג'ביני. מסופר מפי היסטוריונים סונים כי לאחר שנכנס לעיר הוא "הושפל על ידי הטטרים ונאלץ לרכוב על חמור. אישה אחת שראתה אותו אמרה לו: 'האם כך ראית את בני עבאס נוהגים?, וכעת הגענו למצב זה בשל מעשי ידיך'. לאחר מכן הסתגר בביתו למשך יומיים וזאת הסיבה שמת מודאג ועצוב". בזיכרון ההיסטורי הערבי מציינת דמותו משל לבוגד (לרוב שיעי) במדינה המבקש למסור אותה בידי אויבים חיצוניים. נפילת בגדאד (1258)
אל-וצאף

עבדאללה בן פצ'לאללה שרף א-דין א-שיראזי (קרי: פדלאללה; בערבית: عبد الله بن فضل الله شرف الدين الشيرازي) היה היסטוריון פרסי בן המאה ה-14 שפעל בחצר השושלת האילח'אנית קודם לשנת 1299 ועד למותו בשנת 1323. הוא מכונה "אל-וצאף", מילה שמשמעותה "מחבר שירת הלל", בשל עבודותיו החשובות המתארות את קורות התקופה. בנוסף שימש וצאף כגובה מיסים במחוז פארס תחת מחמוד ע'אזאן ותחת אלג'ייטו (Öljaitü). ספרו החשוב ביותר "תג'זיאת אל-אמצאר ותזג'יאת אל-אעצאר" ("הקצאת הערים ומדידת העידנים") ממשיך את עבודתו של ג'ווייני המתארת את קורות האימפריה המונגולית עד לנפילת בגדאד בשנת 1258. וצאף ידוע בשל הכתיבה הפרסית המסוגננת שלו. סגנון זה ידוע כ"פרסית פירחונית" והוא קשה מאוד לקריאה. האילח'אן אלג'ייטו, שידע לקרוא פרסית, לא הצליח להבין את הכרוניקה שחיבר וצאף. סגנון הכתיבה של וצאף איפשר לו למתוח ביקורת על השליטים המונגולים בתוך המלל המסוגנן, אך לא קריא, של כתיבתו. רשיד א-דין המדאני A.K.S. Lambton, "Mongol Fiscal Administration in Persia" Studia Islamica, no. 64 (1987): p. 80.
סלימאן שאה

סלימאן שאה (בפרסית: سليمان ساه) היה מצביא עבאסי באחרית ימיה של הח'ליפות העבאסית. הוא כיהן תחת אל-מסתעצם בבגדאד והיה המפקד הכללי של הצבא לאחר ניצחונו בקרב אנבאר. הוא עודד את אל-מסתעצם לא להיכנע להולאגו והיה אחראי על הגנתה של העיר במהלך המצור המונגולי עליה בינואר-פברואר 1258. לאחר כיבוש העיר הוא נתפס והוצא להורג יחד עם הח'ליף ו-700 מתומכיהם. נפילת בגדאד ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוניק

מוניק אנג'לה איימס (באנגלית: Monique Angela Hicks; נולדה ב-11 בדצמבר 1967), ידועה בשם הבמה מוניק, היא קומיקאית ושחקנית אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "פרשס". מוניק החלה את קריירת המשחק בסדרה "משפחת פרקר" בתפקיד ראשי של ניקול אן "ניקי" אוגלאבי. את תפקידה זה גילמה למשך 5 עונות מ-1999 עד 2004. מאז התפרסמה והחלה להנחות תוכניות ערב כמו "Showtime at the Apollo". בהמשך שיחקה בסרטים הקומים: "בייבי בוי", "בנות שמנות" ו"ברוך שובך רוסקו ג'נקינס", "מופע השיער", ו"הכל כלול" לצד קווין הארט וסנופ דוג, הסרט נקטל על ידי המבקרים ונכשל בקופות. ב-2007 תרמה את קולה לסרט "הצד הגס של הפינגווינים" של הבמאי בוב סאגט. בשנת 2009 שיחקה בסרט "פרשס", בו גילמה את דמותה של מארי, אמה המתעללת של גיבורת הסרט פרשס ג'ונס (גבורי סידיבי). על תפקידה קיבלה ביקורות אוהדות, וכן זכתה במספר פרסים יוקרתיים, בהם פרס האוסקר, פרס גילדת שחקני המסך, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א. מוניק היא האישה האפרו אמריקאית השש עשרה שקיבלה מועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה, והרביעית שזכתה. באופן כללי, היא האדם האפרו אמריקאי השנים עשר שזכה בפרס האוסקר, והשביעי בעשור הנוכחי. בשנת 2015 שיחקה בסרט של HBO, "סיפורה של בסי סמית" אודות חייה של בטי סמית, בתפקיד מא רייני. על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או סרט. מוניק מנחה כיום את התוכנית "The Mo'Nique Show". מדיה וקבצים בנושא מוניק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוניק (באנגלית) מוניק, ברשת החברתית אינסטגרם מוניק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מוניק, באתר AllMovie (באנגלית) מוניק, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מוניק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מוניק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קשת אילון

קשת אילון הוא מרכז מוזיקה לכלי קשת השוכן בקמפוס צמוד לקיבוץ אילון שבגליל המערבי. המרכז הוקם בשנת 1990. מרכז המוזיקה הוקם בשנת 1990 בקיבוץ אילון, אז השתתפו בו כ-25 סטודנטים, רובם עולים מברית המועצות. ב-1991 הוקמה עמותה בשם "כיתות אמן קשת אילון" הפועלת כמוסד ללא כוונת רווח ומופעלת על ידי ועד שכל חבריו פועלים בהתנדבות. המנהל המוזיקלי של קשת אילון הוא פרופסור יצחק רשקובסקי מהקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. גלעד שיבא הוא מנכ"ל העמותה. החל מדצמבר 2002 מתקיימים בקשת איילון קורסים לכנרים צעירים ומוריהם. בשנים 2014–2015 הקימה עמותת קשת אילון קמפוס חדש על שטח קרקע שקיבוץ אילון העביר אליה. אתר האינטרנט הרשמי של קשת אילון הכנר עברי גיטליס בכיתת אמן עם הכנרת מריה רוסנו חגי חיטרון, קשת אילון: טכניקה עם נשמה, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2015 ספריית תווים - קשת אילון | גרסיאלה וקרט, אייל מינס בתוך: "אתרים" מגזין המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל גיליון 6, ינואר 2017 לאה זו ויצחק רשקובסקי מתארחים ב"גם כן תרבות" תוכניתו של גואל פינטו בתאגיד השידור חגי חיטרון, מישהו מהקהל שאל "מה, אתה קוסם?", באתר הארץ, 29 ביולי 2019 יצחק רשקובסקי, מי שאין לו שמיעה מוסיקלית טובה ומוטב שייקח לידיו גרזן במקום כינור, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2019 אופוס המגזין למוזיקה קלאסית ריאיון עם גלעד שיבא, קשת אילון (אורכב 15.12.2019 בארכיון Wayback Machine) 12 באפריל 2019 https://www.keshetei.org.il/he/campus-2 אתר קשת אילון, מרכז מוזיקה
קומפלקס

האם התכוונתם ל... קומפלקס (מבנה) – מספר מבנים שיוצרים יחידה שלמה מבחינה אדריכלית קומפלקס (כימיה) – מבנה כימי בו אטום מתכת מוקף אטומים, יונים או מולקולות. תסביך – בפסיכולוגיה, מנגנון נפשי לא-מודע של רגשות ואמונות הגורם לדרכי התנהגות וחשיבה יוצאות דופן (ראו: קטגוריה ← תסביכים) קומפלקס שרשרת – סדרה של מודולים או מבנים מתמטיים אחרים קומפלקס (קומבינטוריקה) – מבנה קומבינטורי רב-ממדי המכליל את מושג הגרף Complex Networks – חברת מדיה ובידור אמריקאית
בוטרוס אבו מנה

בוטרוס אבו מנה (1932 - דצמבר 2018) היה היסטוריון, פרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, חוקר האימפריה העות'מאנית בשנותיה האחרונות, וחוקר החברה הערבית במזרח התיכון. אבו מנה היה נוצרי יווני-אורתודוקסי ונולד ברמלה ב-1932; במלחמת השחרור נמלטה משפחתו ללוד. עם סיום לימודי תואר ראשון באוניברסיטה העברית הוא עבר לאוניברסיטת אוקספורד, שם סיים דוקטורט ב-1971 בהנחיית אלברט חוראני, על מחקרו בנושא "אספקטים של השליטה העות'מאנית על סוריה במחצית השנייה של המאה ה-19". באוקטובר 1971 הצטרף כמרצה למחלקת המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, ממנה פרש ב-2002 כפרופסור חבר במשך יותר משלושים שנה. ב-2009 הוזמן לאוניברסיטת הרווארד כחוקר אורח במכון ללימודי המזרח התיכון. הוענק לו תואר יקיר העיר חיפה, וב-2005 יצא לאור לכבודו הספר "Ottoman reform and Muslim regeneration". תחומי מחקרו התמקדו בנושאים: תקופת התנט'ימאת באימפריה העות'מאנית, סוריה הגדולה במאה ה-19, הנהצ'ה (התחיה) הספרותית והלשונית הערבית, הטריקה של הנקשבנדיה, ומחוז ירושלים במאה ה-19. אבו מנה התגורר בחיפה. היה נשוי לנאאילה לבית נקארה ולזוג נולדו שני בנים: ראאד - עורך דין הגר בבריטניה, ובאשיר - פרופ' לספרות אנגלית באוניברסיטת קנט בבריטניה. נפטר בדצמבר 2018. "Studies on Islam and the Ottoman Empire in the 19th Century, 1826-1876. (Istanbul, Isis, 2001)" דף אישי באתר האוניברסיטה עופר אדרת, מרמלה לאוקספורד: הפרופ' ששינה את תפיסתנו על העות'מאנים, באתר הארץ, 10 בינואר 2019 גד גילבר, דברים לזכרו של פרופ' בוטרוס אבו-מנה - מחלוצי חקר האימפריה העות'מאנית בישראל, באתר הארץ, 14 בינואר 2019 מידע על בוטרוס אבו מנה בקטלוג הספרייה הלאומית בטרס אבו מנה (1932-2018), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קריסטינה וייבורן

קריסטינה וייבורן (Kristina Wayborn; נולדה ב-24 בספטמבר 1950) היא שחקנית ילידת שוודיה שעבדה בעיקר בבריטניה ובארצות הברית. וייבורן נולדה בשם בריט אינייר יוהנסון (Britt-Inger Johansson) בעיירה ניברו (Nybro) שבסמולנד. היא זכתה בתחרות מלכת היופי של שוודיה לשנת 1970 והגיעה לחצי הגמר בתחרות מיס תבל באותה שנה. היא אף נבחרה כ"מיס סקנדינביה". וייבורן גילמה את דמותה של גרטה גרבו בסרט הטלוויזיה The Silent Lovers‏ (1980), הופעה שעוררה את תשומת לבם של מפיקי סרטי ג'יימס בונד. היא לוהקה לתפקידה הידוע ביותר כנערת בונד מאגְדה בסרט אוקטופוסי (1983). במהלך סצנת קרב בסרט, משהו השתבש וייבורן שברה מספר אצבעות מכפות רגליה. הסצנה הזכורה ביותר מהסרט היא הקרב בו מאגדה גוברת על רבים מלוחמיו של קאמל קאן ומפגינה יכולות לחימה מרשימות, זאת בעידן שקדם לגיבורות סרטי הפעולה של ימינו. היא הופיעה במספר סדרות טלוויזיה אמריקניות ובהן ספינת האהבה, זאב מעופף, מקגייוור, דאלאס, General Hospital, Designing Women, משמר המפרץ וכן מופע שנות ה-70, בו היא הופיעה מחדש לצד עמיתתה מאוקטופוסי, מוד אדמס. 1976 - ניצחון באנטבה - כקלודין 1980 - The Silent Lovers - כגרטה גרבו 1982 ו-1986 - ספינת האהבה - שני פרקים, כאנה פטרובסקה וכמוניק אליס 1983 - אוקטופוסי - כמאגדה 1985 - Hostage Flight - כאילזה בק 1986 - מקגייוור - פרק אחד, כשרה אשפורד 1986 - זאב מעופף - פרק אחד, כדון הריסון 1987 - בית חולים כללי - מספר פרקים, כד"ר גרטה אינגסטרם 1991 - Designing Women - פרק אחד, כגייל 1992 - Dangerous Curves - פרק אחד, כנורמה דזמונד 1993 ו-1999 - משמר המפרץ - שני פרקים, כלנה וכליילה פרנקס 1997 - Little Ghost - ככריסטין 2000 - מופע שנות ה-70 - פרק אחד 2004 - Forbidden Warrior - כמכשפה. מדיה וקבצים בנושא קריסטינה וייבורן בוויקישיתוף קריסטינה וייבורן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קריסטינה וייבורן, באתר AllMovie (באנגלית) קריסטינה וייבורן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איוואן אטאל

איוואן אטאל (בצרפתית: Yvan Attal; נולד ב-4 בינואר 1965) הוא שחקן ובמאי קולנוע צרפתי-יהודי, יליד ישראל. איוואן אטאל נולד בתל אביב, ישראל, להורים יהודים ממוצא צרפתי-אלג'יראי, הוא גדל בפרבר של פריז. הופעת הבכורה שלו הייתה בסרטו של אריק רושאן (Un monde sans pitié (1989, שזיכתה אותו בפרס סזאר לשחקן המבטיח ביותר. הסרט הראשון שביים היה Ma femme est une actrice ‏ (2001), בו שיחק לצדה של שארלוט גינסבורג. הוא גם הופיע בסרטים "מזימות זרות," (2005) ו"אנתוני זימר" (2005). ב"שעת שיא 3" (2007) הוא שיחק נהג מונית צרפתי ששמו ג'ורג'. בסרטים "עיניים עצומות לרווחה", (1999), "משימה בלתי אפשרית 2", (2000) וונילה סקיי (2001) הוא דיבב את טום קרוז בגרסה הצרפתית שלהם. הסרט אנתוני זימר הופק מחדש בשנת 2010 כסרט אמריקאי בשם "התייר" בו מככב ג'וני דפ בתפקיד המקביל לזה שגילם איוואן אטאל בסרט המקורי. בשנת 2016 ביים וכיכב בסרט "היהודים: הם בכל מקום", לצד בת זוגו שארלוט גינסבורג. בשנת 2017 ביים את הקומדיה "המילים הפשוטות", וכשחקן השתתף בסרט "רוקנרול", לצדם של מריון קוטיאר ובן פוסטר. בשנת 2018 כיכב בסדרת הטלוויזיה של רשת Arte "לחיות לנצח" בתפקיד השוטר דריוס אסראם. בשנת 2019 גילם את הסופר היהודי רומן גארי בסרט האמריקאי "סיברג" (אנ') לצדה של קריסטן סטיוארט. באותה שנה ביים וכתב אטאל את הסרט "הכלב שלי טיפש" ואף כיכב בו לצד גינסבורג. בשנת 2021 שיחק בסרטו של דני בון "תקועים בפריז". בשנת 2022 שיחק בסרט המותחן הצרפתי "מטרה קלה" (אנ') של הבמאי ז'אן פול סלומה (אנ'). בשנת 2023 שיחק בדרמת הפשע הצרפתית "דם וכסף" (אנ') בדמותו של אנטון זגורי. מאז 1991 הוא בזוגיות עם השחקנית שארלוט גינסבורג, בתם של סרז' גינסבורג וג'יין בירקין. להם שלושה ילדים. ב-2013 הם התארסו אך הודיעו שלא מתכננים להינשא. מדיה וקבצים בנושא איוואן אטאל בוויקישיתוף איוואן אטאל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איוואן אטאל, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי איוואן אטאל, באתר AllMovie (באנגלית) איוואן אטאל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) איוואן אטאל, באתר Discogs (באנגלית) גבי לוין, הבמאי שלמד על בשרו שהצרפתים לא אוהבים לדבר על אנטישמיות, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2016 אבנר שביט‏, "האנטישמיות בצרפת יומיומית, אבל לא מוכנים להודות בזה": ריאיון עם איוואן אטאל על "המילים הפשוטות", באתר וואלה, 17 ביוני 2018 נירית אנדרמן, איוואן אטאל: "אני יהודי גאה, אבל לא רוצה שהמדינה תהפוך לאיראן", באתר הארץ, 24 בינואר 2023 כתבה, gala.fr
קרינתיה

קרינתיה (בגרמנית: Kärnten) היא אחת מתשע מדינות אוסטריה הממוקמת בדרום המדינה, וגובלת עם סלובניה ואיטליה. שטח המדינה הוא 9,536 קמ"ר, רובו משתרע על הרי האלפים והוא משופע בכ-200 אגמים שהגדול שבהם הוא אגם ורתר. אוכלוסיית קרינתיה מונה כ-560,000 תושבים נכון לשנת 2009. בירתה היא קלגנפורט והעיר השנייה בחשיבותה היא פילאך (או וילאך). שתי הערים האלו קשורות בקשר כלכלי חזק. תושבי המדינה הם דוברי גרמנית בניב ייחודי, מלבד המיעוט הסלובני שמונה כ-14,000 נפש ומרוכז בדרום המדינה. עד שנהרג ב-11 באוקטובר 2008, שימש ירג היידר, כמושל קרינתיה. דמותו של היידר הייתה שנויה במחלוקת בעקבות כמה גילויי דעת קסנופוביים שהיו לו והשתייכותו לימין הקיצוני. לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוכללה קרינתיה באזור הכיבוש הבריטי. מקור שמה של קרינתיה בקרנים, עם קלטי שישב באזור החל במאה ה-5 לפנה"ס. דוכסות העבר של קרינתיה הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה עד 1806, כשהתפרקה וקרינתיה הפכה למדינת כתר באימפריה האוסטרו-הונגרית. הגבול הנוכחי של אוסטריה עם סלובניה נקבע במשאל עם ב-10 באוקטובר, 1920. התעשיות העיקריות בקרינתיה הן תיירות, אלקטרוניקה, הנדסה, ייעור וחקלאות. לתאגידים הרב-לאומיים פיליפס וסימנס AG פעילות רבה במדינה. קרינתיה מחולקת לשמונָה מחוזות ושתי ערי-מחוז: שפיטל אן דר דראוּ הרמאגור מחוז פילאך פלדקירכן סנקט פייט אן דר גלאן מחוז קלאגנפורט פלקרמרקט קלאגנפורט פילאך אתר האינטרנט הרשמי של קרינתיה (בגרמנית) קרינתיה, ברשת החברתית פייסבוק קרינתיה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קרינתיה, ברשת החברתית אינסטגרם קרינתיה, סרטונים בערוץ היוטיוב מדריך תיירות בקרינתיה (אורכב 22.05.2008 בארכיון Wayback Machine) (בגרמנית) רענן וייס, מווינה קחו דרומה, באתר "ידיעות אחרונות", 21 במאי 2017 שמעון כהן‏, חבל קרינתיה, אוסטריה: החלופה לחופשה משפחתית קיצית באירופה, באתר וואלה, 21 באוגוסט 2018 קרינתיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אוסטריה חולקה בין 4 המעצמות, הצופה, 27 ביוני 1945