העיר הקיסרית החופשית נירנברג

העיר הקיסרית נירנברג (בגרמנית: Reichsstadt Nürnberg) הייתה עיר קיסרית חופשית - עיר-מדינה עצמאית - בתוך האימפריה הרומית הקדושה. לאחר שנירנברג זכתה בעצמאות חלקית מרוזנות העיר נירנברג בשיא ימי הביניים והתווסף לה שטח ניכר מדוכסות בוואריה במלחמת לנדסהוט, היא הפכה לאחת הערים האימפריאליות הגדולות והחשובות, 'בירתה הבלתי רשמית' של האימפריה, במיוחד בגלל דיאטות קיסריות רבות (דיאט קיסרי (גר')) ובתי האצולה נפגשו בטירת נירנברג בין 1211 ל-1543. בשל הדיאטות הרבות של נירנברג, נירנברג הפכה למקום חשוב של ניהול האימפריה השגרתי בתקופה זו. בולת הזהב של 1356, שנקבעה על ידי הקיסר קרל הרביעי (שלט בשנים 1346–1378), קבעה את נירנברג כעיר שבה מלכי גרמניה החדשים שנבחרו חייבים לקיים את הדיאט האימפריאלי הראשון שלהם, מה שהפך את נירנברג לאחת משלוש הערים החשובות ביותר של האימפריה. הפריחה התרבותית של נירנברג, במאות ה-15 וה-16, הפכה אותה למרכז הרנסאנס הגרמני. דרכי מסחר שהתפתחו במקומות אחרים וההרס של מלחמות אירופה הגדולות במאות ה-17 וה-18 גרמו לעיר להידרדר ולהיקלע לחובות גדולים, וכתוצאה מכך נקלטה העיר בממלכת בוואריה החדשה עם הקמת קונפדרציה הריין ב-1806, ולאחד משינויים הטריטוריאליים הרבים של המלחמות הנפוליאוניות בתקופה המכונה החילון הגרמני. עדות ראשונה ליישוב באזור נירנברג ניתן לזהות כבר בשנת 1050 לפני הספירה. מאוחר יותר התיישבו הקלטים באזור נירנברג, בערך בשנת 400 לפני הספירה. באזור העיר נירנברג עצמה - ובמיוחד העיר העתיקה של היום - יש עקבות ניתנים לזיהוי של יישוב שהתקיים כבר במאה ה-9. באותה תקופה, נירנברג של ימינו הייתה על הגבול בין נורדגאו הבווארית לדוכסות פרנקוניה. נירנברג נוסדה כנראה בסביבות תחילת המאה ה-11, על פי האזכור התיעודי הראשון של העיר בשנת 1050, כטירה קיסרית בין פרנקיה המזרחית למרקיזות הבווארית של נורדגאו. מ-1050 עד 1571, העיר התרחבה ועלתה באופן דרמטי בחשיבותה בשל מיקומה על דרכי מסחר מרכזיות. המלך קונראד השלישי הקים את רוזנות העיר ואת הממשל ובתי המשפט הראשונים על השטחים הקיסריים שמסביב. הרוזנים הראשונים היו מבית ראב האוסטרי, אך עם הכחדת הקו הגברי שלהם בסביבות 1190, ירש את הרוזנות חתנו של הרוזן האחרון, מבית הוהנצולרן. עם זאת, מסוף המאה ה-12 ועד האינטררגנום (1254–1273), כוחם של הרוזנים פחת כאשר קיסרי בית הוהנשטאופן העבירו את רוב הסמכויות הלא צבאיות למפקד המצודה, כאשר הנהלת העיר ובתי המשפט העירוניים נמסרו לראש עיר קיסרי מ-1173/1174. מפקד המצודה לא רק ניהל את הנחלות הקיסריות המקיפות את נירנברג, אלא גבה מיסים והיווה את בית המשפט השיפוטי העליון בעניינים הקשורים לציד וייעור; הוא גם מונה למגן של המפעלים הכנסייתיים השונים, הכנסיות והמנזרים, אפילו של בישופות במברג. הפריבילגיות של מפקד מצודה זו הועברו לעיר במהלך סוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15. היחסים המתוחים בין הרוזנים למפקד המצודה פרצו לבסוף לאיבה גלויה, שהשפיעה רבות על ההיסטוריה של העיר. נירנברג מכונה לעיתים קרובות כ"בירה הבלתי רשמית" של האימפריה הרומית הקדושה, במיוחד בגלל דיאטות אימפריאליות (דיאט קיסרי (גר')) ובתי האצולה נפגשו בטירת נירנברג. הדיאטות של נירנברג היו חלק חשוב מהמבנה האדמיניסטרטיבי של האימפריה. הדרישות ההולכות וגוברות של חצר המלוכה וחשיבותה הגוברת של העיר משכו סוחרים ורוכלים רבים לנירנברג, בתמיכת קיסרי הוהנשטאופן. פרידריך השני (שלט בשנים 1212–1250) העניק את מכתב החירות הגדול (גר') בשנת 1219, כולל זכויות עיר, חופשיות קיסרית, הזכות לטבוע מטבעות, ומדיניות מכס עצמאית, המרחיקה כמעט לחלוטין את העיר מתחום הרוזנים. נירנברג הפכה במהרה, עם אאוגסבורג, לאחד משני מרכזי הסחר הגדולים בנתיב מאיטליה לצפון אירופה. בשנת 1298, הואשמו יהודי העיירה בחילול לחם הקודש ו-698 יהודים נהרגו באחד מפרעות רינדפלייש. מאחורי הטבח ב-1298 עמד גם הרצון לשלב בין צפון ודרום העיר, שחולקו על ידי נהר הפגניץ. יהודים התיישבו באזור המועד לשיטפונות, אך כפי שהבינו מנהיגי העיר, מרכז העיר הזה היה מכריע לפיתוח העתידי שלה. לפיכך החליטו שיש לסלק את האוכלוסייה היהודית. באזור זה כיום קיים השוק העירוני. הרווחים הטריטוריאליים הגדולים ביותר של נירנברג היו במאה ה-14, כאשר לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שלט 1314–1347) וקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שלט בשנים 1346–1378) הרחיבו את סמכויות העיר והעניקו לה הרשאות מכס משופרות. בולת הזהב של קרל משנת 1356 הגדירה את נירנברג כעיר שבה מלכי גרמניה החדשים שנבחרו חייבים לקיים את הדיאט הקיסרי הראשון שלהם, מה שהפך את נירנברג לאחת משלוש הערים החשובות ביותר של האימפריה, יחד עם פרנקפורט, שבה נבחרו המלכים, ואאכן, שבה הוכתרו הקיסרים ושהייתה בירת האימפריה הפרנקית הישנה. הקשר המלכותי והקיסרי התחזק כאשר זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שלט בשנים 1411–1437) מסר את סמלי המלכות הקיסריים שיישמרו לצמיתות בנירנברג ב-1423. אלה נשארו בנירנברג עד 1796, כאשר התקדמות הכוחות הצרפתיים חייבה את הרחקתם לרגנסבורג ומשם לווינה, שם מצאו משכן חדש. לקרל הרביעי היו קשרים חזקים עם נירנברג, והוא שהה בין חומות העיר שלה 52 פעמים ובכך חיזק את המוניטין שלה בקרב ערי גרמניה. קרל היה הפטרון של Frauenkirche, שנבנתה בין 1352 ל-1362 (האדריכל היה כנראה פטר פארלר), שבה חנתה החצר הקיסרית במהלך שהותה בנירנברג. עד אמצע המאה ה-13, המועצה הקטנה, השלטת, כללה 13 שופטים ו-13 חברי מועצה; לקראת סוף המאה נוספו 8 חברי המועצה הגדולה חסרת החשיבות, ומשנת 1370, 8 נציגים של אגודות אומנים. חברי המועצה נבחרו על ידי המעמד העשיר יותר; מנהג זה הוביל להקמת מעגל של "זכאים", שאליו התנגד מעמד האומנים בתוקף מאחר שהדיר אותם מבחינה פוליטית. עם התגברות חשיבותה של מלאכת היד, התפתחה רוח של עצמאות בקרב בעלי המלאכה, והם דרשו לאפשר את השמעת קולם בשלטון העיר. בשנת 1349 חברי הגילדות מרדו ללא הצלחה נגד הפטריציים במרד בעלי מלאכה (גר'), מרד אשר נתמך על ידי סוחרים וכמה חברי מועצה. התקוממות זו הייתה פוליטית בעיקרה, כאשר המסיתים התייצבו לצד בית ויטלסבאך במחלוקת על המלוכה הגרמנית בין יורשיו הבוואריים של לודוויג לבין הפטריציים, שעמדו לצד הקיסר קרל. התוצאה של התקוממות זו הייתה איסור על כל התארגנות עצמית של בעלי המלאכה בעיר, ביטול הגילדות שהיו נהוגות במקומות אחרים באירופה; האיגודים פורקו אז, והאוליגרכים נשארו בשלטון בעוד נירנברג הייתה עיר חופשית. קרל הרביעי העניק לעיר את הזכות לכרות בריתות באופן עצמאי, ובכך העמידה אותה במעמד שווה מבחינה פוליטית עם נסיכי האימפריה. העיר הגנה על עצמה מפני התקפות עוינות על ידי חומה והגנה בהצלחה על הסחר הנרחב שלה מפני הרוזנים. קרבות תכופים התרחשו עם הרוזנים מבלי לגרום נזק מתמשך לעיר. לאחר שהטירה נהרסה בשריפה בשנת 1420 במהלך סכסוך בין פרידריך הרביעי, רוזן העיר נירנברג (מאז 1417 מרקיז ברנדנבורג) לבין הדוכס מבוואריה-אינגולשטאדט, ההריסות והיער השייכים לטירה נרכשו על ידי העיר (1427), וכתוצאה מכך הוכפפו לריבונות המוחלטת של העיר בגבולותיה; הטירה נמסרה לעיר על ידי הקיסר זיגסמונד בשנת 1422, בתנאי היחיד שמערכת החדרים הקיסרית תישמר לשימוש הקיסר. באמצעות רכישות אלו ואחרות העיר צברה שטחים ניכרים. בשנת 1431 מנתה האוכלוסייה כ-22,800 איש, כולל 7,146 אנשים הכשירים לשאת נשק, 381 כמרים חילונים וסדירים, 744 יהודים ולא אזרחים. אולם, כמעצמה אזורית מתעוררת, נירנברג נקלעה עד מהרה לעימות עם שושלת הרוזנים לשעבר, שהביאו לשליטתם אזורים נרחבים של האזור מסביב לעיר כמרקיז ברנדנבורג-קולמבאך ונסיכות הבוחר של ברנדנבורג. סכסוך זה הגיע לשיאו במלחמת המרקיזים הראשונה בשנים 1449–1450, כאשר אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ניסה לשווא להחזיר את זכויותיו הקודמות על העיר. מלחמות ההוסיטים, הישנות המוות השחור ב-1437 ומלחמת המרקיזים הראשונה צמצמו את אוכלוסיית העיר ל-20,800 עד 1450. הפריחה התרבותית של נירנברג, במאות ה-15 וה-16, הפכה אותה למרכז הרנסאנס הגרמני. השנים שבין 1470 ל-1530 נחשבות בדרך כלל כתקופת הזוהר של העיר. נירנברג סחרה כמעט בכל העולם הידוע אז, וכמאמר הפתגם "Nürnberger Tand geht durch alle "Land – "חפצי נוי של נירנברג עוברים בכל הארץ", ועושרה של נירנברג נודע בשם "תיבת האוצר הקיסרית". נאמר כי הכנסות העיר היו גדולות מאלה של כל ממלכת בוהמיה. ערי נירנברג קיימו משרדי מסחר בערים רבות, כמו Nürnberger Hof בפרנקפורט. ממשלת העיר נוהלה באופן בלעדי על ידי כ-50 משפחות פטריציאניות עשירות שהיו להן גישה בלעדית ל"מועצת העיר הפנימית", כמו טוכר, אימהוף והאלר המפורסמים, סניף של הוולרים מאאוגסבורג ואחרים, בזמן שמשפחות חדשות יותר הצליחו גם במסחר. עד המאה ה-15, יותר ממחצית המשפחות הוותיקות נכחדו ו-22 משפחות חדשות התקבלו ל"מועצה הפנימית". עם חקיקת חוק המחול משנת 1521, הוקם לבסוף מעגל המשפחות הניתנות לבחירה למועצה והפטריציאטיה כללה ארבעים ושתיים משפחות. מאוחר יותר, רק מעט מאוד משפחות נוספות התקבלו. בין הפטריציים השליטים היו גם משפחות בהיים, אבנר פון אשנבך, פירר פון היימנדורף, גאודר פון הרולדסברג, גרונדהר, גוגל, הרסדורפר (הרסדורף), הירשפוגל, הולצשוהר, קולר, קרס פון קרסנשטיין, לופלהולץ פון קולברג, מופל, נוצל, אולהאפן, פאומגרטנר, פלר, פפינצינג, פירקהיימר, פמר, ריטר, רומל, שוירל, שירשטאב, שטרומר, פולקאמר. רבות מהמשפחות העשירות הללו הפכו לפטרונים חשובים של האמנות. באותה תקופה, אמנים בולטים רבים חיו ופעלו בנירנברג, כמו אלברכט דירר (1471–1528), מרטין בהאים (1459–1507) בנה את הגלובוס הראשון ופטר הנליין (1485–1542) ייצר את שעון הכיס הראשון. מתקופה זו בולטים גם המגלף העץ Veit Stoss‏ (1447–1533), הפסל אדם קראפט (1460–1508/09) והמאסטר מייסד והפסל פטר וישר האב (1460–1529). רק הספרות לא הייתה דומיננטית כמו האמנויות האחרות, אולם המשורר הלירי), המחזאי והסנדלר הנס זקס (1494–1576) מספק לפחות דמות ספרותית מרכזית אחת שחיה בתקופה זו בנירנברג. נירנברג הייתה אחת מ-27 הטריטוריות המייסדות של החוג הפרנקוני בדיאט של אאוגסבורג ב-2 ביולי 1500. בתחילת המאה ה-16, תמיכת העיר באלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן, במלחמת לנדסהוט, הובילה את העיר לזכייה בשטחים משמעותיים, והביאה אותה לשטח של 65 קמ"ר, מה שהפך אותה לעיר הקיסרית הגדולה ביותר באימפריה, רכישות שאושרו על ידי מקסימיליאן הראשון ב-1505. ב-1525 קיבלה נירנברג את הרפורמציה הפרוטסטנטית, וב-1532 נחתם שם השלום הדתי של נירנברג, שבאמצעותו זכו הלותרנים לוויתורים חשובים. במהלך מהפכת 1552 נגד קרל החמישי במלחמת המגרברים השנייה, השתדלה נירנברג לרכוש את הנייטרליות שלה בתשלום של 100,000 גילדן; אבל אלברכט, מרקיז ברנדנבורג-קולמבך, אחד ממנהיגי המרד, תקף את העיר מבלי להכריז מלחמה וכפה על כריתת שלום חסר ערך. בשלום אאוגסבורג אושרו נחלותיהם של הפרוטסטנטים על ידי הקיסר, זכויותיהם הדתיות הורחבו ועצמאותם מתחום השיפוט של הבישוף מבמברג אושרה, בעוד שאושרו גם החילון של המנזרים בשנות ה-20 של המאה ה-16. מצב העניינים בראשית המאה ה-16, גילוי העולם החדש על ידי קולומבוס והקפת אפריקה על ידי דיאש והפיצול הטריטוריאלי באימפריה הביאו לירידה במסחר ובשל כך לעושרה של העיר. התאבנות ההיררכיה החברתית והמבנים המשפטיים תרמו לירידה במסחר; תחת לאופולד הראשון (שלט 1658–1705) הומרה הפאטריציה לתאגיד תורשתי, מה שהוביל את מעמד הסוחרים לפנות ליועץ הקיסרי, אם כי ללא הצלחה. במהלך מלחמת שלושים השנים העיר לא תמיד הצליחה לשמר את מדיניות הנייטרליות שלה. שיבוץ תכוף של חיילים קיסריים, שוודים וחיילי הליגה, תרומות למלחמה, דרישות לנשק, מתנות חצי-חובה למפקדי הצבאות הלוחמים והפסקת המסחר, גרמו נזק בלתי הפיך לעיר. האוכלוסייה, שבשנת 1620 כללה למעלה מ-45,000, ירדה ל-25,000. בשנת 1632 במהלך מלחמת שלושים השנים, העיר, שנכבשה על ידי כוחותיו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, הושמה במצוררת על ידי צבאו של הגנרל הקיסרי אלברכט פון ולנשטיין. העיר ירדה מחשיבותה לאחר המלחמה והחזירה לעצמה את חשיבותה רק במאה ה-19, אז צמחה כמרכז תעשייתי. אולם גם לאחר מלחמת שלושים השנים חלה פריחה מאוחרת של אדריכלות ותרבות - אדריכלות הבארוק החילונית מודגמת בפריסה של הגנים האזרחיים שנבנו מחוץ לחומות העיר, ובבנייה מחדש של הכנסייה הפרוטסטנטית של העיר, שנהרסה בשריפה בתחילת המאה ה-18 ונחשבת לתרומה משמעותית לארכיטקטורת הכנסיות הבארוקיות של פרנקוניה התיכונה. לאחר מלחמת שלושים השנים, נירנברג ניסתה להישאר מנותקת מענייני חוץ, אך נדרשו ממנה תרומות עבור מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים, הראשונה בסכום של 6.5 מיליון גילדן. הגבלות היבוא והיצוא שללו מהעיר שווקים רבים לייצור שלה, במיוחד באוסטריה, פרוסיה ובוואריה, מזרח וצפון אירופה. ב-1790/1791 ניכס הבוחר הבווארי, קרל תאודור, חלק מהנחלות שהושגו על ידי העיר במהלך מלחמת לנדסהוט, אשר בוואריה טענה לחזקתה עליהם; פרוסיה תבעה וכבשה חלק מהשטח בשנת 1796. כשהבינה את חולשתה, העיר ביקשה להצטרף לפרוסיה אך פרידריך וילהלם השני סירב, מחשש לפגוע באוסטריה, רוסיה וצרפת. בדיאט הקיסרי ב-1803 אושרה עצמאותה של נירנברג, אך עם הקמת הקונפדרציה של הריין ב-12 ביולי 1806, הוסכם למסור את העיר לבוואריה מה-8 בספטמבר; אוכלוסייתה מנתה אז 25,200 והחוב הציבורי שלה הסתכם ב-12.5 מיליון גילדן, כאשר בוואריה ערבה לתשלום החוב. העיר הקיסרית כללה כ-1200 קמ"ר, מה שהפך אותה לאחת מטריטוריות הערים הקיסריות הגדולות ביותר; לאחר שהעיר הקיסרית ברן עזבה כדי להצטרף לקונפדרציה השווייצרית הישנה ב-1353, רק לערים הקיסריות של אולם ושטרסבורג היה שטח בגודל דומה. האזור חולק למחוזות הישן והחדש. המחוז הישן, שכלל גם יערות קיסריים היה קונצרן של לורדות ונחלות של רוזני העיר נירנברג, מנזרים ומתקנים חברתיים. אותו צדק גבוה (Zentgericht ו-Freigericht) אשר נוהל על ידי רוזנות העיר נירנברג - ולאחר מכן המרקיזים של ברנדנבורג-אנסבך וברנדנבורג-ביירוית - היה מקור לסכסוך מתמיד. המחוז החדש היה מורכב מהשטח שנרכש על ידי נירנברג במלחמת לנדסהוט; בשטח זה הייתה לעיר ריבונות מלאה. בשנת 1790, כ-25,000 חיו בין חומות העיר ועוד 35,000 בשטחים מחוץ לחומות העיר. להתרחבות הטריטוריאלית של ערים קיסריות מאז אמצע המאה ה-14 היו כמה סיבות כלליות, שכולן נמצאו במקרה של נירנברג - חולשת הכוח הקיסרי וחוסר היכולת לשמור על חוק וסדר; משבר החובות של אצילים בעלי קרקעות ואבירים שכנים בהשוואה להכנסה ההונית של מעמד הביניים העירוני המתפתח; והצורך הגובר בערים להבטיח אספקה נאותה של מזון לתושביה, חומרי גלם לבעלי המלאכה שלה והגנה עצמית צבאית. הן במלחמות המרקיזים (1449/50 ו-1552–1554) והן במלחמת שלושים השנים, שטחה של העיר ואוכלוסייתה הושפעו באלימות משיבוץ חיילים, ביזה, תנועות חיילים ומחלות. לאחר שהקו הדוכסי של בוואריה נכחד ונסיכות הבוחר מבוואריה עברה לידי קרל תאודור, רוזן פפאלץ-זולצבאך ב-1777, החלה נסיכות הבוחר לתבוע את המובלעות של נירנברג בפפאלץ העליון וכן להחשיב את המחוזות של פפאלץ-נויבורג לצורכי משפט ומס.ב-1790/1791 השתמש הנסיך הבוחר בתביעתו ההיסטורית מלפני מלחמת לנדסהוט כדי לכבוש את שטחי נירנברג במה שנודע כ הפקעת בוואריה (גר'). חלקים נרחבים משטחי העיר כעת נכבשו, מה שהוביל להפסדי מס מקבילים לנירנברג; מחאות לקיסר ולאימפריה היו לשווא, בשל המצב הצבאי-מדיני באותה תקופה. משחק הכוח על מורשת נירנברג ראה את ציבור הבוחרים סיפק רצון טוב ותמיכה לצרפת המהפכנית בתחרות עם פרוסיה, אליה סופחו שתי המרקיזויות הפרנקוניות ב-1791. מאז, קנצלר פרוסיה, קרל אוגוסט פון הרדנברג (אנ') (1750–1822), ניסה להקים מחוז פרוסי אינטגרלי של פרנקוניה. כאשר פרוסיה, במהלך מדיניות ההתחדשות (גר') שלה, כבר תבעה את זכויות המרקיזות של צדק גבוה בשטח המחוז הישן בשנת 1796, נירנברג הייתה מוגבלת כמעט רק לשטח המוקף בחומות העיר; נירנברג שמרה על זכות הצדק הגבוה רק באזור ליכטנאו והמובלעות בתוך בישופות במברג, גם הם פחתו על ידי סיפוח על ידי נסיכות הבוחר. ב-1972, רוב השטחים לשעבר של נירנברג - במיוחד אלה במחוז החדש - אוחדו מחדש במחוז הבווארי של חבל נירנברג. מדיה וקבצים בנושא העיר הקיסרית החופשית נירנברג בוויקישיתוף "Nürnberg, Reichsstadt: Politische und soziale Entwicklung". Historisches Lexikon Bayerns. (בגרמנית) Herbermann, Charles, ed. (1913). "Nuremberg". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. "Nürnberg, Reichsstadt: Territorium". Historisches Lexikon Bayerns. (בגרמנית)