laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרויקט מוגול

פרויקט מוגול (נקרא לעיתים מבצע מוגול) היה מיזם סודי ביותר של חיל האוויר של ארצות הברית, שנועד לזיהוי ניסויים גרעיניים של ברית המועצות. במסגרתו הוטסו מיקרופונים באמצעות כדורים פורחים לגובה רב על מנת לקלוט גלי קול שייווצרו על ידי הניסויים הגרעיניים. הפרויקט התקיים משנת 1947 ועד לראשית 1949. הוגה המיזם היה ד"ר מוריס יואינג (Maurice Ewing). הוא עסק לפני כן בחקר מעבר גלי קול בשכבות המים של האוקיינוסים, ושיער כי מעבר קול דומה מתקיים בשכבות הגבוהות של האטמוספירה. המפקחים על המיזם היו ד"ר ג'יימס פיפלס (James Peoples) ועוזרו ד"ר אלברט קרארי (Albert P. Crary). במסגרת המיזם שולחו מערכים של מיקרופונים ועמם משדרי רדיו, שיעבירו את הקולות שייקלטו אל הקרקע. נדרש שהכדורים הפורחים שישוגרו יישארו בגובה קבוע מסוים למשך זמן רב ככל האפשר. לשם כך פותח ציוד ייעודי, כמו מדי לחץ, אשר פיקחו על שחרור מטען הנטל של הכדורים. בתחילה נעשה שימוש בבלוני מזג אוויר עשויי גומי וממולאים בהליום. בהמשך הם הוחלפו על ידי בלונים גדולים מפוליאתילן. התברר שאלו היו עמידים יותר, פחות גז דלף מתוכם והם שמרו על גובה הטיסה שלהם בצורה טובה יותר. המיזם היה אחד מסדרה של מיזמים של שימושים צבאיים ומטאורולוגיים בכדורים פורחים על ידי ארצות הברית בשלהי שנות ה-40 וראשית שנות ה-50, ובהם תוכנית בלון סקייהוק, פרויקט מובי דיק ופרויקט ג'נטריקס. עלותו של המיזם מוגול הייתה גבוהה והצלחתו חלקית. על כן באו במקומו רשת של חיישנים סייסמיים לקליטת תנודות קרקע מן הניסויים הגרעיניים וכן איסוף דגימות אוויר לשם איתור נשורת גרעינית מהם. אלו היו זולים ואמינים יותר וקלים יותר לפריסה ולתפעול. באמצע שנות התשעים פרסם חיל האוויר האמריקני דו"ח, שלפיו בלון טיסה מס' 4 של מיזם מוגול, ששוגר ב-4 ביוני 1947, היה האובייקט שהתרסק ליד רוזוול, ניו מקסיקו, והיה המקור לשרידים שהציתו את תקרית רוזוול.
קרימינולוג

קרימינולוג הוא אדם העוסק בקרימינולוגיה קלינית, חברתית שיקומית או מחקרית. אפשרויות התעסוקה הן במסגרות השיקום של עבריינים וקורבנות והטיפול בהם. לדוגמה, במסגרת המשטרה, כוחות הביטחון ושירות בתי הסוהר (שב"ס), מוסדות גמילה וטיפול, מסגרות פרטיות או מחקר והוראה אקדמיים. הקרימינולוג החברתי שיקומי הוא איש מקצוע, שהכשרתו המקצועית ותפקידו המקצועי מרוכז בגישה מדעית ללמוד וניתוח ההתפתחויות של הסטייה, הדינמיקה של העבריין, זיהוי גורמי הסיכון והתערבות סוציותראפויטית. דהיינו טיפול מערכתי, חברתי והתנהגותי. לימודי הקרימינולוגיה בישראל, לתואר ראשון, נערכים באוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת אריאל ובמכללות אקדמיות. לאחרונה, הצטרפה גם האוניברסיטה העברית לרשימה ומכשירה סטודנטים בתואר. לימודי התואר השני נערכים באוניברסיטה העברית, אוניברסיטת חיפה או תוכניות המכשירות קרימינולוגים העוסקים בטיפול באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת אריאל בשומרון. מדיה וקבצים בנושא קרימינולוג בוויקישיתוף קרימינולוג קליני, בלקסיקון הפסיכולוגי "בטיפולנט" ז'נאן בסול, אבסורד ישראלי: קרימינולוגים מוסמכים אינם יכולים לטפל בעבריינים, באתר TheMarker‏, 1 בספטמבר 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלמה בן זאב

אלמה בן זאב (נולדה ב-16 ביוני 1990) היא שחקנית, מפיקה, תסריטאית ובמאית קולנוע ישראלית. זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על משחקה בסדרה "ראש גדול". בן זאב היא בתה של עורכת הקולנוע יעל פרלוב, אחייניתה של נעמי פרלוב ונכדתו של במאי הקולנוע וחתן פרס ישראל דוד פרלוב. למדה במגמת תיאטרון בתיכון א' לאמנויות תל אביב בתל אביב, בקורס כתיבה יוצרת בבית הספר "מנשר לאמנות" בתל אביב ושלושה חודשי השתלמות למשחק בלונדון. את שירותה הצבאי עשתה בתיאטרון צה"ל. היא בוגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב. קריירת המשחק שלה התחילה ב-2002, כאשר שיחקה בסרט קצר "אסור שבת" במסגרת פרויקט "ילדים יוצרים סרטים" בערוץ הילדים. והפריצה הגדולה הייתה ב-2004 כשגילמה את מור ירון בסדרת הנוער "ראש גדול", במשך 3 עונות עד 2007, (וזכתה על משחקה בסדרה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בסדרת ילדים ונוער"). בשנת 2006 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "מעורב ירושלמי" (קשת, ערוץ 2). בנוסף היא שיחקה ב-2008 בסרט של אלון מיטלפונקט "בשידור חי" בתפקיד כריזמה. בשנת 2015 החלה לשחק בסדרת הנעורים של ערוץ 10, "להתבגר" בתפקיד צהלה, אחותה הגדולה של נעמה (מור פולנוהר). בשנת 2016 שיחקה תפקיד אורח בסדרה הקומית "הרוסים" בערוץ 10, שיצר בעלה לב ברודינסקי לצד ארם רבינוביץ'. בן זאב נשואה למדבב לב ברודינסקי והשניים הורים לבת. הם מתגוררים בכפר קיש. אלמה בן זאב, ברשת החברתית אינסטגרם אלמה בן זאב, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אלמה בן זאב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אורית מרלין־רוזנצוייג, אלמה בן זאב: "אני יודעת לשחק, אני יודעת להפיק, ועכשיו אני רוצה להיות הבמאית", באתר ynet, 9 באוגוסט 2022
המועצה הנורדית

המועצה הנורדית ומועצת השרים הנורדית הן ארגונים בינלאומיים שמטרתם - שיתוף פעולה בין המדינות הנורדיות. המועצה הנורדית הוקמה בתום מלחמת העולם השנייה. בשנת 1952 יצרה שוק עבודה משותף, המאפשר תנועה חופשית של עובדים בין המדינות החברות, בלא צורך בדרכונים. מדינות: דנמרק דנמרק פינלנד פינלנד איסלנד איסלנד נורווגיה נורווגיה שוודיה שוודיה שטחים אוטונומיים עמיתים: איי פארו איי פארו (דנמרק) גרינלנד גרינלנד (דנמרק) אולנד אולנד (פינלנד) משקיפות: אסטוניה אסטוניה לטביה לטביה ליטא ליטא שלזוויג-הולשטיין שלזוויג-הולשטיין (גרמניה) לפלנד מועצת הסאמי משרדי המועצה ממוקמים בקופנהגן שבדנמרק. לארגון נציגויות בכל המדינות החברות. לארגון אין כוח משלו. המדינות החברות וממשלותיהן צריכות ליישם את החלטות המועצה באמצעות חקיקה מקומית בכל אחת מבתי המחוקקים של חבריה. מאחר שדנמרק, נורווגיה איסלנד ופינלנד הן חברות נאט"ו, ושוודיה היא מדינה נייטרלית אין שיתוף פעולה צבאי בין חברות המועצה. שפות העבודה של המועצה הן שוודית, נורווגית ודנית. המועצה הנורדית הייתה במקורה ארגון שיתוף פעולה בין-פרלמנטרי. בשנת 1971 הוקמה מועצת השרים הנורדית שמטרתה שיתוף פעולה בין-ממשלתי. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נעשה ניסיון להרחיב את סמכויות המועצה ולהקים ארגון הדומה לקהילה הכלכלית האירופית. נערך משא ומתן לצורך חתימה על אמנה במטרה להקים ארגון זה שהיה אמור להיקרא "נורדק". הניסיון נכשל בשל סירובה של פינלנד לאשרר את ההסכם בגלל יחסיה המיוחדים עם ברית המועצות. בהיעדרה של הסכמת פינלנד פנו נורווגיה ושוודיה וביקשו להצטרף לקהילה הכלכלית האירופית. דנמרק הצטרפה ב-1973. שוודיה ופינלנד הצטרפו לבסוף לאיחוד האירופי בשנת 1995. המדינות הנורדיות איחוד ההגנה הסקנדינבי סקנדינביה מדיה וקבצים בנושא המועצה הנורדית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המועצה הנורדית המועצה הנורדית - שאלות ותשובות המועצה הנורדית, ברשת החברתית פייסבוק המועצה הנורדית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המועצה הנורדית, ברשת החברתית LinkedIn
ת'יאטר ג'יי

תי'אטר ג'יי (באנגלית: Theater J) היא חברת תיאטרון מקצועית בוושינגטון די. סי., שנוסדה בשנת 1990 במטרה להציג עבודות ש"מפארות את הקול האורבני הייחודי והחזון החברתי המהווים חלק מהמורשת התרבותית היהודית". ה"ת'יאטר ג'יי" מופיע בתיאטרון ארון וססיל גולדמן (Aaron & Cecile Goldman Theater), חלק ממרכז מוריס קפריץ (Morris Cafritz Center) לאמנויות בשכונת דופונט סירקל, במתחם מרכז הקהילה היהודית בוושינגטון די. סי.. המנהל האמנותי של התיאטרון הוא ארי רות' (Ari Roth).‏ בין היתר, הציג התיאטרון הופעות בכורה של הצגות מאת ריצ'רד גרינברג (ההצגה Bal Masque), אריאל דורפמן (Picasso's Closet), ג'ויס קרול אוטס (The Tattooed Girl) וונדי ואסרשטיין (Third).‏ טריי גרהאם מהניו יורק טיימס כתב על הת'יאטר ג'יי כי הוא מציג "ליטוש מקצועי, דרמטורגיה מחושבת ואופי ניסויי מחוצף". במגזין של ארגון הדסה תואר כאחד התיאטראות היהודים-אמריקאיים המודרניים ה"מצליחים ביותר והחדשניים ביותר". הת'יאטר ג'יי אף ידוע בשורת ההצגות שערכו בו את הופעת הבכורה שלהן; התיאטרון כונה בניו יורק טיימס "התיאטרון הראשי להצגות בכורה" ("Premier Theater for Premieres").‏ אתר האינטרנט הרשמי של ת'יאטר ג'יי (באנגלית) "Theater J:General Information". Washington DC Jewish Community Center. אורכב מ-המקור ב-2008-06-14. נבדק ב-2008-09-07. "Theater J About Us". Washington DC Jewish Community Center. אורכב מ-המקור ב-2010-01-10. נבדק ב-2009-11-14. http://washingtondcjcc.org/center-for-arts/theater-j/archives//ref>History of Productions Reference: http://washingtondcjcc.org/center-for-arts/theater-j/archives/ Graham, Trey (2005-05-15). "The Premier Theater for Premieres". The New York Times. נבדק ב-2008-09-07. Musleah, Rahel (באוקטובר 2002). "The Many Stages of Jewish Life". Hadassah Magazine. אורכב מ-המקור ב-2004-09-10. נבדק ב-2008-09-07. {{cite news}}: (עזרה)
קיי מדפורד

מרגרט קתלין או'ריגן (באנגלית: Margaret Kathleen O'Regan; ‏14 בספטמבר 1919 – 10 באפריל 1980), שהייתה ידועה בשם קיי מדפורד (באנגלית: Kay Medford), הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון וזמרת אמריקאית, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1968 על תפקידה בסרט המוזיקלי "מצחיקונת". מדפורד נולדה וגדלה בניו יורק סיטי לזוג הורים איריים אמריקאיים ג'יימס ומרי או'ריגן שמתו כאשר הייתה בת 15. לאחר מכן אימצה את השם קיי מדפורד, סיימה את לימודייה במוסדות לימוד קתולים ועבדה לפרנסתה כמלצרית במועדון לילה. בתחילת דרכה זכתה לביקורות מצוינות על הופעתה בברודוויי במחזמר "ביי ביי בירדי" בתפקיד מאמא. את דרכה בהוליווד החלה בשנת 1958 בסדרת הטלוויזיה "קיטי פויל" ברשת NBC, הסדרה שמבוססת על תוכנית רדיו באותו שם שודרה בטלוויזיה למשך חמישה חודשים. בשנת 1960 בדרמה "באטרפילד 8" ולאחר מכן בסרטו של הבמאי והמחזאי המצליח ג'ושוע לוגן "Ensign Pulver" ובסרטו של ארווין קרשנר "שיגעון טוב". בשנת 1964 הופיעה מדפורד במחזמר "מצחיקונת" והייתה מועמדת לפרס טוני על תפקיד רוז ברייס, אמה של גיבורת העלילה השחקנית פאני ברייס (ברברה סטרייסנד). כארבע שנים לאחר מכן חזרה מדפורד על התפקיד גם בגרסה הקולנועית המפורסמת של ויליאם ויילר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-1969 השתתפה מדפורד בסרטו השלישי של ריצ'רד דונר "טווינקי" בתפקיד אמו של הסופר סקוט וורדמן (צ'ארלס ברונסון). מדפורד מעולם לא נישאה. נפטרה בשנת 1980 בגיל 61 בביתה שבמנהטן ממחלת סרטן צוואר הרחם. קיי מדפורד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קיי מדפורד, באתר AllMovie (באנגלית) קיי מדפורד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קיי מדפורד, באתר MusicBrainz (באנגלית) קיי מדפורד, באתר Discogs (באנגלית) קיי מדפורד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מיכל ברט

מיכל ברט היא רקדנית פלמנקו ישראלית. מיכל ברט נולדה בחיפה והתחילה את דרכה בגיל 6 בלימודי בלט קלאסי ומודרני בסטודיו "תנועות" בו במשך 12 שנים. במהלך לימודיה בחטיבת הביניים, השתתפה בהפקה משותפת עם התזמורת הסימפונית חיפה ביצירה "אגם הברבורים" אשר הועלתה בתיאטרון חיפה. את תחילת דרכה בפלמנקו עשתה בחיפה אצל סילביה ברוא. לאחר שירותה הצבאי, עברה לתל אביב ולמדה אצל סילביה דוראן ונטע שיזף ובהמשך בסטודיו של מיכל נתן, בו, מלבד רקדנית ברט גם סולנית, מורה ומנהלת חזרות למשך מספר שנים. בשנת 2005 נסעה לסביליה שבספרד ושם המשיכה את לימודיה, ובתוך כך למדה אצל אליסיה מרקז ופילאר אורטגה. בשנת 2007 השתתפה בתחרות הפלמנקו של "קרן עדי" וזכתה במקום הראשון ובמלגה ללימודים בספרד. ב-2008, לאחר שסיימה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בחינוך מיוחד ללקויי שמיעה, נסעה למדריד ובמשך ארבע שנים למדה בבית הספר "אמור דה דיוס". ברט השתתפה בהפקות שונות ברחבי ספרד ומחוצה לה: כרקדנית וסולנית בהפקה של טיטו לוסדה "אלף לילה ולילה", כרקדנית במופע "צעקה" במסגרת הפסטיבלים "סומה פלמנקה" במדריד וה"ביאנאל" בסביליה, כרקדנית במופע "אי-שקט" בפסטיבל הפלמנקו בקסטיון, כסולנית וכוריאוגרפית בלהקתו של אנטוניו רייס וככוריאוגרפית ורקדנית בהרכב שהוקם במיוחד למספר הופעות בחאן-אנדלוסיה. ענת-חנה עשת, המחולל היצירתי של מיכל ברט, ‏08 ביוני 2014 "קרן עדי" היא קרן שנוסדה לזכרה של עדי אגמון על ידי משפחתה. מטרת הקרן היא לאפשר לרקדניות פלמנקו צעירות להשתלם בפלמנקו בספרד ובאופן כללי להעמיק את העשייה התרבותית בתחום הפלמנקו בארץ. שיאה של הפעילות של הקרן הוא פסטיבל "ימי הפלמנקו" והתחרות הדו-שנתית אותם היא מארגנת. שלוש רקדניות זכו בתחרות בפסטיבל "ימי הפלמנקו" באתר נענע 10;הזוכות בפסטיבל "ימי הפלמנקו"
אורית גרוס

אורית גרוס (נולדה בישראל ב-1955) היא סופרת ישראלית. גרוס נולדה ב-1955, לברכה ודוד בלייך. היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה, תואר שני בטיפול באמצעות אומנויות, והכשרה בפסיכותרפיה. גרוס עובדת כתרפיסטית ומדריכה בתוכנית להכשרת מטפלים באמצעות אמנויות בסמינר הקיבוצים. מאמרים שכתבה פורסמו בכתבי –עת מקצועיים, כמו גם שני פרקים בספר בשפה אחרת(הקישור אינו פעיל), (הוצאת מודן). גרוס החלה לכתוב פרוזה רק בעשור האחרון. סיפוריה פורסמו בעתון 77 ובקשת החדשה, ומאז הוציאה לאור מספר ספרים. אורית גרוס מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשלושה. סיפורים מאחורי הגב - הוצאת כרמל, (2003) קליפות שקופות - הוצאת כרמל, (2006) רצפת חול - הוצאת הקיבוץ המאוחד, (2012) אספת דיירים - הוצאת כרמל (2019) ספרה "סיפורים מאחורי הגב" זיכה אותה בפרס שרת החינוך על ספר ביכורים. הנימוקים לפרס: "קובץ סיפוריה של אורית גרוס משלב מצבי חיים יומיומיים וחשיבה מרפרפת מהרהרת על מה שהיומיומיות הזאת מסוגלת לחולל. הסיפורים רוקחים מן המובן והמוכר הלוך נפש משיק למתרחש החשוף והמציאותי. רובדי הלשון תואמים את העלילות הקטנות הרוחשות בבית וקרוב אליו. הסיפורים ניחנים בכוח הבחנה דק ואמפתי המחולל מסע בין דמויות אבודות למחצה. מכל זאת נובעת ספרות מקורית וקול אותנטי, הגורם הנאה רבה ואולי אף נחמה.על כן נבחר ספר זה כראוי לפרס ביכורים." הסיפור "אין לי" מתוך הספר "אספת דיירים" קראו את הפרק הראשון של "קליפות שקופות", באתר וואלה, 8 בינואר 2007 אורית גרוס, ארוחה משפחתית, באתר ynet, 14 באוקטובר 2003 אורית גרוס, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" רשימת הפרסומים של אורית גרוס, בקטלוג הספרייה הלאומית אורית גרוס באתר סימניה דף אורית גרוס בהוצאת כרמל אורית גרוס, סיפור: "מה שאני כן זוכרת", בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, ינואר 2022 אורית גרוס, דף שער בספרייה הלאומית אורית גרוס, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ירון פריד, ‏מסע לחקר הפופיק הנורווגי, ומהנעשה בחיי בית משותף ברחובות, באתר מעריב אונליין, 15 במאי 2020 יותם שווימר, "רצפת חול": אובססיה היא ספרות טובה, באתר ynet, 2 באוקטובר 2012 ד"ר נעמה לב ארי, אמבט טמון בחול: על טבעו של האל-ביתי, באתר פסיכולוגיה עברית, ספטמבר 2012 ד"ר נעמה לב ארי, גילוי וכיסוי בסיפור טיפולי - על רצפת חול - אורית גרוס, בין המלים- כתב עת לטיפול ביצירה ובהבעה, גיליון 7, סתיו 2012 ביקורת של טלי לטוביצקי על קליפות שקופות יערה בן-דוד, הצצה לחיי נפש סבוכים בלבוש נאיבי-לכאורה, באתר הארץ, 21 ביוני 2004 דפנה שחורי, לפעמים הדלת נפתחת. רוב הזמן לא, באתר הארץ, 28 בינואר 2007 מרב יודילוביץ', פרסי שרת החינוך בתחומי היצירה הספרותית יוענקו ביום ראשון, באתר ynet, 18 ביוני 2004
שפות איראניות מזרחיות

השפות האיראניות המזרחיות היא תת-קבוצה של השפות האיראניות, שהתהוותה בתקופה האיראנית התיכונה (מהמאה הרביעית לפני הספירה לערך). השפה האווסטית לרוב מסווגת כשפה איראנית מזרחית מוקדמת. השפה האיראנית המזרחית הגדולה ביותר שעדיין מדוברת היא פשטו, עם כ־50 מיליון דוברים בין הרי הינדו־כוש באפגניסטן לבין נהר האינדוס בפקיסטן. בניגוד לניבים האיראניים המרכז־מערביים, הניבים המרכז־מזרחיים האיראניים משמרים את ההברות בסוף המילה. השפות האיראניות המזרחיות מדוברות באזור רציף, באפגניסטן וגם בחלקים הסמוכים במערב פקיסטן, במחוז האוטונומי גורנו־בדקחשאן במזרח טג'יקיסטן והמערב הרחוק של מחוז שינג'יאנג בסין. עם זאת, יש שתי שפות המשתייכות למשפחה המדוברות באזורים נפרדים, שפת היע'נובי של צפון־מערב טג'יקיסטן (צאצאית של הסוגדית) והאוסטית של הקווקז (צאצאית של הסקיטו־סרמטית). הן שאריות של רצף אתנו־לשוני שנמתח על רוב מרכז אסיה באלף הראשון לפני הספירה. השפות האיראניות המזרחיות מחולקות לענף צפון־מזרחי ולענף דרום־מזרחי. על אף ההפרדה הזו, השפות האיראניות נשארו רצף דיאלקטי אחד. לפי אנציקלופדיה איראניקה, הקבוצה הצפון־מזרחית כוללת את רוב השפות המזרחיות, כולל פשטו ושפות הפאמיר, על אף שאינה כוללת את השפה האווסטית, שהיא שפה איראנית עתיקה. עם זאת, אתנולוג מגדיר את השפות הבאות בלבד כצפון־מזרחיות: אווסטית בקטרית ח'וארזמית סוגדית (דיאלקטים: נוצרית, בודהיסטית, מניכאי) יע'נובי סקיטית סקיטית סרמטית אוסטית (דיאלקטים: אירון, דיגור, יאסיק) הקבוצה הדרומית כוללת את הפשטו, את שפות הפאמיר ואת ארמורי-פראצ'י. פשטו מדוברת במזרח אפגניסטן, בדרומה ובחלקים נוספים שלה ובמערב פקיסטן. שפות הפאמיר מדוברות בהרי פאמיר. ארמורי מדוברת בקאניגוראם ובדרום וזיריסיטן שבפקיסטן, אך ייתכן שעדיין יש דוברים בבברקאי ברק שבמחוז לוגאר באפגניסטן. פרצ'אי מדוברת בחלק העליון של ניג'ראב בצפון מחוז קאבול. סכה (סקיטו־ח'ואטנזית) חואטנזית טומשוקסית שפות הפאמיר קבוצת שוע'ני שוע'ני ח'ופי סריקולי יזגולאמי ידע'ה־מונג'י זבכי ו'חי (עם השפעה סַכַּנִית) פשטו וזירי ונצ'י ארמורי־פרצ'אי ארמורי פרצ'אי אתנולוג, בניגוד לאנציקלופדיה איראניקה, מסווגים את ארמורי־פרצ'אי כצפון־מזרחיות. נהוג במחקר להניח שהחלק המזרחי נפרד מהחלק המערבי במהלך סוף המילניום השני לפני הספירה, ומקובל גם להניח שהיה ממוקם בתרבות היאז. בזכות הנוכחות היוונית במרכז אסיה, חלק מהשפות המזרחיות תועדו בשלב האיראני התיכוני שלהם (ולכן הסיווג כמזרחיות), בעוד שמעט מעוד תיעוד של הרצף הסקיטו־סרמטי שהשתרע מקזחסטן מערבה לערבה הפּוֹנטית־כַּספית ועד לאוקראינה הצליח לשרוד. בשפות האיראניות המזרחיות יש מעתקי הגאים רחבי היקף, לדוגמה č > c, d > ð > l, ו־b > v כמוצג בטבלה מטה. מעתק הגאים נוסף הנמצא בענף השוע'ני ובניבי הפשטו הוא ṣ̌ > x̌ > x. לדוגמה, ״בשר״ זה ɡuṣ̌t בווח'י אך משתנה ל־guxt בשוע'ני, והמילה הדרום־פשטו לבשר, γwaṣ̌a, משתנה ל־γwax̌a בפשטו מרכזית ול־γwaxa בפשטו צפונית. הגזע המונג'י dā הוא שאילה מפרסית, אך שפת הידע'ה עדיין משתמשת ב־los. למילה marzā באורמרי יש מקור אטימולוגי שונה, אך באופן כללי [b] האורמרי נשאר ללא שינוי. לדוגמה, *bastra- > bēš – המילה הארמורית לחוט. (אווסטית band- "לקשור"). רשימת שפות איראניות שפות איראניות מערביות דארי, הידועה גם כפרסית מזרחית, שעל אף שמה היא דיאלקט של שפה מערבית. סַכַּן[דרושה הבהרה] Nicholas Sims-Williams, Eastern Iranian languages, in Encyclopaedia Iranica, Online Edition, 2008
רשימת המלכים מטורינו

רשימת המלכים מטורינו (נקרא גם הקאנון המלכותי מטורינו) הוא פפירוס הכולל רשימות של מלכים במצרים הכתוב בכתב היראטי המתוארך לתקופתו של רעמסס השני. הפפירוס הוא חלק מאוסף המוזיאון המצרי בטורינו איטליה. הערכה היא שרשימה זו הייתה הרשימה המקיפה ביותר של מלכים שהוכנה על ידי המצרים בעת העתיקה. והיא משמשת כבסיס יחד עם רשימות אחרות כגון אבן פלרמו, רשימת המלכים מכרנך, רשימת המלכים מאבידוס ועוד, לרוב הכרונולוגיות שנכתבו על ידי החוקרים על תולדות מצרים העוסקות בתקופה שלפני רעמסס השני. הפפירוס מתוארך על ידי החוקרים לתקופתו של רעמסס השני, מלך מהשושלת ה-19 בתקופת הממלכה החדשה, אבל יכול להיות שהוא חובר לאחר תקופתו ולכל המאוחר בשושלת ה-20. תחילתו של הפפירוס וסופו אבדו, הפפירוס לא כולל כל הקדמה, ופירוט המלכים הסתיים בשושלת ה-19. הפפירוס מפרט שמות של שליטים, אורך תקופת שלטונו של כל מלך תוך ציון שנים, חודשים וימים. בחלק מהמקרים המלכים מקובצים לפי משפחות מלוכה שמתאימה לרשימת השושלות של מנתון בספרו אגיפטיקה. הפפירוס כולל גם רשימות של מלכים מיתיים ומלכים של אזורים קטנים שלא מוזכרים במקורות אחרים, וכן שמות של אלים. הרשימה כוללת גם מלכים מתקופת השושלת ה-15 שהיו שליטי החיקסוס ושלטו במצרים התחתונה ובאזור דלתת הנילוס. לשליטים אלו לא היה כרטוש וברשימה הוסף סימן הירוגליפי המציין שהם היו זרים. הפפירוס היה במקור רשימה שהוכנה לצורך מיסוי, בגב הפפירוס הופיעה רשימת המלכים. הפפירוס התגלה בשנת 1820 על ידי הנוסע האיטלקי ברנרדינו דרובטי (Bernardino Drovetti) בלוקסור (היא תבאי בעת העתיקה) שבמצרים העליונה. בשנת 1824 רכש המוזיאון המצרי בטורינו איטליה את הפפירוס, והוא סומן כמספר 1874. כשהארגז שבו נשלח הפפירוס לאיטליה נפתח, הפפירוס התפרק לרסיסים. קטעי הפפירוס נבדקו על ידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון והוא הצליח לזהות שמות של מלכים רק על הקטעים הגדולים יותר, והכין ציור של מה שיוכל לפענח. האגיפטולוג הגרמני בן המאה ה-19 Gustav Seyffarth בחן את קטעי הפפירוס, שחלקם היו בגודל של סנטימטרים בודדים. הוא ביצע שחזור נוסף של הקטעים בהתבסס על הסיבים. גוסטב לא הצליח לזהות את המשמעות של הסימנים בכתב ההיראטי. האגיפטולוג הגרמני Jens Peter Lauth שעבד לאחר מכן על הפפירוס אישר בעבודתו את פעולת השחזור של Seyffarth. בשנת 1959 פרסם האגיפטולוג האנגלי אלן גרדינר את ספרו "הקאנון המלכותי מטורינו" העוסק בפפירוס. למרות מאמצי השיקום, כ-50% מהפפירוס עדיין חסרים. החלק ששוקם הוא באורך של 1.7 מטר וברוחב של 41 ס"מ, ומורכב מיותר מ-160 חלקים. בשנת 2009 התגלו קטעים נוספים של הפפירוס במחסן המוזיאון כשהם במצב טוב. רשימת המלכים מכרנך אבן פלרמו פרעוני מצרים הכרונולוגיה המצרית לוח סקארה Alan Gardiner, The Royal Canon of Turin. University Press, Oxford 1959 (Nachdruck. Griffith Institute מדיה וקבצים בנושא רשימת המלכים מטורינו בוויקישיתוף
אברהם בן לוי קונקי

רבי אברהם בן לוי קונקי היה מקובל שפעל בעיר חברון במאה ה-17. נולד בחברון, הצטרף לתנועה השבתאית, והיה בין המפיצים את משיחיותו של שבתאי צבי. לפי שלמה אברהם רוזאניס חזר בתשובה. בנסיעותיו לגרמניה ולספרד, כשד"ר עבור עניי ארץ ישראל, הפיץ קונקי את בשורת השבתאות. ב-1689, לבקשת חבר מפרנקפורט, כתב ספר ביוגרפיה על שבתאי צבי, שבו מעיד קונקי על הלך רוח תמהוני של שבתאי צבי. התיאור מלא בניסים ונפלאות שקונקי האמין בכל ליבו שצבי עשה. הספר אוזכר בספר "זאת תורת הקנאות" של רבי יעקב עמדין. אבק סופרים - אמסטרדם, 1704, שלושה חלקים: "אם הילד" - דרשות על החומש. "עוגת רצפים" - פירושים לתנ"ך. "אם לבינה" - 19 דרשות. "מנחת קנאות" - מאמר בנושא קנאה. "אבק דרכים" – אוסף דרשות. השניים האחרונים (שטרם נדפסו) מוזכרים בספרו של הרב חיים יוסף דוד אזולאי, שכתב שראה אותם בכתב יד. "אברהם בן לוי קונקי", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) אברהם בן לוי קונקי, באתר "החכם היומי" ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא תולדות עם ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם חומט

אברהם חוּמֶט (ביידיש: כאָמעט; בפולנית: Abraham Chomet;‏ 1892 – 25 בספטמבר 1978) היה ממנהיגי התנועה הציונית בפולין. בשנת 1937 נבחרה המפלגה הציונית לראשות הקהילה היהודית בטרנוב, וכיו"ר ההסתדרות הציונית במחוז עמד חומט בראשה, עד מלחמת העולם השנייה. בשנת 1948 עלה לישראל. פעל בסוכנות היהודית בקליטת עולים, ובהמשך כיהן כיו"ר ארגון יוצאי טרנוב בישראל. בשנת תשי"ד ערך ספר יזכור לקהילת טרנוב. בשנת תשכ"ח ערך במשותף עם יוסף קורנילו את הכרך השני, ובאותה שנה ערך את ספר היזכור לקהילות סוקל והסביבה. נפטר בביתו ברמת גן בסתיו 1978, בגיל 86. נקבר בהלוויה רבת-משתתפים בבית העלמין קריית שאול. אשתו פייגה נפטרה שנה אחריו, ונקברה לצדו. 50 יאָר ציוניזם; ארויסגעגעבן אונטער דער ראדאקציע פון אברהם כאָמעט דורך דער ציוניסטישער אָרגאניזאציע אין טארנע, 1934. טארנע: קיום און חורבן פון א יידישער שטאט, תל אביב: [חמו"ל], תשי"ד–תשכ"ח. באנד 1: ארויסגעגעבען דורך לאנדסמאנשאפטן פון טארנער יידן; הויפט-רעדאקטאר: אברהם כאמעט; באנד 2: ישראל, ארויסגעגעבן דורכען בוך-קאמיטעט; רעדאקטארן: אברהם חומט (כאמעט), יוסף קורנילו. אברהם חומט (כאמעט) (עורך), ספר סוקל: טרטקוב, ורנז', סטוינוב והסביבה, תל אביב: ארגון יוצאי סוקל והסביבה, תשכ"ח. (עברית ויידיש) מאמרים: 'די יידן אין סיקאל זינט די עלטעסטע צייטן', בתוך: ספר סוקל, ורנז', סטיינוב והסביבה (תשכ"ח), עמ' 44–95. 'בלעטער וועגן דער געשיכטע פון יידן אין רישע', בתוך: משה יערי-וואלד, קהילת רישא: ספר זיכרון, תל אביב: ארגוני בני רישא בישראל ובארצות הברית, תשכ"ח, עמ' 377–422. מת ד"ר חומט: ממנהיגי התנועה הציונית בפולין, מעריב, 27 בספטמבר 1978 אברהם חומט, דף שער בספרייה הלאומית נתן מיכאל גלבר, טרנוב, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית). ד"ר אברהם חומט באתר חברה קדישא ת"א–יפו ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוס משוגע

המונח "קרייזי הורס" מפנה לכאן. לערך העוסק במועדון קברט, ראו קרייזי הורס (קברט). סוס משוגע (באנגלית: Crazy Horse - קרייזי הורס; בלקוטה: Tȟašúŋke Witkó, תעתיק: טְכאשונקֶה וויקטו, פירוש מילולי: "סוסו-משוגע" או "סוסו-מלא-חיים"; נולד בשם Čháŋ Óhaŋ, שמשמעותו "בין העצים"; 1840 לערך - 5 בספטמבר 1877) היה מצביא אינדיאני מבני אוגללה לקוטה (Oglala Lakota), תת-שבט של בני הלקוטה, סעיף של שבט הסו. הוא הנהיג כוחות צבא אינדיאניים במלחמתם כנגד שלטונות ארצות הברית, לנוכח הפלישה לטריטוריות אינדיאניות וההתערבות באורח חייהם של בני הלקוטה. בין היתר הוביל את כוחותיו לניצחון צבאי בקרב ליטל ביגהורן ביוני 1876. במאי 1877 כוחותיו נכנעו לכוחות אמריקאיים בפיקודו של הגנרל ג'ורג' קרוק (אנ'). בספטמבר 1877 נעצר בפורט רובינסון (בנברסקה של היום) בטענה שהפר את תנאי הכניעה, נפצע אנושות במאבק עם אחד השומרים, ומת מפצעיו. דמותו של סוס משוגע נחרתה בתודעה ובזיכרון הכללי, והוא נמנה עם הדמויות האינדיאניות המוכרות והסמליות ביותר. שבט הסו מקים בעשרות השנים האחרונות את אנדרטת סוס משוגע (אנ'), אנדרטת ענק, שצפויה להיות אחת הגדולות בעולם. האנדרטה היא במימון פרטי ומוקמת בגבעות השחורות שבדקוטה הדרומית. מדיה וקבצים בנושא סוס משוגע בוויקישיתוף סוס משוגע, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ״כוח סוס״ - פרק על חייו של סוס משוגע והילידים באמריקה בפודקאסט ״מינהר הזמן״, ״כאן״, תאגיד השידור הישראלי סוס משוגע, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) History Detectives (2009). PBS.org Aleksa Vučković, Monument to hero Crazy Horse is taking shape after 70 years, www.ancient-origins.net, ‏20 בספטמבר 2019 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.