laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הדרקון של ואוול

הדרקון של וַאוֶול (בפולנית: Smok Wawelski) הוא דרקון ידוע בפולקלור הפולני כבר מהמאה ה-13. לפי האגדה, הדרקון חי במערה למרגלות גבעת ואוול, על גדות הנהר ויסלה, בתחומי העיר קרקוב, אשר באותה עת הייתה בירת פולין. הדרקון היה ניזון מבשר אדם וכדי לרצותו היו מוגשים לו מדי שבוע מנחות בקר. הוא הובס לבסוף בתחבולת מלכותית: הנסיכים הגישו לו פרות-דמה ממולאות גופרית. הנסיך הצעיר שרצה לזכות לבדו במלוא התהילה רצח את אחיו הבכור ובעקבות זאת הוגלה מן הממלכה. בשל כך הנסיכה וונדה היא זאת שתפסה את כס השלטון אחרי אביה. בחלק מהמסורות קוטל הדרקון הוא האח הבכור או המלך בעצמו. הדרקון מונצח על ידי פסל הניצב עד היום בקתדרלת ואוול על התל הנושא את אותו השם, וכן תבליט המנציח את הנסיך הפולני קרקוס, מייסד קרקוב, אשר הביס את הדרקון, ולפי האגדה הקים מצודה במקום. בשנת 1970 הוקם פסל מתכת בדמותו של הדרקון, מול המערה, והותקן בו מנגנון המדמה יריקת אש בכל 5 דקות. לאחרונה שודרג הפסל, כך שבנוסף ניתן להפעיל אותו על ידי שליחת הודעת טקסט מהטלפון הנייד עם שם הדרקון למספר ייעודי. את שמו של הדרקון נושאים הפרסים המוענקים בפסטיבל הקולנוע של קרקוב. Joseph A. McCullough, Dragonslayers: From Beowulf to St. George, Bloomsbury Publishing, 2013, 66-67. ערך זה הוא קצרמר בנושא פולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנרי השני, מלך צרפת

המונח "אנרי השני" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו אנרי השני (פירושונים). אנרי השני, מלך צרפת (Henri II ‏ 31 במרץ 1519 – 10 ביולי 1559) היה בן לשושלת ולואה, מלך על צרפת מ-31 במרץ 1547 עד מותו. אנרי היה בנו של המלך פרנסואה הראשון שהובס בקרב פאביה (24 בפברואר 1524) בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונלקח בשבי למדריד. ב-15 במרץ 1526, בהתאם להסכם מדריד, אנרי בן השבע ואחיו יורש העצר פרנסואה דה פראנס נלקחו למדריד כבני ערובה למילוי תנאי שחרורו של אביהם משביו. הם הוחזקו בכלא במדריד במשך ארבע שנים, דבר שהטביע בהם את חותמו במשך כל חייהם. ב-28 באוקטובר 1533, בהשפעתו של האפיפיור קלמנס השביעי, נערך הסכם נישואים בין אנרי לבין קטרינה דה מדיצ'י, כאשר שניהם היו בני 14 שנה בלבד. היא ילדה לו עשרה ילדים, אולם היו לו גם שלוש מאהבות שילדו לו שלושה ילדים נוספים. המאהבת הבולטת ביותר שלו הייתה דיאן דה פואטייה, שהייתה מבוגרת ממנו ב-20 שנים. דה פואטייה הייתה בת סודו ויועצתו של המלך בנושאים שונים ואף חתמה על מסמכים מלכותיים, תוך שהיא דוחקת את אשתו החוקית, קטרינה דה מדיצ'י והופכת בעלת עוצמה רבה יותר בחצר. ב-1536 נפטר אחיו יורש העצר פרנסואה דה פראנס ואנרי תפס את מקומו. ב-1547 נפטר אביו המלך פרנסואה הראשון ואנרי ירש את הכתר בשם אנרי השני. אנרי השני תבע את נסיגת האנגלים מבולון-סור-מר שלחופי תעלת למאנש, שנפלה לידיהם ב-1544. הוא התכונן להטיל עליה מצור, אך לבסוף הם פינו אותה ב-1550. ב־7 בינואר 1558 כבש צבאו של אנרי השני, תחת פיקודו של פרנסואה, דוכס גיז, את העיר קאלה מידי האנגלים. אנרי השני חיפש לנקום בקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כך שלקח בשבי את אביו, המלך פרנסואה הראשון, ועל כך שהוא עצמו ישב בכלא במדריד בהיותו ילד. בשנת 1552 קראו הנסיכים הלותרניים בגרמניה לאנרי השני לתקוף את חבל לורן והוא כבש את הערים: טול, ננסי, מץ וורדן. קרל החמישי הטיל מצור על העיר מץ, אך ללא הצלחה. על פי שלום קאטו-קמברזי (3 באפריל 1559) בין אנרי השני לבין מלך ספרד פליפה השני, בנו של קרל החמישי, נשאר חבל לורן בידי צרפת. המלך אנרי השני היה קתולי אדוק. הוא רדף את ההוגנוטים, העלה רבים מהם על המוקד, וגזר מאסר עולם על רבים אחרים. אולם לא היה בכל אלה כדי לדכא את הכפירה הפרוטסטנטית של ההוגנוטים, ומלחמות הדת בצרפת שהחלו ב-1562 נמשכו עד 1596. אנרי השני השיא את בתו אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת לפליפה השני, מלך ספרד במסגרת שלום קאטו-קמברזי. כדי לחגוג מאורע זה נערכו בפריז תחרויות אבירים שבהן השתתף המלך אנרי השני. בתחרויות אלה הוא נפצע קשה בראשו ומת מהרעלת דם ב-10 ביולי 1559. אנרי השני נקבר בבזיליקת סן-דני שליד פריז ובנו פרנסואה ירש את הכתר בשם פרנסואה השני. ילדיו מאשתו פרנסואה (1544- 1560) אליזבת (1545- 1568) קלוד (1547- 1575) לואי (1549) שארל (1550- 1574) אדואר (1551- 1589) מרגריט (1553- 1615) ארקול/פרנסואה (1555- 1584) ז'אן (1556) ויקטואר (1556) ילדיו ממאהבותיו דיאן (1538- 1619) בתה של דיאן דה פואטייה אנרי (1551- 1586) בנה של ג'יין פלמינג אנרי (1557- 1621) בנה של ניקול מסביני מדיה וקבצים בנושא אנרי השני, מלך צרפת בוויקישיתוף אנרי השני, מלך צרפת, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנרי השני, מלך צרפת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנרי ה-2, (1519-1559), מלך צרפת, דף שער בספרייה הלאומית
שלום צאלח

שלום צאלח (1923 — 22 בינואר 1952) היה יהודי שהוצא להורג בהקשר לפיגועים בבגדאד. מהרוגי המלכות בעיראק. נולד ליפה (חסינה) וצלח גדל בבגדאד, בירת עיראק במשפחה יהודית מהמעמד הפשוט והתייתם מאמו בגיל צעיר. צאלח, שהיה סנדלר במקצועו, הצטרף לתנועת "החלוץ" ותכנן לעלות לארץ. ב-9 ביוני 1951, ערב עלייתו הצפויה לארץ, נעצר במסגרת גל מעצרים נגד פעילי התנועה הציונית יחד עם יוסף בצרי, סוכן המוסד שנשלח מישראל. צלאח עבר עינויים קשים ואולץ לחתום על הודאה כוזבת שהוא היה זה שהטיל חומר נפץ על לשכת המודיעין של שגרירות ארצות הברית בעיראק. הוא הורשע בפני בית דין מיוחד ב-5 בנובמבר 1951 בהנחת פצצות בכניסה ל-2 מבני ציבור יהודיים, בהנחת פצצה בלשכת המודיעין האמריקאית ובחברות ברשת ריגול ציונית ונידון למוות. ב-27 בדצמבר 1951 אישר בית הדין העיראקי העליון את גזר הדין. ארגונים יהודיים בעולם פנו למוסדות האו"ם ושגריר ישראל שם פנה לנשיא העצרת בבקשת התערבות, אולם המאמצים לא עלו יפה ובית-הדין העליון לערעורים בעיראק דחה את הבקשות והותיר את גזר דין המוות על כנו. ב-22 בינואר 1952, (כ"ד בטבת, תשי"ב), הוצא צאלח להורג בתליה. הרב ג'ורג'י מועלם היה איתם ב-30 דקות האחרונות לחייהם, ומספר שהם אחזו בידיו וקראו "שמע ישראל", לדבריו בקשתם האחרונה הייתה "אחרי מותנו קחו אותנו לקרובנו". לאחר מכן הובילו אותם לכיכר ושם ניתלו כששק שחור מכסה את פניהם. בקשתם לבא לקבורה בישראל לא התמלאה, אך בהר הרצל הוקמה מצבה לזכרם. באותו חודש הוצא גם יוסף בצרי להורג. לדבריו של שלמה הלל, יוצא יהדות עיראק, מילותיהם האחרונות של צאלח ובצרי, טרם עלו לגרדום, היו "תחי מדינת ישראל". מקום קבורתו לא ידוע, אולם הוצבה מצבה לזכרו בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים. בשנת 1982, שלום צאלח הונצח בגיליון מזכרת של בולי דואר ישראל שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה". כן נקראו רחוב ומתחם על שמו בשכונת עמישב בפתח תקווה ורחוב בקרית אתא. ברחבת מוזיאון מורשת יהדות בבל באור יהודה מוצגת אנדרטה לזכרם של שלום צאלח ויוסף בצרי ועליה חרותות המילים "תחי מדינת ישראל". דף הנצחה ותמונת המצבה, באתר "נשמה" שלום צאלח, באתר "נזכור את כולם" מ"ד, דבר היום, דבר, 11 בדצמבר 1951 ברוך מאירי, הנידונים למוות קראו "שמע ישראל", מעריב, 11 בינואר 1980 יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח - תשס"ב, קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 227
מונטקריסטו

מוֹנטֶקריסטוֹ (איטלקית: Montecristo) הוא אי איטלקי זעיר בים הטירני. שטחו הוא כ-10 קילומטרים מרובעים. הוא נמצא בערך בחצי הדרך בין האי קורסיקה לחצי האי האפניני. אי זה הוא חלק מהארכיפלג הטוסקני. האי איננו מיושב. עלילת הספר הרוזן ממונטה כריסטו מאת אלכסנדר דיומא האב קשורה לאי, שבו - על פי הספר - מוצא הגיבור, אדמונד דנטס, אוצר עצום, ובוחר להיקרא על שם האי. על כך עיקר פרסומו של האי. פירוש השם מונטקריסטו באיטלקית הוא "ההר של ישו". על פי האגדה ניצח במאה החמישית בישוף בשם ממיליאן מפלרמו דרקון בקרב שהתנהל על האי, ושמו שונה מ"Montegiove" (ההר של יופיטר) ל"מונטקריסטו". קבוצת נזירים שהייתה סוגדת לממיליאן חייתה על פי ההערכות על האי בערך בשנת 600 ובנתה שם מנזר. הריסות המנזר נשתמרו עד היום. נכון לשנת 2012 קיימת באי תופעה של התפשטות חולדות. על פי הערכה יש בו חולדה אחת לכל מטר רבוע. קיימות תוכניות להפצת רעל על האי כדי להילחם בתופעה. מדיה וקבצים בנושא מונטקריסטו בוויקישיתוף מונטקריסטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Montecristo Island Environment, The Telegraph ערך זה הוא קצרמר בנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שדמות דבורה

שַׁדְמוֹת דְּבוֹרָה הוא מושב עובדים בגליל התחתון, 3 ק"מ מצפון מזרח לכפר תבור, בצד הכביש כפר תבור-יבנאל. משתייך למועצה אזורית הגליל התחתון. כמו כן משתייך לתנועת המושבים. המושב נוסד בערב שבועות, ה' סיון ה'תרצ"ט (23 במאי 1939) על אדמות שקנתה פיק"א בשנות העשרים מהכפר הערבי שג'רה (שערה). תושבי שערה עזבו את היישוב לאחר שאדמותיהם נרכשו על ידי פיק"א. הוא נוסד כמושב בהתיישבות חומה ומגדל על ידי ארגון "עומר", שנוסד שבועיים קודם לכן על ידי חלק מחברי המושב השיתופי מולדת, עיקרם עולים מגרמניה, ששאפו לחיות במושב עובדים ולא הסכימו לבחירה של שאר אנשי "מולדת" להיות מושב שיתופי. תחילה נקרא היישוב בשם "עומר" כשם הגרעין שהקימו, אולם בהמשך שונה שם היישוב ל"שדמות דבורה" על שם דורותי (דבורה) דה רוטשילד אשת ארמנד ג'יימס דה רוטשילד שכיהן כנשיא פיק"א ( שמונה לתפקיד זה ב-1924 על ידי אביו הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד), שמכספו נקנתה אדמת המושב, וגם על שם דבורה הנביאה, שבאזור זה כינסה את שבטי ישראל למלחמה בכנענים. שנה לאחר העלייה על הקרקע, קיבלו המתיישבים הודעה ששנת החכירה הסתיימה ועל כן לא קיבלו המתיישבים סיוע מפיק"א או מהמוסדות הלאומיים. החכירה הזמנית חודשה משנה לשנה, ובשנה החמישית אושר המושב על ידי פיק"א. באוגוסט 1941 היו במושב כ-50 נפש, כולל חמישה ילדים. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוחל בבניין 40 בתים במקום על ידי פיק"א, על פי תוכנית שהכין האדריכל והאמן מאיר בן אורי. לצורך כך החומה פורקה ושמשה כחומר לבניין. הבתים נחנכו בסוף מאי 1946. המושב חולק ל-50 נחלות של 100 דונם. 40 הוקצו למתיישבים ועוד עשר חיכו לחיילים משוחררים. בחודש טבת ה'תשי"ד מנה המושב 250 נפש ושטח אדמתו היה 7,000 דונם אדמת מזרע, מהם 4,000 של פיק"א ו-3,000 של קק"ל. במהלך שנות השבעים הופשרו קרקעות לבנייה בחלקו הדרומי של המושב במסגרת הרחבה, ונמכרו לבני התושבים הוותיקים של היישוב כמו גם לתושבים חדשים. במהלך שנות השמונים הורע מצבו של המושב, כתוצאה מהצטברות חובות כספיים, והאגודה המיישבת הושמה תחת כינוס נכסים. מסוף שנות התשעים ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21 תחת כינוס הנכסים הופשרו קרקעות לבנייה במסגרת הרחבת המושב בחלקו המזרחי ונמכרו לבני התושבים הוותיקים של היישוב ולתושבים חדשים על מנת לכסות את חובות המושב. תושבי היישוב מתפרנסים מחקלאות, חדרי אירוח, גלריית אמנות, מפעל לשלטי עץ, אתר תיירות וטיולי שטח, משרד לגרפיקה ממוחשבת, חוות סוסים, אתרי מבקרים בנושא משי, ייצור חלב ומרכז המבקרים דבורת התבור העורך סיורים בנושא הדבורה והדבש. ביישוב פעוטונים, גנים, בריכת שחיה, מועדוני נוער, מגרש ספורט וגני שעשועים. שדמות דבורה האתר הרשמי שדמות דבורה באתר הרשות לפיתוח הגליל א. מש, שדמות דבורה, דבר, 5 בספטמבר 1947 שדמות דבורה (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 אריה ביתן, תמורות יישוביות בגליל התחתון המזרחי 1800 - 1978, יד יצחק בן-צבי, 1982, עמ' 159 אריה ביתן, תמורות יישוביות בגליל התחתון המזרחי 1800 - 1978, יד יצחק בן-צבי, 1982, עמ' 105 עומר בשערה, דבר, 10 באוגוסט 1945 יום שבע העליות, דבר, 30 במאי 1939 יוסף שפירא, ארגון עומר בשערה, דבר, 18 באוגוסט 1941 שדמות דבורה, דבר, 11 בנובמבר 1945 40 בתים נחנכו בשדמות דבורה, דבר, 2 ביוני 1946 ישעיהו פרס, אנציקלופדיה ארץ־ישראל, הוצאת ראובן מס ירושלים, 1955, כרך ד, עמ' 892, הערך "שדמות דבורה".
וייגל

וייגל הוא שם משפחה ממקור גרמני. האם התכוונתם ל... הלנה וייגל – שחקנית יהודיה-גרמנייה ידועה יוליאן וייגל – כדורגלן גרמני מיכאל וייגל – שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי רודולף וייגל – ביולוג פולני, הממציא הראשון של חיסון כנגד טיפוס הבהרות
פרויקט לזרוס

פרויקט לזרוס (באנגלית: The Lazarus Project; ידוע גם בשם "פרויקט גן עדן") הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ג'ון פטריק גלן. הסרט מתאר את קורותיו של בן (פול ווקר), פושע נידון למוות לשעבר, המקבל הזדמנות שנייה לחיים באופן מסתורי, בתור עובד בבית חולים פסיכיאטרי. הסרט יצא ב-DVD ב-21 באוקטובר 2008. שם הסרט מתייחס לאלעזר (לזרוס) מהברית החדשה, אשר מת והוקם לתחיה על ידי ישו. בן, פושע בתהליך שיקום, מאבד במפתיע את עבודתו. הוא פונה אל אחיו, מומחה לפריצה המעוניין בשותף לפשע. שיתוף הפעולה מוביל לשוד, המשתבש וגורם למותם של הנשדדים. בן נשפט לגזר דין מוות. אך הוא מתעורר לאחר זריקה קטלנית שקיבל, ליד בית חולים פסיכיאטרי קטן בעיירה באורגון, שם מסתבר לו כי הוא קיבל הזדמנות שנייה מהבורא להתחיל לעבוד בתור שומר בבית החולים. ככל שהזמן עובר, הוא מתגעגע לאשתו ובתו שהותיר אחריו, ותוהה אם הוא באמת רימה את המוות או שמא הוא הפך להיות חלק מתוכנית מרושעת המתיימרת לשחק את הבורא. פול ווקר בתפקיד בן גארווי, אסיר לשעבר שמקבל הזדמנות שנייה לחיים ומתחיל לעבוד בבית חולים פסיכיאטרי. לינדה קרדליני בתפקיד ג'ולי אינגרם, הפסיכיאטרית של בית החולים שלוקחת אחריות לעזור לבן. מלקולם גודווין בתפקיד רובי, אחד המטופלים של בית החולים. טוני קאראן בתפקיד סוף ויליאם, פסיכופת אלים מאוד שמתיימר לדעת למה בן בבית החולים. בוב גנטון בתפקיד האב עזרא, כומר המנהל את בית החולים. פייפר פראבו בתפקיד ליסה גארווי, אשתו של בן. למברט וילסון בתפקיד אייברי, דמות מסתורית המלווה את תעלומות העלילה. שון האטסי בתפקיד ריקי גארווי, אחיו של בן. ברוקלין פרולקס בתפקיד קייטי גארווי, בתו של בן. טיי ווד בתפקיד בן גארווי בילדותו אתר האינטרנט הרשמי של פרויקט לזרוס "פרויקט לזרוס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פרויקט לזרוס", באתר נטפליקס "פרויקט לזרוס", באתר AllMovie (באנגלית) "פרויקט לזרוס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פרויקט לזרוס", באתר אידיבי "פרויקט לזרוס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
המופע המשותף

האם התכוונתם ל... המופע המשותף – אלבום הופעה של שירי מימון ושמעון בוסקילה ריטה רמי - המופע המשותף – אלבום הופעה של ריטה ורמי קלינשטיין המופע המשותף – אלבום הופעה של אתניX ואייל גולן
ארץ המלך קרל

ארץ המלך קרל (בנורווגית: Kong Karls Land) היא קבוצת איים בארכיפלג סבאלברד שנמצא באוקיינוס הקרח הצפוני. האיים התגלו על ידי משלחת בריטית בשנת 1617. האיים מופו לראשונה פחות או יותר כראוי בשנת 1898, כאשר ביקרה בהם גם משלחת גרמנית (תיאודור לרנר על הספינה Helgoland) וגם משלחת שוודית (אלפרד ג' נתורסט עם הספינה אנטארקטיקה). האזור כולל שלושה איים מרכזיים: קונגסקויה, סוונסקויה ואבלויה ועוד שני איים: הלגונדויה וטירפטזויה. האזור כולו הוא חלק משמורת נורדוסט סבאלברד. רוב האי היא הוא רמה בגובה של כ-300 מטר כשהמסלע הוא בזלתי. ארץ המלך קרל הוא האזור בעל צפיפות דובי קוטב הגבוהה בתבל. מדיה וקבצים בנושא ארץ המלך קרל בוויקישיתוף דובי קוטב בסבאלברד Kong Karls Land, spitsbergen-svalbard.com ערך זה הוא קצרמר בנושא איים ובנושא גאוגרפיה של נורווגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פביאנוס

פביאנוס (בלטינית: Fabianus; מת ב-20 בינואר 250) היה האפיפיור העשרים של הכנסייה הקתולית. הוא ישב על כס האפיפיור בין השנים 236 ו-250. על עלייתו לכס האפיפיור מספר אוסביוס מקיסריה: "אומרים שפביאנוס בא אחרי מות אנטרוס יחד עם אחרים מאזור הכפר ושהה ברומא, וכאשר היה שם נבחר למשרה... כאשר כל אחיו התכנסו לבחור מי יירש את האפיפיור של הכנסייה, כמה אנשים ידועים ומכובדים נישאו על שפתי רבים, אבל פביאנוס, אף על פי שהיה שם, לא עלה על דעתו של איש. אבל מספרים כי לפתע עפה יונה והאירה מעל ראשו, והזכירה את ירידת רוח הקודש אל המושיע בדמות יונה. "ואז כל האנשים, כאילו הונעו על–ידי רוח אלוהית אחת, קראו בלהיטות פה אחד כי הוא ראוי ובלי שהות נטלוהו ושמו אותו על הכס האפיפיורי." ככל הנראה, סיפורו של אוסביוס הוא בדיה, שכן סיפור דומה מספר רופינוס על האפיפיור זפירינוס. ייתכן ועלייתו של פביאנוס לכס נבעה מחילופי משמרות מסוימים בכהונות הבכירות בכנסייה, שכן באותה תקופה, מספר אוסביוס, מתו זבינוס בישוף אנטיוכיה ודמטריוס בישוף אלכסנדריה. פביאנוס כנראה היה ממשפחת אצולה רומאית, כאשר שמו מרמז על משפחת פאביוס. תקופת כהונתו של פביאנוס אופיינה בשקט יחסי בתחום רדיפת הנוצרים, לטענת אוסביוס והירונימוס היה זה משום שהקיסר פיליפוס היה נוצרי באמונתו. ייתכן וזה ההסבר לכך שספר האפיפיורים ה"ליבר פונטיפיקליס" מייחס לפביאנוס את חלוקת בישופות רומא לשבע דיוקסיות, שכל אחת מהן תימצא בפיקוח דיאקון ומינוי שבעה תת-דיאקונים לאיסוף תיעוד ואת פעולות (acta) המרטירים, כלומר, הדיווחים על הליכי בית המשפט בעת משפטים. כפי שמעיד מכתב של יורשו, קורנליוס, המצוטט אצל אאוסביוס, חלוקה זו הייתה כבר בתוקף בזמנו. ישנה גם מסורת שהוא ייסד ארבעה מסדרים קטנים וכן ביצע עבודות בהיקף רחב במערות הקבורה (הקטקומבות). נוסף על כך, הביא להבאת שרידיו של האפיפיור הקודם, פונטיאנוס מסרדיניה וקבורתו בקטקומבת קליקסטוס ברומא. מקורות מאוחרים (גרגוריוס מטור) מייחסים לו גם משיחת שבעה בישופים כמיסיונרים, בהם דני הקדוש מפריז, לגאליה בשנת 245 ואילו קיפריאנוס מזכיר את גינויו של פריבטוס בישוף למבאיסה באפריקה על כפירה. לפי אוסביוס כתב לו אוריגנס מכתב המגן על עצמו מאשמות הטרודוקסיה, דבר העשוי להעיד על כך שנערך או שהיו כוונות לכנס סינוד נוסף לגינויו של אוריגנוס. עם עלייתו לשלטון של הקיסר דקיוס לאחר מות פיליפוס, המדיניות הרומאית הסובלנית כלפי נוצרים הסתיימה. דקיוס הורה לכולם באימפריה, למעט יהודים, להגיע ולהראות את תמיכתם באימפריה באמצעות העלאת קטורת לצלם. הדבר היה הפתעה לנוצרים רבים, שלמרות שנטשו את מצוות היהדות, ראו בחומרה את האיסור לעבוד עבודה זרה. במסגרת הוראה זו של דקיוס, מת פביאנוס לפי המסורת כמרטיר ב־20 בינואר 250. ככל הנראה נותר כס האפיפיור ריק משך 14 חודשים, עד שמונה לו יורש, קורנליוס. ארכאולוג איטלקי ג'ובאני בטיסטה דה רוסי גילה בשנת 1850 כתובת ביוונית: "פביאן, בישוף ומרטיר". הצווים האפיפיוריים המיוחסים לו על ידי פסבדו-איסידור הם אפוקריפיים. מדיה וקבצים בנושא פביאנוס בוויקישיתוף פביאנוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פביאנוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אאוסביוס פמפיליוס, "היסטוריה של הכנסייה" ספר 6, 29 אאוסביוס פמפיליוס, "היסטוריה של הכנסייה" ספר 6, 34 אאוסביוס פמפיליוס, "היסטוריה של הכנסייה" ספר 6, 36
עץ החיים (סרט)

עץ החיים הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2011 אשר בוים ונכתב על ידי טרנס מאליק. בסרט מככבים בראד פיט, ג'סיקה צ'סטיין ושון פן. צילומי הסרט החלו בשנת 2008 בטקסס. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל קאן, והסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-27 במאי 2011. באמצע שנות ה-60, גברת או'בריין (ג'סיקה צ'סטיין) מקבלת מברק בו נאמר לה כי בנה בן ה-19 נהרג. בעלה (בראד פיט) מקבל את ההודעה בטלפון ומכאן חיי המשפחה מתהפכים. בהווה, ג'ק או'בריין (שון פן) העוסק באדריכלות, צופה בעץ נשתל מול חלון משרדו ומתחיל להעלות זכרונות מהעבר - מילדותו בשנות ה-50 לצד שני אחיו, דרך שנות התבגרותו ועד להווה. בראד פיט - מר או'בריין ג'סיקה צ'סטיין - גברת או'בריין שון פן - ג'ק או'בריין האנטר מקראקן - ג'ק הקטן קארי מאצ'ט - חברתו לשעבר של ג'ק ג'ואנה גוינג - אשתו של ג'ק מייקל שאוורס - מר בראון טיי שרידן - סטיב או'בריין הסרט התקבל בביקורות מעורבות. בהקרנת הבכורה בפסטיבל קאן הוא התקבל במחיאות כפיים מחד ובקריאות בוז מאידך. האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 84%. מבקרים רבים הללו את הסרט והגדירו אותו כיצירת מופת, בעוד רבים אחרים תיארו את הסרט כיומרני. למרות הדעות החלוקות, הייתה הסכמה בין המבקרים שהסרט מצטיין בפן הוויזואלי, הצלם עמנואל לובצקי היה מועמד לפרס אוסקר בעבור הצילום בסרט. אחראי על הפסקול היה אלכסנדר דספלה, והמוזיקה כללה קטעים ממלחינים רבים, ביניהם סמטנה, מאהלר, ברליוז, רספיגי, בך, קופרן, ברהמס, הולסט,ג'ון טאוונר, זביגנייב פרייזנר, ארסניה יובנוביץ' ואחרים. למרות הביקורות המעורבות, הסרט היה מועמד למספר רב של פרסים, ביניהם : מועמדות לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר מועמדות לפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר מועמדות לפרס האוסקר לצילום הטוב ביותר זכייה בפרס בחירת המבקרים לסרט הטוב ביותר זכייה בפרס הלוויין לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ג'סיקה צ'סטיין) זכייה בפרס הלוויין לתסריט הטוב ביותר מועמדות לפרס הלוויין לצילום הטוב ביותר אתר האינטרנט הרשמי של עץ החיים (באנגלית) "עץ החיים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עץ החיים", באתר נטפליקס "עץ החיים", באתר AllMovie (באנגלית) "עץ החיים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "עץ החיים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "עץ החיים", באתר Metacritic (באנגלית) "עץ החיים", באתר אידיבי "עץ החיים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אבנר שביט‏, "עץ החיים": מתיש ומקומם אבל גם חשוב, באתר וואלה, 27 במאי 2012 עמית קלינג, עכבר העיר, "עץ החיים": כשההייפ מתפזר, נשארים עם יצירת מופת גרועה, באתר הארץ, 27 במאי 2011 אורי קליין, "עץ החיים", תסריט ובימוי: טרנס מאליק | בדרך לסרט האמריקאי הגדול, באתר הארץ, 30 במאי 2011
בית הספר השחר

בית הספר השחר הוא בית ספר יסודי אזורי מקיף שנוסד בשנת 1951 ביישוב טל שחר הנמצא בתחומי המועצה אזורית מטה יהודה. בשנת הלימודים תשע"ה לומדים בו 480 תלמידים ב-19 כיתות לימוד. הוא מקיים תוכניות לימוד כגון תעשיידע, אומנות, אמירים, תוכנית קרב, תוכנית התקשוב ועוד. בעבר נלמדו בבית הספר מקצועות חקלאיים נוספים כגון: לול, גידול פרחים, רפת, ומטעים. בשנת 1951 הוקם בית הספר כשחוק לימוד חובה התש"ט (1949) חייב כל ילד מגיל חמש עד שלוש-עשרה ללמוד במוסד חינוכי מוכר. באפריל 1951, נרשם לבית הספר תלמיד אחד בלבד ושמונה חודשים לאחר מכן כבר נרשמו בטל שחר עשרה תלמידים בגילאי שש עד שלוש-עשרה. המורות הראשונות של בית-הספר הגיעו מירושלים לאחר שסיימו את הסמינר למורים ונשלחו על ידי משרד החינוך לסייע בקליטת עלייה. שתי המורות לא רק לימדו, אלא אף ניהלו את בית-הספר הקטן. בית-הספר החל את דרכו עם שלושים ואחד תלמידים בשמונה שכבות גיל. בית-הספר גדל בהדרגה הן במספר התלמידים והמורים והן במספר השעות שהוקצבו לו ולכל שתי כיתות מונתה מורה, וכל מורה לימדה שתי קבוצות נפרדות עם ספרי לימוד שונים. בספטמבר 1959 אוחדו בתי-הספר של כפר אוריה וטל שחר. בשנים 1990-2000 עבר בית הספר לרשות המועצה. אתר האינטרנט הרשמי של בית הספר השחר היסטוריה מלאה באתר טל שחר מידע אודות בית הספר נלקח מאתר היישוב טל שחר.
בת מלך

האם התכוונתם ל... נסיכה עמותת בת מלך – עמותה הנותנת מחסה פיזי, הגנה, וסיוע נפשי ומשפטי לנשים דתיות-חרדיות הסובלות מהתעללות מצד בעליהן תנועת הנוער בת מלך – תנועת הנוער של אגודת נשי ובנות חב"ד
גאנה במשחקים הפאראלימפיים

גאנה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באתונה (2004), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה גאנה חלק מעולם. המשלחת הראשונה אותה שלחה גאנה למשחקים הפאראלימפים באתונה, כללה שלושה ספורטאים (שני גברים ואישה) שהתחרו במקצועות האתלטיקה והרמת הכוח. ספורטאיה הנכים של גאנה מעולם לא זכו מדליה פאראלימפית. גאנה במשחקים האולימפיים גאנה במשחקים האולימפיים לנוער Participation Numbers ATHENS 2004 Paralympic Games באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
חזרזיר

חזרזיר (באנגלית: Piglet) הוא אחת הדמויות הבדיוניות העיקריות בסדרת הספרים "פו הדב" ובזיכיון "פו הדב" של חברת וולט דיסני כשאחד הסרטים בכיכובו. חזרזיר הוא גור חזירים ורדרד קטן שחי ביער ת"ק פרסאות ביחד עם חבריו: פו הדב, טיגר הטיגריס, ארנב, קנגה ורו הקנגורואים וינשוף. את חזרזיר מדבבים ג'ון פידלר (עד מותו ב-2005) וטום קני (החל מ-2011). "פעוטים היינו" (1924) "פו הדב" (1926) "אנחנו שנינו" (1927) "הבית בקרן פו" (1928) "בחזרה ליער מאה העצים" (2009) "פו הדב והיום הסוער" (1968) "פו הדב וטיגר גם" (1974) "הרפתקאותיו של פו הדב" (1977) "פו הדב ויום ההולדת של איה" (1983) "פו הדב וחברים" (1985) "פו הדב: ההרפתקה הגדולה ביותר" (1997) "טיגר" (2000) "הסרט הגדול של חזרזיר" (בכיכובו של חזרזיר, 2003) "פו הדב: האביב של רו" (2004) "פו הדב: סיפורו של פיל נפיל" (2005) "פו הדב: הזנב של איור" (2011) חזרזיר גם הופיע בסדרה "הרפתקאות פו הדוב" ששודרה בזמן דיסני בערוץ 2 בשנת 1988, ובסדרה "חבריי טיגר ופו" ששודרה בין השנים 2007–2010. "כריסטופר רובין (סרט)" (2018) "חזרזיר: הסרט" מדיה וקבצים בנושא חזרזיר בוויקישיתוף חזרזיר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
האריות

להקת האריות היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 1965. בשנות ה-60 של המאה ה-20 שימש יגאל גורדון כמדריך מוזיקלי במועדוני נוער של העירייה בתל אביב. הוא יסד את הלהקה התל אביבית "הגורדונס" שהורכבה מצעירים ובני נוער ומגורדון כנגן גיטרה בס. בלהקה ניגן גם שוקי אלגרנטי ששירת בצה"ל בתזמורת בסיס תל נוף בחיל האוויר. בהמשך החליף את גורדון כבסיסט חיים אלגרנטי. אל הלהקה הצטרף חיים סבן והלהקה הפכה ללהקת "האריות". הרכב ראשון (1965 - 1968) שוקי אלגרנטי - גיטרה, זמר חיימון אלגרנטי - גיטרה, זמר חיים סבן - בס משה בויאנג'ו - תופים חיימון אלגרנטי - גיטרה, זמר מייק שיין קלידים 1971- נתן סרוסי - גיטרה 1987- מאיה אלגרנטי - זמרת 2015- 1997 אלבום אוסף 1969 Wheel of Love 1968 Our Love's a Growing Thing אתר האינטרנט הרשמי של האריות האריות, ברשת החברתית פייסבוק האריות, באתר MusicBrainz (באנגלית) האריות, באתר Songkick (באנגלית) האריות, דף שער בספרייה הלאומית האריות, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) שרגא הר-גיל, האריות שואגים מי לא יירא?, מעריב, 25 בנובמבר 1970 נועם שחק, "האריות" מול "הצ'רצ'ילים, מעריב, 23 באפריל 1970 דודי אור, ‏שער האריות: להקת הקצב שחוגגת קאמבק 50 שנה אחרי שהוקמה, באתר מעריב אונליין, 20 בינואר 2015 אלי לפיד בתכניתו "כל ההתחלות" מראיין את חיימון אלגרנטי, סולן להקת האריות The Lions of Judea (החל מ-9:00 דקות לאחר תחילת הסרטון), סרטון באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שוק אמנים

שוק אמנים הוא מקום מסחר למוצרי אמנות שונים, כגון ציורים, פסלים, חפצי נוי ועוד, שבו רוב המוכרים הם האמנים עצמם. שוקי אמנים מהווים מוקד משיכה לתיירים עקב ססגוניותם, ובין השאר ניתן למצוא בהם גם אמני רחוב (כגון קוסמים וליצנים). בישראל ניתן למצוא שווקים מסוג זה בתל אביב, ירושלים וחיפה. הערכת שווי ג'רלד רייטלינגר יריד בצלאל, באתר שוק האמנים נחלת בנימין, תל אביב, סרטון באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית שפירא (חברון)

בית שפירא הוא מבנה עתיק בעיר העתיקה של חברון, סמוך לשכונת אברהם אבינו ולמערת המכפלה, הנמצא במרכז מאבק משפטי לאחר שפונה מדייריו היהודים. הבית נקרא על שמו של שלמה יצחק שפירא, שנרצח בפיגוע במקום בשנת 2002. הבית הוא מבנה אבן גדול שלטענת המאכלסים נרכש בשנת 2005 מידי בעליו הפלסטינים באמצעות איש קש. מיד לאחר הרכישה הוחלפו מנעולי הבית והוכנסו מיטלטלין על מנת לבצע חזקה. בחול המועד פסח 2006 נכנסו למבנה שלוש משפחות יהודיות. המשפחות פונו כשלושים יום לאחר מכן בהוראת בג"ץ ועד לבירור הבעלות על הבית. לבית נכנסו יהודים בדצמבר 2008 ובמאי 2011 ופונו בידי המשטרה. נעם ארנון ואורית סטרוק, "בית שפירא" - הסיפור המלא באתר YeshaNews. דורון נחום וארז תדמור, חברון: הסתיים פינוי בית שפירא, באתר nrg‏, 7 במאי 2006 בג"ץ 3713/06 טל השקעות ובנין בע"מ ואחרים נ' מפקד פיקוד מרכז - האלוף יאיר נווה ואחרים, ניתן ב־30 באוגוסט 2006 אפרת וייס ופליקס פריש, אב נהרג ושלושה ילדיו נפצעו בפיגוע ירי בחברון, באתר ynet, 24 בספטמבר 2002 שירות גלובס, ‏עשרות פעילי ימין פונו מבית שפירא בחברון, באתר גלובס, 3 בדצמבר 2008 יהושע בריינר‏, מחאה נגד רה"מ: פעילי ימין התבצרו בבית בחברון, באתר וואלה, 24 במאי 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.