laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דיאנה האג'ייבה

דיאנה האג'ייבה (באזרית: Diana Hacıyeva; נולדה ב-13 ביוני 1989) היא זמרת ומפיקה מוזיקלית אזרית, הידועה גם בשם הבמה DiHaj, וכחברה בלהקה בשם זה. ייצגה את אזרבייג'ן באירוויזיון 2017 עם השיר "Skeletons" (באנגלית: "שלדים"). האג'ייבה נולדה בבאקו. בתום לימודיה לתואר ראשון באקדמיה למוזיקה בבאקו החלה לפעול בשם DiHaj, שהפך בהובלתה להרכב מוזיקה אלקטרונית בן שלושה חברים. בשנת 2011 השתתפה האג'ייבה בתחרות לבחירת השיר שייצג את אזרבייג'ן בתחרות האירוויזיון של אותה שנה, אך הודחה בשלב הראשון. בדצמבר 2016 הודיעה רשות השידור האזרית כי האג'ייבה תייצג את אזרבייג'ן בתחרות האירוויזיון לשנת 2017. ב-11 במרץ נחשף השיר "Skeletons". השיר הצליח להעפיל לגמר התחרות ושם סיים במקום ה-14. האג'ייבה נישאה בשנת 2009 והיא אם לילד. מדיה וקבצים בנושא דיאנה האג'ייבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דיאנה האג'ייבה דיאנה האג'ייבה, ברשת החברתית פייסבוק דיאנה האג'ייבה, ברשת החברתית אינסטגרם דיאנה האג'ייבה, סרטונים בערוץ היוטיוב דיאנה האג'ייבה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דיאנה האג'ייבה, באתר ספוטיפיי דיאנה האג'ייבה, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) דיאנה האג'ייבה, באתר Last.fm (באנגלית) דיאנה האג'ייבה, באתר AllMusic (באנגלית) דיאנה האג'ייבה, באתר MusicBrainz (באנגלית) דיאנה האג'ייבה, באתר דיזר דיאנה האג'ייבה, באתר Discogs (באנגלית) דיאנה האג'ייבה, באתר Genius היכנס/י לפייסבוק, באתר Facebook http://www.itv.az/index.php/az/eurovision-2017/azaerbaydzan-eurovision-2017-dae-diana-hadz-yeva-taemsil-edaedzaek "Eurovision Azerbaijan: Dihaj releases her Eurovision entry Skeletons". Eurovision News, Polls and Information by esctoday (באנגלית אמריקאית). 2017-03-11. נבדק ב-2017-03-12. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
באלאז'ו

באלאז'ו (בצרפתית: Le Balajo) הוא בר ידוע לריקודים והחל משנות ה-1980 דיסקוטק בסביבת הבסטיליה, ברחוב "רו דה לאפ" מספר 9 ברובע האחד עשר של פריז, בירת צרפת. בימינו "באלאז'ו" מארגן בעיקר ערבי ריקודים לטינים - סלסה פורטוריקניים וריקודים קובניים, אך גם מופעי בורלסקה "גלאם" ו"שיק", ולעיתים גם ערבי "רטרו" עם ריקודים לצלילי אקורדיון כמו בשנות הקמתו. המקום נפתח בשנת 1935 במקום ה"באל ורנה", על ידי ז'ורז' פראנס, המכונה "ז'ו". משמו נגזר השם "באלאז'ו", כלומר "באל של ז'ו". פראנס ניהל קודם לכן באותו רחוב במספר 32 באר בשם "באסטוש". הוא קנה את המקום של באלאז'ו" מבעליו המבוגרים של המלון "ורנה" ששכן בקומה מעל, אחרי שנמצאה במלון גופה של זונה שנרצחה. הצייר ממוצא ברטוני אנרי מאהה, לימים המעצב של מולן רוז', נדרש לעצב את פנים הבר. בהמשך פראנס קנה בית חרושת לרהיטים הצמוד לבית והרחיב את המקום. ב-18 ביוני 1936 "באלאז'ו" המורחב נחנך עם מופע של הזמרת מיסטנגט וזכה בשנים הבאות להצלחה רבה. הבאר, שצויד עם אולם בעל 400 מקומות, הצטיין בערבי הריקודים לצלילי האקורדיון ומשך רבים מהבוהמה וגם מאנשי העולם התחתון שבסביבה. עם הסלבריטאים שפקדו את המקום נמנו הזמרות ארלטי, מרלן דיטריך, הסופרים פרנסיס קרקו, ז'וזף קסל, לואי פרדינאן סלין, מרסל אמה, הבמאי אבל גאנס, העיתונאי פייר לזרף ואחרים. בימי מלחמת העולם השנייה הבר נסגר. הוא נפתח שוב ב-24 בדצמבר 1944 והפך שוב למקום מבוקש לבילויים וריקודים. חזרה לכאן מיסטנגט, באו גם מוריס שבלייה,ז'אן גאסן, ג'נגו ריינהארדט, פיליפ קלה, מרסל סרדאן, גרגורי פק, רוברט מיצ'ם, סופיה לורן ואחרים. בוצע כאן ריקוד שהולחן על ידי המלחין ג'ו פריווא לכבוד הגעתה של ריטה הייוורת. ב"באלאז'ו" התקיימה חתונתה של אדית פיאף עם ז'אק פילס. מולוג'י שר את השיר "רו דה לאפ" של פרנסיס למארק, יליד הרחוב. בריז'יט ברדו הייתה מגיעה לכאן "אינקוגניטו". בשנת 1982 הבעלות על הבר עברה לידי רובר לז'א (Lajeat) ובנו, האלוף בגראפלינג ז'אק, המכונה "ג'י קורן". בהזדמנות זאת הוסב המקום לדיסקוטק והותאמו לו התקליטים, התאורה והסאונד. לעומת זאת דאגו לשמר את עיצוב הפנים המקורי של אנרי מאהה משנות ה-1930 בשנת 1994 ז'אק לז'א, בעזרת המתאבקים לשעבר רמי בל ודניאל שמיד צלחו לשמור על הרייטינג של המקום. באותה תקופה הזמר אלבר דה פנאם (אלבר גרינטוש) ארגן ב"באלז'ו" בכל יום שני את הערבים המכונים "Soirée phare de Tout Paris" -("ערב המגדלור של כל פריז" של כל ה"מקושרים" וה"people") ואחר כך הוסיף ערבים דומים גם בימי חמישי. בשנת 2007 עבר הדיסקוטק שיפוץ נוסף, שוב תוך שימור העיצוב המקורי. בשנת 2011, שנת ה-75 של המקום, התקיים בו השלב הסופי של תחרות ה די ג'יי של צרפת. איש טלוויזיה פול ורמוס והערוץ הצרפתי פראנס 3 ארגנו כאן את תוכניות הטלוויזיה "ורמוס כובש את בסטיליה". ב-2015 הופיעה ב"באלאז'ו" הזמרת הוותיקה רז'ין עם המופע שלה " La Guinguette de Régine". בכל שנה מתארגן בדיסקותק "שבוע האופנה" עם הפרזנטציות של מעצב האופנה כריסטוף גיארמה וכמו כן הקורסים לזמרה לילידים של ארמנד אלטאי. מדיה וקבצים בנושא באלאז'ו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של באלאז'ו כתבה ב"לה פריזיין" במלאת 75 שנה ל"באלאז'ו" באתר התיירות "גראן אוטל פראנסה" (אורכב 22.02.2017 בארכיון Wayback Machine)
UGG

UGG (לשעבר UGG Australia, נהגה אַג) היא חברה אמריקאית המתמחה בייצור מוצרי הנעלה מפרווה וצמר כבשים. החברה הוקמה ב-1978 בקליפורניה על ידי בריאן סמית', גולש אוסטרלי שהיגר לארצות הברית. סמית' מכר את החברה ב-1995 לחברת "Deckers Outdoor Corp". בשנת 2000 זכתה החברה לפרסום כשאופרה וינפרי העניקה את מגפי החברה ל-350 הנוכחים בקהל תוכניתה ובשנים לאחר מכן בחרה במוצרי החברה לרשימת המוצרים האהובים עליה, תמיכתה של וינפרי הביאה לגידול ניכר בביקוש למוצרי החברה. ב-2006 פתחה החברה בסוהו שבניו יורק את החנות הקמעונאית הראשונה שלה, ובאותה שנה פתחה את החנות הראשונה גם מחוץ לארצות הברית, במרכז טוקיו שביפן. בשנת 2011 חתמה החברה על חוזה חסות עם כוכב הפוטבול טום בריידי. עם בריידי כפרזנטור פתחה החברה בקמפיין שיווקי על מנת לפנות גם לקהל הגברי, וב-2012 השיקה לראשונה חנות ייעודית לגברים בשדרה החמישית בניו יורק. במהלך השנים התרחב המותג גם לתיקי יד ואביזרי אופנה נוספים. היקף המכירות של החברה בשנת 2018 הסתכם בכ-1.53 מיליארד דולר אמריקני, מתוכם 888 מיליון דולר מכירה סיטונאית ו-645 מיליון דולר מכירה ישירה ללקוחות סופיים. מדיה וקבצים בנושא UGG בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של UGG (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של UGG (באנגלית) UGG, ברשת החברתית פייסבוק UGG, ברשת החברתית אקס (טוויטר) UGG, ברשת החברתית אינסטגרם UGG, באתר פינטרסט דוחות 2019 באתר חברת האם
כלל ברגמן

בביוגאוגרפיה, כלל ברגמן הוא כלל הקושר בין המשקל של בעלי חיים ממינים או תת-מינים שונים המשתייכים לאותו סוג לבין אזור האקלים בו הם גרים. פרטים המצויים באזורים קרים יהיו לרוב כבדים יותר מפרטים אחרים מאותו הסוג המצויים באזורי אקלים חמים. כלל זה קרוי על שמו של החוקר קרל ברגמן. הכלל חל בעיקר על בעלי דם חם, כלומר, עופות ויונקים, אבל ישנם מחקרים הטוענים שהכלל עובד גם על בעלי דם קר מסוימים. ברגמן הסתמך על העובדה שככל שגוף גדול יותר, היחס בין שטח פני הגוף לנפח שלו קטן יותר. חום הגוף משתחרר לסביבה דרך שטח הפנים של הגוף. בעל חיים קטן, ששטח פני גופו גדול מאוד ביחס לנפחו, מפסיד חום מפני שטח הגוף במהירות רבה יותר בהשוואה לבעל חיים גדול יותר. אצל בעל החיים הגדול, הפסד החום לסביבה אטי יותר שכן שטח פני הגוף קטן יחסית לנפחו. מטעם זה, בעלי חיים קטנים מתקשים או לא מסוגלים לשרוד באקלים קר מאוד. זה ההסבר לכך שבאזורי הקוטב נמצאים בעיקר עופות גדולים ויונקים גדולים (אם כי יש גם ארנבות המתקיימות בחוג הקוטב הצפוני; את הישרדותן אפשר להסביר במנגנונים אחרים, שאינם קשורים לגודל הגוף). יונק שחי באקלים קר, מבזבז יותר אנרגיה על שמירת חום גופו הקבוע, מאשר אילו היה נמצא באזור חמים יותר, שכן מפל הטמפרטורות בין גופו לבין הסביבה גבוה יותר. ככל שבעל החיים גדול יותר, כך קל לו יותר לשמור על טמפרטורה קבועה של הגוף. חום הגוף נוצר בתהליך נשימת התא, ושיעורו תלוי בכמות התאים החיים, או במסת הרקמות החיות של גוף החיה, וכן גם במנגנונים פיזיולוגיים של הפצת החום באופן אחיד בגוף, על ידי מערכת כלי הדם ומערכת העצבים האוטונומית. לעומת זאת, קצב איבוד החום לסביבה, תלוי כאמור בשטח פני הגוף של החיה, וכן גם במפל הטמפרטורה בין פנים הגוף לסביבה ובאיכות הבידוד שעל פני העור, כגון פרווה או נוצות ושומן. הנפח של גוף כדורי נמצא ביחס ישר לחזקה השלישית של רדיוס הכדור, ואילו שטח הפנים שלו נמצא ביחס ישר לחזקה השנייה של הרדיוס. כך לדוגמה, כדור שהרדיוס שלו גדל פי 2, יגדיל את נפחו פי 8, ואילו שטח הפנים שלו יגדל רק פי 4. היחס בין שטח הפנים לנפח של הגוף, עבור גוף בעל פיזור מסה הומוגני, קטן ככל שהגוף גדל. לכן, ככל שהגוף גדול יותר, קל לו יותר לשמור על טמפרטורה קבועה. מסיבה זו לדוגמה, חדפים אוכלים בכל יום מזון במשקל פי 1.5 ממשקל גופם, בעוד פילים, שזקוקים אמנם למזון בכמות גדולה בהרבה, ניזונים מכמות מזון המהווה אחוזים מעטים ממשקל גופם. הואיל והגירת פרטים בשל תנאי אקלים קשים, כדי למצוא סביבה נוחה יותר להתקיים בה, לא תמיד מתבצעת - מסיבות אקולוגיות רבות כגון תחרות, מחסור במחסה ובמזון, הרי שלתהליך הברירה הטבעית יש חשיבות רבה בהשפעתו על שינוי תכונות הפרטים באוכלוסייה, גם אם היא נותרת קבועה; למשל, אם לא מתקיימת הגירה אליה וממנה, נבררים הפרטים הגדולים יותר של כל מין או תת-מין, וזאת משום התאמתם היתרה, כי ככל שיהיו גדולים יותר כך ישקיעו פחות אנרגיה חיונית בשמירת חום גופם הקבוע. אם כך, תהליך הברירה הטבעית מניע את היווצרותם של בעלי חיים גדולים יותר במקומות קרים; דוגמה לכך: זאבי הגולן גדולים מזאבי הערבה, וזאבי אלסקה גדולים משניהם גם יחד. כלל אלן - כלל הקושר בין גודל גפיים או איברי גוף בולטים של בעלי חיים כלשהם לבין חום הסביבה הממוצע. כלל גלוגר מדיה וקבצים בנושא כלל ברגמן בוויקישיתוף כלל ברגמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דו-פסיגיים קדומים

דו־פסיגיים קדומים (שם מדעי: Magnoliopsida) הם קבוצה פרפילטית במערכת בעלי הפרחים הכוללת את המינים הקדומים והפרימיטיביים ביותר. ההבדל העיקרי ביניהם לבין הדו־פסיגיים האמיתיים הוא בצורת האבקה, ובמאפיין זה הם דומים יותר לחד־פסיגיים. המיון המדעי המסורתי לא הבדיל בין הדו־פסיגיים הקדומים לאמיתיים, אך בעשורים האחרונים הראה המחקר הגנטי כי למעשה הדו־פסיגיים הקדומים נמצאים בתחתית העץ האבולוציוני שממנו התפתחו מאוחר יותר גם החד־פסיגיים וגם הדו־פסיגיים האמיתיים. הדו־פסיגיים הקדומים מיוצגים בישראל בין היתר על ידי נופר צהוב וער אציל. מגנולאים (Magnoliales) עראים (Laurales) פלפלאים (Piperales) קנלאים (Canellales) סנטלניים (Santalales) קרננאים (Ceratophyllales) - בה סוג יחיד Ceratophyllum גפנאים (Vitales) נופראים (Nymphaeales) Rosopsida Chloranthales Austrobaileyales Amborellales - בה סוג ומין יחיד Amborella trichopoda מדיה וקבצים בנושא דו-פסיגיים קדומים בוויקישיתוף גלריה: דו-פסיגיים קדומים, באתר ITIS (באנגלית) דו-פסיגיים קדומים, באתר NCBI (באנגלית) דו-פסיגיים קדומים, באתר Tropicos (באנגלית) דו-פסיגיים קדומים, באתר GBIF (באנגלית) Cassytha filiformis מגנוליה Tasmannia lanceolata ויקטוריה מלכותית Cissus javana גפן היין ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוזף קריפס

יוזף אלוֹיס קריפס (בגרמנית: Josef Krips;‏ 8 באפריל 1902 – 13 באוקטובר 1974) היה מנצח וכנר אוסטרי. קריפס נולד בווינה והיה תלמידם של אויזביוס מנדיצ'בסקי ופליקס ויינגרטנר. בשנת 1921 נעשה לעוזרו של ויינגרטנר בפולקסאופר של וינה. אחר כך היה מנצחן של כמה תזמורות שונות. בשנת 1933 חזר לנצח בווינה. כמו כן היה לפרופסור באקדמיה של וינה. אחרי האנשלוס בשנת 1938 אולץ קריפס לעזוב את אוסטריה. הוא עבר לבלגרד שם עבד זמן מה עם התזמורת הסימפונית המקומית, עד שיוגוסלביה עצמה נכנסה למעורבות במלחמת העולם השנייה. במשך שאר המלחמה עבד במפעל מזון. לאחר תום המלחמה היה קריפס המנצח האוסטרי היחיד שהורשה לעבוד, כיוון שלא עבד בכפיפות למשטר הנאצי. הוא היה המנצח הראשון שניהל את הפילהרמונית של וינה ואת פסטיבל זלצבורג. משנת 1950 עד 1954 היה קריפס המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון. אחר כך ניהל את התזמורת הפילהרמונית של באפלו ואת התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו. ב-1970 מונה למנצח הדויטשה אופר ברלין. בין 1970 ל-1973 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של וינה. קריפס מת בשנת 1974 בז'נבה. מדיה וקבצים בנושא יוזף קריפס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יוזף קריפס (בצרפתית) יוזף קריפס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יוזף קריפס, באתר AllMusic (באנגלית) יוזף קריפס, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוזף קריפס, באתר Discogs (באנגלית) יוזף קריפס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
שלום שכנא מלובלין

הרב שלום שכנא מלובלין (סביב ה'רנ"ה, 1495 (השערה) – א' בכסלו ה'שי"ט, 1558) היה תלמידו של רבי יעקב פולק יוצר שיטת הפלפול, והחליפו כראש ישיבה בלובלין. ממפתחי שיטת לימוד המכונה "חילוקים" ששימשה כשיטת לימוד מועדפת במשך שנים אחריו. היה רבם של רבים מגדולי הדור שאחריו ובהם רבי חיים בן בצלאל (אחיו של המהר"ל מפראג) והרמ"א (שהיה גם חתנו בזיווג ראשון). לא ידוע על חיבורים הלכתיים שהשאיר אחריו. נולד לגולדה (נפטרה ב-1532) וליוסף, מוכס במקצועו, שקיבל היתר מזיגמונד הראשון מלך פולין, לגור בין חומות העיר לובלין ולנהל בה את עסקיו. בערך בשנת 1520 התמנה רבי שלום שכנא לרבה של לובלין וגלילותיה, ועמד בראש ישיבה שמנתה תלמידים רבים. שמו התפרסם על ידי תלמידיו במזרח אירופה, והיו שכינו אותו "מאור הגולה". רבי שלום שכנא לא השאיר אחריו חיבורים, הוא נימק זאת בין השאר בכך ש"אין רצוני שיסמכו העולם על הוראותי". על עותק התלמוד הבבלי שלו כתב הגהות, וכשהדפיסו בלובלין מהדורה חדשה של הש"ס, הדפיסו על פי הגהותיו. בנו רבי ישראל כיהן אחריו בראשות הישיבה בלובלין. על פי צו מלכותי שחייב את הקהילות באישור הממשל לכל מינוי של רב ורושם נישואין, הוא מונה בשנת 1542 כאחד משני "רב כולל וזקן היהודים" ליהודי פולין, ונשאר בתפקיד הרב הראשי ללובלין גם כאשר בוטל הצו, עד שהחליפו בתפקיד הרב יהודה בן אהרן. למרות פרסומו סירב ר' שלום שכנא לפרסם את כתביו ופסקיו בספר עבור הדורות הבאים, כאשר מעיד בנו ר' ישראל: ”וחי נפשי עולמים דזימנין סגיאין (=שהרבה פעמים) בקשתי עם הרבה לומדים ממנו מאביו שיעשה פוסק, ותשובתו היתה מחמת (=בגלל) רוב חסידותו וענותנותו אשר היה עניו יותר מכל האדם אשר על פני האדמה ואמר: יודע אני דשוב לא יפסקו כי אם כאשר אכתוב מטעם הלכה כבתרא (יפסקו כמוני כי אני האחרון), ואין רצוני שיסמכו העולם עלי”. בדרך זו אחז בשיטת רבו רבי יעקב פולק. נפטר בא' בכסלו שנת ה'שי"ט. מצבת קברו ניצבת בבית הקברות היהודי בלובלין, והיא אחת היחידות שהשתמרו מתקופה זו. מדיה וקבצים בנושא שלום שכנא מלובלין בוויקישיתוף מרדכי מרגליות (עורך כללי), "שלום שכנא מלובלין", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 1254-1251, באתר היברובוקס דוד הלחמי, רבי שלום שכנא ברבי יוסף מלובלין, חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' ל"ג, באתר אוצר החכמה הרב ד"ר אשר זיו, רבנו שלום שכנא מלובלין, הדרום, גיליון נז, תשמ"ח. עמ' 103 והלאה שלום בן יוסף שכנא, מתוך פורטל השטעטל הווירטואלי שלום שכנא בן יוסף (1510?-1558), מלובלין, דף שער בספרייה הלאומית ראו בדברי תלמידו של מהרש"ל של רבי בנימין אהרן סלניק בספרו שו"ת משאת בנימין (סוף סימן טז) המעיד: "וכל רבותי ושאר גדולי הדור היו כולם תלמידי הגאון המזכר (=רבי שלום שכנא)". שו"ת הרמ"א סימן מה. שו"ת הרמ"א סימן כה התשובה נכתבה על ידי בנו של רבי שלום שכנא. רבי ישראל רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ במאמר על הדפסת התלמוד, עמ' סב; ארשת, ו, 191 "זקן היהודים" השני היה ר' משה פישל מקראקא שו"ת הרמ"א סימן כה.
הארמייה השלישית (איטליה)

הארמייה השלישית של הצבא המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Armata 3) הייתה ארמייה איטלקית שלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז, ופורקה עם סיום המלחמה. הוקמה מחדש במהלך מלחמת העולם השנייה, ולחמה לצד מדינות הציר. הארמייה הוקמה לראשונה במאי 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. כמפקדה מונה אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה. הארמייה כללה את הקורפוסים ה-6 ה-7 וה-11, וקיבלה את הגזרה הדרומית של חזית האיזונצו. היא השתתפה בעשרה מתוך שנים עשר קרבות האיזונצו, וזכתה לניצחונות מול צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1917, לאחר הצטרפות הקיסרות הגרמנית למערכה כנגד איטליה, הובסו האיטלקים בקרב קפורטו. הארמייה השלישית הובסה גם כן, אולם נסוגה בצורה מוצלחת יחסית. הארמייה השתתפה בקרב הנהר פיאווה ובקרב ויטוריו ונטו, ופורקה בנובמבר 1918, לאחר סיום המלחמה. הישגיה המרשימים של הארמייה במהלך המלחמה זיכו אותה בכינוי "הארמייה הבלתי מנוצחת" ("La Armata Invitta"). בפאדובה פועל כיום "מוזיאון הארמייה השלישית", המנציח את פעילות הארמייה במהלך המלחמה. הארמייה הוקמה פעם נוספת ב-6 ביוני 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, וכמפקדה מונה קרלו גיזולו. הארמייה הגנה על דרום איטליה, סיציליה וסרדיניה לפני שפורקה ב-20 בדצמבר של אותה שנה. הארמייה השלישית באתר Axis History (באנגלית) מוזיאון הארמייה השלישית בפאדובה
הארמייה הרביעית (איטליה)

הארמייה הרביעית של הצבא המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Armata 4) הייתה ארמייה איטלקית שלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז, ופורקה עם סיום המלחמה. הוקמה מחדש במהלך מלחמת העולם השנייה, ולחמה לצד מדינות הציר. הארמייה הרביעית הוקמה במאי 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדה הראשון מונה לואיג'י נאבה. הארמייה הוצבה ברמת אסיאגו, והשתתפה בקרבות כנגד צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1917 הצטרפה הקיסרות הגרמנית למערכה כנגד איטליה, והכוחות האיטלקים הובסו בקרב קפורטו. לאחר התבוסה נסוגה הארמייה הרביעית למונטה גראפה, ושם ניצחה את הגרמנים בקרב מונטה גראפה. ביוני 1918 השתתפה הארמייה בקרב הנהר פיאווה, ובין אוקטובר-נובמבר של אותה שנה השתתפה בקרב ויטוריו ונטו. עם סיום המלחמה בנובמבר, פורקה הארמייה. הארמייה הוקמה מחדש ביוני 1938, וכמפקדה מונה קמילו גרוסי. ביוני 1940, הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה לצד גרמניה הנאצית. הארמייה הרביעית הייתה אחת משלוש הארמיות שהרכיבו את "קבוצת ארמיות מערב" של הצבא האיטלקי בפיקודו של נסיך הכתר אומברטו. יחד עם הארמייה הראשונה והארמייה השביעית, הארמייה הראשונה לקחה חלק פעיל בפלישה האיטלקית לצרפת. היא חצתה את הרי האלפים במעבר סן ברנהרד הקטן, אולם התקדמה מעט מאוד ונעצרה מול ביצורי הגבול הצרפתיים. לאחר כניעת צרפת מפקדת הארמייה עברה למנטון, והיא ניהלה את אזור הכיבוש האיטלקי בצרפת. ב-11 בנובמבר 1942 הארמייה לחמה לצד הגרמנים במבצע אנטון - כיבוש צרפת של וישי. דו"ח גרמני ממרץ 1943 מתאר את הארמייה הרביעית כיחידה במצב ירוד מאוד. לא הייתה לה הגנה ימית, ארטילריה כבדה ומטוסים. כמו כן שרר בה מחסור חמור באמצעים כמו מלט וברזל שנדרשו להקמת ביצורי חוף. הארמייה פעלה למנוע את גירושם של יהודי צרפת אשר חיו בשטח הכיבוש האיטלקי אל זה הגרמני. כך, כאשר האיטלקים הודיעו כי הם מחפשים יהודים לשלוח לעבודה באיטליה, יהודים רבים התגייסו מרצון והועברו לאיטליה עצמה. לאחר שב-8 בספטמבר 1943, חתמה איטליה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, פתחה הארמייה בנסיגה מצרפת לתוך ליגוריה. חייליה פורקו מנשקם בידי הגרמנים. לואיג'י נאבה (מאי 1915 - ספטמבר 1915) מריו ניקוליס די רודילנט (ספטמבר 1915 - פברואר 1918) גאטאנו גיארדינו (יוני 1917 - אוקטובר 1917) קמילו גרוסי (יוני 1938–1940) מריו ורצילינו (1940) אלפרדו גוצוני (1940) מריו קאראקיולו (1940-1941) מריו ורצילינו (1941-1943) הארמייה הרביעית באתר Axis History (באנגלית) הארמייה הרביעית באתר Axis History (באנגלית)
הדרך לשעבוד

הדרך לשעבוד (אנגלית: The Road to Serfdom) הוא ספר פילוסופי-כלכלי מאת הכלכלן וחתן פרס נובל לכלכלה פרידריך האייק, שפורסם בשנת 1944. הספר נחשב לאחד מספרי ההגות המדינית החשובים של המאה העשרים. הוא היה אחד הביטויים הראשונים והמשמעותיים ביותר של ביקורת שיטתית ומקיפה על תפיסת הריכוזיות הכלכלית והפוליטית. האייק החל להבחין במגמה לכלכלה מתוכננת בשלהי שנות השלושים, וב-1938 היה מיוזמי "רב-שיח וולטר ליפמן", שמשתתפיו הביעו חרדה מהתחזקות הגישות הטוטליטריות והקולקטיביסטיות, שבהן הם ראו התקפה על הליברליזם הקלאסי. בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה, הפכה הכלכלה הבריטית לכלכלת מלחמה ריכוזית, דבר שהניע את האייק להזהיר מפני הפעלת שיטה דומה בזמני שלום, ובמהלך השנים 1940–1943 עסק האייק בכתיבת הספר. הספר הופיע במהלכה של מלחמת העולם השנייה, והוא מהווה מתקפה על שתי אידאולוגיות שהתנגשו במלחמה: פשיזם וקומוניזם. הטיעון העיקרי של הספר הוא כי שתי האידאולוגיות שייכות לגישה כללית אחת: קולקטיביזם, שלטענתו היא הדרך לחיסול החירות וזכויות הפרט. בספר נטען כי מאחר שסוציאליזם מתבסס על שליטה ממשלתית בחיים הכלכליים, קיימת סכנה חריפה כי שליטה זו תוביל לשלטון טוטליטרי בכלל. הסוציאליסטים הבריטיים שמנסים לקדם מדיניות של שליטה ממשלתית בחיי האנשים, מטיפים למדיניות הדומה מאוד לזו שהטיפו לה בשנות העשרים בגרמניה. ולא אחת משטרים טוטליטריים נוצרים כתוצאה מהידרדרות איטית שנשענה לא פעם על כוונותיהם הטובות של אלו שניסו להגשים את הסוציאליזם הלכה למעשה. הספר יצא לאור במקור עבור הקהל הבריטי בהוצאת Routledge במרץ 1944 בבריטניה ולאחר מכן על ידי אוניברסיטת שיקגו בספטמבר 1944. ההדפסה הראשונה של 2,000 עותקים אזלה במהירות, ו-30,000 עותקים נמכרו תוך חצי שנה. מאז שהספר יצא לאור הוא נמכר במיליוני עותקים ותורגם לעשרות שפות. לספר הייתה השפעה משמעותית על השיח הכלכלי-פוליטי השמרני של המאה ה-20. במיוחד השפיע על עיצוב התפיסות הכלכליות והפוליטיות של הנאו-ליברליזם שנחשב בסיס למדיניות רונלד רייגן בארצות-הברית ומרגרט תאצ'ר בבריטניה, ועל תהליך המעבר של מדינות מזרח אירופה מן השיטה הכלכלית הקומוניסטית אל השוק החופשי. האסכולה האוסטרית לסה פר מילטון פרידמן קפיטליזם וחירות על הספר באתר הוצאת שלם הדרך לשעבוד באתר כותר מילטון פרידמן לא לבד על האייק ופרידמן וההיסטוריה של המחשבה הכלכלית, באתר הסתדרות המורים על הספר באנציקלופדיה של הרעיונות הדרך לשעבוד, באתר OCLC (באנגלית)
שמעון שוורצפוקס

שמעון ריימונד שוורצפוקס (בצרפתית: Simon Raymond Schwarzfuchs; נולד בכ"ג בתשרי ה'תרפ"ח, 19 באוקטובר 1927 בבישהיים, ריין תחתון) הוא היסטוריון יהודי-צרפתי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן. נולד לז'ורז' ומרתה מאייר שוורצפוקס, אביו היה חזן. לשמעון אח המבוגר ממנו בשנה ואחות הצעירה ממנו בשנה. לאחר סיפוח אלזס-לורן לגרמניה הנאצית בנובמבר 1940 ופינוי תושבי שטרסבורג, מצאה המשפחה מסתור בלימוז'. שמעון היה חבר תנועת הצופים היהודיים בצרפת ותנועת הנוער הציוני (MJS) שבה היה פעיל בשנים 1942–1944. זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה הצטרף לשורות תנועת ההתנגדות היהודית הצרפתית (צר'). ונטל חלק בקרבות לשחרור צרפת במחוז טאן. ב-1948 הוסמך לרבנות וכיהן זמן מה כרב בית כנסת. למרות הכשרתו הרבנית, לא שירת שוורצפוקס בתפקידים רבניים למעט תקופה קצרה כחבר בית הדין של פריז. ב-1951 יצא ללימודי מלגה בדרופסי קולג' בפילדלפיה שבפנסילבניה, ארצות הברית, וב-1953 השלים את עבודת הדוקטורט שלו על רבי מרדכי בן הלל ("המרדכי"). ב-1964 עלה לישראל עם משפחתו והחל ללמד היסטוריה יהודית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, הוא עמד בראש מחלקות שונות באוניברסיטה וכיהן תקופה כדיקן הפקולטה למדעי הרוח ובמקביל הרצה באוניברסיטאות באירופה: באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז, ובבריסל. שמעון שוורצפוקס הוא אביר לגיון הכבוד הצרפתי משנת 2000. בנו, ד"ר דן שוורצפוקס, הוא סגן מנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה ומנהל המיון הפנימי והאמבולטורי. היהודים והשלטון הצרפתי באלג'יריה : 1830-1855, ירושלים : מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"א. יהודי צרפת בימי הביניים, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001. הרבנות בצרפת בדורות האחרונים, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תש"ס 2000. יוסף הקר וירון הראל (עורכים), לא יסור שבט מיהודה; הנהגה, רבנות וקהילה בתולדות ישראל. מחקרים מוגשים לפרופ’ שמעון שוורצפוקס. ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"א שמעון שורצפוקס (1927-), דף שער בספרייה הלאומית
חיה'לה קאולה

חיה'לה־קרולינה קאולה (בגרמנית: Karoline Kaulla; בכתיב העברי דאז: קוילע; ה'תצ"ט, 1739 – א' בניסן ה'תקס"ט, 18 במרץ 1809) הייתה נדבנית יהודייה, סוכנת החצר של דוכסות וירטמברג והאישה העשירה ביותר בגרמניה בתקופתה. חיה'לה, ובשמה הגרמני: קרולינה, הייתה הגדולה בין ששת ילדיהם של יצחק רפאל, מנהיג הקהילה היהודית המקומית בכפר בוכאו (Buchau am Federsee), ואשתו רבקה מרגנסבורג. אביה עבד בשירות בית הוהנצולרן-הכינגן. חיה'לה-קרולינה ואחיה למדו יחד כמקובל בקרב המשפחות המתקדמות של המעמד העליון היהודי במאה ה-18, מפי מורה הבית שלהם. בגיל 18 נישאה לעקיבא אורבך מהכינגן, שהקדיש את כל עתותיו ללימוד תורה ועיון בתלמוד, והניח את האחריות הכלכלית למשפחתם הגדלה במהירות בידי אשתו. סדרת יוזמות כלכליות שלה, קידמה מאוד את דוכסי וירטמברג מבית וירטמברג שבשירותם עבדה והם גמלו לה על כך במעמד ובממון. משנת 1790 החלה לשמש ספקית בקנה מידה גדול לצבא המקומי ובשנים ספורות רכשה הון רב, היא קיבלה פטור ממס למגורים בשטוטגרט ולודוויגסבורג. קאולה נודעה ביופייה ובנדבנותה, היא חילקה כספי צדקה לעניים בלי הבדל דת, ותמכה בקהילה היהודית הקטנה בהכינגן. חיה'לה נפטרה בא' בניסן ה'תקס"ט, 18 במרץ 1809, ונקברה בבית הקברות היהודי בהכינגן. על מצבת קברה נחרת: פ"ט אשה יקרה ברורה גם גועה הושמה בחכמה ועצה ידה מיד גבר רמה ביתה פארה בשם שם עולם הנחילה עתה גועה מתה והלכה לעולמה הרבתה אבל בני משפחתה ונהי לעניי עמה על עטרת ראשם כי נפלה אלה מר בכו ואלה על משענתם כי סר המה נאנחו בש"ק ר"ח ניסן נפטרה הק' קויל ב"ה רפאל לפ"ק מדיה וקבצים בנושא חיה'לה קאולה בוויקישיתוף חיה'לה קאולה, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) מדריך למסמכי משפחת קאולה 1836–1996, (באנגלית) הרחוב על שמה בשטוטגרט אפרים משה פינר, מצבות קברות הרבנים ואנשי השם, ברלין תרכ"א, עמ' 101, באתר היברובוקס.
נחל עזריה

נַחַל עזריה הוא נחל אכזב בשפלה, שאורכו כ-3 ק"מ. אחד מיובלי נחל איילון. ראשיתו של נחל עזריה במבואות הדרום-מערביים של קיבוץ גזר, למרגלות תל גזר. הנחל עובר דרך בית חשמונאי, ממשיך מזרחית למושב עזריה, מתחבר אל נחל גזר וזורם לכיון צפון. הנחל משמש כתעלת ניקוז מרכזית למושב עזריה וליישוב בית חשמונאי. הנחל עלה על גדותיו בחורף 1991 ושוב בחורף של שנת 2014 בסופת אלכסה, בשל כמות משקעים גדולה. בתקופת המנדט נקרא הנחל "וואדי אלברייה", על שם הכפר הערבי שננטש מיושביו עם קום המדינה ביולי 1948. נחל עזריה באתר Geo View מפת נחל עזריה בגוגל מפות נחל עזריה באתר Cartographic.info ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.