laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עדינה הופמן

עדינה הופמן (נולדה ב-1967) היא סופרת, חוקרת ספרות ועיתונאית ישראלית-אמריקאית. עלתה לישראל בשנת 1981 יחד עם בעלה המתרגם פיטר קול. כתבה עבור The Nation, וושינגטון פוסט, The Times Literary Supplement, The Boston Globe והג'רוזלם פוסט. הופמן הייתה מרצה אורחת ב-Wesleyan University וב- Middlebury College והיא עמיתה במרכז פרנק ילו למדעי הרוח שבאוניברסיטת ייל. בשנת 2000 יצא ספרה "House of windows: portraits from a Jerusalem neighborhood" המתבונן בחברה ובתושבי ירושלים ובשכונת מוסררה בפרט. בשנת 2009 יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל ספרה "My Happiness Bears No Relation to Happiness: A Poet’s Life in the Palestinian Century", ביוגרפיה של הסופר הערבי ישראלי טהא מוחמד עלי. הספר זכה בפרס וינגייט מטעם המגזין Jewish Quarterly לשנת 2010. בשנת 2011 יצא לאור ספרה, שכתבה יחד עם בעלה פיטר קול, אודות הגניזה הקהירית: "Sacred Trash: The Lost and Found World of the Cairo Geniza". את חלק מהמחקר עבור הספר על גניזת קהיר עשתה הופמן בספריית שוקן, והיא התרשמה מיופיו של הבניין. בעקבות זה החלה לעבוד על ספר נוסף, שיצא לאור בשנת 2016, אודות שלושה אדריכלים שהשאירו את חותמם על ירושלים בתקופת המנדט הבריטי: אריך מנדלסון, שתכנן את ספריית שוקן, אוסטן סיינט בארב הריסון, שתכנן את ארמון הנציב ומוזיאון רוקפלר, וספירו חורי, אדריכל שתכנן את בית המון. ב-2019 יצא לאור ספרה על המחזאי, סופר, ותסריטאי היהודי אמריקאי בן הכט. House of Windows: Portraits from a Jerusalem Neighborhood, Steerforth Press, 2000, Broadway Books, 2002 My Happiness Bears No Relation to Happiness: A Poet's Life in the Palestinian Century, Yale University Press, 2009 Sacred Trash: The Lost and Found World of the Cairo Geniza, Knopf Doubleday Publishing Group, 2011 Till We Have Built Jerusalem: Architects of a New City, Farrar, Straus and Giroux, 2016 Ben Hecht: Fighting Words, Moving Pictures, Yale University Press, 2019 אתר הבית של עדינה הופמן
Ibis Editions

Ibis Editions (הוצאת איביס) היא הוצאה לאור שבסיסה בירושלים המתמחה בתרגומים לאנגלית של ספרות העוסקת במזרח התיכון, תרגומים מעברית, ערבית, יוונית, צרפתית, גרמנית ולאדינו. את הוצאה ייסדו שלושה סופרים הכותבים באנגלית ומתגוררים בישראל, פיטר קול, אשתו, עדינה הופמן וגבריאל לוין. בין היוצרים שההוצאה פרסמה נכללים אמיל חביבי, גרשם שלום, טהא מוחמד עלי, ח"נ ביאליק, סמיח אלקאסם, ששון סומך, ס. יזהר, יהודה הלוי, אסתר ראב ואלזה לסקר-שילר. ההוצאה מוגדרת כעמותה הפועלת ללא כוונות רווח. אתר ההוצאה
פרדסיה

פַּרְדֵּסִיָּה היא מועצה מקומית במחוז המרכז של מדינת ישראל, אם כי היא שוכנת מבחינה גאוגרפית באזור השרון, מזרחית לעיר נתניה ומוקפת במושבים השייכים למועצה אזורית לב השרון. פרדסיה הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1952. אדמות היישוב נקנו בשנת 1928 על ידי יונה (ז'אן) פישר, יהודי מבלגיה, שקיווה כי למקום יגיעו יהודים בלגים. בשנות ה-30, לאחר שלא יושב היישוב, יצאה קריאה של יהודי תימן בארץ ישראל ביישובים בנימינה, פתח תקווה, נווה שלום וראשון לציון להקים יישוב יהודי חדש באזור השרון. בשנת 1938 הוקם במקום יישוב של עולי תימן ובמקום ניטעו פרדסים, שאת פירותיהם שלחו התושבים לאירופה. בזמן מלחמת העולם השנייה נסגרו שערי ארץ ישראל, ולכן לא נשלחה סחורה, והיישוב היה תחת סיכון פירוק, אך בעזרת התערבות של הסוכנות היהודית ניצל מכליה. בקרבת פרדסיה ישבו מספר קבוצות של ערבים אשר פגעו ביישוב קשות, אך במלחמת העצמאות נטשו כולן, ועדות לאחת מהן הוא בית השייח' הנטוש במושב צור משה השכן. בשנת 1952 הוכרזה פרדסיה כמועצה מקומית, ונפרדה ממועצה אזורית השרון הצפוני אשר אליה השתייכה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה בקרבת היישוב מעברת שבות עם, אשר שטחה צורף לפרדסיה בשנת 1982. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף יולי 2024 (אומדן), מתגוררים בפרדסיה 7,510 תושבים (מקום 206 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎0.9%‏. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 93.1%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 15,643 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח). להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב: פרדסיה נחשבת לאחד היישובים האמידים בישראל, מבחינת קטגוריית מדד חברתי-כלכלי - אשכול הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2019, עם ציון של 9 מתוך 10. 1955 1956 אהרון כהן 1956–1961 זכריה ימיני 1961–1965 יעקב בן־אהרון 1965–1972 יפתח מוצרפי 1972–2013 יצחק ימיני 2013–הווה טל גורקי גרמניה וירסן (אנ'), נורדריין-וסטפאליה, גרמניה אתר האינטרנט הרשמי של פרדסיה פרופיל פרדסיה נכון לשנת 2020 באתר הלמ"ס סיור וירטואלי בפרדסיה (כולל תמונות, מפה ותצלום לוין של היישוב) נעמה לנסקי, האיש הפשוט מפרדסיה, באתר ישראל היום, 15 בנובמבר 2013 ק. שבתאי, כפר פוטיומקין או פלאיח בפרדסיה, דבר, 18 ביוני 1954 פרדסייה (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. לטבלת הדירוג המלא. מאזן מפוני מלחמת חרבות ברזל: מספר מפונים שנקלטו במועצה המקומית פחות מספר מפונים שפונו ממנה, מבוטא באלפי תושבים. מתוך אתר למ"ס, המתבסס על מערכת "יחד" (של מערך הדיגיטל הלאומי) נכון ל-סוף יולי 2024 (אומדן). הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור סוף 2022 הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 פרופיל פרדסיה באתר הלמ"ס
הרכבת הקלה של סוצ'י

הרכבת הקלה של סוצ'י (ברוסית: Сочинское лёгкое метро) הייתה תוכנית להקמת רכבת קלה בעיר סוצ'י שבדרום-מערב רוסיה לקראת משחקי החורף האולימפיים אשר נערכו בעיר בשנת 2014. הקמת הרכבת הייתה מתוכננת להסתיים בשנת 2013, ועלות הקמתה הייתה צפויה לעמוד על 758.8 מיליון דולר. בסופו של דבר התוכנית נזנחה. ברשת היו אמורות להסלל מסילות בצורת האות T באורך כולל של 86.4 ק"מ שתוכננו להסלל על-פני הקרקע, מתחתיה ומעליה. שלושת הקווים היו אמורים לקשר בין כל שתי תחנות קצה, והרשת כולה הייתה אמורה לכלול 24 תחנות. במכרז שפורסם לרכישת הציוד הנייד זכתה רכבת מדגם ספסיום (Spacium) של חברת בומברדייה, אשר הייתה אמורה לספק 54 רכבות בנות שלושה קרונות כל אחת, עם קיבולת של עד כ-800 נוסעים. הרכבות תוכננו לפעול במרווחים של 4 דקות, במהירות מקסימלית של 70 קמ"ש, ולאפשר הסעת 70,000 איש בשעה. בפועל הוחלפה התוכנית בשירות רכבת המחברת בין הכפר האולימפי במזרח לשדה התעופה של העיר ולמרכז סוצ'י, ובשלוחה המובילה לכפר האולימפי ההררי בקראסנאיה פוליאנה. סכמה של רשת הרכבת הקלה תחבורה באולימפיאדת סוצ'י ערך זה הוא קצרמר בנושא רכבות ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
DST

המינהל לפיקוח טריטוריאלי (בצרפתית: Direction de la Surveillance du Territoire; ‏בראשי תיבות: DST) היה מחלקה במשטרה הלאומית הצרפתית שעסקה במודיעין פנים, סיכול ריגול, מאבק בטרור וביטחון פנים. למעשה היה זה שירות הביטחון הצרפתי בין השנים 1944–2008 עד שפורק על ידי נשיא צרפת ניקולא סרקוזי ביוני 2008 והוחלף על ידי DCRI (המינהל המרכזי למודיעין פנימי) שבשנת 2014 הפך ל-DGSI. מטה הארגון היה ברחוב נלאטון 7 בפריז. בשנות ה-80 הוקמה המחלקה לביטחון כלכלי ולהגנת הנכסים הלאומיים שעסקה באבטחת הטכנולוגיה הצרפתית, התעשיות הביטחוניות במדינה, תעשיות הרכב, התקשורת ותעשיית הרוקחות. במובנים רבים הייתה זו המקבילה הצרפתית לשירות הביטחון הכלכלי, של שירות הביטחון הפדרלי הרוסי. יכולתו של הארגון להוות כחומה בצורה לאיומים חיצוניים הועמדה במבחן במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954–1962) כאשר נאבק ב-ORAF – הארגון להתנגדות צרפתית-אלג'ירית. ב-3 בדצמבר 1973 סוכני DST התחזו לשרברבים ונתפסו כשהם מנסים להתקין מכשירי ציתות במשרדי העיתון Canard Enchaine, השערורייה שפרצה בעקבות המקרה הביאה להתפטרותו המאולצת של שר הפנים הצרפתי, ריימון מרסלין. אחת מהמשימות המוצלחות ביותר שלו הייתה גיוסו של קצין ביון רוסי בכיר בתקופת המלחמה הקרה, קצין מודיעין מההירארכיה של הקג"ב או הגר"ו (המודיעין הצבאי), הקצין העריק סיפק לצרפתים מידע רב ערך לפני שנעצר בתחילת שנות ה-80 והוצא להורג. רוז'ר ויבו (1944–1959) גבריאל ארו (1959–1961) דניאל דוסטן (1961–1964) טוני רושה (1964–1967) ז'אן רוצ'ה (1967–1972) אנרי ביאר (1972–1974) ז'אק שרטרון (1974–1975) מרסל שאלה (1975–1982) איווס בונה (1982–1985) רמי פוטרה (1985–1986) ברנאר ז'ראר (1986–1990) ז'אק פורנה (1990–1993) פיליפ פראן (1993–1997) ז'אן-ז'אק פסקל (1997–2002) פייר דה בוסקה דה פלוריאן (2002–2007) ברנאר סקווארצ'יני (2007–2008) DGSI - שירות ביטחון הפנים הצרפתי כיום DGSE - סוכנות הביון הצרפתית SDECE - סוכנות הביון הצרפתית בתקופת המלחמה הקרה מדיה וקבצים בנושא DST בוויקישיתוף
דניאל גברון

דניאל גָבְרוֹן (נולד ב-7 בדצמבר 1935 בלונדון) הוא סופר, עיתונאי והיסטוריון ישראלי. גברון נולד בלונדון. בנם של לילי ונתן, אביו היה עורך דין המתמחה ברישום פטנטים. גברון הגיע לישראל לראשונה בשנת 1954 כחלק משנת הכשרה עם תנועת הנוער "הבונים". בין השנים 1955 ל-1959 למד ב-School of Oriental and African Studies. בשנת 1961 עלה לישראל עם אשתו ובנו הצעיר, חי בקיבוץ ואחר כך בעיר ערד, שם שימש כאחראי על התיירות בין השנים 1961 ל-1963. בשנת 1971 עבר לאזור ירושלים. הוא עבד ככתב בקול ישראל ושימש כמנהל החדשות באנגלית. אחר כך הצטרף לג'רוזלם פוסט. גברון כתב מאמרים בעבור "הניו יורק טיימס", ה"וול סטריט ג'ורנל" וה-"National Jewish Monthly", ושידר ב-BBC, ב-CBS וב-National Public Radio. השתתף בצוות שהקים את Palestine-Israel Journal. נשוי לאנג'לה (1935), מורה לעיוורים, ומתגורר במוצא עילית. אב לשלושה ילדים, בהם הסופר אסף גברון. Holy land mosaic: stories of cooperation and coexistence between Israelis and Palestinians, Rowman & Littlefield, 2008 The other side of despair: Jews and Arabs in the promised land, Rowman & Littlefield, 2004 The kibbutz: awakening from Utopia, Rowman & Littlefield, 2000 Pilgrims', Creative Arts Book Company, 2000 Saul Adler: pioneer of tropical medicine : a biography, Balaban Publishers, 1997 Israel after Begin: Israel's options in the aftermath of the Lebanon war, Houghton Mifflin Co., 1984 Walking through Israel, Houghton Mifflin Co., 1980 The end of days: a novel of the Jewish war against Rome 66-73 C.E., Jewish Publication Society of America, 1970 מדיה וקבצים בנושא דניאל גברון בוויקישיתוף ראיון אני וליברמן דניאל גברון, השאלה המסקרנת ביותר בהיסטוריה היהודית המודרנית, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2003 דניאל גברון, המקרה אירע במסעדה בעבדת, מעריב, 7 בנובמבר 1963 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוריס פיש

מוריס פיש (באנגלית: Morris Fish‏; נולד ב-16 בנובמבר 1938) הוא משפטן יהודי-קנדי שכיהן כשופט בית המשפט העליון של קנדה. פיש נולד בשנת 1938 למשפחה יהודית במונטריאול. הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת מקגיל וסיים שם לימודי תואר ראשון ולימודי משפטים. לאחר סיום לימודיו החל בשנת 1964 לעבוד במשרד עורכי דין בעיר. במקביל ללימודיו ועבודתו כעורך דין עבד פיש כעיתונאי של "מונטריאול סטאר" בשנים 1959–1970 וביקר במסגרת עבודתו במדינות שונות בעולם, בהן ישראל, צרפת וברית המועצות. בשנת 1989 מונה פיש לשופט בבית המשפט לערעורים בקוויבק. ב-5 באוגוסט 2003 מונה על ידי ראש ממשלת קנדה, ז'אן קרטיין, לכהונה כשופט בית המשפט העליון של קנדה. מוריס פיש הוא בעל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת מקגיל במונטריאול (2001) ומישיבה יוניברסיטי בניו יורק (2009). ב-31 באוגוסט 2013 פרש מכהונתו בבית המשפט העליון. בית המשפט העליון של קנדה יהדות קנדה מוריס פיש באתר בית המשפט העליון הקנדי (אורכב 26.07.2010 בארכיון Wayback Machine) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאיר אורגלר

יאיר אורגלר (נולד ב-10 באוקטובר 1939) הוא פרופסור אמריטוס למנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב, אשר שימש כיו"ר הבורסה לניירות ערך בתל אביב בין השנים 1996–2006. אורגלר סיים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון (1963), מוסמך בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס (1965), ותואר מוסמך וד"ר (1967) בניהול תעשייתי מאוניברסיטת קרנגי-מלון בפיטסבורג. הוא בוגר תוכנית פולברייט. אורגלר כיהן כאיש סגל באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1969 ל-2003. בשנת 1973 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובהמשך היה פרופסור מן המניין. בין תפקידיו דקאן הפקולטה לניהול ע"ש רקנאטי בין השנים 1981–1985 וסגן רקטור אוניברסיטת תל אביב בין השנים 1990-1985. ב-1991 הקים אורגלר את "מעלות", חברה ישראלית לדירוג ניירות ערך, והיה יושב ראש פעיל של החברה עד מאי 1996. אז מונה ליו"ר הבורסה לניירות ערך, תפקיד בו החזיק במשך עשור. בין השנים 2001 ל-2004 היה נשיא ארגון International Options Markets Association. בשנים 2005-2000 שימש כיו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית תל אביב יפו. מכהן כדירקטור חיצוני בבנק הפועלים, בכימיקלים לישראל ובחברת עתידים. משנת 2005 משמש כחבר הוועד המנהל ומייסד של עמותת עתיד בטוח למניעת קורבנות אלימות בקרב ילדים ובני נוער. יאיר אורגלר, באתר Milken Institute יאיר אורגלר(הקישור אינו פעיל) באתר פורבס דף הבית של עמותת "עתיד בטוח" למניעת קורבנות אלימות בקרב ילדים ובני נוער. מידע על יאיר אורגלר בקטלוג הספרייה הלאומית העלאות ומינויים בסגל האוניברסיטה של ת"א, מעריב, 13 באוגוסט 1969 מינויים והעלאות בדרגה באוניברסיטת תל-אביב, דבר, 24 באפריל 1973 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
High-Speed Packet Access

HSPA (או בשמו המלא: High Speed Packet Access) הוא פרוטוקול לתקשורת סלולרית אשר מאחד את פרוטוקול High-Speed Downlink Packet Access ופרוטוקול High-Speed Uplink Packet Access כך שנוצרת רשת תקשורת יעילה יותר מרשת דור 3 רגילה. רשת זו נקראת גם 3G+ (דור 3+) או דור 3.5. ב-2010 פרוטוקול זה היה בשימוש במעל 200 מפעילים סלולריים ב-80 מדינות שונות. הפרוטוקול שופר בשנת 2008 לרשת HSPA+ ונכנס לשימוש ברחבי העולם בשנת 2010. הרשת הזו מאפשרת קצב תאורטי מרבי של 14.4 מגה בייט לשנייה בהורדה (downlink) ושל 5.76 מגהביט לשנייה בהעלאה (uplink). בנוסף, הפרוטוקול מאפשר ניצול של רוחב פס גדול פי חמישה בהורדה ופי שניים בהעלאה מאשר פרוטוקול W-CDMA סטנדרטי. שיפור זה קרה בזכות הייעולים הבאים: ניצול תדר גם להעלאה וגם להורדה. הקטנת משך זמן השידור (TTI) שמוקצה ליחידת קצה, זה מקטין את משך הזמן שהקו לא מנוצל בין סיום שידור של יחידת קצה אחת ליחידת קצה שנייה. עדכן שוטף של קידוד ואפנון כדי להגדיל את משך ההפעלה של תחנת בסיס. הקטנת משך הזמן בין שידורים חוזרים להקטנת הזמן שלוקח להודעה שלמה להגיע. שימוש באפנון 16QAM ו-64QAM. שימוש במודל MIMO להגדלת הקיבול. מהדורה מתקדמת של פרוטוקול זה הנקראת +Dual Carrier HSPA או +DC-HSPA נכנסה לשימוש בפברואר 2011 על ידי Telstra באוסטרליה והניבה נתוני שיא של 42 מגה ביט לשנייה. מדיה וקבצים בנושא High-Speed Packet Access בוויקישיתוף תיאור הטכנולוגיה ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נילי אושרוב

נילי אושרוב (נולדה ב-20 בדצמבר 1955, ברמת גן) היא תסריטאית, סופרת, משוררת, עורכת לשונית וסאטיריקנית ישראלית. אושרוב (נבנצל) נולדה במשפחה דתית-לאומית וגדלה ברמת גן. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים במתמטיקה וספרות אנגלית והיא בוגרת בית הספר לתסריטאות בתל אביב של עידית שחורי. לאחר השירות הצבאי החלה להתרחק מהדת ובסוף יצאה בשאלה. אושרוב כתבה תסריטים לסדרות טלוויזיה ישראליות, ביניהן: מעורב ירושלמי, החצר והשיר שלנו. היא עורכת שותפה במוסף הסאטירי "אפעס". אושרוב מפרסמת במשך שנים מקאמות סאטיריות-פוליטיות. מקאמות אלו התפרסמו במשך ארבע שנים בפינה בתוכנית של שי ודרור ברדיו תל אביב ואחר כך בתוכנית שנקראה "המקאמות של נינה". נכון ל-2010 אושרוב מפרסמת את המקאמות באתר ynet. בשנת 2008 יצא ספרה "שיכון צדיקים" בהוצאת מודן, אשר עסק בילדותה בשיכון המפד"ל ברמת גן. באפריל 2011 יצא לאור הספר "שמאלץ" שכתבה יחד עם השף שמיל הולנד. הספר עוסק במטבח היהודי המזרח אירופאי. בשנת 2013 ערך וביים השחקן והבמאי יוני אילת את הצגת תיאטרון יידישפיל "מונולוגים מהקישקע", על פי טקסטים שכתבה אושרוב בספר זה. ההצגה כוללת מונולוגים בעברית ושירים ביידיש. החל מינואר 2012 - 2016 הייתה משתתפת קבועה בתוכנית הרדיו "סדר יום" עם קרן נויבך ברשת ב' במסגרת הפינה הפוליטית של יום חמישי, עם יואב קרקובסקי ונדב פרי, והתייחסה לאירועים הפוליטיים בפן הקומי-סאטירי שלהם. בינואר 2016 החלה להגיש תוכנית זוגית ברשת ב' בשם "שניים אוחזים", בשיתוף עם עו"ד נדב העצני. התוכנית ירדה לאחר חצי שנה. ב-2017 החלה להגיש, בשיתוף עם העיתונאית טל שניידר, את הפוד-קאסט הפוליטי "הראשונות לזהות" ברשת הפוד-קאסטים "גיקונומי", שם המשיכה לפרסם מקאמה שבועית. בשנה זו התחילה להופיע בקפה ביאליק עם מופע המקאמות "חרזת לבד?" (בהשתתפות יוני אילת, גלעד שפירא ואביבה גר). ועם פרוץ הקורונה וסגירת הקפה, היא ממשיכה להופיע במופע אישי על במות אחרות ובבתים פרטיים. היא ממשיכה לפרסם מקאמות באופן סדיר בדף הפייסבוק שלה, ומשתתפת בקביעות במופעי פואטרי סלאם. היא הוציאה לאור ארבעה ספרי ילדים: "טיול עם רוצקי בעברית ופרוסקי" (ספר שבו מארחת העברית את הרוסית), "המנופף הקטן" (איירה: דפנה אוודיש גולן), "היום ההפוך של מיכה" ו"עוד כמה דקות". הספרים נמכרים בחנויות פרטיות. אושרוב מלווה כתיבת אוטוביוגרפיות וכותבת סיפורי חיים. אושרוב נשואה לדוד אושרוב אותו הכירה באוניברסיטה ולזוג שלושה ילדים. אושרוב הוצבה במקום ה-79 ברשימת מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-19. בנה הוא חוקר הדו-לאומיות הערבית וההיסטוריה האינטלקטואלית של פלסטין, אלי אושורוב. כלתה, דינה ברדיצ'בסקי-אושורוב, ממעלה אדומים, היא מרצה עם קביעות בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב. נכדה, בנם של אלי ודינה, קרוי על שם ספרה "היום ההפוך של מיכה", שמו בישראל: מיכה. אתר האינטרנט הרשמי של נילי אושרוב רשימת הפרסומים של נילי אושרוב, בקטלוג הספרייה הלאומית שיכון הצדיקים של נילי(הקישור אינו פעיל), רותי קדוש, מגזין club 50 נילי אושרוב, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל נילי אושרוב, דף שער בספרייה הלאומית נילי אושרוב, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
הירמון

הירמון היא פעולה מוזיקלית שבה מוסיפים למלודיה לפחות עוד שני קולות, ובכך הופכים את המלודיה להרמוניה. הירמון נעשה לעיתים בשירים גם על ידי הוספת אקורדים למנגינה קיימת. באך הירמן שירי עם. הוא לקח שירי עם פשוטים שמקורם מחוץ לכנסייה, הוסיף להם קולות שונים וכך יצר הרמוניה. הרמוניות אלו הושרו בכנסיות על ידי מקהלה. כך יצר לדוגמה את הכוראלים שלו, המורכבים ממנגינה ושלושה קולות מלווים. באך כתב את הכוראלים שלו על-מנת להגדיל את הפופולריות של הכנסייה בקרב העם, ועל-מנת להפוך את התפילות הנוצריות לקלות יותר לזכירה. יש להבדיל בין הירמון לבין עיבוד מוזיקלי. עיבוד מוזיקלי פירושו שינוי מאפיינים מסוימים במוזיקה, על מנת ליצור פנים חדשות ליצירה מוזיקלית קיימת. כלומר, ניתן לעבד שירים ויצירות קיימות בעזרת שינוי התזמור, ההרמוניה ומאפיינים מוזיקליים נוספים. התזמור יכול לכלול שינוי של כלים קיימים, הוספת או הסרת כלים מהעיבוד הנוכחי של היצירה המוזיקלית. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה צפור

משה א' צִפּוֹר (נולד ב-4 במאי 1934 בטרנוב שבפולין) הוא פרופסור אמריטוס למקרא באוניברסיטת בר-אילן ומלמד במכללה האקדמית גבעת וושינגטון ראש החוג לתנ"ך וראש התכנית ללימודי תואר שני בתנ"ך. מחקריו עוסקים בתחום תרגומי המקרא והפרשנות הקדומה. צפור נולד בפולין ב-1934 ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. הוא למד בישיבת חברון שבירושלים ולמד לתעודת הוראה. הוא לימד בבית ספר יסודי, בבית-הספר התיכון הדתי "בר-אילן" בנתניה ובבית-הספר התיכון הדתי "יבנה" שבחולון. אחר כך השלים תואר ראשון במקרא, תלמוד ותולדות ישראל עם התמחות נוספת ביוונית באוניברסיטת תל אביב (1962). תואר שני בתנ"ך קיבל מאוניברסיטת בר-אילן (1969), ובה גם עשה את הדוקטורט בתנ"ך בנושא תרגום השבעים לספרי שמואל-מלכים, בהדרכת פרופ' משה גושן-גוטשטיין (1979). בשנת 1988 מונה לפרופסור חבר, בשנת 2001 לפרופסור מן המניין ובשנת 2003 יצא לגמלאות. הוא היה מופקד הקתדרה לפרשנות המקרא ע"ש קספר במשך שנתיים. תחומי מחקרו כוללים את הפרשנות הקדומה (התרגומים הקדומים); הספרות הבתר-מקראית (מגילות קומראן, הספרים החיצוניים, ספרות חז"ל), מסירת התנ"ך ונוסחו, תרגום השבעים והתרגום הסורי (הפשיטתא), השירה המקראית, ספרות הנבואה והפרשנות הימי-ביניימית. עורך ראשי: מחקרי גבעה, שנתון המכללה האקדמית לחינוך גבעת וושינגטון, כרכים ג-ז, תשע"ב-תש"ף. מונחי הריאליה בתרגומים הקדמונים לספרי שמואל-מלכים, בהשוואה לתרגומי דברי הימים (דיסרטציה, בהדרכת פרופ' משה גושן-גוטשטיין), רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ט. על מסירה ומסורת: פרקים בתולדות הפרשנות הקדומה של המקרא, תרגומו ומסירתו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"א. תרגום הפשיטתא לספר ויקרא עם ביאור, ירושלים: הוצאת סימור, תשס"ג. תרגום השבעים לספר בראשית, רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו. טללי ורדים: עיונים במקרא, בתפילה ובמנהג, הוצאת המכללה האקדמית גבעת וושינגטון, ד.נ. אבטח, תשע"ז (עם אברהם שושנה) פירוש לספר יחזקאל לרבנו יוסף חיון, על פי כתב היד המכון ללימודים מזרחיים בפטרסבורג, בלוויית... הערות נוסח וביאורים.. כרך א': מבוא, פרקים א-כ"ט; כרך ב': פרקים ל-מח, נספחים ומפתחות, מכון אופק, ירושלים תשס"ו, צפור עסק רבות בכתבי רבי יוסף חיון ופרסם כחמש מאמרים בנושא. (עם איילה משאלי) שני פירושי ר' אברהם אבן עזרא על מגילת אסתר, מהדורה מדעית מבוארת, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, תשע"ט מדיה וקבצים בנושא משה צפור בוויקישיתוף משה צפור, ברשת החברתית LinkedIn משה צפור, באתר Academia.edu משה צפור, דף אישי באוניברסיטת בר-אילן (באנגלית) דף במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן משה בן אליעזר צפור, דף שער בספרייה הלאומית
גיטה שרובר

גיטה שרובר (8 באוגוסט 1917 - 11 ביוני 2004) הייתה נדבנית ישראלית ויקירת העיר ירושלים. באמצעות קרן גבריאל שרובר שהקימה נבנו בין היתר תיאטרון ירושלים, טיילת שרובר בירושלים ובית גבריאל על שפת הכנרת. גיטה בלסון נולדה בריגה שבלטביה, בתם השנייה של בטי וליאופולד בלסון. כשהייתה בת שלוש, לאחר שחרור אביה מהכלא הסובייטי, עברה המשפחה לברלין בירת גרמניה. היא ואחיה היו חברים תחילה במכבי צעיר ולאחר מכן בתנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "הבונים" בקבוצתו של אנצו סרני. ב-1933 חזרו הוריה לריגה, שם נרצחו כשהנאצים הגיעו לעיר בשנת 1941. אחיה, יפים, עלה לארץ ישראל וגיטה יצאה להכשרה חקלאית בדנמרק. בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל עם קבוצה של "הבונים" שהצטרפה לפלוגת הקיבוץ המאוחד "שער הנגב" בגדרה (לימים קיבוץ כפר סאלד), ונישאה לג'ורג' פאפה, חברהּ מהתנועה. כעבור זמן מה עבר הזוג לתל אביב. בשנת 1943 התנדבה שרובר לצבא הבריטי, הצטרפה לכוח העזר של הנשים בחיל האוויר המלכותי ושירתה בקהיר. בשנת 1945 נולד בנה היחיד גבריאל, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לירושלים. בתקופה בין 1945 ל-1948 פעלו גיטה וג'ורג' במאבק להקמת המדינה במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בשנת 1949 התגרש הזוג. בתחילת שנות החמישים הקימה שרובר עסק פרטי. ולטר איתן, מנכ"ל משרד החוץ, שכר את שירותיה ותפקידה היה ללוות אישים חשובים בעת ביקורם בארץ. בשנת 1954 פגשה את מיילס שרובר, איל-פלדה יהודי עשיר מוונצואלה, שהגיע לביקור בישראל כמלווה מטעם משרד החוץ. שנה אחר כך, ב-1955, נישאה לו והוא אימץ את בנה גבריאל. המשפחה חיה זמן מה בקראקס ובשנת 1958 חזרה לישראל. המשפחה גרה בוילה שרובר, בשכונת טלביה בירושלים. באותן שנים הייתה פעילה עם בעלה למען הקמת תיאטרון ירושלים. לאחר מות בעלה בשנת 1976 המשיכה גיטה לנהל את וילה שרובר ולארח בה רבים מנכבדי העולם. בשנת 1988 נפטר בנה גבריאל ממחלת האיידס ומאז פעלה רבות להנצחת שמו, באמצעות קרן גבריאל שרובר. היא פיקחה על עבודות הקמת בית גבריאל שעל שפת הכנרת, שבו לפי רצונה היה אמור להיחתם הסכם השלום בין ישראל לסוריה. בשנת 1995 החליטה קרן גבריאל שרובר להעניק את "פרס גבריאל לשלום". בשנת 1997 הוענק לגיטה שרובר אות יקיר ירושלים. מיילס שרובר זכה בפרס בשנת 1975. שרובר נקברה בהר המנוחות בירושלים. גיטה שרובר באתר בית גבריאל שיר-לי גולן-מאירי, מותה של נדבנית, באתר ynet, 13 ביוני 2004 מיכאל יעקובסון: וילה שרובר, הבית המפורסם בירושלים: עבר, הווה - והעתיד?, 10.12.13, Xnet גברת שרובר, העולם הזה, גיליון 2463, עמודים 28–30 בשנת 1995 הוענק הפרס לאליקים רובינשטיין, מי שהיה ראש משלחת ישראל לשיחות השלום עם ירדן ולד"ר פאיז א-טראונה, שהיה ראש משלחת ירדן לשיחות השלום עם ישראל. בשנת 1996 הוענק הפרס לג'ורג' שולץ, וורן כריסטופר וג'יימס בייקר, על תרומתם להסכם השלום בין ישראל לירדן וכהכרת תודה לארצות הברית. פרטים על פרס גבריאל לשלום באתר "בית גבריאל בכנרת".
אוטרמר

אוּטְרמֶר (צרפתית: Outremer; או בעברית: מעבר לים) היה השם שניתן בימי הביניים למדינות הצלבניות שנוסדו לאחר מסע הצלב הראשון, דהיינו, ממלכת ירושלים, רוזנות טריפולי, רוזנות אדסה ונסיכות אנטיוכיה. למונח שורשים עתיקים יותר והוא שימש כמקבילה למונח העברי חו"ל (חוץ לארץ), כך בשמו של לואי הרביעי, מלך צרפת (921–954), הידוע גם כלואי שמעבר לים (בצרפתית Louis IV d'Outremer). כיום מקובל הביטוי תוך רישומו עם מקף (outre-mer) ככינוי למושבות צרפת מעבר לים (בניגוד לצרפת המטרופוליטנית), הנחלקות לטריטוריות שמעבר לים (Territoires d'outre-mer, ראשי תיבות TOM) ולחבלים מעבר לים (Départements d'outre-mer, ראשי תיבות DOM), והמכונים בהכללה "צרפת מעבר לים" (France d'outre-mer). היסטוריה של ממלכת ירושלים