מלחמת אנגליה–ספרד (1654–1660)

המלחמה האנגלו-ספרדית הייתה סכסוך בין הפרוטקטורט האנגלי בפיקודו של אוליבר קרומוול וספרד, בין 1654 ל-1660. הסכסוך נגרם כתוצאה מיריבות מסחרית. כל צד תקף את האינטרסים המסחריים והקולוניאליים של השני בדרכים שונות כמו פריבטירים ומשלחות ימיות. בשנת 1655 פלשה משלחת אמפיבית אנגלית לשטח ספרד באיים הקריביים. בשנת 1657, אנגליה כוננה ברית עם צרפת, מיזגה את המלחמה האנגלו-ספרדית עם המלחמה הצרפתית-ספרדית הגדולה יותר, וכתוצאה מכך בוצעו פעולות יבשתיות גדולות שהתרחשו בארצות השפלה הספרדיות. למרות שהמלחמה הופסקה לאחר חזרתו לשלטון של צ'ארלס השני, מלך אנגליה בשנת 1660, המתיחות בקריביים החזיקה את הסכסוך לסירוגין במשך למעלה מעשר שנים. המלחמה הסתיימה רשמית עם שני הסכמי שלום שנחתמו במדריד ב-1667 וב-1670. כשמלחמת הולנד–אנגליה הראשונה הגיעה לסיומה, הפנה קרומוול את תשומת לבו למלחמה בין צרפת וספרד, שתיהן היריבות המסורתיות של אנגליה. צרפת וספרד היו שתיהן בני האמונה הרומית-קתולית, ותועבו על קרומוול, שהאמין שרצון האל הוא שהפרוטסטנטיות תנצח באירופה. עם זאת, הוא ראה בספרד את האיום הגדול יותר על המטרה הפרוטסטנטית, ובכך קשר באופן פרגמטי את אומתו עם צרפת. ביציאה למלחמה עם ספרד, הוא גם ביקש לחזור למדיניות של אופורטוניזם מסחרי שננקטה בימי אליזבת הראשונה וננטשה לאחר מכן על ידי יורשיה מבית סטיוארט. ההתקפה של קרומוול על נתיבי הסחר והאוצר הספרדיים הזכירה מיד את מעלליהם של פרנסיס דרייק ו-וולטר ראלי; ולא במקרה החלו להסתובב באנגליה דיווחים מודפסים על פעילותם בזמן זה. עם זאת היה הבדל אחד חשוב: לצד כסף וזהב אוצר חדש נעשה חשוב יותר ויותר - סוכר. משמעות הדבר הייתה כיבוש שטח, צעד מעבר לפיראטיות שנרשמה בימי אליזבת. במהלך השנה הראשונה של הפרוטקטורט, קרומוול ניהל משא ומתן עם המדינאי הצרפתי הקרדינל מאזארן, שהביא להקמת ברית אנגלו-צרפתית נגד ספרד באוקטובר 1655. לברית היה יתרון נוסף: צרפת, שהציעה כעת מקלט לסטיוארטים, לא נטתה כעת לסייע להם בהחזרת כס המלוכה האנגלי. בינתיים, קרומוול כבר השיק את העיצוב המערבי נגד מושבות ספרד באיי הודו המערבית הספרדית. הצי עזב את פורטסמות' בסוף דצמבר 1654 והגיע לאיי הודו המערבית בינואר. במאי 1655, משלחת אמפיבית אנגלית בראשות הגנרל בים ויליאם פן, אביו של מייסד פנסילבניה, והגנרל רוברט ונבלס פלשו לשטח ספרדי באיי הודו המערבית במטרה לכבוש את היספניולה. הצי היה אחד החזקים אי פעם שהפליגו מאנגליה, עם כ-3,000 נחתים בפיקודו של הגנרל רוברט ונבלס, שחוזקו עוד יותר בברבדוס, מונטסראט, סנט קיטס ונוויס. למרות שקרומוול התעניין בעבר ברכישה אפשרית של האי היספניולה, ניתנה למפקדי המשלחת החופש לקבוע את סדרי העדיפויות שלהם בנסיבות שעמדו בפניהם עם הגעתם. נבחנו מספר אפשרויות, כולל נחיתה בחוף גואטמלה או בקובה. שתי האפשרויות היו מונחות על השולחן, שכן פן וונבלס החליטו לנסות לחזור על ההתקפה שערך דרייק על סנטו דומינגו על היספניולה. עם זאת, המצור על סנטו דומינגו ב-1655 נכשל מכיוון שהספרדים שיפרו את ההגנות שלהם מול התקפות הולנדיות מוקדם יותר במהלך המאה. קרומוול, לעומת זאת, ראה בתבוסה של היספניולה את שיפוטו של אלוהים. למרות הצלחות שונות לאחר מכן, התבוסה הפכה את כל המבצע נגד איי הודו המערבית הספרדית לכישלון כללי. לכן ונבלס ופן נכלאו במצודת לונדון עם הגעתם לאנגליה. ג'מייקה הייתה ה-casus belli שהביאה למלחמה האנגלו-ספרדית בפועל בשנת 1655. מוחלש בגלל קדחת, הפליג הכוח האנגלי מערבה למושבה סנטיאגו (היום ג'מייקה), האי היחיד של הודו המערבית הספרדית שלא הקים עמדות הגנה חדשות. הם נחתו במאי 1655 במקום שנקרא סנטיאגו דה לה וגה, כיום העיר הספרדית. הם באו ועמדו, מול התנגדות מקומית ממושכת שתוגברה על ידי חיילים שנשלחו מספרד וספרד החדשה (מקסיקו). בשנת 1657 הזמין המושל האנגלי את הבוקאנירים להתבסס בפורט רויאל בסנטיאגו, כדי להרתיע את הספרדים מלכבוש מחדש את האי. עבור אנגליה, ג'מייקה הייתה אמורה להיות "הפגיון המצביע על לב ליבה של האימפריה הספרדית", למרות שלמעשה היא הייתה אז נכס בעל ערך מועט. קרומוול, למרות כל הקשיים, היה נחוש שהנוכחות צריכה להישאר, ושלח תגבורת ואספקה. חיילים ספרדים חדשים, שהפליגו מקובה, הפסידו בקרב אוצ'ו ריוס ב-1657 ובקרב ריו נואבו ב-1658, כשלו בניסיונותיהם להשתלט מחדש על ג'מייקה. אף על פי כן, החשש מפני פלישה נוספת גרם לכך שהמושל האנגלי של ג'מייקה אדוארד ד'אוילי הרגיש שחובתו החדשה היא לארגן את ההגנה על האי נגד הספרדים. על ידי שימוש בטקטיקה של תקיפה במקום הגנה, הוא שלח את כריסטופר מינגס לפשוט על ערים ובסיסים קולוניאליים ספרדיים. טולו וסנטה מרתה היו ביניהם בשנת 1658, ובשנה שלאחר מכן נבזזו קומאנה, פוארטו קבאלוס וקורו ונהרסו ומינגס חזר לג'מייקה עם כמות עצומה של שלל ואוצרות. באפריל 1656 הפליג האדמירל האנגלי רוברט בלייק עם צי של כארבעים ספינות מלחמה, ספינות אש וספינות אספקה כדי לחסום את הנמל הספרדי של קדיס, מהלך שנמשך לאורך כל הקיץ. הספרדים נשארו במגננה ולא נקטו בפעולה תוקפנית נגד הצי האנגלי. באמצע יוני הפליג קפטן אדוארד בלאג עם שמונה ספינות לפשוט על נמלים בצפון ספרד. ב-24 ביוני פשט בלאג על ויגו, שם הושמדו מספר ספינות בנמל. בעוד בלייק חידש את אספקת המים שלו בחוף האפריקאי, יחידה של חמש פריגטות תחת קפטן סמית' פשטה על מלאגה בדרום ספרד ב-19 ביולי. סמית' הטביע תשע ספינות ספרדיות, השבית את תותחי הנמל והפגיז את העיר. פשיטה דומה על אליקנטה לא צלחה, אך איום ההתקפה שיבש את הסחר לאורך כל חופי ספרד. בערב 8 בספטמבר, אחד הקברניטים של בלייק, ריצ'רד סטיינר, יירט צי אוצר ספרדי וכבש או הטביע את כל ספינותיו מלבד שתיים. אובדן המטענים של הספינות שנתפסו או הוטבעו על ידי האנגלים היווה מכה קשה לכלכלת ספרד עם הפסד מוערך של 2,000,000 פאונד. לראשונה בהיסטוריה הימית, בלייק החזיק את הצי בים לאורך חורף שלם על מנת לשמור על המצור נגד ספרד. בפברואר 1657 קיבל בלייק מידע מודיעיני שצי המתכות מספרד החדשה בדרכו מעבר לאוקיינוס האטלנטי. בהשאירו שתי ספינות כדי לצפות בקדיס, בלייק הפליג משם כדי לתקוף את צי המתכות, שעגן בסנטה קרוס בטנריפה באיים הקנריים כדי להמתין לליווי לספרד. באפריל בקרב סנטה קרוס דה טנריפה, בלייק השמיד כליל את שיירת הסוחר הספרדית - הצי המערב הודי - אולם הצי הנחית את מטילי המתכות לפני הקרב. בלייק לא הצליח לתפוס אותו, אך הוא גם לא היה זמין לממשלה במדריד. ההשפעה קצרת הטווח של המצור של בלייק על ספרד וניצחונו בסנטה קרוס הייתה שיבוש הכלכלה הספרדית, שהייתה תלויה בכסף וזהב מאמריקה ובכך פגעה ביכולתה של ספרד לנהל מלחמה. האנגלים איבדו 1,500 עד 2,000 ספינות סוחר לפיראטים ספרדים ובמקום להשתמש בספינות אנגליות שנתפסו כדי להחליף את שיירותיהם ההרוסות, הפקידה ממשלת ספרד את הטיפול בסחר הספרדי בידי סוחרים הולנדים נייטרליים. ברית אנגלו-צרפתית נגד ספרד הוקמה עם חתימת הסכם פריז במרץ 1657. בהתבסס על תנאי ההסכם, האנגלים יצטרפו לצרפת במלחמתה המתמשכת נגד ספרד בפלנדריה. צרפת תתרום צבא של 20,000 איש, אנגליה תתרום הן 6,000 חיילים והן את הצי האנגלי במערכה נגד מבצרי החוף הפלמיים גרבליינס, דנקרק ומרדיק. הוסכם שגרבליינס יועברו לצרפת, דנקרק ומרדיק לאנגליה. דנקרק, בפרט, הייתה בראש העדיפויות של חבר העמים בעיקר בגלל הפריבטירים שגרמו נזק לצי הסוחר. עבור קרומוול וחבר העמים, שאלת ההחזקה בדנקרק עברה אפוא מהאפשרות הדיפלומטית האזורית לצורך פוליטי דחוף. על הצבא האנגלו-צרפתי המשולב לפלישה לפלנדריה פיקד המרשל הצרפתי הגדול טורן. על הצבא הספרדי של פלנדריה פיקד דון חואן חוסה, בנו הבלתי חוקי של המלך הספרדי פליפה. הצבא הספרדי שכלל 15,000 חיילים תוגבר בכוח של 3,000 מלוכנים אנגלים - שהוקם כגרעין הצבא הפוטנציאלי לפלישה לאנגליה על ידי צ'ארלס השני, עם אחיו של צ'ארלס ג'יימס, הדוכס מיורק, בין מפקדיו. צי חבר העמים של אנגליה חסם את הנמלים הפלמיים, אך, למורת רוחו של קרומוול, המערכה הצבאית החלה בסוף השנה והייתה נתונה לעיכובים רבים. המרשל טורן בילה את קיץ 1657 במערכה נגד הספרדים בלוקסמבורג ולא עשה שום צעד לתקוף את פלנדריה עד ספטמבר. מרדיק נתפסה ב-22 בספטמבר והוצב בה חיל מצב של חיילי חבר העמים. על דנקרק הוטל מצור במאי 1658. כוח סיוע ספרדי ניסה להסיר את המצור אך הובס ב-4 ביוני בקרב הדיונות. יחידת חבר העמים בצבא טורן נלחמה בהצטיינות והרשימה את בעלי בריתם הצרפתיים בהתקפה מוצלחת במעלה גבעת חול מוגנת חזק בגובה 150 רגל במהלך הקרב. כאשר דנקרק נכנעה לטורן ב-14 ביוני, כיבד הקרדינל מאזארן את תנאי ההסכם עם קרומוול ומסר את הנמל לידי חבר העמים, למרות מחאותיו של לואי ה-14. חבר העמים גם כיבד את התחייבויותיו בכיבוד זכויות האוכלוסיות הקתוליות של מרדיק ודנקרק. קבוצה של חיילי חבר העמים נותרה עם צבאו של טורן והייתה לעזר בכיבוש גרבליינס וערים פלמיות אחרות על ידי הצרפתים. כשהאיום של הפיראטים של דנקרק ירד מהדרך, צי הסוחר של אנגליה ספג הרבה פחות הפסדים; לא רק בגלל שהדנקירקרים איבדו את הבסיס הגדול ביותר שלהם, אלא גם בגלל שהסחר האנגלי כבר הלך לאיבוד להולנדים כתוצאה מהפריבטירים של דנקירק. המלחמה בין צרפת לספרד הסתיימה עם חתימת שלום הפירנאים ב-28 באוקטובר 1659. מותו של קרומוול ב-1658 הותיר את אנגליה בסערה פוליטית שתביא לחזרתם של הסטיוארטים לכס המלכות של אנגליה. לאחר חזרתו לשלטון של צ'ארלס השני, המלחמה האנגלו-ספרדית הופסקה רשמית בספטמבר 1660 אך לא נחתם הסכם בין שתי המדינות. צ'ארלס הפך לבעל ברית לספרד באמצעות הסכם בריסל. אנגליה וספרד ספגו שתיהן הפסדים כלכליים כבדים; האחרונה סבלה בעיקר מהמצור של בלייק על קדיס. ההשפעה של זה, במיוחד עם הפעולות ליד קדיס וסנטה קרוס, הייתה השיבוש של הכלכלה הספרדית, שהייתה תלויה בכסף וזהב מאמריקה. הדבר הוסיף לקשיים של צבאותיו המתוחים יתר על המידה של פליפה הרביעי, שבמשך שנים פעלו במקביל באיטליה, הפירנאים, פלנדריה ופורטוגל. הספרדים ענו במסע פיראטיות שכמעט חיסל את סחר הספנות האנגלי. כתוצאה מכך, ההולנדים נהנו מהתאוששות מההפסדים שספגו במלחמת אנגליה–הולנד הראשונה ולקחו סחר רב מהאנגלים. אף על פי כן, עם ניצחון המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה וההצלחות במלחמה נגד ספרד, אנגליה עשתה מספיק כדי לבסס את עצמה כאחת המעצמות הימיות המובילות באירופה. ספרד דרשה להחזיר את הרכוש שנלקח על ידי הרפובליקה של קרומוול, דרישה שצ'ארלס היה מוכן להסכים לה. עם זאת, זה השתנה במהרה מכיוון שצ'ארלס היה מתוסכל מכישלונו של פליפה לסייע בשיקום שלטונו. שבוע בלבד לאחר סיום המלחמה ביטל צ'ארלס את הסכם בריסל ואיפשר לפרלמנט האנגלי לספח את אחזקותיה של אנגליה (ג'מייקה, דנקרק ומרדיק) למרות מחאות ספרד. במקביל צ'ארלס חיפש הסכם עם ספרד כדי שניתן יהיה להכיר באחזקותיה של אנגליה אך התנאים לגבי ספרד היו קשים מדי והייתה תקווה שהאחרונה תכבוש מחדש את ג'מייקה במערכה צבאית. על מנת להגדיל את נכסיו מכר צ'ארלס את דנקרק ללואי ה-14 מצרפת בנובמבר 1662 - אם כי פחות מ-300,000 פאונד מחצי המיליון שהובטח שולמו אי פעם. בשנת 1662 ערך צ'ארלס נישואים שושלתיים עם קתרינה, נסיכת פורטוגל; טנג'יר ובומביי נמסרו לכתר הבריטי והוסכם על ברית צבאית שתסייע לפורטוגל שנלחמה להחזרת עצמאותה מאז 1640. חיילים בריטים בפיקודו של פרדריק שומברג גויסו לשרת כדי לעזור להילחם בספרדים. תוך שנה ניסה הצבא הספרדי לעקוף את פורטוגל, אך בקרב המכריע של Ameixial הנחילו לו הפורטוגלים והבריטים תבוסה מוחצת. בשנת 1664 אנגליה באמצעות סר ריצ'רד פאנשאו ביקשה לערוך שלום בין הכתר הפורטוגזי והספרדי ולאחר מכן בין אנגליה לספרד אך ללא הועיל. בקרב מונטס קלרוס שנה לאחר מכן הובסה פלישה ספרדית נוספת באופן מכריע עד כדי כך שהיא סיימה את פעולות הלחימה הגדולות במהלך המלחמה שהבטיחו באופן סופי את עצמאות פורטוגל מספרד. בזירה הקריבית המלחמה השתוללה זמן רב יותר. עם סיפוחה של ג'מייקה, מטרת העיצוב המערבי (למרות שנכשלה במטרתו העיקרית של לכבוש את האי היספניולה) שרדה את הפרוטקטורט עצמו, ומאוחר יותר התעוררה לתחייה בפשיטות שהוזמנו בהוראת המושל הג'מייקני תומאס מודיפורד. התירוצים של מודיפורד למתן רישיון לבוקאנירים היו חשדות שג'מייקה לעולם לא תהיה בטוחה עד שממשלת ספרד תכיר בבעלותה של אנגליה בג'מייקה ובאיי קיימן ותשים את שמה בהסכם. הפשיטות הפיראטיות על אמריקה הספרדית במהלך עשר השנים הבאות היו הרסניות. כריסטופר מינגס פשט על סנטיאגו דה קובה בשנת 1662 ועל קמפשה בשנה שלאחר מכן. הנרי מורגן לקח פיקוד מאוחר יותר - ההתקפות הבולטות ביותר שלו היו על פורטובלו ב-1668 והתבוסה של שייטת ספרדית על אגם מרקאיבו בשנה שלאחר מכן. הספרדים בינתיים יכלו לעשות מעט כדי להגן על עצמם. בתגובה מריאנה, העוצרת של ספרד, הוציאה מכתבי הרשאה עבור התקפות פיראטיות על הספנות האנגלית באיים הקריביים. אחד מהפריבטירים הללו היה הפיראט הפורטוגלי המפורסם מנואל ריביירו פרדל. צ'ארלס השני הורה על אותו הדבר - בעקבות כך מודיפורד הזמין את מורגן פעם נוספת לפשוט על אמריקה הספרדית כדי לשמר את ג'מייקה אחת ולתמיד. בדצמבר 1670 תפס מורגן את האיים של פרובידנס העתיקה וסנטה קטלינה ואילץ את כוחות המצב להיכנע. משם הפליג הצי שלו לצ'אגרס ותפס את המבצר גם שם - מורגן קיווה לחצות את מצר פנמה אך בשלב זה הוא לא היה מודע לאירועים באירופה. ספרד בתקופה זו נחלשה מבחינה פוליטית, כלכלית וצבאית על ידי עשרות שנות המלחמה והלחימה הפנימית. צ'ארלס השני ראה הזדמנויות אידיאליות לשני הסכמי שלום בסופו של דבר שנחתמו במדריד, שניהם היו נוחים לאנגליה. ראשית, הסכם 1667 התקבל בסיפוק רב על ידי מדינאים וסוחרים אנגלים במונחי סחר. עם אבטחת חידוש עצמאותה של פורטוגל, הבריגדה הבריטית פורקה לאחר מכן, אך נחלותיה של אנגליה באיים הקריביים נותרו מעורערות. אף על פי כן, זה היה צעד גדול לשלום בין שתי הממלכות. שלוש שנים לאחר מכן בהסכם מדריד הבא, ספרד ויתרה לבסוף על ג'מייקה ואיי קיימן לבריטניה, מה שהיה ויתור גדול והשפלה עבור ספרד. ספינות אנגליות יכלו גם לשוטט בים הקריבי ללא הפרעה ולראשונה לא נחשבו באיי הודו המערבית כפולשים או כשודדי ים. באופן שנוי במחלוקת, החדשות לא הגיעו בזמן כדי למנוע מהנרי מורגן לבזוז ולשרוף את פנמה ב-1671. למרות מחאות ספרדיות ומעצרו, מורגן לא נענש בטענה שהוא לא ידע על האמנה. אנגליה וספרד יהיו בעלות ברית במהלך הסכסוך האירופי הגדול הבא, מלחמת הברית הגדולה, ונשארו כך עד 1702 עם פרוץ מלחמת הירושה הספרדית. הרגימנט של לורד וונטוורת' שירת כחלק מהצבא הספרדי. Rodger 2005, p. 29. Rodger 2005, p. 24. Coward 2002, p. 134. Hart 1922, p. 44. Rodger 2005, p. 28. Gardiner 1901, p. 467. Hutton 2000, p. 468. Barratt 2006, p. 183. Firth 1909, p. 57. Harding 1999, p. 78. Rommelse 2006, p. 21. Cooper 1979, p. 237. McMurdo pp 419-20 Pestana p. 185 Gardiner 2007, p. 187. Paxman 2011, pp. 19–20. Francis 2006, p. 663.