laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סטנלי ג'רלד תומפסון

סטנלי ג'רלד תומפסון (באנגלית: Stanley Gerald Thompson;‏ 9 במרץ 1912 - 16 ביולי 1976) היה פיזיקאי גרעין אמריקאי. מ-1946 ועד מותו עבד במעבדה הלאומית לורנס ברקלי והיה חבר הצוותים שגילו את היסודות הטרנס-אורניים ברקליום, קליפורניום, אמריציום, קוריום, איינשטייניום ומנדלביום. תומפסון למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). ב-1942 הזמין אותו גלן תיאודור סיבורג לעבוד במעבדת המטלורגיה באוניברסיטת שיקגו (Met Lab), שם פותחה שיטה להפקה תעשייתית של פלוטוניום. בשיטה נעשה שימוש באתר הנפורד שסיפק חומרים לפרויקט מנהטן לייצור פצצות האטום של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, שם שימש תומפסון כמפקח על הייצור ומדריך ראשי. ב-1946 החל לעבוד תחת סיבורג במעבדה הלאומית לורנס ברקלי. ניתוח מאפייניהם של אמריציום וקוריום היה נושא עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (Nuclear and Chemical Properties of Americium and Curium) אותה השלים ב-1948. ב-1950 הוביל את הצוות שהפיק את היסודות ברקליום וקליפורניום (בעלי המספר האטומי 97 ו-98). ב-1952 עבד בצוותו של אלברט גיורסו לזיהוי איזוטופי איינשטייניום ופרמיום (בעלי המספר האטומי 99 ו-100) משרידי פיצוץ פצצת המימן קיסוס מייק. בשנות השישים עסק בחקר אי של יציבות משוער סביב המספר האטומי 114. ב-1966 היה עמית במכון נילס בוהר בקופנהגן. בראשית שנות השבעים עבד במאיץ היונים הסופר-כבדים בברקלי (super HILAC). תומפסון נפטר מסרטן, אשר ייתכן שהיה קשור לתחום עיסוקו. תומפסון זכה בשתי מלגות גוגנהיים (ב-1954 וב-1965) ובפרס החברה האמריקאית לכימיה בשנת 1965. קיימת טענה לפיה זכייתו של גלן תיאודור סיבורג בפרס נובל התאפשרה רק בזכות הישגיו של תומפסון, ושהעובדה שהוא עצמו לא זכה בפרס היא עוול היסטורי. מדיה וקבצים בנושא סטנלי ג'רלד תומפסון בוויקישיתוף Stanley G. Thompson, National Museum of Nuclear Science & History Stanley G. Thompson, Physics Today 29, 12, 59 (1976) - נקרולוג Stanley G. Thompson: The man who delivered berkelium and californium (and won the Nobel Prize for Glenn Seaborg) Glenn T. Seaborg, "Stanley G. Thompson--a chemist's chemist", CHEMTECH 1978 The American Chemical Society Stanley Gerald Thompson, Chemical Properties of Elements 99 and 100 הדף שלו באתר מלגות גוגנהיים Stanley G. Thompson: The man who delivered berkelium and californium (and won the Nobel Prize for Glenn Seaborg)
מעלית הזמן

מעלית הזמן היא אטרקציה תיירותית הממוקמת בשכונת ממילא בירושלים, שהוקמה בשנת 1988 בידי היזם אורי ירדני. במקום מוצגים מספר מיצגי מולטימדיה העוסקים בהיסטוריה של ירושלים, בגוף האדם ובאסטרונומיה. האולם בו מוקרנים המיצגים כולל 250 מ"ר של מסכי לד היקפיים המציגים לקהל מידע ב-180 מעלות, מערכות שמע ותאורה, 104 מושבים, 98 מהם נעים על 6 צירי תנועה ו- 6 מהם נייחים. במהלך התצוגות קיים שימוש במערכות סימולציה, הקרנה וקול חזקים ורוב המושבים במוזיאון נעים לאורך המיצג, ולכן לא מתאימים לחולי לב, נשים בהריון, הסובלים מבעיות גב, תנועה וסחרחורות. אלה מתבקשים להשתמש במושבים הקבועים שאינם נעים במהלך הפעילות. מעלית הזמן - מסע המעלית מתחיל במעמקי האדמה של ירושלים התנכ"ית, ועולה דרך 3,000 שנות ההיסטוריה של ירושלים וכל אירועיה החשובים. אני ירושלים - מיצג מולטימדיה המשלב את מראות העיר, צליליה ואף הריחות המזוהים ביותר עם ירושלים. מסע ביקום - סיור במערכת השמש שלנו, כדור הארץ, הירח והפלנטות השכנות לנו. מסע בגוף האדם - מיצג הכולל הדמיות תלת-ממדיות של גוף האדם. אתר האינטרנט הרשמי של מעלית הזמן עמוס פרידלין, בחזרה לעתיד: מעלית הזמן בירושלים משתדרגת, באתר ynet, 17 בנובמבר 2009 יהודית יהב, אורי ירדני: משחק עם הזמן, באתר ynet, 1 ביולי 2003 'מעלית הזמן בירושלים' חוגגת 20 שנה
אשלגן ציאניד

אשלגן ציאניד הוא תרכובת כימית שנוסחתה KCN, זהו חומר יוני המורכב מיוני אשלגן +K ויוני ציאניד -CN. החומר גבישי והסריג קובי, כל יון אשלגן מוקף 6 יוני ציאניד ולהפך. לבן ומסיס מאוד במים. שימושיו העיקריים של החומר הם בכריית זהב, סינתזה אורגנית וציפוי מתכת. מייצרים אשלגן ציאניד בתגובה של מימן ציאניד עם תמיסה של אשלגן הידרוקסידי ואידוי המים בואקום. H C N + K O H → K C N + H 2 O {\displaystyle HCN+KOH\rightarrow KCN+H_{2}O} היקף הייצור: 50,000 טון בשנה. משתמשים באשלגן ציאניד בסינתזה של ניטרילים וחומצות קרבוקסיליות. בכריית זהב משתמשים בחומר כדי לקבל מזהב מתכתי וחמצן אטמוספירי תרכובת מסיסה של אשלגן זהב ציאנידי 4 A u ( s ) + 8 K C N ( a q ) + O 2 ( g ) + 2 H 2 O ( l ) → 4 K [ A u ( C N ) 2 ] ( a q ) + 4 K O H ( a q ) {\displaystyle 4Au_{(s)}+8KCN_{(aq)}+O2_{(g)}+2H_{2}O_{(l)}\rightarrow 4K[Au(CN)_{2}]_{(aq)}+4KOH_{(aq)}} ככל הציאנידים אשלגן ציאנידי רעיל בשל קישור יון הציאניד ליוני ברזל Fe+3 בחלבון ציטוכרום אוקסידאז במיטוכונדריה והפרעה לנשימה התאית. הרעילות הגבוהה שלו (LD50 מוערך באדם: 140 מ"ג) ומסיסותו הגבוהה הגורמת לספיגה מהירה בגוף הפכו את החומר לאמצעי נפוץ להתאבדות. כך למשל השתמשו באשלגן ציאנידי בכירים במשטר הנאצי דוגמת ארווין רומל, מגדה גבלס, פיליפ בוהלר, מרטין בורמן והיינריך הימלר. מתאבדים אחרים במימן ציאנידי כוללים את חלוץ המחשוב אלן טיורינג והכימאי וולאס קרותרס. החומר שימש כמרכיב הפעיל בגלולות התאבדות שנשאו מרגלים בתקופת מלחמת העולם השנייה. מדיה וקבצים בנושא אשלגן ציאניד בוויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא אשלגן ציאניד בוויקישיתוף גיליון בטיחות חומרים (MSDS) של אשלגן ציאניד
יאק אורמט

יאק אורמט (באסטונית: Jaak Urmet; ‏ נולד ב-30 בינואר 1979) הוא משורר, סופר, מתרגם, עורך ומו"ל אסטוני. אורמט הנוהג לפרסם את כל יצירותיו בשם העט וִימְבֶּרְג. אורמט נולד בשנת 1979 בעיירה סאקו הנמצאת שישה-עשר קילומטרים מדרום לבירת ארצו, טאלין. משסיים את חוק לימודיו באוניברסיטת טאלין המשיך אורמט בלימודי שפה וספרות אסטונית, היסטוריה וחינוך, והוא קיבל תואר מוסמך בשנת 2004. כיום הוא חי עם אשתו וילדיו בבירת אסטוניה ועוסק בעיקר בכתיבה. ספר הביכורים שלו ראה אור כבר בשנת 1998. מאז פרסם ספרים רבים: שירה ופרוזה, למבוגרים ולילדים. עם ספרי השירה שכתב נמנים "ספר הארץ" 2000,"הַהֶרְמִינִים הקטנים" 2006, "שירים משוחררים" 2010 ו"השורות הלוהטות" 2011. לתהודה רבה זכו גם שני רומנים שכתב, "בידיים ריקות" ו"ביתו של סָאָרִינֶן", שניהם ראו אור בשנת 2013. שבעה משיריו של אורמט התפרסמו בתרגום לעברית בספר כובעים וכפפות, אסופה לשירה אסטונית שערך ותרגם רמי סערי. אנתולוגיה זאת ראתה אור בהוצאת כרמל בשנת 2021. Maaaraamat, Huma - 2000 Lipamäe, Varrak, kirjastus|Varrak - 2002 Kolme päkapiku jõulud, koos Jürgen Rooste ja Karl Martin Sinijärvega, Huma - 2002 Buratino laulud, Varrak - 2005 Bootleg, 2006 Loe siit Põngerjate laulud, Varrak - 2006 Kärppsed, Jutulind - 2006 Härra Padakonn, Varrak - 2008 Pille-Riin. Kakskümmend üks lugu ühe tüdruku elust, Jutulind - 2009 Eesti naise õnn, J&U - 2009 Suur pidusöök, Maalehe kirjastus - 2009 Eesti köökk, Ajakirjade Kirjastus - 2010 Buratino tegutseb jälle. 15 valitud lugu, Pegasus, kirjastus|Pegasus - 2010 Wabastatud wärsid, Pegasus - 2010 Kutsutud külaline, Pegasus - 2010 Hõõguvad read, J&U - 2011 Rokenroll, TEA - 2011 רמי סערי (עורך ומתרגם), כובעים וכפפות – אסופת משוררים אסטונים צעירים, הוצאת כרמל, 2021, עמודים 59–73. מדיה וקבצים בנושא יאק אורמט בוויקישיתוף Wimberg (Jaak Urmet), Young Poets - Vakxikon.gr Media & Publishing Group, ‏2 בנובמבר 2019
איזו (חצי אי)

איזו (באנגלית: Izu, ביפנית: 伊豆半島) הוא חצי אי הררי גדול עם חופים מפורצים, ממערב לטוקיו, לחופי האוקיינוס השקט של האי הונשו, יפן. בחצי האי שכנה בעבר פרובינציה עצמאית בשם פרובינציית איזו, כיום היא נמצאת במחוז שיזואוקה. שטח חצי האי עומד על 1421.24 קילומטר רבוע. ואוכלוסייתה המשוערת בשנת 2005 הייתה 473,942 נפש. האזורים המאוכלסים בחצי האי הם בעיקר בצפון ובמזרח. חצי האי איזו יושב במרכז מפגש בין 3 לוחות טקטוניים בהם מתרחשת פעילות טקטונית רבה. לוח אוחוצק, הלוח האמורי והלוח הפיליפיני. חצי האי עצמו יושב בעיקר על הלוח הפיליפיני. בצמוד אליו נמצא שקע ננקאי שנוצר כתוצאה מהפחתה המתרחשת מנחיתה של הלוח הפיליפיני אל מתחת ללוח האמורי. שלושת הלוחות נפגשים יחד ויוצרים צומת משולשת המתבטאת בפסגת הר פוג'י. מדרום מזרח לחצי האי נמצא שקע איזו - בונין (אנ') במרכז השקע נמצאים איי איזו. החלק הדרומי של חצי האי מורכב ברובו מברקציה, והחלקים המרכזיים והצפוניים מהרי געש מורכבים. במרכז חצי האי נמצא רכס הרי אמאג'י עם הר אמאג'י (אנ') שגובה פסגתו 1,406 מטרים (4,613 רגל), בקצה המזרחי של חצי האי נמצא הר עטאמי שגובה פסגתו 773 מטרים (2,536 רגל), במערב חצי האי הר דרומה שגובה פסגתו 982 מטרים (3,222 רגל). חצי האי נכנס במערבו לתוך מפרץ סגאמי ומפרץ סורוגה. הנהר העיקרי בחצי האי, נהר קאנו בצפון, הזורם דרך עמק שנוצר כתוצאה מפעילות טקטונית באזור. כתוצאה מהגאולוגיה שלו, והפעילות הגעשית המרובה, מתרחשים באי רעידות אדמה מרובות, אלו מביאות גם גלי צונאמי בעקבותיהן. חצי האי שופע גם מעיינות חמים. חצי האי מהווה אזור נופש פופולרי עבור תיירים באזור קאנטו, חצי האי מוכר בעיקר בזכות נופש האונסן - מעיינות חמים שבאטאמי, איזו (אנ') ואיטו (אנ'). חצי האי פופולרי גם לרחצה בים, גלישת גלים, גולף וטיולי אופנועים. חצי האי סמוך להר פוג'י והוא חלק מהפארק הלאומי פוג'י-האקונה-איזו (אנ'). החוף הדרום-מערבי של איזו, הוגדר בשנת 1937 כאתר לאומי ליופי טבעי. מלבד תיירות, חקלאות ודייג הם עמודי התווך של הכלכלה המקומית. אזור איזו הוא אחד היצרנים הגדולים ביותר של ואסאבי ביפן, והמטבח המקומי מבוסס על מנות בטעם ווסאבי. עם זאת, תעשיות אלה אינן משתלמות מספיק בכדי למנוע הגירה שלילית של אוכלוסייה לטוקיו ושיזואוקה במיוחד בקרב הצעירים. מפרץ סגאמי ממזרח לחצי האי איזו ממבט אווירי חוף איוואצ'י (ach 地 海岸), שכונה גם "איזו קוט ד'אזור" החוף המערבי של איזו. מדיה וקבצים בנושא איזו בוויקישיתוף איזו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "伊豆西南海岸" [Izu Seikan Kaigan] (ביפנית). Agency for Cultural Affairs. נבדק ב-20 באוגוסט 2020. {{cite web}}: (עזרה)
מאייר קראוס

מאייר (מאיר) קראוס (בהונגרית: Krausz Mayer; ציקו, 1809 – בודפשט, 1894) היה סוחר יהודי-הונגרי, תעשיין אחד התעשיינים הראשונים בממלכת הונגריה. לאחר שהשלים את בתי הספר המקומיים בכפר הולדתו, קראוס שנולד בכפר קטן בהונגריה שרוב אוכלוסייתו הייתה ממוצא גרמני, הפך לסוחר בעיירה בונהאד הסמוכה. יש להניח שכסוחר כפרי הוא בא בקשר עם המשפחות היהודיות של לוי ופולק, שעסקו באותה עת בסחר סיטונאי באויפשט ובפשט. בשנת 1838 הצטרף לפירמה פולק לאו ולבנו כחבר צוות ובאותה השנה נשא לאישה את עמליה, בתו של ברנאט לוי, שאביו איז'אק לוי (1793 – 1847) היה בורסקאי, מאסטר לעיבוד עורות, ראש הקהילה היהודית המקומית, הפוגט (שופט) הראשון של היישוב וממייסדי אויפשט, בנו ברנאט היה הבעלים של בית מלאכה לבורסקאות שהקים באויפשט. קראוס, שהפך לאחד הסיטונאים בפשט, הגיש בקשה לתושבות בעיר פשט בשנת 1841, שעבורו הוכיח קיומו של עושר אישי על ידי מלאי הטאנינים בעלי הערך הגבוה שהיה ברשותו. בשנת 1846, כשנולדה בתו רגינה ובבשנת 1854 כשנולד בנו של איזידור, הוא ציין את עיסוקו בתעודות הלידה כסוחר יין ובהמשך בשנת 1856, בתעודת הלידה של בתו רוזה צוין עיסוקו כסוחר תבואה. הוא אכן היה רשום במועצת סיטונאי פשט רק כסוחר תבואה משנת 1862 ואחר כך בשנים הבאות כיצרן ברנדי, ליקר וחומץ. עסקיו המאוחרים יותר נסבו בעיקר סביב תעשיית המזון והמסחר. קראוס רשם את החברה העצמאית הראשונה שלו, "מאייר קראוס", בשנת 1864. בשנת 1867 הכניס כשותף את בנו הבכור לאיוש והחברה הפכה ל"קראוס מאייר ובנו". הוא ייסד את המזקקה הראשונה שלו בשנת 1870, שכותנה "קראוס מאייר כהל ושמרים", עם רכישת מפעל ביוז'פווארוש (רובע 8 של היום בבודפשט), שהוקם על ידי פרנץ שדל בשנת 1853, אך שדל פשט רגל. עם ההון שצבר מייצור משקאות חריפים, הוא פנה לתעשיית הטחנות והקים את "טחנת הקיטור גיזלה" בשנת 1880, כאשר בנו הצעיר, איזידור, הפך לבעלים המשותף של העסק. העסק המשפחתי הזה נמשך כעשר שנים. בשנת 1889 איזידור פרש והמשיך את העסקיו בתעשיית המשקאות החריפים, בעוד קראוס, בן השמונים, ולאיוש בנו המשיכו את סחר התבואה ואת תעשיית טחנות הקמח. יהודית קלמנט. "חברת מניות משפחתית בתחילת המאה" (pdf) (בהונגרית). אילדיקו דיושפטוני. "התפתחות תעשיית המזון מההסכמה האוסטרו-הונגרית עד תחילת המאה ה-20" (html) (בהונגרית).
מוסטפא ספואן

מוסטפא ספואן (בערבית: مصطفى صفوان;‏ 17 במאי 1921 – 7 בנובמבר 2020) היה פסיכואנליטיקאי מצרי. מוסטפא ספואן נולד באלכסנדריה והיה בנו של מורה וחבר באיגוד מקצועי, אשר בשנת 1924 נכלא למשך מספר שנים בשל פעילותו. לאחר שלמד פילוסופיה באלכסנדריה, ולא הצליח להתקבל לאוניברסיטת קיימברידג' לאחר המלחמה, החל ספואן ללמוד פילוסופיה בפריז בשנת 1946. לאחר שהחל אנליזה עם מארק שלומברגר (אנ'), הוא עבר הכשרה אנליטית אצל ז'אק לאקאן בשנת 1949. ספואן השתתף בסמינרים של לאקאן בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-20, אף על פי שנאלץ להישאר במצרים למשך מספר שנים לאחר שנאצר עלה לשלטון. הוא שב לצרפת בשנת 1959, ונשלח אל שטרסבורג על ידי החברה הצרפתית הפסיכואנליטית (אנ'), שהקים לאקאן בשנת 1953, כאנליטיקאי המבצע גם הכשרה. כך כתבה אודותיו ההיסטוריונית ופסיכואנליטיקאית אליזבת' רודינסקי, בעיתון הצרפתי הידוע Le Monde בתאריך 15 בנובמבר 2020, סמוך לפטירתו: "[ספואן] היה ידוע ומכובד בקרב העולם דובר-האנגלית ובאמריקה הלטינית, כמו גם בצרפת והעולם הערבי, [הוא היה] מחברן של עשרות עבודות חשובות בתאוריה והפרקטיקה הפסיכואנליטית." ספואן נפטר בפריז ב-7 בנובמבר 2020, בגיל 99. ספואן תרגם לערבית את הספרים פשר החלומות של פרויד, שזכה להצלחה מסחרית רבה מבירות ועד מרוקו, את הפנומנולוגיה של הרוח של גאורג וילהלם פרידריך הגל ואת שיח על השתעבדות מרצון (אנ') של אטיין דה לה בואסי. נוסף לכך, הוא תרגם לערבית מצרית את המחזה אותלו של שיקספיר. Le structuralisme en psychanalyse, 1968 Études sur l'Œdipe: introduction à une théorie du sujet, 1974 La sexualité féminine dans la doctrine freudienne, 1976 L'échec du principe du plaisir, 1979. Translated by Martin Thom as Pleasure and being: hedonism, from a psychoanalytic point of view, 1983. Jacques Lacan et la question de la formation des analystes, 1983. Translated by Jacqueline Rose as Jacques Lacan and the question of psychoanalytic training, 1999 La parole ou la mort: comment une société humaine est-elle possible?, 1993. Translated by Martin Thom, with an introduction by Colin MacCabe, as Speech or death? Language as social order: a psychoanalytic study, 2002. Four lessons of psychoanalysis, 2004 Why are the Arabs not Free? the politics of writing, 2007 Moustapha Safouan, On the Formation of the Psychoanalyst, November 2003 Moustapha Safouan, Questions Concerning Feminine Sexuality, 16 October 2004 Syed Mahmoud, The death of the Egyptian-French thinker, Mustafa Safwan, one of the pioneers of psychology in the world, 9 November 2020 (בערבית) אל-מעשה - הפסיכולוג המצרי מוסטפא ספואן, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 25:42), 22 באוקטובר 2015 (בערבית) Zamyn, www.zamyn.org The Egyptian Oedipus: Remembering psychoanalyst Moustapha Safouan - Culture - Al-Ahram Weekly, Ahram Online (באנגלית) مصطفى مسيردي, الكليات المعجمية في كلام العرب:, تأصيل وتمثيل, التعليمية, 2018, עמ' 65 doi: 10.52127/2240-005-013-005
כיכר טריומפלנאיה

כיכר טריומפלנאיה (ברוסית: Триумфальная площадь) היא כיכר במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע טברסקוי. בכל חודש, בכל יום ראשון האחרון בחודש, מתקיימות בכיכר מה שמכונה "קריאות מיאקובסקי", על פי המסורת הסובייטית שקמה לתחייה (קריאה ראשונה כזו נערכה בפתיחת אנדרטה למיאקובסקי). מ-1935 עד 1992 הכיכר נקראה כיכר מאיאקובסקוגו. מלון פקין אנדרטה לולדימיר מאיאקובסקי אולם קונצרטים ע"ש צ'ייקובסקי וכניסה דרומית לתחנת המטרו מאיאקובסקיה תיאטרון הסטירה (אנ') מדיה וקבצים בנושא כיכר טריומפלנאיה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וולוו C40

וולוו C40 ריצ'ארג' (באנגלית: Volvo C40 Recharge) היא מכונית חשמלית קומפקטית במרכב קרוסאובר קופה, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי וולוו מספטמבר 2021. היא הוצגה במרץ 2021. במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבלה ה-C40 ריצ'ארג' מקסימום של חמישה כוכבי בטיחות. העיצוב החיצוני דומה מאוד לוולוו XC40 אך הותאם יותר למכונית חשמלית בעיצוב קופה, תא הנוסעים יוקרתי מאוד וכולל מערכת מולטימדיה חדשה של וולוו המבוססת על אנדרואיד אוטומוטיב, ושימוש בעור שאינו מבעלי חיים, לוח מחוונים דיגיטלי, שמחובר למערכת המולטימדיה ובעת נסיעה מציג את המסלול המתוכנן (Waze). ישנו תא מטען בנפח 413 ליטר, ועוד תא מטען קטן הנמצא בקדמת הרכב הממלא את החלל הריק שנוצר מהסרת מנוע הבעירה הפנימי והשימוש במנוע חשמלי. היא כוללת שני מנועים חשמליים המספקים יחד 408 כ"ס ב-14,000 סל"ד ומומנט מרבי של 67.3 קג"מ ב-4,350 סל"ד. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 78 קוט"ש המספקת טווח נסיעה חשמלי של 420 ק"מ. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 4.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית מוגבלת אלקטרונית של 180 קמ"ש. היא כוללת מטען פנימי בהספק של עד 11 קילוואט המאפשר טעינה מלאה בתוך 7.5 שעות, או בטעינה מהירה בהספק של עד 150 קילוואט המאפשר טעינה של 10–80 אחוז מקיבולת הסוללה בתוך 40 דקות. מבט אחורי מבט לפנים המכונית מדיה וקבצים בנושא וולוו C40 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וולוו C40 Volvo C40 Recharge now available to order from £57,400, באתר אוטוקאר, ‏02 במרץ 2021 נחשף וולוו C40 ריצ'ארג' - רכב חשמלי חדש, באתר פורטל הרכב גיר, ‏03 במרץ 2021 cartube, מבחני ריסוק 2022 NCAP לקיה EV6, פיג'ו 308 החדשה, וולוו C40 ועוד, באתר cartube בן חסון, וולוו C40 ריצ‘ארג' 2021 החדש נחשף: פנאי-קופה, כל-חשמלי, באתר אוטו, ‏09 במרץ 2021
יוסף אוב

הרב יוסף אוב (נולד ב-4 בדצמבר 1804 בבאיירסדורף(גר'). נפטר ב-22 במאי 1880 בברלין) היה רב רפורמי יהודי-גרמני בביירוית, מיינץ וברלין. הוא היה מהרבנים הראשונים שהטיפו בשפה הגרמנית. לאחר לימודים בישיבת פיורדא אצל הרב אברהם בנימין זאב המבורג למד בארלנגן ומינכן, שם הוא השלים דוקטורט. הוא מונה לרבנות במחוז בביירוית, שם לימד עברית. בתקופת רבנותו בביירות התעוררו סכסוכים בקהילה ובעקבות כך פנה אוב ללא הצלחה בבקשה למינוי רבני לערים פירט, קאסל ופרנקפורט דמיין. ב-4 בדצמבר 1852 עבר אוב לרבנות העיר מיינץ. מעט מאוחר יותר התפלגה קהילתו לאחר שהורה להשתמש בבית הכנסת בעוגב ודרש בגרמנית. עד 1865 נשאר אוב כרב הקהילה הרפורמית במיינץ. בראש הקהילה האורתודוקסית עמד הרב מאיר להמן. בשנת 1866 הפך אוב לרב הראשי בבית הכנסת החדש ברחוב אוראנינבורגר בברלין לאחר שהמועמד המקורי מנואל יואל התפטר. באותה שנה הדפיס תפילה בת שלושה חלקים עם תרגום לגרמנית, ובשנת 1868 הוציא סידור תפילה. הסידור נמנע מהמחויבות לשיבה לארץ ישראל, כמו גם לא הזכיר את בניית בית המקדש השלישי. אוב ספג ביקורת גם על ידי הקהילה שלו מקודמו מיכאל זקש. את המיעוט האורתודוקסי הוביל עזריאל הילדסהיימר. הירש אוב, רב במינכן, היה בן דודו של יוסף אוב. אלכסנדר ש. חיסין, ‏"יוסף אוב", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית). ג'וזף אאוב (1890-1973), דף שער בספרייה הלאומית Eugen Ludwig Rapp: Chronik der Mainzer Juden. Die Mainzer Grabdenkmalstätte. Herausgegeben von der Jüdischen Gemeinde Mainz, Mainz 1977. Isidor Kastan, Berliner Erinnerungen, in: Jahrbuch für jüdische Geschichte und Literatur 27 (1926), S. 138–139. ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שחור על גבי לבן

שחור על גבי לבן הוא ביטוי שמשמעו "כתוב באופן הברור ביותר". נהיר, קריא וחד משמעי, כמו בדף לבן שבו מודפסות אותיות שחורות. דומה למשמעות ביטוי "כשמש בצהרים" שמתייחס למציאות או עובדה שברורה לחלוטין כשם שהשמש נראית לעיני כל בצהרי היום, אך בשונה לו נוטה להתייחס בדרך כלל לדברים שבכתב. דוגמאות: "ושם, כידוע להוד מלכותך, כתוב שחור על גבי לבן על קורת השער להזהר באש..." "נדפסו מאמרים כאלה שחור על גבי לבן" "התשובה האמיתית נדפסה שחור על גבי לבן, וכל הרוצה לדעתה יבוא ויקרא.", "הנה היא הזוהמא, שחור על גבי לבן ב"חבצלת" המזוהמה", "ולפני כתוב הדר, שחור על גבי לבן, בלשון זו: "בוא בנשף בערב יום זה, ברחוב פלוני, בבית פלוני ובחדר פלוני". הביטוי נמצא בשפות נוספות, כמו אנגלית,[דרוש מקור] צרפתית ויידיש.[דרוש מקור] מניסויים שנעשו מתברר שאצל רוב בני האדם, זה אינו צירוף הצבעים הבולט ביותר. הצירופים הקריאים יותר הם דווקא לפי הסדר הבא (בסדר קריאות יורד):[דרוש מקור] 1. שחור על גבי צהוב 2. ירוק על גבי לבן 3. אדום על גבי לבן 4. כחול על גבי לבן 5. לבן על גבי כחול 6. שחור על גבי לבן מתרגמו הקדום של פירוש המשנה לרמב"ם על סדר קודשים (ב"הקדמת המעתיק" לפירוש) הבין את אמרת חז"ל שהתורה שהוראתה למשה בהר סיני, הייתה כתובה באש שחורה על גבי אש לבנה כאמירה "שיש באדם יכולת להשיג מאליו עיקרי התורה". י"ל פרץ, נשמות אילמות, א. הקדמה: שני דרכים, שני משלים, באתר פרויקט בן-יהודה ח"נ ביאליק, ליסוד "אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית", באתר פרויקט בן-יהודה אחד העם, דיבור ושתיקה, באתר פרויקט בן-יהודה י"ח ברנר, מהספרות והעיתונות שבארץ, באתר פרויקט בן-יהודה מנדלי מוכר-ספרים, בימי הרעש, באתר פרויקט בן-יהודה noir sur blanc בויקימילון ירושלמי שקלים דף יד; דברים רבה, פרשה ג פסקה יב. ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויטני פיק

ויטני פיק (באנגלית: Whitney Peak; נולדה ב-28 בינואר 2003) היא שחקנית אוגנדית-קנדית. פיק נולדה בעיר קמפלה שבאוגנדה, הצעירה מארבעת ילדיהם של מעצבת שיער מאוגנדה וטייס קנדי. היא למדה בפנימייה והייתה שחיינית. היא גדלה באוגנדה עד גיל 10 ואז היא ומשפחתה עברו להתגורר בקנדה בשנת 2012, והתיישבו בפורט קוקיטלם, קולומביה הבריטית, שם פיק עברה ללמוד בבית ספר ציבורי. לאחר שעברה להתגורר בקנדה, היא שמעה פרסומת ברדיו לאודישנים לפרויקט של ערוץ דיסני והחליטה להיבחן ולעסוק במשחק. תפקיד המשחק הראשון שלה היה בשנת 2017 בסרט הקולנוע "המשחק הגדול" בבימויו של אהרן סורקין. בשנת 2018 שיחקה בתפקיד אורח של לניס בסדרת גיבורי העל "אגדות המחר" של רשת The CW. בשנת 2019 לוהקה לעונתה השנייה בתפקיד התאומה ג'ודית בלקווד בסדרה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה" המבוססת על קומיקס באותו השם והיא משודרת שירות הזרמת המדיה "נטפליקס". בשנת 2021 החלה פיק לגלם את דמותה של זויה לוט בעיבוד של הסדרה "אחת שיודעת" ברשת ל HBO Max. הסדרה שודרה במשך כשתי עונות, עד לינואר 2023. בשנת 2022 גילמה את בקה בסרט "הוקוס פוקוס 2"; הסרט מהווה המשך לסרט "הוקוס פוקוס" משנת 1993 והוא עלה לשירות הזרמת המדיה "דיסני+" ב-30 בספטמבר 2022. החל משנת 2023, פיק היא פרזנטורית של בושם הנשים Coco Mademoiselle (אנ') של בית האופנה שאנל. ויטני פיק, ברשת החברתית אינסטגרם ויטני פיק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Alexis Okeowo, You Know You Love Whitney Peak, ELLE, ‏2021-06-30 (באנגלית אמריקאית) Okeowo, Alexis (30 ביוני 2021). "You Know You Love Whitney Peak". נבדק ב-1 ביולי 2021. {{cite web}}: (עזרה) Berlinger, Max (3 ביולי 2021). "Whitney Peak Has Fun on the 'Gossip Girl' Reboot". נבדק ב-4 ביולי 2021. {{cite web}}: (עזרה) Ukiomogbe, Juliana (16 בדצמבר 2020). ""This Is Going to Be a Lot": Whitney Peak on the Pressure of Rebooting Gossip Girl". נבדק ב-11 ביוני 2021. {{cite web}}: (עזרה) Whitney Peak, star of the Gossip Girl reboot, becomes the face of Coco Mademoiselle, The Mill, ‏6 במרץ 2023
פיליפ אייבלסון

פיליפ יו אייבלסון (באנגלית: Philip Hauge Abelson; ‏27 באפריל 1913 - 1 באוגוסט 2004) היה פיזיקאי גרעין אמריקאי. אחד ממגלי היסוד הטרנס-אורני הראשון - נפטוניום, אחד ממדעני פרויקט מנהטן, מהוגי רעיון ההנעה הגרעינית לצוללות ועורך מדעי שהיה העורך הראשי של כתב העת המדעי Science בין השנים 1962–1984. נשיא מכון קרנגי למדע בוושינגטון די. סי. בשנים 1971–1978 וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. נולד בטקומה, במדינת וושינגטון. למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטת המדינה של וושינגטון וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם עבד במעבדתו של חתן פרס נובל ארנסט לורנס. במאמר שראה אור ב-1939 היה אייבלסון אחד הראשונים שתיארו ביקוע גרעיני. בין השנים 1939 עד 1941 עבד במכון קרנגי למדע בוושינגטון די. סי.. בעבודתו שם בודד יחד עם אדווין מקמילן איזוטופים של היסוד הטרנס-אורני הראשון שנוצר במעבדה - נפטוניום. מקמילן זכה על גילוי זה (ועל פעילויות נוספות) בפרס נובל. בעת מלחמת העולם השנייה עבד אייבלסון במעבדת המחקר של חיל הים על בידוד איזוטופים כבדים של אורניום תוך שימוש בשיטת הדיפוזיה התרמית. כאשר שמע רוברט אופנהיימר - המנהל המדעי של פרויקט מנהטן לייצור פצצת האטום האמריקאית - על הצלחתו של אייבלסון, החליט להקים מפעל להעשרת אורניום באוק רידג' שיתבסס על שיטת אייבלסון. מיד לאחר המלחמה שב אייבלסון למכון קרנגי. ב-1946 חיבר מסמך מדעי שהדגים את יכולת רתימת האנרגיה האטומית להנעת כלי שיט ובפרט צוללות. מסמך זה שימש את אדמירל היימן ריקובר ביזמתו לפיתוח צוללות גרעיניות. בין השנים 1953 ל-1971 כיהן כראש המכון הגאופיזי של מכון קרנגי, היה נשיא המכון בין 1971 ועד 1978 וחבר מועצת המנהלים של המכון לאחר מכן. בין השנים 1962–1984 היה העורך הראשי של כתב העת המדעי Science וחיבר מעל מאה מאמרי מערכת בהם פרס את משנתו הכללית לגבי המדע. הוא ראה סכנה בחלוקת העיסוק המדעי לדיסציפלינות צרות מדי וראה כורח חיוני לשיתוף פעולה בין-תחומי לשם מענה על השאלות הגדולות והחשובות. בעצמו עסק בתחומי דעת שונים, בהם גאוכימיה אורגנית ואף פרסם הישג מדעי של הפקת חומצת אמינו ממאובנים והוכחת הטענה לפיה חומצת האמינו אלנין תהיה יציבה לאורך מיליוני שנים. ב-1985 ראה אור ספרו "Enough of Pessimism" (די לפסימיות, ככותרת אחד מטוריו הפופולריים). הספר כלל מאה חיבורים שרובם ראו אור לראשונה כמאמרי מערכת ב-science. בשנת 1959 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-1972 הוענק לו פרס קלינגה. ב-1987 קיבל את המדליה הלאומית למדעים. המינרל אבלסוניט (Abelsonite) נקרא על שמו. ב-1996 הוענק לו פרס וניבר בוש. האגודה האמריקאית לקידום המדע מעניקה מדי שנה מאז 1985 את פרס פיליפ אייבלסון של האגודה האמריקאית לקידום המדע. מדיה וקבצים בנושא פיליפ אייבלסון בוויקישיתוף דף באתר האקדמיה הלאומית למדעים ראיון שנערך איתו ב-1966 במסגרת פרויקט "קולות מפרויקט מנהטן", אתר National Museum of Nuclear Science & History ראיון שנערך איתו ב-2002 באתר המכון האמריקאי לפיזיקה ארכיון פיליפ אייבלסון נקרולוג ב-Physics Today, Physics Today 58, 4, 80 (2005) פיליפ אייבלסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Cleavage of the Uranium Nucleus, Physical Review, vol. 55, Issue 4, pp. 418-418 רשימת מאמריו ב-science Bigotry in Science, Science 24 Apr 1964: Vol. 144, Issue 3617, pp. 371 Paleobiochemistry, Scientific American, vol. 195, issue 1, pp. 83-96 July 1956 About Philip Hauge Abelson Prize