laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'אנר ארקין

ג'אנר ארקין (בטורקית: Caner Erkin; נולד ב-4 באוקטובר 1988) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקיצוני שמאלי והמגן שמאלי באיסטנבול בשאקשהיר ובנבחרת טורקיה. ארקין החל את הקריירה המקצועית שלו בתחילת עונת 05–2004 עם הקבוצה הטורקית, מאניסאספור, שבזמנו שיחקה בליגה הטורקית השנייה. באותה עונה העפיל ארקין עם קבוצתו לליגה הטורקית הראשונה. בחלון ההעברות של אמצע העונה בינואר 2007, ארקין עבר לקבוצה הרוסית, צסק"א מוסקבה, בעבור סכום של כשלושה וחצי מיליון יורו. הוא זכה להיות חלק בשתי הזכיות של צסק"א בסופר קאפ הרוסי. בסוף חודש אוגוסט 2009, גלאטסראיי השאילה את ארקין לעונה אחת ממוסקבה והייתה באפשרותה של הקבוצה הטורקית לקנות אותו בסיום העונה. תחילה ארקין שיחק בעמדת המגן השמאלי ושותף בעיקר כמחליף להקאן בלטה, אך במהלך העונה, המאמן פרנק רייקארד שיתף אותו בעמדה מתקדמת יותר כקיצוני שמאלי הודות ליכולות ההתקפיות הנהדרות שלו. הוא כבש את שערו הראשון במדי האדומים בגביע הטורקי נגד טרבזונספור. בתום עונת 10–2009, גלאטסראיי לא ניצלה את אפשרות הרכישה של ארקין והוא היה נחוש לעבור לקבוצה היריבה, פנרבחצ'ה. פנרבחצ'ה שילמה עליו שני מיליון יורו בחוזה לארבע שנים עד לסוף חודש יוני 2014. ארקין שותף במהירות כמחליף לעמדת הקיצוני שמאלי. ארקין יכול לשחק גם כמגן שמאלי וגם כקשר שמאלי ובגלל עובדה זו הקנה לעצמו יותר דקות משחק. ב-1 ביוני 2016, חתם ארקין חוזה לשלוש שנים בקבוצה האיטלקית אינטר מילאנו. ב-30 באוגוסט 2016 הושאל ארקין לבשיקטש. ב-7 ביוני 2017, ארקין חתם בבשיקטאש תמורת 750 אלף אירו שהועברו לידי אינטר. ב-6 באוגוסט 2020 חזר ארקין לפנרבחצ'ה וחתם לשנתיים. ארקין ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת בגיל 17 במשחק ידידות נגד נבחרת גאנה בחודש מאי 2006. השער הראשון שלו הגיע שש שנים לאחר מכן במשחק נגד נבחרת אוקראינה. מדיה וקבצים בנושא ג'אנר ארקין בוויקישיתוף ג'אנר ארקין, ברשת החברתית פייסבוק ג'אנר ארקין, באתר Transfermarkt ג'אנר ארקין, באתר Soccerway ג'אנר ארקין, באתר WorldFootball.net ג'אנר ארקין, באתר National Football Teams ג'אנר ארקין, באתר FootballDatabase.eu
בניין משטרת מחנה יהודה

בניין משטרת מחנה יהודה או בית הקונסול מור הוא מבנה אבן דו קומתי ברחוב יפו בירושלים בסמוך לישיבת עץ חיים ולשוק מחנה יהודה. המבנה עבר גלגולים רבים החל מהתקופה העת'מאנית. המבנה הוקם סביב שנת 1860 כאחת מ-17 מצדיות, שנועדו לשמור על הדרך שבין נמל יפו לשער יפו. לקראת סוף המאה ה-19 חדל הבניין לשמש כמצדית, נמכר והפך למשכנו של הקונסול הבריטי באותה העת, נואל טמפל מור. מור יזם בבניין שינויים, ששינו לחלוטין את צורתו המקורית. אלה כללו הרחבה משמעותית של קומת הקרקע, הוספת קומה שנייה והקמת אורווה בצמוד לבית. בחצר הגדולה ניטע בוסתן, שהוקף בגדר אבן. יורשיו של מור המשיכו להשתמש בבית עד לסוף המאה התשע-עשרה, כאשר נמכר הבית לערבי מהכפר עין כרם בשם מרחייב. מרחייב השכיר את הבית למשפחת יהודית מבולגריה בשם משפחת אריה, שהתגוררה במקום עד לכיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917. במהלך מגוריה של משפחת אריה בבית, נקבעו בחזיתו שני אריות מפוסלים, יצירתו של האמן הירושלמי ר' שמחה יאנובר. בימי המנדט הבריטי הפך המקום לתחנה אזורית של משטרת המנדט ולאחר קום המדינה עבר לשמש כתחנה אזורית של משטרת ישראל. בשנת 2003, במסגרת העבודות להרחבת רחוב יפו על מנת לאפשר את מעבר הרכבת הקלה, פורקה חומת האבן של הגן ועמודי השער והאריות הוצבו מחדש בצמוד לקיר המבנה. נכון לשנת 2021 משמש המקום את משטרת ישראל כמשרד אבידות ומציאות. דוד קרויאנקר, רחוב יפו ירושלים, ביוגרפיה של רחוב - סיפורה של עיר, ירושלים: כתר, 2005, עמ' 293, מסת"ב 9650713808 מדיה וקבצים בנושא בניין משטרת מחנה יהודה בוויקישיתוף שלומי שטרית ואורי קוסובסקי, משטרת ישראל בשביל ישראל: מבני משטרה היסטוריים בארץ ישראל, ירושלים, 2013, עמ' 309-307
החזית לשחרור לאומי של אוגדן

החזית לשחרור לאומי של אוגדן (בסומלית: Jabhadda Wadaniga Xoreynta Ogaadeenya, בערבית: الجبهة الوطنية لتحرير أوغادين, באמהרית: ኦጋዴን፡ብሔራዊ፡ነፃነት፡ግንባር) היא תנועה של מורדים בדלנים הנאבקת להקמת מדינה סומלית עצמאית באזור אוגדן שנמצא במזרח אתיופיה. היא הוקמה בסביבות שנת 1977 בימי מלחמת אוגדן כשסומליה פשטה לתוך שטח אתיופיה והובסה. החזית שהונהגה באותם הימים על ידי מוקטל דהיר נקראה במקור "החזית לשחרור סומליה המערבית". המפקדות הראשיות של החזית שוכנות בעיר כווית סיטי ובשטח סומליה. מנהיג הארגון הוא האדמירל מוחמד עומאר אוסמן, יליד מוגדישו, מפקד לשעבר של חיל הים הסומלי. לפי הצהרות הארגון יש לו 3,000-2,000 לוחמים. החזית, הידועה בקיצור ONLF, דרשה בשלב ראשון אוטונומיה לאזור הזה ולקחה אחריות על מספר מתקפות על הכוחות של ממשלת אתיופיה. שטח אוגדן משתרע לפי תפיסתה על 400,000 קמ"ר וחיים בה כ-8 מיליון תושבים, רובם סומלים. התנועה ONLF רואה משום כך באתיופיה מדינה כובשת. התושבים באזור אוגדן מיוצגים עם זאת באתיופיה על ידי מפלגות שלהם כמו, החשובה ביניהן המפלגה הדמוקרטית של העמים הסומליים (SPDP). בחזית לשחרור לאומי של אוגדן חברים בעיקר בני השבט הסומלי אוגדן, ובעיקר בני הקבוצה ריר-עבדאללה שבראשות מוחמד זובייר. לחזית יש ענף צבאי הנקרא "הצבא לשחרור לאומי של אוגדן". החזית לשחרור לאומי של אוגדן נחשבת על ידי הממשלה האתיופית לקבוצת טרור. בשנת 2007 ארגנה החזית שבנהגתו של מוחמד ע. אוסמן פיגוע נגד אזרחים אתיופים וסינים ואנשי משמר אתיופים שנמצאו בשטח קידוחי נפט באוגדן. בפיגוע נהרגו 74 בני אדם. צבא אתיופיה יצא למבצע נגד לוחמי החזית ותומכיהם. בעקבות מבצע נוסף של צבא אתיופיה במהלך שנת 2009 נהרגו מוחמד דלול ומנהיגים אחרים של החזית. הארגון התפלג למספר קבוצות ובימינו מעמדו אינו ברור. מדיה וקבצים בנושא החזית לשחרור לאומי של אוגדן בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שברון

האם התכוונתם ל... חברות מסחריות שברון (חברה) – חברת נפט אמריקנית רב לאומית וחברת אנרגיה. במקור נקראה "סטנדרד אויל של קליפורניה" שברון קארס – יצרנית מכוניות מרוץ בריטית שנוסדה ב-1965 שברון אנג'ינירינג לימיטד – יצרנית מכוניות ניו זילנדית פירושים נוספים שברון (הרלדיקה) – מטען הרלדי בדוגמת האות הלטינית V הפוכה מגדלי שברון רנסאנס (Towers of Chevron Renaissance) – דירות שירות של התאגיד הצרפתי אקור בעיר קיט סרפרז פרדייז שבגולד קוסט, קווינסלנד, אוסטרליה שברון (משחתת) – משחתת בריטית סוגריים משולשים – סוגריים מהצורה ⟨ ⟩ (נקראים באנגלית chevrons) שברון באפילה (Come to Grief) – ספר זוכה פרס אדגר ב-1996 מאת הסופר הבריטי דיק פרנסיס פיליפ שברון – זמר, פזמונאי וגיטריסט אירי שברון לב - תחושה עמוקה של עצב שברון (סטטיסטיקה) – עבור משתנה מקרי, "שברון p" הוא הערך שההסתברות לכך שהמשתנה המקרי קטן או שווה ממנו שווה ל-p חברון שבר
יוסוף שאקור

יוסוף בין רגהיב שאקור (נולד ב-1928) הוא קצין לשעבר בצבא סוריה, אשר שירת בין היתר כראש המטה הכללי של סוריה במהלך מלחמת יום הכיפורים. שאקור נולד בשנת 1928 סמוך לעיר חומס, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון החל ללמוד באקדמיה הצבאית בחומס. לאחר מכן עבר קורס קציני ארטילריה בצרפת, בדומה לקצינים רבים בצבא הסורי בתקופה, בהמשך הוא גם עבר קורסים נוספים בברית המועצות. בין השנים 1961–1964 שירת שאקור בתור קונסול כללי של סוריה בוונצואלה וברזיל, הוא דבר ספרדית, אנגלית, צרפתית, ערבית, רוסית וארמנית, מה שהפך אותו לנכס דיפלומטי של סוריה. לאחר חזרתו מדרום אמריקה, הוא מונה למזכיר כוחות הביטחון והועלה לדרגת עקיד ולאחר מכן גם קודם לדרגת עמיד, בתפקיד זה הוא שירת במהלך מלחמת ששת הימים בשנת 1967. בשנת 1970 קודם לדרגת לואא', בעיקר משום תמיכתו בעליה לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד. באפריל 1972, הרמטכ"ל מוסטפא טלאס קודם לתפקיד שר הביטחון ושאקור נבחר להחליפו בתפקיד ראש המטה הכללי של הכוחות הסורים. בתפקידו החדש, שאקור היה אחראי מקרוב על ההכנות למלחמת יום הכיפורים ותכנון תוכנית התקיפה. באוגוסט 1974 אולץ שאקור לפרוש מתפקיד ראש המטה ומשירותו הצבאי משום שנתפס על ידי השלטון כאחראי לכישלון הכוחות הסורים לשחרר את רמת הגולן מידי ישראל. Spencer C. Tucker & Priscilla Roberts, The Encyclopedia of the Arab-Israeli Conflict: A Political, Social, and Military History, ABC-CLIO, 2008. (ISBN 978-1851098415) יוסוף שאקור, מתוך האנציקלופדיה של הסכסוך הערבי-ישראלי, הוצאת ABC-CLIO, ‏2008. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איתי מרגלית

איתי מרגלית (נולד ב-25 בינואר 1970) הוא אתלט ישראלי בעבר. 8 פעמים אלוף ישראל (1989–1994, 1997 ו–1998) ושיאן ישראל בקפיצה לגובה. ייצג את ישראל באליפות עולם (שטוטגרט 1993) וב-3 אליפויות אירופה (ספליט 1990, הלסינקי 1994 ובודפשט 1998). באליפות ישראל שנערכה בשנת 1989 זכה מרגלית לראשונה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.07 מטר. בחמש השנים הבאות הוא הגן על תוארו זה ובסך הכל זכה 6 פעמים ברציפות באליפות ישראל בקפיצה לגובה. בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי אותה שנה זכה מרגלית במדליית ארד בתוצאה של 2.08 מטר, אחרי רביד רויף בן ה-17 (2.11 מטר) ומוריס סקוט (2.08 מטר), שניהם מארצות הברית. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט אז יוגוסלביה בשנת 1990 סיים מרגלית במקום 24 והאחרון בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.10 מטר. בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-14 שנערכו ביולי 1993 זכה מרגלית במדליית זהב בתוצאה של 2.25 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט שבגרמניה ב-20 באוגוסט 1993 סיים מרגלית במקום 23 בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.20 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בשנת 1994 סיים מרגלית במקום 19 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.15 מטר. באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז שבצרפת ב-8 במרץ 1997 סיים מרגלית במקום בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.20 מטר. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בקיץ אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.24 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה שבספרד במרץ 1998 סיים מרגלית במקום 9 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בקיץ באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בפעם השמינית שלו, בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.27 מטר ובאליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט שבהונגריה בסוף אוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 18 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.15 מטר. בבדיקת שתן שנערכה בשנת 1999 נמצא אצל מרגלית סטרואיד אנאבולי, ננדרולון. הפיזיולוג שלו, מולי אפשטיין, טען כי במדובר בתוסף מזון מזוהם, ואחרי שנתיים של בדיקות מעבדה והליך ממושך, התברר שצדק והוא זוכה מכל אשמה.. כיום, משמש מרגלית כמנכ"ל חברת סטארהום. חבר הנהלת הוועד האולימפי בישראל. בנו של מרגלית, גיא, אלוף ישראל בקפיצה משולשת (2023). קפיצה לגובה: 2.27 מטר (1998) שיא ישראלי בעבר קפיצה לרוחק: 7.15 (1997) קפיצה משולשת: 15.44 מטר (1997) קפיצה לגובה: 2.22 מטר (1998) איתי מרגלית, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר gbrathletics (באנגלית) גולן חזני, "לא רציתי להתמקד רק בספורט, רציתי להיות רבגוני", באתר כלכליסט, 3 באוקטובר 2018 אייל לוי, חומר למחשבה, באתר nrg‏, 5 באוגוסט 2007 מולי אפשטיין, תוספי תזונה מזוהמים: סיפורו של האתלט איתי מרגלית, 8 באוגוסט 2012 Itai Margalit - Chief Executive Officer, (באנגלית) 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - קפיצה לגובה באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - קפיצה לרוחק באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - קפיצה משולשת באתר איגוד האתלטיקה בישראל
תחנת הרכבת בית שאן (הישנה)

תחנת הרכבת בית שאן או תחנת ביסאן (בית שאן) היא אחת משמונה תחנות הרכבת המקוריות של רכבת העמק ההיסטורית, והיא ממוקמת בכניסה הצפונית לבית שאן. המבנה הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. התחנה נקראה בתחילה "ביסאן", כשמו הערבי של המקום. בשנות ה-30 נכתב על שלט התחנה: "ביסן (בית שאן)". בתחילת המאה ה-20 הייתה בית שאן עיירה ערבית קטנה ומוזנחת, והסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני החליט על הקמת התחנה במקום כדי לעודד התפתחות כלכלית שתביא לעליית תשלומי המיסים באזור זה. התחנה הוקמה ב-1904 על ידי העות'מאנים, בסיוע גרמניה, כחלק מרכבת העמק שחיברה בין חיפה למסילת הברזל החיג'אזית. אך תקוותיו של הסולטאן נתבדו, ורק עם תחילת ההתיישבות היהודית בבית שאן החל המקום מתפתח. בתחנה הוקמו מספר מבני אבן, ששרידיהם ניצבים במקום עד היום - תחנת נוסעים, מבנה הנהלה, מבנה למגורי העובדים, מגדל מים ועוד. במהלך מבצע גדעון במלחמת העצמאות פעלה בתחנה עמדה צבאית של ההגנה, ממנה יצאו אנשי הארגון לכיבוש בית שאן. התחנה פעלה עד פיצוץ גשרי הירדן ב-14 במאי 1948 והפסקת פעילותה של רכבת העמק. מאז מבני התחנה מוזנחים ונטושים. בשנת 2014 הוחל בשיקום ושיחזור מבני התחנה והקמת פארק תיירותי במקום הכולל שביל אופניים. את עבודות השיקום מבצעת המועצה לשימור אתרים במימון של נתיבי ישראל. העבודה נעשית במקביל להקמת תחנת הרכבת בית שאן החדשה המוקמת כ-300 מטר ממערב לתחנה ההיסטורית. מסילת הרכבת החדשה עוברת בין המבנים ההיסטוריים ולמעשה מפרידה את מתחם התחנה הישן לשני חלקים שביניהם סוללה. מבנה בתחנת בית שאן ההיסטורית ב-2009 אותו המבנה בתהליכי שיחזור, אוגוסט 2014 מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת בית שאן בוויקישיתוף דוד הכהן, תחנת הרכבת של בית שאן תשוקם, באתר ynet, 11 בינואר 2006 נועם דביר, המועצה לשימור מזהירה: תוכנית רכבת העמק תפגע בתחנת בית שאן ההיסטורית, באתר הארץ, 1 במאי 2011 עופר אדרת, בית שאן עולה מחדש על הפסים, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2014 ש. סבוראי, גלות רכבת, דבר, 14 בדצמבר 1937
הירש אושרוביץ'

הירש אושרוביץ' (ביידיש: אָשעראָוויטש; ברוסית: Гирш Ошерович; בליטאית: Giršas Ošerovičius;‏ 25 ביוני 1908, פוניבז' – 6 ביוני 1994, תל אביב) היה משורר וסופר יידי. בזמן מלחמת העולם הראשונה גורשה משפחתו לדונבס, ובשנות ה-20 שבה לעיר הולדתו. ב-1928 סיים את לימודיו בגימנסיה יהודית, וב-1933 קיבל תואר במשפטים מטעם אוניברסיטת קובנה. עבד ביומון היידי הליטאי "די אידישע שטימע" ובעיתונים אחרים. הוא החל לחבר בגיל צעיר וחיבוריו החלו להתפרסם מ-1934. עד 1944 גר באלמטי, לאחר מכן עבר לווילנה. ב-1949 הוא נשפט וקיבל 10 שנים במחנות עבודה בגין פעילות אנטי-סובייטית. הוא שוחרר ב-1956 וחזר לווילנה. הוא היה חבר מערכת "סאָוועטיש היימלאנד". ב-1971 עלה מברית המועצות לישראל, ובארץ המשיך לפרסם שירה. בשנת 1972 זכה בפרס פיכמן. בשנת 1977 הוענק לו פרס איציק מאנגר. בשנת 1983, במלאת לו 75, זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש. פונ קלעמ ארויס: (באלאדעס אונ פּאָעמעס), מוסקבה: דער עמעס, 1947. ('מן המיצר') (ציורים : מ' יא (יו)) זונענגאנג: לידער און פּאָעמעס, מוסקבה: סאָוועטסקי פּיסאטעל, 1969. צווישן בליץ און דונער: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: פארלאג י.ל. פרץ (קאָמיטעט פאר יִידישער קולטור אין ישראל: ביכער-סעריע שריַיבערס עולים פון סאָוועטן-פארבאנד), תשל"ג. אין דער וועלט פון עקדות: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: המנורה, תשל"ה. געזאנג אין לאבירינט: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: ישראל בוך, 1977. בלויע בומעראנגען: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: ישראל-בוך, תשל"ט 1979. תנ"ך-פּאָעמעס, תל אביב: רשפים, 1979. ביים עץ-הדעת: לידער, תל אביב: ישראל-בוך הילפספאנד פאר יידיש-שאפונג, תשמ"א 1981. בתרגום לליטאית: Pazinimo medus; [dailininkai Lida ir Leonas Glinskiai; vertimas], Vilnius: Vaga, 1964. Šventoji kasdienybė, Vilnius: Vaga, 1968. בתרגום לעברית: מיַין פּאָנעוועזש / פוניבז' שלי; עברית: אברהם שלונסקי, תל אביב: ועד יוצאי פוניבז' בישראל, תשל"ה 1974. (עברית ויידיש עמוד מול עמוד) אוחז הליל סכין כחולה: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; אגודת הסופרים העברים ('ספרית שבות על-שם חיים הזז'), תשל"ו. הירש אושרוביץ' באתר WorldCat Identities רשימת מאמרים על הירש אושרוביץ' באתר רמב"י דב-בר קרלר, הירש אושרוביץ', באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) הירש אושרוביץ', במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) הירש אושרוביץ' באתר בית לייוויק בוריס סנדלר, הירש אושרוביץ', סרטון באתר יוטיוב "טאָג בײַ טאָג (ייִדיש-קאַלענדאַר)", פארווערטס, 25 ביוני 2014 ב. ליטאי, משורר אידי ליטאי ששוחרר מהכלא מפרסם פואמה ב"סאוועטיש היימלאנד", מעריב, טורים 1–2, 20 בנובמבר 1961 הירש אושרוביץ', דף שער בספרייה הלאומית הירש אושרוביץ' באתר חברה קדישא ת"א–יפו. פרס פיכמן לפרופ' דב סדן והירש אושרוביץ, מעריב, 2 במאי 1972 פרס איציק מאנגר לאושרוביץ ואלברג, מעריב, 28 ביוני 1977 הירש אושרוביץ חתן הפרס לספרות יידיש, דבר, 21 בדצמבר 1983. ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ובנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ישראלים זוכי פרס נובל

משנת 1966 ואילך חולקו שבעה פרסי נובל לשלושה עשר אזרחים ישראלים: פרס נובל לספרות בשנת 1966, שני פרסי נובל לשלום בשנים 1978 ו-1994 וארבעה פרסי נובל לכימיה בשנים 2004–2013. בנוסף חולקו לשלושה ישראלים שלושה פרסי בנק שוודיה לכלכלה לזכרו של אלפרד נובל (המכונה "פרס נובל לכלכלה"), בשנים 2002, 2005 ו-2021. חלוקת הזוכים לפי נושאים (מאז 1948): ספרות: פרס אחד בשנת 1966 שנחלק בין שני זוכים, בהם הסופר הישראלי שמואל יוסף עגנון. שלום: שני פרסי נובל שנחלקו בין חמישה זוכים, ביניהם שלושה ישראלים: מנחם בגין (1978), שמעון פרס (1994) ויצחק רבין (1994). כימיה: ארבעה פרסי נובל שנחלקו בין עשרה זוכים, ביניהם שישה ישראלים: אברהם הרשקו (2004), אהרן צ'חנובר (2004), עדה יונת (2009), דן שכטמן (2011), אריה ורשל (2013) ומיכאל לויט (2013). בפרט, מתוך חמישים פרסים שחולקו בשנים 1967–2016 רק 18 פרסים הוענקו לזוכה יחיד, ביניהם דן שכטמן בשנת 2011. פרסי בנק שוודיה לכלכלה: שלושה פרסים שנחלקו בין שבעה זוכים, בהם שלושה ישראלים: דניאל כהנמן בשנת 2002, ישראל אומן בשנת 2005 וג'ושוע אנגריסט ב-2021. רשימת הזוכים לפי תאריכים: זוכי פרס נובל ממוצא יהודי ערבים זוכי פרס נובל מדיה וקבצים בנושא ישראלים זוכי פרס נובל בוויקישיתוף שי שמש, רבע מכלל זוכי הנובל בעולם - יהודים(הקישור אינו פעיל). באתר ערוץ 20, נובמבר 2017 שי שמש, ישראלים, יהודים וזכייה בפרסים בינלאומיים. באתר הידען, דצמבר 2017 The Nobel Prize in Economic Sciences 2005 ישראל אומן, חתן פרס נובל בכלכלה לשנת 2005. The Nobel Prize in Chemistry 2009 עדה יונת, כלת פרס נובל בכימיה לשנת 2009. The Nobel Prize in Chemistry 2011 דן שכטמן, חתן פרס נובל בכימיה לשנת 2011.
שימי אטיאס

שימי אטיאס (נולד ב-17 באוגוסט 1977) הוא אמן חושים ובידור ומנטליסט ישראלי. שימי אטיאס נולד וגדל בקריית אתא, ובגיל 25 עבר להתגורר בתל אביב. הוא נשוי ואב לשני בנים. אטיאס התארח בפינות קבועות בתוכנית הבוקר של קשת, תוכנית הבוקר של רשת, "פותחים שבוע" עם יענקלה ואירית בערוץ 1, "שורדות בבית" בערוץ 10, "שישי על הגג" רשת ערוץ 2. ב-2002 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "שמש". החשיפה הטלוויזיונית הראשונה שלו בפריים טיים הייתה בשנת 2006 בתוכנית הריאליטי "אורי גלר מחפש את היורש", ששודרה בערוץ 2. קטע שביצע, שבמהלכו עצר את הדופק, גרר אחריו דיון בכנסת והצליח לעורר סערה ציבורית לאחר שמספר ילדים ניסו לחקות אותו ונפגעו. שנה לאחר מכן, בשנת 2008, שיתף פעולה עם אמן החושים נמרוד הראל בתוכנית "המופע הבלתי נתפס" בערוץ 10, ואף היה שותף לכתיבת התוכנית. בשנת 2012 השתתף בתוכנית "מי יפיל את המאסטר" ברשת, ערוץ 2, על פי הפורמט הבריטי fool us של צמד הקוסמים המפורסמים פן וטלר. אטיאס שימש כמנטור של המתמודדים המתחרים ושל הידוענים שהופיעו בתוכנית. בדצמבר 2013 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר 2" בהוט, ונבחר לשחקן העונה, ועל כך הוענק לו גביע בסוף העונה. ב-2014 הופיע בתפקיד עצמו בסדרת הילדים "הקלמרים". ב-2017 ערך מופע טלפתיה ייחודי[דרושה הבהרה] בהיכל הקרח בחולון. מיוני 2018 כיכב בתוכנית "הזוי" בערוץ זום לילדים. הוא ביצע בה קסמי רחוב לילדים. באוגוסט 2019 הופיע במופע "על חושי" בספארי רמת גן. בשנת 2008 הוציא שימי אטיאס עם חברת תפוז סדרת קטעים של קריאת מחשבות בעזרת הטלפון לקהל הרחב בשם "הטלפון הטלפתי". בשנת 2009 הוציא אפליקציית מובייל "Imindbender" לאייפון. הוא עורך באופן קבוע מופעי סטנד-אפ על-חושי ברחבי ישראל. אתר האינטרנט הרשמי של שימי אטיאס שימי אטיאס, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית רז ישראלי, "לא האמינו שיצא ממני משהו": שימי אטיאס רואה לכם בעיניים, באתר nrg‏, 3 בדצמבר 2012 שימי אטיאס, לא כוחות, באתר ynet, 21 בפברואר 2014 רז שכניק, "הרופא אמר שזה גידול. אחרי הפגישה הופעתי וכל הזמן חשבתי רק על זה שאני הולך למות", באתר "ידיעות אחרונות", 19 ביוני 2018 דף הבית של התוכנית "בלתי נתפס", וואלה! וידאו אחיה ראב"ד, עצר נשימה "כמו אצל אורי גלר" - ואיבד הכרה, באתר ynet, 26 בנובמבר 2006
אורנה שמעוני

אורנה שמעוני (נולדה ב-31 במרץ 1941) היא פעילה חברתית ישראלית. הייתה פעילה מרכזית בתנועת המחאה "ארבע אמהות", יוזמת האנדרטה באי השלום, לאחר הטבח בנהריים. יוזמת בית איל. שמעוני נולדה בקיבוץ תל יוסף לשרה וראובן לוין. היא עברה עם משפחתה לקיבוץ בית השיטה בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית ב-1951. היא שירתה בצבא כקצינה בבה"ד 12 וכעוזרת קצין אג"ם בחטיבה 80 של הצנחנים. אחיה הבכור, שמואל לוין, טייס במילואים נהרג בשנת 1977 בתאונת אימונים. לאחר נישואיה לעוזי, עברה עמו להתגורר בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד. בעלה נפטר בשנת 1992. לאחר הסכם השלום עם ירדן, ביקשה שמעוני להקים ב"אי השלום" פארק לנוער ישראלי וירדני שוחר שלום, בשיתוף קק"ל. אולם במרץ 1997, השתנתה התוכנית, לאחר הטבח בנהריים שבו נהרגו שבע תלמידות מבית שמש מירי של חייל ירדני יזמה ויצרה שמעוני את הקמת אנדרטת ההנצחה. במקביל הפכה לאחת הפעילות המרכזיות בתנועת "ארבע אמהות" שהוקמה בעקבות אסון המסוקים שהתרחש בפברואר 1997. ערך מורחב – בית איל בספטמבר 1997 נהרג בן הזקונים שלה, סגן איל שמעוני ליד מוצב ריחן שבלבנון. לזכרו יזמה שמעוני את הקמת בית איל בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד, מרכז לשילוב בעלי צרכים מיוחדים עם כל רובדי הקהילה, בפעילות של- בריאות, חינוך, תרבות, ספורט והנצחה. במרכז תצוגת הנצחה לכ-1,570 חללי כל המלחמות בלבנון ונרצחי פעולות האיבה ממחבלים שחדרו מלבנון. שמעוני הייתה פעילה גם במאבק למען החזרת גלעד שליט ועל רקע זה אף הותקפה. בשנת 2013 בריאיון לפורום "רצועת הביטחון מלחמה ללא שם" הסבירה שמעוני מדוע מלחמת לבנון הראשונה הסתיימה בשנת 2000. שמעוני קראה למלחמה זאת "מלחמת לבנון הארוכה". כיום שמעוני פעילה במאבק להשבת הבנים הנעדרים ברצועת עזה יחד עם משפחתו של הדר גולדין. בספטמבר 2024 פתחה שמעוני בשביתת רעב מול הכנסת, למען השבת החטופים שנחטפו לעזה בשבת השחורה. אליה הצטרפו בהמשך שובתי רעב נוספים, ביניהם, דוד אגמון והרב אבידן פרידמן. שמעוני היא אם לחמישה ילדים. בשנת 2021 זכתה שמעוני בפרס אות הנשיא למתנדב. מדיה וקבצים בנושא אורנה שמעוני בוויקישיתוף כל הטורים של אורנה שמעוני, באתר ynet חדשות 2, ‏לאן נעלמה אורנה שמעוני מתנועת "ארבע אמהות"?, באתר ‏מאקו‏, 20 באוקטובר 2009 אורנה שמעוני, למרות השכול: אורנה שמעוני כותבת לזאב אבן חן, באתר nrg‏, 17 בדצמבר 2010 יעקב בר-און, ‏20 שנה אחרי שבנה נפל בלבנון: האם שמקדישה את חייה לקרבות חברתיים, באתר מעריב אונליין, 30 בינואר 2018 לקסיקון ופרשנות לרצועת הביטחון בדרום לבנון, מעודכן לספטמבר 99 אורנה שמעוני מספרת על תנועת ארבע אמהות, סרטון באתר יוטיוב אורנה שמעוני מדברת על מלחמת לבנון הארוכה, סרטון באתר יוטיוב באי השלום, אתר קק"ל יעקב לזר, בבית איל נבנתה תצוגת הנצחה לכ-1,300 חללי לבנון, הזמן הירוק, 28 בפברואר 2013 נועם שליט: מוחה על הפגיעה בפעילה אורנה שמעוני, באתר "מגזין", 3 ביולי 2011 אורנה שמעוני בפניה להנהגה: "השבת הבנים היא משימה לאומית, אל תחמיצו את שעת הפיוס. הערבות ההדדית היא נשק לאומי... בצעו את הערבות. העם כולו יזקוף קומתו... | By הדר שלי | Facebook, באתר www.facebook.com Instagram, www.instagram.com גלעד כהן, "אם שכולה פתחה בשביתת רעב למען החזרת החטופים", ynet, 20.09.24. דניאל רוט, ""שכחנו שיש שם 101 אזרחים": אורנה שכלה את בנה בלבנון ושבתה רעב למען החטופים", i24news, 22.09.2024. ניר חסון, "אחד ועוד אחת: קבוצת שובתי הרעב למען החטופים הולכת וגדלה", הארץ, 02.10.2024. הנשיא ריבלין: אחד הדברים האחרונים, הוא להעניק את 'אות הנשיא להתנדבות', חדשות הארץ, 16 ביוני 2021
הבשורה של סן מרטינו אלה סקלה

הבשורה של סן מרטינו אָלָה סקָלָה (באיטלקית: Annunciazione di San Martino alla Scala) הוא פְרֶסְקוֹ מתקופת הרנסאנס, מעשה ידי האמן האיטלקי סנדרו בּוֹטיצֶ'לי, המוצג בגלריית אוּפִיצי בפירנצה. באביב 1481 צייר בוטיצ'לי ציור קיר עבור בית החולים סן מרטינו אלה סקלה בפירנצה. מספר שנים קודם לכן, בשנת 1478, התחוללה בעיר מגפת דבר, ובית החולים שימש כמקלט לחולים; ייתכן שפרסקו זה הוכן בסיום המגפה כאות תודה לבתולה שהגנה על המאמינים. הפרסקו מתבסס על הבשורה למרים – מאורע מכונן המתואר בברית החדשה (לוקאס 1, 26–39, מתי 1, 18–21). באותה תקופה צייר בוטיצ'לי רבות מיצירותיו המעודנות ביותר על נושא הבתולה. הציור נעשה באחת מנקודות הזמן המרתקות ביותר בקריירה העשירה של בוטיצ'לי, כאשר הוא התקרב לחצרו של שליט העיר לורנצו דה מדיצ'י ("המפואר"). הציור מציע דוגמה נדירה של קומפוזיציה בפרספקטיבה ליניארית, ונוצר למטרות פולחניות. הנושא של ביקור המלאך גבריאל ודבריו למרים חוזר ונשנה לאורך ההיסטוריה הנוצרית. בגרסת הציור האיטלקי של הבשורה, מרים, אם ישו מופיעה לעיתים קרובות כשהיא רוקמת או קוראת בחצר ביתה או בכניסה אליו, בעוד בגרסאות של ארצות השפלה היא מופיעה בדרך כלל בתוך הבית. אף שבוטיצ'לי אימץ את הסגנון הפלמי של הכנסת מרים לתוך הבית, ישנם בציור גם יסודות פלורנטיניים, תוך שהוא יוצר משחק הדדי יוצא מהכלל של פנים וחוץ. הבית נמצא בתוך רקע ארכיטקטוני מדויק ואלגנטי, שממנו מתאפשרת הצצה לעבר חדר השינה של אמו לעתיד של ישו, וכך גם לנוף המוקפד שנפרש מאחורי המלאך גבריאל, שנראה כשהוא מרחף דרך הכניסה לעבר מרים ובידו פרח השושן, סמל לבתוליה. הציור היה ממוקם מעל לכניסה לבית החולים. במהלך השיפוצים של הבניין במאה ה-17 ניזוק הפרסקו נזק כבד. בשנת 1920 הוא פורק מהקיר ועבר לגלריית אופיצי, שם עבר שיפוץ. למרות מידותיו הגדולות (2.43x5.53 מטרים), הציור שימש כ"שגרירה" של הגלריה במספר הזדמנויות. בעבר הוא הוצג בגרמניה ובסין, ובספטמבר 2013, חרף עיכובים, הגיע לירושלים והוצג במוזיאון ישראל עד ינואר 2014. ציורי בשורה נוספים מאת בוטיצ'לי: הבשורה של בוטיצ'לי (מוזיאון קלווינגרוב, גלאזגו) הבשורה מצ'סטלו (גלריית אופיצי, פירנצה) הבשורה (מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק) מדיה וקבצים בנושא הבשורה של סן מרטינו אלה סקלה בוויקישיתוף בוטיצ'לי, הבשורה, 1481; אוצרת: שלומית שטיינברג, באתר מוזיאון ישראל Silvia Malaguzzi, Botticelli: Artist's Life, Firenze: Giunti, 2004, p. 40: A Fresco and two wise Madonnas. בוטיצ'לי, הבשורה, 1481; אוצרת: שלומית שטיינברג, באתר מוזיאון ישראל. תומאזו מונטנארי וספי הנדלר, מי צריך את בוטיצ’לי בירושלים?, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2013; מנחם גנץ, בגלל סוריה: יצירת בוטיצ'לי לא תגיע לישראל, באתר ynet, 6 בספטמבר 2013. איתן בוגנים, בוטיצ'לי לראשונה בארץ: “הבשורה” תוצג במוזיאון ישראל, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2013; דליה מזורי, "הבשורה" של בוטיצ'לי תוצג לראשונה בישראל, באתר nrg‏, 15 בספטמבר 2013; מרב יודילוביץ', מבצע בוטיצ'לי: מסעות הבשורה לארץ הקודש, באתר ynet, 17 בספטמבר 2013.