laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איירה ניובל

איירה ניובל (באנגלית: Ira Newble; נולד ב-20 בינואר 1975 בדטרויט, מישיגן) הוא כדורסלן עבר אמריקאי וכיום מאמן כדורסל. ניובל שיחק במספר קבוצות בליגת ה-NBA ואף זכה באליפות המערב עם לוס אנג'לס לייקרס בשנת 2008. ניובל בוגר אוניברסיטת מיאמי באוהיו, נרשם לדראפט ה-NBA בשנת 1997, אך לא נבחר ולכן החל את הקריירה בליגות הכדורסל החצי מקצועניות בארצות הברית, בעונת 1997/1998 שיחק במדי הויסקונסין בלאסט מליגת ה-IBA ובעונה שלאחריה שיחק באיידהו סטמפיד מליגת ה-CBA. בשנת 2000 יצא לראשונה לאירופה וחתם בקראבנוס הקפריסאית, ולאחר עונה מוצלחת בקבוצה שכללה זכייה בגביע הקפריסאי, חתם על חוזה בקבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA. בספרס מיעט לשחק ולכן עבר בסיום העונה לפלינט פיוז שגם היא מה-CBA, לאחר מכן הצטרף לאטלנטה הוקס, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעי שיא בקריירה של 8 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק. גם בעונתו השנייה בקבוצה הציג יכולת טובה והעמיד ממוצעים של 7.7 נקודות, 3.7 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק. לאחר עונה זו עבר לשחק בקיץ במדי האוקלהומה סטורם מליגת הקיץ החצי מקצוענית, ה-USBL, ולאחר מכן חתם בקבוצת קליבלנד קאבלירס ובחמש עונות במדיה קלע 4.2 נקודות והוריד 2.8 ריבאונדים בממוצע למשחק. ב-21 בפברואר 2008 הועבר לסיאטל סופרסוניקס בעסקת ענק שכללה בין היתר את דלונטה וסט, דונייל מרשל, בן וולאס, דרו גודן וג'ו סמית', אולם כבר לאחר שבוע בלבד שוחרר מהקבוצה וחתם על חוזה לעשרה ימים בלוס אנג'לס לייקרס, שלאחר תשעה ימים החליטה להחתימו עד לסיום העונה. במרץ 2009 חתם ניובל בקבוצה הישראלית בני השרון מליגת העל, אותה הוביל לרבעי הגמר בפלייאוף ובגביע המדינה, אך קבוצתו הפסידה למכבי חיפה ועירוני נהריה בהתאמה. לאחר מכן שב לקראבנוס. השתלבותו בקראבנוס לא הייתה טובה, בניגוד לקדנציה הקודמת בקבוצה, הפעם לא הרשים ובעקבות יכולת ירודה בתחילת העונה, שוחרר עוד לפני תום הסיבוב הראשון. לאחר כישלונו בליגה הקפריסאית עבר לליגה הספרדית השנייה וחתם בקאסרס באסקט. מדיה וקבצים בנושא איירה ניובל בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל באתר ה-NBA סטטיסטיקות של איירה ניובל באתר Basketball-Reference.com nrg מעריב, בני השרון החתימה את איירה ניובל, באתר nrg‏, 17 במרץ 2009
פים

פִּים (לפי ניקוד המסורה) או פַּיִם (על דרך נטיית הזוגיים בעברית) הוא יחידת מידה עתיקה למשקל, השווה לכ-7.56 גרם (לפי ממוצע משקלן של אבני המשקל שנתגלו באזור יהודה, ראו להלן), כלומר לכשני שלישי שקל של ימי בית ראשון. המילה "פים" מופיעה פעם אחת בלבד במקרא, בשמואל א': ” וְהָיְתָה הַפְּצִירָה פִים לַמַּחֲרֵשֹׁת וְלָאֵתִים וְלִשְׁלֹשׁ קִלְּשׁוֹן וּלְהַקַּרְדֻּמִּים וּלְהַצִּיב הַדָּרְבָן” (י"ג, כא). מילה זו אינה נזכרת בתלמוד או במקורות עבריים מוקדמים אחרים. אף שניתן להבינה כאמצעי תשלום, במשך מאות שנים משמעותה לא הייתה ברורה - תרגומי התנ״ך לשפות אחרות לא כללו משמעות זו, ומפרשי התנ״ך היהודים לרוב קישרו אותה לתכונה של כלי ההשחזה. בחפירות תל גזר, שנערכו בראשית המאה ה-20 בראשות הארכאולוג הבריטי רוברט מקאליסטר, נמצאה משקולת שעליה כתוב בכתב עברי עתיק "פימ". מאז נמצאו דוגמאות נוספות של אבני משקל ומטילי כסף שעליהם נכתב שם זה. בעקבות ממצאים אלה, תרגום התנ״ך New King James Version משנת 1982 כולל את המילה pim במשמעות של מחיר ששולם עבור השחזת הכלים. כך לדעת נפתלי הרץ טור-סיני: הערך 'פִּים', מילון בן-יהודה, עמ' 4909, הערה 1. לדוגמה פירוש רש"י על שמואל א יג כא: ”"היתה הפצירה פים (...) שיש לה הפצר פיות כלומר פיות וחידודים הרבה"” אלחנן סמט, הדו-שיח מעבר לירדן (מלכים ב', ב', ט-י), בתוך: פרקי אליהו, מעלה אדומים, ירושלים: תשס"ג, באתר "דעת"; מצטט את יעקב משורר, מטבעות עתיקים, ירושלים: 1979, עמ' 12–13. שמואל א' י"ג כ"א בתרגום New King James Version ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רעשי הרחוב חודרים אל הבית

רעשי הרחוב חודרים אל הבית הוא ציור שמן על בד מאת הצייר אומברטו בוצ'וני משנת 1911, המדגים את הזרם הפוטוריסטי. בציור נראית אישה ניצבת על המרפסת ומשקיפה לרחוב. הצופה בתמונה נמצא, כביכול, יחד אתה במרפסת וצופה איתה על המתרחש ברחוב. הציור מתאר את הרחוב, או העיר, בתהליך בנייה. האישה מתבוננת על העיר העתידית: מתוארים מבנים, סביבם פיגומים ועליהם פועלים. אופי הציור מאוד רועש, ויש בו תנועה רבה וצבעוניות. האישה בתוך הבית מסמלת את העבר, את האישה האיטלקייה המסורתית, המביטה החוצה אל עבר העתיד, הקדמה. בכך מסמל הציור את השינוי הגדול שעובר על נשים מסורתיות. הרס העבר מתואר על ידי בוצ'וני באמצעות תיאור הבניינים כקורסים, הכול נראה כאילו נופל אל תוך תהום בה שולטים הצהוב האלים והאדום הלוהט. העתיד מוצג רוגש ודינמי. הצבעים הקרים, הקדמה, שבחוץ, חודרים אל גוף האישה כחרבות ופוצעים אותה. בוצ'וני מבטא בציור את עמדתו הכפולה כלפי העתיד: חיובית מצד אחד, אך מצד שני מאיים על הביתיות והמשפחתיות. בוצ'וני משתמש בציור בשתי שפות אמנותיות: קוביזם – תורם לתחושת השבירה, החדות וחוסר היציבות. פוביזם – תורם לתחושת הרגש באמצעות ההתנגשויות בין הצבעים. הקומפוזיציה סגורה, מרכזית ועמוסה – מעגל אחד שנשאב פנימה. תפיסת החלל היא שטוחה יחסית, המישורים נראים זה מעל זה. פני השטח נשארים לא מעובדים, משיכות המכחול גסות, דבר התורם לתחושת הרעש שבציור. מדיה וקבצים בנושא רעשי הרחוב חודרים אל הבית בוויקישיתוף רעשי הרחוב חודרים אל הבית, באתר מוזיאון ספרנגל (בגרמנית)
יוהאן אוגוסט נאהל

יוהאן אוגוסט נאהל האב (גרמנית: Johann August Nahl der Ältere‏; 22 באוגוסט 1710, ברלין – 22 באוקטובר 1781, קאסל) היה פסל ואמן סטוקו גרמני. נאהל נולד למשפחת אמנים. אביו, יוהאן סמואל (1664–1727), היה פסל החצר של פרידריך הראשון החל מ-1704. אמו, אווה מריה, הייתה צורפת בברלין. את תחילת חינוכו הוא קיבל את אצל אביו. לאחר מותו של האב, כאשר יוהאן אוגוסט היה בן 18, הוא ערך מסע דרך זיגמרינגן וברן לשטרסבורג, שם עבר עבור רובר לה לורן. בין 1731 ל-1734 הוא למד בפריז. לאחר שסיים את לימודיו בפריז הוא נסע לטיול באיטליה, ובמהלכו ביקר ברומא, פירנצה, ג'נובה, בולוניה, ונציה ונאפולי. ולאחר מכן עבר לרומא ובחזרה לשטרסבורג. נאהל חזר לשטרסבורג, וב-1736 נשא לאישה את אנה מריה, בתו של חרש אבן, וקיבל את אזרחות העיר. בתקופה הראשונה שלאחר חזרתו הוא עבד עבור המושל המלכותי פרנסואה קלינגלין, ולאחר מכן תחת רובר לה לורן בארמון רוהאן. בין 1740 ל-1746 עבד נאהל עבור הקיסר הגרמני פרידריך הגדול, ובנה עבורו מספר ארמונות חדשים. בקיץ 1746 הוא אף החליף את האדריכל גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף, שהיה האדריכל המלכותי של פרידריך, אך תוך זמן קצר עזב את התפקיד בגלל עומס בעבודה ובגלל מחלוקות שונות. הוא היגר לשווייץ ורכש אחוזה ליד ברן. בתשע השנים שהתגורר בשווייץ הוא זכה להזדמנויות תעסוקתיות רבות. שני בניו, שקנו לעצמם שם כפסל וכצייר, נולדו בעת שהתגורר שם. ב-1755 הוא זומן לחצרו של וילהלם השמיני מהסה-קאסל, ועבד שם על עיצוב הטירה והפארק. ב-1767 הוא התמנה לפרופסור לפיסול בקולגיום קארולינום (Collegium Carolinum), ועשר שנים לאחר מכן לאותו תפקיד באקדמיית קאסל לאמנויות שזה עתה הוקמה. נאהל הוא זה שיצר את פסל הפליז לכבודה של מריה מגדלנה לנגהאנס, שהייתה רעיית כומר שמתה בעת לידתה. הפסל נמצא בכנסייה של הרשות המקומית הינדלבנק בקנטון ברן. הפסל היה פופולרי מאוד במאה ה-18. מדיה וקבצים בנושא יוהאן אוגוסט נאהל בוויקישיתוף יוהאן אוגוסט נאהל (אורכב 04.06.2020 בארכיון Wayback Machine) באתר הביוגרפיה הגרמנית החדשה יוהאן אוגוסט נאהל באתר הספרייה הלאומית של גרמניה
פרידריך אוגוסט שטילר

פרידריך אוגוסט שטילר (בגרמנית: Friedrich August Stüler;‏ 28 בינואר 1800 - 18 במרץ 1865) היה אדריכל ובנאי פרוסי. שטילר ידוע בין השאר בזכות בניית המוזיאון החדש בברלין, טירת שוורין והגלריה הלאומית הישנה. שטילר נולד במילהאוזן, ולימים הפך לתלמידו של קארל פרידריך שינקל בברלין. הוא ביקר בצרפת ובאיטליה ב-1829 וב-1830 ביחד עם אדוארד קנובלאוך, וכעבור שנה ברוסיה ביחד עם היינריך סטראק. לאחר מכן הוא התמנה למפקח בניינים מלכותי, יועץ מלכותי לבניינים ומנהל וועדת הבנייה של ארמון המדינה בברלין. ב-1837 הוא תכנן את הבנייה מחדש של ארמון החורף בסנקט פטרבורג, אך לא הוציא אותה לפועל כיוון שהצאר ניקולאי הראשון החליט לבנות את הארמון מחדש בסגנון בארוק/רוקוקו, ולא בסגנון הנאו-רנסאנס שהוא הציע. שטילר חזר לברלין, ותוך זמן קצר הטיל עליו הקיסר פרידריך וילהלם הרביעי מספר רב של משימות. הוא אף מינה אותו לתפקיד האדריכל המלכותי ב-1842. ביחד עם פרידריך וילהלם, שלמד בעבר את האדריכלות האיטלקית, שילב שטילר אלמנטים קלאסיים ביחד עם אדריכלות הרנסאנס במה שיהפוך ל"ארקאדיה הפרוסית". הם שילבו גם אלמנטים נוצריים מתקופת הנצרות הקדומה על מנת להימנע מבעיות פוליטיות עם הכנסייה באותה תקופה. לאחר מותו של לודוויג פרזיוס ב-1845 הופקד שטילר על בניית כנסיית השלום בברלין. ההשפעה האיטלקית התחדדה לאחר מסע משותף שערך עם פרידריך וילהלם באיטליה ב-1858/1859, אך הוא הושפע גם מאדריכלות יצקת אנגלית לאחר שערך מסע באנגליה ב-1842. שטילר מת בברלין ונקבר בבית הקברות דורותנשטאדטישר. בניינים רבים שנבנו על ידי שטילר נחרבו במלחמת העולם השנייה, אך רק חלק מהם שוקמו ובצורה שונה שלא העלימה לחלוטין את השפעתו. שטילר נחשב לתלמידו של קארל פרידריך שינקל ולאדריכל בזכות עצמו. בין העבודות הרבות שביצע ניתן למנות את: 1843–1855: המוזיאון החדש 1844–1845: כנסיית יקוב הקדוש בקרויצברג 1844 - 1863: אוניברסיטת קניגסברג 1845 בקירוב: הטירה המלכותית בברסלאו (נהרסה ב-1945) 1845 - 1854: כנסיית השלום בסנסוסי 1846–1856: עיצוב האודיטוריום של הארמון הרומי המשוחזר בטריר 1851–1864: ארמון אורנז'רי בפוטסדאם 1851: טירת שוורין 1852–1859: קסרקטין בארמון שרלוטנבורג 1859 - 1866: בית הכנסת החדש בברלין 1862–1865: האקדמיה ההונגרית למדעים בבודפשט 1862 - 1876: הגלריה הלאומית הישנה בברלין מדיה וקבצים בנושא פרידריך אוגוסט שטילר בוויקישיתוף פרידריך אוגוסט שטילר במאגר המידע structurae
פרדיננד פון ארנים

פרדיננד פון ארנים (בגרמנית: Ferdinand von Arnim‏; 15 בספטמבר 1814 – 23 במרץ 1866) היה אדריכל וצייר בצבע מים גרמני. הוא היה תלמידם של קארל פרידריך שינקל ולודוויג פרזיוס, שעבדו בעיקר בברלין ובפוטסדאם. ארנים נולד בעיירה טרפטוב אן דר רגה (כיום טרז'ביאטוב בפולין) ולמד בבית הספר המלכותי לאדריכלות בברלין בין 1833 ל-1838. הוא הצטרף לאגודת האדריכלים של ברלין ב-1839. ב-1840 הוא החל לעבוד כמנהל עבודה מטעם פרזיוס; ב-1844 הוא עבד בסקירת מבנים, וב-1845 החל לעבוד באופן עצמאי, בעיקר עם לקוחות מהאריסטוקרטיה המקומית. ב-1846 הוא החל להרצות באקדמיה לאדריכלות של ברלין, וב-1857 התמנה לפרופסור באותו מוסד. בין 1855 ל-1863 הוא הועסק בבראניץ על ידי אדריכל הנוף הגרמני הרמן פון פיקלר-מוסקאו. כמו כן, הוא הועסק גם כאדריכלו האישי של הנסיך קרל, נסיך פרוסיה. ארנים מת בברלין ב-1866, ונקבר בבית הקברות של בורנשטדט ליד פוטסדאם. קברו נמצא ליד זה של מורו הרוחני לודוויג פרזיוס. 1841–1844: נטל חלק, תחת הדרכתו של לודוויג פרזיוס, בבניית כנסיית הגואל דרומית לעיירה זאקרו. 1845–1848: כנסיית השלום בסנסוסי ביחד עם לודוויג פרדיננד הסה, לפי תוכניות של פרזיוס ופרידריך אוגוסט שטילר. 1846: המגדל הנורמני ברואיננברג שבפארק סנסוסי, לפי תוכניות של פרזיוס. 1848: הווילה הקלאסית של מייג'ור-גנרל פון האקה 1850: חצר המנזר בגליניקה (ואנזה) 1859–1860: הווילה הקלאסית המאוחרת בפוטסדאם (ויינברגשטראסה 20) 1860 - 1861: וילה ארנדט בפרידריך אברט שטראסה 63 בפוטסדאם (בוצע על ידי אוגוסט ארנסט פטהולץ) 1860: עיצוב מחדש בסגנון התחייה הגותית של ארמון משפחת פון רוכוב בננהאוזן 1860 - 1861: עיצוב מחדש של טירת הציד גליניקה 1863/1867: מספר בתים שווייצריים בפארק בבלסברג שבפוטסדאם. 1864–1868: כנסייה בסגנון התחייה הגותית בקרישלנדורף שבברנדנבורג מדיה וקבצים בנושא פרדיננד פון ארנים בוויקישיתוף פרדיננד פון ארנים באתר Zeno.org פרדיננד פון ארנים, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
הגן הבוטני של פוטסדאם

הגן הבוטני של פוטסדאם (גרמנית: Botanischer Garten Potsdam) הוא גן בוטני וארבורטום, המשתרע על פני 85 דונם דרומית-מערבית לארמון אורנז'רי שבפארק סנסוסי בפוטסדאם. הגן מתוחזק על ידי אוניברסיטת פוטסדאם. הגן הוקם ב-1950 על שתי חלקות קרקע סמוכות: חלק מפארק סנסוסי וגן פרדייז המשתרע על פני 25 דונם בקירוב. לאחר מלחמת העולם השנייה נשלט פארק סנסוסי על ידי הצבא האדום, ולמשך זמן מה היה זרוע של הגן הבוטני של האקדמיה למדעים במוסקבה. ב-1950 הוקם הגן המודרני בקצה הצפוני של סנסוסי, ורחוב מולביראלי סימן את הגבול בין שתי החלקות. גן פרדייז, בצפון, שימש כגן תצוגה ולימוד, ואילו החלק שבסנסוסי שימש כמקום מושבו של בניין ההנהלה, החממות והאזורים הפתוחים. כיום גדלים בשטחי הגן כ-9,000 טקסונים, ובהם אוסף נרחב של סוקולנטים (880), לופיים (250 בקירוב), חיעדיים (260 בקירוב), שרכים (230), סחלביים (320), כימרות, מינים פולשים וצמחי מרפא מסין. בשטחי הגן הפתוחים גדלים כ-4,000 טקסונים, כולל 50 מינים מאזור ברנדנבורג הנתונים בסכנת הכחדה. האזורים החיצוניים העיקריים הם הארבורטום, אוספים ממזרח אסיה והערבה האירואסייתית, היערות הנשירים של מרכז אירופה, ערבות צפון אמריקניות, גן אלפיני, רודודנדרון, פרחי בר, גן ורדים, צמחי מים ואדמת ביצה, גנים מורפולוגיים לתיאור חלקי צמח כגון עלים ושורשים, צמחים שימושיים, צמחים בעלי תכונות רפואיות וארומטיות, וצמחים מוגנים הנתונים בסיכון ברחבי גרמניה. החממות של הגן, המשתרעות על פני 3,000 מטרים רבועים בקירוב, מכילות כ-4,600 מינים טרופיים וסובטרופיים בבית הדקליים, בית האפיפיטים, בית הסחלביים, בית השרכים, בית הצבריים, בית האקווריום, בית ויקטוריה וכדומה. בחממות הללו גדלים גם עצי קפה וקקאו, קנה סוכר, כותנה, מניהוט מצוי, גויאבה, וצמחים טורפים. מדיה וקבצים בנושא הגן הבוטני של פוטסדאם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הגן הבוטני של פוטסדאם
הבלוודרה על הקלאוסברג

הבלוודרה על הקלאוסברג (גרמנית: Belvedere auf dem Klausberg) שוכן בצפון העיר פוטסדאם שבגרמניה. הבלוודרה נבנה בין 1770 ל-1772, בתקופת שלטונו של פרידריך הגדול, על רכס הגובל בחלק הצפוני של פארק סנסוסי. האדריכל גאורג כריסטיאן אונגר הופקד על בניית הבלוודרה, שבלט למרחק רב בנוף העירוני של אותה תקופה. ב-1769 החל פרויקט בניית גן נוי חדש בסנסוסי, במקביל לסיום בנייתו של הארמון החדש. על המדרון הדרומי של הקלאוסברג נשתלו עצי פירות וגפנים, ובמבנים רבים בוצע חידוש מבחינת המראה שלהם. הבניינים היחידים שהעבודות עליהם הסתיימו בפועל הם הבלוודרה ובית הדרקון, שנבנה באותה תקופה. מלבד מטרתו כבניין נוי, הבלוודרה זכה למוניטין בתקופתו של פרידריך הגדול בזכות הנופים של פארק סנסוסי והאזורים שמסביבו, שנשקפו מחלונות הבניין. המדרגות בצורת האות S שנבנו על הצד הצפוני של הקיר החיצוני נפגעו בגלל בעיות לחות, וב-1839 שופצו ונבנו מחדש בצורה של פרסת סוס. בחלק זה של הבניין נבנו פתחי אוורור, חלונות קשתיים ודלתות. במהלך עבודות השיפוצים של 1903 הורה הקיסר וילהלם השני לשפר את מצבם של אזורי המגורים, ולהקים מתקני סניטציה כך ששהותה של משפחת המלוכה בבניין תהיה יותר נוחה. הבלוודרה כמעט ונחרב לחלוטין בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. הוא נשרף באפריל 1945 לאחר שנפגע מהפגזת ארטילריה, ובשנים שלאחר מכן היה תמיד על סף התמוטטות. ב-1990 החליטה קרן של חברת מסרשמיט לממן את שיפוץ הבניין, כמחווה עבור איחוד גרמניה. בספטמבר 2002 הועבר הבניין לניהולה של קרן הארמונות והגנים הפרוסיים בברלין-ברנדנבורג. אונגר ביסס את תוכניותיו על שרטוט שהוצג בחיבור Del Palazzo de' Cesari (ארמון ססארי) מאת הארכאולוג האיטלקי פרנצ'סקו ביאנקיני, שניסה לשחזר את הארמון האימפריאלי ששכן בגבעת הפאלאטיום שברומא העתיקה. ביאנקיני התבסס על מקורות עתיקים בלבד, חלקים מההריסות, ורישום של בניין עם יסודות על מטבע זהב עתיק. במטבע זה ניתן לראות חדר סגור, ורוטונדה פתוחה עם תקרה קמרונית. לבלוודרה יש קומת קרקע עגולה. הבניין מוקף בחלקו התחתון בעשרים עמודים איוניים, שעליהם נשענים במפלס גבוה יותר עשרים עמודים קורינתיים. שתי מרפסות, בצד המערבי ובצד המזרחי, קוטעות את רצף טבעת העמודים. הכיפה שמעל התקרה הקמרונית מקושטת בעשרים פסלי אבן חול של אלוהויות שונות, שנבנו בבתי מלאכה אחדים. האור חודר לשתי הקומות של הבניין דרך שמונה חלונות צרפתיים קשתיים. הדרך היחידה להיכנס לקומה העליונה היא באמצעות המדרגות, ואילו לקומה התחתונה ניתן להיכנס גם דרך דלת המחברת אותה עם המפלס שעליו בנוי הבלוודרה. החדר התחתון לא שוקם מאז שנפגע בהפצצה של 1945. במהלך המאה ה-18 קירותיו היו מקושטים בשיש שלזי לבן וכדים מאבן ישפה אדומה שהיו גם מעל הדלתות הצרפתיות. רצפת המבנה הורכבה ממרצפות שיש אפורות בצורת טרפז, ובמרכז החדר הן הונחו בצורה של כוכב בעל שמונה קודקודים. האלמנט האדריכלי הזה הופיע גם בתקרה הקמרונית, שבמרכזה הייתה מסגרת שיש לבן. הריהוט בחדר הזה היה פשוט, וכלל 16 כיסאות מצופים מתכת עם מושבי עור אדום. בחדר העליון והמשוקם הקירות מכוסים בשיש ירוק רך (קלאדון), הגורם להפיכת האור החודר פנימה לכחול. ליד החלונות הצרפתיים יש עיטורי טיח מצופים במתכת. ברצפת הפרקט יש דוגמת טרפז העשויה מסוגים שונים של עץ. על התקרה יש ציור של עננים וסוגים שונים של עופות, והיא נבנתה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה על סמך תצלום בשחור-לבן. גם בחדר זה הריהוט מורכב מ-16 כיסאות מצופים מתכת, אך בניגוד לחדר התחתון יש עליהם כריות ירוקות על מנת ליצור התאמה לצבע הקירות. מדיה וקבצים בנושא הבלוודרה על הקלאוסברג בוויקישיתוף הבלוודרה באתר קרן הארמונות והגנים הפרוסיים בברלין-ברנדנבורג
מיכאיל מטבר

מיכאיל (ברוסית: Михаил‏; 1271–1318), בנו של יארוסלאב השלישי היה נסיך ולדימיר, שכמו קודמיו לא ישב בעיר. מיכאיל נולד לאחר מות אביו, והתחנך בטבר. לאחר פטירת אחיו קיבל את נסיכות טבר. בשנת 1294 התחתן עם אנה, בת נסיך רוסטוב. עם פטירת אנדרי השלישי, נסיך ולדימיר החל מאבק על כס הנסיכות בין מיכאיל לבין יורי, נסיך מוסקבה. מאבק זה שנמשך כל תקופת שלטונו של מיכאיל והיה סממן של עליית נסיכות מוסקבה. שני הנסיכים נסעו לאורדת הזהב אך אישור החאן התקבל על ידי מיכאיל. הוא חזר לרוסיה והפך לנסיך ולדימיר. בחליפת מכתבים עם ראש הכנסייה מקונסטנטינופול תוארו של מיכאיל הוא "הנסיך הגדול של כלל רוסיה" זו הפעם ראשונה שתואר זה נמצא בכתובים, ומעריכים שהוא הוגדר בשנת 1305. בשנת 1317 התחדש המאבק בינו לבין יורי, נסיך מוסקבה. בקרב בין הכוחות של מיכאיל והכוחות המשותפים של נסיכות מוסקבה והטטרים ניצחו כוחותיו של מיכאיל. אשתו ואחיו של יורי נלקחו בשבי. אשתו של יורי הייתה אחותו של חאן אורדת הזהב, ונפטרה בטבר בהיותה בשבי. שני הנסיכים הרבים נסעו לאורדת הזהב. לאחר משפט, הנסיך נלקח לכלא והוצא להורג לאחר כחודש. רק כעבור שנה הועברה גופתו לטבר, והוא נקבר בקתדרלה העירונית. הוגדר כקדוש על ידי הכנסייה הרוסית בשנת 1549. מדיה וקבצים בנושא מיכאיל מטבר בוויקישיתוף קורות חיים (ברוסית)
גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף

גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף (בגרמנית: Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff‏; 17 בפברואר 1699 – 16 בספטמבר 1753, ברלין) היה צייר ואדריכל פרוסי. נולד ליליד שלזיה בגוט קוקדל (Gut Kuckädel, כיום קוקאדלו, Kukadło (אנ') שבפולין). את הקריירה המקצועית שלו החל כקפטן בצבא הפרוסי, אך ב-1729 החליט להתפטר על מנת להגשים את שאיפותיו בתחום האדריכלות. ב-1740 נסע ללימודים בפריז ובאיטליה במימונו של הקיסר החדש פרידריך הגדול. כאדריכל הוא הושפע מהקלאסיציזם של הבארוק הצרפתי ומהאדריכלות הפלדיאנית. בעזרת שילוב של כישוריו בעיצוב פנים והציוד של המלך הוא הקים את הבסיס לרוקוקו הפרידריכיאני בעיירה ריינסברג, שבאותה תקופה הייתה מקום מושבו של המלך. פון קנובלסדורף היה מקורב מאוד למלך, ואף ייעץ לו בחשאי בנושאים כלכליים. אולם הקשר ביניהם עלה על שרטון, וב-1746 החליט המלך לפטרו. יוהאן באומן הופקד על סיום הפרויקטים שלו, כולל אלה שבסנסוסי. ב-1886 יצר הפסל קארל בגאס הצעיר פסל בדמותו של פון קנובלסדורף. הפסל הוצב בעבר באולם הכניסה של המוזיאון הישן בברלין. הרחבות בארמון ריינסברג 1743: האופרה של ברלין, עבודתו העיקרית בסגנון הקלאסי 1740–1742: אגף חדש בארמון שרלוטנבורג 1752–1744: שיקום של ארמון המלוכה בפוטסדאם והפיכתו לבית המגורים החורפי המשני של פרוסיה. החל מ-1745: ארמון סנסוסי בפוטסדאם ארמון זרבסט פארקים בטירגארטן מדיה וקבצים בנושא גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף בוויקישיתוף גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף בקטלוג הספרייה הלאומית של גרמניה גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף במאגר המידע האדריכלי ArchINFORM גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלים ובנושא גרמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גרינלנדית

גרינלנדית (Kalaallisut -‏ IPA: ‏[kaˈlaːɬːisut] - שפת הכלשׂיט) היא השפה המדוברת והרשמית בגרינלנד. עד שנת 2009, כאשר קיבלה גרינלנד אוטונומיה מוגברת, חלקה הגרינלנדית את מקומה כשפתה הרשמית של גרינלנד יחד עם דנית, עם השליטה העצמית לא הוכרה יותר הדנית כשפה רשמית בגרינלנד. הגרינלנדית משתייכת לקבוצת השפות האינואיטיות אשר במשפחת השפות האסקימו-אלאוטיות. אף על פי שאינה שייכת בשום צורה למשפחת השפות הגרמאניות, הושפעה הגרינלנדית משנות הכיבוש הנורווגי ומשנות הכיבוש הדני הממושכות, ולאוצר המילים שלה נכנסו מילים משפות אלה, תחת עיבוד והטיה אסקימו-אלאוטי. לשפה מספר ניבים: כַּלׇשִׂיסוּט (גרינלנדית מערבית), הוכר בחודש יוני 2009 על ידי ממשלת הטריטוריה הגרינלנדית כשפה הרשמית של גרינלנד, על מנת לחזק את כוחו מול השפה הדנית. מחולק ל-4 תת-ניבים: תת-ניב המדובר סביב העיר אופרנאוויק, בעל קווי דמיון מסוימים לגרינלנדית מזרחית, אולי בגלל הגירה קודמת ממזרח גרינלנד תת-ניב שני מדובר באזור של אומאנק ומפרץ דיסקו תת-הניב המרכזי עליו מבוססת השפה התקנית אשר מדובר בסיסימיוט בצפון, מאניצוק במרכז ונוק בדרום תת-הניב הדרומי מדובר סביב נארסאק וקאקורטוק טוּנוּמִיסוּט (גרינלנדית מזרחית) מדובר בטונו (מזרח גרינלנד) אך שפת האִינוּכְּטוּן המדוברת בצפון גרינלנד נחשבת לניב של אינוקטיטוט. בעבר היה בשימוש גם פידג'ין גרינלנדית מערבית. גרינלנדית אינה מאפשרת רצפים של שני עיצורים שונים אלא אם הראשון הוא /ʁ/. כשהעיצור הראשון ברצף אינו /ʁ/, הוא נטמע אל העיצור השני וכתוצאה מכך מכפיל אותו. ההכפלה /tt/ נהגת [tsː] ונכתבת ⟨ts⟩. ההכפלה /ll/ בניב כלשיסוט נהגת [ɬː] ונכתבת ⟨ll⟩, ובניב טונומיסוט נהגת [tː] ונכתבת ⟨tt⟩. ההכפלה /ɣɣ/ נהגת [çː] ונכתבת ⟨gg⟩. ההכפלה /ʁʁ/ נהגת [χː] ונכתבת ⟨rr⟩. ההכפלה /vv/ נהגת [fː] ונכתבת ⟨ff⟩. העיצור /v/ נהגה [f] ונכתב ⟨f⟩ לאחר /ʁ/. רק העיצורים /p, t, k, q, s, m, n/ יכולים להופיע בראש מילה ורק העיצורים /p, t, k, q/ ובאופן נדיר /n/ יכולים להופיע בסוף מילה בגרינלנדית קיימות שלוש תנועות בסיסיות /u i a/ ,שלוש תנועות ארוכות /uː iː aː/ ודיפתונג אחד /ai/ שקיים רק בסוף מילה (הדיפתונג /au/ שהיה קיים בגרינלנדית עתיקה הפך ל-/:a/ בגרינלנדית מודרנית). בניב כלשיסוט לפני עיצורים ענבליים ([q] או [ʁ]), התנועה [i] נהגית [e] או [ə] ונכתבת ⟨e⟩, התנועה [u] נהגית [o] ונכתבת ⟨o⟩, והתנועה [a] נהגית [ɑ] גרינלנדית היא שפה סינתטית (להבדיל משפה אנליטית). היחסים התחביריים במשפט והמשמעות אינם נקבעים על ידי שימוש במיליות ובסדר המילים, אלא על ידי הטיות של מילים וחיבור מורפמות. מילות הקישור בשפה זו, צורות הזמנים וצורות היחס בה מופיעות בעיקר על ידי הוספת סיומות. עברית אינה שפה סינתטית, אך קיימות בה צורות סינתטיות מעטות שאינן קיימות באנגלית. למשל, "אחי" הוא "האח שלי"; "ימינה" הוא "לצד ימין".
ספק (אי-ודאות)

סָפֵק הוא מצב ביניים, בין אמונה לחוסר אמונה. נובע מתוך אי-ודאות, חוסר אמון או חוסר ביטחון בטענת עובדה, בפעולה, מניע או החלטה מסוימת. הספק מביא להטלת פקפוק ברעיונות מסוימים במציאות, ומוביל להשהיה או דחייה של פעולות רלוונטיות מתוך דאגה מפני טעות או מפני שגיאה. הגדרות מסוימות ל"ספק", מדגישות את המצב של שארית מחשבה, בנוגע לשני רעיונות סותרים וחוסר האפשרות לאשר אחת מהן. הפועל "להטיל ספק" יכול להתקשר גם לפקפוק במצב או בניסיון חיים של מישהו. ספק לעיתים נוטה לפקפק בהיגיון. הוא יכול להוביל אנשים להסס לפני שהם פועלים ו/או לפעול בצורה קפדנית ומדויקת יותר. ייתכן שלספק יש חשיבות כלשהי כגורם המוביל למצב של חוסר קבלה או אי-אמון מצד אנשים אחרים. בפוליטיקה, באתיקה ובחוק (בדרך כלל בהחלטות שקובעות את מסלול חייו של אדם), יש ל"ספק" השפעה גדולה וחשיבות רבה. רוב מקרי הפלילים שנשפטים בשיטה האדברסרית דורשים, בזמן העמידה לדין, הוכחות למען הספק הסביר. כלומר, ישנו נטל על המדינה, להביא הוכחות שיגיעו או יעברו את "הספק הסביר"- ש"האדם הסביר" אכן אשם באשמה. תורת המשפטים מגדירה את המונחים "ספק" וסביר" למטרות אלו. ביהדות נושא הספקות והכרעתם תופסים מקום מרובה החל ממחלוקות התנאים כגון לגבי ממון המוטל בספק חולקים כשיטת התנא סומכוס או המוציא מחבירו עליו הראיה כשיטת חכמים וכלה בספרות תלמידי חכמים אחרונים כגון קונטרס הספיקות. אמירה מיוחדת בנושא הספקות הקשורה יותר למצב רוחני מאשר להכרעה הלכתית היא - אין שמחה כהתרת הספקות ( ראה מקור הביטוי[1]) ספקנות ספרים באנגלית: Hein, David (Winter 2006). "Faith and Doubt in Rose Macaulay's The Towers of Trebizond". Anglican Theological Review 88 (1): 47-68. Hecht, Jennifer Michael (2003). Doubt: a history: the great doubters and their legacy of innovation from Socrates and Jesus to Thomas Jefferson and Emily Dickinson. San Francisco: HarperSanFrancisco. This book traces the role of doubt through human history, all over the world, particularly regarding religion. אמון וספק, דף שער בספרייה הלאומית
המתיישבים 4

המתיישבים 4 (באנגלית: The Settlers IV) הוא משחק מחשב מסוגת משחקי האסטרטגיה שפותח על ידי Ubisoft, הרביעי בסדרת המתיישבים. במשחק השחקן שולט על שבט ועליו לבנות ציוויליזציה, לאגור משאבים, לפתח כלכלה ולהביס את השבטים היריבים. השבטים במשחק מבוססים בצורה חופשית על תרבויות מהעולם המציאותי - רומא העתיקה, בני המאיה והוויקינגים. שבט נוסף הוא "שבט האופל" - חיזרים מכוכב אחר אשר גורשו לכדור הארץ. סדרת משחק זה מציגה גישה עדינה והומוריסטית לבניית אימפריה תוך השמת דגש על אסטרטגיה כלכלית. על אף שיש לשחקן אפשרות לבנות צבא, והוא אף צריך לבצע זאת כדי לכבוש את יריביו, רמת האלימות במשחק נמוכה יחסית למשחקים אחרים בז'אנר. אתר האינטרנט הרשמי של המתיישבים 4 (באנגלית) המתיישבים 4, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא משחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עמק סן פרננדו

עמק סן פרננדו (באנגלית: San Fernando Valley) הוא עמק שרובו מבנה אורבני בדרום מדינת קליפורניה. יותר משני שלישים של אדמת העמק נמצא בתוך העיר לוס אנג'לס ושוכן בחלקה הצפוני של העיר. ערים נוספות הנמצאות בעמק הן: ברבנק, גלנדייל, סן פרננדו ויוניברסל סיטי מובלעת בדרום העמק. עמק סן פרננדו משתרע על שטח של 670 ק"מ רבועים. מצפון-מערבית לו הרי סנטה סוזנה, גבעות סימי במערב, הרי סנטה מוניקה מדרום, הרי ורדוגו ממזרח והרי סן גבריאל מצפון-מזרח. בשנת 1994 הכתה רעידת אדמה בעוצמה 6.7 בסולם ריכטר באזור לוס אנג'לס; 72 איש נהרגו ומאות נפצעו, רובם תושבי העמק, ונגרם נזק הנאמד ב-20 מיליארד דולר. מקור הרעש היה בעמק סן פרננדו, מתחת לבתים של שכונת 'רסדה' (Reseda) בצפון לוס אנג'לס. זאת אחת מרעידות האדמה היחידות שמקור הרעש שלהן היה בשטח בנוי. הערים בעמק סן פרננדו כוללות את: חלקה הצפוני של לוס אנג'לס, סן פרננדו (אנ'), ברבנק וגלנדייל. מחירי הדירות בשכונות העמק ירדו משמעותית בשנים האחרונות מכ-660,000$ במאי 2007 לכ-390,000$ בספטמבר 2008. לטענת התושבים אחת הסיבות היא שעיריית לוס אנג'לס לא מספקת את מלוא השירותים לשכונות המרחוקות האלה ממרכז העיר (שקרוב יותר לדרום העיר). על כן קמו הצעות להפריד את השכונות בצפון עמק סן פרננדו מלוס אנג'לס ולהקים עיר עצמאית בה הכוללת כ-1.3 מיליון תושבים. עמק סן פרננדו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)