laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רישרד איון

רישרד איון (צרפתית: Richard Ayoun; ‏ 23 בינואר 1948 - 30 במאי 2008) היה היסטוריון וחוקר יהודי-אלג'יראי-צרפתי. פרופסור מן המניין להיסטוריה של עם ישראל בזמן העתיק, והיסטוריה של היהודים במדינות ערב. מומחה לשפות מזרחיות באוניברסיטאות בפריז. רישרד איון, יליד אלג'יר שבאלג'יריה הצרפתית, היה דוקטור להיסטוריה, מוסמך לעברית על ידי אוניברסיטת פאריס - 8, ומאסטר ועידות בתרבות ישראל (העולם הספרדי) מטעם אי.נ.ל.קו. (Inalco) משנת 1982. הוא גם היה בקיא בניהול מחקר. הוא לימד את היסטורית היהודים מצפון אפריקה באוניברסיטת פאריס – 8, מ-1991 והיסטורית היהודים בעידן המודרני באוניברסיטת פאריס – 1 הסורבון מ-1984. נושא הדוקטורט שלו היה מנהל חדש של קטלוג משרה רבנית בצרפת ובאלג'יריה במאה ה-19, עליו קבל ציון מכובד ביותר עם פרגון מהשופטים, והסמכה לנהל מחקרים: היהדות בין אסלאם ונצרות מימי הבניים לעידן החדש. (אוניברסיטת פאריס – סורבון 4). איון נפטר בפריז בגיל 60. בכל שנות חייו חש חובה להיות נוכח בשטח כשמדובר בחיים בצוותא בין יהודים ומוסלמים, ובמיוחד כאשר מרוקו היא הסמן הימני. עבורו זה היה חיוני ומחויב המציאות. זה היה חלק במאבקו למען השלום. בנושאים של יצירה ספרותית ומדעית ביהדות מרוקו, איון לא היסס להתכתב עם דוקטורנטים בני מרוקו במטרה להנחות אותם, באוניברסיטה בפריז. הוא היה מקבל תדיר את הכי מוכר והמועדף עליו, חסן מז'די (Hassan Majdi) ממרקש. הוא היה המנחה בתיזה שלו ועבד בצמוד לו במחקר לדוקטורט, על הנושא "אמונה בקדושים וביקור בקברי צדיקים אצל יהודי מרוקו". (Le culte des Saints et les pèlerinages des Juifs du Maroc) עורכי התיזות האחרים, 7 במספר היו מועמדים להיות מונחים על ידי רישרד איון בשנה הבאה. הנושא שלהם היה "זכירה יהודית מרוקאית". הוא עסק בעבודתו האחרונה, בנושא האהוב עליו: "טיטואן: היהודים מבפנים ומבחוץ". עבודה זו הושלמה. הוא כתב 449 דיווחים, תמונות מצב, 4 ספרים, השתתף בעריכת 62 עבודות ועוד 145 מאמרים הם פרי עטו, על היהדות הספרדית, על יהדות צפון אפריקה, ועל היהדות בצרפת. בין עבודותיו: יהודי אלג'יריה, אלפיים שנות היסטוריה, בשיתוף עם ברנרד כהן, 1982. ספרדים מאתמול ומהיום: 70 דמויות בשיתוף חיים וידל ספיחה, 1992 עם תרגום לספרדית. יהודי צרפת אמנציפציה ואינטגרציה (1787–1812), 1997. פרולוג על ידי ז'אן-פייר פיליפיני. זודיאו-ספרדים: דרכים של קהילה, 2003, תורגם לאנגלית. עבודתו האחרונה, מושגים ביהדות בנצרות ובאסלאם, ביחד עם גלאב בנשייך ורז'יס לדו ב-2006. מדיה וקבצים בנושא רישרד איון בוויקישיתוף רישרד איון (1948-2008), דף שער בספרייה הלאומית
לזוריט

לזוריט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) הכולל סולפט, גופרית וכלוריד שנוסחת המבנה הכימי שלו היא Na,Ca)8(AlSiO4)6(SO4,S,Cl)2). הלזוריט הוא פלדשפטואיד (מינרל דמוי פצלת השדה אך בעל מבנה שונה והמכיל פחות סיליקה) וחבר בקבוצת הסודליט. הלזוריט הוא מינרל קל, קשה באופן יחסית, אם כי שביר. הלזוריט מתגבש במערכת הקובייתית, אם כי קיימים פולימורפים של הלזוריט שהתגבשו במערכת המונוקלינית או הטריקלינית. גבישים מפותחים היטב של לזוריט נדירים והוא בדרך כלל מופיע בגושים חסרי צורה. לזוריט הוא המרכיב העיקרי באבן החן לפיס לזולי, והוא חבר בקבוצת הסודליט כאשר גם המינרלים האחרים בקבוצה: האיאין, נוסאן וסודליט מופיעים לעיתים יחד איתו בלפיס לזולי. מבחינת תכונותיו האופטית המינרל הוא איזוטרופי וידוע בשל צבעו הכחול אותו הוא מקבל בשל נוכחות הגופרית במינרל. קשיות המינרל נעה בין 5 ל-5.5 בסולם מוס ומשקלו הסגולי סביב 2.4 גרם לסמ"ק. שמו ניתן לו ב-1890 ומקורו במושג בערבית "(אל-)לזוורד", שמקורו בפרסית "לאזוורד" (لاژورد); היה זה שמו של המקום שבו כרו לפיס לזולי, אך בשל הקשר לאבן החן שינה המושג את משמעותו למשמעות: "הצבע הכחול". מילה זו חדרה לשפות אירופאיות (כמו למשל המילה באנגלית azure) לתיאור צבע תכלת והייתה מקור לשם מינרל הנחושת הקרבונטי התכול אזוריט. הדמיון בצבע לאזוריט היה מקור נוסף לשם המינרל, ובעבר נעשה בו שימוש כשם נרדף לאזוריט. למרות הצבע הדומה ניתן על ידי בחינה מדוקדקת בשטח להבדיל בין לזוריט לאזוריט או למינרל הפוספטי לזוליט. הלזוריט נוצר כתוצאה מהתמרה של מגע, כאשר מחדר מגמטי, לרוב של גרניט, בא במגע עם אבן גיר והוא מופיע בלוויית קלציט, פיריט ופירוקסנים. הלזוריט, כמרכיב העיקרי של אבן החן לפיס לזולי, משמש כאבן חן. בנוסף נהגו לטחון את הלזוריט ולהשתמש באבקה כפיגמנט כחול המכונה "אולטרמרין". בפיגמנט השתמשו לצביעת בדים ולהכנת צבעי טמפרה, ולעיתים רחוקות לצבע שמן. השימוש בלזוריט כפיגמנט לצבע שמן פסק בתחילת המאה ה-19 כשחומר סינתטי, זהה בהרכבו הכימי והקרוי לעיתים קרובות "אולטרמרין צרפתי", נעשה זמין. את הלזוריט כורים מזה כ-6,000 כלפיס לזולי במכרות סאר-אי-סאנג שבעמק הנהר קוקחה (Kokcha) שבמחוז בדקשן שבצפון מזרח אפגניסטן. מקומות נוספים בהם מוצאים לזוריט כוללים את האגנים של הנהרות סליודיינקה ובייסטרייה בהרי סאיין בסמוך ימת באיקל בסיביר, בסמוך לאישקשימה בהרי פמיר שבטג'יקיסטן, בהר וזוב במחוז קמפניה שבאיטליה, בסמוך למוגוק שבבורמה, צפונית לאגם הרבור בטריטוריות הצפון מערביות שבקנדה ובמדינות קליפורניה וקולורדו שבארצות הברית. הלזוריט זוהה על ידי פרופ' זהר עמר כאבן הספיר התנ"כית על פי תרגומו של אונקלוס. Hurlbut, Cornelius S.; Klein, Cornelis, 1985, Manual of Mineralogy, 20th ed., Wiley, ISBN 0-471-80580-7 Eastaugh, Nicholas et al., 2004, The pigment compendium : optical microscopy of historical pigments Oxford: Elsevier Butterworth-Heinemann, ISBN 0750645539 אתר Mindat אתר Mineral Galleries Webmineral data אתר Webmineral פרויקט rruff לזוריט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לרשימה המלאה מומלץ לגשת לאתר Mindat המצוי בקישורים החיצוניים להלן. https://www.zoharamar.org.il/%D7%90%D7%91%D7%A0%D7%99-%D7%94%D7%97%D7%95%D7%A9%D7%9F-%D7%95%D7%90%D7%91%D7%A0%D7%99%D7%9D-%D7%98%D7%95%D7%91%D7%95%D7%AA-%D7%9E%D7%94%D7%A8-%D7%94%D7%91%D7%99%D7%AA/
נופר אדלמן

נוּפר אדלמן (נולדה ב-19 באוגוסט 1982 בקיבוץ ראש הנקרה) היא שייטת ישראלית המתחרה במפרשית מדגם לייזר רדיאל. נופר אדלמן נולדה בקיבוץ ראש הנקרה והחלה להתאמן בשייט בגיל 9. בתחילה התאמנה בדגם האופטימיסט, המיועד לגילאי נוער, ומאוחר יותר החלה להתאמן במפרשית מדגם יורופ, עמו נכשלה בהשגת הקריטריון להשתתפות באולימפיאדת אתונה ב-2004. זמן קצר אחר כך החליטה פדרציית השייט הבינלאומית על החלפת הדגם האולימפי מ"יורופ" ל"לייזר רדיאל", ואדלמן החלה להתאמן במפרשיות מדגם זה. ב-2006 זכתה להישג משמעותי ראשון, כשסיימה במקום הרביעי בטורניר בברצלונה. ב-2007 זכתה במקום החמישי בטורניר זה, ומאוחר יותר באותה שנה זכתה במקום השביעי באליפות העולם שנערכה בפורטוגל. בשנת 2008 נדרשה אדלמן לעמוד בקריטריון הבטחת היציבות ולסיים בין 12 הראשונות באליפות אירופה. אדלמן סיימה במקום ה-26, אך למרות זאת מנהלת הספורט ההישגי המליצה פה אחד לאשר את השתתפותה באולימפיאדת בייג'ינג, זאת לאור הישגי העבר שלה והעובדה שסיימה ארבע פעמים בעשירייה הראשונה. היא הייתה לנציגה הישראלית הראשונה בתחרויות הלייזר במשחקים האולימפיים. באולימפיאדה עצמה סיימה אדלמן במקום ה-16. בשנת 2012 זכתה במדליית הכסף בתחרות השבוע האולימפי בקאדיס שבספרד, ובכך השיגה את הקריטריון הישראלי הדרוש לאולימפיאדת לונדון, את הקריטריון הבינלאומי השיגה באליפות העולם שהתקיימה בפרת' שבאוסטרליה. אדלמן חברה במועדון הפועל שדות ים. מדיה וקבצים בנושא נופר אדלמן בוויקישיתוף נופר אדלמן, באתר olympedia.org נופר אדלמן, באתר Sailing.org נופר אדלמן, באתר הוועד האולימפי בישראל נופר אדלמן, באתר nrg נופר אדלמן הבטיחה את מקומה בלונדון, באתר וואלה, 28 בפברואר 2012 טל בן עזרא, "הים עדיין מרגש אותי בכל פעם מחדש", באתר הארץ, 9 במרץ 2012 דניאל רוט, ‏נופר אדלמן הבטיחה את הכרטיס ללונדון, באתר ‏מאקו‏, 20 במאי 2012 סער הס, סופית: נופר אדלמן תשתתף באולימפיאדה, באתר ynet, 21 ביולי 2008
יאקוב ואן אייק

יאקוב ואן אייק (בהולנדית: Jacob van Eyck;‏ סביבות 1590 – 1657) היה מוזיקאי הולנדי, אחד הידועים ביותר בארצות השפלה במאה ה-17 כנגן פעמוני כנסייה, מומחה בבניית פעמונים וכוונונם, נגן עוגב, וירטואוז בחלילית ומלחין. ואן אייק נולד עיוור והיה בן למשפחת אצולה שהתגוררה בעיר הקטנה הסדן (Heusden). בשנת 1625 עזב את עירו ונתמנה לנגן קאריון במגדל הפעמונים של קתדרלת אוטרכט. רנה דקארט, איזק בקמן ומדענים אחרים שבחו את הידע שלו באקוסטיקה, בניית וכוון פעמונים. במהרה החלו נגני פעמונים להגיע לאוטרכט כדי ללמוד אצלו. ואן אייק הלחין את הספר Der Fluyten Lust-hof (גן התענוגות של החליל). מהדורות לספר זה הופיעו בדפוס בשנים 1644, 1646, 1649, 1654 ו-1656, אוסף מקיף ביותר של קטעי סולו לחלילית סופרן. היצירות מגוונות וכוללות יצירות חופשיות, שירי עם, נעימות ריקודים, יצירות כנסייתיות, פרקי תהילים ושירים מתקופתו. ברוב המקרים מופיעות המנגינות עם ואריציות שהולכות ונעשות מהירות ווירטואוזיות. היצירות החופשיות כוללות פנטסיות ופרלודים בעלי אופי אלתורי בדומה לטוקטות לכלי מקלדת מהתקופה. שירי העם הנכללים בספר הם ממקורות שונים: הולנדיים, אנגליים, צרפתיים ואיטלקיים. בספר נכללות גם וריאציות על שירים אמנותיים ידועים מתקופתו, כמו למשל מאת ג'ון דאולנד האנגלי, ג'וליו קצ'יני וג'ובאני ג'אקומו גסטולדי האיטלקים, וכן יצירות תאוריות-תוכניתיות כמו "הזמיר האנגלי" (Engels Nachiegaeltje), יצירה המחקה את ציוצי הזמיר. היצירות הכנסייתיות כוללות וריאציות על מזמורים גרגוריאניים, כוראלים פרוטסטנטיים ושירים כנסייתיים צרפתיים. בספר ריקודים מהתקופה, כגון פאוואן, גליארד, וולטה, פאסאמצו, אלמנד וקוראנט, לעיתים קרובות בלוויית וריאציות. היצירות שבספר חביבות על חליליתנים רבים בשל החן והווירטואוזיות שלהן, והן מבוצעות בימינו לעיתים מזומנות, בקונצרטים ובהקלטות. מדיה וקבצים בנושא יאקוב ואן אייק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יאקוב ואן אייק יאקוב ואן אייק, באתר ספוטיפיי יאקוב ואן אייק, באתר MusicBrainz (באנגלית) יאקוב ואן אייק, באתר Discogs (באנגלית) אוספי יצירות לחלילית פרי עטו
מרדכי אגייב

מרדכי (מקס) אגייב (31 במרץ 1928 - 22 באוגוסט 2013) היה מהנדס ישראלי, חתן פרס ביטחון ישראל. אגייב נולד בתל אביב, ילדם השישי של רודיון וקטיה אגייב. הוא סיים את לימודיו בגמנסיה הרצליה בשנת 1946 ובאותה שנה התגייס לפלמ"ח ושירת בקבוצת "גרעין הזיתונים", אשר פעלה עד 1947 במסגרת פלוגה א' של הגדוד הראשון והוכשרה ביישובי עמק יזרעאל. בנובמבר 1947 הצטרף אגייב למחלקה ח' ששהתה במעלה החמישה והשתתף בפריצת הדרך לירושלים. בפברואר 1948 הוא השתתף במבצע נחשון במסגרת הגדוד הרביעי של חטיבת הראל. בתום מלחמת העצמאות למד אגייב הנדסת חשמל בטכניון ולאחר מספר שנים במגזר הפרטי הצטרף למפעל "אלתא" של התעשייה האווירית. במסגרת עבודתו, בה עסק עד פרישתו לגמלאות, קיבל בשנת 1982 את פרס ביטחון ישראל כחבר בצוות פיתוח של חברת "אלתא" שפיתח מערכת עבור משרד הביטחון. אגייב נפטר ב-22 באוגוסט 2013 אחרי מחלה קשה, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. מרדכי אגייב, באתר הפלמ"ח מרדכי אגייב באתר משפחת אגייב מרדכי אגייב באתר GRAVEZ ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בן-עמי גוב

בן-עמי גוב (נולד ב-28 בדצמבר 1927) הוא מנהל ישראלי ששימש ראש פרויקט המטוס "כפיר" בחיל האוויר הישראלי ומנכ"ל משרד התקשורת. גוב נולד בירושלים למשפחת גודוביץ' ובילדותו עברה משפחתו לחיפה ולתל אביב, למד בתיכון חדש וסיים את לימודיו בשנת 1946, היה חבר בתנועת השומר הצעיר. במהלך לימודיו התיכוניים הצטרף לימיה של הפועל תל אביב ובסיום לימודיו הצטרף לארגון "ההגנה" ושירת בנוטרות בנמל תל אביב. לאחר מכן הצטרף להכשרה בקיבוץ עין המפרץ ובמלחמת העצמאות השתתף כנהג במבצע נחשון ובמבצע מכבי. בתקופת המצור על ירושלים לקח חלק בפעילות הגדוד הרביעי של חטיבת הראל ובמהלך ההפוגה הראשונה חזר לקיבוץ. גוב נמנה עם מקימי קיבוץ סער ובספטמבר 1949 נישא לזהבה לבית הולצמן. בשנת 1950 הוא התגייס לשורות חיל האוויר והוכשר כטכנאי מטוסים בקורס בן שנתיים בארצות הברית. בשנת 1952 סיים קורס קצינים ובשנת 1959 הוסמך בטכניון בהנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות. באוגוסט 1960 מונה למפקד טייסת תחזוקה בדרגת רב-סרן. בסוף 1963 עבר למפקדת חיל האוויר כראש ענף מבצעי תחזוקה, ושירת בתפקיד זה גם במלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה מונה לראש פרויקט מטוס הכפיר ובשנת 1971 הוענק לו על כך פרס ביטחון ישראל. בשנת 1971, לאחר מסירת מטוס הכפיר הראשון לחיל האוויר, פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה. לאחר סיום שירותו הצבאי הקים את הסניף הישראלי של חברת "טלדיין" ומונה למנכ"לו, ובהמשך לסגן נשיא החברה לשיווק בינלאומי (1982–1987). בשנת 1987 מונה למנכ"ל משרד התקשורת. גוב ביקש להגביל את המונופול של בזק לתחומי הפעילות הנוכחיים של החברה, אך עמדתו לא נתקבלה על ידי השר הממונה, גד יעקבי, ובעקבות זאת הוא התפטר מתפקיד המנכ"ל במאי 1988. לאחר מכן היה יו"ר חברת "מנועי בית שמש", יו"ר חברת "טכנולוגיית לייזרים", יו"ר מפעל "פלדות עין חרוד", וכן דירקטור באינטל ישראל וחברות אחרות וחבר נשיאות התאחדות התעשיינים כיו"ר הוועדה לחדשנות. ב-1994 נדון לחמישה חודשי עבודות שירות על העלמות מס בזמן תפקידו כמנהל טלדיין ישראל. ב-1 באוקטובר 1998 החליט נשיא המדינה, עזר ויצמן, על קיצור תקופת המחיקה של ההרשעה, ואישר מחיקה מידית. בשנים האחרונות הוא מרכז בהתנדבות פרויקט למחשוב פנימיות לילדים בסיכון. מהרעם נסק הכפיר - כך פותח מטוס הקרב הישראלי הראשון, הוצאת טפר, 2023 בן-עמי גוב, באתר הפלמ"ח סדרת ראיונות של בן-עמי גוב למודי שניר בערוץ היוטיוב של עמותת "תולדות ישראל" לתיעוד דור תש"ח דודי פטימר, ‏אל"ם בדימוס בן עמי גוב, מנהל מטוס הקרב הישראלי הראשון, חוזר לסיפורים מאחורי הקלעים, באתר מעריב אונליין, 11 בפברואר 2023 על הערוץ השני, טלוויזיה בכבלים - והמנכ"ל שמאחורי הפרוייקטים, מעריב, 29 בנובמבר 1987 טל שחף, מנכ"ל משרד התקשורת התפטר מתפקידו, מעריב, 8 במאי 1988 מונופול הוא רק משחק נחמד, חדשות, 13 במאי 1988 "בן עמי גוב, מנכ"ל משרד התקשורת לשעבר נדון ל-5 חודשי עבודות שירות על העלמות מס", הארץ, 12/09/1994 מכתב מס' 61/50192 מלשכת נשיא המדינה, מ-21 באוקטובר 1998
האנם

האנם או האנום (בטורקית: Hanım; בפרסית: خانم) הוא שם תואר לנשים בטורקית ובשפות איראניות והודיות. כמו שאר התארים בטורקית מקומו הוא לאחר השם הפרטי. מקורו של התואר בכינוי הטורקי-מונגולי לגבר חאן, ובמקור הוא שימש ככינוי למלכה או לאשת אצולה. במקביל להיררכיית התארים לגברים בטורקית עות'מאנית: פאשה, ביי, אע'א ואפנדי, הייתה באימפריה העות'מאנית היררכיה לתוארי נשים האנמאפנדי לנשים אצילות ומכובדות והאנם לשאר הנשים. בטורקיה המודרנית משמש התואר האנם כמקבילה למילה העברית גברת, וזאת למרות ניסיונות להחליפו בתואר בָּייאן (Bayan), שבא לפני שם המשפחה. באיראן, אפגניסטן ובמדינות אחרות משמש האנם ככינוי לאישה לא נשואה. בקזחסטן הוא משמש ככינוי כבוד לנשים, ובפקיסטן כתואר כללי לנשים. פאשה ביי אע'א אפנדי
תלאסי

תֶלאסי (בגאורגית: თელასი) היא החברה המספקת חשמל לטביליסי בירת גאורגיה. בשנת 1998 הפרטה החברה, וחברת AES קורפוריישן האמריקאית קנתה את מניותיה. לאחר ההפרטה החלה החברה בתהליך של מודרניזציה של רשת החשמל בטביליסי. התהליך המודרניזציה תועד בסרט דוקומנטרי, "מסע החשמל" (Power Trip) ‏. בשנת 2003 מכרה AES את תלאסי לחברה הרוסית "אינטר RAO UES", חברת-בת משותפת של יונייטד אנרג'י סיסטם (RAO UES) ורוסאנרגואטום (РосЭнергоАтом). החברה הרוסית שילמה 26 מיליון דולר עבור תלאסי ומצד שני שילמה AES‏ 60 מיליון דולר לכיסוי חובותיה של תלאסי, כך שלמעשה שילמה AES ‏34 מיליון דולר כדי ל"הפטר" ממניות תלאסי. המכירה התרחשה פחות משנה לאחר שמנהל הכספים הראשי של החברה, ניקו לומינדזה, נרצח ונמצא מת בדירתו, ולאחר איומים רבים אחרים שקיבלה הנהלת AES-תלאסי. בסופו של דבר איבדה AES מעל ל-300 מיליות דולר בגין האפיזודה של תלאסי. אתר האינטרנט הרשמי של תלאסי (באנגלית) ‏ "מסע החשמל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
שיבטה

האם התכוונתם ל... שבטה – אתר ארכאולגי בנגב מחנה שבטה – מחנה של צה"ל אישים: אי שיבאטה – שחיינית יפנית טויו שיבטה – משוררת יפנית שיבוטה
הנרי ארנסט אטקינס

הנרי ארנסט אטקינס (באנגלית: Henry Ernest Atkins;‏ 20 באוגוסט 1872, לסטר – 31 בינואר 1955) היה שחמטאי בריטי. אומדן מד הכושר מציב אותו עם 2702 בינואר 1903, במקום השישי בעולם. אטקינס למד מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'. לאחר מספר תפקידי הוראה שמילא בבתי ספר שונים מונה בשנת 1909 למנהל הקולג' החדש בהודרספילד באזור יורקשייר והאמבר, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו. בשנת 1895 הגיע למקום השני בתחרות המשנה של הייסטינגס, אחרי גזה מארוצי, תוצאה שהקנתה לו תואר של אלוף אנגליה לחובבים. בשנת 1899 ניצח בתחרות אמסטרדם, בהפרש של ארבע נקודות מהמקום השני, אדולף אולנד. אטקינס זכה באליפות בריטניה בשחמט תשע פעמים, בשנים 1905-1911, בשנת 1924 ובשנת 1925. בגיל 65, בשנת 1937 השתתף פעם נוספת באליפות והגיע למקום השלישי. הוא הופיע רק לעיתים נדירות בתחרויות בינלאומיות. בהנובר בשנת 1902 זכה במקום השלישי לאחר דוד ינובסקי והרי נלסון פילסבורי ובשנת 1922 בתחרות לונדון, אותה ניצח חוסה ראול קפבלנקה. בין השנים 1896-1911 השתתף ב-12 אירועי שחמט באמצעות הטלקס בין נבחרת ארצות הברית לנבחרת אנגליה. הישגו הטוב ביותר היה בשנת 1902 עת ניצח את פרנק מרשל. אטקינס כתב את ההקדמה למהדורה הראשונה של הספר Modern Chess Openings שיצא בשנת 1911. בשנת 1950 הוענקה לאטיקנס דרגת אמן בינלאומי על ידי פיד"ה על סמך השגי העבר שלו. אטקינס ייצג את אנגליה בשתי אולימפיאדות שחמט: Coles, R. N. (1952). H.E. Atkins, doyen of British chess champions: A biography, with fifty of his best and most characteristic games. Pitman. הנרי ארנסט אטקינס, באתר צ'סגיימס (באנגלית) אומדן מד כושר של אטקינס הערכת לאסקר למשחק מושלם של אטקינס משחק בו אטקינס הקריב את כל כליו למעט פרש שנתן את המט מדברי אטקינס על התכוננות לשלב הפתיחה מידע כללי Amsterdam 1899 Bill Wall,‏ Cable Chess
עבדקן הרעמה

עבדקן (כבש) הרעמה (שם מדעי: Ammotragus lervia; בברברית: Aoudad וכן Arui) הוא מין של יעלים, המצוי בהרים סלעיים בצפון אפריקה. עד כה תועדו שישה תת-מינים. מבחינה גנטית הסוג הקרוב אליו ביותר הוא טאר ערבי. קרניו דומים לאלה של היעל הנובי. אצל הזכר הרעמה יורדת לחזה ולרגליים הקדמיות. למרות שמו, הוא שייך לסוג בין כבש לעז. הוא אוהב לעשות "אמבטיות חול" ולשפשף את עורו במטרה להיפטר מחרקים. ההריון נמשך כחמישה חודשים, ותקופת ההנקה 3–4 חודשים. מקורם של כבשי הרעמה הוא במרוקו בהרי האטלס. שם הם מצויים בסכנת הכחדה, בשל הרס שטחי מחיה וציד בלתי מבוקר, הידלדלות מקורות מזון ועוד. כבש הרעמה הוא בעל חיים המשמש חוליה מקשרת בין הכבש לעז. יש לו סממנים שישנם בעיזים וכאלו שקיימים בכבשים. לזכרים רעמה מפוארת המתנשאת לכל אורך הצוואר. הם גם גדולים משמעותית מהנקבות. זכר בוגר עשוי להגיע למשקל של מעל 100 קילוגרמים והם בעלי כוח אדיר. כבש הרעמה הוא בעל חיים תוקפני וטריטוריאלי ולא יהסס להרוג כל פולש המאיים על אזור המחיה שלו[דרוש מקור]. באזורים הצחיחים בהם חי כבש הרעמה, הוא נאלץ לגמוע קילומטרים רבים בכל יום בתורו אחר מזון. מדיה וקבצים בנושא עבדקן הרעמה בוויקישיתוף עבדקן הרעמה, באתר ITIS (באנגלית) עבדקן הרעמה, באתר NCBI (באנגלית) עבדקן הרעמה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) עבדקן הרעמה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) עבדקן הרעמה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עבדקן הרעמה, באתר GBIF (באנגלית) עבדקן הרעמה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עבדקן (כבש) הרעמה באתר חוות האנטילופות בערבה Aoudad, Barbary sheep באתר Cetartiodactyla (באנגלית) Arrui באתר Enciclopedia Virtual de Los Vertebrados Españoles (ספרדית) עבדקן הרעמה באתר הרשימה האדומה של IUCN http://stoppinginvasives.com/home/database/ammotragus-lervia
יופמיה דה רוס

יופמיה דה רוס (באנגלית: Euphemia de Ross; נפטרה בשנת 1386) הייתה רעייתו השנייה, והמלכה הרעיה הראשונה של מלך סקוטלנד רוברט השני. יופמיה הייתה בתו של אאוד, רוזן רוס ושל מטילדה ברוס, אחותו של רוברט דה ברוס מלך סקוטלנד. בצעירותה נישאה יופמיה לג'ון רנדולף, רוזן מוריי, אולם לא נולדו להם ילדים. עם מותו של בעלה בשנת 1346 נותרה יופמיה אלמנה במשך תשע שנים. ב-2 במאי 1355 נישאה יופמיה לרוברט סטיוארט, בנם של וולטר סטיוארט, הנאמן העליון של סקוטלנד ושל מרג'ורי ברוס, בתם של רוברט דה ברוס ורעייתו הראשונה איזבלה ממאר. אף שאין מדובר בקרבת משפחה ישירה (בשל העובדה שמדובר בנישואים שניים של רוברט), נדרש אישור האפיפיור אינוקנטיוס השישי לנישואים. ליופמיה ורוברט היו חמישה ילדים: דייוויד סטיוארט, רוזן קיית'נס (נפטר קודם ל-1389) מרגרט סטיוארט אליזבת סטיוארט, שנישאה בשנת 1380 לדייוויד לינדסיי, רוזן קרופורד אגילדה סטיוארט, שנישאה בשנת 1387 לסר ויליאם דאגלס מנית'סדייל לאחר הכתרתו של רוברט השני כמלך סקוטלנד בשנת 1371 (מאחר שלדודו, דייוויד השני לא היו ילדים), הוכתרה יופמיה לצידו כמלכה רעיה, והייתה בתפקיד זה כ-15 שנים. מדיה וקבצים בנושא יופמיה דה רוס בוויקישיתוף
מיין (נהר)

המַיין (בגרמנית: ‏Main‏Ⓘ‏) הוא נהר בגרמניה, אחד מיובליו העיקריים של הריין. הוא זורם דרך בוואריה, באדן-וירטמברג (שיוצר את הגבול עם בוואריה למרחק מסוים), והסן. המיין נוצר במפגש שני יובליו העיקריים, המיין האדום (Roter Main), הנובע ליד פרנקישה אלב (Fränkische Alb) בגובה של 580 מטר; והמיין הלבן (Weißer Main), הנובע ברכס הרי פיכטלגבירגה (Fichtelgebirge), בגובה של 805 מטר. המיין נשפך אל הריין בגובה 82 מטר ליד מיינץ ממערב לפרנקפורט. המיין עביר לכלי שיט מהשפך לריין ליד מיינץ ועד מרחק 396 ק"מ משם, קרוב לבמברג. מאז 1992 המיין מחובר לנהר הדנובה דרך תעלת מיין-דנובה. לאורך המיין שוכנים נמלי יבשה רבים. היות שבמקומות רבים המיין צר, שיט בספינות גדולות דורש מיומנות רבה. מדיה וקבצים בנושא מיין בוויקישיתוף מיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של גרמניה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אאורל ולאיקו

אָאוּרֵל וְלַאיְקוּ (ברומנית: ‏Aurel Vlaicu‏Ⓘ‏;‏ 19 בנובמבר 1882–13 בספטמבר 1913) היה מהנדס רומני, יליד טרנסילבניה, ממציא, בונה מטוסים וטייס מחלוצי התעופה בעולם. ולאייקו נולד בבינצינץ (Binţinţi, בהונגרית "בנצנץ" Bencenc) שבטרנסילבניה, אשר באותה העת היה חלק מממלכת הונגריה שבמסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. לימים הוסב שם היישוב על שמו. הוא למד בבית ספר תיכון קלוויניסטי "קון קוצ'ארד" בעיר אורשטיה, שאותו סיים בשנת 1902 והמשיך ללמוד באוניברסיטה הטכנית של בודפשט ובאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן. בשנת 1907 קיבל תעודת גמר כמהנדס. ולאייקו עבד זמן מה במפעל המכוניות אופל בעיר ריסלסהיים (Rüsselsheim) בגרמניה. ולאייקו חזר לכפר הולדתו בינצינץ כדי לבנות דאון, שאותו הטיס בקיץ שנת 1909. באותה שנה עבר לבוקרשט, בה החל לבנות את המטוס שסימנו Vlaicu I. ב-17 ביוני 1910 הטיס ולאייקו את המטוס שלו לראשונה. המטוס השני בסדרה, שסימונו היה Vlaicu II, נבנה והוטס בשנת 1911. מטוס זה זיכה את בעליו בפרסים כספיים בערך של 7,500 קרונה אוסטרו-הונגרית, הודות להצלחותיו בטיסה ובנחיתה, בתחרות שהייתה בשנת 1912 בתצוגה האווירית באספרן (Aspern) ליד וינה, ובה התחרה ב-42 טייסים אחרים. המטוסים שבנה ולאייקו היו בצורת חץ, כאשר בקרת הטיסה וההיגוי הייתה שונה מהמקובל היום, ונעשתה בקדמת המטוס. למטוסים היו שני מדחפים משותפי ציר, טבעת מיוחדת סביב המנוע ומערכת מתלים עצמאית לשלושת הגלגלים עם תמסורות ומעצורים. ולאייקו מצא את מותו בשנת 1913 ליד קמפינה ברומניה, כאשר מטוסו מדגם Vlaicu II התרסק, עת ניסה לחצות את הרי הקרפטים. הוא נטמן בבית הקברות בלו (Bellu) בבוקרשט. באותה עת החל לבנות דגם של מטוס דו-מושבי עבור חברת מרקוני לניסיונות בתחום הרדיו האלחוטי. המטוס, שנבנה רק בחלקו לפני מותו של ולאייקו, הושלם על ידי חברים והוטס בשנת 1914. בהפעלת המטוס ובבקרה שלו היו קשיים שטייסים ומתכננים בני התקופה לא ידעו לפתור. בשנת 1916 במלחמת העולם הראשונה, כאשר הגרמנים החזיקו בבוקרשט, הם תפסו מטוס מדגם Vlaicu III, שאותו הביאו לגרמניה. מטוס זה טס בתצוגה האווירית בברלין בשנת 1942. נמל התעופה בניאסה בבוקרשט קיבל את שמו הבנק הלאומי של רומניה הנפיק בשנת 2000 שטר של 500,000 ליי (ROL) שנשא את דיוקנו. בשנת 2005 הסב אותו לשטר של 50 ליי חדשים (RON) ב-25 באוקטובר 2005 הטביע הבנק הלאומי של רומניה מטבע פליז של 50 באן לרגל מלאת 100 שנה לטיסתו הראשונה של ולאיקו Gheorghiu, Constantin C. - Aurel Vlaicu, un precursor al aviaţiei româneşti, Editura Tehnică București, 1960. מדיה וקבצים בנושא אאורל ולאיקו בוויקישיתוף אאורל ולאייקו באתר חלוצי התעופה פטנט שהוציא אאורל ולאייקו על פיתוח מטוסו גלוית מרב מרומניה המראה את אאורל ולאז'קו נוחת באחד ממטוסיו גלוית מרב מרומניה המראה את אאורל ולאייקו מטיס את הדאון שבנה
ג'ון, מלך סקוטלנד

ג'ון דה באליול (באנגלית: John de Balliol; נולד ב-1249 לערך - 25 בנובמבר 1314) היה מלך סקוטלנד בין השנים 1292–1296. פרטים מעטים ידועים על ילדותו של ג'ון. ג'ון נולד ככל הנראה בשנת 1248 או בשנת 1250. מקום הולדתו אינו ידוע, וייתכן שנולד בגאלווי, בפיקרדי או בטירת ברנארד. ג'ון היה בנם של ג'ון, בארון באליול ושל דרוורגווילה מגאלווי, בתה של מרגרט מהאנטיגנדון, בתו של דייוויד, רוזן האנטיגנדון, נכדו של דייוויד הראשון. בעקבות מותה של מרגרט, העלמה מנורווגיה בשנת 1290 היה ג'ון אחד המועמדים לרשת את כתר סקוטלנד בשל היותו צאצא של דייוויד הראשון. מולו התמודד רוברט ברוס, לורד אנאדייל, נינו של דייוויד הראשון. ג'ון הגיש את תביעתו לכתר למועצה הגדולה של סקוטלנד, בה נכח גם אדוארד הראשון, מלך אנגליה כבורר, בבריק על הטוויד ב-6 ביוני 1291. המועצה הגדולה של סקוטלנד החליטה לטובתו של באליול בטירת בריק ב-17 בנובמבר 1292, והוא הוכתר על אבן הגורל שבמנזר סקון ב-30 בנובמבר 1292 - יום אנדרו הקדוש. אדוארד הראשון, אשר לחץ על המועצה להכיר בו כלורד העליון של סקוטלנד (ולמעשה במלך סקוטלנד כוואסל שלו), לחץ על ג'ון וגזל ממנו סמכויות. אצילי סקוטלנד מאסו בלחץ האנגלי נפגשו בסטירלינג ביולי 1295 והחליטו לכרות ברית עם צרפת. כאשר המלך אדוארד הראשון גילה על הברית עם צרפת, פלש לסקוטלנד. פלישה זו החלה את מלחמות העצמאות של סקוטלנד. הסקוטים הובסו בקרב דנבר והצבא האנגלי השתלט על טירת דאנבאר ב-27 באפריל 1296. ג'ון נאלץ לוותר על כיסאו, וכתב הוויתור נחתם ב-10 ביולי 1296. ג'ון נלקח למצודת לונדון ונכלא בה לזמן קצר, אולם שוחרר ביולי 1299 והורשה לצאת לגלות בצרפת. בהגיעו לדובר ערך הצבא האנגלי חיפוש בכליו ומצא בו את כתר סקוטלנד וכלי זהב וכסף רבים, ואלה הוחרמו. ג'ון הועבר להגנתו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני כאשר האפיפיור התחייב שג'ון יישאר בארמונו. בקיץ 1301 עברו ג'ון ומשפחתו להתגורר בבית המשפחה בהליקור שבפיקרדי. בשל הלחץ שהופעל עליו על ידי מלך אנגליה, אצילי סקוטלנד והעם הסקוטי המשיכו לראות בו כמלך החוקי של סקוטלנד. ב-1297 פרץ מרד בסקוטלנד בראשות ויליאם וולאס ואנדרו דה מוריי, והם טענו שהם פועלים להביא להשבת המלך ג'ון לכס הסקוטי. ג'ון עצמו נותר בצרפת ולא תמך במאבק העצמאות הסקוטי, וסקוטלנד נותרה בלא מונרך עד המלכתו של רוברט דה ברוס (נכדו של רוברט ברוס, לורד אנאדייל, שהתמודד מול ג'ון על הכס ב-1290) בשנת 1306. ג'ון נפטר ב-25 בנובמבר 1314 בטירת האליקור שבפיקרדי, ונקבר בכנסיית וואסט הקדוש שבבאליול-סור-אאון. ג'ון נשא לאישה את איזבלה דה וארן, בתו של ג'ון דה וארן ושל אליס דה לוסינאן ב-7 בפברואר 1281. לג'ון היו שני בנים ובת: אדוארד באליול - לימים הטוען לכתר סקוטלנד. לא היו לו ילדים. הנרי דה באליול - נפטר בקרב אנאן ב-16 בדצמבר 1332. לא היו לו ילדים. אגנס או מוד באליול, נישאה לבראיין פיצאלאן, לורד פיצאלן. מדיה וקבצים בנושא ג'ון, מלך סקוטלנד בוויקישיתוף ג'ון, מלך סקוטלנד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ון, מלך סקוטלנד, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)