laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עופרה הרנוי

עופרה הרנוי (Ofra Harnoy; נולדה ב-31 בינואר 1965) היא צ'לנית קנדית ילידת ישראל. הרנוי נולדה בחדרה ועברה עם משפחתה לטורונטו בשנת 1971. באותה שנה גם החלה ללמוד נגינה בצ'לו אצל אביה, יעקב הרנוי. עם מוריה נמנו ולדימיר אולוף, ויליאם פלית', פייר פורנייה, ז'קלין די פרה ומסטיסלב רוסטרופוביץ'. הופעת הבכורה המקצועית של הרנוי כסולנית עם תזמורת הייתה בגיל עשר. הופעותיה כסולנית תזמורת והרסיטלים הראשונים שלה בקרנגי הול שבניו יורק בשנת 1982 קצרו שבחים הן מצד המבקרים והן מקהל המאזינים. הרנוי ביצעה והקליטה בהופעת בכורה עולמית את הקונצ'רטו לצ'לו של אופנבך בשנת 1983 ואת הקונצ'רטו לצ'לו של ארתור בליס בהופעת בכורה בצפון אמריקה. כמו כן הקליטה בפעם הראשונה כמה קונצ'רטי של ויוואלדי. הרנוי ידועה בדימוי הזוהר שלה ובהופעה המזכירה דוגמנית אופנה, תכונות שהובלטו לא פעם כדי לקדם את המוזיקה שלה. במובן זה היא נחשבת לחלוצת הסגנון הזוהר, שהופיע בשנות ה-90 אצל נגני מוזיקה קלאסית דוגמת הכנרת ונסה-מיי ורביעיית המיתרים בונד. זוכת כמה תחרויות קנדיות חשובות. פרס אגודת אמנים קונצרטנטיים בניו יורק לשנת 1982. פרס המוזיקאית הצעירה לשנת 1983 ממגזין מוזיקה אמריקאי. פרס ג'ונו לשנים 1987 ו-1988 על האלבום הקלאסי הטוב ביותר. פרס ג'ונו לשנים 1990, 1992, 1993 לאמנית השנה בנגינה בכלי. "גראן פרי די דיסק" לשנת 1988. פרסים אחדים של "מצטיינת השנה" ו"נבחרת הביקורת" על הקלטותיה מהמגזינים "גרמופון", "היי פידליטי" ו"תשואות". אתר האינטרנט הרשמי של עופרה הרנוי (באנגלית) עופרה הרנוי, ברשת החברתית פייסבוק עופרה הרנוי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עופרה הרנוי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) עופרה הרנוי, באתר ספוטיפיי עופרה הרנוי, באתר Last.fm (באנגלית) עופרה הרנוי, באתר AllMusic (באנגלית) עופרה הרנוי, באתר MusicBrainz (באנגלית) עופרה הרנוי, באתר Discogs (באנגלית) ראיון עם עופרה הרנוי עופרה הרנוי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Harnoy has enjoyed the benefits of a long (by postmodern standards) association with a major label, BMG <Classics, beginning in 1987. These recordings elicited considerable comment, not so much from the music involved as from the dolled-up, glamour-conscious photos on the front covers of the releases. Some critics carped about Harnoy's pop star appearance, and in doing so missed the brave stand Harnoy made for neglected and significant cello music -- Harnoy recorded nearly all of the Vivaldi concertos, the mega-difficult Offenbach concerto, and works by Viotti, Myslivecek, and Lalo. (Answers.com ) Michael Walsh, SEDUCTIVE STRINGS, CONCERTO FOR CLEAVAGE AND ORCHESTRA, Time Magazine, 11.12.1995
דוגזה

דוגזה (ביפנית: 土下座; באנגלית: Dogeza) היא תנוחה שמקורה בקוד הנימוס היפני, שמשמעה כריעה והשתחוויה אפיים ארצה לעבר אדם אחר, עד כדי נגיעה של ראש המשתחווה ברצפת הקרקע. תנוחה זו נעשית כאשר מישהו רוצה להביע כבוד לאדם בעל מעמד גבוה ממנו, או כדי להביע התנצלות עמוקה עבור אדם, ולהראות לו שרצונו הוא לטובתו ואין לו כוונה להזיק לו. המונח נמצא בשימוש בפוליטיקה היפנית תחת הביטוי "土下座外交" (מבוטא: dogeza-gaikō) אשר מתורגם ל"דיפלומטיה מתרפסת" או "מדיניות חוץ מתרפסת". באופן כללי, דוגזה מתורגמת למילים כגון "השתטחות", "השתחוות" או "התרפסות". בתודעה החברתית היפנית כיום, מעשה הכריעה על הקרקע והשתחוויה בתנוחת הדוגזה, הוא מעשה נדיר יחסית, שנעשה בו שימוש רק על ביצוע התנהגות לא ראויה שסטתה באופן קיצוני מההתנהגות הנורמטיבית. התנוחה נעשית כחלק מהבעת הצער והחרטה על מעשיו, על הטרחה והפגיעה שגרם לאדם אחר לעבור. על ידי ביצוע הדוגזה והתנצלות בפני מישהו שהוא פגע בו, בדרך כלל לאדם הנפגע תהיה נטייה לסלוח. ב"גישיוואז'ינדן" (魏志倭人伝) - הרשומה הסינית העתיקה ביותר המצויה בידנו, המתארת מפגשים עם בני העם היפני, מצוין שביאמטו-קוקו - חבל ארץ עתיק ביפן, כאשר אזרחים פשוטים נפגשו עם אצילים ובעלי מעמד גבוה לאורך הדרכים, היו כורעים ומשתחווים בפניהם, ומחברים כפיים כתנוחת תפילה ובקשה, ומכאן האמונה בקרב חוקרים שתנוחה הדוגזה היא מנהג יפני עתיק. בהיסטוריה של יפן מימי תקופת קופון ניתן למצוא תיעודים של ההאניווה המבצעים את תנוחת הדוגזה. בתקופה המודרנית המוקדמת, כאשר המצעדים והתהלוכות של שליטי הדאימיו עברו ליד אנשים, הייתה אמונה רווחת כי הייתה זו חובה מנדטורית-חוקית עבור הציבור לבצע דוגזה לאנשים במעמד גבוה יותר, ואנשים לא ביצעו זאת מבחירתם, אך אמונה זו כנראה אינה נכונה. ביצוע הדוגזה היה מצוי אצל אנשים פשוטים אפילו בעת החדשה כאשר הם התראיינו על ידי אדם בעל סמכות במעמד גבוה יותר מהם, כאשר לא הייתה שום חובה בביצוע התנוחה. מדיה וקבצים בנושא דוגזה בוויקישיתוף Takamura, Kōtarō; Sato, Hiroaki (translation) (1992). A brief history of imbecility: poetry and prose of Takamura Kōtarō. University of Hawaii Press. p. 253. ISBN 0-8248-1456-8. Leaman, Oliver Friendship East and West: philosophical perspectives p. 74 American Chamber of Commerce in Japan (2006) The Journal of the American Chamber of Commerce in Japan ACCJ p. 54 Dobson, Hugo (2003) [Japan and United Nations peacekeeping: new pressures, new responses] Routledge, p. 20 ISBN 0-415-26384-0 Olsen, Edward A. (1985) U.S.-Japan Strategic Reciprocity: A Neo-Internationalist View Hoover Press, vol. 307. p.109 Drifte, Reinhard (2003) Japan's security relations with China since 1989: from balancing to bandwagoning? Routledge, p.7 ISBN 0-415-30507-1
שניאור זלמן אביגדורי

שניאור זלמן אביגדורי (ויגדרהוז; 28 בספטמבר 1890 – 19 באוקטובר 1960) היה רופא פנימאי גלילי מפורסם בתקופת היישוב, ולאחר קום המדינה רופא ועסקן רפואי בירושלים, יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל. נולד בעיר ניקולייב שברוסיה לשאול שהיה סוחר. למד בחדר ואחר כך בתיכון אקסטרני ובמכון לרפואה באוניברסיטת דורפט, לאחר שקיבל תואר דוקטור לרפואה המשיך בלימודיו באוניברסיטת פטרבורג, ואחר החל לעבוד כרופא פנימאי בבתי חולים בלנינגרד, פלך חרסון (אנ') ובסרביה. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הרוסי כרופא צבאי והגיע לדרגת סגן-אלוף, במקביל היה עסקן פעיל ביקופו, חברת הסיוע לפליטים יהודים במלחמה. אביגדורי עלה לארץ ישראל ב-1919 על סיפון האונייה "רוסלאן", האונייה המאורגנת הרשמית היחידה שהפליגה מהאימפריה הרוסית לארץ ישראל, ונחשבה כסנונית הראשונה בתקופה שתוגדר לימים כ"העלייה השלישית". הם יצאו מנמל אודסה בסוף נובמבר ועגנו ביפו ב-19 בדצמבר. אביגדורי נמנה עם רשימה ארוכה של דמויות מפתח ביישוב שעלו על סיפון הרוסלאן וזיכו אותה בכינוי "המייפלאואר הציונית". עם הגיעו לארץ ישראל נשלח מטעם "הדסה" כרופא למושבות וערי הגליל. אחר כך עבד תקופה בחיפה ובתל אביב, ולבסוף השתקע בירושלים, ברחוב החבשים שבמרכז העיר. במקביל לעסקנות רפואית, תחילה כיו"ר הסתדרות הרופאים בירושלים ובשנותיו האחרונות כיו"ר הסתדרות הרופאים בישראל, המשיך אביגדורי בפעילות מדעית ופרסם מאמרים רפואיים בישראל ומחוצה לה. במלחמת העצמאות היה חבר הוועדה הרפואית לשעת חירום בישראל, ויו"ר הוועדה הירושלמית לשעת חירום. כן היה שותף לייסוד הליגה למלחמה בשחפת, ועמד במשך תקופה בראשה. שניאור זלמן אביגדורי מת בפתאומיות מהתקף לב בעת שהותו בבית הבראה באשקלון, בערבו של יום 19 באוקטובר 1960. הוא נקבר למחרת היום בהר המנוחות בירושלים. רחוב על שמו נקרא במרכז העיר ירושלים. היה נשוי ליונה, והניח אחריו שלוש בנות. אחת מהן הייתה הדסה אביגדורי אבידוב. 'אביגדורי (ויגדרהוז), שניאור זלמן', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 17. (הספר בקטלוג ULI) דוד תדהר (עורך), "שניאור זלמן אביגדורי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1864 ד"ר שניאור זלמן אביגדורי, הצופה, 20 באוקטובר 1960 מת ד"ד ז. אביגדורי, קול העם, 20 באוקטובר 1960 ד"ר ש. ז. אביגדורי, על המשמר, 20 באוקטובר 1960 ארכיון המדינה של אזור מיקולאיב (אוקראינה), קרן 484, תיאור 1, תיק 1475 שניאור זלמן אביגדורי באתר GRAVEZ
גשר ינה

גשר ינה (בצרפתית: Pont d'Iéna; על שם העיר ינה) הוא גשר מעל נהר הסן בפריז, המחבר את ארמון שאיו וגני טרוקדרו שבגדה הימנית, ברובע השישה-עשר עם מגדל אייפל ושאן דה מארס בגדה השמאלית, ברובע השביעי. הגשר הוקם בהוראת נפוליאון בונפרטה לכבוד ניצחונו בקרב ינה-אאורשטדט. באוקטובר 1806 ניצח נפולאון את הצבא הפרוסי סמוך לעיר ינה ושבר בכך את הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית. לכבוד הניצחון המכריע ציווה שהגשר החדש שתוכנן מול האקול מיליטר ייקרא על שם הקרב. הגשר כלל לפי התכנון חמש קשתות, כל אחת בת 28 מ' וברוחב של כ-14 מטרים. בנייתו נמשכה מ-1808 ועד 1814, כאשר הוא נחנך למעשה ערב הקרב על פריז ב-1814 בו הגיעו כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית עד העיר וכבשו אותה. הטימפני בין הקשתות עוטרו במקור בעיטים אימפריאליים עם האות N, אלו הוסרו ב-1815 והוחלפו באות L המעוטרת בכתר (לכבוד לואי השמונה עשר, מלך צרפת), אולם עיטור זה שב והוחלף בסמל הקיסרות השנייה (עיט אימפריאלי עם האות N) ב-1852 בהוראת נפוליאון השלישי ובביצועו של אנטואן לואי בארי. בשנת 1853 הוצבו ארבעה פסלי לוחמים לצד סוסיהם משני קצות הגשר: בגדה הימנית, לוחם גאלי ולוחם רומאי ובגדה השמאלית לוחם ערבי ולוחם יווני. כבר מן המחצית השנייה של המאה ה-19 הורגשה צפיפות בתנועה על גבי הגשר, שהיה צר מדי, בפרט לאחר הקמת ארמון טרוקדרו הישן לכבוד התערוכה העולמית של פריז (1878) ותוכנן להרחיבו. אולם ההרחבה לא בוצעה עד להכנות לתערוכה העולמית של פריז ב-1937, במסגרתן שופץ, חוזק בבטון והורחב ל-35 מטרים. ב-1923 נחנכה בסמוך לגשר תחנת המטרו d'Iéna המשרתת את קו 9. בשנת 1975 הוכרז הגשר כמונומנט היסטורי. בסרט ג'יימס בונד "רצח בעיניים" (A View to a Kill) רודף בונד (בגילומו של רוג'ר מור) במונית רנו 11 אחרי "מיידיי" (גרייס ג'ונס) במורד המדרגות היורדות ממגדל אייפל לכיוון הגשר. מדיה וקבצים בנושא גשר ינה בוויקישיתוף ההיסטוריה של הגשר תיאור הגשר ותמונות (בצרפתית)
מוזיקה טרנסאלפינה

מוזיקה טרנסאלפינה (באנגלית: Musica Transalpina') הוא קובץ של מדריגלים שיצא לאור באנגליה בשנת 1588. המדריגלים חצו את האלפים (ומכאן שם הקובץ) במובן זה, שצורת המדריגל נלקחה מן האיטלקים, והיצירות היו ברובן הגדול איטלקיות (אם כי המילים תורגמו לאנגלית). חשיבותו של קובץ זה היא בציון ראשיתו של תור הזהב של אסכולת המדריגל האנגלי. הקובץ "מוזיקה טרנסאלפינה" מכיל 57 יצירות נפרדות מאת 18 מלחינים, כשאלפונסו פראבוסקו הוא התורם הראשון במעלה ולוקה מרנציו השני. פראבוסקו חי באנגליה בשנות ה-60' וה-70' של המאה ה-16, הסבר אפשרי למספר הרב של יצירותיו בספר; באיטליה היה מוכר פחות, יחסית. הקובץ הופיע עם הקדשה לגילברט טאלבוט, הרוזן משרוסברי. ערך אותו ניקולאס יונג והדפיס תומאס איסט. כמה אנתולוגיות דומות יצאו מיד אחריו לאור הצלחת האנתולוגיה הראשונה. לדוגמה, ב-1590 הוציא איסט את "הקובץ הראשון של מדריגלים איטלקים"; ליצירות (רובן של מרנציו), נלוו טקסטים אנגליים מאת המשורר תומאס ווטסון. יונג עצמו הוציא כרך שני של "מוזיקה טרנסאלפינה" בשנת 1597, בתקווה לחקות את הצלחת הקובץ הראשון.
שטנדרטנפיהרר

שטנדרטנפיהרר (בגרמנית: Standartenführer, מילולית: "מנהיג יחידה") הייתה דרגה באס אס, אשר שימשה גם באס אה, NSKK (ארגון הנהגים הנאצי) ו-NSFK (ארגון הטייסים הנאצי). מקבילה בערך לדרגת אלוף-משנה בצה"ל. הדרגה נוסדה כתואר בשנת 1925, ובשנת 1928 הפכה לדרגה ביחידות האס אה והאס אס, אשר יועדה לקצינים שפיקדו על יחידות "שטנדרטן" – גדודים שמנו כ-300 עד 500 חיילים. בשנת 1929 פוצלה דרגת שטנדרטנפיהרר לשתי דרגות, אולם בשנת 1930 בוטלה החלוקה בעקבות התרחבות האס אס והוספת דרגות נוספות. בשנת 1933, כאשר היטלר עלה לשלטון בגרמניה, הייתה דרגת שטנדרטנפיהרר הדרגה הגבוהה ביותר של קציני השדה, והייתה פחותה מזו של אוברפיהרר באס אס ובאס אה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התפשטה מאוד הדרגה, ובוואפן אס אס, הדרגה נחשב שוות ערך לדרגת אוברסט. טלאי הצווארון של שטנדרטנפיהרר כלל עלה אלון על שני צידי הצווארון, וזו הייתה הדרגה הראשונה של האס אה שהוצגה על שני הצדדים. משנת 1938 כללו המדים גם דרגות כתף, שהיו מקבילות לאלו של אוברסט. סמל הדרגה - תג כתף סמל הדרגה - תג כתף (ביחידות הסיור) סמל הדרגה - תג כתף (ביחידות הרפואה) סמל הדרגה - תג צווארון סמל הדרגה - תג שרוול מדיה וקבצים בנושא שטנדרטנפיהרר בוויקישיתוף McNab (II) 2009, p. 15. McNab 2009, p. 30. Stein 1984, p. 297. Flaherty 2004, p. 148. Stein 1984, p. 300.
Deutz AG

דויטץ אה-גה (בגרמנית: Deutz AG) היא חברה גרמנית, הפועלת בעיר קלן, המייצרת מנועי בעירה פנימית. חברת דויטץ נוסדה בשנת 1864 בשם: N. A. Otto & Cie, על ידי ניקולאוס אוטו, ממציא מנוע בעירה פנימית ארבע פעימות. בשנים הראשונות, אוטו ושותפו אויגן לנגן התמקדו רק בייצור של מנועים נייחים שאינם מיועדים לכלי רכב. באמצע 1870, הוצע להעביר את המנהל הטכני בחברה, גוטליב דיימלר, למפעל בסנקט פטרבורג, זאת כדי להפחית השפעתו לאחר שהיה להוט לייצר מנועים לכלי רכב פרטיים. דיימלר התפטר, יחד עימו עזב את החברה אף וילהלם מייבאך. דויטץ ייצרה גם מכונות חקלאיות כגון קומביינים וטרקטורים, כמו גם כלי רכב מסחריים כגון משאיות ואוטובוסים. אנשים מפורסמים שעבדו בדויטץ כוללים את אויגן לנגן, גוטליב דיימלר, וילהלם מייבאך, פרוספר ל'אורנג', רוברט בוש ואטורה בוגאטי. במהלך מלחמת העולם השנייה החברה היצטוותה לייצר ארטילריה ופעלה בשם Klöckner Humboldt Deutz AG. בלילה שבין ה-3 וה-4 ביולי 1943 נהרס מפעל החברה כמעט לחלוטין בהפצצה אווירית של בנות הברית. מ-1892 עד 1970 החברה בנתה מספר רב של דגמי קטרים בהספק מ-4 ועד 2000 כ.ס., עד 1927 נבנו קטרים רק עם המנוע בנזין ומ-1927 לרוב עם מנוע דיזל. כלי רכב מסחריים המצוידים במנועי דויטץ היו פופולריים בין שנות ה-60 ושנות ה-80 של המאה ה-20 ונמכרו תחת המותג Magirus Deutz. נכון לתחילת המאה ה-21 דויטץ ייצרה בעיר קלן מנועי דיזל עם קירור נוזלי וקירור אוויר. מנועי דיזל גדולים יותר יוצרו במפעל החברה במנהיים. לדויטץ מפעלי ייצור מנועים גם במדינות אחרות, כולל ספרד, ומיזם משותף לייצור מנועים בסין. דויטץ מתמחה בייצור מנועים ימיים המונעים בדלק נוזלי או בגז. (כולל גז המופק ממטמנה). ב-1995 דויטץ מכרה את תחום ייצור מכונות חקלאיות בחברה – Deutz-Fahr – לחברה האיטלקית SAME, ושמה של זו שונה ל-SAME Deutz-Fahr. דויטץ מייצרת מנועים של 4 עד 500 קילו ואט, המקוררים באוויר, שמן או מים עם תוחלת חיים של 20,000 עד 30,000 שעות עבודה עד הצורך בשיפוץ כללי. מנועי החברה מצויים בכל רחבי תבל. מנועי דויטץ עם קירור אוויר ידועים בכך שאינם קופאים ואינם רותחים בטמפרטורות סביבה קיצוניות. תפוקתם זהה למנועים אחרים, אולם גודלם קטן יותר כיוון שאין הם מכילים רדיאטור. בשנת 2007 נמכרה חטיבת "דויטץ מערכות כוח" לקרן השקעות פרטיות בשם 3i, ודויטץ התרכזה בייצור מנועים קומפקטיים ללקוחות קצה. בשנת 2012 מכרה חברת SAME את החזקותיה בדויטץ לחברת וולוו. לאחר העסקה וולוו היא בעלת יותר מ-25% מחברת דויטץ והיא בעל המניות הגדול בחברה. חברה SAME Deutz-Fahr ממשיכה להחזיק 8.4% מחברת דויטץ. מדיה וקבצים בנושא Deutz AG בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Deutz AG G.N. Georgano, Cars: Early and Vintage, 1886-1930. (London: Grange-Universal, 1985). ISBN 1590844912 "Volvo increases stake in DEUTZ to 25% plus 1 share". אורכב מ-המקור ב-2012-11-24. נבדק ב-2018-09-21.
מקש Insert

מקש ה-Insert (לפעמים נקרא גם Ins) הוא מקש במקלדות מחשב המשמש למעבר בין מצבי עריכת טקסט שונים במחשבים אישיים (PC) או במעבדי תמלילים: מצב שכתוב (Overtype) מצב שבו הסמן, בעת הקלדה, כותב על התו שעליו נמצא הסמן ומחליף אותו בתו אחר. מצב הכנסה (Insert), שבו הסמן מוסיף תו אל המיקום הנוכחי של הסמן, ומעביר את כל התווים שאחריו מקום אחד קדימה. המצבים אינם גלובליים בכל המחשב ואפילו לא ליישום אחד, אלא הם מקומיים לתיבת הטקסט שבו נלחץ מקש ה-Insert. בסביבות המחשוב מבוסס הטקסט הישנות, כשהסמן היה נמצא במצב שכתוב, הסמן היה מיוצג במין בלוק שסימן את התו עליו הוא נמצא. במצב הכנסה, הסמן מסומן בסרגל אנכי שנפוץ מאוד ביישומים המודרניים, או בקו תחתון מתחת לתו עליו הסמן נמצא. מצב שכתוב מכונה גם מצב תסריט, ולפעמים מכונה גם כמצב אוברסטרייק, שהוא מונח בטיפוגרפיה. בחלק מהמקלדות מקש הInsert נעדר ומקש ה-Delete ממלא את מקומו בגודל כפול. יישומי מעבדי תמלילים מודרניים משתמשים במצב הכנסה כברירת מחדל, אבל אפשר לעבור למצב כתיבה על ידי הקשה על מקש ה-Insert. יישומים מסוימים מסמנים במצב שכתוב את הסמן כעבה, בניגוד לסמן הצר הסטנדרטי. אחרים משתמשים בסמן הצר עבור שני המצבים, ומציינים עם את מצב השכתוב עם המילה "OVR" בשורת המצב. כשמקש ה-Insert נלחץ יחד עם מקש ה-Ctrl או מקש ה-Shift, יכול גם להעתיק או להדביק בWindows. האפשרות הזאת הגיעה מסטנדרט ה-Resource Access Control Facility של IBM. קוראי מסך משתמשים במקש ה-Insert בקיצורי המקשים לקריאת טקסט או לפתיחת תפריט ההגדרות של קורא המסך. מקלדת מחשב
תל שושן

תל שושן, המוכר גם כתל זן המזרחי, הוא תל הממוקם בעמק בית שאן הצפונית, כ-2 קילומטר מצפון לקיבוץ נווה אור, וכחצי קילומטר מדרום מזרח לתל זן. במפת הקרן לחקר ארץ ישראל, שיצאה לאור במהדורתה הראשונה בשנת 1880, התל מצוין בשם "תל אבו אל גמל" (Tell Abu el Jemel). תל שושן הוא אחד ממספר רב של תלים הסמוכים לנתיבו של נחל תבור בכלל, ולשפכו לנהר הירדן בפרט (תלים כגון תל שמט, תל זן ותל כיתן). עובדה זאת מעידה, לפי נחמיה צורי, על חשיבותו של נחל תבור כנתיב תעבורה בימי קדם. במהלך סיור שנערך באתר מטעם נציגי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי ב-1922, נמצאו שרידי דרך סלולה, אתר קבורה ערבי, וחרסים מהתקופה הרומית ומהתקופה הערבית על קודקוד התל ועל קצה שלוחתו המזרחית. מידע על אתר תל שושן, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות מפת הקרן לחקר ארץ ישראל, באתר עמוד ענן (המפה כשכבה במערכת מיפוי) נחמיה צורי, "נחל תבור", מדריך ישראל - אנציקלופדיה שימושית לידיעת הארץ, (כרך ג', עמ' 159), בית הוצאה כתר, 1978. סיכום דוח סיור בתל אבו אל גמל, 5 בדצמבר 1922, כפי שמופיע בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות. ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מישה מייסקי

מיכאל (מישה) מייסקי או ברוסית - מיכאיל לאופולדוביץ' מייסקי, בלטבית: Miša Maiskis (נולד ב-10 בינואר 1948 בריגה, לטביה) הוא צ'לן ישראלי ממוצא יהודי-רוסי, החי בבלגיה, זוכה תחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית במוסקבה בשנת 1966. מישה מייסקי נולד בריגה, לטביה, ב-1948, למשפחה של מוזיקאים. בילדותו היה חבר לבית הספר בריגה עם רקדן הבלט מיכאיל ברישניקוב. מגיל 8 התחיל ללמוד צ'לו ואחרי לימודים בבית ספר למוזיקה נרשם לקונסרבטוריון של ריגה. אחיו ולרי למד נגינה בפסנתר ואחותו -נגינה בכינור. החל משנת 1962 עבר ללמוד בקונסרבטוריון של לנינגרד והחל מ-1963 בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל מסטיסלב רוסטרופוביץ' . מגיל הנעורים בנה מייסקי קריירה במסעות קונצרטים ברחבי ברית המועצות. בשנת 1965 זכה בפרס ראשון בתחרות על-סובייטית לנגינה וב-1966 בתחרות הבינלאומית צ'ייקובסקי במוסקבה. אחרי עלייתה לישראל של אחותו, לינה יאקובסון בשנת 1969, לא הורשה מייסקי לצאת מחוץ לברית המועצות בגלל חשש השלטונות שיעזוב את המדינה. לאחר מכן התחיל לסבול מהצקות ונלקחה ממנו מלגת הלימודים. בשנת 1970 אחרי שנתפס קונה טייפ ללא רשות מחנות המיוחדת שנועדה רק לנומנקלטורה נתפר לו תיק פלילי והושלך לכלא למשך 4 חדשים, ואחר כך ריצה 14 חדשים עבודות כפייה במחנה עבודות בעיר דזרז'ינסק באזור גורקי. אחרי שחרורו על מנת להימנע מגיוסו לצבא הסובייטי התאשפז לחודשיים בבית חולים פסיכיאטרי במוסקבה. שם למד יוגה ומדיטציה. אחרי שנתיים של השבתה מנגינה חזר בהצלחה לאמנותו האהובה. ב-8 בנובמבר 1972 הצליח לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל בעזרת התערבותו של ראש עיריית ירושלים, טדי קולק ואיש עסקים יהודי אמריקאי ששילם את הכופר (20,000 דולר) שנדרש כפיצוי על הלימודים על ידי השלטונות הסובייטיים. אחרי הגיעו לישראל התגורר תקופה בעיר חולון. בקריירת ההופעות וההקלטות שלו, עבד מייסקי בשיתוף פעולה מתמשך עם אמנים כמו הפסנתרנים מרתה ארחריץ' וראדו לופו, הכנרים ודים רפין וגדעון קרמר והמנצחים ליאונרד ברנשטיין, זובין מהטה ולדימיר אשכנזי, דניאל בארנבוים וג'וזפה סינופולי. זכה שלוש פעמים בפרסים של אקדמיית דיסקים בטוקיו וכן ב"גראן פרי" לדיסקים בפריז. מייסקי הקליט לראשונה את כלל יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך לצ'לו, ללא ליווי. בשנת 2005 הופיע, בין היתר, לצד בתו בפסטיבל למוזיקה קאמרית באילת. כיום חי מייסקי בבלגיה אולם הוא עדיין מחזיק באזרחות ישראלית. אחיו היה נגן העוגב ולרי מייסקי. לילי מייסקי, בתו של מישה, היא פסנתרנית ובנו אלכסנדר מייסקי הוא כנר. ב-1 בפברואר 2019 הופיעו השלושה יחד בקונצרט ה"שוברטיאדה" השנתי בסדרת "קאמרי בצהרי שישי" של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. "וידויו של צ'לן צמרת" כתבה וראיון מאת דורית גבאי במוסף "המגזין" של מעריב, 20.2.2008, עמ' 8–9 מדיה וקבצים בנושא מישה מייסקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מישה מייסקי (באנגלית) מישה מייסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מישה מייסקי, באתר ספוטיפיי מישה מייסקי, באתר AllMusic (באנגלית) מישה מייסקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) מישה מייסקי, באתר Discogs (באנגלית) מישה מייסקי, באתר Songkick (באנגלית) דורית גבאי, "מעריב" 008
אקהיסארספור

מועדון הספורט והנוער אקהיסאר (בטורקית: Akhisar Belediye Gençlik ve Spor Kulübü), הידועה בכינוי אקהיסארספור או אקהיסרספור, היא קבוצת כדורגל טורקית מהעיר אקהיסאר, אשר הוקמה בשנת 1970 ומתמודדת בליגה הטורקית השלישית. למועדון תחרות עזה עם המועדונים טורגוטלוספור ומניסאספור. אקהיסארספור העפילה לליגה הבכירה בטורקיה לראשונה בתולדותיה בשנת 2012. ב-10 במאי 2018 זכתה לראשונה בגביע הטורקי. אקהיסארספור נוסדה ב-1970 ממיזוגן של שלוש קבוצות כדורגל שונות: Güneşspor, Gençlikspor ו-Doğanspor מהעיר מניסה. מייסד הקבוצה היה אילמאז אטבארוט שהיה נשיא הקבוצה הראשון. המועדון התחרה בליגות האזוריות והחובבניות בטורקיה עד 1984, כאשר ההעפילה לליגה הרביעית בחשיבותה. עשר שנים מאוחר יותר, ב-1994, הקבוצה חזרה לליגה החובבנית למשך עונה אחת. ב-1995, אקהיסארספור חזרה לליגה השלישית. בעונת 2000/2001, הקבוצה התקדמה לליגה השנייה ותשע שנים לאחר מכן העפילה לליגת המשנה. הקבוצה זכתה באליפות הליגה והעפילה לליגת העל הטורקית. הקבוצה סיימה את עונת הבכורה במקום 14. את עונת 2016/2017, אקהיסאר סיימה במקום השביעי, שהוא הישג השיא שלה בליגה. ב-10 במאי 2018 זכתה הקבוצה בגביע טורקי, שהיה לתואר הראשון בהיסטוריה שלה, שהעניק להם לראשונה את הזכות להשתתף בפעם הראשונה בליגה האירופית. עונת 2020/21 הקבוצה סיימה במקום האחרון בליגה ובעקבות כך ירדה לליגה שלישית. הגביע הטורקי  זכייה (1): 2017/2018 הסופר קאפ הטורקי  זכייה (1): 2018 מדיה וקבצים בנושא אקהיסארספור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אקהיסארספור (בטורקית) פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net
ריאן גייג'

ריאן גייג' (באנגלית: Ryan Gage; נולד ב-17 בינואר 1983) הוא שחקן אנגלי המופיע בתיאטרון, בטלוויזיה, בקולנוע ובמשחקי וידאו. גייג' נולד בלונדון. תפקידו הידוע ביותר בטלוויזיה הוא בדמות המלך לואי השלושה עשר בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "המוסקטרים". כמו כן הוא מוכר מגילום דמותו של טד בנדי בסרט הטלוויזיה "Serial Thriller: Angel of Decay". בקולנוע שיחק גייג' בתפקיד אלפריד ליקספיטל בסרט "ההוביט: מפלתו של סמאוג" ובסרט "ההוביט: קרב חמשת הצבאות". הוא גילם שוב את טד בנדי (ברשימת השחקנים זוהה בשם הוא) בסרט "Angel of Decay", עליו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי הבריטי של 2016. במשחקי וידאו גילם גייג את צ'ריברט ב-"Final Fantasy XIV". בתיאטרון עבד גייג' עם הלהקה השייקספירית המלכותית במחזות כגון "המלט", "חלום ליל קיץ" ו"מקבת'". ריאן גייג', ברשת החברתית אקס (טוויטר) ריאן גייג', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ריאיון עם ריאן גייג' Eviebowman (17 בינואר 2014). "Middle-Earth News – Happy Birthday, Ryan Gage!". נבדק ב-19 באוגוסט 2016. {{cite web}}: (עזרה) "Ryan Gage (IMDB Page Profile)". נבדק ב-19 באוגוסט 2016. {{cite web}}: (עזרה) "Ryan Gage: United Agents (Page Profile)". נבדק ב-19 באוגוסט 2016. {{cite web}}: (עזרה) Mary Couzens (8 ביולי 2006). "Spring Awakening at the Union Theatre". London SE1 Community Website. נבדק ב-3 בספטמבר 2016. {{cite web}}: (עזרה)
הנסיכה הגנובה

הנסיכה הגנובה (באנגלית: The Stolen Princess) הוא סרט הנפשה ממוחשבת אוקראיני מסוגת הרפתקאות ופנטזיה המבוסס על הסיפור "רוסלאן ולודמילה" מאת המשורר הרוסי אלכסנדר פושקין. הסרט הוקרן לראשונה באוקראינה ב-7 במרץ 2018 ובישראל ב-20 בספטמבר 2018. בגרסה העברית, את שיר הנושא של הסרט "תצעק חזק" ביצעה אגם בוחבוט, אשר דיבבה את מיה, הדמות הראשית בסרט. בעידן של אבירים אמיצים, נסיכות יפות ומאבקי כישוף וקסם, מיה היפה, בתו של המלך, בורחת מהארמון. היא מסרבת לדרישתו של אביה להינשא לנסיך, ונחושה למצוא את אהבת חייה בעצמה. היא פוגשת את רוסלאן, אמן נודד החולם להיות אביר, והשניים מתחברים. אולם לא לזמן רב. כשמכשף מרושע חוטף אותה ממש לנגד עיניו, כדי להפוך את כוח האהבה שלה לכוח הקסמים שלו, יוצא רוסלאן עם חבריו מעולם החיות למסע מאתגר רצוף סכנות ודרקונים יורקי אש, כדי להוכיח לעצמו ולעולם שאהבה אמיתית חזקה מכל קסם. במאית הדיבוב בגרסה העברית הייתה טליה ברקאי, ומפיקי הדיבוב היו מיה שחר, יעל אללוף ודן שצברג. מדיה וקבצים בנושא הנסיכה הגנובה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הנסיכה הגנובה הנסיכה הגנובה, ברשת החברתית פייסבוק הנסיכה הגנובה, ברשת החברתית אינסטגרם "הנסיכה הגנובה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הנסיכה הגנובה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הנסיכה הגנובה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "הנסיכה הגנובה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית שיר הנושא של הסרט בעברית, באתר יוטיוב
צרטופס (סוג)

צרטופס (שם מדעי: Ceratops; מילולית: "פרצוף מקורנן") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שככל הנראה איננו קיים ותקפותו מוטלת בספק. המאובנים שלו יוחסו לטריצרטופס המפורסם בעל שלוש הקרניים ולעוד כמה מינים דומים כמו הכסמוזאורוס. ככל הנראה מדובר בפרטים צעירים שעוד לא פיתחו את שלוש הקרניים המרשימות של הבוגרים. מאובניו נמצאו לראשונה ב-1888 בתצורות של נהר ג'ודית, מונטנה שבארצות הברית ואת שמו המדעי קיבל מהפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש. המאובנים שנמצאו כללו קרן באורך 20 ס"מ ופניו דמו לפני טריצרטופס למעט זוג הקרניים שמעל המצח וכללו עטרה גדולה ומקור גדול שהותאם ללעיסת צמחייה קשה. לא התגלה מאובנים של הגוף והחוקרים הראשונים חשבו שהוא דמה בגופו לסטגוזאורוס גדול באורך של עשרים עד שלושים מטר, הערכה שהיום ידוע שהיא שגויה לחלוטין. המאובנים שנמצאו תוארכו לגיל 66 מיליון שנה לפני זמננו – התאריך בו נכחדו הדינוזאורים, אך תיארוך מודרני משער שהוא חי בקרטיקון שלפני 77.5 מיליון שנה, בהנחה שהטקסון עוד תקף. מדיה וקבצים בנושא צרטופס בוויקישיתוף צרטופס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צרטופס, באתר GBIF (באנגלית) O. C. Marsh, A new family of horned Dinosauria, from the Cretaceous, 1888-12-01 doi: 10.2475/ajs.s3-36.216.477