laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רפאל מהודר

רפאל מהודר (1889 – אוגוסט 1924) היה מראשוני הרוקחים בתל אביב, חבר אספת הנבחרים הראשונה ובבית משפט השלום העברי ועסקן ציבורי בארץ ישראל. נולד ביפו לרחל (לבית שלוש) ולבנימין מהודר, נכד לאהרון שלוש, ממייסדי נווה צדק. למד בתלמוד תורה ואחר כך ב"אליאנס". עם סיום לימודיו נסע לביירות (לבנון), שם למד רוקחות באוניברסיטה האמריקנית עד להסמכתו בשנת 1908. עם שובו ארצה פתח את בית המרקחת "הבריאות" ברחוב התחנה ביפו. בימי מלחמת העולם הראשונה התמנה כסגן-קונסול של ספרד ביפו. בתוקף תפקידו זה פעל כדי להקל את הגזירות שהטילו השלטונות העות'מאניים על היהודים, וכדי לתת חסות ספרדית לכל מי שאפשר היה להעניק לו חסות זו. בעת גירוש יהודי יפו ותל אביב יצא גם הוא עם משפחתו אל הגליל, והקדיש את זמנו וממונו לעזרת הגולים והסובלים במושבות הגליל, ואחר כן בטבריה ובדמשק. בדמשק המשיך בהשתדלויות בפני השלטון לטובת מהגרים ומגורשים יהודים מארץ ישראל, ובייחוד הושיט עזרה חשובה לאסירים המדיניים ושקד על ריפוי והספקת תרופות לאנשים בבתי הכלא. עם סיום המלחמה חזר לתל אביב ופתח עם אחיו, אמיל מהודר, בית מרקחת נוסף, "האחים מהודר", ברחוב הרצל 14. במקביל המשיך בפעילותו הציבורית. הוא היה חבר בבית משפט השלום העברי והסתדרות הרוקחים, ופעל במסגרת אגודת צעירי המזרח. מהודר פעל להקמתה של אגודת הרוקחים המוסמכים בארץ ישראל בני כל הדתות, ובמשך שלוש שנים היה נשיאה. גם בתל אביב המשיך בפעילות למען הכלל, ובין היתר קיבל על עצמו לשמש אפוטרופוס לאלמנות וליתומים. כיהן באספת הנבחרים הראשונה מטעם רשימת הסתדרות הספרדים. ב-1924 לקה במחלת הסרטן. הוא נסע לטיפול בפריז, אך כשהתברר כי ימיו ספורים שב ארצה ונפטר למחרת יום חזרתו. נקבר בבית הקברות הישן של תל אביב. בתו, דרור אורון (1923–1959), הייתה מתרגמת וסופרת. דוד תדהר (עורך), "רפאל מהודר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 222 רשימות על רפאל מהודר ועל בתו דרור אורון (ובכלל זה תמונות) באתר משפחת שלוש
ירוחם לוריא

ירוחם לוריא (19 בספטמבר 1914 – 2 בדצמבר 1977) היה משורר, מתרגם ועורך ישראלי. נולד בנווה צדק נצר לאר"י הקדוש (מצד אביו) ונכד לאהרן שלוש, ממייסדי נווה צדק, (מצד אמו). למד בבית ספר "כל ישראל חברים" ("אליאנס") בנווה צדק, ואחר כך (1930-31) במכינה האוניברסיטאית של האוניברסיטה הצרפתית בביירות (לבנון) וב-1932 סיים את לימודי ב"קולג' דה פרר" (קולג' האחים) ביפו. מילא תפקידי מנהלה שונים בקונסוליה הבולגרית, בבנק אפותיקאי כללי, במנהל המזון של שלטונות המנדט הבריטי ובצנזורה על העיתונות (תחילה תחת שלטונות המנדט ועם קום המדינה בצנזורה הצבאית). במקביל עסק בעריכה ובתרגום במקומות שונים (עיתון "הצופה", הוצאת הספרים "מ. ניומן", "קול ישראל" ועוד). בשנת 1952 מונה כמזכיר הספרותי בהוצאת "דביר" ומשנת 1958 היה מזכיר המערכת בהוצאת "עם עובד". היה נשוי לעיתונאית תקוה וינשטוק לבית הכהן, נינת מיכל הכהן. הוצאת עם עובד העניקה מספר פרסים לסופרים ומשוררים על שמו. ארכיונו האישי נמצא בארכיון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב. החל לפרסם את שיריו ב-1934 בכתבי העת "גזית" ו"גליונות". בהמשך פרסם שלושה ספרי שירה: "ענבר" (ירושלים, "תרשיש", 1950) "משנה אהבה" (תל אביב, "עם עובד", 1975) "ימים יש חפץ בם" (תל אביב, "דביר" 1978) תרגם ספרים מאנגלית ומצרפתית. בין הספרים שתרגם: "גן החרוזים לילד" מאת רוברט לואיס סטיבנסון (1945). "התתרים השחורים" מאת ויליאם סארויאן (1947). "הנסיכה דה קליו" (הנסיכה מִקְלֵב) מאת מאדאם דה לה פאייט (1975) "הירושה" ו"טואן", שני קובצי סיפורים מאת גי דה מופסן (1977, 1979). תקוה וינשטוק לוריא, ירוחם לוריא: משורר, מתרגם ועורך, תל אביב : ספרי עיתון 77, 2013. משה-גיורא אלימלך, מקרא בשירי ירוחם לוריא, ב-"מאזנים" תמוז תשל"ו (יולי 1976), ע' 103-107. מדיה וקבצים בנושא ירוחם לוריא בוויקישיתוף ירוחם לוריא, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" שושנה שפירא, ירוחם לוריא, באתר פרויקט בן-יהודה בני ציפר, המי פעמונים, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2008 ירוחם לוריא, דף שער בספרייה הלאומית ירוחם לוריא, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
סיפורי אבו-נימר

"סיפורי אבו נימר" (בהרחבה: "סיפורי אבו נימר: לאנשים שלא מפינים ערבית ולא מכירים טוף אל-ערבים") הוא ספר סיפורים עממיים, פתגמים ומשלים מאת דן בן אמוץ. הסיפורים התפרסמו בתחילה כטור במעריב ויצאו בספר לראשונה בשנת 1982, בהוצאת זמורה ביתן מודן. מאז יצאו מספר מהדורות. לפי דבריו של בן אמוץ בראיון פיקטיבי עם עצמו שפרסם בסוף הספר, מקורם של הסיפורים בשיחות שערך עם מספר סיפורים ערבי זקן מיפו, שאותו הכיר במהלך חתונה ובהמשך רשם את הסיפורים מפיו, בלשונו. בן אמוץ סירב לגלות מיהו "אבו נימר" המקורי והיכן בדיוק הוא מתגורר, ולפיכך הסברה היא שבן אמוץ כתב את הסיפורים מדמיונו לשונם של הסיפורים ציורית, מערבת עברית וערבית ושזורה ניבים והמצאות לשוניות. בין גיבורי הסיפורים אבו נוואס המחוכם, השופט קרקאש האוויל, "שעושה משפט כמו שכתוב בספר" בלי להתחשב בטיעונים המובאים בפניו, הארמני הקמצן קרוטיאן ועוד גלריה של דמויות שסיפוריהן נטועים בימי האימפריה העות'מאנית ועד ימי ראשית מדינת ישראל. כמו כן משובצים בספר פתגמים עממיים ומשלי חיות. הספר מעוטר בדמויות כרכוֹז וחג'יוואת, שני גיבורים עממיים מתוך תיאטרון צלליות שהיה נפוץ באימפריה העות'מאנית. הסיפורים הועלו על הבמה פעמיים, פעם בהפקת תיאטרון צוותא, עם בסאם זועמוט כמספר, ופעם כמופע יחיד של דודו אלהרר. אורי קציר, המסמר של אבו נוואס סיפורי אבו-נימר, באתר OCLC (באנגלית) לפי ה"אחרית דבר" בספר
יצחק דור

הרב יצחק דור (נולד ב-1962) הוא ראש ישיבת חורב. נולד בשנת ה'תשכ"ב (1962) בהוד השרון ליוסף ואסתר דור. אביו היה פליט שואה שהבריח ילדים יהודים ממנזרים לישראל בתום מלחמת העולם השנייה. אמו היא בת למשפחת שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה ונתניה. הוריו היו ממייסדי מערכת החינוך הממלכתי דתי בצפון. בשנות ילדותו הראשונות, עבר עם משפחתו מהוד השרון לעפולה, ומשם לפתח תקווה. התחנך בישיבה התיכונית בנחלים, ובישיבת מרכז הרב, שם הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הרב אברהם שפירא, וכן על ידי הרב מרדכי אליהו. שם עסק גם בביאור סוגיות במסכת שבת וכתובות במסגרת מכון הלכה ברורה. רבותיו המובהקים הם הרב צבי יהודה הכהן קוק (שאצלו למד כשנה וחצי) והרב אברהם שפירא. בעל תואר ראשון במדעי החברה והרוח, ותואר שני בחינוך. שירת כקצין בסדיר ובמילואים בחיל התותחנים ובשריון, והשתחרר בדרגת רב-סרן. מתגורר בירושלים. הרב דור מכהן גם כרב בשכונת רמות ומעביר שיעורים במגוון נושאים. מלמד מחשבת ישראל במכללה להשכלה גבוהה. נשוי ואב לשישה ילדים. בשנת תשע"ג נבחר על ידי הרבנים הראשיים לישראל, בהתייעצות עם השר לשירותי הדת ובאישור הממשלה, לאחד מחברי הגוף הבוחר לרבנות הראשית לישראל. בשנת תשע"ד נבחר גם לאחד מחברי הגוף הבוחר של הרבנים הראשיים לירושלים. לאחר שנות לימודיו בישיבת מרכז הרב, החל את דרכו החינוכית כר"מ (רב מחנך) בישיבה התיכונית חורב בירושלים. בשנת ה'תש"ס נרתם לעמוד בראשות ישיבת נתיב מאיר. לאחר שנתיים מוצלחות בראשות הישיבה, שסייעו לשיקומה, שב לישיבת חורב בשנת ה'תשס"ב, לעמוד בראשה כראש הישיבה. ישיבת חורב היא בין הישיבות המובילות בזרם הציוני דתי. בשנת תש"ע זכתה הישיבה בראשותו בפרס החינוך הדתי אחד מבנו הוא הרב אוריה דור, ר"מ בישיבת הר עציון. אתר הישיבה התיכונית חורב ירושלים כל הכתבות - הרב יצחק דור, באתר ערוץ 7 אישור נציגי השר לשירותי דת והרבנים הראשיים לאספה הבוחרת את הרבנים הראשיים לישראל. החלטה מספר 476 של הממשלה מיום 30.06.2013.
לילכ

לילכ (בערבית "ليلك") הוא ירחון ערבי הפונה לקהל הנשים, מבית א-סנארה. המגזין עוסק בנושאים שונים, בהם: אמנות, תרבות, מדורי אוכל ורכילות. נכון לשנת 2010 העורכת הראשית שלו היא יארא משעור. הירחון עורך מדי שנה תחרות "מלכת היופי" של המגזר הערבי הנקראת "מיס לילכ". תגית "לילכ" באתר א-סנארה לילכ, בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות אופיר דור, ראיון כלכליסט "הערבים עושים עוד דברים חוץ מלאכול ולדבר בטלפון", באתר כלכליסט, 5 בינואר 2014 איתי יעקב, יארא משעור: "ערבים, יהודים, כולם מתלבשים אותו הדבר", באתר Xnet‏, 23 בפברואר 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא כתבי עת ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פארק ויקטוריה המלכותי

פארק ויקטוריה המלכותי (אנגלית: Royal Victoria Park) הוא פארק השוכן בעיר באת' שבאנגליה. הפארק נחנך ב-1830 על ידי הנסיכה ויקטוריה בת ה-11, והוא היה הפארק הראשון שנקרא על שמה, ואף נבנה בו אובליסק המוקדש לה. בתקופה הוויקטוריאנית נוהל המקום על ידי תושבים אמידים מהעיר, שקיבלו לשם כך תרומות, וב-1921 עבר לחזקתה של מועצת העיר. אדריכל הגן היה אדוארד דייוויס, שכיהן גם כאדריכל העיר באת'. הנהלת הפארק רצתה להפוך את הפארק לגן הבוטני העיקרי של מערב אנגליה, וכתוצאה מכך הוחלט לשתול מגוון רחב של שיחים ועצים. הגן הבוטני הנוכחי הוקם ב-1887, והוא מכיל את אחד מאוספי הצמחים הגדלים על אבן גיר הגדולים ביותר במערב אנגליה. העתק של המקדש הרומי הנמצא בגן הוצג בתערוכת האימפריה הבריטית, שנערכת בלונדון ב-1924. במלחמת העולם השנייה נלקחו מהפארק שערי הכניסה והגדרות, על מנת לסייע למאמץ המלחמה. ב-1987 הורחב הגן הבוטני כך שיכלול את גרייט דל, שהיא מחצבה נטושה שהייתה חלק מהפארק באופן רשמי והכילה עצים מחטניים רבים. הפארק משתרע על פני 231,000 מטרים רבועים במעלה גבעה לכיוון צפון. בכל אחד מהצדדים שלו יש שער כניסה, כשהראשי נמצא בפינה הדרום-מזרחית. בתוך הפארק יש שביל היקפי, הנקרא רויאל אווניו, וממנו מתפצלים שבילים קטנים יותר המובילים אל האתרים השונים בפארק. בכיוון מערב ברויאל אווניו נמצאים מגרשי הטניס והכדורת מצד שמאל וצמחייה בצד ימין. מהקצה המזרחי של הפארק ניתן להשקיף על החלק הצפוני של הסהר המלכותי. לאחר חציית מרלבורו ליין מגיעים אל לב הפארק, בו נמצא האובליסק לזכר המלכה ויקטוריה. לאחר האובליסק נמצאות המדשאות, המשתרעות לכיוון צפון ונחצות על ידי מספר שבילים. בחלק המערבי של הפארק שוכנים הגרייט דל, האגם המשמש לשיט, והגן הבוטני. בשנת 2007 החל ביצועה של תוכנית שיקום ובנייה מחדש על ידי מועצת באת' וצפון מזרח סומרסט, שקיבלה סיוע קרן הלוטו למורשת. הוא ידוע גם בזכות אטרקציות כגון רמפה לסקייטבורדים, מגרש טניס, כדורת, מסלול גולף, קונצרטים במרחב הפתוח, גן שעשועים והגן הבוטני המשתרע על פני 36,000 מטרים רבועים. בזכות תכונותיו הוכלל הפארק על ידי קרן המורשת האנגלית ברשימת הפארקים והגנים בעלי עניין היסטורי מיוחד באנגליה. מדיה וקבצים בנושא פארק ויקטוריה המלכותי בוויקישיתוף פארק ויקטוריה המלכותי, באתר Parks & Gardens UK Playing in the park, באתר ה-BBC‏, 2 ביולי 2007 פארק ויקטוריה המלכותי, באתר מלון קרפקס
הן לא תקחהו עמך

הן לא תקחהו עמך (באנגלית: You Can't Take It With You) הוא סרט קולנוע קומי (מסוגת ה"סקרובול") בבימויו של פרנק קפרה משנת 1938 על פי מחזה זוכה פרס פוליצר בשם זה מאת ג'ורג' קאופמן ומוס הארט אותו עיבד לתסריט רוברט ריסקין. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזיכה את קפרה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת הפקתו, מתוך שבע מועמדויות. בין כוכבי הסרט ג'יימס סטיוארט, ג'יין ארתור, ליונל ברימור ואדוארד ארנולד. היה זה הסרט השלישי של קפרה שזיכה אותו באוסקר לבמאי הטוב ביותר, לאחר זה קרה לילה אחד מ-1934 ומר דידס הולך העירה מ-1936. היה זה גם הסרט המכניס ביותר לשנת 1938. הסרט זכה לביקורות חיוביות בזכות הדיאלוגים השנונים, אווירת הטירוף חסרת המעצורים ותפקידיהם של כמעט כל השחקנים, גם אלו בתפקידי המשנה הקטנים. אליס (ג'יין ארתור), בת למשפחת סיקמור האקצנטרית, שבראשה ניצב הסב וונדרהוף (ליונל ברימור), מתאהבת בטוני קירבי (ג'יימס סטיוארט), בן למשפחת בנקאים עשירה. אביו של טוני, אנתוני פ. קירבי (אדוארד ארנולד) ואמו הסנובית, בגילומה של מרי פורבס, מתנגדים לשידוך בין הצעירים. כאשר בני הזוג קירבי מוזמנים לארוחת ערב גדושה מוזרויות בבית סיקמור, לומד טוני שבעצם בני משפחתו-שלו אינם פחות מטורפים מבני משפחתה של אליס. אט אט יוצאת ארוחת הערב משליטה ומתפתחת מהומה. הסרט מציג ניגוד בין משפחת סיקמור האוהבת, השמחה, שבניה אינם לוקחים את עצמם ברצינות יתרה ועושים ככל העולה על רוחם לבין משפחת קירבי האריסטוקרטית, הנפוחה מחשיבות עצמית, המאובנת רגשית ובפרט אבי המשפחה תאב הבצע. שם הסרט הוא אמרה מפיו של סב משפחת סיקמור בנוגע לכסף, אותו לא יכול האדם לקחת עמו לאחר מותו. "הן לא תקחהו עמך", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הן לא תקחהו עמך", באתר נטפליקס "הן לא תקחהו עמך", באתר AllMovie (באנגלית) "הן לא תקחהו עמך", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הן לא תקחהו עמך", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "הן לא תקחהו עמך", באתר אידיבי "הן לא תקחהו עמך", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הסרט באתר האוזן השלישית
ציונה פטריוט

ציונה פטריוט היא דמות דראג קווין המגולמת על ידי הבדרן הישראלי יובל אדלמן (נולד ב-28 באפריל 1973). לאחר שירותו הצבאי עבד אדלמן בצוות בידור באילת. לאחר מכן המשיך ללימודי תואר ראשון בתקשורת וניהול במסלול האקדמי המכללה למינהל. כמו כן אדלמן למד משחק בצוותא אצל הבמאי שמחה ספקטור והוא בוגר בית הספר לקופירייטינג של תרצה גרנות. הוא לימד שנתיים דרמה במחנות קיץ בארצות הברית. מאז שנת 1998, אדלמן מגלם דמות דראג קווין בשם ציונה פטריוט. בשנת 2014 השתתף בעונה השנייה של תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי". בשנת 2016 השתתף בתוכנית המציאות "בייק אוף ישראל" והודח בחצי הגמר. דמותה של ציונה פטריוט עלתה לראשונה לבמה ב-1998. השם נוצר בעקבות האיום המחודש במלחמה, אז דובר רבות על טילי פטריוט. אותה שנה היא החלה להופיע ביחד עם רמה רימינג בצמד הדראג "הדראגולות" אשר התפרק שש שנים מאוחר יותר. ציונה פטריוט הופיעה במופעי בידור, אותם אדלמן מכנה "סטנדראג" (סטנד-אפ ודראג), שבהם היא מדברת בחופשיות ובקיצוניות על סקס, פוליטיקה ועוד. היא דמות ישראלית וציונית שלרוב מחקה זמרות ישראליות ומופיעה בשירי להקות צבאיות. פטריוט הגישה תוכנית יחיד בשם "מלכת האמבטיה" (תוכנית אירוח והומור בערוץ המוזיקה 24) ועבדה ככתבת שטח של אתר האינטרנט נענע. בשנת 2007 הצטרפה פטריוט ללהקת פאות קדושות, הרכב המונה חמש מלכות דראג, דיוה די (דני יאיר), טלולה בונט (טל קלאי), קיארה דופלה (ליאור כהן) וגלינה פור דה-ברה (גיל נוה). פטריוט הופיעה עם אסתי זקהיים ב"אחת עם אופי", מופע קברט בתיאטרון תמונע ביום האשה מרץ 2009. בשנת 2009 הופיעה ביחד עם להקת פאות קדושות במיני-סדרת טלוויזיה ישראלית "תמיד אותו חלום" בערוץ הוט 3, ובמקביל גם בשירות VOD של חברת הכבלים HOT. מסקר שערך אתר GayTLVGuide ובחן את חיי הלילה של קהילת הלהט"ב בישראל בראי סיכום העשור האחרון, עלה כי פטריוט היא הדראג קווין המוכרת ביותר בקרב המשתתפים. בנובמבר 2011 השתתפה פטריוט בקמפיין "אחרי כל לילה מגיע יום", שנולד בעקבות ארבעה מקרי התאבדויות בקהילה הגאה, מספר חודשים לפני כן. לצד פטריוט השתתפו בקמפיין גם עברי לידר, שורטי, ג'ייסון דנינו הולט, אביעד קיסוס, עומרי חיון, גל אוחובסקי, אוריאל יקותיאל, קיי לונג, אבנר דפני, שי דויטש, יניב ויצמן ואחרים. במכללת ספיר, "אירוע גאווה" מאי 2012 במועדון "אוויטה" בתל אביב, דצמבר 2010 באירוע הגאווה בבאר שבע, יולי 2011 ויגסטוק, גן מאיר בתל אביב, נובמבר 2011 מדיה וקבצים בנושא ציונה פטריוט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ציונה פטריוט ליאת לוי, לב של גבר: חייו הכפולים של יובל אדלמן, nrg, ‏25 בספטמבר 2010 איתי שטרן, ציונה פטריוט ורמה רימינג מסכמות 20 שנות מחאה ופאייטים, באתר הארץ, 6 ביוני 2018 טל היינריך, "ברוך שלא עשני אשה", נענע10, 08/11/2006 "קברט נשים- ערב יום האשה 2009", באתר תיאטרון תמונע יניב הלפרין, "איפה אנחנו אוהבים לבלות?", GoGay, 8/1/2010 הקהילה מתגייסת: אחרי כל לילה מגיע יום, באתר מזבלה גיא ארליך, עזרה בדרך: הקהילה הגאה נלחמת בהתאבדויות, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2011
פסיון (סוג)

פסיון (שם מדעי: Phasianus) הוא סוג של עופות ממשפחת הפסיוניים. סוג זה בעל שני מינים. פסיון מצוי (Phasianus colchicus) פסיון ירוק (Phasianus versicolor) תרגום יונתן בספר שמות מזהה את ה'שליו' עם ה"פיסיונין" (שמות טז יג), וכן בספרות חז"ל נחשב הפסיון לאחד ממיני השליו (יומא עה ע"ב). נוהג אכילת הפסיון היה מקובל בתקופה הרומית והוא מוזכר בספרות חז"ל יחד עם התרנגול והטווס כעוף מאכל שטעמו משובח. מהמקורות עולה בבירור שמדובר בעוף כשר. קיימות עדויות למכירתו ולאכילתו בעת החדשה באזור גרמניה ואנגליה, אך המסורת המהימנה ביותר לאכילתו לאורך הדורות, הנמשכת עד ימינו, היא מאיטליה. אף על פי שבדורות האחרונים לא הייתה תמימות דעים בספרות ההלכה באשר למסורת אכילתו של הפסיון, רבים מן הפוסקים נטו להתיר, ורק מיעוטם אסר. הרב אליהו טואף, רבה הראשי הקודם של רומא, שחט ואכל פעמים רבות פסיונים, עד לשנת תשס"א. הפסיון נמצא כיום בקבוצת הסיכון של אובדן מסורת האכילה. בסעודות המסורת שנערכו בשנים האחרונות בישראל ובחו"ל נאכלו פסיונים. מדיה וקבצים בנושא פסיון בוויקישיתוף פסיון, באתר ITIS (באנגלית) פסיון, באתר NCBI (באנגלית) פסיון, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) פסיון, באתר GBIF (באנגלית) להרחבה זהר עמר, מסורת העוף, תל אביב תשס"ד, עמ' 54 – 58, 60 – 61 זהר עמר, "בעקבות 'סעודת ההלכה'", על אתר, יב (תשס"ג), עמ' 109 – 112 ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלבניה במשחקים האולימפיים

אלבניה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מינכן (1972). היא נעדרה מארבע האולימפיאדות הבאות, ושבה והשתתפה באולימפיאדת ברצלונה (1992). מאז, משתתפת אלבניה במשחקים ברציפות. בהופעתה הראשונה של אלבניה במשחקים, במינכן, ייצגו אותה חמישה ספורטאים - ארבעה קלעים ומרים משקולות אחד, אימר פמפורי. פמפורי קבע שיא עולם בסגנון לחיצה (clean and press)‏, 127.5 ק"ג, אך נפצע במהלך הרמת המשקולות בסגנון הנפה, וסיים רק במקום התשיעי. ההישג המשמעותי הבא של ספורטאי אלבני במשחקים האולימפיים הגיע באולימפיאדת סידני (2000), אז דורג מרים המשקולות איליריאן סולי במקום החמישי. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) בלטה מרימת המשקולות רומלה בגאי, שסיימה במקום השישי, ובאולימפיאדת לונדון (2012) היה הספורטאי הבולט מרים משקולות נוסף, בריקן צליה, שסיים במקום התשיעי. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שיפר צליה את הישגו, וסיים במקום החמישי. מרימת משקולות נוספת, אווגייליה ולי, סיימה במקום השמיני. באולימפיאדת פריז (2024) הצליחה אלבניה לזכות במדליה אולימפית ראשונה בתולדותיה, מדליית ארד אותה השיג כרמן ואליב בענף ההיאבקות אלבניה השתתפה גם בשלוש אולימפיאדות החורף שנערכו מאז אולימפיאדת טורינו (2006). בטורינו ובאולימפיאדת ונקובר (2010) ייצג אותה ספורטאי אחד, גולש הסקי האלפיני אריון טולה, שהגיע להישגים נמוכים בשתיהן. טולה נסע גם לאולימפיאדת סוצ'י (2014), אך שבר את זרועו ולא התחרה בסופו של דבר. במשחקים אלה השתתפה מלבדו גולשת סקי אלפיני נוספת. אלבניה במשחקים הפאראלימפיים אלבניה במשחקים האולימפיים לנוער אתר הוועד האולימפי הלאומי של אלבניה (באלבנית)
פקיצטוס

פקיצטוס (שם מדעי: Pakicetus) הוא סוג נכחד של יונק טורף ממשפחת הפקיצטיים. הפקיצטוס היה אנדמי ליבשת אסיה, והוא חי בתקופת האאוקן, לפני כ-52 עד 48 מיליוני שנים. בעבר שויך למשפחת הפרוטוצטיים, אולם כיום משויך למשפחה נפרדת, פקיצטיים. מאובני הפקיצטוס הראשונים התגלו בפקיסטן, ומכאן שמו. הם נמצאו באזורים שהיו בעבר (בזמן שהפקיצטוס חי) אזורי החוף של ים טתיס. בתחילה חשבו כי המאובן הראשון, גולגולת בודדה, היה של מזוניכיד, אולם שני החוקרים גינגריץ' וראסל זיהו אותו כלווייתן קדום לפי מאפייני האוזן הפנימית שלו, שהיו ייחודיים ללווייתנים. שלדים שלמים של פקיצטוס התגלו ב-2001, והם חשפו כי הפקיצטוס היה כנראה חיה יבשתית שגודלה כגודל זאב. בסוג פקיצטוס ארבעה מינים: P. inachus P. attocki P. calcis P. chittas בהתבסס על גודל הגולגולת ועל חלקי השלד של הפרטים שנמצאו מקובל לחשוב שפרטים של פקיצטוס נעו באורך שבין מטר לשניים. הפקיצטוס נראה שונה מאוד מהלווייתנאים המודרניים וצורת גופו דמתה יותר לשל יונקים שוכני קרקע. להבדיל מהלווייתנאים המאוחרים יותר היו לו ארבע רגליים ארוכות ומתפקדות. לפקיצטוס היה אף ארוך, שיניים האופייניות לטורף, צוואר ארוך ומובחן וזנב ארוך. כמו ברוב היונקים היבשתיים האף היה ממוקם בקצה החוטם. ניסיונות שחזור שונים שנעשו בעקבות גילויים של שלדים מורכבים מתארים את הפקציטוס בדרך כלל כמכוסה בפרווה אך ככל הנראה בגלל קרבתם האבולוציונית להיפופוטמים סביר יותר להניח כי גופם היה מכוסה בפרווה דלילה יחסית. המאובן הראשון שהתגלה היה מורכב מגולגולת לא שלמה שכללה את עצם הקודקוד וחלקים מהלסת התחתונה וכמה שיניים. בהתבסס על הפרטים בשיניים הטוחנות שוער שהפקיציטוס ידע לקרוע בשר. שחיקה בצורת חריצים על הטוחנות הראתה שהפקיצטוס חיכך את שיניו בעת שאכל. בגלל שיניו, משערים שהפקיצטוס אכל דגים וחיות קטנות אחרות, השיניים גם מרמזות שלפקיצטוס היו גם אבות אבולוציוניים אוכלי-בשר וגם כאלה צמחוניים. יונק זה הופיע בסדרה פלאווורלד. מדיה וקבצים בנושא פקיצטוס בוויקישיתוף פקיצטוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פקיצטוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פקיצטוס, באתר GBIF (באנגלית) פקיצטוס באתר The Paleobiology Database Pakicetus Spp. | College of Osteopathic Medicine | NYIT, www.nyit.edu (באנגלית)
ניקולאי רומיאנצב

ניקולאי רומיאנצב (ברוסית: Николай Петрович Румянцев;‏ 14 באפריל 1754 - 15 בינואר 1826) היה רוזן, שר החוץ וראש הממשלה של האימפריה הרוסית. בנו של פיוטר רומיאנצב. רומיאנצב החל את שרותו הצבאי בשנת 1762, השתחרר מהצבא בשנת 1773 והחל לשרת בחצר של יקטרינה הגדולה. בשנת 1774 נסע לאירופה ועם חזרתו בשנת 1779 החל לשרת במשרד החוץ. בשנים 1781–1795 היה נציג האימפריה הרוסית באימפריה הרומית הקדושה. בתקופת פאבל הראשון הורחק מהשרות וחזר רק עם העברת השלטון לאלכסנדר הראשון. בשנת 1802 מונה לתפקיד שר המסחר. טיפל במספר נושאים כלכליים חשובים. בין השאר יזם את הפיכת החברה הצפון-מזרחית לחברה הרוסית-אמריקאית. רומיאנצב תמך ביחסים טובים עם צרפת. בשנת 1808, עם ההתקרבות בין רוסיה לצרפת, מונה לשר החוץ. בשנת 1808 קודם לסגן יושב ראש המועצה המדינית. בשנים 1810–1812 היה ראש הממשלה ויושב ראש המועצה המדינית. עם פלישת הצרפתים לרוסיה, קיבל שיתוק ואיבד את השמיעה. לאחר החלטת מיכאיל קוטוזוב לסגת ממוסקבה המליץ לאלכסנדר הראשון לפטר את קוטוזוב ולהסכים לשלום עם צרפת בכל תנאי. במהלך המלחמה איבד את כל השפעתו על הקיסר ונשלח לגמלאות. במהלך השרות במשרד החוץ אסף אוסף גדול ביותר של מסמכים היסטוריים, מטבעות, מפות וכו'. אוסף זה היה בסיס למוזיאון רומיאנצב במוסקבה שבהמשך הפך לספרייה הממלכתית של רוסיה. כמו כן, יזם מספר מסעות רוסיים, כולל מסעות סביב העולם. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי רומיאנצב בוויקישיתוף קורות חיים (ברוסית) ניקולאי רומיאנצב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
1940 בקולנוע

ערך מורחב – 1940 פנטסיה הדיקטטור הגדול רבקה סיפור פילדלפיה שביל סנטה פה פינוקיו חלף עם הרוח פרס אוסקר הסרט הטוב ביותר: רבקה, יונייטד ארטיסטס השחקן הטוב ביותר: ג'יימס סטיוארט - סיפור פילדלפיה שחקן המשנה הטוב ביותר: וולטר ברנן - איש המערב השחקנית הטובה ביותר: ג'ינג'ר רוג'רס שחקנית המשנה הטובה ביותר: ג'יין דארוול - ענבי זעם הבמאי הטוב ביותר: ג'ון פורד - ענבי זעם השיר המקורי הטוב ביותר: When You Wish Upon A Star - פינוקיו 23 בפברואר - פיטר פונדה 26 במרץ - ג'יימס קאן 14 באפריל - ג'ולי כריסטי 25 באפריל - אל פצ'ינו 13 ביולי - פטריק סטיוארט 18 ביולי - ג'יימס ברולין 3 באוגוסט - מרטין שין 15 באוגוסט - זאב רווח 5 בספטמבר - ראקל ולש 19 באוקטובר - מייקל גמבון 15 בנובמבר - סם ווטרסטון 27 בנובמבר - ברוס לי 25 בספטמבר – מרגריט קלארק, כוכבת 5 בדצמבר – וילפרד לוקאס, שחקן, תסריטאי, במאי הגנב מבגדאד הדיקטטור הגדול היהודי הנצחי היהודי זיס גשר ווטרלו 1939 בקולנוע 1940 1941 בקולנוע שנים בקולנוע סרט קולנוע מדיה וקבצים בנושא 1940 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 1940 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרצל בן ארי

הרצל בן-ארי (נולד ב-1956) הוא מנהל החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי. לשעבר ראש מועצת קרני שומרון וחבר בהנהלת מועצת יש"ע. הרצל בן-ארי נולד בכפר שלם בתל אביב למשפחה בת חמישה ילדים, לאב יוצא אפגניסטן ולאם ילידת איראן. בשנת 1979 עבר להתגורר בקרני שומרון. בן-ארי כיהן משנת 1992 כראש המועצה הדתית של קרני שומרון. הוא הקים סניף זק"א בקרני שומרון וקרן גמ"ח בשם "אחיעזר-אחיסמך". לאחר שיהודה ליברמן, הודיע על פרישתו מתפקיד ראש המועצה, התמודד על תפקיד ראש המועצה מול אסי לוי, סגן ראש המועצה אז מטעם הליכוד, וגבר עליו. בבחירות בשנת 2008 התמודד שוב, הפעם בראשות רשימת "בה" ("בונים את המחר") ונבחר לכהונה נוספת. בתקופת כהונתו, המועצה זכתה בפרסים על רמת החינוך, איכות הסביבה והניהול הכספי. ב-2013 התמודד בשלישית, אך הפסיד ליגאל להב שזכה ב-55.5%. בן-ארי התנגד לבניית גדר הביטחון מסביב ליישובים ולגוש עציון. הוא התנגד להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון בראשית ממשלת נתניהו השנייה. בן-ארי הוא בעל תואר במנהל עסקים וסיים קורס לניהול בכיר לדירקטורים. הוא חבר האספה הכללית של מפעל הפיס ויו"ר המועצה הדתית של קרני שומרון, הוא נבחר לראש המועצה הדתית המצטיין בישראל. התמנה למנהל החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי ועבר להתגורר בשכונת רחביה בירושלים. נשוי ללאה ואב לשישה, בהם המוזיקאי חנן בן ארי וסא"ל עמיחי בן ארי. הרצל בן ארי הוא אחיו של חבר הכנסת לשעבר מיכאל בן-ארי. עפרה לקס, עניין אישי עם הרצל בן ארי, באתר ערוץ 7, 20 בספטמבר 2012 כוחות חדשים בהנהלת יש"ע המתחדשת, אתר מועצת יש"ע חגית רוטנברג, הקשרים של אסי, העשייה של הרצל, באתר ערוץ 7, 28 באוקטובר 2004 הוכרזו תוצאות תחרות "קריה יפה בישראל יפה" לשנת 2009 קרני שומרון זוכה בפרס ניהול יוקרתי ממשרד הפנים חגית רוטנברג, הגדר טובה לקבלנים, באתר ערוץ 7, 15 בנובמבר 2006 ראש מועצת קרנ"ש: אחרים הפגישה עם נתניהו, באתר ערוץ 7, 30 בנובמבר 2009