laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ין ובסטר

ג'ין ובסטר (באנגלית: Jean Webster;‏ 24 ביולי 1876 – 11 ביוני 1916) הייתה סופרת אמריקנית, הידועה בעיקר בזכות ספרה "אבא-ארך-רגליים". אליס ג'יין צ'נדלר ובסטר נולדה בניו יורק וגדלה כשהיא מוקפת ספרים, הן בזכות אביה שהיה מוציא לאור והן בזכות אמה שהייתה אחייניתו של הסופר המפורסם מארק טוויין. הסיפורים הראשונים שכתבה נדפסו כשהייתה סטודנטית במכללת ואסר, אחת המכללות היוקרתיות של אותה תקופה ויועדה לבנות עשירים. ג'ין ובסטר כתבה על חיי סטודנטיות ועל נערות מתבגרות. בבגרותה הייתה פעילה בעניינים חברתיים באמריקה ולחמה למען עניים ולקידום נשים. ובסטר הרבתה לנסוע בעולם וכתבה ספרים ומחזות. ספרה המפורסם ביותר, 'אבא ארך רגליים', שנכתב בעקבות פעילותה למען ילדים חסרי בית, תורגם לשפות רבות והיה לקלאסיקה עולמית. הספר מספר על נערה יתומה שנשלחה לקולג' על ידי מיטיב אלמוני. בספר ניכרות שאיפתה של המחברת לשוויון זכויות האישה ודעותיה הסוציאליסטיות. ג'ין ובסטר מתה בגיל 39, שעות ספורות לאחר שילדה את בתה הבכורה, שנקראה על שמה. עת פטי הלכה לקולג' (1903) פטי ופריסילה (1904) נסיכת החיטה (1905) ג'רי ג'וניור (1907) רוב מהומה אודות פיטר (1909) רק פטי (1911) אבא-ארך-רגליים (1912) – קורותיה, חוויותיה והרהוריה של חניכה בבית-יתומים, מסופרים בגילוי-לב רווי הומור ורגשנות בשורת מכתבים ואיורים (מעשה-ידי המחברת) ששולחת הנערה למיטיבה האלמוני, המכונה בפיה "אבא-ארך-רגליים" (שהוא גם שמו של מין עכביש). אויב יקר (1915) מדיה וקבצים בנושא ג'ין ובסטר בוויקישיתוף ג'ין ובסטר, ברשת החברתית Goodreads כתבי ג'ין ובסטר בפרויקט גוטנברג (באנגלית) עופרה עופר אורן, אבא-ארך-רגליים: האם הפמיניזם שייך רק ליורשות עשירות, בבלוג סופרת ספרים, 23 בספטמבר 2014 עופרה עופר אורן, ג'ין ובסטר, "אבא ארך הרגליים" ושתי היתומות שלה, בבלוג "סופרת ספרים", 30 בדצמבר 2014 עופרה עופר אורן, ג'ין ובסטר: 40 שנה, דמות מפורסמת אחת ומוות טראגי אחרי לידת בתה, באתר Xnet‏, 20 בדצמבר 2014 ג'ין ובסטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ין ובסטר (1876–1916), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוטראג

קוטראג היה מנהיג בולגריה של הוולגה לאחר מות אביו, קובראט, בשנת 643 ואח של בטבאיאן, של קובר, של אלצק ושל אספרוך. קוטראג הנהיג את השבטים הבולגרים שתפסו את הטריטוריות מהן נוצרה בולגריה של הוולגה והמשיך להנהיגה לאחר מות אביו וחלוקת הבולגרים לחמש חטיבות נפרדות המונהגות על ידי חמשת בני קובראט. ממשיכיו של קוטראג התאסלמו ואיתם תושבי בולגריה של הוולגה. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אספרוך (שליט בולגריה)

אַסְפָּרוּךְ (בבולגרית: Аспарух או אִיסְפֵּרִיךְ (Исперих) היה מנהיג השבטים הטורקים-בולגרים שפלשו לחבל הבלקן, בנו של קובראט ואח של בטבאיאן, קוטראג, קובר ואלצק. נחשב למייסד בולגריה הבלקנית, אשר כונתה בהמשך, האימפריה הבולגרית הראשונה. אספרוך יצא עם חלק משבטי הבולגרים מבולגריה של הוולגה, צלח את הדון, הדניפר והדניסטר והתיישב בבודג'אק ובדלתה של הדנובה. משערים שההתיישבות הייתה ברשות האימפריה הביזנטית בתמורה להגנת גבול האימפריה נגד פולשים אפשריים אחרים. לאחר מותו של קונסטנטינוס השני, ב-668, ניסה אספרוך להרחיב את שלטונו מזרחה ושדד את הארץ לאורך הדנובה. ב-679 ניסו הביזנטים לסלקו, אך הוא התיישב סופית בדוברוג'ה. בהדרגה התרחבה השליטה של אספרוך לכל הטריטוריה שבין הדנובה, הים השחור והרי הבלקן, כששבעת השבטים הסלאבים המקומיים קיבלו את מרותו. אספרוך מת ב-701, ככל הנראה בקרב מול צבא ממלכת הכוזרים, וירש אותו טרבל. Istoria românilor כרך ראשון, עמודים 222–223, מאת Constantin c. Giurescu, מהדורת 2003. מדיה וקבצים בנושא אספרוך (שליט בולגריה) בוויקישיתוף Рашев, Рашо (2005). Прабългарите през V-VII век, Трето издание, София: Орбел, стр. 127-128- נתון במחלוקת Golden, Peter, An introduction to the history of the Turkic peoples: Ethnogenesis and state-formation in medieval and early modern Eurasia and the Middle East, Harrassowitz, 1992
תרשיש (אבן חן מקראית)

תַּרְשִׁישׁ היא האבן הראשונה בטור הרביעי בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט אשר. וְהַטּוּר הָרְבִיעִי תַּרְשִׁישׁ וְשֹׁהַם וְיָשְׁפֵה מְשֻׁבָּצִים זָהָב יִהְיוּ בְּמִלּוּאֹתָם — ספר שמות, פרק כ"ח, פסוק כ' וְהַטּוּר הָרְבִיעִי תַּרְשִׁישׁ שֹׁהַם וְיָשְׁפֵה: מוּסַבֹּת מִשְׁבְּצֹת זָהָב בְּמִלֻּאֹתָם — ספר שמות, פרק ל"ט, פסוק י"ג מַרְאֵה הָאוֹפַנִּים וּמַעֲשֵׂיהֶם כְּעֵין תַּרְשִׁישׁ וּדְמוּת אֶחָד לְאַרְבַּעְתָּן וּמַרְאֵיהֶם וּמַעֲשֵׂיהֶם כַּאֲשֶׁר יִהְיֶה הָאוֹפַן בְּתוֹךְ הָאוֹפָן. — ספר יחזקאל, פרק א', פסוק ט"ז וָאֶרְאֶה וְהִנֵּה אַרְבָּעָה אוֹפַנִּים אֵצֶל הַכְּרוּבִים אוֹפַן אֶחָד אֵצֶל הַכְּרוּב אֶחָד וְאוֹפַן אֶחָד אֵצֶל הַכְּרוּב אֶחָד וּמַרְאֵה הָאוֹפַנִּים כְּעֵין אֶבֶן תַּרְשִׁישׁ. — ספר יחזקאל, פרק י', פסוק ט' בְּעֵדֶן גַּן-אֱלֹהִים הָיִיתָ, כָּל-אֶבֶן יְקָרָה מְסֻכָתֶךָ אֹדֶם פִּטְדָה וְיָהֲלֹם תַּרְשִׁישׁ שֹׁהַם וְיָשְׁפֵה, סַפִּיר נֹפֶךְ, וּבָרְקַת וְזָהָב; מְלֶאכֶת תֻּפֶּיךָ וּנְקָבֶיךָ בָּךְ, בְּיוֹם הִבָּרַאֲךָ כּוֹנָנוּ. — ספר יחזקאל, פרק כ"ח, פסוק י"ג אשר על תרשיש, ונקרא קריאוליק. וגונה כגטו השמן. וסגלתה לעכל המאכל, וכל שכן למי ששוחקה ומערבה במאכלו, ונעשה בזה עב ושמן שנאמר מאשר שמנה לחמו. — הרב אליהו הכהן, מדרש תלפיות רש"י כותב שהאבן "תרשיש" היא קריסטל. פליניוס הזקן, בן המאה הראשונה לספירה, מזהה את התרשיש כ- Chrysolitos, כריזוליט[דרושה הבהרה]. גם יוסף בן מתתיהו וגם תרגום השבעים מזהים את התרשיש ככריזוליט. הרס"ג מתרגם "תרשיש" כ-"אזרק", שמו הערבי של הצבע כחול. הרמב"ם (על ברכות פרק א' משנה ב') כותב שצבע התכלת דומה לאבן התרשיש. תרגום אונקלוס מתרגם כרום ימא, כלומר אבן הים. תרגום המלך ג'יימס גורס בריל. גם תרגום התנ"ך של ה-Jewish Publication Society of America משנת 1917 מכוון לבריל. מכון המקדש זיהו את האבן עם אקוומרין. מאחר שאקוומרין הוא סוג של בריל, הרי שתרגום זה לתרשיש מקובל ונפוץ. תרשיש הוא גם שם של ארץ לחופי הים התיכון, ויש מפרשים שאבן התרשיש נקראה כך כי הגיעה מארץ תרשיש. כריזוליט אקוומרין מ' סברדמיש וא' משיח, אבני חן, הוצאת מדע אבנים יקרות עולם התנ"ך, ספר שמות, הוצאת דודזון-עתי אודות תרגום שמות אבני חן יחזקאל א, טז במצודת דוד שם כתב: "כי אבן תרשיש הוא בעל גוון יפה כעין התכלת וגם הוא זך בהיר עד שיראה בו מעבר אל עבר...". ובפירוש המיוחס לרשב"ם (שיר השירים ה, יד) כתב: "תרשיש – אבן טובה לבנה". אך באב"ע (שם) כתב: "תרשיש – אבן יקרה כעין שחרות" יואל אליצור, "מקום בפרשה", פרשת פקודי, עמ' 168-169 לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה
תרשיש

האם התכוונתם ל... תרשיש (ארץ) – עיר המוזכרת בתנ"ך, המזוהה עם טרטסוס שבחצי האי האיברי או עם טרסוס שבאסיה הקטנה תרשיש (אבן חן מקראית) – אבן חן מקראית, אחת מאבני החושן תרשיש (צבע) – צבע כחול ירקרק תרשיש (דמות מקראית) – דמות מקראית, מבניו של יוון, בן יפת תרשיש (מגילת אסתר) – אחד משרי מפרס ומדי אניות תרשיש – אניות מפוארות, הנזכרות במלכים, ישעיה, יחזקאל ותהילים אניות תרשיש (חברה) – חברת ספנות ישראלית בבעלות הקיבוץ המאוחד תרשיש (מפלגה) – מפלגה בישראל שבראשה עמד משה דואק תרשיש (ספר) – אסופת מחקרים ביהדות תוניסיה ומורשתה, בעריכת פרופ' אפרים חזן וד"ר חיים סעדון, סדרת קהילה ומורשת, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן (תשס"ט) מלכי תרשיש (ספר) – ספר העוסק בתולדות רבני תוניסיה, הכולל גם סקירות היסטוריות קצרות של תולדות הקהילות היהודיות שם, הרב בנימין רפאל כהן (תשמ"ו), נכדו של הרב מרדכי אמייס כהן מצד אמו. תרשיש (הוצאת ספרים) – הוצאת ספרים אישים: אברהם תרשיש – עיתונאי ופובליציסט ישראלי, איש העלייה השלישית יהושע זליג תרשיש – רב וראש ישיבה ליטאי שלמה תרשיש – שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי אח"י תרשיש
האטיי

האם התכוונתם ל... מדינת האטיי – רפובליקה שהתקיימה מ-1938 עד לסיפוחה לטורקיה ב-1939 נפת האטיי – נפה בדרום טורקיה אנטקיה – בירת נפת האטיי המכונה לעיתים בשם הנפה
צבא האנדים

צבא האנדים (בספרדית: Ejército de los Andes) הוא שמו של הכוח הצבאי שהיה תחת פיקודו של חוסה דה סן מרטין במערכה לשחרור צ'ילה מהאחיזה הקולוניאלית של האימפריה הספרדית. בראשית שנת 1817 חצה צבא האנדים את הרי האנדים, הנחיל תבוסה לגייסות מלכות המשנה של פרו בצ'ילה הכבושה, והביא לעצמאותה של צ'ילה. צבא האנדים הורכב מצבאה של הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo), אותו ארגן סן מרטין בזמן שהיה מושל הפרובינציה ושאריות הצבא הצ'יליאני שנס לאחר התבוסה הסופית שנחל בקרב רנקאגוואה (Rancagua) לכוחות מלכות המשנה של פרו. ב-8 בנובמבר 1814 הקים סן מרטין את "גדוד חיל הרגלים מספר 11" (Batallón Número 11 de Infantería) אשר כלל את "הגיס הצ'יליאני" (Cuerpo de Chile) ומינה את חואן גרגוריו דה לאס אראס (Las Heras) למפקדו. באוקטובר 1815, לאחר שפרובינציות נוספות העבירו כוחות לקוז'ו, מנה הגדוד 1,600 חיילי רגלים, 1,000 פרשים, 200 אנשי ארטילריה ו-10 תותחים. בו בזמן סבל הכוח ממחסור באספקת אבק שרפה, ברזל ומדים. לאספקת החוסרים הקים סן מרטין תעשייה מקומית שתענה על צורכי הצבא שיצר. על אף שסן מרטין נהנה מתמיכתו של חואן מרטין דה פואיירדון (Pueyrredón), הדירקטור (Director Supremo) של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (Las Provincias Unidas del Río de la Plata), הישות הפוליטית שקדמה לארגנטינה המודרנית, לא זכתה המשלחת המתוכננת לתמיכה לאומית רחבה. פוליטיקאים שונים, שהיו סקפטיים בנוגע לסיכויי הצלחת המערכה בצ'ילה כנגד מלוכת המשנה של פרו, חתרו תחת מאמציו. אף על פי כן, ב-1 באוגוסט 1816, העניק פואיירדון לצבא קדימות לאומית, שינה את שמו לצבא האנדים והעמיד את סן מרטין בראשו. עם תום ההכנות מנה צבא האנדים שלושה גנרלים, 28 מפקדים בכירים, 207 קצינים, 15 אזרחים בשירות הצבא, 3,778 חיילים ו-1,392 תומכי לחימה, מספר שהסתכם ב-5,423 איש, 18 תותחים, 1,600 סוסים ו-10,600 פרדות. לצ'ילה הגיעו 510 סוסים וכ-4,300 פרדות בלבד. לשם חציית האנדים חולק הצבא לשני ראשים. האחד, בפיקודו של ברנרדו או'היגינס, פנה למעבר "לוס פאטוס" (Los Patos), ואילו השני, בו נכללה גם הארטילריה ואשר היה תחת פיקודו של חואן גרגוריו דה לאס אראס פנה למעבר "אוספאז'אטה" (Uspallata). נוסף על שני כוחות עיקריים אלו נשלחו כוחות קטנים לאגפים הצפוניים והדרומיים של הכוחות החוצים. זה הצפוני מנה כ-130 חיילים בפיקודו של חואן מנואל קאבוט (Cabot) ואילו זה הצפוני היה תחת פיקודו של הצ'יליאני רמון פריירה סראנו (Freire Serrano). חציית האנדים החלה ב-19 בינואר 1817. הגייסות התקדמו בממוצע כ-28 קילומטרים ביום, בגובה ממוצע של כ-3,000 מטרים מעל פני הים, במשרע טמפרטורות של כ-40 מעלות צלזיוס (כ-30 מעלות ביום וכ-10 בלילה). בתום 21 יום הושלם המסע והחלה המערכה לשחרור צ'ילה. צבא האנדים, ובעיקר הכוחות הצ'יליאנים שבו, היוו את הבסיס לצבא צ'ילה, ומאוחר יותר את הבסיס למשלחת לכיבוש פרו. מדיה וקבצים בנושא צבא האנדים בוויקישיתוף צבא האנדים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מפרץ איסכנדרון

מפרץ איסכנדרון (טורקית İskenderun Körfezi, בעבר "מפרץ אלכסנדרטה") הוא מפרץ בפינה הצפון-מזרחית של הים התיכון בדרום אסיה הקטנה בטורקיה. אורכו של המפרץ כ-70 קילומטר ורוחבו 30 קילומטר. המפרץ קיבל את שמו מהעיר הראשית השוכנת לחופיו איסכנדרון (בעבר "אלכסנדרטה"). המפרץ גובל מצפון מערב בהרי הטאורוס, ובדרום עם הרי נור. בתוכו שפך הנהרות הג'ייהאן והסייהאן . בשנות ה-30 של המאה ה-20 עמד החבל השוכן באזור המפרץ במחלוקת בין טורקיה לבין צרפת ששלטה בשטח סוריה בטרם הקמתה. שני הצדדים הגיעו להסכמה שעצמאות החבל תועמד למשאל עם שהתקיים ב-1938, תוצאות משאל העם הועבו בעקבות התיישבות יזומה של עשרות אלפי טורקים בשטח החבל. תוצאות המשאל קבעו ברוב קטן שהחבל יהפוך לעצמאי, והובילו להקמת מדינת האטיי בשטחו. לאחר כשנה הוקם פרלמנט שאישר את איחוד החבל עם טורקיה והחבל הפך לפרובינציה טורקית. עם זאת, גם כיום מחשיבה סוריה את החבל כחלק משטחה ומציגה אותו כך במפות רשמיות. מדיה וקבצים בנושא מפרץ איסכנדרון בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של טורקיה ובנושא מפרצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שפות סלאביות דרומיות

השפות הסלאביות הדרומיות הן השפות הסלאביות המדוברות במדינות חבל הבלקן – בולגריה ומדינות יוגוסלביה לשעבר – סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית. מספר הדוברים בשפות אלה הוא כ־30 מיליון. את השפות הסלאביות הדרומיות המודרניות ניתן לחלק לשתי קבוצות: הראשונה כוללת את מקדונית ובולגרית והשנייה כוללת את הסרבו-קרואטית ואת הסלובנית. בולגרית ומקדונית קרובות מאוד אחת לשנייה עד כדי כך שלדעת בלשנים רבים הן שפה אחת וההפרדה ביניהן פוליטית בלבד; זוהי הדעה הרווחת בבולגריה. לשתי השפות תכונות דקדוקיות משותפות המיוחדות רק להן בכל מכל השפות הסלאביות: בשתי השפות האלה קיים תווית יידוע שנצמדת לסוף מילה – -ът/-та בבולגרית ו־-от/-та במקדונית. תכונה דומה קיימת בניבים צפון-רוסיים, אך בכל שאר השפות הסלאביות אין תווית יידוע בכלל. כמו כן, בשתי השפות האלה, להבדיל משאר השפות הסלאביות לא קיימות ביחסות שם וצורה של שם הפועל. שתי השפות נכתבות באלפבית קירילי, אך במקדונית נוספו לו כמה אותיות. לעיתים קרובות נשמעת טענה, כי הדבר נעשה על ידי שלטונות יוגוסלביה כדי לקרב את המקדונית התקנית באופן מלאכותי לסרבו-קרואטית ובכך לתת לגיטימציה לשליטתה של יוגוסלביה בחבל זה. סרבו-קרואטית הוא שם כולל לשפות המדוברות בקרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה, מונטנגרו וקוסובו. לכולן תכונות דקדוקיות זהות וההבדלים ביניהן מצויים בעיקר באוצר המילים ובהגיה של הצליל שהתפתח מהצליל הסלאבי העתיק שנכתב באות ѣ ("יאט") – e‏, je‏ או ije‏. למרות ההבדלים האלה, תושבי כל המדינות הללו מבינים אחד את השני רוב הזמן ללא צורך בתרגום ויש לשפות אלה תרבות משותפת של ספרות, קולנוע, מוזיקה וכיוצא בזה. בסרביה השפה הזו נכתבת באלפבית הקירילי והלטיני, בקרואטיה רק בלטיני ובבוסניה ומונטנגרו – בעיקר בלטיני, אך לעיתים גם בקירילי. בתקופת יוגוסלביה הסוציאליסטית סרבו-קרואטית הייתה אחת השפות הרשמיות של המדינה (בנוסף לסלובנית ומקדונית) והשפה הנפוצה בה, אך עם פירוק יוגוסלביה, החל גם תהליך של התרחקות, לעיתים מלאכותית, בין השפות. השפה הסלובנית קרובה לסרבו-קרואטית בדקדוק ובאוצר המילים, אך לכל הדעות היא שפה נפרדת. יש לה מספר תכונות דקדוקיות ייחודיות, ביניהן מספר זוגי פרודוקטיבי, שאין בשום שפה סלאבית אחרת. סלובנית נכתבת באלפבית לטיני. השפה הסלאבית הראשונה שהועלתה על הכתב נקראת סלאבית כנסייתית עתיקה; גם היא שפה סלאבית דרומית. כיום זוהי השפה הליטורגית בכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות. מדיה וקבצים בנושא שפות סלאביות דרומיות בוויקישיתוף שפות סלאביות דרומיות, באתר "אתנולוג"
ריח מנטה

ריח מנטה היא תוכנית זמר מזרחי, ים-תיכוני ישראלית ששודרה בערוץ 33 בין השנים 1997–2006. לאורך כל שנות התוכנית הנחה אותה המנחה ושדרן הרדיו ירון אילן. התוכנית שמה דגש על מתן הזדמנות לאמנים לא מוכרים מתחום הזמר הים-תיכוני ודומה בסגנונה לבטברנה שהנחה שמעון פרנס. בין אלו שרשמו בה את ההופעה הטלוויזיונית הראשונה שלהם נמנים הזמרים: שרית חדד, מושיק עפיה, אתי לוי, שלומי סרנגה, מאיה בוסקילה ועוד. כמו כן, הצמד סטאלוס ואורן חן חברו לראשונה כצמד בתוכנית ובעקבות החיבור המוצלח הוציאו כעשרה תקליטים יחדיו. חיבור נוסף בתוכנית היה בין להקת המטאל הישראלית "ריח מטאל" לבין אמני הז'אנר המזרחי, כמו מרגלית צנעני, אביבה אבידן, אלי לוזון, אבנר גדסי ועוד. בשנת 2002 החלה התוכנית להיות משודרת בימי שישי בערב בערוץ הראשון, ושם זכתה להצלחה יחסית ולמדרוג של כ-11 אחוזים. בשנת 2005 הייתה התוכנית מועמדת לפרס מסך הזהב בקטגוריה "חביבת הקהל". עם הפסקת הפקת התוכניות המקוריות בערוץ 33 בשנת 2006 הסתיימה התוכנית. שם התוכנית "ריח מנטה" נקראה כך, כשירה של הזמרת מרגלית צנעני, מתוך האלבום "מנטה" שיצא בשנת 1989. המנחה ירון אילן החל להגיש בשנת 2007 בערוץ 24 תוכנית דומה הנושאת את השם, "מנטה ב-24" ובשנת 2009 עבר אילן לערוץ 10 שם הוא הגיש את תוכנית דומה בשם, "מנטה". "ריח מנטה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית גדעון כ"ץ, שיחה עם שמעון פרנס ואביהו מדינה, 17 באפריל 2013
דוכסות קלדקארי

דוכסות קלדקארי (בגאורגית: კლდეკარის საერისთავო, קלדֶקאריס סאאֶריסתאבוֹ) הייתה דוכסות פאודלית שהתקיימה בגאורגיה בימי הביניים. הדוכסות הונהגה על ידי שושלת אצולה גאורגית בעלת עוצמה, בר'וואשי, והתקיימה בין השנים 876–1103, בדרום מחוז כארתלי תחתית. למרות גודלה הקטן, גרמה הדוכסות לבעיות רציניות למלכים הבגרטיוניים, ששאפו לאחד את כל אדמות גאורגיה לממלכה אחת. הדוכסות נוסדה בשנת 876 על ידי ליפריט הראשון מבית בר'וואשי, שגורש על ידי המלכים האבחזים מהאחוזה הפאודלית שלו ארגוותי שבאימרתי עילית. ליפרטי מצא מחסה במחוז ההיסטורי תריאלתי, שם הותר לו, על ידי דוד הראשון קורופלאטס (876–881), מענף כארתלי של בגרטידים האיברים, מלך טאו-קלארג'תי, לבנות מצודה חזקה שנקראה, מצודת קלדקארי, שהפירוש המילולי של שמה הוא "שער מסולע", ולשלוט בדרכים המשמשים קיצור דרך מסולע המחברים את מחוזות מזרח גאורגיה עם המדינות השכנות מדרום והאימפריה הביזנטית. בהיותה בעמדת מפתח, הצליחה משפחת בר'וואשי להגיע למעמד בו היא התמודדה על גבולותיה עם הנסיכויות השכנות. עם היווסדה של הממלכה הגאורגית המאוחדת, על ידי בגרט השלישי, התפרצה היריבות בין שושלת בר'וואשי לשושלת בגרטיוני. במאבק בין המשפחות גבר בגרט על ראטי הראשון, והכריח אותו, בשנת 889, לוותר על השלטון בדוכסות לטובת בנו, ליפריט השני. האמיר של אמירות טביליסי, ג'עפר (1032–1046), כלא את ליפריט, ולמרות חילוקי הדעות בין בגרט לליפריט, שחרר אותו בגרט. מאוחר יותר, בשנים 1038–1040, הטיל צבא גאורגי משותף, בראשות בגרט וליפריט, מצור על טביליסי, אלא שהמלך נסוג מהמצור עקב חילוקי דעות שנבעו מהאיבה התהומית של הליפריטים לבגרטיונים. כתוצאה מכך הפך ליפריט ליריב מושבע של בגרט. בשנת 1048, נתפס ליפריט בידי הסלג'וקים במהלך המלחמה הביזנטית-סלג'וקית. בגרט ניצל את המצב והשתלט על העיר אופליסציחה, שבה את משפחתו של ליפריט והשתלט על טביליסי. בשנת 1051, שחררו הסלג'וקים את ליפריט, שחזר לגאורגיה עם כוח ביזנטי חדש והשתלט על מזרח גאורגיה. כשהוא מובס וחושש מהתפוררות ממלכתו, שם בגרט את פעמיו לקונסטנטינופול, וניהל משא ומתן על הסכם שלום. בהיעדרו הפך ליפריט לשליט בפועל על הממלכה בהצהירו על עצמו כעוצר לבנו ויורשו של בגרט הרביעי, גיאורגי. לאחר שלוש שנים של משא ומתן מתיש, הצליח בגרט להבטיח את הנייטרליות של הקיסר הביזנטי וחזר לגאורגיה כדי להחזיר לעצמו את השליטה בממלכתו. בשנת 1058 הכריח בגרט את ליפריט לצאת לגלות. בנו של ליפריט ויורשו, יואנה, הורשה על ידי המלך הגאורגי לרשת את הדוכסות. בשנת 1074, מרד יואנה ביורשו של בגרט, גיאורגי השני, וניסה לקבל את תמיכת הסלג'וקים. למרות זאת, כוח סלג'וקי פלש וכבש באופן זמני את הדוכסות ושבה את השושלת הדוכסית. דוד הבנאי, יורשו של גיאורגי השני, מהמלכים הגאורגיים המצליחים ביותר, הכריח, בשנת 1093, את משפחת בר'וואשי להגיש את כניעתה למלכות, ובלם את ניסיון המרד שלהם מאוחר יותר. בשנת 1103, ניצל דוד הבנאי את מותו של הדוכס האחרון לבית בר'וואשי, ראטי השלישי, וביטל את הדוכסות כשהוא מעביר את שטח הדוכסות לשליטת לריבונות הממלכה. מדיה וקבצים בנושא דוכסות קלדקארי בוויקישיתוף
אצטדיון ז'וזה אלבלדה

אצטדיון ז'וזה אלבלדה (בפורטוגזית: Estádio José Alvalade) הוא אצטדיון כדורגל בליסבון, מגרשה הביתי של ספורטינג ליסבון, אחד המועדונים הגדולים בפורטוגל. האצטדיון נבנה במקום האצטדיון הישן של ספורטינג ליסבון שנפתח ב-1956 ונשא את אותו השם. אופ"א העניקה לאצטדיון דירוג של 5 כוכבים שמאפשרים לו לארח משחקי גמר חשובים. האצטדיון הוא חלק ממתחם גדול בשם Alvalade XXI המכיל גם קניון, בית קולנוע בעל 17 אולמות, מכון כושר, מוזיאון של הקבוצה, מרפאה ובניין משרדים. האצטדיון והמתחם כולו תוכננו בידי האדריכל הפורטוגזי Tomás Taveira. האצטדיון תוכנן להכיל רק 40,000 מקומות, אך כולל למעשה 50,466 מקומות. הפתיחה הרשמית שלו הייתה ב-6 באוגוסט 2003 במשחק בין ספורטינג למנצ'סטר יונייטד בו ניצחה הקבוצה המקומית 1–3. האצטדיון אירח מספר משחקים ביורו 2004, ביניהם חצי הגמר שבו ניצחה פורטוגל את הולנד 1-2. אלבלדה אירח גם את גמר גביע אופ"א 2005 בין ספורטינג ליסבון וצסק"א מוסקבה בו ניצחה צסק"א 1–3. האצטדיון כולל חניון תת-קרקעי עבור אוהדים למשחקים מיוחדים. מדיה וקבצים בנושא אצטדיון ז'וזה אלבלדה בוויקישיתוף האצטדיון באתר World Stadiums (באנגלית) האצטדיון באתר Stadium Guide (באנגלית) האצטדיון (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine) באתר Stadionwelt (בגרמנית) תמונות נוספות ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל פורטוגזי ובנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ולז' מוסטאר

מועדון הכדורגל וֶלֶז' מוֹסְטאר היא קבוצת כדורגל מבוסניה והרצגובינה, המשחקת בליגת העל הבוסנית. הקבוצה נקראת על שם ההרים המקיפים את העיר מוסטאר, ממנה מגיעה הקבוצה. ולז' נחשבת לאחת הקבוצות המצליחות בבוסניה. בתקופת יוגוסלביה, שיחקה בקביעות בליגה היוגוסלבית הראשונה, ולרוב סיימה בעשיריה הראשונה, כאשר היא מסיימת כסגנית האלופה בעונות 1972/73, 1973/74 ו-1986/87 ועוד מספר פעמים במקום שלישי בטבלה. היא הייתה הקבוצה הפופולרית והידועה ביותר בליגה שהגיעה מהרצגובינה. הקבוצה משחקת כיום בליגה הבכירה בבוסניה והרצגובינה ובשונה מהליגה היוגוסלבית, ממנה לא ירדה מעולם לליגת המשנה, הקבוצה נשרה מהליגה הבכירה בבוסניה הרצגובינה בעונת 2004/05 אך לאחר שנתיים בליגת המשנה העפילה חזרה לליגה הבכירה. האוהדים של המועדון נקראים "הצבא האדום", על צבע הקבוצה, אדום. במוסטאר הקרואטים שולטים במערב העיר, ואילו הבוסנים, אוהדי ולז', במזרח העיר. סמל הקבוצה מאז 1922 הוא כוכב אדום, כשלזמן מה הוא לא נחשב על ידי הקבוצה כסמל הרשמי, אך בשנת 2005 הוא הוחזר. אף שהקבוצה מעולם לא הוכתרה כאלופת יוגוסלביה, היא זכתה בגביע היוגוסלבי פעמיים, בעונות 1981 ו-1986, כאשר היא מנצחת בגמר את קבוצות ז'לייזניצ'אר סרייבו ודינמו זאגרב בהתאמה. כמו כן, הקבוצה סיימה פעמיים כסגנית מחזיקת הגביע היוגוסלבי, בעונות 1958 (הפסידה בגמר לכוכב האדום בלגרד וב-1989, אז הפסידה בגמר לפרטיזן בלגרד. ליגת העל היוגוסלבית: סגנית האלופה: 3 1972/73, 1973/74, 1986/87 מקום שלישי: 4 1965/66, 1969/70, 1985/86, 1987/88 הגביע היוגוסלבי: מחזיקת הגביע: 2 1981, 1986 סגנית מחזיקת הגביע: 2 1958, 1989 ליגת המשנה של בוסניה והרצגובינה: 1 2006 בוסניה והרצגובינה דושאן באייביץ' בוסניה והרצגובינה קרואטיה פראניו ולאדיץ' בוסניה והרצגובינה אנבר מאריץ' בוסניה והרצגובינה סמיר טוצה בוסניה והרצגובינה מוחמד מויץ' בוסניה והרצגובינה ואהיד חלילודז'יץ' בוסניה והרצגובינה בלאז' סלישקוביץ' בוסניה והרצגובינה ולדימיר גודלי בוסניה והרצגובינה קרואטיה בורו פרימורץ בוסניה והרצגובינה סרגיי ברברז בוסניה והרצגובינה קרואטיה גוראן יוריץ' בוסניה והרצגובינה מהו קודרו מדיה וקבצים בנושא ולז' מוסטאר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ולז' מוסטאר (בבוסנית) ולז' מוסטאר, ברשת החברתית פייסבוק ולז' מוסטאר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ולז' מוסטאר, ברשת החברתית אינסטגרם פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway ולז' מוסטאר, האתר הרשמי הצבא האדום, אתר אוהדי ולז' מוסטר אורי קופר, הדרבי הפוליטי בעולם: משחק שחוצה עיר בבוסניה, באתר ynet, 28 באפריל 2012
צבא האסלאם

צבא האסלאם (בטורקית: İslam Ordusu) היה כוח צבאי שהקימה האימפריה העות'מאנית בשלהי מלחמת העולם הראשונה בהוראתו של שר המלחמה איסמאיל אנוור פאשה. צבא האסלאם הוקם בחודש מרץ 1918 והתקיים עד לאוקטובר 1918. חלקם של הרוסים במלחמת העולם הראשונה החל להצטמצם בשל מצב התוהו שהשתלט על רוסיה לאחר מהפכת פברואר. במשך שנת 1917 הלך הצבא הרוסי בן חצי מיליון החיילים והתפזר, עד שבראשית 1918 נותרו ממנו כמה אלפי חיילים וכמאתיים קצינים. ב-3 במרץ 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק ולפיו פרשה רוסיה מהשתתפותה במלחמת העולם הראשונה וויתרה על כל השטחים שנמסרו לה בקווקז מכוחו של קונגרס ברלין. למרות מחלוקת בעניין בין הממשלה העות'מאנית לבין בת בריתם גרמניה, החליט אנוור פאשה לקדם את תוכניתו ולכבוש את דרום הקווקז תוך ניצול התוהו שפקד את רוסיה. לשם כך הקים את צבא האסלאם שמנה בין 14,000 ל-25,000 חיילים, כולם מוסלמים ומכאן שמו של הכוח. באופן מכוון לא כלל הכוח קצינים גרמנים, דבר שהיה מקובל בצבא העות'מאני משך כל שנות המלחמה, שכן אנוור פשה סבר כי לגרמניה ולאימפריה העות'מאנית שוב אין מטרות משותפות לאחר פרישת רוסיה מהמערכה. צבא האסלאם לא נתקל בהתנגדות ממשית בדרכו מזרחה דרך הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, ובשורה של קרבות שברובם ניצח הגיע עד לבאקו שלחופי הים הכספי. בינתיים הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז התפרקה לשלוש ישויות שונות - הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. ב-4 ביוני 1918, לאחר שצבא האסלאם הגיע למרחק של שבעה ק"מ הלבד מירוואן, נחתם הסכם בתומי אשר סיים את מצב הלוחמה עם הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, אם כי כוחות ארמנים פורשים המשיכו להילחם בעות'מאנים גם לאחר מכן. קרב באקו שנערך באזרבייג'ן בין 26 באוגוסט 1918 ו-14 בספטמבר 1918, בין צבא האסלאם וכוחות לא סדירים אזרים לבין כוח בריטי, חיילים ארמנים, כוחות אזרים אנטי-קומוניסטים וחיילים מהצבא הלבן הסתיים בניצחונם של הראשונים. בקרב זה איבד צבא האסלאם כ-2,000 לוחמים. זירת הקווקז הייתה לזירה היחידה, למעט הדרדנלים, בה הגיעה האימפריה העות'מאנית להישגים צבאיים בני קיימא במלחמת העולם הראשונה. ואולם זמן קצר לאחר מכן, עם כניעת העות'מאנים בהפסקת האש של מודרוס ב-30 באוקטובר 1918, פורק גם צבא האסלאם והעות'מאנים נסוגו מכל השטחים שכבשו. Missen, Leslie (1984). Dunsterforce. Marshall Cavendish Illustrated Encyclopedia of WWI, vol ix. Marshall Cavendish Corporation, pp. 2766-2772. ISBN 0-86307-181-3.
קלדקארי

האם התכוונתם ל... דוכסות קלדקארי – דוכסות חשובה בגאורגיה של ימי הביניים (876-1103) קלדקארי (הר) – הר ברכס תריאלתי במחוז כארתלי תחתית גאורגיה מצודת קלדקארי – מצודה במחוז ההיסטורי תריאלתי כפר קלדקארי - כפר בנפת גגרה שבאבחזיה מעבר קלדקארי - מעבר סילעי ברכס תריאלתי