ארכיבישופות זלצבורג

נסיכות-ארכיבישופות זלצבורג (בגרמנית: Fürsterzbistum Salzburg‏; Erzstift Salzburg‏; Erzbistum Salzburg) הייתה נסיכות כנסייתית ומדינה של האימפריה הרומית הקדושה. היא כללה את השטח החילוני שנשלט על ידי הארכיבישופים של זלצבורג, להבדיל מהדיוקסיה הקתולית הגדולה בהרבה שנוסדה בשנת 739 על ידי בוניפציוס הקדוש בדוכסות בוואריה. בירת הארכיבישופות הייתה זלצבורג, העיר הרומית לשעבר "Iuvavum". מסוף המאה ה-13 ואילך הגיעו הארכיבישופים בהדרגה למעמד של חופשיות אימפריאלית ועצמאות מהדוכסים הבוואריים. זלצבורג נותרה נסיכות כנסייתית עד לחילונה והפיכתה לנסיכות הבוחר מזלצבורג (לימים דוכסות זלצבורג) ב-1803. חברי החוג הבווארי משנת 1500, הנסיכים-ארכיבישופים נשאו את התואר "הבישוף הראשון של גרמניה (לט')", למרות שהם מעולם לא השיגו כוח אלקטורלי; למעשה מששת הנסיכים-ארכיבישופים הגרמניים (עם מיינץ, קלן וטריר), מגדבורג, ברמן וזלצבורג לא קיבלו דבר מבולת הזהב של 1356. הנסיך-ארכיבישוף האחרון שהפעיל סמכות חילונית היה הרוזן הירונימוס פון קולורֶדו, שהיה פטרונו של המלחין יליד זלצבורג, וולפגנג אמדאוס מוצרט. השטח של הנסיכות-ארכיבישופות היה תואם בערך למדינת זלצבורג באוסטריה של ימינו. הוא השתרע לאורך נהר זלצך מרכס ה-High Tauern – הר Großvenediger בגובה 3,666 מטרים (12,028 רגל) – בשרשרת הראשית של האלפים בדרום עד למרגלות הרי האלפים בצפון. כאן היא כללה גם את הרופרטווינקל של היום על החוף המערבי של הזלצך, שהיום הוא חלק מבוואריה. האדמות הארכיפיסקופליות לשעבר מחולקות באופן מסורתי לחמישה חלקים היסטוריים ("Gaue"): פלכגאו עם בירת זלצבורג וטננגאו סביב האליין ממוקמות שניהם בעמק זלצך הרחב בשולי האלפים הצפוניים של אבן הגיר; המחוזות הדרומיים ההרריים ("Innergebirg") הן Pinzgau,‏ Pongau מסביב ל-Bischofshofen, ודרום מזרח לונגאו מעבר ל-Radstädter Tauern Pass. בצפון ובמזרח גבלה הנסיכות-ארכיבישופות בדוכסות אוסטריה, מרקיזות שהייתה כפופה לבוואריה לשעבר, שהפכה לעצמאית ב-1156, וגדלה לארכידוכסות ב-1457, התפתחה כגרעין המלוכה ההבסבורגית. אזור הגבול של זאלצקמרגוט, כיום אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כאזור סחר במלח נכבש בהדרגה על ידי בית הבסבורג האדיר ושולב באדמות אוסטריה עילית. בדרום מזרח, זלצבורג סמוכה לדוכסות שטיריה, שנשלטה גם על ידי ה(ארכי)דוכסים ההבסבורגיים באיחוד אישי מאז 1192. עד שנת 1335 רכשו האוסטרים גם את דוכסות קרינתיה הישנה בדרום, שטחי שטיריה וקרינתיה שולבו באוסטריה הפנימית ב-1379. הכיתור ההבסבורגי כמעט הושלם, כאשר בשנת 1363 הגיעו הארכידוכסים גם לרוזנות טירול במערב. רק בצפון-מערב גבלה זלצבורג עם דוכסות בוואריה (שגדלה לנסיכות הבוחר ב-1623), ובנסיכות ברכטסגאדן הקטנטנה, שהצליח לשמור על עצמאותה עד החילון ב-1803. הביוגרפיה של "Vita Sancti Severini" מאת הכרוניקן הנוצרי הקדום אוגיפיוס דיווחה כי במהלך שקיעתה של האימפריה הרומית בערך בשנת 450 לספירה, הבירה המקומית "Iuvavum" בנוריקום כבר הייתה ביתם של שתי כנסיות ומנזר. מעט מאוד ידוע על הבישוף הקדום בתקופת נדידת העמים, והקדוש מקסימוס האגדי של זלצבורג הוא אב המנזר היחיד הידוע בשמו. תלמידו של סברינוס הקדוש, הוא נרצח בנסיגה מנוריקום, לאחר שהקצין הגרמני המערבי הרומאי אודואקר הדיח את הקיסר האחרון רומולוס אוגוסטולוס והכריז על עצמו כמלך איטליה ב-476. בסכסוך שלו עם שבטי הרוגי, אודואצ'ר הורה לאחיו אונוולפוס לפנות את מחוז נוריקום ב-487/488, ובכך ננטשה Iuvavum ועמה בית הבישוף. סברינוס הקדוש כבר מת בשנת 482 "בקסטרום של פאביאניס", כהיום מאוטרן באוסטריה תחתית), שש שנים לפני יציאת הלגיונות הרומיים מהאזור. מהמאה השישית ואילך, האזורים הצפוניים של הארכיבישופות המאוחרות יותר יושבו מחדש על ידי שבטים בווארים גרמניים, שהתבססו בקרב האוכלוסייה הרומאנית שנותרה, בעוד שבטים סלאבים עברו לחלקים הדרומיים של פונגאו ולונגאו. בערך בשנת 696, הגיע לאזור הקדוש רופרט, אז בישוף וורמס באוסטרזיה הפרנקית ולימים נקרא השליח של בוואריה וקרינתיה, מהעיר הבווארית רגנסבורג והניח את היסודות להקמתה מחדש של דיוקסיית זלצבורג. לאחר שהקים כנסייה בזיקירכן הסמוכה, הוא גילה את החורבות ושרידים של האוכלוסייה הרומאנית, ששמרה על מסורות נוצריות. התיאוריה הקודמת שהוא הגיע כבר ב-543 בתקופת הדוכסים הבוואריים המוקדמים ללא מקור נראית פחות סבירה מזה שהוא עבד בתקופת שלטונו של הדוכס האגילולפינגי תאודו השני (בערך 680–717), כאשר דוכסות הגזע הבווארית עברה תחת עליונות פרנקית. הבישופים של זלצבורג סימנו באופן מסורתי את ייסוד הבישופות שלהם כשנת 582, והנפיקו מטבעות לציון 1,200 שנה לאירוע ב-1782. בכל מקרה, רק לאחר 700 צמחה מחדש הציוויליזציה הנוצרית באזור. רופרט הקים מנזר המוקדש לפטרוס הקדוש באתר של כנסייה עתיקה מאוחרת ב-"Iuvavum" לשעבר. מנזר פטרוס הקדוש קיבל אחוזות גדולות באזורי פלכגאו (רופרטיווינקל) וטננגאו מידיו של הדוכס תאודו השני, כולל כמה בארות תמלחות ובריכות אידוי מלח אשר זיכו את "Iuvavum" בשמו הגרמני זלצבורג. בשנת 711 ייסד רופרט גם את "צ'לה מקסימיליאנה" באזור פונגאו, העיירה המאוחרת יותר בישופשופן. אחייניתו ארנטרוד הקימה נזירות בנדיקטנית בנונברג הסמוכה בערך בשנת 713. בשנת 739, הארכיבישוף בוניפאציוס, בברכת האפיפיור גרגוריוס השלישי, השלים את עבודתו של רופרט הקדוש והעלה את זלצבורג לבישופות, שהוצב תחת שליטת הארכיבישוף של מיינץ. ורגיליוס הקדוש, אב המנזר של פטרוס הקדוש מאז 749 בערך, הסתכסך עם בוניפאציוס הקדוש על קיומם של אנטיפודים. בכל זאת הוא הפך לבישוף בסביבות 767. ארנו, בישוף מאז 785, נהנה מהערכתו של המלך הפרנקי קרל הגדול שהקצה לו את הטריטוריה המיסיונרית בין נהרות הדנובה בצפון, הראבה ("ראב") במזרח והדראווה בדרום, אזור שנכבש מהאווארים. מנזרים נוסדו וכל קרינתיה התנצרה אט אט. בעוד ארנו שהה ברומא ועסק בחלק מעסקיו של קרל הגדול בשנת 798, האפיפיור לאו השלישי מינה אותו לארכיבישוף על פני שאר הבישופים בבוואריה (פרייזינג, פזאו, רגנסבורג ובריקסן). כאשר פרצה המחלוקת על הגבול הכנסייתי בין זלצבורג לפטריארכית אקוויליה, הכריז קרל הגדול על הדראווה כגבול. הארכיבישוף אדאלווין (859–873) סבל מצרות גדולות כאשר המלך רסטיסלב ממורביה ניסה להסיר את ממלכתו מההשפעה הכנסייתית של מזרח פרנקיה. בשנת 870 מינה האפיפיור אדריאנוס השני את "שליח הסלאבים" מתודיוס הקדוש לארכיבישוף של פאנוניה ומוראביה בסירמיום, והפקיד אותו בשטחים גדולים תחת האדונות של דיוקסיית זלצבורג. רק כאשר רסטיסלב ומתודיוס נתפסו על ידי המלך לודוויג הגרמני, אדאלווין יכול היה למחות כראוי על הפלישה לזכויותיו. מתודיוס הופיע בסינוד של זלצבורג שם נפגע בפניו ונכלא במאסר צמוד למשך שנתיים וחצי. זמן קצר לאחר מכן הרסו המדיארים את מורביה הגדולה ולא נותרה כנסייה פעילה בפאנוניה. הארכיבישוף דיטמר הראשון נפל בקרב בשנת 907. רק בקרב לכפלד בשנת 955 ספגו המגירים תבוסה מוחצת, וחיי הכנסייה בזלצבורג חזרו למסלולם. בשנה שלאחר מכן, לאחר שהארכיבישוף הרולד התחבר עם ליאודולף, דוכס שוואביה והדוכס קונרד האדום מלורן, הוא הודח, נכלא, עוור וגורש. הארכיבישוף ברונו מקלן, שנקרא הבישוף-היוצר, מינה את פרידריך הראשון לארכיבישוף והכריז על מנזר פטרוס הקדוש כעצמאי. בעידן שהתחיל עם האפיפיור גרגוריוס השביעי, הנצרות הלטינית נכנסה לתקופה של סכסוך פנימי. הארכיבישוף הראשון של התקופה היה גבהרד, שבמהלך מאבק האינווסטיטורה נשאר לצד האפיפיור. גבהרד סבל אפוא מגלות של תשע שנים, והורשה לחזור זמן קצר לפני מותו ונקבר באדמונט. לאחר שהמלך היינריך הרביעי התפטר וקונרד הראשון מאבנסברג נבחר לארכיבישוף. קונרד חי בגלות עד הקונקורדט הקליסטיני של 1122. קונרד בילה את שנות האפיסקופות הנותרות בשיפור החיים הדתיים בארכיבישופות. הארכיבישוף אברהרד השני מרגנסברג הפך לנסיך האימפריה בשנת 1213, והקים שלוש בישופויות חדשים: Chiemsee (1216), Seckau (1218) ולבנט (1225). בשנת 1241, במועצת רגנסבורג הוא גינה את האפיפיור גרגוריוס התשיעי כ"איש האובדן ההוא, שהם מכנים אותו אנטיכריסט, אשר בהתפארות הראוותנית שלו אומר, אני אלוהים, אני לא יכול לטעות". במהלך האינטררגנום הגרמני, זלצבורג סבלה מבלבול. פיליפ משפאנהיים, יורש דוכסות קרינתיה, סירב לקבל הקדשות כמרים, והוחלף באולריך, הבישוף של סקאו. המלך רודולף הראשון מהבסבורג הסתכסך עם הארכיבישופים באמצעות המניפולציות של אב המנזר היינריך מאדמונט, ולאחר מותו הארכיבישופים וההבסבורג עשו שלום ב-1297. האנשים והארכיבישופים של זלצבורג נשארו נאמנים להבסבורגים במאבקיהם נגד בית ויטלסבאך. כשהמוות השחור הגיע לזלצבורג ב-1347, הואשמו היהודים בהרעלת הבארות וסבלו מרדיפות קשות. בשנת 1473, הוא זימן את הדיאט הפרובינציאלי הראשון בתולדות הארכיבישופות, ובסופו של דבר התפטר. רק לאונרד מקויטשך (שלט בשנים 1495–1519) היה זה שהפך את המצב. הוא עצר בו-זמנית את כל הבורגנים וחברי מועצת העיר (שגבו מיסים לא הוגנים) ונכלאו בטירה. שנותיו האחרונות עברו במאבק מר נגד מתאוס לאנג מוולנבורג, בישוף גורק, שירש אותו ב-1519. מתאוס לאנג לא הורגש ברובו בחוגים הרשמיים, אם כי השפעתו הורגשה בכל רחבי הארכיבישופות. הוא הביא כורים סקסונים, שהביאו איתם ספרים ותורות פרוטסטנטיות. לאחר מכן הוא ניסה לשמור על האוכלוסייה הקתולית, ובמהלך המלחמה הלטינית היה נצור בהוהן-זלצבורג, הוכרז כ"מפלצת" על ידי מרטין לותר, ושתי התקוממויות מאוחרות יותר מצד האיכרים הובילו לסבל לארכי-דיוקסיה כולה. בישופים מאוחרים יותר היו חכמים יותר בפסיקה וחסכו מזלצבורג את מלחמות הדת וההרס שנראו במקומות אחרים בגרמניה. הארכיבישוף וולף דיטריך פון רייטנאו נתן לפרוטסטנטים את הבחירה להמיר את דתם לקתוליות או לעזוב את זלצבורג. הקתדרלה נבנתה מחדש בפאר עד כדי כך שלא היה לה תחרות מכל האחרים מצפון לאלפים. הארכיבישוף פריז לודרון הוביל את זלצבורג לשלום ושגשוג במהלך מלחמת שלושים השנים שבה שאר חלקי גרמניה הושמדו ביסודיות. בתקופת שלטונו של לאופולד אנטון פון פירמיאן, גורשו הפרוטסטנטים הנותרים בזלצבורג ב-1731. הוא הזמין את הישועים לזלצבורג וביקש עזרה מהקיסר, ולבסוף הורה לפרוטסטנטים לחזור בו מאמונותיהם או להגר. למעלה מ-20,000 פרוטסטנטים מזלצבורג נאלצו לעזוב את בתיהם, רובם נענו להצעות קרקע מאת פרידריך ויליאם הראשון מפרוסיה. הנסיך-ארכיבישוף האחרון, הירונימוס פון קולורדו, ידוע כנראה בעיקר בזכות חסותו על מוצרט. הרפורמות שלו בכנסייה ובמערכות החינוך הרחיקו אותו מהעם. בשנת 1803 חולנה זלצבורג והפכה לנסיכות הבוחר מזלצבורג עבור הדוכס הגדול לשעבר פרדיננד השלישי מטוסקנה (אחיו של הקיסר פרנץ השני), שאיבד את כסאו. ב-1805 היא הפכה לחלק מאוסטריה. בשנת 1809, היא הפכה לחלק מבוואריה שסגרה את אוניברסיטת זלצבורג, אסרה על מנזרים לקבל טירונים, ואסרה עלייה לרגל ותהלוכות. הארכיבישופות הוקמה מחדש בתור הארכיבישופות הרומאית-קתולית של זלצבורג בשנת 1818 ללא כוח זמני. עד היום, הארכיבישוף של זלצבורג נושא גם את התואר "Primas Germaniae" ("הבישוף הראשון של גרמניה"). הסמכויות של התואר הזה – ללא סמכות שיפוט – מוגבלים להיותו נשוא המכתבים הראשון של האפיפיור בעולם דובר הגרמנית, אך כללו פעם את הזכות לעמוד בראש נסיכי האימפריה הרומית הקדושה. לארכיבישוף יש גם את התואר "Legatus Natus" ("יליד לגאט") לאפיפיור, שלמרות שאינו קרדינל, מעניק לארכיבישוף את הפריבילגיה ללבוש לבוש אדום (שהוא הרבה יותר עמוק מארגמן של קרדינל), אפילו ברומא. מדיה וקבצים בנושא ארכיבישופות זלצבורג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארכיבישופות זלצבורג The Life of Saint Severinus by Eugippius trans. Robinson, GW. Oxford University Press, Oxford. 1914 Krause, Chester. Standard Catalog of World Coins 1701-1800, 1997, pp. 120-121. The Methodist Review Vol. XLIII, No. 3, p. 305. Christopher Clark, Iron Kingdom: The Rise and Downfall of Prussia, 1600-1947. Cambridge: Harvard University Press, 2006. pp. 141-143.