laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'נט לי

ג'נט לי (באנגלית: Janet Leigh;‏ 6 ביולי 1927 - 3 באוקטובר 2004) הייתה שחקנית אמריקאית, ידועה בעיקר בתפקידה כ"מריון קריין" בסרטו של אלפרד היצ'קוק, "פסיכו". לי נולדה כ"ג'נט הלן מוריסון" בעיירה מרסד בקליפורניה. בגיל 20 התגלתה על ידי אולפני MGM שחיפשו שחקנית לתפקידי בחורה כפרית, צעירה ונאיבית. בשנות הארבעים המאוחרות ושנות החמישים שיחקה לי במיוחד תפקידים אלו, בסרטים כגון "אם החורף יגיע" (1947), "נשים קטנות" (1949), "האישה לבית פורסייט", "סקרמוש" (1952), "הודיני" (1953) ואחותי איילין (1955).. ב-1958 חרגה משורת תפקידים אלו כששיחקה בסרטו של אורסון ולס, "מגע של רשע", דמות מורכבת, אפלה ומסתורית, בעלת אופי מיני בולט. הסרט נחשב עד היום ליצירת מופת של ולס (שסרטו "האזרח קיין" מופיע ברשימות רבות כ"סרט הטוב ביותר שנעשה אי פעם"). בשנים אלו (1951–1962) הייתה נשואה לשחקן טוני קרטיס, והשניים נחשבו ל"זוג הנוצץ" של הוליווד. היו אלו נישואיה השלישיים, לאחר שני נישואי בוסר כושלים בצעירותה. לזוג שתי בנות: ג'יימי לי קרטיס וקלי קרטיס, שחקניות ידועות בזכות עצמן. הם הופיעו בתפקידים הראשיים בסרט "הודיני" (1953). בשנת 1959 קיבלה את תפקידה הידוע ביותר - תפקיד "מריון קריין" בסרט "פסיכו" של אלפרד היצ'קוק. קריין היא נערה המועלת בכספים, ונמלטת עם הכסף למלון דרכים "בייטס מוטל". שם היא נרצחת על ידי בעל המלון, הפסיכופת נורמן בייטס, בגילומו של אנטוני פרקינס. סצנת הרצח היא סצנה מרכזית בסרט, ומן הסצנות הידועות בתולדות הקולנוע. כאשר קריין מתרחצת במקלחת, מתגנב אליה בייטס ובידו סכין ורוצח אותה במקלחת. הסצנה לא צולמה ברציפות, והיא מורכבת מקטעים בני שניות ספורות המוקרנים ברצף - קריין נהנית מן המים החמים במקלחת, צללית של יד מניפה סכין ומכה בה שוב ושוב (הסצנה צולמה מרחוק ומעבר לווילון האמבטיה, וה"סכין" היא בעצם עיתון מגולגל), וכתוצאה - מתערבל הדם אל פתח הניקוז של האמבטיה. הסצנה היא אפקטיבית ביותר, והיא בין הסצנות המצוטטות והנצפות ביותר בתולדות הקולנוע. על אף שמדובר בסצנת רחצה, לא הצטלמה לי בעירום, כי אם צולמה כשהיא לובשת בגד גוף בצבע עורה. על תפקיד "מריון קריין" הייתה לי מועמדת לפרס אוסקר, וכן לפרס גלובוס הזהב. לאחר תפקיד זה החלה לקבל תפקידים רציניים יותר, כגון תפקידה כנערתו של פרנק סינטרה בסרט "השליח ממנצ'וריה" (1962). ב-1963 הופיעה בסרט המוזיקלי "ביי ביי בירדי" לצידו של דיק ואן דייק. לי הופיעה עם בתה ג'יימי לי קרטיס בסרט "ליל המסכות: 20 שנה אחרי" שצולם בשנת 1998. בשנת 2005, לאחר מותה, יצא לאקרנים סרט הנעורים "גורל כאילו אכזר כזה" בה לקחה חלק. לי הייתה פעילה בהנהלת "מוסד הקולנוע והטלוויזיה", ארגון המספק ביטוח רפואי ושירותים רפואיים לאנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה. בשנת 1962 נישאה לרוברט ברנדט, ונישואים אלו החזיקו מעמד עד מותה. היא נפטרה בביתה בשכונת בוורלי הילס שבלוס אנג'לס ממחלת דם בשנת 2004, כשמשפחתה לצידה. ג'נט לי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'נט לי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ג'נט לי, באתר AllMovie (באנגלית) ג'נט לי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'נט לי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'נט לי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'נט לי, באתר Discogs (באנגלית) ג'נט לי, באתר בילבורד (באנגלית) ב. דוד, הכוכב האהוב עלי: ז'נט ליי, במדור קולנוע של דבר, 18 באוגוסט 1950 ג'נט לי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Roger Ebert, Janet Leigh dies at age 77 | Interviews | Roger Ebert, https://www.rogerebert.com/ (באנגלית)
אי-ציות אזרחי

אי-ציות אזרחי (באנגלית: Civil Disobedience) הוא שמה של מסה מפורסמת מאת הנרי דייוויד תורו. המסה פורסמה לראשונה בשנת 1849 בכתב העת "Aesthetic Papers" תחת השם "התנגדות לממשלה אזרחית". השם "אי־ציות אזרחי" ניתן לה רק כשנדפסה שוב באוסף "יאנקי בקנדה", שראה אור ב־1866, לאחר מותו של תורו. המסה משקפת את דעתו של תורו כי אסור לאזרחים לתת לממשלה לשלוט במצפונם ומוטלת עליהם האחריות להתנגד לכל גילוי של חוסר צדק במדינה. מקובל כי תורו כתב את המסה בעקבות התנגדותו למלחמת מקסיקו וסלידתו העזה ממוסד העבדות בארצות הברית. במסה קורא תורו לפרוץ את גבולות ההתנגדות המקובלים בדמוקרטיה, זאת מבלי לגלוש לאלימות. ניסיונו של תורו להרחיב את ממדי ההתנגדות למשטר הפך לימים לתקדים המכונן של מרי אזרחי וסרבנות, על פיו פעלו חוגי אופוזיציה והתנגדות רדיקליים, ביניהם מרטין לותר קינג, מתנגדי מלחמת וייטנאם ובימינו מתנגדי הגלובליזציה. המסה פותחת בקטע המפורסם: "בכל לבי אני מסכים למוטו – הטוב בממשלים הוא הממעיט למשול, והייתי רוצה לראות שנוהגים על פיו באופן מהיר ושיטתי יותר. כשהוא מתגשם, הוא מגיע בסופו של דבר לשלב, שגם בו אני מאמין – הטוב בממשלים הוא זה שאינו מושל כלל, וכשבני אדם יהיו מוכנים לכך, זה סוג הממשל שיהיה להם" אי־ציות אזרחי, תורגם מאנגלית על ידי דפנה לוי, הוצאת רסלינג, 2006. מרי אזרחי, וולדן, הוצאת מוסד ביאליק, 1962. מדיה וקבצים בנושא אי-ציות אזרחי בוויקישיתוף המסה בוויקיטקסט האנגלי הטקסט המלא, פרויקט גוטנברג קובי דנה, עיון במבחר כתבי הנרי דייוויד תורו (חלק ב: אי ציות אזרחי), באתר מגזין אימגו, 9 במרץ 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרמאפרודיט

הרמאפרודיט או אנדרוגינוס (באנגלית: Hermaphrodite) הוא יצור חי (למשל, בעל חיים או צמח) המתרבה ברבייה מינית ומייצר גם תאי מין נקביים וגם תאי מין זכריים. הרמאפרודיט סימולטני הוא אורגניזם בוגר בעל מערכת רבייה זכרית ונקבית הפועלות בו-זמנית, כאשר על פי רוב מתקיימים מנגנונים (התנהגותיים / פיזיולוגיים) המונעים הפריה עצמית. נפוץ באלמוגים המייצרים בעונה מסוימת תאי זוויג שונים, ומשחררים אותם למים לצורכי רבייה, בתזמון מדויק. לעומת זאת, אצל הרמאפרודיט שאינו סימולטני, מערכות רבייה זכריות ונקביות פעילות בשלבי חיים שונים. דוגמאות: רוב הצמחים בעלי הפרחים הם הרמאפרודיטים ונקראים צמחים דו-מיניים, שכן יש להם אברי רבייה זכריים (אבקנים) ונקביים (צלקת ושחלות) באותו הפרח. מערכת בעלי הפרחים היא המערכה הגדולה ומהחשובות ביותר של הצמחים העילאיים והיא כוללת עשרות אלפי מיני צמחים. ברוב הצמחים הללו קיימים מנגנונים למניעת הפריה עצמית, אולם יש מינים שבהם מתרחשת האבקה עצמית ואבקה של פרח נתון מפרה את הביציות של אותו פרח. חלזונות – כ-60 אלף מינים המהווים את המחלקה הגדולה ביותר במערכת הרכיכות. בפגישה בין שני חלזונות מאותו מין טקסונומי, כל אחד מהם תורם זרע להפריית הביציות של השני. במקרה כזה כל צד מטיל ביצים מופרות. בעבר שימש מונח זה גם לציין פתולוגיה של פרט (למשל אדם ספציפי) שבניגוד לשאר בני מינו הטקסונומי יש לו סממני מין של שני הזוויגים. כיום נהוג לכנות פרט כזה בשם "אינטרסקס". מקור המונח "הרמאפרודיט" בסיפור המיתולוגי על הרמאפרודיטוס (בנם של הרמס ואפרודיטה – ומכאן שמו). המונח "אנדרוגינוס" הוא הלחם של "אנדרו" (זכר) ו"גין" (נקבה). גינאנדרומורפיזם כימרה (ביולוגיה) אינטרסקס מדיה וקבצים בנושא הרמאפרודיט בוויקישיתוף Alexander M. Kerr et al., Correlated evolution of sex and reproductive mode in corals (Anthozoa: Scleractinia), Proceedings Of The Royal Society B, ‏21/7/2010
ברסינוסטרואיד

ברסינוסטרואידים (באנגלית ביחיד: Brassinosteroid; בקיצור: BR) הם משפחה של תרכובות אורגניות המשמשות כהורמונים צמחיים. הברסינוסטרואידים הם ההורמונים הצמחיים האחרונים שהתגלו. קיומם הוכח לראשונה ב-1970; ב-1979 בּוּדד ההורמון העיקרי במשפחה, ברסינוליד (Brassinolide), ומבנהו הובהר באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן. קיומם של הברסינוסטרואידים הובחן לראשונה בגרגרי אבקה של צמח הקנולה; שמו המדעי של הצמח, Brassica napus, נתן לברסינוסטרואידים את שמם (אם כי בתחילה הם נקראו ברסינים (Brassins)). ב-1979 בודדו 4 מיליגרם של ברסינוליד מ-227 קילוגרם של אבקת קנולה. מבחינה כימית הברסינוסטרואידים הם ליפידים סטרוליים הקרובים מאוד במבנם לתרכובות ולהורמונים מעולם החי, כגון כולסטרול, אסטרוגן וטסטוסטרון. אחת מארבע הטבעות בברסינוסטרואידים קשורה לאטום חמצן נוסף (אשר אינו קיים בסטרולים מעולם החי), דבר ההופך את הטבעת ללקטון (אסטר טבעתי). ברסינוסטרואידים הם ההורמונים הצמחיים היחידים הדומים במבנם להורמונים בבעלי חיים. עד לשנת 2003 התגלו כ-60 ברסינוסטרואידים בכ-30 משפחות שונות של צמחים, בעיקר צמחי זרע, אך גם בצמחים נחותים יותר ובאצות ירוקות. הברסינוסטרואידים נמצאים בכמויות מועטות כמעט בכל חלקי הצמח. הם מעודדים התארכות הגבעול, הבשלת זרעים וסינתזת אתילן; הם מונעים נשירת עלים ומעכבים את צמיחת השורש; והם מעורבים בגרביטרופיזם (תגובת איברי הצמח לכוח המשיכה) ובוויסות של גנים רבים הקשורים להתפתחות הצמח, למטבוליזם שלו ולהתמיינות תאיו.
בולבוליים

בולבוליים (שם מדעי: Pycnonotidae) הם משפחה של ציפורי שיר. מקור השם בערבית, ופירושו "זמיר" – ואכן הבולבוליים נודעים בשירתם. לבולבוליים גודל בינוני. הקטנים שבהם בגודל דרור הבית, והגדולים מגיעים עד גודל קיכלי. אורך גופם נע בין 14 ל-28 ס"מ. כנפיהם קצרות יחסית ומעוגלות, לעומת זנבם שהוא ארוך ומסתיים בקו ישר או קדוד מעט. נוצות גופם ארוכות, רכות וצמריות, במיוחד בגב, ומכאל שמם המדעי, שמשמעותו "גב צפוף". צווארם קצר ובעל כיסוי נוצות דליל, וכשהבולבול מותח צווארו מתגלה אזור קירח בין העורף לנוצות השכם. הצבע השולט בנוצות הבולבוליים הוא ירוק-זית, או צהוב-חום, אך ישנם מספר מינים בעלי צבעים בולטים. הרגליים חלשות וקטנות, והבולבוליים כמעט שאינם נמצאים על הקרקע, אלא רק על צמחים. מקורם קצר וחזק, ובזוויותיו (חיבוריו עם הראש) מעין זיפים קשים. שני הזוויגים דומים, כאשר אצל חלק מהמינים הזכר גדול יותר. במהלך השנה אין הבדלים בניצוי, שלא כמו דרור הבית שמשנה את הופעתו פעמיים בשנה. במשפחת הבולבוליים 19 סוגים, הנפוץ מביניהם הוא הסוג בולבול Pycnonotus, וכ-121 מינים. הבולבוליים נפוצים באפריקה, באסיה הטרופית, וגם בישראל יש מין אחד, בנוסף למין המזדמן בולבול לבן לחיים Pycnonotus leucotis. למין הנפוץ בישראל, בולבול צהוב-שת יש תת-שת צהוב; למינים אחרים יש תת-שת בצבעים שונים. לחלק מהמינים ציצת-כרבולת בולטת. הבולבוליים ניזונים בעיקר מפירות ומחרקים. רוב מיני הבולבוליים הם ציפורים יציבות (שאינן נודדות), אבל מחוץ לעונת הרבייה הן משוטטות בקבוצות. הקן דמוי סלסילה ומראהו מרושל. הביצים מוכתמות בשלל דגמים המשתנים ממין למין. הגוזלים בוקעים עירומים וסומים. בולבול (Pycnonotus) Spizixos סוג ומין יחיד Tricholestes criniger סוג ומין יחיד Setornis criniger Alophoixus Iole Hemixos Ixos Hypsipetes סוג ומין יחיד בולבול זהוב (Calyptocichla serinus) Phyllastrephus סוג ומין יחיד Andropadus importunus Criniger סוג ומין יחיד Thescelocichla leucopleura Chlorocichla סוג ומין יחיד בולבול מנוקד (Ixonotus guttatus) Baeopogon Bleda מדיה וקבצים בנושא בולבוליים בוויקישיתוף בולבוליים, באתר ITIS (באנגלית) בולבוליים, באתר NCBI (באנגלית) בולבוליים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בולבוליים, באתר GBIF (באנגלית) בולבוליים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בולבול

בֻּלְבּוּל (שם מדעי: Pycnonotus) הוא סוג של ציפור שיר ממשפחת הבולבוליים החיים באפריקה, דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה אך חלקם הופצו לאזורים נוספים. מקור השם בולבול מערבית, שם הוא משמש באותה הוראה ומקור שמו במלה הערבית ל"בועה" ומקור מים; משם הגיע אל הפרסית והטורקית במשמעות "זמיר" - ואכן הבולבול נודע בשירתו היפה. בסוג זה כ-40 מינים. הבולבולים חיים בלהקות קטנות ונמצאים יחדיו במשך רוב שעות היום. הם ניזונים בעיקר מחרקים, מפירות ומעלים. הנקבה בונה את קִנה בתוך סבך הצמחייה, ושם היא מטילה כ-3 ביצים בצבע סגלגל. גוזליה בוקעים עיוורים וללא נוצות. בישראל נפוץ מאוד המין בולבול צהוב-שת (הקרוי גם בולבול ממושקף) ומזדמן לעיתים המין בולבול לבן-לחיים. מספירה שנערכה בינואר 2024 עולה שהבולבול צהוב-השת היא הציפור השישית הנפוצה בישראל. Pycnonotus simplex Pycnonotus plumosus בולבול אדום-עיניים (Pycnonotus brunneus) Pycnonotus zeylanicus Pycnonotus pseudosimplex Pycnonotus cinereifrons Pycnonotus luteolus Pycnonotus blanfordi Pycnonotus conradi Pycnonotus finlaysoni Pycnonotus flavescens Pycnonotus snouckaerti Pycnonotus bimaculatus Pycnonotus leucops Pycnonotus xantholaemus Pycnonotus penicillatus Pycnonotus xanthorrhous Pycnonotus sinensis Pycnonotus taivanus בולבול אדום-שפם (Pycnonotus jocosus) Pycnonotus goiavier בולבול אדום שת (Pycnonotus cafer) Pycnonotus aurigaster Pycnonotus leucotis בולבול לבן-לחיים (Pycnonotus leucogenys) בולבול צהוב-שת (Pycnonotus xanthopygos) Pycnonotus nigricans בולבול אפריקאי (Pycnonotus barbatus) Pycnonotus dodsoni Pycnonotus somaliensis Pycnonotus tricolor Pycnonotus capensis על מינים נוספים ישנה מחלוקת על שיוכם לסוג והם הועברו לסוגים אחרים. עזריה אלון (עורך), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 6 בעריכת עוזי פז, הוצאת החברה להגנת הטבע ומשרד הביטחון, 1986. מדיה וקבצים בנושא בולבול בוויקישיתוף בולבול, באתר ITIS (באנגלית) בולבול, באתר NCBI (באנגלית) בולבול, באתר GBIF (באנגלית) בּוּלבּוּל צהוב-שת, המרכז לטיפוח ציפורי הבר בחצר הבית ד"ר נח רוטרי, בולבול, הספרייה הווירטואלית של מטח בולבול באתר הצפרות הישראלי בולבול באתר משרד החינוך תקשוב דרום קוריאל, אילנה (2024-04-08). "הספירה השנתית: אלו 10 הציפורים הנפוצות בישראל". Ynet. נבדק ב-2024-04-09. ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הגביע הלטיני

הגביע הלטיני היה טורניר כדורגל בינלאומי ששוחק שמונה פעמים, בין השנים 1949 ו-1957, והפגיש אחת לשנה את אלופות הליגות של ארבע ארצות: ספרד, צרפת, איטליה ופורטוגל. התחרות שוחקה במחזורים של ארבע שנים (בפועל הושלמו שני מחזורים כאלה), כאשר כל אחת מארבע ההתאחדויות המשתתפות מארחת בתורה. הפורמט היה פשוט: שני חצאי גמר, משחק על המקום השלישי ומשחק גמר בכל שנה. המשחקים נערכו בקיץ במרוכז, כדי לחסוך בנסיעות. בתום מחזור בן ארבע שנים דורגו הארצות על פי איכות התוצאות שהשיגו הקבוצות שייצגו אותן. ספרד הייתה זו שדורגה במקום הראשון, גם ב-1949-1952 וגם ב-1953-1957. שתי הגדולות של הכדורגל הספרדי, ברצלונה וריאל מדריד, זכו בגביע פעמיים כל אחת. בטרם נוסד גביע אירופה לאלופות, נחשב הגביע הלטיני לתואר היוקרתי ביותר שמועדון כדורגל אירופאי יכול לזכות בו. אולם ב-1954 נוסדה אופ"א, התאחדות העל האירופאית, ושתי התחרויות שאורגנו על ידה החל מ-1955, גביע האלופות וגביע ערי הירידים, תפסו את מקומו של הגביע הלטיני והפכו אותו למיותר. כל המשחקים, ההרכבים והמבקיעים בגביע הלטיני, באתר קבוצת הדיון RSSSF ‏(Rec.Sport.Soccer)
וו עצירה

וו עצירה הוא מתקן הממוקם בחלקו האחורי של מטוס, המיועד לבלום את המטוס בעת נחיתה, נמצא בשימוש במטוסי קרב, כאשר בנחיתות על מסלולי טיסה קרקעיים השימוש מיועד לתקלות ומצבי חירום ואילו בנושאות מטוסים השימוש הוא לנחיתות בשגרה. וו העצירה הוא מוט מתכת חזקה (במטוסים מסוימים, ה-F-16 לדוגמה, המוט עשוי מתכת גמישה למדי) שבקצהו וו מעוקל המיועד להיתפס בכבל המתוח לרוחב מסלול הנחיתה, הקרוי כבל עצירה. את השימוש בוו משלימה לעיתים רשת עצירה מיוחדת שתופסת את המטוס בזמני חירום. הוו מותקן בחלק האחורי של המטוס, והוא מחובר למנוע המאפשר לטייס להרימו ולהנמיכו על פי הצורך, בשעת תקלה, ובנושאות מטוסים לקראת כל נחיתה. בנושאות מטוסים אמריקאיות ישנם ארבעה כבלי עצירה המתוחים לרוחב סיפון הנחיתה. אם הטייס מפספס את ארבעתם הוא ממשיך את הטיסה, הולך סביב לנושאת וחוזר לנחיתה חוזרת. אם אחד מהכבלים נתפס בוו, הוא נמתח וחוזר אחורה באטיות, תוך כדי העברת כוח הדחף של המטוס לבסיס הכבל עד לעצירה מוחלטת. במסלולי נחיתה קרקעיים הכבלים משמשים רק כגיבוי למקרי חירום. מסוקים וכלי טיס אחרים המסוגלים לבצע נחיתה אנכית לא יכולים להשתמש בוו עצירה, והוא מוגבל למטוסים רגילים בלבד. מטוס התובלה הזעיר זיפליין נוחת חזרה במרכז ההפצה בעזרת בקרס בקצהו האחורי, שנתפס על כבל בין שתי זרועות שמתרוממות בדיוק ברגע הנכון כדי ללכוד אותו. לאחר מכן המטוס מתונדד על הכבל עד לעצירה, ואז הוא מוסר ועובר לפירוק לקראת הטיסה הבאה. מתקן התפיסה של מטוס התובלה הזעיר זיפליין רשת עצירה כבל עצירה מדיה וקבצים בנושא וו עצירה בוויקישיתוף
תעודת מעבר

תעודת מעבר (בלועזית: לֶסֶה-פָּסֶה, מצרפתית: Laissez-passer, "הניחו לעבור") היא תעודה המשמשת במקום דרכון, ומונפקת על ידי מדינה או ארגון בינלאומי כדוגמת האו"ם. תעודת מעבר מונפקת על ידי מדינה בשני מקרים עיקריים: כאשר האדם איננו אזרח של המדינה - במקרה זה התעודה ניתנת במקום דרכון לאומי. בישראל, תושבי קבע שאינם אזרחים, כמו תושבי מזרח ירושלים והדרוזים ברמת הגולן, מקבלים תעודת מעבר. כאשר הביקור במדינה נמשך זמן קצר ביותר (פחות מ-24 שעות), כך שאין צורך בפרוצדורה של הנפקת דרכון. תעודת מעבר מונפקת גם לאזרח ישראלי שאיבד 2 דרכונים ובכך מסכן את ביטחון המדינה בהשאירו אחריו דרכונים שעלולים למצוא את דרכם אל ארגוני טרור או גורמים פליליים. בספורט, עד מאי 2007 היו רשאים לשחק במדי הנבחרת הלאומית גם שחקנים שיש להם תעודת מעבר בלבד, ולא היו חייבים להיות בעלי תעודת זהות, אך החל ממאי 2007 תקנה זו אינה בתוקף. האו"ם מעניק תעודת מעבר לעובדיו היוצאים לנסיעה רשמית. מדיה וקבצים בנושא תעודת מעבר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מקסימיליאן של

מקסימיליאן של (באנגלית: Maximilian Schell; 8 בדצמבר 1930 – 1 בפברואר 2014) היה שחקן קולנוע אוסטרי-שווייצרי, זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1961 על תפקידו כהנס רולפה בסרט "משפטי נירנברג". נולד בווינה, בירת אוסטריה, וגדל בציריך, שווייץ. אחותו הייתה שחקנית הקולנוע מריה של. של החל להופיע בקולנוע ובטלוויזיה דוברת הגרמנית החל משנת 1952. הוא התפרסם כשחקן במחזות של שייקספיר. את הופעת הבכורה הקולנועית הראשונה שלו בסרט אמריקני עשה בדרמה המלחמתית של אדוארד דמיטריק, "כפירי אריות" (1958), שעסק במלחמת העולם השנייה. נושא זה הופיע גם בסרטו הבא, "משפטי נירנברג" (1961), עליו קיבל את פרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. ב-1964 הופיע בתפקיד ראשי בסרט טופקאפי למולה של מלינה מרקורי. בהמשך חזר לסרטים העוסקים בנאצים שוב ושוב. הוא קיבל שתי מועמדויות נוספות לפרס האוסקר, עבור סרטים ששניהם עסקו בנאצים: "האיש בתא הזכוכית" (אנ') (1975, כשחקן ראשי), בה גילם יהודי ניצול מחנה השמדה, המתגלה למעשה כנאצי אכזרי על ידי סוכן ישראלי המביא אותו למשפט בישראל, ובסרטו של פרד זינמן "ג'וליה", שקיבל 11 מועמדויות לפרס האוסקר. בין סרטיו האחרים נמנים "הרומן הקטלני", שביים סידני לומט, "תרגיל בחמש אצבעות" (1962), "בחזרה מן האפר" (1965), "מזרחית ליאווה" (1968), "תיק אודסה" (1974), לצד ג'ון וויט, "גשר אחד רחוק מדי", "החור השחור" (1979), לצד אנטוני פרקינס, "הדגול" (1981), עיבוד קולנועי לרומן של חיים פוטוק, "לשקר באמריקה" (1997), לצד קווין בייקון ו"פגיעה קטלנית" (1998), עם רוברט דובאל ומורגן פרימן, שהיה לשובר קופות. בשנת 1972 שיחק בסרט האפיפיורית יוהנה. במקביל ניהל קריירת משחק בסרטי טלוויזיה, בהם זכה לגלם שורה של דמויות ידועות: ד'ארטרניאן ב"שלושת המוסקטרים" (1960), אוטו פרנק, אביה של אנה פרנק ב"יומנה של אנה פרנק" (1980), פנטום האופרה ב"פנטום האופרה" (1983), פיוטר הגדול במיני סדרה "פיוטר הגדול" (1986), פרידריך השני מלך פרוסיה ב"קתרין הקטנה" (1991), ולדימיר לנין ב"סטלין" (1992), עליו קיבל מועמדות לפרס אמי כשחקן המשנה הטוב ביותר, פרעה מלך מצרים ב"אברהם" (1994) ואת אלברט איינשטיין ב"Giganten: Albert Einstein" משנת 2006. בעשור האחרון לחייו הרבה להופיע בהפקות דוברות גרמנית, לצד סרטיו האמריקאים. כך הופיע ב-20 פרקים בסדרת טלוויזיה גרמנית בין השנים 2003–2005. בניגוד לשחקנים אחרים, של לא האט מקצב עבודתו בשל גילו המבוגר (75+). למשל, במהלך שנת 2006 הופיע בארבעה סרטים. מדיה וקבצים בנושא מקסימיליאן של בוויקישיתוף מקסימיליאן של, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מקסימיליאן של, באתר AllMovie (באנגלית) מקסימיליאן של, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מקסימיליאן של, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מקסימיליאן של, באתר Discogs (באנגלית) מקסימיליאן של, באתר הניו יורק טיימס מקסימיליאן של, באתר rainbowfilms מקסימיליאן של, באתר Yahoo! Movies שני ליטמן, מת השחקן מקסימיליאן של, באתר הארץ, 2 בפברואר 2014 שחקן הקולנוע מקסימיליאן של הלך לעולמו, באתר ynet, 1 בפברואר 2014 מקסימיליאן של, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
דעיכת לנדאו

דעיכת לנדאו היא תופעה בפיזיקת הפלזמה בה גלים אלקטרומגנטיים העוברים דרך פלזמה דועכים עקב אינטראקציה עם החלקיקים הטעונים מהם מורכבת הפלזמה. הגל מעביר אנרגיה לחלקיקים הנעים במהירות הנמוכה במעט ממהירות הפאזה שלו, ומקבל אנרגיה מחלקיקים הנעים במהירות הגבוהה במעט ממהירות הפאזה שלו. כיוון שבדרך כלל יש יותר חלקיקים איטיים, בסך הכול הגל מפסיד אנרגיה ולכן דועך. עקב מעבר האנרגיה לחלקיקים משתנה התפלגות המהירות שלהם, לכן הדעיכה אינה ליניארית (כלומר עוצמת הגל אינה דועכת באופן אקספוננציאלי). דעיכת לנדאו מעידה על יציבות הפלזמה - הפרעה הנוצרת בפלזמה תדעך ולא תתפשט. תופעה זו קרויה על שם הפיזיקאי לב לנדאו, אשר גילה אותה באופן תאורטי בשנת 1946. ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדם (מחזה)

"אדם" הוא מחזה מאת יהושע סובול. המחזה נכתב בשנת 1989 והועלה לראשונה בתיאטרון הבימה. "אדם" הוא המחזה השני בטרילוגיית "טריפטיך הגטו" שנכתבה על ידי סובול ומתרחשת כולה בגטו וילנה. שני המחזות הנוספים בטרילוגיה הם "גטו" ו"במרתף". במחזות אלו מציג סובול תיאטרון ריאליסטי-מודרני המתעד את גטו וילנה מנקודות ראות שונות (תיאטרון - מחתרת - בית החולים) תוך שמירה על דיוק עובדתי היסטורי המגיע עד לרמת הפוליטיקה שבתוך הגטו ושבין הגטו לגרמנים. המחזה מתרחש בזמן מלחמת העולם השנייה בגטו וילנה, והוא מספר את סיפורה של המחתרת היהודית בגטו (ארגון הפרטיזנים המאוחד, FPO) ואת סיפור הסגרתו של מנהיג המחתרת אדם רולניק (מהדמויות היחידות שלא נקראת בשמה קרי יצחק ויטנברג). עלילת המחזה מתבססת על עדותה של אחת מלוחמות המחתרת, ניוסיה דלוגי (לובוצקי) שהעלתה על הכתב את פרטי פרשת ויטנברג. המחזה מעלה שאלות מוסריות רבות לגבי החיים בתקופת השואה. כמו כן המחזה מראה תפיסה שאינה מוצגת על הבמה כמעט כלל ובה נאצי לא "פלקטי" - נאצי בעל עקרונות, נאצי מוסרי המתנגד למשטר הנאצי והמחזיק את הגטו בתור אקט מוסרי המונע מהחיילים האחראים על הגטו להישלח לחזית. המחזה גם מציג את דמותו של מפקד היודנראט בגטו (במקור יעקב גנס). המחזה מוצג מנקודת מבטה של נדיה, אישה זקנה שעברה את השואה אך עדיין חווה סיוטים והזיות על המקרים שקרו לה שם (והמחזה בעצם הוא הזיותיה). המחזה מבוסס על אירועי פרשת ויטנברג, אך הדמויות, אפיונן, היחסים ביניהן, הדברים הנאמרים על ידיהן ומבנה המחזה כולו דמיון. במחזה, מתאר בהרחבה את כל מה שהתרחש לאחר שראש היודנראט גנס נפגש עם מטה המחתרת ועד לרגע שויטנברג, כבול באזיקים, הובל למטה הגסטאפו. שיאו הדרמטי של המחזה הוא בקטע ההצבעה. לפי סובול, הוחלט ברוב של שלושה כנגד שניים, שעל ויטנברג להסגיר את עצמו. בין אלה שהצביעו בעד הסגרתו של ויטנברג היה סגנו (שבמחזה נקרא לב). מי שהיה סגנו של ויטנברג באותה תקופה, היה אבא קובנר. אלמנתו ויטקה, הביעה מחאה על סיפור המחזה ועל סיפור ההצבעה שלא התרחש במציאות. ניוסיה דלוגי (לובוצקי), יום ויטנברג בגיטו וילנא, מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים, תל אביב, דצמבר 1989, שנה כ"ב, כרך ז' מס' 9 (69) "אדם" מאת יהושע סובול באתר ארכיון תיאטרון הבימה שרית פוקס, סובול. כמו אדם שחבריו בגדו בו, מעריב, 14 בספטמבר 1989 -ריאיון עם סובול על המחזה ביקורות שוש אביגל, בכורה - מבולבל - "אדם" מאת יהושע סובול, הבימה, חדשות, 14 באוגוסט 1989 שרית פוקס, אדם הוא רק אדם הוא רק סובול, מעריב, 4 באוגוסט 1989 אמיר פלג, אהבה וייסורים, חדשות, 30 ביולי 1989 שרית פוקס, סובול. כמו אדם שחבריו בגדו בו, מעריב, 14 בספטמבר 1989 נרי ליבנה, שקרים שסיפרו על אבא, חדשות, 25 באוגוסט 1989
ALD

ALD (ראשי תיבות: Adrenoleukodistrophy; בכתיב עברי: אדרנולויקודיסטרופיה) היא מחלה תורשתית של מערכת העצבים המועברת בין אם לבנה (האם אינה חולה במחלה, אלא היא נשאית שלה). המחלה פוגעת בעיקר בגברים בגיל הנעורים, ורק לעיתים נדירות מתגלה אצל נשים. היא מעכלת את שכבת המיאלין העוטפת את סיבי העצב (בדומה לטרשת נפוצה) על ידי מספר חומרים שומניים רוויים - חומצה קרוטית (C-26) ו Lignoceric acid) C-24) הנמצאים אצל חולי ALD בכמות הגדולה פי ארבעה מאשר אצל אדם בריא. זכר חולה יכול להיות מאובחן במחלה עם מעורבות מוחית (אדרנולוקודיסטרופיה מוחית או בקיצור CALD), מעורבות חוט השדרה (אדרנומיאלונורופתיה או בקיצור AMN) ו/או מעורבות בלוטות יותרת הכליה (primary adrenocortical insufficiency). "השמן של לורנצו" הוא סרט קולנוע המבוסס על מקרה אמיתי, של ילד חולה ALD שהוריו, ללא השכלה רפואית, הצליחו למצוא טיפול להאטת המחלה. הדיאגנוזה מבוססת על ממצאים קליניים ועל זיהוי של שרשראות ארוכות מאוד של חומצות שומן (very long-chain free fatty acid; VLCFA) בסרום. בדיקת MRI תראה חריגות בחומר הלבן. במרכזים רפואיים מסוימים ניתן גם לבדוק הימצאות של הגן הפגום. כ-1 מכל 42,000 בנים מאובחן כנושא ALD בתאחיזה ל-X.‏ הצורה הנפוצה ביותר של ALD היא בתאחיזה ל-X, כלומר הגן הפגום מועבר על כרומוזום X. גן זה נמצא ב-Xq28 והמחלה מתאפיינת בהצטברות יתר של שרשראות ארוכות מאוד של חומצות שומן, שאלו חומצות שומן המורכבות משרשראות של 24-30 פחמנים. הגן האחראי ל-ALD התגלה ב-1993, והחלבון שאותו הוא מקודד שייך למשפחת חלבוני העברה, והוא לא אנזים. לא ברור כיצד רמה גבוהה של שרשראות ארוכות מאוד של חומצות שומן גורמת לאיבוד מיאלין. הגן (ABCD1) מקודד לחלבון המעביר חומצות שומן לפראוקסיזום, אברון שבו עוברות חומצות השומן חמצון בטא. גן פגום גורם להצטברות של שרשראות ארוכות מאוד של חומצות שומן. ALD אוטוזומלי קשור לגנים: PEX1, PEX5, PEX10, PEX13, ו-PEX26.‏ הטיפול הוא סימפטומטי. התנוונות נירולוגיות הולכת ומחמירה הופכת את סיכויי ההישרדות לנמוכים. מתים מן המחלה שנה עד עשר שנים לאחר הופעת הסימפטומים. כיום נחקרות מספר שיטות לטיפול במחלה בהן שמן לורנצו, השתלת מח עצם וריפוי גני. תסמונת גייאן-בארה Bezman L, Moser AB, Raymond GV, Rinaldo P, Watkins PA, Smith KD, Kass NE, Moser HW (באפריל 2001). "Adrenoleukodystrophy: incidence, new mutation rate, and results of extended family screening". Annals of Neurology. 49 (4): 512–7. {{cite journal}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) 202370 ערך זה הוא קצרמר בנושא מחלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
גשר סאת'ק

גשר סאת'ק (באנגלית: Southwark Bridge) הוא גשר קשתות על נהר התמזה המקשר בין הסיטי של לונדון הנמצאת צפונית לנהר, לבין אזור סאת'ק, בו נמצאים מוזיאון טייט מודרן ומוזיאון כלא קלינק, דרומית לנהר. חלקו הצפוני של הגשר נמצא בסמוך לתחנת הרכבת רחוב קנון. הגשר נמצא בין גשר המילניום במעלה הנהר לבין גשר רחוב קנון במורד הנהר. הגשר הראשון במיקום זה תוכנן על ידי המהנדס ג'ון רני ונפתח לציבור בשנת 1819. הגשר נבנה במיקום בו נהגו משיטי סירות להעביר נוסעים מצד אחד של הנהר למשנהו. הגשר הנוכחי, שתוכנן על ידי אנרסט ג'ורג' ובזיל מוט, נפתח לציבור בשנת 1921. הגשר נמצא בבעלות ובניהול חברת אחוזת ברידג' האוס - קרן צדקה בפיקוח תאגיד לונדון. מדיה וקבצים בנושא גשר סאת'ק בוויקישיתוף