קרב ליאויאנג

קרב ליאויאנג (ברוסית: Сражение при Ляояне, ביפנית: 遼陽会戦) הוא קרב במלחמת רוסיה–יפן שהתרחש בין 24 באוגוסט ל-3 בספטמבר 1904 סביב העיר ליאויאנג שבמחוז ליאונינג בהשתתפות מעל ל-120 אלף חיילים בכל צד. נסיגת הכוחות הרוסים לאחר הקרב אפשרה ליפנים להכריז על ניצחון בו. לאחר הפסד בקרב נהר יאלו וניסיון כושל לשחרר את פורט ארתור ממצור התרכז הצבא הרוסי סביב העיר ליאויאנג שבמחוז ליאונינג. עוד בתחילת המלחמה נקבעה עיר זו כמיקום המפקדה הראשית של הכוחות הרוסיים. סביב העיר נבנו שלוש מערכות הגנה תוך ניצול ביצורים קיימים והקמת חדשים. במקביל נמשכה שליחת תגבורות והכוח הרוסי הגיע לכ-128 אלף חיילים. למרות קבלת התגבורת המשמעותית, המשיך אלכסיי קורופטקין באסטרטגיית לחימה הגנתית, במסגרתה היה על הצבא הרוסי לנהל מערכה הגנתית. הוא הכריז על כך שלא יעזוב את העיר. על רקע כישלונות קודמים הכרזה זו הפיחה רוח חדשה בחיילים וקצינים. הכוח הרוסי כלל את הקבוצה הדרומית בפיקוד גנרל ניקולאי זארובייב שכללה שלושה קורפוסים ואת הקבוצה המזרחית בפיקוד גנרל אלכסנדר בילדרלינג שכללה שני קורפוסים. כוחות יפנים שנעו צפונה כללו את הארמייה הראשונה, השנייה והרביעית כאשר הארמייה השלישית פעלה סביב פורט ארתור. למרות הנחיתות המספרית החליט המפקד היפני לתקוף את הביצורים הרוסים במטרה לכבוש את העיר. עם סיום הגשמים וההתארגנות היפנית החליטו להתחיל במתקפה ב-24 באוגוסט. ב-24 באוגוסט, החלה הארמייה היפנית הראשונה במתקפה נגד כוח של הקבוצה המזרחית של הרוסים. המטרה הייתה לעבור את האגף השמאלי של הרוסים ולהגיע למסילת רכבת המקשרת את האזור עם הצפון. למחרת יחידות של הארמייה השנייה והרביעית החלו במתקפה על הביצורים של הקבוצה המזרחית של הרוסים. במשך יומיים הרוסים עמדו במתקפה אך בסופו של דבר קורופטקין החליט לסגת לקו ביצורים השני, בהתבססו על נתונים שגויים של היקף הכוח היפני. לקראת הערב ה-28 באוגוסט התבצרו הרוסים בקו ההגנה השני. מכיוון שהאזור היה מישורי (לעומת אזור הררי בקו הביצורים הראשון) היפנים יכלו לשלוח למתקפה כוחות גדולים. ב-30 באוגוסט תנאי השטח המישורי אפשרו לכל הכוח היפני לנהל מתקפה משולבת באורך כל החזית. הרוסים עמדו במתקפה ואף ארגנו מתקפות נגד. במהלך הקרבות נוצלו רוב העתודות וחלק גדול של תחמושת. באגף השמאלי של הרוסים הצליחו היפנים (הארייה הראשונה) לחצות את הנהר והחלו להתבסס בגדה הצפונית ובגבעות מזרחית לעיר. אלכסיי קורופטקין חשש מכיתור ופקד על נסיגה לקו הביצורים השלישי. תקוותו הייתה שיצליח לרכז את הכוח באגרוף ולצאת למתקפת נגד חזקה ולהביא לתבוסת הארמייה היפנית הראשונה. ב-31 באוגוסט החל הקרב על קו הביצורים השלישי. למרות המתקפות היפניות הרוסים עמדו על קו ההגנה ללא תזוזה. באגף השמאלי הייתה התקדמות מסוימת של היפנים אך היא לא הייתה משמעותית. הצבא הרוסי עמד בקו ביצורים והייתה לו עדיפות מספרית שלכאורה הייתה צריכה לאפשר לו ניצחון בקרב. בהתאם להערכות מודרניות, לצבא רוסי היו כל הסיכויים לסיים את הקרב בניצחון וייתכן אף לכתר חלק מהכוח היפני (במיוחד הארמייה הראשונה). המפקד העליון של היפנים אף שקל נסיגה כללית. אך למעשה, בשטח, בערב ה-2 בספטמבר החל המטה של קורופטקין לקבל מידע על התמרונים של הכוח היפני והחל לחשוש מכיתור. זאת בנוסף על הערכת המטה הרוסי השגויה לגבי היקף הכוח היפני - הרוסים עוד חשבו שליפנים יש עדיפות מספרית משמעותית. על בסיס זה פקד קורופטקין על נסיגה כללית צפונה לכיוון העיר שן-יאנג. בהיוודע על הנסיגה רוסית, היפנים החלו בהתקדמות ונכנסו לעיר. לצבא רוסי היו כל הסיכויים לנצח בקרב תוך ניצול עדיפות מספרית ועדיפות בכוח אש. הססנות וחוסר יוזמה מצד המפקדים מנעו מהם לנצל הזדמנות זו. נספחים זרים שהיו במטה היפני דיווחו על משבר גדול במהלך הקרב והתארגנות להפסקת המתקפות. אומנם פקודת קורופטקין לסגת אפשרה ליפנים לנוע קדימה ולהסיג ניצחון טקטי. נציג איטליה במטה הרוסי ציין שבמהלך כל הקרב קורופטקין לא ניסה ליזום פעולות, המתין לפעולות יפניות ובסופו של דבר עזב את שדה הקרב. במהלך הקרב הוא נתן למפקדים בשטח הכשר לנסיגה טקטית וכך זרע אי-ודאות ואי-דבקות במשימה. לאור המשבר הגדול ואבידות גדולות לא רדפו היפנים אחר הצבא הרוסי הנסוג והתרכזו במנוחה וחידוש מלאים. זמן קצר לאחר הקרב נפל פורט ארתור. כתוצאה מכך התפנה כוח צבאי יפני משמעותי שהיה עסוק במצור על העיר. בהיוודע על נסיגה נוספת, הצאר החליט על שליחת כוחות נוספים בהיקף של כ-50 אלף חיילים לחזית זו. בעקבות כך, לקראת אוקטובר 1904 הגיע הכוח הרוסי לכ-195 אלף חיילים. מדיה וקבצים בנושא קרב ליאויאנג בוויקישיתוף תיאור הקרב (ברוסית)