סיירות המערכה מסדרת מקנזן

סיירות המערכה מסדרת מקנזן (בגרמנית: Mackensen) הייתה הסדרה האחרונה של סיירות מערכה שנבנתה על ידי גרמניה במלחמת העולם הראשונה. התכנון דרש בתחילה שבע ספינות, אך שלוש מהן תוכננו מחדש כסדרת ארזאץ יורק. מארבע האוניות של סדרת מקנזן, מקנזן, גראף שפה, ופרינץ אייטל פרידריך הושקו, ופירסט ביסמרק לא הושקה - אך אף אחת מהן לא הושלמה, לאחר שעדיפות בניית ספינות בזמן המלחמה הופנתה לעבר צוללות - והספינות נגרטו בתחילת שנות ה-20. האונייה הראשית של הסדרה נקראה על שם אוגוסט פון מקנזן, מפקד צבאי בולט במהלך המלחמה. בתגובה לסדרת מקנזן, הצי המלכותי הבריטי החל בבניית סיירות המערכה מסדרת אדמירל, שכולן פרט לאחת יבוטלו בסופו של דבר; השורדת היחידה, אה"מ הוד, הושלמה לאחר תום המלחמה. העיצוב של אוניות הסדרה היה גרסה משופרת בהרבה של סיירות המערכה מסדרת דרפלינגר. השיפור המשמעותי ביותר היה תותחי 35 סנטימטרים (14 אינץ') חדשים וחזקים יותר, בהשוואה לתותחי 30.5 סנטימטרים (12 אינץ') של האוניות הקודמות. אוניות הסדרה כללו גם מנועים חזקים יותר שהעניקו לאוניות מהירות מרבית גבוהה יותר וטווח שיוט גדול יותר באופן משמעותי. התכנון של סדרת מקנזן סיפק את הבסיס לסדרת ארזאץ יורק שלאחר מכן, שהייתה חמושה בתותחי סוללה ראשיים בקוטר 38 סנטימטרים (15 אינץ'), לאחר שקרב יוטלנד ב-1916 הבהיר את הצורך בתותחים הגדולים יותר. חוק הצי הרביעי והאחרון, שאושר ב-1912, קבע את תוכנית הבנייה של הצי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה. משרד הצי הקיסרי (גר') החליטו כי על הצי לבנות אוניית מערכה אחת וסיירת מערכה אחת מדי שנה בין 1913 ל-1917, עם יחידה נוספת משני הסוגים בשנים 1913 ו-1916. עבודות התכנון של הסדרה החדשה החלו ב-1912, כשהבנייה אמורה להתחיל ב-1913. שנת התקציב 1914. השאלה לגבי הסוללה הראשית לסיירות המערכה החדשות הייתה הדחופה ביותר; סדרת דרפלינגר הקודמת הייתה חמושה בתותחי 30.5 סנטימטרים (12 אינץ'), אם כי ניתן שיקול מסוים לעיצוב מחדש של שתי הספינות האחרונות - ליצו והינדנבורג - עם תותחי 35 סנטימטרים (14 אינץ'). תותחי ה-35 ס"מ היו כבדים יותר מתותחי ה-30.5 ס"מ, והיו בעיות בהגדלת הספינות החדשות כדי להכיל את החימוש הכבד יותר. המבדוקים היבשים הקיסריים היו עמוקים מספיק רק עבור ספינות עם שוקע של 9 מטרים (30 רגל), ותפוסה מוגברת על אותו גוף כמו סדרת דרפלינגר יגרור הפחתת מהירות. משמעות הדבר הייתה שעלייה בתפוסה תחייב גוף ארוך ורחב יותר כדי לשמור על עלייה בשוקע מינימלית ולהימנע מהפחתת המהירות. האילוצים על הגדלת גוף הספינה נוספו על ידי הגבלות על הרוחב שהוטלו על ידי מחסומי התעלה בווילהלמסהאפן. כתוצאה מכך, גרוס-אדמירל אלפרד פון טירפיץ, ראש משרד הצי, אסר על תפוסה עיצובית של יותר מ 30,000 טונות (29,526 טונות ארוכות). התכנון הראשוני אושר ב-30 בספטמבר 1912, אם כי ראשי מחלקת הצי הכללי - ויצה-אדמירל גינתר פון קרוסיגק וקונטר-אדמירל ריינהרד שר - וראש מחלקת הנשק, ויצה-אדמירל גרהרד גרדס, נאלצו להגיש תיקונים שלדעתם נחוצים. צוות התכנון הציע להשתמש בצריחי תותחים משולשים או אפילו מרובעים כדי לשמור על ההדחק מתחת למגבלה של 30,000 טון. חלופה נוספת שהוצעה הייתה להשתמש בשישה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') בצריחים תאומים, אחד בקדמת האונייה ושניים מאחור; וילהלם השני קיבל את העיצוב הזה ב-2 במאי 1913, אם כי אדמירל פרידריך פון אינגנול, המפקד העליון של צי הים הפתוח, העדיף את תותחי ה-30.5 ס"מ של האוניות מסדרת דרפלינגר. כפשרה, סיירות המערכה החדשות היו אמורות להיות חמושות בשמונה תותחי 35 ס"מ (13.8 אינץ'). השאלה אם הספינות החדשות צריכות להיות מופעלות במלואן על ידי דוודים המבוססים על נפט הייתה פחות שנויה במחלוקת. צוות התכנון בדרך כלל הסכים עם הפרקטיקה המקובלת של שימוש בדוודי פחם עבור שני שלישים מתחנת הכוח, כאשר השאר היו דוודים המבוססים על נפט. דוודים על בסיס פחם הועדפו מכיוון שהפחם, שאוחסן בדפנות הספינה, סיפק הגנה נוספת, במיוחד לסיירות המערכה, שנשאו פחות שריון מאשר מקביליהם אוניות המערכה. התכנון הסופי אושר ב-23 במאי 1914. אוניות הסדרה היו באורך 223 מטרים (731 רגל 8 אינץ'), רוחב 30.4 מטרים (99 רגל 9 אינץ') ושוקע של 9.3 מטרים (30 רגל 6 אינץ') בקדמת האונייה ו-8.4 מטרים (27 רגל 7 אינץ') בירכתי האונייה. הדחק האוניות תוכנן להיות 31,000 טונות (30,510 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית, ועד 35,300 טונות (34,742 טונות ארוכות) במעמס מלא. גוף האוניות היה מורכב ממסגרות פלדה אורכיות, שעליהן היו מרותקים לוחות הגוף החיצוניים. זה היה אותו סוג של בנייה כמו בסיירות המערכה מסדרת דרפלינגר - ונועד לחסוך במשקל בהשוואה לשיטת הבנייה המסורתית, ששילבה מסגרות אורכיות ורוחביות כאחד. גוף האוניות הכיל 18 תאים אטומים למים ותחתית כפולה שנמשכה 92 אחוז מאורך גוף הספינה. זה היה גדול משמעותית מאוניות הסדרה דרפלינגר, שהיו עם תחתית כפולה עבור 65 אחוז בלבד מאורך גוף האונייה. ניסיון עם עיצובים קודמים של סיפון קרב הוביל לאימוץ של סיפון ראשי מְשׁוּוֶה, שהעלה את מפלס הסיפון מאחור. זה היה הכרחי מכיוון שהסיפונים האחוריים של עיצובים קודמים היו בדרך כלל נשטפים בעת הפלגה במהירות גבוהה, אפילו בים שקט. הספינות צוידו גם בחרטום בולבוסי להפחתת הגרר על גוף האונייה, בפעם הראשונה שהתכונה הייתה בשימוש בצי הגרמני. האוניות כפי שתוכננו דרשו צוות של 46 קצינים ו-1,140 מלחים. שירות כספינת דגל של שייטת יגדיל את המספר הזה ב-14 קצינים ו-62 מלחים נוספים. כלי השיט נשאו מספר סירות קטנות, כולל שתי סירות כלונסאות, דוברה אחת, שתי סירות מנוע, שני קאטרים ושלוש מפרשיות. אוניות הסדרה היו מצוידים בארבעה סטים של מנועי טורבינה ימיים, שכל אחד מהם הניע מדחף בעל שלושה להבים שהיה בקוטר 4.2 מטרים (13 רגל 9 אינץ'). הטורבינות שהוצבו בפירסט ביסמרק היו מצוידות בתמסורת נוזלית של פוטינגר, בעוד שאלו בשלוש האוניות האחרות היו שתי קבוצות של טורבינות מחוברות ישירות עם הילוכים. לאניות היו 24 דוודים על בסיס פחם ו-8 דוודים על בסיס נפט של חברת מארין. תחנות הכוח תוכננו לספק 90,000 כוחות סוס ו-295 סיבובים לדקה. המהירות המרבית דורגה ב-28 קשרים (52 קמ"ש). האוניות היו מצוידות בזוג הגאים שהותקנו זה לצד זה, בניגוד להגאי הטנדם ששימשו בסדרת דרפלינגר. הטורבינות של האוניות צוידו בגלגלי שיניים של פוטינגר, ששיפרו משמעותית את הביצועים במהירויות שיוט וסיפקו גידול מקביל בטווח של כ-20 אחוז. הכלים תוכננו לאחסן 800 טונות (790 טונות ארוכות) של פחם ו-250 טונות (250 טונות ארוכות) של נפט בחללי אחסון ייעודיים; שטחי גוף האונייה בין מחיצת הטורפדו לקיר החיצוני של הספינה שימשו לאחסון דלק נוסף. קיבולת הדלק המרבית הייתה 4,000 טונות (3,900 טונות ארוכות) של פחם ו-2,000 טונות (2,000 טונות ארוכות) של נפט. זה הוערך להעניק טווח של עד כ-8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות שיוט של 14 קשרים (26 קמ"ש). הכוח החשמלי על האוניות סופק על ידי שמונה גנרטורים דיזל שהפיקו 2,320 קילוואט ב-220 וולט. אוניות הסדרה היו מצוידות בסוללה ראשית של שמונה תותחי 35 ס"מ SK L/45 בארבעה צריחי תותחים תאומים. הצריחים הורכבו בזוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה הראשי. התותחים הוצבו בתושבות Drh LC/1914, שיכלו להגביה ל-20 מעלות ולהנמיך ל-5 מעלות. התותחים סופקו בסך הכל עם 720 פגזים חודרי שריון, או 90 לכל תותח. כלי הנשק תוכננו לירות פגזים במשקל 600 ק"ג (1,323 ליברות) בקצב אש של כ-2.5 יריות לדקה. הפגזים נורו במהירות לוע של 820 מטר לשנייה (2,700 רגל לשנייה) . כמו תותחים גרמניים כבדים אחרים, תותחים אלו השתמשו במטען הודף קדמי בשקית משי עם מטען ראשי בתרמיל פליז. תותחים אלו יכלו לפגוע במטרות למרחק מרבי של 23,300 מטרים (25,500 יארד). הסוללה המשנית של הספינות כללה 14 תותחי ירי מהיר 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 המורכבים בקזמטים משוריינים לאורך המבנה העילי המרכזי. כל תותח סופק עם 160 פגזים, והיו להם טווח מרבי של 13,500 מטרים (44,300 רגל), אם כי זה הוארך מאוחר יותר ל-16,800 מטרים (55,100 רגל). לתותחים היה קצב אש מתמשך של 7 פגזים לדקה. הפגזים היו במשקל 45.3 ק"ג (99.8 ליברות), והועמסו עם מטען הודף RPC/12 במשקל 13.7 ק"ג (31.2 ליברות) בתרמיל פליז. התותחים ירו במהירות לוע של 835 מטר לשנייה (2,740 רגל לשנייה). התותחים היו צפויים לירות בסביבות 1,400 פגזים לפני שיהיה צורך להחליפם. האוניות היו חמושות גם בשמונה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ (3.45 אינץ') L/45 במעמדים בודדים. ארבעה היו מסודרים סביב צריח הסוללה הראשי של ירי-העל האחורי וארבעה האחרים סביב מגדל הניווט הקדמי. תותחי הנ"מ הוצבו בתושבות MPL C/13, שאפשרו הנמכה עד -10 מעלות והגבהה ל-70 מעלות. תותחים אלו ירו פגזים במשקל 9 ק"ג (19.8 ליברות), והייתה להם תקרה יעילה של 9,150 מטרים (30,020 רגל) ב-70 מעלות. כפי שהיה התקן עבור ספינות מלחמה של התקופה, אוניות הסדרה היו מצוידות בחמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 60 סנטימטרים (24 אינץ'): אחד בחרטום, ושניים בכל אגף של האונייה. הטורפדות היו מסוג H8, שהיו באורך 9 מטרים (30 רגל) ונשאו ראש נפץ במשקל 210 ק"ג (463 ליברות) הקסניט. לטורפדות היה טווח של 8,000 מטרים (8,700 יארד) כאשר מוגדר במהירות של 35 קשר (65 קמ"ש; 40 מייל לשעה); במהירות מופחתת של 28 קשר (52 קמ"ש; 32 מייל לשעה), הטווח גדל באופן משמעותי ל-15,000 מטרים (16,000 יארד). אוניות הסדרה היו מוגנות בשריון פלדה מוצק של קרופ, כפי שהיה התקן עבור ספינות מלחמה גרמניות של התקופה. שרטוטים ספציפיים לסידור מערך השריון לא שרדו, אך לפי ההיסטוריון הימי אריך גרונר "הסידור של שריון קרופ היה דומה לזה של סדרת דרפלינגר". הסידור המפורט כאן הוא של סדרת דרפלינגר. הייתה להם חגורת שריון בעובי 300 מילימטרים (11.8 אינץ') במצודה המרכזית של האונייה, שבה היו ממוקמים החלקים החשובים ביותר של הכלי. זה כלל את מחסני התחמושת ואת חללי המכונות. החגורה צומצמה באזורים פחות קריטיים, לעובי 120 מילימטרים (4.7 אינץ') בקדמת האונייה ו-100 מילימטרים (3.9 אינץ') באחורי האונייה. החגורה הצטמצמה ל-30 מילימטרים (1.2 אינץ') בחרטום, אם כי הירכתיים כלל לא היו מוגנים בשריון. מחיצת טורפדו בעובי 45 מילימטרים (1.8 אינץ') נמשכה לאורך הגוף, כמה מטרים מאחורי החגורה הראשית. עובי הסיפון המשוריין הראשי נע בין 30 מ"מ באזורים פחות חשובים עד 80 מילימטרים (3.1 אינץ') בקטעים שכיסו את האזורים הקריטיים יותר של האונייה. מגדל הניווט הקדמי היה מוגן בשריון כבד: הצדדים היו בעובי 300 מ"מ והגג היה בעובי 130 מילימטרים (5.1 אינץ') . מגדל הניווט האחורי היה משוריין פחות טוב; הצדדים שלו היו רק בעובי 200 מילימטרים (7.9 אינץ'), והגג היה מכוסה בעובי 50 מילימטרים (2 אינץ') של לוח שריון. גם צריחי תותחי הסוללה הראשיים היו ממוגנים בכבדות: צידי הצריח היו בעובי 270 מילימטרים (11 אינץ') והגגות היו בעובי 110 מילימטרים (4.3 אינץ'). תותחי ה-15 ס"מ היו מחופים שריון בקזמטים בעובי 150 מ"מ; לתותחים עצמם היו מגנים בעובי 70 מילימטרים (2.8 אינץ') כדי להגן על הצוותים שלהם מפני רסיסי פגזים. שבע אוניות תוכננו במקור לסדרה: מקנזן, גראף שפה, פרינץ אייטל פרידריך, "A"/ ארזאץ פרידריך קרל, ועוד שלוש אוניות. שלוש האוניות האחרונות עוצבו מחדש כסדרת ארזאץ יורק, מה שהותיר ארבע אוניות להיבנות בסדרת מקנזן. שתי האוניות הראשונות הוזמנו ב-14 באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. מקנזן מומנה מתקציב 1914, תוך שמימון גראף שפה בא מתקציב המלחמה. מקנזן - הוזמנה תחת השם הזמני ארזאץ ויקטוריה לואיזה, כתחליף לסיירת הממוגנת הישנה ויקטוריה לואיזה - נקראה על שם גנרל-פלדמרשל אוגוסט פון מקנזן. שדרית האונייה הונחה ב-30 בינואר 1915 בבלום אונד פוס בהמבורג, בבנייה מספר 240. היא הושקה ב-21 באפריל 1917; בטקס ההשקה המצומצם, גנרל-אוברסט יוזיאס פון הרינגן נשא את הנאום והאונייה הושקה על ידי אשתו של מקנזן. הבנייה הופסקה כ-15 חודשים לפני שהסתיימה. הבריטים האמינו בטעות שהאונייה הושלמה, ולכן הם כללו את האונייה ברשימת הכלים שיוכלו לכלוא בסקפה פלו במקום אוניית הדגל של הצי, באדן. מקנזן נמחקה מרשימות הצי הגרמני, על פי תנאי הסכם ורסאי, ב-17 בנובמבר 1919. היא נמכרה לגרוטאות ולבסוף נגרטה ב-1922 בקיל-נורדמול. גראף שפה נקראה על שמו של ויצה-אדמירל מקסימיליאן פון שפה, מפקד שייטת מזרח אסיה הגרמנית; הוא נהרג כאשר השייטת שלו הושמדה בקרב איי פוקלנד ב-1914. גראף שפה הונחה ב-30 בנובמבר 1915 במספנות שיכו בדנציג (כיום גדנסק, פולין), תחת השם הזמני ארזאץ בליכר, כדי להחליף את הסיירת המשוריינת בליכר שהוטבעה בקרב שרטון דוגר בינואר 1915. היא הושקה ב-15 בספטמבר 1917. בטקס ההשקה, נשא גרוס-אדמירל הנסיך היינריך את הנאום ואלמנתו של שפה מרגרט השיקה את האונייה. הבנייה הופסקה כ-12 חודשים מהסיום; גראף שפה הייתה המתקדמת ביותר מבין כל ארבע האוניות כאשר העבודה הופסקה. גם היא בוטלה ב-17 בנובמבר 1919; ב-28 באוקטובר 1921 נמכר גוף האונייה הלא גמור תמורת 4.4 מיליון מארק והיא נגרטה בקיל-נורדמול. פרינץ אייטל פרידריך, שהוזמנה תחת השם זמני ארזאץ פריה כדי להחליף את הסיירת המשוריינת SMS פריה, נקראה על שמו של אחד מבניו של הקייזר וילהלם השני, אייטל פרידריך. היא הונחה ב-1 במאי 1915 בבלום אונד פוס בבנייה מספר 241. היא הייתה במרחק של 21 חודשים מהשלמה כשהושקה כדי לפנות את המבדוק ב-13 במרץ 1920 ופורקה בהמבורג ב-1921. בטקס ההשקה, עובדי המחסנות קראו לאוניה נוסקה, על שם שר הרייכסווהר גוסטב נוסקה. "A"/ארזאץ פרידריך קרל, שאולי נקראה פירסט ביסמרק על שם קנצלר גרמניה המפורסם אוטו פון ביסמרק, והוזמנה כתחליף לפרידריך קרל, הונחה ב-3 בנובמבר 1915 במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן בבנייה מספר 25. היו לה כ-26 חודשים מהסיום כשהעבודה הסתיימה. היא מעולם לא הושקה; במקום זאת, האונייה פורקה על המבדוק בשנת 1922. הניסיון בקרב יוטלנד הוביל את משרד הצי למסקנה שספינות עם תותחי 38 ס"מ, שריון כבד יותר ומהירות מרבית גבוהה יותר מאוד נחוצות. העיצוב של סדרת מקנזן שימש כבסיס לסדרת ארזאץ יורק, ששילבה את התותחים הגדולים יותר ויותר שריון עבור צריחי הסוללה הראשיים והברבטות. מנועים חזקים יותר לא היו זמינים כדי לפצות על המשקל הנוסף, ולכן המעצבים נאלצו לקבל מהירות מופחתת. בכל זאת, כמו סדרת מקנזן, שלוש האוניות שהוזמנו תחת סדרת ארזאץ יורק מעולם לא הושלמו. בתגובה, הבריטים הזמינו את ארבעת סיירות המערכה מסדרת אדמירל, אם כי הבריטים תכננו את הסדרה תחת הרושם המוטעה כי אוניות הסדרה מקנזן יהיו חמושות בתותחי 38.6 סנטימטרים (15.2 אינץ') ויוכלו להגיע למהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש). שלוש מתוך ארבע האוניות מסדרת אדמירל בוטלו; רק אה"מ הוד הושלמה לאחר תום המלחמה. הסיבה העיקרית לכך שהבנייה נעצרה בארבע האוניות הייתה העברת חומרי בנייה וכוח אדם מאוניות ראשה לצוללות בשנתיים האחרונות של המלחמה. משרד הצי הגיש דו"ח מיום 1 בפברואר 1918 לפיו בניית אוניות ראשה נעצרה בעיקר מסיבה זו. הושקעה מחשבה להסב את כל ארבע האוניות למובילי תבואה יבשה לאחר המלחמה, אך ההצעות בסופו של דבר עלו בתוהו. מדיה וקבצים בנושא סיירות המערכה מסדרת מקנזן בוויקישיתוף