סינצ'י רוקה

סִינְצִ'י רוֹקָה (קצ'ואה: Sinchi Ruq'a, "אינקה נדיב גבורה"; ‏חי בשנים 1214–1260 לספירה, מלך בשנים 1230–1260 לספירה) היה הסאפה אינקה השני של ממלכת קוסקו (החל בסביבות 1230 לספירה). ערך מורחב – המיתוסים המייסדים של אימפריית האינקה נאמר על רוקה שהיה בנם של שניים מהאחים המקוריים של האינקה, מאנקו קאפאק ומאמה אוקיו (אנ'), להם נולד בהואיינקאנצ'ה (Huaynacancha). הוא היה יורשו של מאנקו קאפאק והמשיך בשלטון לאחר מות אביו. אביו של יוקי יופאנקי ושל עוד ילדים רבים. רוקה נישא לדודתו, מאמה קורה, ונולד להם בן בשם סאפאקה. נאמר שהוא, מאנקו קאפאק, מאמה ואקו ומאנקו סאפאקה הקימו את בית השמש. עם מות אביו בשנת 1230, הפך סינצ'י רוקה, בגיל 16, למנהיג החדש ונאלץ להתמודד עם מצב קשה. העיר שירש הייתה קטנה וחסרת הגנה בהשוואה לשכנותיה. כאסטרטגיית הרגעה הוא הקים בריתות נישואים, החל בנישואין עם מאמה קוקה, בתו של המנהיג של המקום שהיום נקרא סן סבסטיאן (אנ'), ובכך הבטיח שלום עם אנשי חמיו. כדי להמשיך במפעלי בניה ולהאכיל אוכלוסייה הולכת וגדלה, נאלץ סינצ'י רוקה לנקז את האגמים והביצות של עמק קוסקו, לכסות אותם בלוחות גדולים ועצים עבים, לתעל את נהרות טולומאיו וחואטנאי, והורה להביא מטענים רבים של אדמה מהרי אנטיסויו (אנ'). כדי להפוך שדות עקרים לשדות פוריים ולהגדיל שטחים לעיבוד, הוא הורה לבנות טרסות עשויות אבן ומכוסות אדמה על מורדות ההרים. ממלכת קוסקו הפכה מאוחר יותר לאימפריית האינקה תחת שלטונו של פאצ'אקוטי. באחד המיתוסים של האינקה, סינצ'י רוקה הוביל את משפחתו לעמק קוסקו. נאמר שהוא יצר חלוקה טריטוריאלית של התחומים שלו והוא נחשב ליוזם המפקד הראשון של אוכלוסיית האינקה. הוא גם הורה לכל חברי האינקה לחורר את אוזניהם כאות אצילות. ערך מורחב – מאסקפאיצ'ה הסופרים הספרדים מהמאה ה-16, כולל מיגל קאבלו דה בלבואה (אנ'), שצוטט על ידי מריה רוסטבורובסקי (אנ'), מאשרים שסינצ'י רוקה היה האינקה הראשון שהשתמש במאסקפאיצ'ה או המאסקאיפאצ'ה (קצ'ואה: Mask'ay seek; ארץ פאצ'ה, עולם, או מרחב-זמן), הגרסה של האינקה לכתר, שיהפוך לסימן המובהק של ריבונות האינקה. עבור האינקה, המאסקפאיצ'ה היה סימן הכוח האימפריאלי המוחלט, עד כדי כך ש"לקחת את המאסקפאיצ'ה" היה הביטוי המקיף בשימוש כדי לסמן את בואו של הסאפה אינקה החדש, במהלך טקס שבו קיבל אותו מידיו של הווילאק אומו, המקביל של דת האינקה לכהן הגדול או האפיפיור. בטקסים מסוימים הסאפה אינקה החזיק את המאסקפאיצ'ה ביד, כשעל ראשו קסדת מלחמה. המאסקפאיצ'ה היה מורכב מכמה אלמנטים - המאסקפאיצ'ה גופא, החשוב ביותר, היה ציצית צמר אדום, שנשארה על המצח ללא ליפול בזכות העובדה שכל אחד מהגדילים שלה "עבר דרך צינורית זהב קטנה", מה שהחזיק אותה באמצעות המתיחה. מעל ציצית זו היו שתיים או שלוש נוצות שחורות ולבנות של הציפור קרקרת ההרים (אנ'), אשר הייתה קדושה עבור האינקה ונקראה בפיהם "קורקנקה". השוליים והנוצות היו מהודקות על המצח על ידי סוג של סרט ראש הנקרא לאוטוּ (llautu) או לאוטוֹ (llauto) העשוי צמה ססגונית מצמר ויקוניה עדין במיוחד, שנכרך מספר פעמים סביב הראש. אחד הסיפורים שסופרו על סינצ'י רוקה היה שבתקופת שלטונו נכנס למיצ'י לביתו ולקח אישה צעירה שאותה הוא מאוד מוקיר. לאחר מכן, האינקה לקחו אותם בשבי ועינו אותו כדי לספר מדוע הוא עשה חטא כזה; הצעירה, שלא רצתה לראות את הכפרי מעונה יותר, גילתה שהיא התאהבה בלמיצ'י ברגע שראה אותו עונד וואקנקי (wacanqui), והרועה התוודה, בתורו, שהוא קיבל חפץ כזה משד במערה. סינצ'י רוקה גם ידוע בסיפורו המיתולוגי של טאוטיהי. טאוטיהי היה שליח אינקה שנשלח לממלכה שכנה, אך נהרג והוחזר לסינצ'י רוקה ערוף ראש. מעשה זה הוביל למלחמה נגד אותה ממלכה, עם ניצחון מכריע של בני האינקה בקרב מאוודיפי. הכרוניקן פדרו סייזה דה לאון (אנ') קובע שסינצ'י רוקה בנה טרסות וייבא כמויות אדירות של אדמה על מנת לשפר את פוריות עמק קוסקו. על פי הספר "קומנטריוס ריאלס דה לוס אינקס" (אנ'), כאשר סינצ'י רוקה עלה לראשונה לכס המלכות, הוא שכנע לראשונה קבוצה של קוראקה (אנ') שנכנעו לסאפה אינקה לסייע לו "לעזור לשבט השכן" ולעזור לשכנע שבטים זרים סמוכים "להתנתק מהחיים הברבריים והבורים שהם מנהלים". למעשה, סינצ'י רוקה רצה לכבוש שבטים סמוכים למדינת האינקה. באותה תקופה הייתה ברית שהורכבה מהסאפה אינקה והשבטים שנכנעו. סינצ'י רוקה קיווה לקבל עזרה מהקוראקה של שבטי ברית אלה, ו"הראה את הניסיון שלו כדי להוכיח שהחיים השתפרו מאוד" בקרב שבטים אחרים, כדי להראות שכדאי לתמוך בקיסר האינקה. שיטת ההתפשטות החיצונית של רוקה הייתה בעיקר "שכנוע בעזרת מילים טובות ודוגמאות", והיא עבדה היטב. בשדה הקרב הוא הקיף את עצמו בלוחמים נאמנים, ויצר מפגן עליונות צבאית על ידי ארגון משלחת לארצות דרום הממלכה, ובאמצעות הפגנת כוח זו הצליח להבטיח את השלווה של הממלכה לכמה שנים, נוסף על הרווחת בעלי ברית חשובים. סינצ'י רוקה קיבל את התואר מצביא, בעוד שמאנקו קאפאק, אביו, קיבל תואר של ריבון. נאמר על סינצ'י רוקה שהצליח לבצע פעולות חיוביות רבות בענייני פנים, כגון ללמד את נתיניו לעבד את האדמה, לטפח את המוסר בממלכתו, לחיות חיים רציונליים ולנסח חוקים ותקנות. בתחום מדיניות דתית, הוא המשיך לקדם את דת אל השמש אינטי וביקש מהאנשים באזורים שנכבשו לאחרונה לנטוש את אמונותיהם המקוריות. צעדים אלו גרמו לעם להודות לו ולהיות נאמנים לו. יורשו היה אמור להיות מאנקו סאפאקה, אך מסיבות לא ידועות סינצ'י רוקה בחר ביוקי יופאנקי להיות יורשו. הוא מת בשנת 1260 ונקבר בקוסקו. סינצ'י רוקה נושא גרזן, מתוך הכרוניקה של פליפה גואמן פומה דה איילה (בערך 1615). אילן יוחסין של 14 הסאפה אינקה הנמצא במאצ'ו פיצ'ו, מוצג באגואסקליינטס. סינצ'י רוקה הוא השני משמאל למעלה. תמונתו של רוקה, 1 מתוך 14 דיוקנאות של מלכי האינקה ממוזיאון ברוקלין. תמונתו של סינצ'י רוקה נושא גרזן. מדיה וקבצים בנושא סינצ'י רוקה בוויקישיתוף סינצ'י רוקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סינצ'י רוקה, באתר פאנדום, אינקה. (באנגלית) סינצ'י רוקה, באתר אוניברסיטת קיימברידג' (באנגלית) סינצ'י רוקה, באתר מוזיאון גטי (באנגלית) סינצ'י רוקה, באתר רודוויד (באנגלית) לא ידוע מהו "בית השמש". בספר בו הוזכר לא הוזכר מהו טיבו. סביר להניח שהיה מקדש שהוקדש לאינטי, אל השמש של האינקה. שם מדעי: Phalcoboenus megalopterus רועה למות בתרבות האינקאית קמע הגורם לאהבה במיתולוגיה של האינקה. מושלים של ממלכת האינקה "Sinchi Ruq'a". Rodovid. de Betánzos, Juan (2004). Martín Rubio, María del Carmen (ed.). Suma y narración de los incas. תורגם ע"י Martín Rubio, María del Carmen. Polifemo. p. 61. ISBN 9788490071359. Zuidema, R. T. (1964). The Ceque System of Cuzco. תורגם ע"י M. Hooykaas, Eva. Brill Archive. p. 145. ISBN 978-90-04-02548-6. S. Bauer, Brian (1991). "Pacariqtambo and the Mythical Origins of the Inca". Latin American Antiquity. 2: 19. doi:10.2307/971893. JSTOR 971893. de la Vega, Inca Garcilaso (1963). The Incas: the royal commentaries of the Inca. תורגם ע"י Gheerbrandt, Alain. Cassell. p. 67. ISBN 9070101092. Sarmiento de Gamboa, Pedro (2015). Markham, Clements (ed.). History of the Incas. Good Press. pp. 60–61. ISBN 9781463688653. Temoche Cortez, Patricia (2016). Breve História dos Incas. Versal Editores LTDA. p. 18. ISBN 9788589309417. A. Somervill, Barbara (2009). Empire of the Incas. Infobase Publishing. pp. 25–27. ISBN 9781604131581. Yaya, Isabel. "The Inca Calendar and Its Transition Periods". The Two Faces of Inca History. pp. 195–196. Rostworowski, Maria (2014). Le grand inca. Tallandier. ISBN 9791021002517. ""THE EMPIRE OF THE INCAS IN PERU, section ː LIST OF EMPERORS - INCAS"". Baudin, L. (1961). Daily Life in Peru under the Last of the Incas. Macmillan. Bernand, Carmen (1988). Les Incas, peuple du soleil. p. 25. ISBN 978-2070359813. Métraux, Alfred (1983). Les Incas. Seuil. p. 71. ISBN 9782020064736. Millones, Luis; León, Laura (2003). "Luis Millones e Laura León (2003). «Hechizos de amor: Poder y magia en el norte del Perú" (PDF). pp. 149–177. "Learn About the Mysterious Inca Civilization". EXPLORING LIFE'S MYSTERIES. de Cieza de León, Pedro (1883). Markham, Clements (ed.). The second part of the Chronicle of Peru. University of Michigan. B. Franklin. Garcilaso de la Vega, Inca. Review of the Inca Royal Family. Comentarios reales de los Incas (Illustrated ed.). Fundacion Biblioteca Ayacuch. 1985. ISBN 9788466001359. Garcilaso de la Vega, Inca. Review of the Inca Royal Family. pp. 127–129. George Sale, George Psalmanazar, Archibald Bower, George Shelvocke, John Campbell, John Swinton; An Universal History: From the Earliest Accounts to the Present Time, Part 2, Volume 35. Bathurst, 1783 pp. 35-40 Francis McEwan, Gordon (2006). The Incas: New Perspectives. Bloomsbury Academic. p. 220. ISBN 9781851095742. Garcilaso de la Vega, Inca. Review of the Inca Royal Family. pp. 128–129. de Gamboa, Pedro Sarmiento. Smith, Vania; S. Bauer, Brian (eds.). History of the Incas. תורגם ע"י Smith, Vania; S. Bauer, Brian. University of Texas Press. p. 80. ISBN 9780292714854. Sahuaraura Inca, Justo (1850). Recuerdos de la monarquia peruana; ó Bosquejo de la historia de los Incas. p. 49.