laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גברת עם סלים

גברת עם סלים הוא שיר ילדים ישראלי נודע, פרי-עטה של חיה שנהב, בלחנו של יוני רכטר ובביצועם של רכטר ואריק איינשטיין. השיר התפרסם באלבומם המשותף של איינשטיין ורכטר הייתי פעם ילד. השיר מדבר על אישה ששבה מקניות מן השוק או מהמכולת, עולה על אוטובוס, ומניחה את כל הסלים עם המוצרים שרכשה על ספסלי האוטובוס משום שכמותם הגדולה מקשה על נשיאה ידנית. לרוע מזלם של הנוסעים לא נותר ספסל פנוי ויתר על כך: האישה עצמה נזקקת גם לספסל. במהלך השיר מסופר מה מכיל כל סל. מרבית המוצרים שהאישה רכשה הם מוצרי-מזון בסיסיים. יוצאים מכך שני הסלים האחרונים המוזכרים בשיר: אחד מהם מכיל "כל מיני", דהיינו שלא מוסבר במדויק מהו תוכנו של הסל. הסל האחרון המוזכר בשיר מכיל עיתונים, אולם מפאת החריזה בשיר נאמר כי הוא מכיל "עיתונֵי". כידוע אין זו מילה תקנית אלא סמיכות (כמו "רמת", "נקודת", "שעת" וכדומה). השיר הופיע באלבום "הייתי פעם ילד", ובהמשך בקלטת הילדים "כמו גדולים" יחד עם שירי ילדים נוספים. לפני תחילת השיר ניתן להבחין בשלושה אנשים הממתינים בחוסר סבלנות לאוטובוס. כפי שניתן לראות אחד האנשים (המגולם על ידי מוני מושונוב) הוא נגן צ'לו. מלבדו מחכה לאוטובוס גם איש ששבר את הזרוע ואת רגלו (המגולם על ידי צבי שיסל) ואיש נוסף המגולם על ידי אריק איינשטיין בעצמו. במהלך הקליפ מגיעה אישה לתחנה, דורכת בשוגג על רגלו של האיש החבול וגורמת למהומה. כאשר האוטובוס מגיע האישה טוענת כי היא הייתה לפניהם בתור. כמו כן גם על האוטובוס האישה גורמת למהומה. שנה לאחר צאת השיר, ב-1990, ביצע אותו רכטר יחד עם להקת כוורת בסיבוב הופעות האיחוד שלה, כחלק ממחרוזת שירי סולו של חברי הלהקה. סרטון השיר "גברת עם סלים" באתר יוטיוב מילות השיר "גברת עם סלים" באתר שירונט כוורת - גברת עם סלים 1990, סרטון בערוץ "ארכיוניר", באתר יוטיוב (אורך: 01:23)
פרידריך וולף

פרידריך וולף (בגרמנית: Friedrich Wolf‏; 23 בדצמבר 1888 – 5 באוקטובר 1953) היה רופא, סופר ודיפלומט יהודי-גרמני. אביהם של קונרד ומרקוס וולף. וולף נולד ב-1888 בנויוויד (כיום בריינלנד-פפאלץ), למשפחת סוחרים יהודית שאבות אבותיה גורשו מספרד והגיעה לגרמניה מהולנד. בין השנים 1907–1912 למד רפואה, פילוסופיה והיסטוריה של האמנות באוניברסיטת מינכן, טיבינגן, בון וברלין וקיבל תואר דוקטור ב-1913. בשנה שלאחר מכן עבד כרופא ספינה בקו קנדה-גרינלנד-ארצות הברית, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס ושירת כרופא צבאי בחזית המערבית. מאורעות המלחמה הפכו אותו למתנגד נמרץ למלחמות ופעיל שלום. בשנת 1917 פרסם את מאמרו המדעי הראשון. בשנת 1918 הצטרף למועצת הפועלים בדרזדן והפך לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה. שימש כרופא ברמשייד ובהייכינגן, שם התמחה בנטורופתיה. שם גם נולדו לו ילדיו מרקוס וקונרד. בשנת 1928 הצטרף למפלגה הקומוניסטית ולאגודת הסופרים הפרולטריים-מהפכניים (אנ'). עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבר עם משפחתו למוסקבה. בשנת 1938, נסע לספרד כדי לשמש כרופא בקרב הבריגדות הבין-לאומיות. בדרכו לשם, בהיותו בצרפת נעצר, ונשלח למחנה ורנה. ב-1941 קיבל אזרחות סובייטית, שוחרר וחזר למוסקבה. אז הקים את הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית. בשנת 1945 חזר לגרמניה והיה פעיל בכתב ובעל-פה בסוגיות פוליטיות וחברתיות. בין השנים 1949–1951 שימש כשגריר גרמניה המזרחית בפולין. נפטר במשרדו, ב-5 באוקטובר 1953. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פרופסור מאמלוק סרט המבוסס על מחזה של וולף מדיה וקבצים בנושא פרידריך וולף בוויקישיתוף פרידריך וולף, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרידריך וולף (1888–1953), דף שער בספרייה הלאומית פרידריך וולף, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרידריך וולף, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרידריך וולף, באתר Discogs (באנגלית) Walther Pollatschek. Friedrich Wolf: eine Biographie. Aufbau (1965). OCLC 451001460. עמ' 9. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מפרט

מַפרט (באנגלית: Guitar pick, Plectrum ובקיצור Pick) הוא משטח קטן של חומר נוקשה (לרוב פלסטיק) המשמש לפריטה על מיתרים. המפרט הפשוט בדרך כלל מעוצב בצורה של טיפה. מבין כלי הנגינה העושים שימוש במפרט ניתן לציין את הבנג'ו, המנדולינה הקאנון והעוד. בימינו נפוץ השימוש במפרטים בעיקר בגיטרות אקוסטיות וחשמליות. קיימים מפרטים שונים לפי גדלים וחומרים: עוביים של מפרטים נע לרוב בין 0.5 מ"מ ל-2 מ"מ. הם יכולים להיות עשויים ממגוון חומרים, ביניהם פלסטיק, סיבי פחמן, טרטקס, קרן, שנהב, שריון צב, עץ או מתכת. סוג המפרט תלוי בכלי שבו מנגנים: מפרטי גיטרות אקוסטיות יהיו לרוב דקים וגמישים. בגיטרות חשמליות נעשה שימוש נרחב יותר במפרטים עבים יותר שיהיו עשויים מפלסטיק, טרטקס או סיבי פחם. מפרטי גיטרה בס הם לרוב עבים יותר, בהתאם למיתריה של גיטרת הבס, שהם העבים ביותר. את המפרט נהוג להחזיק בין שתי אצבעות בלבד: האגודל והאצבע המורה. את היד המנגנת מניחים על המיתרים (או מעליהם, תלוי מה מנגנים) מעל תיבת התהודה או מעל הפיקאפים בגיטרה החשמלית או גיטרת הבאס. על המיתר פורטים עם קצהו של המפרט. המפרט עצמו, מונח במקביל למיתר, או מוטה מעט באלכסון (אך עדיין יושב ליד המיתר). השיטה המקובלת לשימוש במפרט היא פריטה לסירוגין (Alternate picking) - פריטה למטה ולמעלה לסירוגין על פי הפעמות בתיבה- שיטה המאפשרת להגיע למהירויות נגינה גבוהות. השיטה נמצאת בשימוש נגני העוד והמנדולינה כבר מעל לאלף שנה. עם התפתחות טכניקת הנגינה בגיטרה חשמלית, גם נגני כלי זה אימצו את השיטה. הצורך בשימוש במפרט תלוי בסוג הגיטרה ובסגנון הנגינה. כך, למשל, נהוג לעשות שימוש במפרט בעת הנגינה בגיטרה חשמלית, במטרה לתת לנגינה גוון "מחוספס" (או "מלוכלך") יותר, או כדי לאפשר נגינה מהירה במיוחד (כגון נגינה מהירה על סולמות ותבניות תווים, או "סוויפים" - נגינה מהירה במיוחד של תבניות תווים על ידי החלקת המפרט על גבי מספר מיתרים ברצף). במהלך שנות השבעים והשמונים, שיא ימי פריחתה של הגיטרה החשמלית ברוק ובפיוז'ן, פיתחו וירטואוזים רבים טכניקות מורכבות לייעול השימוש במפרט. בנגינה בגיטרה הקלאסית, לעומת זאת, נהוג בדרך כלל לפרוט באמצעות האצבעות והציפורניים, מאחר שהשימוש במפרט אינו מאפשר פוליפוניה, הנדרשת עבור מרבית היצירות לגיטרה קלאסית. במוזיקת הפלמנקו לדוגמה, נחשבת הנגינה במפרט לנחותה והנגן נדרש לגדל את ציפורניו. על אף כי נהוג לנגן בגיטרת בס עם האצבעות, ישנם גם בסיסטים אשר משתמשים במפרט (לרוב השימוש באצבעות/מפרט תלוי בסגנון המוזיקה).
הנרי ויטנברג

הנרי ויטנברג (באנגלית: Henry Wittenberg‏; 18 בספטמבר 1918 – 9 במרץ 2010), היה קצין במשטרת ניו יורק ומתאבק יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי בעל שתי מדליות, ופעמיים ברציפות אלוף המכביה (השלישית 1950 והרביעית 1954) בהיאבקות בסגנון חופשי. ויטנברג ניצח במהלך הקריירה שלו הוא ב-400 קרבות והפסיד רק ב-4 קרבות. ויטנברג נולד בג'רזי סיטי ובבית הספר הצטיין בהיאבקות, שחייה ושחמט. בשנתו הראשונה בקולג' התחיל להשתתף בטורנירים של היאבקות והצטיין בכך. הוא לקח חלק בטורנירים של איגוד האתלטים החובבים וזכה בשמונה מהם, תוך לקיחת חלק בשלוש מאות היאבקויות וזכייה בכולן. הוא למד והתאבק בישיבה יוניברסיטי ובסיטי קולג' של ניו יורק במשך שלוש עשר שנים. הוא שימש כפרופ' לחינוך לבריאות. באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ויטנברג במדליית זהב לאחר ניצחון בקרב הגמר על פריץ שטוקלי משווייץ. במדליית ארד זכה בנט פוליקוויסט משוודיה. ב-1950 השתתף במכביה השלישית וזכה במדליית זהב. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה ויטנברג במדליית כסף. הוא הגיע שוב לקרב הגמר, אך הפעם הפסיד לוויקינג פאל משוודיה שזכה במדליית הזהב. במדליית הארד זכה אדיל אטן מטורקיה. ב-1954 חזר ויטנברג לישראל וזכה במדליית זהב במכביה הרביעית. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) שימש ויטנברג כמאמן נבחרת ההיאבקות של ארצות הברית. ב-1979 הוכנס שמו ליד לאיש הספורט היהודי. הנרי ויטנברג, באתר olympedia.org הנרי ויטנברג, באתר United World Wrestling הנרי ויטנברג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) היום טקס נעילת המכביה, מעריב, 20 בספטמבר 1953.
עין אל קסיס

עין אל קסיס הוא מעיין שכבה ליד היישוב נווה דניאל שבגוש עציון. מתחם המעיין כולל שתי בריכות מבטון: האחת בגודל 2X2 מטרים ובעומק 80 ס"מ, ובה המים צלולים מאוד, לאורך כל השנה; השנייה בגודל 4X4 ובעומק של כ-3 מטרים, אך לרוב היא ריקה. המעיין ממוקם סמוך ליישוב נווה דניאל, דרך כביש הגישה לכיוון "שדה בועז", מאחורי מתקן מתכת מצידו הימני של הכביש. מהכביש ניתן לרדת ברגל כ-200 מטרים בשביל המגיע עד לבריכות. בסמוך למעיין נמצא גם המעיין עין רדיאטור (עין א-טקה). אורי מאור, ארץ המעיינות מעיין עין אל קסיס, באתר "מאחורי ההר" מסלולי רכיבה באזור, באתר "הרים"
לאטוריצה

נהר הלאטוריצה (הונגרית: Latorca; סלובקית: Latorica ; אוקראינית: Латориця) הוא נהר באגן הניקוז של נהר הדנובה. הנהר מתחיל בהרי הקרפטים האוקראיניים, ליד הכפר ניז'ני וורוטה. הוא זורם מאוקראינה לסלובקיה. בדרכו הוא עובר דרך הערים סבליאבה, מוקצ'בו, סולומונובו, צ'ופ וולקה קפושאני. הנהר נשפך ליד העיירה זמפלין, אל נהר האונדובה, יובלו של נהר הבודרוג, שהוא עצמו אחד מיובליו של הטיסה. חלק מן הנהר הוכרז באמנת רמסר כאזור ביצות בעל חשיבות עולמית. מדיה וקבצים בנושא לאטוריצה בוויקישיתוף
העצב של השכן עמוק יותר

העצב של השכן עמוק יותר הוא מופע תיאטרון חזותי שיצרה וביימה עמנואלה עמיחי בשנת 2011. "העצב של השכן עמוק יותר” היא פנטזיה מקברית פרועה ואינטנסיבית אודות ארבע נשים וגבר אחד המתקיימים במטבח ארכיטיפי סטרילי. אולם בתוך עולם סטרילי ומוקפד זה בו שולטים היופי והאסתטיקה נחשפים עולמות אפלים, וביזאריים בהם מטשטש הגבול בין החיים למוות. העבודה משלבת מחול, תיאטרון פיזי, אלמנטים של פרפורמנס ועיצוב אומנותי מסוגנן המתכתב עם אסוציאציות נוסטלגיות משנות החמישים, כפי שתקופה זו משתקפת בייצוג הקולנועי/תרבותי שלה השחקנים מדובבים קטעי מחזמר, תסכיתי רדיו, סרטי קולנוע ופרסומות מאותה עת. בין השאר קטע מריאיון נדיר שהעניקה מרילין מונרו וקטעים מהסדרה "לוסי אהובתי". היצירה עוסקת גם בנשיות – דימוי גוף, אסתטיקה ואשליה של הדימוי. השפה הבימתית היא מסוגננת ומוקפדת ונעה בין תיאטרון למחול ופרפורמנס. מאת ובבימוי : עמנואלה עמיחי שחקנים רקדנים: אילה ברסלר נרדי, ג'רמי אלפסי, תמר לוין, מרב דגן, מרב אלחדף. עיצוב תאורה: ארז שוורצבאום עיצוב תלבושות: יערית אליהו ועמליה נמרוד עיצוב תפאורה: יסמין הראל, עמנואלה עמיחי קטעי מוזיקה מקורית :תמי ברק עריכה מוזיקלית: עמנואלה עמיחי תודות: תיאטרון תמונע, פסטיבל עכו, יובל מסקין, דני סגל, סטודיו זיגוטה, סדנאות הבמה, עדי רפופורט. העבודה הוצגה בגרסתה הקצרה בפסטיבל קליפה אדומה לתיאטרון חזותי בשנת 2010 שמקיים תיאטרון קליפה ובגרסתה המלאה בפסטיבל עכו 2011. כיום מציגה בקביעות בתיאטרון תמונע העבודה הוזמנה לפסטיבלים בעולם בין השאר : גרמניה, ניו יורק, פולין, בלגיה, נפאל ועוד במהלך 2013 תציג בפסטיבלים בניו יורק, דנמרק, ספרד, קליפורניה ועוד. 2012- זוכת תו איכות לתיאטרון חזותי באירופה – ועדת אי מיקס – בלגיה. 2011 - זוכת פרס עיצוב התנועה והכוריאוגרפיה, פסטיבל עכו. 2011 - זוכת פרס עיצוב התלבושות, פסטיבל עכו. 2011 פרס אנסמבל השחקנים, פסטיבל התיאטרון הבינלאומי "ואליס", פולין. תמונות מהמופע מירב דגן מימין לשמאל: ג'רמי אלפסי, מירב דגן, תמר לוין, אילה ברסלר נרדי קרן בן אלטבט תמר לוין מימין לשמאל: אילה ברסלר נרד, ג'רמי אלפסי מימין לשמאל: תמר לוין, אילה ברסלר נרדי, מירב אלחדף, עמנואלה עמיחי, ג'רמי אלפסי סרטון מתוך המופע, סרטון באתר יוטיוב חגית גרוסמן, שיחה עם עמנואלה עמיחי בעקבות ההצגה "העצב של השכן עמוק יותר", 5 במרץ 2013 שגיא בן נון, בת השיר: לעמנואלה עמיחי יש יחסים מורכבים עם אביה, באתר nrg‏, 5 בפברואר 2012 מור זומר, סקירת ההצגה "העצב של השכן עמוק יותר", באתר מרתה יודעת, 4 באוקטובר 2012 העצב של השכן עמוק יותר, באתר תיאטרון תמונע סיון שדמון, פסטיבל עכו 2011: בעיות זיקפה, סאדם חוסיין ויצחק תשובה, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2011 אתר ארגון אי מיקס
עלילות ספיידרוויק - משקף האבן

עלילות ספיידרוויק - משקף האבן (באנגלית: The Spiderwick Chronicles: The Seeing Stone) הוא הספר השני בסדרת ספרי הפנטזיה לילדים "עלילות ספיידרוויק" מאת טוני דיטרליצי והולי בלק, באיוריו של דיטרליצי. הספר יצא לאור בארצות הברית בשנת 2003 יחד עם הספר הראשון בסדרה, "עלילות ספיידרוויק - מדריך שימושי" על ידי הוצאת Simon & Schuster. בשנת 2004 הספר יצא לאור בישראל בהוצאת מטר בתרגומו של אורי בלסם. בשנת 2008 יצא סרט המבוסס על ספר זה ושאר הסדרה, ויחד עמו גם משחק וידאו המבוסס על הספר. סיימון נחטף על ידי הגובלינים הבלתי נראים. ג'ארד וסיימון מוצאים אבן המעניקה "ראות" (היכולת לראות את היצורים הקסומים המסתתרים מבני האדם) ובעזרתה תוקפים את גובלינים. הם עוברים נחל שורץ טרולים ונאלצים להילחם עם גובלינים לא פעם אחת במהלך העלילה. האתר הרשמי של סדרת הספרים האתר הרשמי של מחבר ומאייר הספרים טוני דיטרליצי האתר הרשמי של הסופרת הולי בלק ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמעון בירן

הרב שמעון צבי בירן (כ' בכסלו תשכ"א, 9 בדצמבר 1960 – כ"ד באייר תשנ"ב, 27 במאי 1992) היה רבו של כפר דרום. נרצח בפיגוע דקירה בעת שהיה בדרכו לעבודה במכון התורה והארץ. שמעון צבי, בן פאול-פנחס וחנה בירנבאום, נולד בניוקאסל, אנגליה, האח הצעיר בין ארבעה ילדים. בהיותו ילד עקרה משפחתו לגולדרס גרין בלונדון. בשנת 1970 עלה עם משפחתו לישראל. בתקופת לימודיו בישיבה התיכונית היה פעיל בתנועת "בני עקיבא", תחילה כחניך ולאחר מכן כמדריך. למד בישיבת שעלבים. נלחם במבצע שלום הגליל ונפצע. כשהחלים שב ללימודים, ובמקביל הקדיש מזמנו בפעילות למען עולים ומסורבי עליה. התקבל ללימודי רפואת שיניים, אך החליט לפנות לחינוך. סיים לימודי הוראה, והחל בלימודי הלכה לקראת הסמכה לרבנות. בשנת 1984 נשא לאישה את מיכל ידידי. באותה תקופה עברת את שם משפחתו לבירן. במשך חמש השנים הבאות נבחן בכל בחינות ההסמכה לרבנות וכשסיים, בשנת 1989, עברה המשפחה להתגורר בכפר דרום בגוש קטיף. הוא מונה לרב היישוב. בשנים אלו נולדו לו ארבעה ילדים. הרב בירן עבד גם במכון התורה והארץ. ערך מחקרים בנושאי מצוות התלויות בארץ. מאמריו פורסמו בספרי המכון ובבמות אחרות. היה שותף בפיתוח החסה ללא תולעים. השתייך לצוות "מדרשת התורה והארץ" ונסע להרצות על מצוות שמיטה, תרומות ומעשרות ונושאים נוספים הקשורים במצוות התלויות בארץ. לאחר פטירתו יצא לאור הספר 'תרומת שמעון', המאגד מחקרים ומאמרים של הרב בירן ורבנים נוספים ממכון התורה והארץ ומחוצה לו, בענייני תרומות ומעשרות. כרב היישוב התקין לומר "יזכור" לחללי כפר דרום ממלחמת העצמאות. בכ"ד באייר תשנ"ב (27 במאי 1992) בשעת בוקר, בעת שעשה את דרכו מביתו בכפר דרום אל מקום עבודתו במכון התורה והארץ שמול שער היישוב, התנפל עליו מחבל ודקר אותו למוות. המחבל, אחמד פלית מדיר אל בלח, נתפס על ידי החיילים ששמרו במקום, ושוחרר באוקטובר 2011 בעסקת שליט. הרב בירן הובא למנוחות בבית הקברות של גוש קטיף. לאחר פינוי גוש קטיף הועתק קברו להר הזיתים בירושלים. אלמנתו מיכל נישאה לאחר מספר שנים לרב מאיר ליכטנשטיין. בשנת 2022 הפיקה המשפחה סרט לזכרו "כל רגע מתנה". https://youtu.be/6Fgi-i6hN1U קישור לסרט "כל רגע מתנה" בגרסה בעברית. מאמרי הספר תרומת שמעון, בספריית אסיף דף לזכר שמעון בירן, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה שמעון בירן (1960-1992), דף שער בספרייה הלאומית תרומת שמעון – ספריית אסיף השמות והרציחות. המחבלים שישוחררו בעסקה, באתר ynet, 15 באוקטובר 2011
הספרייה ע"ש אברט, אורנים - המכללה האקדמית לחינוך

הספרייה ע"ש אברט היא הספרייה של המכללה האקדמית לחינוך "אורנים". הספרייה תוכננה על ידי האדריכל גדי אלמוג ונחנכה בשנת 2006. החל משנת 2016, מנהלת הספרייה היא יפה ריכטר-לוין. לספרייה, במבנה המשמש אותה בשנות האלפיים, קדמו הספרייה על שם ק"י גולן (שהוקמה ב 1968) וספריות מחלקתיות, אשר שימשו את "סמינר אורנים" בתקופה שהמכללה פעלה כשלוחה אקדמית של אוניברסיטת חיפה. הספרייה ע"ש אברט משתרעת על פני כ-3,200 מ"ר בשתי קומות וקומת גלריה, ישנם בה כ-400 מקומות ישיבה בסידור המיועד ללמידה אישית, ללמידה בחברותא ולישיבה לא פורמלית. אוסף הספרייה כולל כ-140,000 כותרים, ביניהם ספרים, כתבי-עת, עשרות מאגרי מידע אקדמיים, וידאו ומדיה מגוונת. הספרייה משמשת מרכז להפקדת פרסומי הסגל האקדמי ושומרת מגוון של אוספים מיוחדים באמצעות דיגיטציה והעלאה לרשת. הספרייה משמשת כספרייה מרכזית וכוללת את האוספים שהיו בעבר במרכזים שונים ואת אוסף ספריית הסתדרות המורים לשעבר. הספרייה מעמידה לרשות המשתמשים בה כ-150 עמדות מחשב, סריקה, מכונות צילום, מדפסות, אזניות, עמדת צפייה בווידאו ובמיקרופילם, שירותי סריקה ולמינציה, וכן מכשיר לקריאה עבור כבדי ראייה. היא מרושתת באינטרנט אלחוטי. התוכנה לניהול הספרייה היא מבית אקס ליבריס. שיטת המיון של הספרייה היא זו של ספריית הקונגרס ושיטת הקטלוג היא RDA. צוות הספרייה פועל באמצעות חמישה מוקדי שירות: השאלה ומידע, יעץ מחקר והדרכה, מדיה ומיכון, שירות טכני (קטלוגים) ומרכז מעין (פדגוגי). בין כותלי הספרייה מתקיימים אירועים סביב סיפור וספר, ובכללם השקת ספרים חדשים של חברי סגל ההוראה במכללה, ומרכז למשחק השחמט. בכניסה לספרייה פועל בית קפה, ובקומה השנייה פועלים "חדר שקט", חדר עבודה לסגל ההוראה וכן כיתות לימוד והדרכה. הספרייה משמשת מרכז להפקדת הפרסומים המקצועיים של סגל ההוראה ומרכז סליקה של עבודות הגמר בנייר הנכתבות במכללה. הספרייה משתתפת במאגדי ספריות אקדמיים כדוגמת מאגד המכללות, מלמ"ד ומופ"ת. מנהלי הספרייה, עד ראשית 2016, היו אהרון גל (אהרונצ'יק) (עד שנת 1978), ד"ר שחף הגפני (בשנים 1978-1982), יוכי אונגורו (בשנים 1982-1999), מזל קנדי (ב-1999-2006) וד"ר איריס חי (2006-2016). א.ב. תכנון ואדריכל גדי אלמוג, ספריית מכללת אורנים, 2000 תמר הררי, ספריית מכללת אורנים - רעיונות עיקריים ופרוגרמה מפורטת לציוד וריהוט, 2000 אתר האינטרנט הרשמי של הספרייה ע"ש אברט, אורנים - המכללה האקדמית לחינוך הספרייה ע"ש אברט - אתר האינטרנט של הספרייה
לוס אנג'לס צ'רג'רס

לוס אנג'לס צ'רג'רס (באנגלית: Los Angeles Chargers) היא קבוצת פוטבול שנוסדה בשנת 1960 יחדיו עם שבע קבוצות נוספות שהרכיבו את ה־AFL, שלימים התאחדה עם ה־NFL. בראשית הדרך שיחקה הקבוצה בלוס אנג'לס תחת השם לוס אנג'לס צ'רג'רס, כעבור שנה, בשנת 1961 עברה לסן דייגו, מושבה עד 2017. בינואר 2017 הודיעה הקבוצה שתשוב לשחק בלוס אנג'לס. את משחקיה הביתיים בסן דייגו שיחקה הקבוצה באצטדיון קוואלקום. הבעלים של הקבוצה בעת היווסדה היה בארון הילטון, בנו של קונרד הילטון אשר ייסד את רשת מלונות הילטון. בשנותיה הראשונות ב־AFL הייתה ידועה הקבוצה בקו התקפי משופע בכוכבים דוגמת לאנס אלוורת', פול לואו, קית' לינקולן וג'ון הדל מחד ומאידך בהגנת ברזל בראשותם של ארל פייזון וארני לאד. תלכיד זה הוביל את הקבוצה להישגים רבים ובראשם זכייה באליפות ה־AFL של שנת 1963 לאחר ניצחון בגמר על הבוסטון פטריוטס בתוצאה 10–51. בשנת 1970 ולאחר האיחוד של ה־AFL עם ה־NFL שובצה סן דייגו לבית המערבי של ה-AFC שם היא ממוקמת עד היום. ציון הדרך המשמעותי ביותר של הצ'רג'רס ב־NFL היה ההגעה לסופרבול מספר 29 בשנת 1995 אשר התקיים במיאמי. הקבוצה תחת המאמן בובי רוס הגיעה כאנדרדוג למשחק זה והובסה על ידי הסן פרנסיסקו 49' 26-49. שלושת השחקנים הבולטים של הצ'רג'רס באותה עונה היו נייטרון מינס, ג'וניור סיאו ורודני האריסון. אצטדיון קוואלקום אף אירח את סופרבול 22, 32 ו־37 אליהם לא השכילה להעפיל קבוצת העיר המארחת. בדראפט 2004 הקבוצה בחרה באיגור אולשנסקי והוא הפך ליוצא ברית המועצות הראשון שהחל לשחק בליגה ובין היהודים הבודדים ששיחקו בה. בעונת 2020 מתוכננים הצ'רג'רס לעבור לאצטדיונם החדש אצטדיון לוס אנג'לס בהוליווד פארק (אנ') הנבנה באינגלווד סמוך לנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס במימון הבעלים של לוס אנג'לס ראמס סטן קרונקי ובעלות של 1.86 מיליארד דולר. מדיה וקבצים בנושא לוס אנג'לס צ'רג'רס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לוס אנג'לס צ'רג'רס לוס אנג'לס צ'רג'רס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לוס אנג'לס צ'רג'רס, ברשת החברתית פייסבוק לוס אנג'לס צ'רג'רס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לוס אנג'לס צ'רג'רס, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא פוטבול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיוקן מיניאטורי

דיוקן מיניאטורי הוא דיוקן בגודל מיניאטורי, בדרך כלל בצבעי גואש, מים, או אמייל. דיוקנאות מיניאטוריים החלו לצבור פופולריות באירופה במהלך המאה ה-16, ובמהלך המאות ה17 וה-18. הם שימשו כאמצעי להכרות בין אנשים שאינם נמצאים בקרבה אחד לשני. כך, אציל המציע את בתו לנישואין, היה שולח את דיוקנה עם שליח לבקר מחזרים פוטנציאליים. וכן, חיילים וימאים נהגו לשאת מיניאטורות של יקיריהם בזמן מסע. המיניאטורות הראשונות היו מנייר קלף מתוח ועליו ציירו בצבעי מים. במחצית השנייה של המאה ה-17 זיגוג מאמייל על גבי נחושת הפך לפופולרי. במאה ה-18 מיניאטורות צוירו בצבעי מים על גבי שנהב והגיעו לגודל של 4X3 ס"מ. המיניאטורות שימשו לעיתים קרובות כמזכרות אישיות או כמכסה לקופסת טבק או תכשיטים. מאמצע המאה ה-19, לאחר התפתחות הדאגרוטיפ והצילום, ירדה הפופולריות של המיניאטורות. דיוקן מיניאטורי התפתח מכתב היד המאויר, שהוחלף, לצורך איור ספרים, על ידי טכניקות כגון דפוס עץ והדפסה על אבן. עם ציירי מיניאטורות הדיוקן הראשונים נמנו ציירים כדוגמת ז'אן פוקה וסיימון בנינג, שבתו לוינה טירלינק ציירה מיניאטורות בעיקר דיוקנאות, ועברה לאנגליה, שם קודמה בתפקיד צייר חצר המלוכה, הנס הולביין, יצר מספר מיניטורות. עם ציירי הדיוקנאות המיניאטוריים הראשונים היו ז'אן קלואה, ובנו פרנסואה קלואה, ז'אן פוקה ואחרים. ומאוחר יותר גם ציירים כדוגמת פרנסואה בושה. פרנסיסקו דה גויה הוא צייר ספרדי שידוע כי צייר מספר דיוקנאות מיניאטוריים. הסגנון האנגלי של מיניאטורות דיוקן הגיע גם למושבות האמריקניות; בין ציירי המיניאטורות האמריקניות המוקדמות ביותר הייתה מרי רוברטס שגם הייתה האישה האמריקאית הראשונה שעבדה על מיניאטורות. המיניאטוריסטית עמליה קיסנר קוּדֶר הייתה ידועה בדיוקנאות של אנשי המעמד הגבוה בניו יורק והאצולה האירופית בעשור האחרון של המאה ה-19. בין יצירותיה בצבעי מים על שנהב היו דיוקנותיהם של ניקולאי השני, קיסר רוסיה וססיל רודס. אחד מציירי המיניאטורות המפורסם ביותר באמריקה במהלך המאה ה-18 היה רוברט פילד שהיה מוכר, בין היתר, בשל דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון. מיניאטורות דיוקן רבות צוירו בצבעי שמן, צבעי מים ואמייל, אך בעיקר בצבעי מים. מיניאטורות הולנדיות וגרמניות רבות צוירו בשמן על נחושת. טכניקה שיוחסה גם לרבים מהאמנים האיטלקים הגדולים, בעיקר אלה מבולוניה. מ-1650 ואילך מיניאטורות נצבעו בזיגוג אמייל. ז'אן פטיטו (1607–1691) היה מבולטי הציירים בחומר, וצייר דיוקן מיניאטורי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. במהלך המאה ה-18, צבעי מים על השנהב הפך למדיום הסטנדרטי. השימוש בשנהב אומץ לראשונה בסביבות 1700, בשלהיי שלטונו של ויליאם השלישי; מיניאטורות שקדמו להם צוירו על עור של עופות, קלף או קרטון, וחלקם על גבם של קלפי משחק או שכבה דקה של קלף על גבי קלף משחק. מדיה וקבצים בנושא דיוקן מיניאטורי בוויקישיתוף דיוקנאות מיניטוריים במוזיאון ויקטוריה ואלברט (באנגלית) מיניאטורות דיוקן, דף שער בספרייה הלאומית
אופטובייץ

אוֹפַּטוֹבייֶץ (פולנית: Opatowiec) היא עיירה בנפת קז'ימייז', פולין. אופטובייץ שוכנת לחוף נהר הוויסלה, כ-70 ק"מ מדרום לבירת המחוז קילצה, על כביש ורשה-ביטום. בשנת 2006 היו בעיירה 410 תושבים. כנסייה דומיניקנית מהמאה ה-15. אנדרטה לזכר יוזף פילסודסקי על גדת הוויסלה. אופטובייץ מוזכרת לראשונה בשנת 1085, כמתנה שהעניקה אשת הנסיף ולאדיסלאב הרמן הראשון למנזר בנדיקטיני בטינייץ (כיום חלק מקרקוב). לאופטובייץ הוענק מעמד של עיר בשנת 1271, עקב מיקומה על גדת הוויסלה ועל דרך המסחר משלזיה לממלכת רוס של קייב. בשנת 1283 הכומר תומש מטינייץ ייסד באופטובייץ מסדר נזירים דומיניקנים. בשנת 1341 העניק לעיירה קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, את הזכות לארגן ירידי מסחר. באמצע המאה ה-14 היו בעיירה כמעט 1,500 תושבים והיא הפכה למרכז שלטוני. במאה ה-16 היו בה כנסייה, מרחצאות, בית חולים, מספר גילדות, טחנות קמח ועשרות סדנאות ומפעלים זעירים. באמצע המאה ה-17 נהרסה העיר כמעט לחלוטין בפלישות השוודים ובסוף המאה ה-18, לאחר חלוקת פולין הראשונה סופחה אופטובייץ לגליציה האוסטרית. מ-1815 השתייכה אופטובייץ לפולין הקונגרסאית. מעמדה הכלכלי הידרדר, מספר תושביה פחת ובשנת 1869 נושלה אופטובייץ ממעמד של עיר על ידי השלטונות הרוסיים. במלחמת העולם הראשונה נהרסה אופטובייץ אך נבנתה שוב. בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-750 תושבים. בספטמבר 1939 נכבשה אופטובייץ על ידי הוורמאכט ונשרפה, תוך שהגרמנים יורים בעשרות שבויי מלחמה פולנים. ביולי 1944, בתקופת כיבוש האזור על ידי הצבא האדום, התנהל קרב בין הארמייה קראיובה לבין הצבא האדום. כתוצאה מכך נחרב הכפר ועשרות שבויי מלחמה פולנים נרצחו. לפני מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-150 יהודים. הגרמנים החרימו את רכושם וריכזו אותם בגטו. צעירים יהודים גויסו לעבודת כפייה. על יהודי הגטו נוספו עשרות פליטים מיישובים בסביבה. בנובמבר 1942 רצחו הגרמנים את כל תושבי הגטו. בודדים נמלטו לכפרי הסביבה אך נתפסו ונרצחו. באותו חודש פרץ קרב בין יחידות גרמניות לבין עשרות צעירים וצעירות שהיו חמושים בנשק והסתתרו בבונקר בעיירה. במהלך הקרב נהרגו כל הלוחמים היהודים. מדיה וקבצים בנושא אופטובייץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אופטובייץ אוֹפַּטוֹבייֶץ (Opatowiec), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם על גטו אופטובייץ וההתקוממות נגד הגרמנים, באנציקלופדיה של הגטאות באתר יד ושם