laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חוות שלם

חוות שלם הייתה חווה בבעלות חברת הזרע בפאתיה הדרום-מזרחיים של תל אביב-יפו, דרומית לדרך לוד ומערבית למחלף מסובים. בשנת 1949 יזם מייסד חברת "הזרע", צדוק רוזנטל, הקמת חווה חקלאית לייצור זרעים. החברה חכרה שטח של 1,100 דונם באדמות הכפר אל-ח'ירייה שננטש במהלך מלחמת העצמאות. השטח היה חלק מאזור שלא סופח לאף אחת מהרשויות המקומיות שבסביבה (תל אביב-יפו, רמת גן או אזור), והיה לשטח גלילי. האדריכל אריה שרון תכנן את המתחם, שבנייתו הסתיימה ב-1952. תוכננו 12 בתי מגורים ומבנה ציבור אחד, אך בסופו של דבר הוקמו חמישה בתי מגורים דו-משפחתיים. 10 המשפחות שהגיעו למקום היו משפחותיהם של מומחים חקלאיים שרוזנטל קיבץ מכל רחבי הארץ. הם התגוררו בבתים בחינם, אך זכותם זו הותנתה בכך שיעבדו בחווה. רוזנטל, יוצא קיבוץ גן שמואל, שאף להקים מודל קהילתי הדומה בחלקו לקיבוץ (התושבים התגוררו ועבדו יחדיו ומתחם המגורים הזכיר במראהו קיבוץ), אך התושבים קיבלו שכר עבור עבודתם והחזיקו ברכוש פרטי. הבתים נחשבו מרווחים בזמנם, וכל אחד מהם כלל שני חדרי שינה, פינת אוכל, מטבח, חדר אמבטיה, שירותים ושתי מרפסות. תנאי המחיה בחווה היו קשים, בשל הבידוד היחסי בהם חיו תושבי החווה, הריחות העזים ממזבלת חיריה הסמוכה וריבוי היתושים והמזיקים. החל משנות ה-60, החלו דיירי החווה לנטוש אותה, ובשנת 1983 נטשה המשפחה האחרונה. בתי המגורים הנטושים ניזוקו עם השנים, ונטו לנפול. גם הפעילות החקלאית בחווה הופסקה בהדרגה, והמבנים ששימשו לייצור ואחסנת הזרעים הוסבו למשרדיה של חברת "הזרע". בשנות ה-80 הסתיים הסכם החכירה של חברת "הזרע", אך היא המשיכה להחזיק בשטח, ומינהל מקרקעי ישראל לא פעל לפנותה. לאחר שהתקבלה ההחלטה להקים את פארק אריאל שרון, בשנת 2005, דרש המינהל את פינויו של השטח. בסופו של דבר, חתמה המדינה בשנת 2012 על הסכם עם חברת "הזרע", לפיו המתחם יפונה תמורת 19.8 מיליון ש"ח. מתחם החווה עתיד להיות הכניסה המרכזית לפארק אריאל שרון. בתי המגורים שופצו, ויהיו חלק ממרכז המבקרים של הפארק. מדיה וקבצים בנושא חוות שלם בוויקישיתוף קשת רוזנבלום, מי גר בחווה המסתורית שמול הר חירייה, באתר הארץ, 2 במאי 2013 אלי אלון, "הקיבוץ" הלא ידוע ליד תל אביב, באתר News1 מחלקה ראשונה, 17 בינואר 2016 נאור מימר, 'חוות שלם ("הזרע") - מקיום לקיימות' (אורכב 03.02.2017 בארכיון Wayback Machine), אתרים - המגזין, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 6 (דצמבר 2016), עמ' 151–156. מפת תל אביב והסביבה 1958, שהודפסה בשנת 1960 ע"י מחלקת המדידות, עם ציון מיקום 'חוות שלם', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור שי פאוזנר, המדינה תשלם כ-20 מיליון שקל עבור שטחה של הזרע בפארק אריאל שרון, באתר כלכליסט, 1 באפריל 2012
עיצור מכתשי, מחוכך שורק, מסודק

עיצור מכתשי, מחוכך שורק, מסודק הוא צליל עיצורי הקיים במספר שפות מדוברות. סימן ה־IPA לעיצור הוא /'t͡s/. עיצור זה קיים באמהרית ובשפות הקווקזיות הצפון-מערביות (כמו צ'רקסית). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אלפרד קראוס

אלפרד קראוס (בגרמנית: Alfred Krauß;‏ 25 באפריל 1862, זאדאר, האימפריה האוסטרית – 29 בספטמבר 1938, באד גויזרן, הרפובליקה האוסטרית הראשונה), היה גנרל אוסטרו-הונגרי, שפיקד על דיוויזיה, על קורפוסים ועל ארמייה במלחמת העולם הראשונה. אלפרד קראוס נולד ב-29 בספטמבר 1862 לאביו דוקטור פרנץ קראוס שהיה רופא בצבא האוסטרו-הונגרי ולאשתו מריה רוזליה, בזאדאר שהשתייכה לאימפריה האוסטרית. ב-1881 התגייס קראוס לצבא האוסטרו-הונגרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1910 מונה למפקד האקדמיה הצבאית בווינה, וב-1913 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה קראוס למפקד הדיוויזיה ה-29 שלחמה במערכה על סרביה, ובספטמבר 1914 מונה למפקד קורפוס מאולתר שפעל תחת הארמייה החמישית בפיקוד ליבוריוס פון פרנק, וב-6 בספטמבר בלם מתקפה סרבית על הכוחות האוסטרו-הונגרים. ב-23 בדצמבר מונה לראש המטה של הארכידוכס אויגן שפיקד על כל הכוחות בבלקן. ב-27 במאי הועבר קראוס יחד עם הארכידוכס אויגן לאיטליה, שם תכנן ביוני 1916 את מתקפת טרנטינו שבתחילה נחלה הצלחה גדולה, אך לבסוף נבלמה ללא הישגים. במרץ 1917 מונה קראוס למפקד הקורפוס ה-1 שהיה חלק מהארמייה השביעית בקרפטים בפיקוד הרמן קבש, וב-1 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. בספטמבר 1917 הועבר קראוס לחזית האיטלקית, ופעל תחת פיקוד הארמייה ה-14 הגרמנית בקרב קפורטו. ב-16 במאי 1918 מונה קראוס למפקד ארמיית המזרח שהוקמה על בסיס הארמייה השנייה שפורקה, ולמושל השטחים הכבושים באוקראינה. לאחר שביתת הנשק פרש קראוס מהצבא ב-1 בדצמבר 1918 ושב לביתו. לאחר המלחמה כתב קראוס כמה ספרי תאוריה צבאית. ב-1920 מונה לנשיא האיגוד הלאומי של הקצינים הגרמניים בווינה. לאחר האנשלוס ניתנה לקראוס רשות ללבוש את מדי הוורמאכט עם דרגת גנרל חיל הרגלים, והוא מונה לציר ברייכסטאג מטעם אוסטריה. קראוס הלך לעולמו בבאד גויזרן ב-29 בספטמבר 1938 והוא בן 76 שנים. האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא אלפרד קראוס בוויקישיתוף Alfred Krauss na stranici Field commanders of Austria-Hungary באנגלית
אייל חנקין

אייל חנקין (נולד ב-3 בנובמבר 1969) הוא איש עסקים ישראלי המכהן כמנכ"ל קבוצת עזריאלי מאז 1 בינואר 2018. קודם לכן כיהן כמנכ"ל בחברת הבת של הקבוצה, סופרגז מ-2010. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חנקין הוא מוסמך EMBA מתוכנית קלוג-רקנאטי של אוניברסיטת נורת'ווסטרן ואוניברסיטת תל אביב ובעל תואר ראשון במדעי המחשב וניהול מאוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1998–2000 שימש כסמנכ"ל שיווק ומכירות בחברת NAMS, חברת סטארט-אפ המתמחה בפתרונות תקשורת, בילינג ושירותים אחרים. בין השנים 2000–2007 שימש כסמנכ"ל שיווק ופיתוח עסקי בחברת Airwell (מקבוצת אלקו). בין השנים 2007–2009 שימש כמנכ"ל קבוצת שחר, קבוצה המתמחה בשירותי ערך מוסף בתחומי הביטוח השונים, בהם רפואה, תשתיות ואלקטרוניקה. בינואר 2010 מונה למנכ"ל חברת סופרגז. ב-2013 נקבע שישלם קנס אישי של 100,000 ש"ח בגין אי העברת נתונים לרשות ההגבלים העסקיים. הייתה זו הפעם הראשונה שהוטל על נושא משרה קנס אישי ללא אפשרות שיפוי בגין אי העברת נתונים. ב-26 באוקטובר 2017 אישר דירקטוריון קבוצת עזריאלי את מינוי חנקין למנכ"ל, זאת לאחר התפטרותו של יובל ברונשטיין. ב-1 בינואר 2018 נכנס חנקין לתפקידו. אורן פרוינד, "זו היתה פסגת חיי. לא רואה עצמי ממנכ"ל חברה אחרת", באתר כלכליסט, 23 באוקטובר 2017 מינוי מנכ"ל-אייל חנקין, אתר מאיה ליאור גוטמן, אייל חנקין מונה למנכ"ל סופרגז, באתר כלכליסט, 6 בספטמבר 2010 אורה קורן, מנכ"ל סופרגז ישלם קנס אישי בגין אי העברת נתונים לרשות ההגבלים, באתר TheMarker‏, 1 בספטמבר 2013
זבארגה

זַבַּרְגָ'ה הוא שבט בדואי בנגב, שהוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב ושמו זבארגה (שבט), אך עדיין ללא מעמד מוניציפלי. אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדולף שטראוס

אדולף שטראוס (בגרמנית: Adolf Strauß;‏ 6 בספטמבר 1879 – 20 במרץ 1973) היה גנרל בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. שטראוס נולד ב-6 בספטמבר 1879 בשרמקה, ובשנת 1898 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-137 (אלזס התחתית ה-2). בשנת 1901 הוא הועבר לגדוד הרכבות ה-15, בשנת 1904 הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-71 (תורינגיה ה-3), ובשנת 1905 הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-162 (ליבק). במלחמת העולם הראשונה הוא לחם בחזית המערבית, ובסיום המלחמה היה מפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-99 (הריין העילי ה-2) בדיוויזיה ה-30. על לחימתו הוא עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1934 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובאוקטובר 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-22, באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובנובמבר 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס ה-2. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה שטראוס מפקד הקורפוס ה-2 שהיה חלק מהארמייה הרביעית, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת, ועל פעולותיו הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-30 במאי 1940 במהלך המערכה על צרפת מונה שטראוס למפקד הארמייה התשיעית, ופיקד עליה במהלך מבצע אדום, וב-19 ביולי 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט. שטראוס פיקד על הארמייה התשיעית גם במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך הקרב על מוסקבה. ב-16 בינואר 1942 פרש שטראוס מתפקידו בעקבות מחלה. לאחר החלמתו היה שטראוס בעתודת המילואים, ולא פיקד על כוח לוחם. לקראת סוף המלחמה פיקד שטראוס על האזור המבוצר המזרחי, ובסיום המלחמה נפל בשבי הבריטי שם שהה עד מאי 1948. שטראוס מת בליבק ב-20 במרץ 1973, והוא בן 93 שנים. צלב האבירים של צלב הברזל צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה (1914) ויליאם שיירר, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי, הוצאת שוקן, 1962 מדיה וקבצים בנושא אדולף שטראוס בוויקישיתוף אדולף שטראוס באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) Adolf Strauss ביוגרפיה ותמונות של אדולף שטראוס בגרמנית
הצופים הערבים האורתודוקסים

ארגון הצופים הנוצרים-אורתודוקסים הוא ארגון ארצי חינוכי בלתי-פורמלי ובלתי-מפלגתי, המאגד בתוכו 13 שבטי צופים עם כ-2,500 חניכים מגיל 7 ועד גיל 18, מהקהילה הנוצרית-אורתודוקסית של ערביי ישראל. הארגון חבר בהתאחדות הצופים והצופות בישראל, בתנועת הצופים הערבים והדרוזים, ובארגון הצופים האורתודוקסים העולמי (הדסמוס). מוסדות הארגון הנבחרים דמוקרטית הם: האספה הכללית (המועצה), הוועד הפועל, ההנהלה, והוועדות המקצועיות: ועדת חינוך, ועדת ספורט ועוד. הארגון נוסד בשנת 1968. שבט רמלה שבט כפר יאסיף שבט אבו סנאן שבט פקיעין שבט חיפה שבט כפר כנא שבט סח'נין שבט המועדון יפו שבט נצרת שבט אורתודוקסי יפו שבט עכו שבט אעבלין Christian Orthodox Scout - Israel, www.scout-orthodox.org (ארכיון)
מטריינית אמזונית

מטריינית אמזונית (שם מדעי: Cephalopterus ornatus) היא עוף טרופי החי בטבע ביערות גשם באמריקה הדרומית. הציפור שייכת למשפחת הקוטינגיים. ציפור שחורה זו בעלת כתר ענקי למצגי ראווה ובשל צורתו דמוית המטריה זכתה לשמה. מטריינית אמזונית היא אחת מציפורי השיר הגדולות בעולם והגדולה ביותר באמריקה הדרומית. הזכר שוקל 480-571 גרם ואורכו 48-55 ס"מ. לעומתו הנקבות קטנות יותר, אורכם 41-44 ס"מ ומשקלם עד 380 גרם. הזכר הגדול הוא יצור שחור בעל כרבולת ענקית והיא משמשת אותו למשיכת הנקבות. כמו כן הצוואר הוא בעל דלדול כמו של תרנגול הודו. לעומתו הנקבה הקטנה היא בצבעים חומים דמויים והיא הדואגת לקן ולגוזלים בלי עזרתו של הזכר. גודל הכרבולת מכביד מעט על הזכרים והם לא נוטים לעוף מחשש שיהיו לטרף קל לעופות דורסים מהירים. עם זאת הוא עף לעיתים רבות מעל נהרות עד לצד השני. הם מאוימים מעט מהרס יערות הגשם אך כרגע מצבם הוא "ללא חשש". כרבולתן הסלעים מדיה וקבצים בנושא מטריינית אמזונית בוויקישיתוף מטריינית אמזונית, באתר ITIS (באנגלית) מטריינית אמזונית, באתר NCBI (באנגלית) מטריינית אמזונית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מטריינית אמזונית, באתר GBIF (באנגלית) מטריינית אמזונית באתר הרשימה האדומה של IUCN
תנר אדמוני

תנר אדמוני (שם מדעי: Furnarius rufus) היא מין של ציפור שיר ממשפחת התנריים החיה באמריקה הדרומית. התנר היא הציפור הלאומית של ארגנטינה, והיא מפורסמת בזכות הקינים החזקים והייחודיים שהיא בונה מבוץ. ציפור זאת חיה באזורי ערבות עצים, סוואנות כרי עשב, ובאזורים מיושבי אדם. היא נפוצה בדרום מזרח ברזיל, צפון ארגנטינה, בוליביה, פרגוואי ואורוגוואי אורכו של התנר 18–20 ס"מ, משקלו 30–50 גרם, כאשר כמו רוב מיני ציפורי השיר, הזכרים גדולים יותר מהנקבות. המקור בנוי לתפיסת חרקים והוא מלקט אותם מתוך העשבים יחד עם פיסות מזון קטנות. התנרים בונים קנים מיוחדים שעשויים מבוץ שמתייבש בשמש הארגנטינאית עד שהוא מתקשה הופך לבלתי חדיר. התנר בונה גם קיר בתוך הקן הבוצי שימנע מחיות טורפות קטנות להיכנס פנימה וכן מעופות גדולים מעט יותר להשתלט על הקן. טורפים אפשריים אלה כוללים עיטים, חתולים, לטאות ונחשים והגוזלים עלולים להיאכל על ידי נחשים, עכברים, טוקניים, חמוסים וחוטמנים. הקן מגונן הן על התנרים הבוגרים והן על גוזלים מהטורפים. לתנר זה 5 תת-מינים: F. r. rufus F. r. albogularis F. r. commersoni F. r. paraguayae F. r. schuhmacheri מדיה וקבצים בנושא תנר אדמוני בוויקישיתוף תנר אדמוני, באתר ITIS (באנגלית) תנר אדמוני, באתר NCBI (באנגלית) תנר אדמוני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) תנר אדמוני, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) תנר אדמוני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) תנר אדמוני, באתר GBIF (באנגלית) תנר אדמוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
פנלופת ספיקס

פנלופת ספיקס (שם מדעי: Penelope jacquacu) היא מין של עוף ג'ונגל גדול מסדרת התרנגולאים השייך למשפחה דרום אמריקאית שנקראת הוקיים ולסוג פנלופה. הפנלופה מזכירה במראה תרנגול הודו קטן ושוכן עצים, שייכת למשפחה אחרת. צבעה חום-שחור ובעל גרון אדום-עז המצוי רק אצל הזכרים. כמו מינים רבים של תרנגולאים הזכר אינו מטפל בביצים ומשאיר את זה לנקבה החומה ומוסווית הרבה יותר. פנלופה זו קרויה ע"ש החוקר הגרמני יוהאן פון שפיקס (1781 – 1826) שגילה חיות רבות ביערות דרום אמריקה. ממדים: אורכה 66-75 ס"מ. המשקל מגיע ל-1.5-1.7 ק"ג. תפוצה: הפנלופה חיה בעיקר ביערות שפילה בבוליביה, קולומביה, ברזיל, ונצואלה, אקוודור, גויאנה ופרו. מזון: היא אוכלת כל הניזונה בעיקר מפירות שונים, זרעים וחרקים קטנים. הפנלופות מפיצות עיקריות של עצים רבים ביער הגשם. איומים: הם עלולות להיטרף על ידי הטורפים הגדולים כמו היגואר והפומה. כמו כן הם נדבקות במחלות ומשמשות קורבן לתולעי מעיים. גם האדם צד אותם אך לעת עתה היא אינה בסכנת הכחדה. מדיה וקבצים בנושא פנלופת ספיקס בוויקישיתוף פנלופת ספיקס, באתר ITIS (באנגלית) פנלופת ספיקס, באתר NCBI (באנגלית) פנלופת ספיקס, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) פנלופת ספיקס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פנלופת ספיקס, באתר GBIF (באנגלית) פנלופת ספיקס באתר neotropical.birds (באנגלית) פנלופת ספיקס באתר הרשימה האדומה של IUCN
הוקו גדול

הוקו גדול (שם מדעי: Crax rubra) הוא מין של תרנגולאי דרום אמריקני בעל נוצות שחורות. הוא המין הגדול ביותר במשפחת ההוקיים ומבין העופות הגדולים ביותר בדרום אמריקה. ההוקו הוא עוף גדול ומרשים שאורכו 78-100 ס"מ ומשקלו 3.1-4.8 ק"ג. הוא המין הגדול ביותר במשפחתו. הזכר בעל נוצות שחורות במרבית גופו למעט המקור הקטן והצהוב ועל ראשו ציצות נוצות שחורות פרועות מעט, במיוחד מעל עיניו. תחתית הגוף לבנה וכמו אצל רוב התרנגולאים ההוקו הזכר גדול מהנקבה. צבעי הנקבה הם תערובת של חום, אפור ושחור. לשני המינים זנב ארוך. הם מסוגלים לעוף אך מבלים את מרבית זמנם בהליכה על קרקע היער. ההוקו חי בטבע ביערות דרום ומרכז אמריקה ממקסיקו לאורך אמריקה המרכזית ועד לאקוודור וקולומביה וכן באיים הקאריביים. זהו עוף שוכן קרקע הניזון בעיקר מפירות שונים כמו התאנה. לעיתים הוא יגוון גם ביצורים קטנים עיקר חרקים שימצא בין העלים. הם אוכלים בחבורות ונשמרים מטורפים גדולים כמו היגואר, הטאירה או האנקונדה. בעת סכנה הם רצים במהירות לבין סבכי היער ונעלמים. הם יכולים גם לעוף אבל משתמשים בזה כאמצעי אחרון. ההוקו נמצא במצב שימור פגיע עקב פגיעה ביערות בהם הוא חי. מדיה וקבצים בנושא הוקו גדול בוויקישיתוף הוקו גדול, באתר ITIS (באנגלית) הוקו גדול, באתר NCBI (באנגלית) הוקו גדול, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) הוקו גדול, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) הוקו גדול, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) הוקו גדול, באתר GBIF (באנגלית) הוקו גדול, באתר rainforest הוקו גדול באתר הרשימה האדומה של IUCN
האראלד השני, מלך דנמרק

האראלד השני (בדנית: Harald II; ‏989–1018) היה מלך דנמרק מ-1014 ועד מותו. הוא היה בנם הבכור של סוון הראשון ושל אשתו גונהילד והיה עוצר הממלכה כאשר אביו נלחם באתלרד השני, מלך אנגליה. הוא ירש את הכתר הדני ב-1014 והחזיק אותו כאשר אחיו, קנוט הגדול כבש את אנגליה. לאחר מותו ב-1018 ירש אותו אחיו על כס המלכות הדני. מעט מאוד ידוע אודותיו. מדיה וקבצים בנושא האראלד השני, מלך דנמרק בוויקישיתוף Harald II of Denmark (The Kalmar Union) - Alternative History ערך זה הוא קצרמר בנושא דנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עקיבא ברהן

עקיבא ברהן (נולד ב-1941) הוא איש חינוך, היה פעיל עלייה מרכזי באזור גונדר וחבר בארגונים למען יהודי אתיופיה. עקיבא (אקלילו) נולד בכפר אדרג'א שבמחוז בגמדר, כבנו של ליקה כהנת ברהן ברוך (אורי בן ברוך), וכנכדו של ברוך אדהנן שהיוו סמכות רוחנית עליונה ליהודי אתיופיה במשך שנים רבות עד לפטירתם. בשנת 1955 נמנה בין הנערים שנסעו לשהייה בכפר בתיה שבישראל, למד עברית ולימודי קודש מורחבים בין השנים 1955–1960. לאחר לימודיו בכפר בתיה חזר לאתיופיה והחל ללמד ברשת בתי הספר של בית ישראל היהודים של אורט. בתחילה בכפר ווזבה, ולאחר מכן באמבובר ובטדה עד 1981, השנה שבה נפסקה פעילות רשת אורט. בסוף שנת 1966, עם הקמת ארגון קהילות בית ישראל בראשות אביו, שימש עקיבא בתור מזכיר הארגון בזכות שליטתו האבסולוטית בשפה העברית ולשונו המליצית והיה בין היתר אחראי על כתיבת המכתבים. עקיבא, יחד עם אביו ואחיו אבבה ברהן היו המנהיגים הפעילים במחוז גונדר לעידוד העלייה. הסוכנות היהודית ביקשה מאביו שיעלה לישראל ובעקבותיו יעלו גם שאר קהילות ביתא ישראל. תחילה סירב הקס לבקשה מכיוון שטען שהמנהיג נשאר עד שאחרון היהודים עוזב ורק לאחר מכן הוא עולה. לאחר לחצים ושכנועים שהופעלו עליו על ידי הממסד בישראל החליט לעלות לירושלים כשהוא מוריש את עיקר העשייה הציונית בידיו של בניו. נשלחו שליחים לכל הקהילות היהודיות באתיופיה ובוצעו רישומים שסקרו את מספר יהודי ביתא ישראל, הרישומים הועברו על ידי שליחים ומכתבים לארגון הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה שעל בסיס נתונים אלו תגובש בהמשך רשימת אורט של גרשון לוי. בעקבות פעילותו הציונית נאסר מפעם לפעם לתקופות קצרות על ידי הממסד האתיופי וכן היה נתון במעקב צמוד של השלטונות. בין השנים 1981–1983 שימש כמורה מטעם משרד החינוך האתיופי בעיר גונדר. ב-1983 עבר עם משפחתו לאדיס אבבה כדי לעלות לישראל. ב-1985 עלה לישראל. גם בארץ המשיך עקיבא בפעילותו הציבורית. בעקבות ניסיונו הרב, גויס בשנת 1991 ערב מבצע שלמה על ידי הסוכנות היהודית, נשלח לאתיופיה ועסק במיפוי ורישום המועמדים לעלייה. כמו כן היה חבר בארגון הג'וינט למען יהודי אתיופיה, בבהלצ'ין וכן עסק בהוראת העברית במרכזי הקליטה השונים. עקיבא מתגורר ברחובות, נשוי לאסתר, בתו של הקייס וובשט אייטגב, מראשוני עולי יהודי אתיופיה, ולהם שמונה ילדים. עזריאל קמון (עורך), הגשר הראשון 1955–1995: עדותם של חניכים יהודים יוצאי אתיופיה מכפר בתיה, אפעל: יד טבנקין, 1996
טרמסוס

טרמסוס (ביוונית: Τερμησσός) הייתה עיר חשובה בפיסידיה, בשטחי טורקיה המודרנית. טרמסוס נבנתה על הרי הטאורוס בגובה רב ושרידיה קיימים עד היום. מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה של העיר. בשנת 333 לפנה"ס נכשל אלכסנדר הגדול בניסיונו לכבוש אותה. אריאנוס אחד הביוגרפים החשובים של אלכסנדר מציין שהעיר דומה לקן נשרים, וטוען שאפילו כוח קטן מאוד יכול להגן עליה בקלות בשל המכשולים הטבעיים שלה. בתקופת מלחמות הדיאדוכים תמכו תושבי העיר בפרדיקס, ולאחר מכן באאומנס. בשנת 319 לפנה"ס אחיו של פרדיקס, אלקטס, ביקש מקלט בעיר מפני צבאו של אנטיגונוס מונופתלמוס. צעירי העיר העניקו לו מקלט, אולם אנטיגונוס איים בהתקפה אם לא יוסגר לו, וזקני העיר רצו לעשות זאת, אולם אלקטס הסית נגדם את הצעירים והצליח לשכנע אותם להישאר נאמנים לו. הזקנים הציעו לאנטיגונוס לערוך התקפה קצרה על העיר, ובמהלכה בעוד הצעירים יהיו עסוקים, יוכלו הם לשבות את אלקטס ולהביא לו אותו. אנטיגונוס קיבל את ההצעה, ובעוד הצעירים שקועים בקרב, התגנבו המבוגרים אל ביתו של אלקטס שנותר ללא שמירה, כאשר אלקטס ראה אותם הוא מיהר להתאבד. בלית ברירה הביאו את גופתו לאנטיגונוס, זה התעלל בגופה במשך שלושה ימים, ולאחר מכן השליך אותה בביזיון ללא קבורה, אולם צעירי טרמסוס דאגו לו לקבורה מכובדת. העיר תמכה ברומא במהלך המאבקים השונים שלה באזור, ולפיכך קיבלה אוטונומיה מסוימת תחת השלטון הרומאי. בתאריך לא ברור העיר ננטשה, ככל הנראה בשל מפולת סלעים שרמסה את הצינור שהוביל אספקת מים אליה. מדיה וקבצים בנושא טרמסוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טרמסוס אריאנוס 1.26 דיודורוס, ספר שמונה עשר, 46-45.
הקאטומנוס

הקאטומנוס (ביוונית: Ἑκατόμνος; המאה ה-4 לפנה"ס) היה סטראפ קאריה הראשון מטעם הממלכה האחמנית. הקאטומנוס היה בנו של הייסלדומוס, הפחה של העיר מילאס. משפחתו לא הייתה ממוצא פרסי אלא קארי-יווני. למרות זאת באזור שנת 395 לפנה"ס, עקב המלחמה עם אואגורס מלך סלמיס שבקפריסין, החליט מלך פרס ארתחששתא השני לאחד כמה סטרפיות באזור אסיה הקטנה לסטראפיה חדשה שתיקרא "קאריה", והקאטומנוס מונה לסטראפ הראשון שלה, במטרה לארגן משלוח כוחות למאבק באואגורס. דיודורוס טוען שהוא למעשה שיתף פעולה עם אואגורס ושלח לו כסף. איסוקרטס מזכיר אותו כמרדן, וכבעל ברית אפשרי של היוונים במהלך המלחמה שהוא חזה בפרס. אולם הדבר אינו מסתבר, שכן להקאטומנוס לא היו סיבות רבות למרוד במלכו. הקאטומנוס הושפע רבות מהתרבות היוונית (במחוז שלו התגוררו יוונים רבים), ומעידה על כך העובדה שאחד מבניו נשלח ללמוד באתונה. אולם המטבעות מתקופת שלטונו כולן בעלות אופי קארי מובהק. הוא מת בשנת 337 לפנה"ס או 336 לפנה"ס. הוא הותיר אחריו שלושה בנים מאוסולוס, איבריוס ופיקסודרוס. ושתי בנות ארטמיסיה ואדה. שתי הבנות נישאו, כמקובל באותה תקופה בקרב משפחות הסטרפים הפרסיים, לאחיהן. ארטמיסיה למאוסולוס, ואדה לאיבריוס. ארטמיסיה ומאוסולוס שלטו יחד בקאריה עד מותם. לאחר מכן ירשו אותם איבריוס ואדה. אולם לאחר מותו של איבריוס גירש פיקסודורוס את אדה ושלט בקאריה עד שהודח בעצמו בידי אורנוטובטס. בתקופת המלחמה הייתה אדה תומכת נלהבת של המוקדונים, ואף הוכרה בידי אלכסנדר הגדול כאמו המאמצת. מדיה וקבצים בנושא הקאטומנוס בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר ליוויוס (באנגלית) ביוגרפיה באתר ליוויוס דיודורוס, ספר ארבעה עשר, 15, 2. איסוקרטס, נאומים ומכתבים, 4, 162. סטראבון, "גאוגרפיקה", ספר ארבעה עשר, 2. תואר זה העניק אלכסנדר לנשים אצילות רבות ששיתפו עמו פעולה, ביניהן אמו של מלך פרס דריווש השלישי.
אגמייה ענקית

אגמייה ענקית (שם מדעי: Fulica gigantea) היא המין הכי גדול בסוג אגמייה שבמשפחת הרליתיים והיא חיה בטבע באגמים בדרומה של דרום אמריקה. בשל גודלה היא איננה יכולה לעוף. האגמייה חיה בטבע במדינות: מרכז פרו, מערב בוליביה, צ'ילה וארגנטינה. היא חיה בעיקר באזורי הערבות שלמורדות הרי האנדים שנקראות אלטיפלאנו (Altiplano). אורכה של האגמייה 48-64 ס"מ ומשקלה 2-2.7 ק"ג והיא מין הרליות הגדול ביותר לאחר הטאקהה הניו זילנדי. היא בעלת רגליים אדומות וארוכות והיא אינה מסוגלת לעוף. היא בעלת מקור טיפוסי לאגמיה והיא ניזונה מתוך המים מצמחייה מימית ומיצורים קטנים. היא קרובה ביותר לאגמייה המקורננת שחיה באותם אזורים. האגמיות הם מונוגמיים וחיים בזוגות ויחדיו בונים קן על גדת המים באגמים ההרריים בהם הם חיים. הקנים עשויים בעיקר מצמחייה מיימית וההורים מקננים בה ומגנים על הביצים והאפרוחים מטורפים כמו שחפים, שועלים וטורפים דומים. הם אינם מקימים מושבות כמו האגמייה המקורננת. מצב המין הוא ללא חשש. מדיה וקבצים בנושא אגמייה ענקית בוויקישיתוף אגמייה ענקית, באתר ITIS (באנגלית) אגמייה ענקית, באתר NCBI (באנגלית) אגמייה ענקית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אגמייה ענקית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אגמייה ענקית, באתר GBIF (באנגלית) אגמייה ענקית באתר הרשימה האדומה של IUCN
ארמוס

ארמוס, לימפקין או עגור בוכה (שם מדעי: Aramus guarauna) הוא מין עוף טרופי החי ברחבי אמריקה והוא קרובם הרחוק של העגורים. זהו העוף היחיד במשפחת הארמיים ששייכת לסדרת העגוראים. תפריטו מבוסס על שבלולים והוא מהלך בצורה מהוססת מעט. הארמוס חי באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית ומשוטט בביצות ואזורים לחים שונים מפלורידה (בעיקר בביצת האוורגליידס) עד לארגנטינה. הוא נפוץ בביצות, ערבות לחות, שדות מוצפים, שדות מנגרובים ולעיתים גם בקרבת החוף. עם זאת הוא נמנע מיערות צפופים או מאזורים לא נגישים למים. עוף זה נמצא על שלב הביניים בין העגוריים לטמשניים ובעבר גם סייגו אותו כשייך למשפחת הכפניים, אך צורת מקורו והליכתו הביאו את החוקרים להסיק שהוא שייך לקבוצה עצמאית. הוא מזכיר מעט את המגלן הלבן החי באותם אזורים בטבע. הארמוס מגיע לאורך של 64–73 ס"מ, מוטת כנפיו 101–107 ס"מ ומשקלו 900–1,300 גרם בממוצע. הוא בעל מקור ארוך וצהוב, ראשו וצווארו הארוך אפורים והגוף חום עם נוצות לבנות מעל. הוא מדשדש במים רדודים ומחפש שם טרף כמו חלזונות מים שונים, בעיקר מהסוג תפוחון. העוף תופס חילזון, מוציא אותו ליבשה ועם מקורו הקמור הוא פוצע את הקונכייה ואוכל את היצור שבפנים, או מונע מהחילזון לסגור את עצמו בתוך הקונכייה על ידי פגיעה בשריר עצמו. שתי הטכניקות עוזרות גם לאכילת צדפות שונות. בניגוד לעגוראים אחרים הוא מעדיף לאכול לבד וצורת הליכתו משווה מראה גוסס מעט. הוא אוכל בנוסף לחלזונות: חרקי מים, סרטנים, תולעים, דגים וצפרדעים אך בעיקר חלזונות מים. הטורף העיקרי של הארמוס באמריקה הצפונית הוא אליגטור אמריקני וגם פומת פלורידה. הקטנים עלולים להיחטף על ידי יצורים אוכלי ביצים ואפרוחים כמו ראקונים, נחשים, עורבים, חמוסים וחוטמנים. בנוסף לטורפים דיית החלזונות החיה באותם אזורים וכמותו ניזונה בעיקר חלזונות חוטפת לו את החילזון מהמקור. מדיה וקבצים בנושא ארמוס בוויקישיתוף ארמוס, באתר ITIS (באנגלית) ארמוס, באתר NCBI (באנגלית) ארמוס, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ארמוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ארמוס, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) ארמוס, באתר GBIF (באנגלית) ארמוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארמוס באתר הרשימה האדומה של IUCN