laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הסרט הכחול

הסרט הכחול (באנגלית: Blue Riband, "בְּלוּ רִיבֶּנְד") הוא תואר בלתי רשמי הניתן לאוניית נוסעים שחצתה את האוקיינוס האטלנטי במהלך הפלגה סדירה במהירות שיא. המונח הושאל ממרוצי סוסים ולא היה בשימוש נרחב אלא לאחר 1910. על פי החוקים הבלתי כתובים של התחרות, השיא נקבע לפי המהירות הממוצעת ולא על פי משך ההפלגה, מאחר שאוניות מפליגות בנתיבים שונים. אונייה נחשבת לשוברת שיא אם עברה את השיא הקודם בהפליגה מזרחה, אך אינה זכאית לסרט הכחול אלא אם שברה גם את השיא הקשה יותר בהפלגה מערבה, נגד זרם הגולף. מבין 35 אוניות נוסעים טרנס-אטלנטיות המחזיקות בתואר "הסרט הכחול", 25 היו בריטיות, 5 גרמניות, 3 אמריקניות, אחת מאיטליה ואחת מצרפת. 13 אוניות השתייכו לחברת הספנות קונארד ליין (כולל "קווין מרי" של חברת קונארד וייט סטאר), 5 לווייט סטאר ליין, 4 לנורדדויטשר לויד, 2 לקולינס ליין, 2 לאינמן ליין, 2 לגאיין ואחת לבריטיש אנד אמריקן, גרייט וסטרן, המבורג-אמריקה ליין, איטליה נוויגציונה, קומפני ז'נרל טרנסאטלנטיק ויונייטד סטייטס ליינס. רבות מבין אוניות אלו נבנו בסיוע סובסידיות ממשלתיות נדיבות ותוכננו למלא צרכים צבאיים בעת מלחמה. וינסטון צ'רצ'יל העריך כי שתי הקווינים של חברת קונארד סייעו לקיצורה של מלחמת העולם השנייה בשנה אחת. אוניית הנוסעים הטרנס-אטלנטית האחרונה שזכתה בסרט הכחול, אוניית הקיטור "יונייטד סטייטס", תוכננה לשמש הן כמובלת צבא הן כאוניית נוסעים מסחרית. עד 1935 לא הוענק כל פרס לאונייה ששברה את השיא. הרולד היילז (1868–1942), פוליטיקאי בריטי והבעלים של חברת הספנות Hales Brothers, העניק לראשונה בשנה זו את גביע הפרס. חוקי גביע היילז שונים מן החוקים המסורתיים של הסרט הכחול. בגביע היילז יכולה לזכות אוניית נוסעים מסחרית מכל סוג שהוא בהפלגה לכל כיוון. האונייה הראשונה שקיבלה את הגביע ואינה אוניית נוסעים העורכת הפלגות סדירות (liner) היא מעבורת הנוסעים/מכוניות "הוברספיד גרייט בריטיין"; היא שברה את השיא בהפלגה מזרחה ללא נוסעים ב-1990. ברם, "יונייטד סטייסט" מוסיפה להחזיק בתואר הסרט הכחול משום שהאוניות ששברו את השיא אחריה לא היו אוניות נוסעים טרנס-אטלנטיות בהפלגה סדירה מערבה. מדיה וקבצים בנושא הסרט הכחול בוויקישיתוף חיים בר-תקווה, "הסרט הכחול". בתוך רשימות מהבוידעם של אבנר שץ. 16 ביוני 2004. אוחזר ב-9 בנובמבר 2012. Kludas, Arnold (2000). Record breakers of the North Atlantic, Blue Riband Liners 1838–1952. London: Chatham. Gibbs, Charles Robert Vernon (1957). Passenger Liners of the Western Ocean: A Record of Atlantic Steam and Motor Passenger Vessels from 1838 to the Present Day. London: Staples Press. Maxtone-Graham, John (1972). The Only Way To Cross. Collier. Maxtone-Graham, John (1972). The Only Way To Cross. Collier.‏ Steve Birks (Tuesday, 22 January 2008). "Hanley – Stoke-on-Trent District.‏ The Potteries. Retreived 10 July 2010. Barbara Lloyd (July 15, 1990).‏ "Yachting: Suit May Be Filed Over Hales Trophy. ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסמך שטאובר

מסמך שטאובר הוא הכינוי שניתן לנייר מטה שהכין ראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון בצה"ל, תא"ל צבי שטאובר, בעבור הרמטכ"ל, רב-אלוף אמנון ליפקין-שחק, כהכנה לפגישה בינו ובין מקבילו הסורי ביוני 1995 (Rabinovich, 1999). יו"ר האופוזיציה באותה העת, בנימין נתניהו, נתן במה פומבית לתוכן המסמך מעל בימת הכנסת, חרף סיווגו. במסגרת חקירת ההדלפה, חקרה משטרת ישראל 90 חיילים ועוד מספר עובדי משרד הביטחון. המדליף לא אותר. סבב השיחות בין ישראל וסוריה הסתיים בינואר 1996 מספר חודשים לאחר רצח ראש הממשלה רבין, ובמאי נבחר נתניהו לראשות הממשלה. חבר הכנסת רן כהן פנה ליועץ המשפטי לממשלה מיכאל בן-יאיר וביקש ממנו להגיש בקשה להסרת חסינותו של נתניהו בשל עבירה על חוק העונשין, אך בן-יאיר סירב וענה שלנתניהו עומדת החסינות המהותית. כהן עתר לבג"ץ אשר פסק שאכן עומדת לנתניהו חסינותו שכן ההדלפה הייתה במסגרת מילוי תפקידו ודחה את העתירה. צורך בגיבוש "חבילת" סידורי ביטחון – בכלל אזור חיץ מפורז, אזורי כוחות מוגבלים, וביסוס מנגנון וידוא ופיקוח (אשר כולל רכיב אמריקני) ליישום הפירוז. פיצוי על שינויים ברכיבים אלו – לדוגמה, ביסוס מערכת ישראלית להתרעה וגילוי מוקדם יכול להביא אותה להיות גמישה יותר בשאלת אזורי כוחות מוגבלים. במסגרת כך, לטענת "מסמך שטאובר", על צה"ל להמשיך ולקבל מידע שבר השגה רק באמצעות נוכחות קבועה בהר החרמון. מניעת יתרון מצד תוקף המפר את ההסכם – על ידי השארת די זמן לישראל להניע את כוחות העתודה שלה. זאת, על ידי השארת ריכוזי כוחות של שני הכוחות במרחק רב זה מזה, או לחלופין – להוריד את מוכנותם לקרב, הגברת השקיפות, ויצירת יחסי אמון בין הצבאות. איסור שיתוף פעולה צבאי כנגד אחד הצדדים להסכם – לדוגמה, על ידי בריתות צבאיות או קריאה למשלחות צבאיות זרות. בידוד ומניעת סיוע מגורמים המבצעים פעולות עוינות כנגד הצד השני – או כנגד הסכם השלום עצמו. Sagie, Uri, "The Israeli-Syrian Dialogue: A One-Way Ticket To Peace?" October 1999. Rabinovich, Itamar, "The Brink of Peace: The Israeli-Syrian Negotiations", Princeton University Press, Jul 1, 1999. סוזי נבות, חסינותו של חבר כנסת בגין "הבעת דעה ומעשה במילוי תפקיד", ״המשפט״ כרך ד. ליטל לוין, היום לפני 16 שנה: זעם על ח"כ נתניהו, שהדליף מסמך סודי, באתר הארץ, 29 ביוני 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Deadwing

Deadwing הוא אלבום רוק מתקדם מאת להקת פורקיופיין טרי, שיצא לאור ב־28 במרץ 2005 באירופה וב־26 באפריל 2005 בארצות הברית. במהרה הפך האלבום להיות האלבום הנמכר ביותר של הלהקה. סטיבן וילסון – שירה, גיטרה, פסנתר, גיטרה בס, קלידים, דולצימר ריצ'רד ברביירי – סינתיסייזר, קלידים קולין אדווין – גיטרה בס גאווין האריסון – תופים, כלי הקשה מיקאל אוקרפלט (אופת') – שירה, גיטרה אדריאן בלו (קינג קרימזון) – גיטרה מידע על האלבום Deadwing באתר MusicBrainz מידע על האלבום Deadwing באתר AllMusic האלבום Deadwing באתר Discogs ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חמיצר

האם התכוונתם ל... גיורא חמיצר – יוצר טלוויזיה ישראלי, בנו של דן חמיצר דן חמיצר – טייס, אמן וסופר ישראלי. מחברה של חידת חמיצר, נכדו של רפאל חמיצר רפאל חמיצר – רופא ופסל ישראלי
פיגמליון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פיגמליון – דמות מהמיתולוגיה של פיניקיה ושל ויוון פיגמליון (מחזה) – מחזה מאת ג'ורג' ברנרד שו פיגמליון (סרט, 1938) – סרט קולנוע המבוסס על המחזה נבואה המגשימה את עצמה – תופעה פסיכולוגית המכונה גם "אפקט פיגמליון"
בוורלי ויטפילד

בוורלי ג'וי ויטפילד (באנגלית: Beverley Joy Whitfield; ‏15 ביוני 1954 – 20 באוגוסט 1996) הייתה שחיינית אוסטרלית, אלופה אולימפית במשחה ל-200 מטר חזה. ויטפילד נולדה בוולונגונג שבניו סאות' ויילס. היא התאמנה בהדרכתם של טרי גת'רקול ודון טלבוט, שאימן מספר אלופים אולימפיים ושיאני עולם (ג'ון קונרדס ואחותו אילזה קונרדס, יאן אובריאן, קווין ברי, בוב וינדל, בראד קופר וגייל ניל). במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1970 זכתה ויטפילד ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה (1:17.40 דקות), במשחה ל-200 מטר חזה (2:44.12 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:30.66 דקות) [1]. באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה ויטפילד בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 2:41.05 דקות, לפני דנה סקונפילד מארצות הברית (2:42.05 דקות) וגלינה פרוזומנשיקובה מברית המועצות (2:42.36 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:15.73 דקות, אחרי קתרין קאר מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 1:13.58 דקות וגלינה פרוזומנשחיקובה (1:14.99 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:33.96 דקות. באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1973 השתתפה ויטפילד, אך לא זכתה במדליה. במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 1974 זכתה ויטפילד בשתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חזה (2:43.58 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:30.55 דקות). בהיותה רק בת 42, ב-20 באוגוסט 1996 נפטרה ויטפילד בפתאומיות, בשלהארבור שבניו סאות' ויילס. בשנת 1995 זכתה ויטפילד להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה. מדיה וקבצים בנושא בוורלי ויטפילד בוויקישיתוף בוורלי ויטפילד, באתר olympedia.org בוורלי ויטפילד, באתר Swimrankings בוורלי ויטפילד, באתר ISHOF (באנגלית)
אורה ערמוני

אורה עַרמוֹני (נולדה ב-27 ביולי 1938 ברעננה) היא עיתונאית, סופרת, עורכת ומשוררת ישראלית, אשת קיבוץ מלכיה. מורה במקצועה. ערמוני נולדה ב-1938 במושבה רעננה ולמדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב. במסגרת שירותה בנח"ל הגיעה ב-1957 לקיבוץ מלכיה עם גרעין המחנות העולים שבו הייתה חברה. היא נישאה במלכיה ומאז היא חברת הקיבוץ. לאורה ויצחק ערמוני נולדו חמישה ילדים, ולימים נכדים. ערמוני למדה הוראה בסמינר אורנים והייתה המורה הראשונה במלכיה. וכן השלימה לימודי ספרות עברית וכללית באוניברסיטת תל אביב. היא לימדה במשך 25 שנים ילדים בכל הגילאים. תחום התמחותה הייתה הספרות. במהלך שנות ההוראה שימשה כמזכירת הקיבוץ שלוש פעמים. בשנת 1984 החלה לכתוב ביקורת ספרות לעיתון "יחד" (גלגולו הקודם של עיתון "הקיבוץ", שהפך לעיתון "קיבוץ") ובהדרגה החלה לראיין סופרים ולהתמחות בראיונות אפיים מיוחדים עם אנשים מכול הסוגים. ערמוני הייתה מורה ומחנכת, וכן עורכת וכתבת בעיתונים "ידיעות הקיבוץ" ו"על הצפון". כעיתונאית, מ-1984, כתבה בעיתון הקיבוצים בגלגוליו השונים: כ"יחד", "קיבוץ" ו"הקיבוץ". בשנים 1998–2001 הייתה העורכת הראשית של העיתון "הקיבוץ". לי רז, תל אביב: טרקלין, תשל"ח 1977. (שירים) במדבר דברים, ירושלים: כרמל, תשס"ב 2002. (שירים) עוברת אֹרח: שירים, ירושלים: כרמל, תשס"ו 2006. חבר ואיש סוד: שיחות עם סיני; עריכה: דן שביט, תל אביב: יד טבנקין – מרכז מחקרי, רעיוני ותיעודי של התנועה הקיבוצית; הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ח 2008. (סיפורו של ארנן עזריהו) כמו שני סלעים: סיפורם של בתיה ויודקה הלמן – בשליחות הקיבוץ וההתיישבות; עורכת מרכזת: שלומית משולם, ירושלים: יד יצחק בן-צבי (סדרת ראשונים בארץ), תשע"א 2010. שנית הים לא ייבקע: שירים; עריכה: לאה שניר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2011. הסיפור שלי לא יסופר, הוצאת כרמל, 2017 רשימת הפרסומים של אורה ערמוני, בקטלוג הספרייה הלאומית ערמוני, אורה, באתר העין השביעית, 20 בפברואר 2008 אורה ערמוני, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אורה ערמוני, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל שירים של אורה ערמוני באתר "שירה עובדת" אורה ערמוני, דף שער בספרייה הלאומית אורה ערמוני, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מפרי עטה: אורה ערמוני: "בלילות החשוכים, שירים נכתבים", באתר ynet, 31 באוגוסט 2011 (שירים מתוך "שנית הים לא ייבקע") ביקורת: דודו פלמה (כפר הנשיא), המשוררת מהקיבוץ בוראת עולמות במילה, mynet קיבוץ, 21 בספטמבר 2011.
סמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט

סמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט (בגרמנית: Internationale Ferienkurse für Neue Musik, Darmstadt) החל בשנת 1946 ביוזמתו של ווֹלפגנג שְטֵיינֵקֶה (Wolfgang Steinecke) והתקיים מדי שנה עד 1970 ולאחר זאת מדי שנתיים. הסמינר עוסק בהוראת הלחנה ופרשנות וכולל ביצועי בכורה של יצירות חדשות. אחרי מות שטיינקה, בשנת 1961, עבר ניהול הקורסים לידי ארנסט תומאס (1962-81), פרידריך הומל (1981-94), סולף שאפר (1995-2009) ותומאס שאפר (מ-2009). הודות לקורסים אלה, דרמשטאדט היא כיום מרכז ראשי למוזיקה מודרנית, בעיקר למלחינים גרמנים. מרצים רבים ידועי-שם הופיעו בדרמשטאדט, בהם תאודור אדורנו, מילטון בביט, לוצ'אנו בריו, פייר בולז, ג'ון קייג', כריסטוף קאסקל, מורטון פלדמן, וולפגנג פורטנר, סברינו גאצלוני, אלואיס הבה, הנס ורנר הנצה, הרמן הייס, רודולף קוליש, אלואיס קונטרסקי, ארנסט קרנק, רנה לייבוביץ, ג'ורג' ליגטי, ברונו מאדרנה, אוליבייה מסייאן, לואיג'י נונו, זיגפריד פאלם, אנרי פוסר, היינץ רהפוס, וולפגנג ריהם, הרמן שרכן, אדוארד שטוירמן, קרלהיינץ שטוקהאוזן, דייוויד טיודור, אדגר וארז, מאוריציו קאגל, פרידריך וילדגאנס ויאניס קסנאקיס (תומאס ושליצר 2001). בשנות החמישים המאוחרות וראשית שנות השישים של המאה ה-20 הייתה אווירת הקורסים טעונה בחוסר עניין מודגש מצד כמה מחסידיו הקנאים של פייר בולז בכל מוזיקה שלא עלתה בקנה אחת עם השקפותיו המודרניות ללא פשרה - "השיעבוד למפלגה" של "אורתודוקסיית הקליקה" ה"כיתתית", במילים של ד"ר קורט הונולקה, שנכתבו בשנת 1962, במאמץ "לשכנע את הציבור, שהמוזיקה המתקדמת ביותר של ימינו הייתה לא יותר משיגיון שבישלה חבורת קושרים תועת-דרך, שאסרה מלחמה על מוזיקה אמיתית" (בהמר 1987, 43). מצב זה הביא לשימוש בביטוי אסכולת דרמשטאדט (שטבע במקור לואיג'י נונו בשנת 1957 (1975, 30) כדי לתאר את המוזיקה הסריאלית שכתבו אז הוא עצמו ומלחינים אחרים כמו בולז, מאדרנה, שטוקהאוזן, בריו ופוסר כמונח של שינוי לרעה, במשמעות של מוזיקה "מתמטית", מבוססת על כללים. Attinello, Paul, Christopher Fox, and Martin Iddon (eds.). 2007. Other Darmstadts. Contemporary Music Review 26, no. 1 [thematic issue]. Boehmer, Konrad. 1987. “The Sanctification of Misapprehension into a Doctrine: Darmstadt Epigones and Xenophobes”. English translation by Sonia Prescod Jokel. Key Notes 24:43–47. Borio, Gianmario, and Hermann Danuser. 1997. Im Zenit der Moderne. Die Internationalen Ferienkurse für Neue Musik Darmstadt 1946-1966. Geschichte und Dokumentation. 4 vols. Rombach Wissenschaft: Reihe Musicae 2. Freiburg im Breisgau: Rombach. ISBN 3-7930-9138-4 Donin, Nicolas, and Jonathan Goldman. 2005. Souvenirs de Darmstadt: Retour sur la musique contemporaine du dernier demi-siècle Circuit 15, no. 3 [thematic issue]. Döring, Gerd. 2008. "Experimentelle Klangbastler: 44. Internationale Ferienkurse für Neue Musik in Darmstadt". Allgemeine Zeitung (25 July). Nono, Luigi. 1975. Texte, Studien zu seiner Musik. Edited by J. Stenzl. Zürich and Freiburg im Breisgau: Atlantis. Thomas, Ernst, and Wilhelm Schlüter. 2001. "Darmstadt". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, second edition,eited by Stanley Sadie and John Tyrrell . London: Macmillan Publishers. מדיה וקבצים בנושא סמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט Summer Course Home page The IMD, the umbrella organisation housing a library and archives
סדרת מיינור

סדרת מיינור (באנגלית: Minor suit) במשחק הברידג' היא אחת משתי סדרות קלפים ♣ ו♦. השם מיינור נובע מכך שסדרות אלה חשובות פחות מסדרות מייג'ור. חשיבותן הפחותה של סדרות המיינור נובעת מהסיבות הבאות: על כל לקיחה בסדרות אלה מקבלים 20 נקודות לעומת 30 נקודות בסדרת מייג'ור. לביצוע משחק מלא בסדרת מייג'ור נדרשות 10 לקיחות. לביצוע משחק מלא בסדרת מיינור נדרשות 11 לקיחות. סדרות המייג'ור גבוהות מסדרות המיינור במהלך שלב ההכרזה. כלל זה מקנה יתרון למי שמחזיק בקלפים רבים בסדרה או סדרות אלה כאשר התחרות היא על משחק חלקי או משחק מלא. סדרה (קלפים) סדרת מייג'ור
Thick as a Brick

Thick as a Brick (בתרגום חופשי מאנגלית: 'סתום כמו נעל') הוא אלבום האולפן החמישי של להקת הרוק המתקדם הבריטית, ג'תרו טאל. האלבום יצא בשנת 1972 ונחשב גם כיום ליצירת מופת ולאחד מהאלבומים הטובים ביותר בסוגת הרוק המתקדם. זהו אלבום קונספט, הכולל שיר נושא יחיד בן 44 דקות המחולק לשני חלקים (במקור על שני צידיו של התקליט). מסופר בו על ילד בדיוני בן 8 בשם ג'רלד בוסטוק, הכותב פואמה על בריטניה ומותח בה ביקורת על העם הבריטי. ג'רלד נראה בעטיפת האלבום, אשר נראית כעיתון - ואף נפתחת לעיתון בן 12 עמודים בגרסת ה-LP של האלבום. כלי הנגינה הדומיננטיים באלבום הם גיטרה אקוסטית וחליל צד, שכן האלבום התאפיין במוזיקה קלטית ומוזיקה בסגנון ימי הביניים המשולבות עם לחני רוק בסגנונות: רוק מתקדם, ארט רוק, הארד רוק ופולק רוק. ב-1997, לכבוד יום השנה ה-25 של האלבום, יצאה גרסה מחודשת לאלבום שכללה גם רצועות בונוס: השיר בגרסת הופעה באורך 10 דקות וריאיון עם הלהקה באורך 16 דקות. ב-2012 איאן אנדרסון הוציא אלבום סולו המהווה המשך לאלבום זה, הנקרא Thick as a Brick 2. באלבום משתתפים כמה מחברי הלהקה ושמו המלא הוא Jethro Tull's Ian Anderson: Thick as a Brick 2: Whatever Happened to Gerald Bostock? השיר נכתב והולחן בידי איאן אנדרסון (מנקודת המבט בשיר, הכותב הוא הדמות הבדיונית ג'רלד בוסטוק) Thick as a Brick Part 1 - 22:40 Thick as a Brick Part 2 - 21:06 Thick as a Brick - 10:56 (ביצוע הופעה) Interview with Jethro Tull (ראיון עם איאן אנדרסון, מרטין בייר וג'פרי האמונד-האמונד) איאן אנדרסון - שירה, גיטרה אקוסטית, חליל צד, כינור, חצוצרה, סקסופון מרטין בייר - גיטרה חשמלית, לאוטה ג'ון אייבן - פסנתר, עוגב, צ'מבלו ג'פרי האמונד - גיטרת בס, שירה בריימור בארלו - תופים, כלי הקשה, טימפאני דייוויד פאלמר - כלי נשיפה ממתכת, כלי קשת מידע על האלבום Thick as a Brick באתר MusicBrainz מידע על האלבום Thick as a Brick באתר AllMusic האלבום Thick as a Brick באתר Discogs האלבום Thick as a Brick באתר ספוטיפיי האלבום Thick as a Brick באתר סאונדקלאוד
מייקל מורל

מייקל ג'וזף מורל (באנגלית: Michael Joseph Morell; נולד ב-4 בספטמבר 1958) הוא בכיר בדימוס ב-CIA. מורל כיהן כמשנה לראש ה-CIA בשנים 2010–2013, וכמנהל בפועל של הסוכנות בשתי תקופות כהונה המסתכמת בכחצי שנה. מורל נולד בקויהוגה פולס שבאוהיו, סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת אקרון ב-1980 ותואר שני בכלכלה מאוניברסיטת ג'ורג'טאון ב-1984. את הקריירה שלו ב-CIA החל כאנליסט בתחום הכלכלה לאחר סיום לימודיו ב-1980, כשהוצב בפיליפינים ועסק במעקב אחר מגמות בתחום האנרגיה. בהמשך כיהן כאנליסט ומנהל במחלקת המודיעין למזרח אסיה, ב-1999 מונה למנהל אגף ה-CIA האחראי על אסיה, אזור האוקיינוס השקט ואמריקה הלטינית. מורל עמד בראש צוות התדרוך השוטף של נשיא ארצות הברית בתקופת כהונתם של ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש. הוא ליווה את בוש בזמן פיגועי 11 בספטמבר ב-2001. בתקופה שקדמה למלחמת עיראק עמד בראש כוח משימה שבדק את הקשרים בין סדאם חוסיין לאל-קאעידה בשנים 2003 עד 2006 שירת מחוץ לארצות הברית במשימות עלומות. עם שובו ב-2006 מונה לסגן לענייני המודיעין של המרכז הלאומי למלחמה בטרור, ביולי אותה שנה מונה לסגן מנהל ה-CIA ועסק בעיקר בתחום הניהול הפנימי של הסוכנות. במאי 2008 מונה לסגן לענייני מודיעין של ה-CIA, במאי 2010 קודם לתפקיד המשנה לראש ה-CIA. הוא עמד בראש כוח המשימה של ה-CIA שהיה אחראי להכנות למבצע חנית נפטון, חיסולו של אוסמה בין לאדן. בתקופת המעבר בין עזיבתו של ראש ה-CIA ליאון פאנטה למשרת מזכיר ההגנה של ארצות הברית ביולי 2011 למינויו של דייוויד פטראוס בספטמבר 2011, שימש מורל כמנהל בפועל של ה-CIA. ב-9 בנובמבר 2012 הוא מונה שוב למנהל בפועל של הסוכנות, בעקבות התפטרותו של פטראוס וכיהן בתפקיד עד מינויו של ג'ון ברנן. ביוני 2013 הודיע על התפטרותו מהסוכנות, לאחר 33 שנים. לאחר פרישתו מונה לפרשן בכיר לענייני ביטחון ברשת CBS וליועץ בחברת הייעוץ האסטרטגי Beacon. בראיון עמו בנובמבר 2015 ציין מורל כי אדוארד סנודן, שהדליף מידע על תוכניות המעקב של המודיעין האמריקאי תרם לעלייתו של ארגון הטרור השיעי דאעש ובכך פגע ביכולת העולמית להתגונן מפני טרור ואף טען כי הדבר פתח את הדלת לפיגועי נובמבר 2015 בפריז, בנוסף לכך הוא ציין כי הוא מעריך שדאעש מתכוון לפגוע גם במטרות אמריקאיות. בספטמבר 2017 התפטר ממשרת עמית בכיר בבית הספר לממשל על שם ג'ון פ. קנדי באוניברסיטת הרווארד במחאה על מינויה של צ'לסי מאנינג לחברה עמיתה במוסד. המחאה הובילה לנסיגת הרווארד מכוונתה זו. ב-2017 מונה לחבר בוועדה המייעצת לאסטרטגיית ביטחון לאומי במחלקת ההגנה של ארצות הברית. מייקל מורל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מייקל ג'יי מורל, באתר ה-CIA Mr. Insider Will Guide Petraeus at the CIA, וול סטריט ג'ורנל, 26 באוגוסט 2011 יוסי מלמן, ‏מוחו של סוכן: מאחורי הקלעים של המלחמה האמריקאית בטרור המזרח תיכוני, באתר מעריב אונליין, 20 ביוני 2015 The Hunt For “Geronimo”, ואניטי פייר, נובמבר 2012 David Petraeus resigns as CIA director, וושינגטון פוסט, 9 בנובמבר 2012 ‘It’s All Back in Snowden’s Lap’, פוליטיקו, 17 בנובמבר 2015 After Backlash, Kennedy School Withdraws Manning's Fellowship, ‏thecrimson.com, ‏15 בספטמבר 2017 פרופיל באתר הוועדה
ג'ורג' צ'קיריס

ג'ורג' צ'קיריס (באנגלית: George Chakiris; נולד ב-16 בספטמבר 1934) הוא שחקן קולנוע יווני- אמריקאי זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1961 על הופעתו בסרט "סיפור הפרברים". צ'קיריס נולד בעיר נורווד שבאוהיו לסטיב וזואי צ'קיריס, זוג מהגרים יוונים. למד בצעירותו ריקוד מקצועני בבית ספר לריקוד וערך את הופעתו הראשונה כנער מקהלה בסרטו של קלרנס בראון "שיר האהבה". את תחילת דרכו כשחקן עשה בעיקר כרקדן ניצב בסרטים המוזיקליים "גברים מעדיפים בלונדיניות", "אין כעסקי השעשועים", "חג מולד לבן" ו"5,000 האצבעות של ד"ר טי". צ'קיריס פרץ לקדמת הבמה בהוליווד בשנת 1961 בדרמת הפולחן המוזיקלית זוכת 10 פרסי האוסקר "סיפור הפרברים". בסרט הופיע צ'קיריס בתפקידו הגדול הראשון בתור ברנרדו נונייז מנהיג "כנופיית הכרישים" הלטינית וזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר. לאחר זכייתו באוסקר שיחק צ'קיריס בסרט המלחמה הבריטי "טייסת 633" בתפקיד לוטננט אריק ברגמן, בסרט ההרפתקאות "מלכי השמש" בתפקיד בלאם מנהיג שבט המעיין, בסרט המלחמה הצרפתי בהפקת פרנסיס פורד קופולה "האם פריז בוערת?" ובסרט המוזיקלי הצרפתי "הבנות הצעירות של רוקפור". התפרסם בפעם האחרונה בתפקיד אורח באופרת הסבון הפופולרית "דאלאס" בתור ניקולס העוזר של אנג'ליקה נרו. במקביל לקריירת המשחק שלו פיתח לעצמו גם קריירת מוזיקלית בתור זמר פופ ושחרר את הסינגל "Maria" שזכה להצלחה. צ'קיריס מעולם לא נישא ושמר בקנאות על סוגיית מיניותו. בשנים האחרונות נודע גם כמעצב תכשיטים. שיר האהבה (1947) 5,000 האצבעות של ד"ר טי (1953) גברים מעדיפים בלונדיניות (1953) אין כעסקי השעשועים (1954) חג מולד לבן (1954) פגוש אותי בלאס וגאס (1956) סיפור הפרברים (1961) ראש יהלום (1963) מלכי השמש (1963) הבחורה של בבו (1963) השמש הגבוהה הנוצצת (1964) טייסת 633 (1964) הטיסה מעשייה (1964) האם פריז בוערת? (1966) העלמות מרושפור (1967) הקובייה הגדולה (1995) ג'קל והייד שוב ביחד (1982) מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' צ'קיריס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ורג' צ'קיריס (באנגלית) ג'ורג' צ'קיריס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ורג' צ'קיריס, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ורג' צ'קיריס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'ורג' צ'קיריס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ורג' צ'קיריס, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ורג' צ'קיריס, באתר Yandex.Music (ברוסית) ג'ורג' צ'קיריס, באתר Discogs (באנגלית) ג'ורג' צ'קיריס, באתר Genius
הבוזזים

הבוזזים (באנגלית: Reavers) הייתה קבוצה בדיונית של נבלי-על קיבורגים אשר הופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת Uncanny X-Men #229 ממאי 1988, והיא נוצרה בידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר מארק סילבסטרי. חבר הקבוצה הראשון שנתקל בקבוצת האקס-מן היה דונלד פירס, בימים בהם עוד היה הרץ הלבן בחוג הפנימי של מועדון הלפייר. כשוולברין הסתנן לתוך אחוזת המועדון במנהטן, הוא קרע מעל פירס את זרועו הביונית, ולמעשה מאז פירס וחברי הקבוצה נוטרים טינה לאקס-מן בכלל ולוולברין בפרט. מספר חודשים לאחר מכן, פירס מרד בחברי החוג הפנימי, אשר חבריו היו מוטאנטים בהנהגתו של המלך השחור סבסטיאן שו. פירס חטף את טסה, עוזרתו של שו, אך תוכניתו סוכלה בידי צ'ארלס אקסבייר וקבוצת המוטאנטים החדשים. טסה שוחררה משביה, ופירס סולק מהחוג הפנימי. הבוזזים מופיעים כנבלים הראשיים בסרט הלייב אקשן "לוגאן", בהנהגתו של דונלד פירס (בויד הולברוק). בסרט, הקבוצה פועלת תחת פיקוחו של ד"ר זנדר רייס (ריצ'רד אי. גרנט), ראש פרויקט "טרנסיג'ן". דף הקבוצה באתר הרשמי של מארוול קומיקס דף הקבוצה בפרויקט פאנדום של מארוול קומיקס ערך זה הוא קצרמר בנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המטהרים

המטהרים (באנגלית: Purifiers, ידועים גם בשם "מסע הצלב של סטרייקר") היו ארגון טרוריסטי-צבאי בדיוני של נבלי-על אשר הופיעו בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתם הראשונה הייתה ברומן הגרפי Marvel Graphic Novel #5: X-Men: God Loves, Man Kills מדצמבר 1982, והם נוצרו בידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ברנט אנדרסון. הארגון מורכב מפונדמנטליסטים נוצרים בהנהגתו של הכומר האכזר ויליאם סטרייקר, וחבריו מנהלים מלחמת קודש נגד המוטאנטים באשר הם, משום האמונה כי הם ילדי השטן ושחובה להשמידם. המטהרים הופיעו מספר מועט של פעמים מאז הופעתם הראשונה, אך חזרו בשנות ה-2000 כאנטגוניסטים לקבוצות אקס-מן החדשים ואקס פורס, וכן השתתפו בקשת הסיפור "אקס-מן: תסביך משיח" משנים 2007–2008. בסדרת סרטי אקס-מן הנוכחית-ויליאם סטרייקר מופיע לבדו כאויב מושבע של המוטאנטים. הוא הופיע בשלושה סרטים כאיש צבא בכיר: לראשונה (עלילתית-לאחרונה) בסרט אקס-מן 2 כסנטור ואל"ם לשעבר, המנסה להשמיד את המוטנטים בעזרת ה-"סרברו". אחר כך הוא הופיע באקס-מן המקור: וולברין כאל"ם שניסה להפוך את וולברין לנשק שלו נגד המוטאנטים. בפעם השלישית הוא הופיע בסרט אקס-מן: העתיד שהיה, כרס"ן המשמש כיד ימינו של ד"ר בוליבר טראסק וביחד הם בונים את הסנטינלים שבעתיד הם ישמידו כמעט את כל המוטאנטים. דמותו של ויליאם סטרייקר מדורגת במקום ה-70 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. דף הקבוצה באתר הרשמי של מארוול קומיקס דף הקבוצה בפרויקט פאנדום של מארוול קומיקס Top 100 Comic Book Villains of All Time: #70 - William Stryker ערך זה הוא קצרמר בנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
השוליות

השוליות (באנגלית: Acolytes) הייתה קבוצה בדיונית של נבלי-על מוטאנטים אשר הופיעו בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת X-Men Vol.2 #1 מאוקטובר 1991, והיא נוצרה בידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ג'ים לי. חברי הקבוצה פעלו לפי האידיאלים של מנהיגה, מגנטו, לרבות הבטחת עליונותם של המוטאנטים על פני בני האדם הרגילים. כמה מחברי השוליות אף התייחסו אליו בהערצה והתייחסו אליו כאל "משיח המוטאנטים". בתחילת הופעתם, חברי הקבוצה היו מוטאנטים נואשים שנמלטו מחיילי סוכנות הביון "S.H.I.E.L.D.‎" שרדפו אחריהם, והם הונהגו בידי המוטאנט פביאן קורטז. בהמשך, מגנטו נתן להם מחסה בתחנת החלל שלו, אסטרואיד M. עקב מזימות שנרקחו בידי קורטז, הקבוצה המקורית נהרגה. זאת ועוד, קורטז השתמש במותם של חברי הקבוצה ובמותו לכאורה של מגנטו כדי להפכם לקדושים מעונים ולהמשיך לקדם את מטרתו לעליונות על בני האדם. הופעתה האחרונה של הקבוצה הייתה בחוברת X-Men Legacy #225 מאוגוסט 2009. הקבוצה מופיעה בסרט הלייב אקשן "אקס-מן: הפניקס האפלה" כחברי פולחן דתי הפועלים באי המפלט ג'נושה תחת הנהגתו של מגנטו. דף הקבוצה באתר הרשמי של מארוול קומיקס דף הקבוצה בפרויקט פאנדום של מארוול קומיקס Blair Marnell, ‏X-Men: Dark Phoenix Details Hint At New Direction For Magneto, ‏Nerdist, ‏3 ביולי 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.