laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אקליפטוס לימוני

אקליפטוס לימוני (שם מדעי: Corymbia citriodora, לעיתים גם Eucalyptus citriodora) הוא מין בסוג אקליפטוס. זהו עץ גבוה, המסוגל להגיע עד לגובה של 50 מטרים, ומקורו באזורים הממוזגים והטרופיים של אוסטרליה. מאפיינו המרכזי הוא ריח הלימון הנידף מעליו. מאז שנת 1867 הוגדרו כל מיני העצים דמויי האקליפטוס תחת הסוג הטקסונומי "אקליפטוס". מחקר מולקולרי וגנטי שנערך באמצע שנות ה-90 הוכיח כי מינים רבים שהוגדרו עד אז כמיני אקליפטוס שייכים בעצם לסוג טקסונומי חדש, הנקרא קורימביה (Corymbia). סוג זה, כמו גם הסוג אנגופורה (Angophora), קרוב מאוד מבחינת מאפייניו לאקליפטוס, ולעיתים לא ניתן לקבוע במדויק לאיזה מהסוגים שייך מין מסוים. עד היום, זוכים המינים משלושת הסוגים הללו לכינוי "אקליפטוס", ולדעת חוקרים רבים אין בכך מן הטעות. כתוצאה מכך, שמו של המין בעברית נותר עדיין "אקליפטוס לימוני", וכך גם בשפות אחרות. כמו כן, השם המדעי הרשמי, Corymbia citriodora, מוחלף פעמים רבות בשם Eucalyptus citriodora. בתרגום חופשי לעברית, פירוש השם citriodora הוא "ריח לימוני". אקליפטוס לימוני הוא בעל קליפה חלקה ולעיתים מעט "מנומרת", בעלת גוון לבן עד ורוד או נחושתי, ולעיתים מכוסה במעין אבקה. הכותרת שלו היא בעלת עלים צרים במיוחד, אשר מדיפים ניחוח חריף של לימון. כותרת העץ מכילה גם ניצנים בצורת אגס, המסודרים בצבירים של שלושה וממוקמים בנקודת המפגש בין העלה לפטוטרת. פירותיו של העץ הם בצורת אגרטל. פריחת העץ מתרחשת לאורך כל השנה, ותועדו פריחות בחודשים ינואר, אפריל, מאי, יוני, יולי, אוגוסט, אוקטובר ודצמבר. הקרקע המיטבית עבור האקליפטוס הלימוני היא אדמה עשירה ברקבובית, והוא נפוץ בשטחים מיוערים ויבשים, בדרך כלל באזורים הרריים. התפוצה הטבעית של העץ היא מקווינסלנד ודרומה עד קופס הארבור שבניו סאות' ויילס. הוא ניטע על ידי האדם גם באזורים הפרבריים של ניו סאות' ויילס ושל ויקטוריה. אחד העצים, הממוקם בשמורת טבע בעיר מורבין (Moorabbin) שבמדינת ויקטוריה, נכלל על ידי החברה להגנת הטבע האוסטרלית ברשימת "העצים החשובים" באוסטרליה. כמו כן, בעיר פרת' מצויה שדרה מפורסמת של עצי אקליפטוס לימוני. בישראל, בה נפוץ בעיקר המין אקליפטוס המקור, כמעט ולא קיימים פרטים של האקליפטוס הלימוני. אחד הפרטים המוכרים ביותר בישראל נמצא בעיר פתח תקווה וממוקם ברחוב שפירא 8, בצמוד לבית משפחת ימיני (שפירא 10) בקרבת ביתו של זקן השומרים אברהם שפירא. גילו של העץ, המוערך כאחד מהעצים הוותיקים בישראל, הוא כ-100 שנה. גובהו כ-35 מטרים, קוטר הכותרת שלו הוא כ-25 מטרים והיקף גזעו הלבן הוא כ-6 מטרים. העץ זכה לגידור ולשילוט מוסדר על ידי עיריית פתח תקווה. האקליפטוס הלימוני משמש הן לתעשיית קורות העץ והן לייצור דבש. כמו כן, זהו עץ פופולרי בתרבות הגינון באוסטרליה ומחוצה לה. השמן האתרי המופק מן העץ, בעיקר בברזיל ובסין, מכיל ריכוז גבוה של ציטרונלל, ומשמש כדוחה חרקים, כרכיב בתעשיית הבשמים וכן לשימושים נטורופתיים. מדיה וקבצים בנושא אקליפטוס לימוני בוויקישיתוף אקליפטוס לימוני, באתר ITIS (באנגלית) אקליפטוס לימוני, באתר NCBI (באנגלית) אקליפטוס לימוני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אקליפטוס לימוני, באתר Tropicos (באנגלית) אקליפטוס לימוני, באתר GBIF (באנגלית) אקליפטוס לימוני, באתר The Plant List (באנגלית) אקליפטוס לימוני, באתר IPNI (באנגלית) פירוט אודות אקליפטוס לימוני (באנגלית) על האקליפטוס הלימוני בפתח תקווה, באתר "צמח השדה" שימושים רפואיים לאקליפטוס לימוני אקליפטוס לימוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
המשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972)

המשחקים הפאראלימפיים ה-4 בשנת 1972 התקיימו בהיידלברג שבגרמניה המערבית. בתחרויות האולימפיאדה השתתפו לראשונה ספורטאים בעלי לקות ראייה. באולימפיאדה התקיימו תחרויות בעשרה ענפים: אתלטיקה, הטלת חיצים, חץ וקשת, טניס שולחן, כדורת דשא, כדורסל, כדורשער, הרמת משקולות, סיוף בכיסאות גלגלים, סנוקר, ושחייה. מדינות משתתפות נוספות: אוגנדה, איי הבהאמה, ברזיל, דנמרק, מקסיקו, מלזיה, מלטה, מצרים, פורטוגל, פרו, רומניה. ישראל במשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) מדיה וקבצים בנושא המשחקים הפאראלימפיים היידלברג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המשחקים הפאראלימפיים היידלברג (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הילו

הילו (באנגלית: Hilo) היא עיר חוף במזרח האי הוואי שבמדינת הוואי שבארצות הברית. העיר היא היישוב הגדול ביותר באי הוואי והיישוב השני בגודלו במדינת הוואי. במפקד האוכלוסין של שנת 2000 חיו בעיר כ-40,759 איש. העיר היא גם מרכז המחוז הוואי. העיר ממוקמת ליד שני הרי געש גדולים מאונה לואה ומאונה קיאה. בהילו ממוקמת "אוניברסיטת הוואי שבהילו". בעיר מתקיים גם פסטיבל מריי מונרך לזכר המלך דיוד קאלאקואה. בעיר גם נמצא נמל התעופה הראשי באי - "נמל תעופה בינלאומי הילו". העיר נפגעה בעבר מספר פעמים מגלי צונאמי. ב-1949 נספו 160 איש כתוצאה מגל שהגיע מכיוון האיים האלאוטיים וב-1960 נספו 61 איש כתוצאה מגל צונאמי שנגרם על ידי רעידת האדמה הגדולה בצ'ילה. מבואות העיר הילו, 2005 מבואות העיר הילו, 2005 מבואות העיר הילו, 2005 העיר הילו ממול, 2005 מדיה וקבצים בנושא הילו בוויקישיתוף הילו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של הוואי ובנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיינסטרים

מיינסטרים (מאנגלית: Mainstream; בעברית: זרם מרכזי, ולרוב בצורה המיודעת: הזרם המרכזי), היא הנטייה הדומיננטית בכל תחום (מדעי, תרבותי, וכו') במשך תקופת זמן מסוימת של רוב הציבור. לעיתים קרובות מונח זה מתייחס לכל הטרנדים התרבותיים העכשוויים בתחומי האומנויות, המוזיקה, הקולנוע והספרות לעומת התרבויות האלטרנטיביות למיניהן. המיינסטרים יכול להיתפס בעיני אנשים אניני טעם ובעלי טעם מיוחד כקיטש אשר כולם אוהבים באופן אוטומטי, המסמל טעם רדוד ורגיל ללא ייחוד כלשהו. המונח משמש לרוב בהקשר אומנותי כדי לתאר את העבודות אשר הצליחו להגיע בקלות יחסית לציבור נרחב באמצעות עלויות הפקה ושיווק גבוהות. דוגמה טובה לכך היא מוזיקת פופ מיינסטרימית אשר מופקת מראש במטרה למקסם מכירות ורווחים. לעיתים אומנות מיינסטרימית נקשרת עם אומנות שאיננה איכותית וייחודית אשר מטרתה העיקרית, אם לא הבלעדית, היא רווח כספי, ולא הבעת יצירתיות בדרכים מקוריות. סרטי מיינסטרים הם סרטים מסחריים אשר מופצים בקנה מידה נרחב ומוצגים בבתי קולנוע אשר מציגים בעיקר סרטי מיינסטרים מחברות הסרטים העיקריות, במשך התקופה בה כל סרט מופץ לראשונה. סרטים הוליוודים נחשבים בדרך כלל לסרטי מיינסטרים. בסוציולוגיה, הדחף להשתייך למיינסטרים דרך פעולות כמו לחץ חברתי כופה על היחידים בחברה לקבל את מוסכמותיה. הבאת תלמידים עם צרכים מיוחדים ושילובם בזרם החינוך המרכזי הן על ידי שילוב בכיתות רגילות והן על ידי הקצאת כיתות ייחודיות לתלמידים עם צרכים דומים. עקרון השילוב של תלמידים בעלי צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל מדגיש את זכותם לחוות חיים רגילים, ללמוד בבית ספר הקרוב למקום מגוריהם ולקבל השכלה בסביבה הכי פחות מגבילה. תרבות פופולרית שילוב בחינוך - השמת תלמידים עם צרכים מיוחדים בחינוך המרכזי נורמליות - מונח בתחום הפסיכולוגיה להיט קיץ היימן, ט' (2004). הכיתה המשלבת: עמדות מורים כלפי תלמידים עם וללא לקות למידה, דפים, (38), 152-165.
ולופארק (לונדון)

הוולופארק (באנגלית: Velopark) הוא ולודרום, מתקן ספורט למרוצי אופניים שהוקם בלייטון שברובע ניוהאם במזרח לונדון, בירת הממלכה המאוחדת, כחלק ממתקני הפארק האולימפי שנבנו למשחקים האולימפיים של 2012. מתקן זה הוא אחד מחמשת המתקנים הקבועים העיקריים שנבנו עבור האולימפיאדה. המבנה מכיל כ-6,000 מקומות ישיבה לצופים, וכן בסמוך נערכו מרוצי אופני BMX במסלול שגם לצידיו כ-6,000 מקומות ישיבה לצופים. המתקן ממוקם בחלקו הצפוני של הפארק האולימפי, וכולל מסלול של 1.6 ק"מ לאופני שטח. המתקן הושלם בשנת 2011 בעלות משוערת של כ-105 מיליון ליש"ט. עלות זו כוללת את הקמת הוולודרום החדש, שתוכנן בעזרת רוכב האופניים כריס הוי. הוולודרום החדש תוכנן כך שיהיה המהיר בעולם מבחינת הפרקט ותנועת האוויר בו. מדיה וקבצים בנושא ולופארק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ולופארק אתר האינטרנט הרשמי של ולופארק (באנגלית) ולופארק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) כתבה במגזין Cycling Weekly המתארת את המתקן ומבקרת את עלותו ההכרזה על הקמת הולופורק, אתר רשות הפיתוח של לונדון
תא טלפון (סרט)

תא טלפון (באנגלית: Phone Booth) הוא סרט מתח בכיכובו של קולין פארל. הסרט נכתב על ידי לארי כהן, ובוים על ידי ג'ואל שומאכר. יצא לאקרנים ב-4 באפריל 2003. סטו שפרד (פארל), איש יחסי ציבור ניו יורקי, נכנס לתא טלפון ציבורי כדי לערוך שיחת טלפון אישית לפילגשו, זאת כיוון שאשתו נוהגת לעבור על תדפיס השיחות שלו בטלפון הסלולרי. כאשר הטלפון מצלצל, מרים סטו את השפופרת, ומתבשר על ידי האדם בצד השני של הקו כי רובה צלפים מכוון אליו, ואם יניח את השפופרת, יחוסל במקום. סטו מוצא עצמו בתסבוכת, שרק מתעצמת כאשר הצלף יורה בעובר אורח, והשוטרים שמגיעים למקום בטוחים שסטו הוא הרוצח, ושיש להם עסק עם מטורף. רוב עלילת הסרט מתרחשת בתוך תא הטלפון. הסרט צולם בניו יורק (ובחלקו בעיר התחתית של לוס אנג'לס), ונעשה בתקציב של 13 מיליון דולר. הצילומים ארכו עשרה ימים בלבד. ההכנסות ממכירת כרטיסים ברחבי העולם נאמדו ב-97,837,138 דולר. "תא טלפון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "תא טלפון", באתר נטפליקס "תא טלפון", באתר AllMovie (באנגלית) "תא טלפון", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "תא טלפון", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "תא טלפון", באתר Metacritic (באנגלית) "תא טלפון", באתר אידיבי "תא טלפון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) נסים דיין, ‏זה טלפון זה?, באתר גלובס, 11 ביוני 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אן די בלה

ז'אן די בלה (בצרפתית: Jean du Bellay; בערך 1493 - 16 בפברואר 1560) היה קרדינל ודיפלומט צרפתי. ז'אן די בלה היה בנם השלישי של לואי די בלה ושל מרגריט דה לה טור-לאנדרי, ואחיהם של מרטן די בלה ושל גיום די בלה. הוא נהנה מתמיכתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת שמינה אותו לשגריר באנגליה ב-1527. ב-1534 התמנה לשגריר ברומא וב-1535 התמנה לקרדינל על ידי האפיפיור פאולוס השלישי. ב-1536 השתתף במועצת קרדינלים שבה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הביע את זעמו על פרנסואה הראשון. די בלה מיהר להודיע זאת למלכו כדי להתכונן לעמוד בפני כוחותיו של קרל החמישי, שפלש לפרובאנס בראש צבא גדול. פרנסואה הראשון יצא לקראתו בראש צבאו והשאיר בפריז את די בלה בתפקיד סגן המפקד הראשי של צבא צרפת. הספרדים הטילו מצור על העיר פרון שבחבל פיקרדיה והקרדינל די בלה שלח עזרה לנצורים והרגיע את אנשי פריז על ידי הקמת חומה מבוצרת סביב העיר. ב-1541 הוא התמנה על ידי פרנסואה הראשון לבישוף העיר לימוז', ב-1544 - לארכיבישוף של בורדו, וב-1546 - לבישוף העיר לה מאן. אך ב-1547 נושל ממעמדו הרם בגלל קנוניה של הקרדינל מלורן. אחרי שלוש שנים שקטות של פרישה בצרפת (1550–1553), הוטלה עליו שליחות אל האפיפיור יוליוס השלישי, והוא לקח אתו כמזכירו את בן דודו, המשורר ז'ואקן די בלה. ב-1555 התמנה לבישוף אוסטיה, תפקיד שבו שימש כראש מועצת הקרדינלים. די בלה מת ברומא ב-1560. די בלה צידד ביחס של סובלנות כלפי הפרוטסטנטים. הוא הקדיש את זמנו לקידום החינוך והמדע, וביחד עם המדען גיום בידה, הציע למלך לייסד את הקולז' דה פראנס. הסופר פרנסואה רבלה היה ידידו, רופאו ומזכירו הפרטי. די בלה כתב שלושה ספרי שירה בלטינית ומספר חיבורים אחרים. התכתבותו הענפה ציורית ומלאת השראה. מדיה וקבצים בנושא ז'אן די בלה בוויקישיתוף ז'אן די בלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קתרסיס (כתב עת)

קתרסיס: כתב עת לביקורת במדעי הרוח והחברה הוא כתב עת הרואה אור פעמיים בשנה ועוסק בביקורת מחקרית של מדעי הרוח והחברה בישראל ויוצא לאור בהוצאת כרמל. את כתב העת ייסדה בשנת 2004 עמותת "מצרף", והעורכים הראשונים היו יוחנן גלוקר, דורון מנדלס ומשה שוקד. עד 2017 התפרסמו 27 גליונות. כל חוברת נפתחת במאמר המותח ביקורת על צד זה או אחר של התנהלות מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל ולעיתים גם בעולם האקדמי הבינלאומי. רוב המאמרים עוסקים בספרי מחקר שונים שרואים אור בשפה העברית. מאמרים אלה מנתחים את הטקסט ומבקרים את המתודולוגיה המחקרית בה השתמש המחבר ונכתבים על ידי מומחים בתחומם. מטרת כתב העת היא להעלות את הרמה האקדמית בישראל על ידי חשיפת טעויות, כשלים ועוותים בספרים שהמבקרים רואים כבעלי רמה מחקרית נמוכה. בצד זאת, גם משבחים ספרים בעלי רמה גבוהה. כל גיליון מסתיים במאמר "זיכרון לראשונים" שבו נסקרים חייו ותרומתו המדעית של אחד מגדולי החוקרים במדינת ישראל שהלך לעולמו ולאחריו מתפרסם מאמר מאת אותו חוקר. בכל גיליון יש מספר עמודים ובהם מצוטטות אמירות שכתב איש תקשורת או אקדמיה, המגלות אי-ידיעות בסיסיות בתחומי ידע שונים, ולאחריהן מועמדות הטעויות על תיקונן. חברי המערכת הם הפרופסורים דורון מנדלס, יוחנן גלוקר, אלון הראל, יהודה פרידלנדר ועמוס אדלהייט. במועצת המערכת חברים: דוד בר-גל, איל זמיר, דניאל שפרבר, ששון סומך, עמנואל סיון, אסא כשר, רחל בירנבאום, מנחם פרידמן, משה גיל, אלישע קימרון, אהרון קנטורוביץ', חנה רוזן, משה שוקד, מאיר שטרנברג, וראובן שיינדלין. כתב העת לקריאה מלאה באתר פסיק, הספרייה הדיגיטלית אתר האינטרנט הרשמי של קתרסיס אתר קתרסיס - אתר נוסף, עדכני. יצחק לאור, תיקון שגיאות אינו דבר של מה בכך, באתר הארץ, 23 ביוני 2017
בני פרל

הרב ד"ר בני פרל (נולד ב־ב' בטבת ה'תשכ"ה, 7 בדצמבר 1964[דרוש מקור]) הוא ראש הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן בתל אביב, וראש המסלול לתואר ראשון באמנות ובתיאטרון לגברים דתיים, במכללת אמונה. נולד בנתניה. למד בישיבה התיכונית שעלבים ובישיבת הכותל בירושלים בה נמנה עם תלמידי הרב שמעון גרשון רוזנברג. הוא בוגר בית-ספר מנדל למנהיגות חינוכית שבמכון מנדל למנהיגות. למד ציור אצל שאול שץ וכן מוזיקה אצל אליעזר בירן. בעל תואר ראשון ושני, וכן דוקטורט בתלמוד (משנת 2017) מטעם אוניברסיטת בר-אילן. ייחודה של עבודת הדוקטורט שלו היא מתודולוגיה העושה שימוש בפילוסופיה ובתאוריות ביקורתיות בנות ימינו לשם ביאור סוגיות בתלמוד. במשך שנים עסק בחינוך בלתי פורמלי ובהוראה בישיבות תיכוניות. שימש מזכ"ל תנועת הנוער "אריאל", מורה בישיבת קריית הרצוג ומנהל בית ספר יסודי במשך שבע שנים. לקראת שנת הלימודים תשס"ו (2005) התמנה לעומד בראשות הישיבה התיכונית בר-אילן בתל אביב. עם בואו למוסד הסב את שם הישיבה מ"ישיבה מדעית תיכונית" ל"ישיבה לאמנויות ולמדעים", ומאז הוא עומד בראשה. פרל הוא היוזם והמארגן של "פסטיבל חז"ל ברוטשילד" אירוע שנתי המתקיים משנת 2017 שמשתתפים בו מאות לומדים ומלמדים. האירוע מציע ערב לימוד חופשי המבוסס על ספרות חז"ל כאשר בכל שנה נבחר נושא מארגן. המלמדים מגיעים מתחומים שונים. יחודו של הערב הוא באפשרות של מפגש בין ישיבות לאקדמיה ובין למדנים לציבור הרחב. החל משנת 2020 עוסק בהכשרת מנהלים במסגרת המכללה האקדמית אחווה, תוך מתן דגש על חיזוק היכולות המנטליות. במסגרת זו עוסק בכתיבת תוכניות לימוד. החל משנת 2023 מונה לעמוד בראש המסלול לתואר ראשון באמנות ובתיאטרון לגברים דתיים במכללת אמונה, המכללה האקדמית לאמנות ולעיצוב. לצד ניהול הישיבה עוסק פרל גם בפעילות התנדבותית לקידום זכויות האדם בישראל. בין היתר, היה חבר מזה שנים רבות בהנהלת האגודה לזכויות האזרח ובוועד המנהל של מדרשת אדם לחינוך דמוקרטי, ומפרסם מאמרים פובליציסטיים בנושא. הרב פרל הוא תושב פתח-תקוה, נשוי ואב לשלושה. הרב בני פרל, ברשת החברתית פייסבוק פנינה גפן, להיות הסדרניק 'לא רגיל', ב"שבת בשבתו", 10 ביוני 2009 איתי אילנאי, מורנו ורבנו: רם כהן מראיין את הרב בני פרל, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 17 במאי 2010 מאיר בוזגלו, לרב בני פרל: איפה טעינו, באתר העוקץ, ‏22.4.2013 אלדד יניב, ‏"אמרו לנו שכל התלמידים ייצאו חילונים ויעשנו קנאביס", באתר "Time Out ישראל", 31 באוגוסט 2016 מכתביו שחורים וכתומים, באתר דתילי, 29 ביולי 2007 להיות בני חורין, באתר ynet, 31 במרץ 2008 הפליטים בשערינו: שלח ושכח, באתר ynet, 16 בספטמבר 2008 הרהורים על ארץ הממשות, מקור ראשון, מוסף "שבת", 23 ביוני 2011 מגילת עראי, מקור ראשון, מוסף "שבת", 29 בספטמבר 2012 ביטול דמות הבוגר, מקור ראשון, מוסף "שבת", 16 ביולי 2017 מועקת המצוות אצל הראי"ה ובימינו, באתר צירופים חדשים, ‏ביוני 2022 להמיר את האמת בברית, באתר צירופים חדשים, ‏3 ביוני 2022 בין שחרור לוויתור, באתר צירופים חדשים, ‏4 ביוני 2022 פאולו פרירה ורבי חייא: הדרך לשינוי חברתי, באתר צירופים חדשים, ‏1 ביולי 2022 ההיבט הרוחני של התיקו הפוליטי, באתר צירופים חדשים, ‏בספטמבר 2022 כדי לייצר סולידריות מקומית צריך לנטוש את ברית הייעוד, באתר מקור ראשון פסטיבל חז"ל ברוטשילד - בנושא פנטסיה, באתר עיריית תל אביב, 20/02/2023 כשהארי פוטר פגש את רבי נחמן: יהדות ופנטזיה עושות פסטיבל, באתר Time Out על מסלול הגברים, באתר מכללת אמונה
ריברבאנק ארנה

ריברבאנק ארנה (באנגלית: Riverbank Arena) היה מתקן ספורט למשחקי הוקי שדה שהוקם בלייטון שברובע ניוהאם במזרח לונדון בירת הממלכה המאוחדת. נבנה כחלק ממתקני הפארק האולימפי שהוקמו עבור המשחקים האולימפיים של שנת 2012. המתקן הכיל שני מגרשים למשחקי הוקי. במגרש הגדול קיימים כ-15,000 מקומות ישיבה, ובמגרש הקטן כ-5,000 מקומות ישיבה לצופים. עלות הקמת המתקן הייתה כ-19 מיליון ליש"ט. בתום המשחקים, נסגר המתקן והועתק למתחם איטן מאנור שמוקם צפונית למתחם זה. מדיה וקבצים בנושא ריברבאנק ארנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ריברבאנק ארנה
לינגואה פרנקה (כתב עת)

לינגואה פרנקה (באנגלית: Lingua Franca) היה כתב עת בשפה האנגלית שעסק בחיים האינטלקטואליים באקדמיה. כתב העת הוקם ב-1990 על ידי ג'פרי קיטיי, עורך ופרופסור לספרות צרפתית באוניברסיטת ייל. בכתב העת פורסמו ידיעות חדשותיות על הנעשה באוניברסיטאות ומאמרי ביקורת על פרסומים מחקריים שונים. בנובמבר 2000, 10 שנים לאחר ייסוד כתב העת, כתב הוילג' ווייס ש"השפעתו של "לינגואה פרנקה" על תרבות כתבי העת של שנות ה-90 הייתה כה חזקה, עד שלעיתים קשה להיזכר כמה היה תופעה ייחודית באקדמיה בתחילתו". בכתב העת התפרסמה לראשונה פרשת סוקל, ועורך לינגואה פרנקה פרסם מאוחר יותר ספר (The Sokal Hoax), ובו מאמרים נבחרים על הנושא. כתב העת פסק מפעילות ב-2001 בעקבות ירידה ברווחים. בשנה שאחרי כן פרסם העורך אלכסנדר סטאר אסופה בשם Quick Studies: The Best of Lingua Franca. אתר האינטרנט הרשמי של לינגואה פרנקה אתר האינטרנט הרשמי של לינגואה פרנקה אתר האינטרנט הרשמי של לינגואה פרנקה דניס לוי ג'ונסון, מי הרג את לינגואה פרנקה ?, Moby Lives, ‏5 בנובמבר 2001 דייוויד קירפצ'ריק, כתב עת לחיים האקדמיים מפסיק את פרסומו, הניו יורק טיימס, 18 באוקטובר 2001 רון רוזנבאום, כשלאינטלקטואלים יש מגזין אמיתי: יחי לינגואה פרנקה!, הניו יורק אובזרוור, אפריל 2006 Vincent, Norah (2000-11-21). "A Class Act". Village Voice. נבדק ב-2017-04-24. ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Private Eye

Private Eye הוא דו-שבועון בריטי סאטירי שעורך איאן היסלופ. כתב העת, שיצא לאור לראשונה ב-1961, מתאפיין במתיחת ביקורת נוקבת על אישי ציבור שאינם מבצעים תפקידם כיאות או שנגועים בשחיתות. נגד המגזין עצמו הוטחה ביקורת והוא עורר זעם הן בשל סגנונו והן בשל נכונותו להדפיס השמצות וסיפורים שנויים במחלוקת. הדבר התבטא בתביעות דיבה שהוגשו נגדו. חלק מהבדיחות והאנקדוטות המופיעות בין דפיו נכנסו לתרבות הפופולרית. בקיץ 2008 דווח שהוא כתב העת החדשותי המוביל בממלכה המאוחדת, מבחינת מספר העותקים שהוא מוכר, מעל 200,000 לכל מהדורה. במשך השנים ערך ה"Private Eye" תחקירים בולטים, בין השאר: בשנת 1999 ערך כתבה על ג'ימי סאוויל, כוכב הבי-בי-סי שרק לאחר מותו ב-2012 נחשף כפדופיל כפייתי, בו נשאל על השמועות נגדו, שאותם אישר באופן מרומז. בשנת 2003 חשף שחבר הפרלמנט ג'ורג' גאלאוויי נפגש עם סדאם חוסין מדיה וקבצים בנושא Private Eye בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Private Eye Private Eye, ברשת החברתית פייסבוק Private Eye, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Private Eye, ברשת החברתית אינסטגרם Private Eye, סרטונים בערוץ היוטיוב על עורך פרייבט איי, הגארדיאן ירון פריד, הם יורים גם בהומואים, חדשות, 8 בנובמבר 1991 Oliver Luft, ABCs: Private Eye stays top of current affairs titles, הגארדיאן, ‏4 ביולי 2008 ג'ון ברנס וראווי סומאיה, ניו יורק טיימס, בריטניה מזועזעת ממעלליו של המגיש שאהבה לאהוב, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2012 שרון שדה, גיס חמישי, או לוחם למען החלשים?, באתר הארץ, 12 במאי 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא כתבי עת ובנושא הממלכה המאוחדת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לאו דזה

לָאוֹ דְזה (בסינית: 老子, מילולית: מאסטר זקן), לעיתים לאו צוּ, לאו טְצֵה או לאוזי, אבי תורת הדאואיזם ומגדולי הפילוסופים הסינים. על פי המסורת הסינית חי במאה השישית לפנה"ס. מיוחסת לו כתיבת הדאו דה ג'ינג, החיבור הראשון של התנועה הדאואיסטית, שהיא אחת משלוש מערכות האמונה הגדולות בסין. תורתו של לאו דזה תרמה רבות לעיצוב התרבויות הסיניות הקדומות בפרט, ותרבויות המזרח הרחוק בכלל. לא ידוע כמעט דבר על חייו של לאו דזה, ועצם קיומו ההיסטורי מוטל בספק. על-פי המסורת המקובלת, הוא נולד בכפר קו במחוז חנאן של ימינו, שהיה שייך לממלכת צ'ו, בשלהי תקופת האביב והסתיו (בין 722 ל-481 לפנה"ס). שמו המקורי היה לי אר (בפיניין: Lǐ Ěr, ובכתב סיני: 李耳), והוא גם זוהה עם הדמות לאו-דן (老聃, Lǎo Dān). הוא שימש כספרן בספרייה הקיסרית של שושלת ג'ואו, היה מנהל הגנזך ויועצו של הקיסר. האגדה מספרת על פגישה שהתקיימה בינו לבין קונפוציוס, בשעה שזה בא ללמוד את כתבי הספרייה, שבסופה ציין קונפוציוס שלמד יותר משיחתו עם לאו דזה מאשר מהמגילות אותן בא לקרוא. כאשר הקיסר בחר בקונפוציוס להיות מחוקק האומה החליט לאו דזה לפרוש ולצאת למסע אל הרי ההימלאיה. מששמע הקיסר על עזיבתו העביר הוראה לשומרי הגבולות לעצור אותו ולא לאפשר לו לעבור עד שיכתוב את עיקרי תורתו וכך, בגבול טיבט, עצר אותו השומר, יִין שִׂי, ובמשך שלושה חודשים כתב לאו דזה במחברת כמעט חמשת אלפים סימנים סיניים בעלי משמעויות רבות. לפי המסורות הדאואיסטיות רצה יִין שִׂי ללמוד מלאו דזה את תורתו, ולכן ביקש ממנו לכתוב את פרטיה. כך כתב ומסר לו לאו דזה את ספר הדרך וספר הסגולה, אשר ידועים כיום כספר אחד: הדאו דה ג'ינג. אותו יִין שִׂי למד את הכתבים ונעשה מאוחר יותר לאבי האסכולות הדאואיסטיות המסורתיות. על אחרית ימיו של לאו דזה מסופר כי רכב על-גבי תאו מים אל-עבר המערב, ומאז לא נודעו עקבותיו. הוא מוצג באומנות לעיתים קרובות כאשר הוא רוכב על תאו. ערך מורחב – דאו דה ג'ינג חיבורו היחיד של לאו דזה, הדאו דה צ'ינג, הוא אוסף של 81 שירים קצרים, המציגים את יסודות התפיסה הדאואיסטית, ועוסקים בהתנהגות ראויה, בצורת הממשל הרצויה ובאיזון בין יסודות שונים. הם קוראים לחיי פשטות, מתינות, והרמוניה עם הסביבה, ומשבחים את דרכו של החכם, הפועל על ידי התערבות מזערית ככל הניתן על-מנת להשפיע על סביבתו. משמעותם של חלק מהשירים סתומה ונתונה לפרשנויות שונות. משפט מרכזי מתוך הספר: "עשה באפס מעשה והכל מעצמו ייעשה" (ע"פ הגרסה המקובלת). ג'ואנג דזה "ספר הדאו", תרגום מסינית דן דאור ויואב אריאל, חרגול/עם עובד 2007 דאו דה צ'ינג, הוצאת מוסד ביאליק ספר הדאו, הוצאת חושן ספר הדרך והסגולה, מסינית קלאסית: אורי קפלן, פרפנצ'ה הוצאה לאור, 2024. לאו דזה, ברשת החברתית Goodreads לאו דזה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) הסברים ומידע על לאו דזה קישורים ומידע על לאו דזה לאו-דזה: הפשטות שבטבע, מתוך אתר הרדיו הבינלאומי של סין בעברית לאו דזה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי לאו דזה בפרויקט גוטנברג (באנגלית) לאו-דזה, דף שער בספרייה הלאומית
אריק דלויה

אריק דלויה (בצרפתית: Arrik Delouya; נולד ב-1946), הוא ד"ר לסוציולוגיה, סופר ועיתונאי יהודי צרפתי. דלויה נולד במרקש שבמרוקו, בן למשפחת רבנים ידועה ממרקש וצאצא של רבי יצחק דלויה. כבר בילדותו בהיותו חבר בתנועה הנוער השומר הצעיר חווה פן יוצא דופן בזהותו: הוא היה ציוני וסוציאליסט נלהב בארץ ערבית ומונרכית. ב-1962 בגיל 16 הגיע לראשונה לישראל על מנת לממש את מצוות העלייה לארץ ישראל. הוא חזר למרוקו לבקשת הוריו אך לא לזמן רב: ב-1964 בהגיעו לגיל 18 חזר לארץ על מנת להצטרף לקיבוץ כרמיה, שם השתקע כחבר קיבוץ מן המניין והיה פעיל במיוחד במילוי תפקידים חינוכיים ובקידום יוזמות לרווחה חברתית. במקביל ללימודיו בסמינר גבעת חביבה ובאוניברסיטה העברית בירושלים שימש מדריך לגרעיני השומר הצעיר בנתניה וחיפה כהכנה להשתלבותם של הצעירים בתנועה הקיבוצית בסיום שירותם הצבאי. חילוקי הדעות עם הקיבוץ החלו על רקע פעילותו במסגרת תנועת הפנתרים השחורים שקמה בירושלים בתחילת שנות ה-70 דלויה הזדהה עם מאבקם ועם מחאתם של אותם צעירי שוליים, רובם ילידי מרוקו, ועזר להם יחד עם אקדמאים ומלומדים אחרים בני עדות המזרח ביציקת תשתית אידאולוגית להתארגנותם ולמחאתם. דלויה המשיך לתמוך בתנועת הפנתרים ונאלץ לעזוב את הקיבוץ.[דרוש מקור: ראו דף השיחה] ב-1973 עבר לצרפת על מנת להמשיך את לימודיו באוניברסיטת פריז. במאי 1976 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה בהנחייתו של הסופר והאינטלקטואל הנודע, פרופסור אלבר ממי. עבודת הדוקטורט שלו חקרה תופעה פרדוקסלית לכאורה: קיומן של מעמדות חברתיים בתוך הקיבוץ. ב-2008 ארגן כינוס בינלאומי שמטרתו הייתה להפגיש בין פרויקטים מדעיים ותעשייתיים של חברות ישראליות וצרפתיות עם משקיעים בינלאומיים, וזאת על מנת לקדם ולשפר את היחסים בין צרפת לישראל. דלויה פרסם עד כה שמונה ספרים, ביניהם "תולדות היהודים במרוקו" (בצרפתית "Les juifs du Maroc") הכולל 3000 מאמרים על דת, אמנות וחברה. המחקר על ספרו נערך בעידודם של יד בן צבי, מכון ון- ליר, האקדמיה ללשון העברית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב אוניברסיטת בר-אילן. דלויה החל את דרכו באיסוף המידע ב-1986, בעודו סטודנט בפריז. על מנת להגיע לנושאים החשובים ביותר היה צורך בתרגום טקסטים וספרים בשפות שונות, עברית, ספרדית, אנגלית וערבית. 120 תלמידים מוסלמים מהערים הגדולות במרוקו הלומדים עברית לקחו חלק פעיל באיסוף החומר והגישו עבודות גמר על תולדות היהודים במדינה. הם אספו חומר חשוב שנעלם מעיני חוקרים אחרים מחוץ למרוקו ועמד להיעלם, הספר מבוסס על חלק גדול מהחומר שנאסף. אריק דלויה, ברשת החברתית LinkedIn Arrik Delouya (2001), Les Juifs du Maroc: bibliographie générale : résumés, annotations, recensions. Librairie orientaliste Paul Geuthner, Paris.