laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קת'י מלקיודי

קת'י מלקיודי (באנגלית: Cathy Malchiodi) (נולדה ב-20 ביולי 1953) היא מטפלת באמנות וסופרת אמריקאית, מרצה בתחום הטיפול באמצעות אמנות והאמנות בבריאות. מלקיודי היא חוקרת בתחום הפסיכולוגיה, יועצת קלינית ובעלת ניסיון של מעל 25 שנה בהתערבות טיפולית בטראומה. מלקיודי היא מייסדת ומרצה בכירה במכון לטיפול בטראומה "Trauma-Informed Practices Institute" בארצות הברית, בתחום התערבויות טיפוליות בנפגעי טראומה ובשילוב גישות של התפתחות עצבית, גישות סומאטיות, פסיכולוגיה חיובית ושילוב שיטות מגנות של טיפול באמנויות. מלקיודי היא נשיאת ארגון "מטפלים באמנות ללא גבולות" וממייסדיו. מלקיודי פרסמה ספרים רבים בתחום הטיפול באמצעות אמנות והטיפול בטראומה. כמו כן פרסמה מעל חמישים פרקים בספרים שונים, מאמרים וסקירות. מלקיודי כותבת בלוג בשם "האמנויות המרפאות" (The Healing Arts) באתר "פסיכולוגיה היום", אודות נושאים הקשורים לטיפול באמנות, הבעה ויצירה, טראומה, גוף ונפש, נוירולוגיה, אמנות, יצירתיות ובריאות. הבלוג נצפה על ידי יותר משני מיליון איש מאז 2008. מלקיודי העבירה מעל 350 הרצאות, סדנאות וקורסים לארגונים, סוכנויות, בתי חולים, אוניברסיטאות ומכללות וכנסים ברחבי ארצות הברית, קנדה, אסיה ואירופה. היא שימשה כפרופסור מן המניין במחלקה לטיפול באמנויות באוניברסיטת לסלי במשך 20 שנים, והייתה מרצה אורחת באוניברסיטאות רבות ברחבי ארצות הברית. מלקיודי עוסקת בפיתוח תוכניות תמיכה לנפגעי טראומה, בהם ילדים ונשים שנחשפו לאלימות במשפחה, ניצול והזנחה פיזית, פגיעות מיניות, עדות לרצח ואלימות; תוכניות סיוע לנפגעי אסונות, בריונות ומחלות רפואיות. העבודה האחרונה של מלקיודי עם אנשי משרד ההגנה האמריקאי וצבא ארצות הברית ובני משפחותיהם, מתמקדת בבניית חוסן אצל הסובלים מהפרעות דחק פוסט טראומטי ופגיעות מוח טראומטיות. מלקיודי כיהנה כחברה במגוון מועצות מנהלים בארגונים ללא כוונת רווח. בין תפקידיה: נציגה הראשונה של האגודה לייעוץ יצירתי (ACC) באיגוד האמריקאי לייעוץ (ACA) נשיאת האגודה לייעוץ הומניסטי חברת דירקטוריון, מזכירה וגזברית באגודה האמריקאית לטיפול באמנות (AATA) ותפקידי יו"ר בוועדות רבות (אתיקה, חברות, פרסומים, מימון, תכנון אסטרטגי) מלקיודי היא האדם הראשון שקיבל את כל שלושת אותות ההצטיינות הגבוהים ביותר של האגודה האמריקאית לטיפול באמנות: פרס שירות ייחודי, פרס מטפל, ופרס חבר כבוד. על התרומות הקליניות והאקדמיות שלה קיבלה מלקיודי אות כבוד ממרכז קנדי. היא קיבלה את פרס הנשיא מהאגודה לייעוץ הומניסטי; ובשנת 2011 קיבלה מהמכון הלאומי לטראומה ואובדן אצל ילדים את פרס ויליאם סטיל על תרומה בתחום הטראומה. The Art Therapy Sourcebook The Soul’s Palette: Drawing on Art’s Transformative Powers Breaking the Silence: Art Therapy with Children from Violent Homes Handbook or Art Therapy (מהדורה ראשונה ושנייה) Expressive Therapies Creative Interventions with Traumatized Children Medical Art Therapy with Adults Medical Art Therapy with Children Understanding Children’s Drawings כתבי עת בעריכתה Trauma and Loss: Research and Interventions Art Therapy: Journal of the American Art Therapy Association אתר האינטרנט הרשמי של קת'י מלקיודי קת'י מלקיודי, ברשת החברתית LinkedIn אודות מלקיודי, ב"פסיכולוגיה היום" קת'י מלקיודי ונואיל קירנס, מטפלות באמנות, בראיון על טיפול באמנות מטפלים באמנות ללא גבולות המכון לטיפול בטראומה קתי א. מלקיודי, דף שער בספרייה הלאומית
שלמה ברום

שלמה ברום (נולד ב-16 באפריל 1949) הוא תת-אלוף בצה"ל בדימוס וראש החטיבה לתכנון אסטרטגי באג"ת. כיום הוא חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי. ברום גדל בפתח תקווה ולמד בתיכון ע"ש אחד העם. עם גיוסו לצה"ל שובץ בלהק המודיעין של חיל האוויר. בהמשך השלים קורס קצינים והמשיך במסלול קידום בלהק המודיעין. במלחמת לבנון הראשונה שימש ראש ענף זירה מזרחית, כמו כן שימש כראש מחלקת המחקר בלהק המודיעין וכנספח צה"ל בדרום אפריקה. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כראש החטיבה לתכנון אסטרטגי בדרגת תא"ל. ברום לקח חלק במשאים ומתנים ובתהליך השלום עם הפלסטינים, ירדן וסוריה. בשנת 1998 השתחרר מצה"ל והצטרף כחוקר למרכז יפה למחקרים אסטרטגיים. בשנת 2000 שימש כסגן היועץ לביטחון לאומי. לאחר מכן שב לתחום המחקר האקדמי במכון למחקרי ביטחון לאומי. בשנים 2005–2006 שימש כחבר בוועדה שבראשה עמד דן מרידור, שהוקמה כדי לבחון את אסטרטגיית הביטחון ואת הדוקטרינה של מדינת ישראל. מדיה וקבצים בנושא שלמה ברום בוויקישיתוף קורות חייו של שלמה ברום ורשימת פרסומיו בכתבי עת, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי. מכּתביו: שלמה ברום, הנשק הכימי בסוריה - הערכת סיכונים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 באוגוסט 2012. שלמה ברום, האם אפשר להוציא את הצלע הישראלית מהמשולש העזתי?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 ביוני 2010. שלמה ברום ויואל גוז'נסקי, מצרים ואירן: הילכו שניים יחדיו?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 ביולי 2012. שלמה ברום, תקרית האש בגבול הצפון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 באוגוסט 2010. שלמה ברום, נאומי אובמה ונתניהו - ההיבט הפלשתיני, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 באוגוסט 2011. שלמה ברום, תוצאות פגישת עבאס-משעל בקהיר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 בדצמבר 2011. שלמה ברום ושמעון שטיין, ישראל וסביבתה האסטרטגית: ההזדמנויות ליזמה מדינית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 בספטמבר 2011. שלמה ברום ו, האסטרטגיה של ישראל כלפי התגרענות אירן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 בינואר 2012. יורם שוייצר ושלמה ברום, אימוץ אסטרטגיית המאבק העממי – מהפך?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 בינואר 2012. עודד ערן ושלמה ברום, הכרה במדינה פלשתינית: ההשלכות על ישראל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 14 בנובמבר 2011. שלמה ברום, שמעון שטיין, שלמה ברום ושמעון שטיין יוניפי"ל בפלסטין?, באתר הארץ, 18 ביולי 2010. שלמה ברום, הקוזאק הנעלב, באתר הארץ, 7 ביולי 2009. שלמה ברום, נחוץ רמטכ"ל פוליטי, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2010. שלמה ברום (עורך), לאחר מבצע "עמוד ענן" (רצועת עזה, נובמבר 2012), באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי. שלמה ברום, דף שער בספרייה הלאומית נחמן פביאן, במאזן האימה לאל-קאעידה אין אפילו כתובת, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 באוגוסט 2010. קורות חייו של שלמה ברום, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי. ynet, "הפרטת הביטחון בעורף נוגדת את חובת המדינה לדאוג לאזרחיה", באתר ynet, 17 ביוני 2007.
מרטינה גדק

מרטינה גדק (בגרמנית: Martina Gedeck; נולדה ב-14 בספטמבר 1961) היא שחקנית גרמניה, שזכתה לתשומת לב בינלאומית בשל תפקידיה בסרטים "חיים של אחרים", "כנופיית באדר מיינהוף" ו"המטבח של מרתה". גדק זכתה בפרסים רבים, כולל פרסי הקולנוע הגרמני בשנת 1997 לתפקיד שחקנית משנה בסרט "החיים זה כל מה שתקבל", ובשנת 2002 פרס השחקנית הראשית בסרט "המטבח של מרתה". גדק נולדה ב 14 בספטמבר 1961 בעיר מינכן שבגרמניה וגדלה בלנדסהוט, כבכורה מבין שלוש אחיותיה. בשנת 1971 משפחתה עברה לברלין, ושם בגיל 11 הופיעה לראשונה כשחקנית בתוכנית טלוויזיה לילדים. לאחר שסיימה את בית הספר התיכון בשנת 1981, נרשמה גדק ללימודים באוניברסיטה החופשית של ברלין, בחוג לספרות והיסטוריה גרמנית. בין השנים 1982 ועד 1986, השתתפה גדק בשיעורי משחק של האוניברסיטה לאמנויות בברלין. במהלך תקופה זו ערכה גדק את תפקיד הבכורה על בימת התיאטרון "אם טורם" שבפרנקפורט, וכמו כן הופיעה באופן קבוע בתיאטרון "דויטשס שאושפילהאוס" אשר בהמבורג, ובתיאטראות נוספים בערים כגון בזל וברלין. בשנת 1994, משכה גדק את תשומת לב הציבור עם תפקידה בסרט הקומי "אולי... אולי לא", ובשנת 1995 זכתה לשבחים על תפקידה בדרמת הטלוויזיה "הולייסנגרטל". בשנת 1997 קיבלה גדק את פרס הקולנוע הגרמני לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה כמלצרית ביישנית ב"רוסיני של הלמוט דיטל". לקראת סוף שנות התשעים הפכה גדק לאחת משחקניות האופי הגרמניות המוערכות ביותר בגרמניה, עם תפקידים בסרטים כגון "הנער היהודי לוי", ובדרמת הטלוויזיה "שנותיך הטובות ביותר" של הבמאי דומיניק הגרף. בסרטים "כנופיית באדר מיינהוף" ו"המטבח של מרתה", פרצה גדק לתודעת הקהל הבינלאומי, וזכתה בפרסים רבים. בשנת 2022 השתתפה בסרט הדרמה "Die stillen Trabanten". אתר האינטרנט הרשמי של מרטינה גדק (באנגלית) מרטינה גדק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרטינה גדק, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מרטינה גדק, באתר AllMovie (באנגלית) מרטינה גדק, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מרטינה גדק, באתר Metacritic (באנגלית) מרטינה גדק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרטינה גדק, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרטינה גדק, באתר Discogs (באנגלית) מרטינה גדק, באתר Songkick (באנגלית)
הרמן פלש

הרמן פלש (בגרמנית: Hermann Flesch; ‏7 בנובמבר 1890, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 16 במאי 1942, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה פעיל עלייה, חבר התנועה הרוויזיוניסטית, אשר כיהן כיושב ראש הצ"ח וראש המשרד לעלייה מטעמה בעיר ברנו שבצ'כוסלובקיה. פלש נולד בווינה וב-1919, שנתיים לאחר נישואיו, עבר לפראג. ב-1927 עבר עם משפחתו לדנציג וב-1937 לברנו, ובה עסק בסחר בעצים. במסגרת תפקידו הרשמי בעליית אף על פי, ארגן את העפלתם לארץ ישראל של כ-2,000 מבני הקהילה היהודית במספר ספינות מעפילים ובכללן הקאטינה, אשר הפליגה מנמל בלצ'יק, והצ'פו א'. מפעלו נודע כ"פלש טרנספורט". פלש ופאול האלר (בגרמנית: Paul Haller) פעלו יחדיו ממאי 1938 ועד אוגוסט 1939 במטרה לסייע ליהודים מווינה לעזוב את ארצם לאחר האנשלוס, והצליחו להעלות מקצתם במפעל ההעפלה של פלש. בהמשך, הסתכסך הרמן פלש עם ראשי הצ"ח, וארגן הפלגות העפלה באופן פרטי. הוא פתח משרד בשם "פלש טרנספורט" בברנו, ומשם ניהל את מפעל ההעפלה הפרטי אשר במסגרתו הפליגה הספינה אגיוס ניקולאוס א' בשתי הפלגות. נמתחה עליו ביקורת, אשר נסובה סביב ניצולם הכספי של המעפילים, תנאי הבטיחות והתברואה הלקויים בהפלגות שארגן, והעדר מזון ומים בכמות נאותה. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה, עזב פלש את המדינה ועבר ללונדון. הועלו טענות כלפיו כי לקח עמו ללונדון כספי עולים שגבה עבור הפלגות העפלה לארץ ישראל, אך טענות אלו הוכחשו. ב-1942 נפטר הרמן פלש מגידול מוחי. הוא היה נשוי ואב לבת. בתו נהרגה בהפצצה במהלך הבליץ על לונדון. עלייה ב', באתר יד ושם, אוחזר ב-7 בנובמבר 2012. קובלים על קיפוח באירועי ההעפלה, הצופה, 23 בדצמבר 1964 תובעים להכיר בחלקו של הרמן פלש בארגון עלייה ב', למרחב, 24 בדצמבר 1964 הרמן פלש, באתר "בנתיבי העפלה". יהודה באואר, Jews for Sale?: Nazi-Jewish Negotiations, 1933-1945, הוצאת אוניברסיטת ייל, 1994, עמוד 47 (באנגלית). אילנה בן-גמא, אגיוס ניקולאוס - פלש טרנספורט, 1969, באתר מכון ז'בוטינסקי, אוחזר ב-7 בנובמבר 2012 ‏. לדיסלב שיימן, זכרונות עלייה בלתי ליגאלית לארץ ישראל 1939, באתר מכון ז'בוטינסקי, אוחזר ב-7 בנובמבר 2012.
ויליאם כהן

ויליאם סבסטיאן כהן (באנגלית: William Sebastian Cohen; נולד ב-28 באוגוסט 1940) הוא פוליטיקאי אמריקאי ממוצא יהודי, שכיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בתקופת כהונת הנשיא ביל קלינטון, בין השנים 1997–2001. קודם לכהונה כמזכיר, כיהן כהן במשך 24 שנים בקונגרס האמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית, מתוכן 18 שנה בהסנאט של ארצות הברית כסנטור מטעם מדינת מיין ו-6 שנים כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית. כהן נולד ב-1940 בעיירה בנגור שבמדינת מיין, לראובן, אופה יהודי-רוסי שהיגר לארצות הברית, ולקלרה, עקרת בית ממוצא אירי-פרוטסטנטי. על אף אביו היהודי, ויליאם כהן לא מגדיר את עצמו כיהודי אלא כנוצרי בן האומה האמריקנית.[דרוש מקור] הוא בעל תואר ראשון ממכללת בודוין (מיין) ובעל תואר במשפטים מאוניברסיטת בוסטון. לפני כניסתו לפוליטיקה הוא עסק בעריכת דין וכיהן כראש העיר בנגור שבמדינת מיין. ב-1969 נבחר למועצת העיר בנגור ובשנים 1971 עד 1972 כיהן כראש העיר. ב-1972 נבחר לבית הנבחרים האמריקני מטעם המפלגה הרפובליקנית ומקץ שלוש קדנציות בבית הנבחרים נבחר לסנאט האמריקאי (1978), שם כיהן עד 1997. כהן כיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בממשל השני של הנשיא ביל קלינטון משנת 1997 עד 2001. מינויו הוא דוגמה למינוי של חבר קבינט ממפלגת אופוזיציה, דבר מקובל יחסית, אם כי לרוב בתפקידים יותר זוטרים, והדבר קרה שוב עם מינויו של סנאטור צ'אק הייגל למזכיר ההגנה בממשל ברק אובמה. בתפקידו כמזכיר ההגנה מילא תפקיד חשוב בניהול הפעילות הצבאית האמריקאית בעיראק ובקוסובו. לאחר פרישתו הקים את חברת הייעוץ "קבוצת כהן". כהן נשוי בשנית. הוא נישא לג'נט לנגהראט, שדרנית טלוויזיה לשעבר מבוסטון, ב-1996 ונחשבה ל"גברת הראשונה של הפנטגון", בזמן כהונתו כמזכיר. מנישואיו הראשונים, שהסתיימו ב-1987, יש לו 2 בנים. הוא מחשיב את עצמו שייך לזרם הנוצרי אוניברסליזם אוניטריאני. מדיה וקבצים בנושא ויליאם כהן בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר אוניברסיטת מיין ויליאם כהן, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עם שלם

עם שלם – תנועה יהודית חברתית היא תנועה רעיונית ופוליטית שהוקמה על ידי הרב חיים אמסלם בשנת 2011. אמסלם פרש ממפלגת ש"ס, וכיהן כח"כ בסיעת יחיד מטעם התנועה. שם התנועה הוא לשון נופל על לשון שנגזר משם משפחתו "אמסלם". התנועה התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה, קיבלה 45,690 שהם כ-1.2%, ולא עברה את אחוז החסימה שעמד אז על 2%. המפלגה לא נרשמה ברשם המפלגות והיא נסמכה על מפלגת המדף "אחיעזר" שמעולם לא התמודדה בבחירות. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת המפלגה חברה למפלגת זהות, והרב אמסלם הוצב במקום 2 ברשימה. הרשימה קבילה 118,031 קולות ולא עברה את אחוז החסימה שהספיק לעלות בינתיים ל-3.25%. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, פרש אמסלם מזהות. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הרב אמסלם הודיע כי המפלגה תתמודד לכנסת, וכי הפעילה החברתית הילה חסן לבקוביץ' הוצבה במקום השני של הרשימה מלבדה מוצב במקום ה-3 הרב דב הלברטל ובמקום ה-4 הוצב הפעיל החברתי מבאר שבע, יעקב אוחיון. על אף קריאות שקראו לרב אמסלם להתאחד עם רשימת הציונות הדתית או אחת מהמפלגות החרדיות הגיש האחרון את רשימת מפלגתו כמפלגה עצמאית, גם במערכת בחירות זו רצה המפלגה על בסיס מפלגת המדף אחיעזר. בבחירות המפלגה קיבלה 592 קולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה. עם שלם דוגלת בהגברת השוויון בנטל הלאומי ושירות צבאי ולאומי לחרדים, קידום נשים חרדיות, הכנסת לימודי ליבה למוסדות החינוך החרדי, צמצום מכסות האברכים בכוללים ושילובם במעגל העבודה, מאבק בגזענות ובאפליה העדתית, שינוי במתכונת הרבנות הראשית וגישה הלכתית מקלה בנושא הגיור המתבססת על המחקר התורני של הרב אמסלם כמובא בספרו "זרע ישראל". רשימת מועמדי "עם שלם" לכנסת ה-19, באתר ועדת הבחירות המרכזית רשימת מועמדי "עם שלם" לכנסת ה-24, באתר ועדת הבחירות המרכזית גיא עזרא, ‏מפלגת 'עם שלם' תתמודד בבחירות הבאות, באתר "סרוגים", 7 בינואר 2018 ערוץ הכנסת - המצע של מפלגת עם שלם, 2012, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 26:21) שבתי בנדט‏, אמסלם מכחיש טענות לאי סדרים: "עם שלם נקראת למעשה אחיעזר", באתר וואלה, 13 בנובמבר 2012 אריה יואלי, ‏אחרי 5 חודשים: פייגלין והרב אמסלם נפרדים, באתר "סרוגים", 9 ביולי 2019 גיא עזרא, ‏זו מספר 2 במפלגה של הרב חיים אמסלם, באתר "סרוגים", 6 בינואר 2021 גיא עזרא, ‏הרב אמסלם רץ עצמאית: אלה חברי מפלגת 'עם שלם', באתר "סרוגים", 4 בפברואר 2021 מפלגת עם שלם – בראשות הרב חיים אמסלם, באתר ועדת הבחירות המרכזית תוצאות הבחירות לכנסת ה-24
ויליאם מקלין

ויליאם האנה מקלין (באנגלית: William Hannah McLean;‏ 1877–1967) היה מתכנן ערים סקוטי וחבר בית הנבחרים הבריטי. ב-1899 סיים לימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטת גלאזגו ומונה למהנדס בפרויקט סלילת מסילות ברזל בחוף המערבי של סקוטלנד. ב-1906 מונה לשירות הציבורי בסודאן והוצב כמהנדס העיר ח'רטום. מקלין היה מעורב בתכנון ופיתוח העיר ועל בסיס ניסיונו פרסם מספר מאמרים והרצאות בנושא תכנון הערים. תכנון העיר חרטום, לפי תוכניות שירש מהמנהל שבנה לורד קיצ'נר, מהנדס אזרחי בעצמו, שימשו את מקלין כמודל בערים בהן עבד לאחר מכן, לרבות תוכנית מקלין בירושלים והתוכנית עבור אלכסנדריה מ-1921. הלורד קיצ'נר העביר את מקלין למצרים ה-1912 שם מונה למהנדס האחראי במשרד הפנים המצרי. תחת פיקוחו עוצבו נבנו מערכות ניקוז, מים, חשמל. בהמשך מונה למהנדס העיר אלכסנדריה שם נשאר עד סיום תפקידו ב-1926, לאחריו שב לסקוטלנד והצטרף לסגל של אוניברסיטת גלאזגו. ב-1931 נבחר כחבר בית הנבחרים הבריטי שם כיהן קדנציה אחת מטעם גלאזגו שלאחריה עבד במשרד המושבות בלונדון. במרץ 1918 נקרא לירושלים ככל הנראה על ידי המושל רונלד סטורס והאגודה למען ירושלים (אפשר שזומן על ידי אלנבי עצמו) לשם יצירת תוכנית רעיונית ראשונית לתכנון העיר ובעיקר לשימור העיר העתיקה. תוכנית מקלין שנכתבה במהלך חודש שהות בעיר, ואושרה ביולי אותה שנה כללה מפה שהוגדרה כסכמה לשימור העיר העתיקה, שיפור העיר החדשה והצגת קווי ההתפתחות העתידיים של העיר. כמו כן כללה התוכנית הסברים שהתייחסו גם לבית לחם ומודל שנבנה במושבה האמריקאית בירושלים. התוכנית קבעה שימור מלא של העיר העתיקה, חגורת אדמה מסביב לחומות ללא בניה כלל, חגורה חיצונית לחגורה זו שכללה בניה מוגבלת וריכוז הבניה החדשה ממערב לעיר לאורך מספר צירים שנקבעו בתוכנית. התוכנית שונתה כבר בשנה לאחר מכן על ידי פטריק גדס שביקר אותה קשות, אך החלטתו של מקלין לשמר באופן מוחלט את העיר העתיקה ולהותיר היכן שניתן טבעת ירוקה נשמר באדיקות עד ימינו.
האקדמיה הצבאית הפרוסית

האקדמיה הצבאית הפרוסית (בגרמנית: Preußische Kriegsakademie) הייתה אקדמיה צבאית להכשרת קצונה (זוטרה, בכירה וקציני מטה, במסלולים נפרדים) בצבא הפרוסי. האקדמיה נוסדה ב-1810 במסגרת הרפורמות שהחיל גרהרד פון שרנהורסט בשם Allgemeine Kriegsschule (בית ספר צבאי ראשי), שאיחד את שלושת בתי הספר הקיימים של ברלין, ברסלאו וקניגסברג. בניין האקדמיה באונטר דן לינדן בברלין נבנה לפי תכנונו של קארל פרידריך שינקל ונחנך ב-1845. כל חברי המטה הכללי הפרוסי היו בוגרי המסלול הבכיר של האקדמיה. האקדמיה עברה שינויי מבני במלחמת העולם הראשונה והפסיקה להתקיים לפני מלחמת העולם השנייה. שרנהורסט הדגיש את הצורך ברמה אקדמית גבוהה הן של הלימודים הצבאיים (טקטיקה, אסטרטגיה צבאית, טיפול בסוסים, היסטוריה צבאית, התבצרות, מיגון והתקפת יעד מבוצר) והן של הלימודים הכלליים (גאוגרפיה, פיזיקה, כימיה, מתמטיקה, גרמנית וצרפתית). אחד ממורי האקדמיה הראשונים היה המדען הבולט של התקופה ומייסד אוניברסיטת ברלין, וילהלם פון הומבולדט, כך נוצר שיתוף פעולה בין האקדמיה לאוניברסיטה שהוגדרה כ"אלמה מאטר" ("האם המזינה") שלה. תוכנית לימודים מיוחדת עוצבה עבור קצינים מקצועיים-טכניים בתחומי ההנדסה הצבאית והארטילריה, שקיבלו הכשרה נוספת. בצד ההוראה הושם באקדמיה דגש על חינוך ו"בניית האופי" של הקצינים באמצעות משמעת נוקשה. להלכה, הלימודים נמשכו שלוש שנים וכללו תרגול מעשי רב בפיקוד, בתכנון ובעבודת מטה, אולם עקב מצב לוחמה הופסקו מדי פעם הלימודים הסדירים של הצוערים, שהיו משובצים גם שיבוץ קרבי מקביל ביחידות לוחמות. מדיה וקבצים בנושא האקדמיה הצבאית הפרוסית בוויקישיתוף יסוד האקדמיה הצבאית הפרוסית תחת שרנהורסט (בגרמנית)
דוד ברקי

דוד בָּרְקִי (נולד ב-3 בספטמבר 1966) הוא תת-אלוף בצה"ל, כיהן כראש להק כוח האדם וכראש להק אוויר למסוקים בחיל האוויר. ברקי התגייס לקורס טיס ב-1984 וסיים אותו ב-1987 (קורס מס' 112) במגמת מסוקי סער. שירת בתפקידי פיקוד והדרכה בטייסות המסוקים של חיל האוויר ובבית הספר לטיסה. שימש סמ"ט א' (סגן מפקד טייסת) בטייסת 118 ומפקד טייסת מתקדם בבית הספר לטיסה. ב-1997, בעת שהיה בתקופת לימודים נקרא לחזור לתפקיד סמ"ט א' בעקבות אסון המסוקים בו התרסקו שני מסוקי יסעור של הטייסת. בהמשך מונה למפקד הטייסת, שימש כראש ענף משולבים במחלקת המבצעים של מטה החיל והיה מפקד בסיס כנף 2. בספטמבר 2010 מונה למפקד להק אוויר למסוקים. בנובמבר 2013 מונה לראש להק כוח האדם במקומו של תא"ל אילן בוגר. שירת בתפקיד עד יולי 2016. ברקי בוגר תואר ראשון בעיצוב תקשורת חזותית מהמרכז לחינוך טכנולוגי חולון. נשוי ואב לשישה. מדיה וקבצים בנושא דוד ברקי בוויקישיתוף שורת מינויי בכירים בחיל, אתר חיל האוויר, 30 באוקטובר 2012. מפקד חדש ללהק אוויר למסוקים, אתר חיל האוויר, 2 בספטמבר 2010. מיכל חיוט, רלמ"ס הנכנס: תא"ל ירון רוזן, אתר חיל האוויר, ‏ 21.11.2013. דנה רוסו, 14 שנים לאסון המסוקים, אתר חיל האוויר, ‏ 04.02.2011. גל גולדשטיין, מצאנו עמיתים, אתר חיל האוויר, ‏ 03.07.2011. דנה רוסו, רוח יוונית, אתר חיל האוויר, ‏ 14.10.2010. דברי ראש להק מסוקים בחיל האוויר, תא"ל דוד ברקי במלאת ארבע שנים לפטירתו של האלוף שלמה שמיר ז"ל, אתר עמותת "יד לשריון", ‏ 29.05.2013. שם המשפחה "ברקי" בהטעמה מלעילית תת אלוף דוד ברקי נכנס לתפקידו ראש להק אוויר למסוקים, באתר ערוץ 7. ראש להק כח-אדם חדש: תא"ל דוד ברקי, באתר חיל האוויר הישראלי
המכון הטכנולוגי יוניטק

המכון הטכנולוגי יוניטק (באנגלית: Unitec Institute of Technology) הוא מוסד הטכנולוגיה הגדול ביותר של העיר אוקלנד שבניו זילנד עם למעלה מ-23,800 סטודנטים נכון לשנת 2010. הקמפוס המרכזי ממוקם במאונט אלברט, הקמפוס השני ממוקם בהנדרסון, והקמפוס השלישי שממוקם באולבני נפתח באוגוסט 2011. המכון הטכנולוגי מציע תוכניות לתואר באמנויות, עסקים, ונושאים טכניים, ורמות שונות של דוקטורט. הכשרה יישומית טכנולוגית מוצעת בתעודה, ובתואר. המכון הטכנולוגי יוניטק חבר בארגון האוניברסיטאות העולמי. יוניטק נוסד כ"המכון הטכני קרינגטון" בשנת 1976 במאונט אלברט, האזור שבו הקמפוס הראשי של יוניטק ממוקם היה בעבר ידוע כבית החולים קרינגטון. בניין בית החולים, מבנה בעל מראה איטלקי רומנסקי, ממוקם בקצה הצפוני של הקמפוס, בניין בית החולים היה המבנה הגדול ביותר בניו זילנד כאשר נבנה בשנת 1860. בשנת 1990 נסגר בית החולים, וכעת הוא חלק מהמכון הטכנולוגי יוניטק. שמו של המכון שונה ל"קרינגטון פוליטכני" בשנת 1987, ולשם "המכון הטכנולוגי יוניטק" בשנת 1994. עם הזמן בשנת 1999 הגיש המכון בקשה לקבלת מעמד של אוניברסיטה, אך נדחה בשנת 2005 על ידי הממשלה בטענה כי אינו עומד בקריטריונים האקדמיים, ועל כן יישאר מכון טכנולוגי. מדיה וקבצים בנושא המכון הטכנולוגי יוניטק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המכון הטכנולוגי יוניטק (באנגלית) המכון הטכנולוגי יוניטק, ברשת החברתית פייסבוק המכון הטכנולוגי יוניטק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המכון הטכנולוגי יוניטק, ברשת החברתית אינסטגרם המכון הטכנולוגי יוניטק, סרטונים בערוץ היוטיוב
ג'ון פרוסט (קצין בריטי)

ג'ון דטון פרוסט (באנגלית: John Dutton Frost; ‏31 בדצמבר 1912 - 21 במאי 1993) מוכר גם בכינויו "ג'וני" (Johnny), היה קצין בצבא הבריטי. הוא מוכר על פיקודו על הכוח המוטס במהלך מבצע בייטינג ועל פיקודו על הכוח המוטס הבריטי שהחזיק בגשר ארנהם כנגד התקפות הצבא הגרמני, כוח שלאחר מספר ימי לחימה הובס לבסוף והוא עצמו היה מבין החיילים שנפלו בשבי הגרמני. פרוסט התגייס לצבא הבריטי ב-1 בספטמבר 1932 בתור לוטננט משנה לאחר שסיים את לימודיו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. הוא התחיל את שירותו ברגימנט 'הרגימנט הקמרוני (הרובאים הסקוטים)' (Cameronians), שם שירת כקצין עד שהיה בין הראשונים שהתנדבו לעבור לרגימנט המוצנח עם הקמתו בשנת 1941. ב-27 בפברואר 1942 פיקד מייג'ור פרוסט על פלוגה 'C' במהלך מבצע בייטינג, מבצע מוצנח שנועד ללמוד את התקדמות טכנולוגיית הראדר הגרמנית. המבצע היה מוצלח מאוד ופתח את הדרך למבצעים מוצנחים נוספים. על האופן שבו פיקד על המבצע קיבל פרוסט את הצלב הצבאי. פרוסט השתתף במבצע לפיד בצפון אפריקה ובמהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה השתתף במבצע 'פוסטיאן' לכיבוש גשר 'פונטה דה פרימוסול', לאחר מכן השתתף פרוסט גם בפלישה לאיטליה יחד עם הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה. ב-17 בספטמבר 1944 צנח פרוסט עם גדוד הצנחנים שעליו פיקד בקרבת העיירה ארנהם, יחד עם הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה, במהלך מבצע מרקט גארדן. גדודו של פרוסט בכוח של 745 צנחנים הצליח בתחילתו של הקרב על ארנהם להגיע ולהחזיק בצידו הצפוני של גשר ארנהם. במהלך הקרבות לא הצליחה יחידה בריטית נוספת להגיע למתחם של פרוסט בקצה הגשר. כוחו הצליח להחזיק מעמד כנגד יחידות שתי דיוויזיות פאנצר אס אס (ה-9 וה-10) במשך ארבעה ימים, עד שאזלה התחמושת והאספקה ונותרו חיילים בודדים. הכוח נכנע ופרוסט עצמו, שנפצע מרסיס ברגלו, נפל בשבי והוחזק במרכז גרמניה. הוא שוחרר מהשבי הגרמני עם התקדמות צבא ארצות הברית באזור במרץ 1945. בספטמבר הוענק לפרוסט עיטור אות השירות המצוין על פיקודו במהלך הקרב על ארנהם. לאחר המלחמה, נשאר פרוסט בצבא ובשנת 1962 מונה למפקד הדיוויזיה ה-52. פרוסט השתחרר מהצבא בשנת 1968 בדרגת מייג'ור גנרל וכיהן במספר משרות, בין היתר הוא כתב שני ספרי אוטוביוגרפיה וספר אודות הלחימה של הגדוד השני ברגימנט המוצנח במהלך מלחמת פוקלנד. ג'ון פרוסט נפטר ב-21 במאי 1993 בגיל 80. על שמו של פרוסט קרוי כיום גשר ארנהם "גשר ג'ון פרוסט", עליו לחם במהלך הקרב על ארנהם, שינוי השם נעשה בשנת 1978. דמותו של פרוסט מופיעה בסרט גשר אחד רחוק מדי (1977, בבימויו של ריצ'רד אטנבורו) בגילומו של אנטוני הופקינס. צניחה אחת יותר מדי (A Drop too many), ‏1980. גדוד הצנחנים השני בפוקלנד: גדוד במלחמה (PARA Falklands: The Battalion At War‏ 2), ‏1983. כמעט שם (Nearly There), ‏ 1991. מדיה וקבצים בנושא ג'ון פרוסט בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר 'ארכיון פגסוס'. עמוד על פרוסט באתר עיתון 'האינדיפנדנט' הבריטי. ג'ון גאלבין, "היורדים לקרב", הוצאת מערכות, 1972, עמודים 96-100.
בית גמליאל

בֵּית גַּמְלִיאֵל הוא מושב של הפועל המזרחי, שנוסד בשנת 1949. בית גמליאל גובל בעיר יבנה צמוד לכביש 410, כביש יבנה-רחובות. חובקים אותו נחל שורק ויובלו, נחל גמליאל. המושב משתייך למועצה האזורית חבל יבנה והוא המזרחי ביותר מבין יישוביה. בתחילה נקרא היישוב "יבנה ב'", אך לאחר מכן שונה שמו, על שם רבן גמליאל דיבנה, נשיא הסנהדרין ביבנה אחרי חורבן בית שני, שקבור בעיר יבנה הסמוכה. תושבי המושב חיים לאור תפיסת "תורה ועבודה": השמירה על אורח חיים דתי-לאומי, יחד עם עבודת האדמה ואהבת ארץ ישראל. המושב הוקם על ידי משפחות עולים יוצאי אירופה ששרדו את השואה. המתיישבים הראשונים עלו מרומניה, הונגריה וצ'כיה. מספר משפחות הגיעו מצפון אפריקה, אלג'יר ומתוניס. המתיישבים הראשונים קיבלו משקים בגודל של שני דונם וחצי, לול ופרה. המושב מנה 93 משפחות שהתפרנסו מענפי חקלאות שונים: רפת, ירקות, גידולי שדה, לול ומטעים. במשך השנים הצטרפו למושב משפחות של מתיישבים חדשים שלא עסקו בחקלאות. מיעוט קטן מהחברים מתפרנס מחקלאות. מרבית התושבים עוסקים במקצועות חופשיים מחוץ למושב. בתחילת שנות ה-90 קלט המושב גל מתיישבים חדש במסגרת תוכנית ההרחבה הראשונה. בסוף שנות התשעים, במסגרת תוכנית ההרחבה לבני המושב ולתושבי חוץ, הוכפל מספר תושבי המושב והגיע לכ-270 משפחות. במושב ספרייה ציבורית ("ספריית הילדה"), מועדון לאירועי המושב, מגרש כדורסל/קט-רגל מקורה, מגרש דשא סינתטי, סניף בני עקיבא וארבעה בתי כנסת פעילים. רב המושב הוא הרב אליהו סלומון. באוקטובר 2019 הוקם במושב מקווה טהרה מודרני ומונגש. ילדי המושב מתחנכים בבתי ספר הממוקמים ביישובי הסביבה, בעיקר בבית הספר הממלכתי דתי בקבוצת יבנה. מדיה וקבצים בנושא בית גמליאל בוויקישיתוף אתר המושב בית גמליאל, באתר המועצה האזורית חבל יבנה בית גמליאל (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 צפו: ביקור ראשון במקווה החדש והמפואר, באתר ערוץ 7, 5 באוקטובר 2019