laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רודולף רדר

רודולף רדר (Rudolf Reder;‏ 4 באפריל 1881 – 1968) היה כימאי יהודי שנכלא במחנה ההשמדה בלז'ץ, והוא מהמעטים בו ששרדו ממנו. רודולף רדר נולד בלבוב ב-4 באפריל 1881. במקצועו היה כימאי - יצרן סבון. ב-16 באוגוסט 1942 נלקח מלבוב לבלז'ץ. הגיע למחנה השמדה בלזץ כאסיר יהודי, פחח, בין הבודדים שעבדו במחנה השמדה בלז'ץ במשך ארבעה חודשים עד שניצל הזדמנות וברח על נפשו בנובמבר 1942. הוא מצא מסתור אצל ידידה בלבוב שם כתב על שהתרחש בבלז'ץ. הוא סיפר כיצד ברח: "בסוף חודש נובמבר הלכו ונסתיימו ארבעה חודשים לשהותי במקום ההריגה בלז'ץ. הרוצח אירמאן הודיע לי בוקר אחד, שלמחנה דרוש פח, הרבה פח… נסעתי במכונית בלוויית ארבעה אנשי אס אס ושוטר. בלבוב, לאחר יום עבודה בהטענת פח, נשארתי במכונית, שמור בידי רוצח אחד; האחרים הלכו לבלות את הזמן. ישבתי שעות אחדות ללא עניין וללא תנועה. ראיתי במקרה, שהשומר שלי נרדם, והוא נוחר. בתנועה ספונטאנית, בלי שחשבתי על כך אף לרגע, גלשתי מהמכונית; הרוצח ישן. עליתי על המדרכה, עשיתי את עצמי רגע, כאילו אני מחטט במשהו על-יד הפח; לאט לאט יצאתי לרחוב לגיונוב, שם הייתה תנועה מרובה. כיסיתי את פני בכובעי, ברחובות הייתה האפלה, אף אחד לא ראה אותי. זכרתי איפה גרה פולניה, בעלת הבית שלי, הלכתי אליה. הסתירה אותי…" הוא הסתתר בלבוב עד לכניסתו של הצבא האדום ביולי 1944. בו בחודש נחקר על ידי התובע הרוסי, יו"ר הוועדה המיוחדת לחקר פשעי הגרמנים, ומסר דו"ח על האירועים שחזה בהם לסופר הרוסי ולדימיר בילייבוב. בינואר 1946 הוא מסר דין וחשבון לוועדה ראשית לחקר פשעי הגרמנים בקרקוב, בפני יושב ראש הוועדה, השופט ד"ר זן (Sehn). לאחר המלחמה נישא לידידה שאצלה הסתתר ונשאר לחיות בלבוב. עדותו היא בין הבודדות מבלז'ץ ויש לה חשיבות רבה בשל כך. עדותו התפרסמה בפולנית ובאנגלית בספר "בלז'ץ". מדיה וקבצים בנושא רודולף רדר בוויקישיתוף הוועדה ההיסטורית היהודית המרכזית ליד הוועד המרכזי של יהודי פולין - הסניף בקרקוב, עדותו של רדר, נתקבלה על ידי ד"ר נלה רוסט (Dr. Nella Rostowa) רודולף רדר – עדות ממחנה ההשמדה בלזץ – צ׳ורטקוב yuvalav, שניים מתוך חצי מיליון, באתר קול לובלין, ‏1 ביוני 2012
סנה קלמנטסון

סנה קלמנטסון (בשוודית: Sanna Clementsson; נולדה ב 2001) היא שחקנית ברידג' שוודית. קלמנטסון היא שחקנית הברידג' הצעירה ביותר בהיסטוריה שזכתה באליפות עולם. בשנת 2019 זכתה כשחקנית נבחרת שוודיה באליפות העולם לנבחרות נשים (Venice Cup), שהתקיימה בעיר ווהאן בסין. באפריל 2022 היא הייתה השחקנית הצעירה בהיסטוריה שקיבלה דרגת רב אמן בינלאומי בברידג'. בשנת 2019 כשחקנית נבחרת שוודיה לנשים זכתה ב-Venice Cup בסין. הלן סובל סמית' דורותי היידן-טרסקוט אירינה לויטינה מיגרי צור-קמפינלה ריקסי מרקוס The Venice Cup WBF ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סנה קלמנטסון".
דה ויט

דה ויט (de Wit) הוא שם משפחה שמקורו בהולנדית ומשמעותו הלבן. האם התכוונתם ל... ג'ויס דה ויט – שחקנית אמריקאית יוהאן דה ויט – פוליטיקאי הולנדי סימאון דה ויט – קרטוגרף אמריקאי פרנק דה ויט – ג'ודוקא הולנדי רוזמרי דה ויט – שחקנית אמריקאית ויט דוויט
האיש שלא היה

האם התכוונתם ל... האיש שלא היה מעולם – סרט מ-1956 העוסק במבצע קציצה האיש שלא היה שם – סרט מ-2001 של האחים כהן האיש שלא היה (סרט, 2022) – סרט מ-2022 העוסק במבצע קציצה
לילך סגל

לילך סגל (נולדה ב-1 בדצמבר 1966) היא שחקנית, מורה למשחק ובמאית תיאטרון ישראלית, מאז שנת 2003 משמשת בתפקיד המנהלת האמנותית והפדגוגית בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. סגל נולדה בחיפה. בגיל 8 עברה עם אימה לקיבוץ רמת השופט. במהלך השירות הצבאי השתתפה כמורה חיילת בפרויקט ייחודי של משרד החינוך להוראת דרמה בבתי ספר תיכוניים בטבריה. בשנת 1994 סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק בית צבי, ובשנים 1996–1998 גם לימדה משחק בבית הספר והשתתפה בתרגילי בימוי. בין השנים 1999–2003 הייתה מורה למשחק ובמאית בבית הספר לאומנויות ע"ש אריסון. בשנת 2003 החלה בתפקיד מנהלת אומנותית ופדגוגית בבית הספר למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין. בשנת 2019 יזמה את פרויקט "במאים צעירים" במסגרתו מביימים בוגרי בתי ספר למשחק סצנות מתוך מחזאות עולמית במשך חודש וחצי עם תלמידי שנה א'. רחוב – עיבוד למחזה מאת ג'ים קרטרייט (יורם לוינשטיין, 2002) הא הא – נוסח עברי של אילן דר למחזה של הבמאי האנגלי ריצ'רד אייר, על פי ספרה של ג'ניפר דאוסון (יורם לוינשטיין, 2002) מרד הבובות – הצגה עם הרכב ייחודי של עשרה שחקנים שומעים ועשרה שחקנים כבדי שמיעה, שנוצר בעקבות סדרת מפגשים של השחקנים עם המחזאי אורן יעקובי (יורם לוינשטיין, 2005) אל נקמות – המחזה הפרובוקטיבי של הסופר היידי שלום אש בתרגום אלי ביז'אוי (יורם לוינשטיין, 2007) שבת של שלום – מחזה מאת אהוד עזריאל מאיר שבמרכזו זוג צעיר שפונה מגוש קטיף במסגרת תוכנית ההתנתקות (פסטיבל תיאטרון קצר, 2008) קליגולה – מאת אלבר קאמי בהשתתפות תלמידי שנה ג' בסטודיו יורם לוינשטיין (2016) בית הרוחות – גרסה עברית של עינת ברנובסקי בהשתתפות מסיימי סטודיו יורם לוינשטיין (2018) מפגש חטוף – גרסה עברית של דורי פרנס למחזה מאת נואל קאוורד המשלב תיאטרון, קולנוע ושירה (יורם לוינשטיין, 2020) יפו 1903 – דרמה חברתית על דו קיום ערבי יהודי בתחילת המאה ה-20 על פי המחזה "אללה כרים". סגל נקראה להחליף את הבמאי אורי פסטר לאחר ששחקנים התלוננו על התנהגותו של הבמאי בפני יו"ר ועד השחקנים בתיאטרון. (הבימה, 2021) לוליטה – מופע מוזיקלי הקורא למעורבות חברתית ושינוי (2022) סגל הייתה נשואה לבמאי שחר סגל ולשניים ילדה משותפת. כיום מתגוררת עם בן זוגה בבית דגן. תיאטרון - רחוב, באתר www.habama.co.il הא הא – מאת ג'ניפר דאוסון – מחזור 2002 | יורם לוינשטיין, באתר www.studioact.co.il שירי נדב, "זמן תרבות", הצגה מיוחדת: "מרד הבובות", באתר ynet, 25 בספטמבר 2005 נתי אורנן, משיבים אש, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2007 תיאטרון - קליגולה - בדהרה אל הלבנה, באתר www.habama.co.il בית הרוחות הצ'יליאני, באתר www.news1.co.il מפגש חטוף, הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, באתר קשר התוכן, ‏2021-03-25
תאי מיקום

תאי מיקום (באנגלית: Place cells) הם תאי עצב במוח יונקים המבצעים ירי נוירוני מוגבר כאשר בעל החיים נמצא באזורים מרחביים ספציפיים. תאי המיקום נמצאו לראשונה על ידי ג'ון אוקיף ותלמידו ג'ונתן דוסטרובסקי בשנת 1971. תאים דומים הנקראים תאי סריג (Grid cells) מבצעים מיפוי מלא של האזור בו נמצא בעל החיים, ואשר לפי התיאוריה מהווים מקור וקלט ליצירת תאי המיקום. מקור תאי המיקום הם בעיקר באזור ההיפוקמפוס, אם כי נמצאו עדויות לקיומם באזורים נוספים. מדיה וקבצים בנושא תאי מיקום בוויקישיתוף Xiaoyang Long & Sheng-Jia Zhang, [A novel somatosensory spatial navigation system outside the hippocampal formation A novel somatosensory spatial navigation system outside the hippocampal formation], Nature
מתיל ברומיד

מתיל ברומיד (מכונה גם ברומומתאן) נוסחתו הכימית:   C H 3 B r {\displaystyle \ \mathrm {CH_{3}Br} } , הוא תרכובת של פחמן, מימן וברום. מתיל ברומיד הוא גז חסר צבע ובעל ריח דומה לשל כלורופורם בריכוזים גבוהים. החומר משמש בתעשייה ובחקלאות להדברה. בגלל פגיעתו בשכבת האוזון, נאסר השימוש בו בפרוטוקול מונטריאול על ידי 183 מדינות, לרבות ישראל. אמור לצאת משימוש (פרט לשימושים מאושרים) עד שנת 2005 במדינות המפותחות ועד שנת 2015 במדינות המתפתחות. מתיל ברומיד מופק על ידי תגובה של מתאנול עם חומצה הידרוברומית. בנוסף, התרכובת קיימת גם במקורות טבעיים, כמו באצות מסוימות ובצמחים מסוימים, כמו צמחים ממשפחת המצליבים. מדינת ישראל היא אחת מיצרניות מתיל ברומיד העיקריות בעולם. מפעל תרכובות ברום מייצר כשליש מכלל הייצור העולמי של מתיל ברומיד[דרוש מקור]. עד הקיצוץ בשימוש ובהפקה על פי ההסכמה שהושגה באמנת וינה 1985 ובעקבותיה בפרוטוקול מונטריאול ובהתאמות וינה, מתיל ברומיד שימש בצורה נרחבת לחיטוי קרקע והדברה. למרות שמתיל ברומיד מסוכן לשימוש, הוא נחשב בטוח יותר ויעיל יותר ממחטאי קרקע אחרים. מתיל ברומיד שימושי גם להפקה של כימיקלים אחרים, בהיותו גורם למתילציה. מתיל ברומיד מזיק פי 60 יותר לאוזון מאשר כלור, אפילו כמויות קטנות ממנו גורמות נזק גדול לשכבת האוזון. לאור זאת, נאסר השימוש בו בפרוטוקול מונטריאול על ידי 198 המדינות החברות באו"ם, לרבות ישראל. מתיל ברומיד יצא משימוש [דרושה הבהרה] (פרט לשימושים מאושרים) בשנת 2005 במדינות המפותחות ובשנת 2015 במדינות המתפתחות. אם הגז נשאף בריכוזים גבוהים בפרק זמן קצר, הוא גורם לכאבי ראש, סחרחורת, בחילה, חולשה והקאה; שלעיתים באים לפני ריגוש מנטלי, עוותים, ואפילו מאניה אקוטית. שאיפה לאורך זמן של ריכוזים נמוכים גורמת לדלקת סימפונות ודלקת ריאות. מגע עם מתיל ברומיד נוזלי גורם לכוויות, גירודים ואודם, ושלפוחיות אחרי כמה שעות. גם הנוזל וגם הגז פוגעים בצורה חמורה בעיניים. הדלדלות שכבת האוזון הלומתאן מדיה וקבצים בנושא מתיל ברומיד בוויקישיתוף מתיל ברומיד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נישאפור

נישאפור או נישאבור (בפרסית: نیشابور; מפרסית תיכונה: "העיר החדשה של שאפור", "שאפור היפה", או שאפור הבנויה בשלמות) היא העיר השנייה בגודלה במחוז ח'וראסאן רזאווי באיראן. נישאפור היא הבירה ההיסטורית של הרובע המערבי של חוראסאן רבתי, הבירה ההיסטורית של השושלת הטאהרית מהמאה ה-9, הבירה הראשונה של האימפריה הסלג'וקית של המאה ה-11, עיר הבירה של מחוז נישאפור ועיר היסטורית על דרך המשי בצפון-מזרח איראן. נישאפור ממוקמת במישור פורה למרגלות רכס הרי בינאלוד. נכון לשנת 2016, אוכלוסיית העיר נאמדה ב-264,180 ואוכלוסיית המטרופולין נאמדה ב-448,125, מה שהופך אותה לעיר השלישית הכי מאוכלסת במחוזות המזרחיים של איראן. העיר נוסדה במאה ה-3 על ידי שאפור הראשון כעיר בירה של מחוז סאסאני בשם אברשהר או נישאפור. נישאפור הפכה בשנת 830 לבירת השושלת הטאהרית על ידי עבדאללה בן טאהיר אל-חוראסאני, ולאחר מכן נבחרה כבירת השושלת הסלג'וקית על ידי טוגריל ב-1037. יחד עם מרב, הראת ובלח' הייתה נישאפור אחת מארבע הערים הגדולות של חוראסאן רבתי ואחת הערים הגדולות בעולם הישן בימי הביניים. היא הייתה מקום מושבו של הכוח השלטוני בחלק המזרחי של הח'ליפות, מקום מגורים לקבוצות אתניות ודתיות מגוונות ונקודת מסחר בדרכי סחר בטרנסאוקסאניה, סין, עיראק ומצרים. בניגוד לשכנתה הקרובה מרב, נישאפור הצליחה להתאושש מהאסונות האלו,[דרושה הבהרה] ולשרוד עד היום כעיר ומחוז מודרניים פעילים בתיירות, חקלאות, בריאות, ייצור תעשייתי ומסחר במחוז ח'וראסאן רזאווי שבאיראן. רבים מהשרידים הארכאולוגיים הישנים וההיסטוריים של העיר השתמרו. העיר נישאפור היא גם חברה בליגת הערים ההיסטוריות (LHC) וברשת שיתוף פעולה תרבותי בין-עירוני של אונסק"ו. בשנת 2004 התרחשה ליד העיר תאונת רכבת בה נהרגו 295 אנשים. מדיה וקבצים בנושא נישאפור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נישאפור (בפרסית ובאנגלית) נישאפור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Statistical Center of Iran Home". E. Honigmann, C. E. Bosworth, Nīshāpūr, Encyclopaedia of Islam, Second Edition, Brill, 2012-04-24
טינק

טינֵק (באנגלית: Teaneck) היא עיר במחוז ברגן בניו ג'רזי. רוב אוכלוסייתה עובדת בניו יורק והיא נחשבת לעיר שינה. כרבע מתושבי העיר הם יהודים, ביניהם דתיים ומסורתיים רבים. יש בה כ-20 מסעדות כשרות, בתי כנסת ומוסדות חינוך אורתודוקסים וקונסרבטיבים. בטינק ממוקם מטה של "Kof-K", בין ארגוני הכשרות גדולים בארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא טינק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טינק (באנגלית) צח יוקד, השילוש הלא קדוש של העיירה טינק, באתר הארץ, 25 באפריל 2018 טינק (ניו ג'רזי), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נמנטוס אנמנסיס

נמנטוס אנמנסיס (שם מדעי: Nemanthus annamensis) היא מין של שושנות ים. לשושנת ים זו יש 120 עד 130 זרועות ציד שהזרועות הפנימיות ארוכות יותר מהזרועות החיצוניות ופה עם שני סיפונים (אנ'). לשושנת ים זו יש בסיס בעל צורה משתנה למדי ועמוד נמוך רגל מורחבת ודיסק שקוף. הצבע של שושנת הים הוא לבן, צהוב או כתום. משמעות השם אנמנסיס היא על שם היסטורי למרכז וצפון וייטנאם. שושנת הים תוארה לראשונה ממפרץ טונקין ותפוצתה היא בהאזור האינדו-פסיפי. שושנת ים זו נקראת באנגלית "עוטפת גורגונאים" מפני שהיא נמצאת לעיתים קרובות ליד אלמוגים מסדרת הגורגונאים (אנ'). שושנת הים חיה בסימביוזה עם הסרטן Lauridromia intermedia מהמשפחה Dromiidae שמכונה גם סרטני ספוג בשל הנוהג שלהם לשאת חפצים כמו ספוגים. לעיתים שושנת הים נמצאת על גבו. נראה כי הסרטן משתמש בשושנת הים כדי להגן על עצמו מטורפים ולהשתמש בהסוואה. כמו שאר שושנות הים שושנת ים זו היא טורפת שניזונה מדגים קטנים, חסילונים ורב-זיפיות. שושנת ים זו משמשת פונדקאי לשטרגל Gastroecus caulleryi. מדיה וקבצים בנושא נמנטוס אנמנסיס בוויקישיתוף נמנטוס אנמנסיס, באתר ITIS (באנגלית) נמנטוס אנמנסיס, באתר NCBI (באנגלית) נמנטוס אנמנסיס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נמנטוס אנמנסיס, באתר GBIF (באנגלית) Lavaleye, M.S.S.; den Hartog, J.C. (1995). "A case of associated occurrence of the crab Lauridromia intermedia (Laurie, 1906) (Crustacea: Decapoda: Dromiidae) and the actinian Nemanthus annamensis Carlgren, 1943 (Anthozoa: Actiniaria: Nemanthidae)". Zool. Med. Leiden. 69 (11): 121–130. ISSN 0024-0672. van der Land, Jacob; Fautin, Daphne (2009). "Nemanthus annamensis Carlgren, 1943". World Register of Marine Species. נבדק ב-12 ביוני 2022. {{cite web}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נמנטוס אנמנסיס".
האגדות של אולפני מארוול

האגדות של אולפני מארוול או אולפני מארוול: אגדות (באנגלית: Marvel Studios: Legends) היא סדרה תיעודית אמריקאית שנוצרה עבור שירות הסטרימינג דיסני+, המבוססת על דמויות של מארוול קומיקס המופיעות ביקום הקולנועי של מארוול (MCU). כל פרק מציג דמות או חפץ בודד עם קטעים מסרטי MCU בעבר, המדגישים את הרגעים הבולטים שלהם מה-MCU. הסדרה הוכרזה לראשונה בדצמבר 2020. בכורת הסדרה הייתה ב-8 בינואר 2021, עם פרקים שלאחר מכן יצאו זמן קצר לפני הצגת הבכורה של סדרת דיסני+ או היציאה הראשונית של סרט. הסדרה קיבלה תגובות חיוביות על כך שהיא מועילה לצופים מזדמנים של הזיכיון, לצד ביקורת שלילית על היותה סדרת קליפים ללא קטעים חדשים או אלמנטים דוקומנטריים. הסדרה בוחנת גיבורים בודדים, נבלים, רגעים וחפצים מהיקום הקולנועי של מארוול וכיצד הם מתחברים, בציפייה לסיפורים הקרובים שיציגו אותם בסדרות ובסרטים של דיסני+ בשלב 4. אתר האינטרנט הרשמי של האגדות של אולפני מארוול (באנגלית) "האגדות של אולפני מארוול", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "האגדות של אולפני מארוול", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "האגדות של אולפני מארוול", באתר דיסני+ סדרות (באנגלית) "האגדות של אולפני מארוול", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
כספיון (סרט)

כספיון הוא סרט ילדים ישראלי של חברת פיצ'י פוי משנת 2004, שהופץ על ידי קלסיקלטת בקלטות וידאו ו-DVD. הסרט מבוסס על סדרת ספרים באותו שם מאת פאול קור, הכוללת את הספרים "כספיון הדג הקטן", "כספיון בסכנה" ו"המסע הגדול של כספיון". זהו הסרט הישראלי הראשון ששילב אנימציה תלת־ממדית. כספיון, דג קטן שקיבל את שמו עקב צבעו הכסוף, הרחיק לכת בשחייתו והבחין לפתע בדבר הדומה להר במראהו, אבל כשראה שלדבר יש עין שדומעת, הוא הבין כי לא יכול להיות שמדובר בהר. למעשה היה זה לווייתן, אך כספיון מעולם לא נתקל בלווייתן קודם לכן. כספיון, שהתרשם מאוד מגודלו העצום של הלווייתן, תהה לגבי בכיו. הלווייתן סיפר לו כי חרף גודלו, הוא בסך הכול לווייתן תינוק שאיבד את הוריו ומכאן הסיבה לבכיו. הודות לאחיו ובני-דודיו הרבים, הנראים כמוהו בדיוק, הלווייתן שב אל אביו ואמו. לאחר מכן הלוויתן אף מציל את כספיון מכריש רעב, ושקנאי שפגש לוקח את כספיון למסע ביבשה כאשר האחרון נמצא בפיו של השקנאי הממולא במים. עם חזרתו של כספיון חבריו מריעים לו, והוא מסכם את הרפתקאותיו במשפט "רטוב או יבש, העולם פשוט נהדר". יורם יוספסברג - מספר הדר שחף - כספיון, אמא לוויתן יגאל מזרחי - לוויתן, תמנון שרון כהן - שקנאי, כריש בסרט מופיעים 4 שירים שהולחנו על ידי עדי כהן ונכתבו על ידי נועם משולם, כשלקראת כל פרק הצופה ישמע שיר חדש. הלחנת המוזיקה והשירים בסרט זיכתה את כהן בפרס אקו"ם. השירים המופיעים בסרט: כספיון הדג הקטן שיר התמנונים פתאום נהייתי מפורסם אני טייס כהן טען כי לחניו לשירי הסרט שאבו השראה מסרטי "פו הדב" של דיסני. כספיון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית Ady Cohen | Berklee College of Music, college.berklee.edu (באנגלית) Super User, Ady Cohen, Film Composer, Ady Cohen - Film Composer (באנגלית בריטית)
ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל

ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל הוא ספר כבוד של הקרן הקיימת לישראל, שמתכונתו ומטרתו דומות לאלו של ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל. מיזם ספר הילד, שהוצג בשנות השלושים של המאה העשרים, הוא אמצעי לגיוס תרומות לקק"ל. עבור התרומה, נרשמו ילדים ברישום כבוד בספר הילד על ידי הוריהם או קרובים אחרים, לעיתים בצירוף תמונתם, קיבלו תעודה מהודרת וסיכת בגד המעידה על רישומם. ספר הילד נועד לרישום ילדים מלידתם עד גיל בר מצווה, בהזדמנויות חגיגיות כגון לידה, ברית מילה, כניסה לבית הספר, סיום בית הספר, החלמה ממחלה וכדומה. בהמשך הוצעו גם רישומים ב"ספר בר המצווה" לילדים בגיל מצוות. בשנות השלושים עלות התרומה הייתה לירה ארץ ישראלית אחת לפחות. נשות ארגוני ויצו והסתדרות נשים עבריות גויסו לפעול לקידום הרישום בספר הילד, ופרסמו אותו בבתי יולדות ובבתי ספר. לתושבי ארץ ישראל הוצג הרישום בספר הילד כציון לאירועים חשובים בחיי הילד והמשפחה וכתרומתם לגאולת הקרקע. הרישום בספר הילד קודם גם בעיתונות היהודית בתפוצות. עבור יהדות התפוצות התרומה הוצגה כמעשה חינוכי, של יצירת קשר בין ילדים יהודים בגולה לבין מולדת העם בארץ ישראל, כמקור נחמה לתורמים שלא זכו לחיות בארץ ישראל, וכמקור לסיפוק רוחני על שותפותם של התורמים בטיפוח דור חדש הגדל בארץ ישראל. ב-1932 עוצב הספר בבית המלאכה של מאיר גור אריה וזאב רבן, בעיטורי כסף בסגנון בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות. ב-1935 עוצב הספר על ידי האמן איתמר דוד. בשנות החמישים של המאה העשרים הרישום בספר הילד שווק גם כמזכרת וכמתנה נאה; עלות התרומה הייתה אז 5 לירות. נציגות ארגוני נשים בחיפה, ביקרו יולדות בבתי החולים במסגרת אירועי יום האם, והגישו להן תעודת רישום של ילדיהם בספר הילד. חתני ספר הילד, כפי שכונו בפרסומים, הוזמנו לאירועים מיוחדים שנערכו לכבודם. למשל ב-1939 הוזמנו הילדים עם בני משפחותיהם בחול המועד פסח לחגיגה בבית קק"ל בתל אביב, במסגרתה נערך טקס הענקת סיכות שעוצבו עבור הנרשמים בספר הילד, נישאו נאומים על ידי פסיה טייבר (נציגת ויצו) ואברהם קמיני (יושב ראש הוועד הארצי של הקק"ל), הוצגה תוכנית אמנותית של תזמורת הקונסרבטוריון והזמרת אסתר גמליאלית, הוגש כיבוד וחולקו מתנות. ב-1945 הוזמנו עם בני משפחותיהם לקבלת פנים במסגרת תערוכת עם ואדמתו. כרכי ספר הילד נשמרו בלשכה הראשית של הקרן הקיימת בירושלים ובבית הבריאות שטראוס בתל אביב. מיזם ספר הילד נמשך ברצף ומתקיים גם בשנות ה-20 של המאה ה-21. תעודת ספר הילד, צילום מאת שמואל יוסף שוויג, 1934 תעודת "ספר-הילד", צילום מאת שמואל יוסף שוויג, 1933 סיכה לנרשמים בספר הילד, צילום מאת אברהם מלבסקי, 1938 טקס מסירת סיכות לנרשמים בספר הילד, בלשכה הראשית של קק"ל בירושלים, 1938. צילום מאת אברהם מלבסקי. מדיה וקבצים בנושא ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל בוויקישיתוף ספרי הכבוד, באתר קק"ל הקרן הקיימת ויסודות עבודתה, דבר, 21 בדצמבר 1934 ירושלים, הַבֹּקֶר, 14 בדצמבר 1938 מיום ליום - "קרן ישראל", הארץ, 21 באוגוסט 1951 מפעולות הקרן הקיימת, דואר היום, 7 בפברואר 1935 לאה פרושנסקי, על קרן הילד, דואר היום, 20 במאי 1932 ויצו בארץ למען הקרן הקיימת, דבר, 29 בנובמבר 1936 ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל, דואר היום, 14 במאי 1935 ספר הילד של הקהק"ל, דואר היום, 5 במרץ 1935 ספרים, הארץ, 8 בפברואר 1935 לאות ולזיכרון, חרות, 14 בפברואר 1956 בחיפה הוחג "יום האם", הארץ, 16 בדצמבר 1952 חגיגה לנרשמים בספר הילד, הַבֹּקֶר, 12 באפריל 1939 חיפה, הצופה, 6 בדצמבר 1945
הספרוטסטודו

הספרוטסטודו (שם מדעי: Hesperotestudo; מילולית: "צב מערבי") הוא סוג נכחד של צב פרהיסטורי מהמשפחה צבים יבשתיים, אשר התקיים באמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית בין האוליגוקן לסוף הפליסטוקן. סוג זה תואר ב-1950 בידי ארנסט ויליאמס (אנ') ונחשב בעבר לחלק מהסוג צב כוכבי אך בהמשך המינים שלו הופרדו. הם עדיין נחשבים לקרובים לסוג זה, לסוג צב גופר ולסוג הנכחד Stylemys. האב הקדמון של בני סוגים אלה הגיע לאמריקה הצפונית במשך האאוקן ומשם הם התפצלו לסוגים שונים. מיני הצב היו שונים בגודלם. חלקם היו קטנים יחסית בגודל 20 עד 30 ס"מ אך הגדולים ביותר מביניהם דמו מעט לצבי ענק מודרניים ועלו על אורך 1 מטר והיו בעלי שריון גרמי חזק שהיה מכוסה באוסטאודרם לאורך העצמות. ככל הנראה הם התבססו על תזונה צמחית והיו איטיים יחסית. הם היו מותאמים יחסית לאקלים קר, מה שעזר להם לשגשג לאורך עידן הקרח בארצות הברית גם באזורים ממוזגים, בהם נדירים צבי יבשה. צבים אלה נכחדו במשך סוף הפליסטוקן כשייתכן שהאדם צד אותם עד שנעלמו. אחרוני השרידים שלהם מתוארכים ללפני 300 אלף שנה. Hesperotestudo bermudae Hesperotestudo crassiscutata Hesperotestudo ducateli Hesperotestudo gilbertii Hesperotestudo orthopygia Hesperotestudo osborniana Hesperotestudo turgida Hesperotestudo williamsi מדיה וקבצים בנושא הספרוטסטודו בוויקישיתוף הספרוטסטודו, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) הספרוטסטודו, באתר GBIF (באנגלית) Don Moll, Lauren E. Brown, Reinterpretation of the Climatic Adaptation of Giant Fossil Tortoises in North America, Herpetological Journal 27, 2017, עמ' 276–286
הר ברוק (יוקון)

הר ברוק (באנגלית: Mount Brooke) הוא הר בטריטוריית יוקון שבקנדה. גובהו של הר ברוק 3,290 מטרים מעל פני הים; הר ברוק הוא ההר ה-65 בגובהו ביוקון, וה-11,034 בגובהו בקנדה. הר ברוק מתנשא לגובה של 350 מטרים מעל סביבתו. קרחון ברוק ממוקם בסמוך להר ברוק. הר ברוק ממוקם מצפון לקרחון קלוטלן, 2.5 קילומטרים מצפון לגבול קנדה עם מדינת אלסקה שבארצות הברית. הר ברוקס ממוקם 4.5 קילומטרים מדרום להר ריגס שבאלסקה; הר ברוקס ממוקם 8 קילומטרים מהר נטזהאט שבאלסקה. שמו של ההר ניתן לו בשנת 1918. ההר נקרא על שם ויליאם בילי ברוק (Billy Brooke), שהיה אחיינו של הראג'ה של סארוואק צ'ארלס ברוק. בילי ברוק מת במלחמת העולם הראשונה, כשבוי מלחמה בגרמניה בשנת 1917. הר ברוק באתר אנציקלופדיית ההרים הקנדית תרשים הנוף הנשקף מהר ברוק באתר peakvisor הר ברוק באתר peakery (לרבות מרחקים לאתרים סמוכים) תצלום לוויין של אזור הר ברוק מפה טופוגרפית של אזור הר ברוק מפת אזור הר ברוק מידע גאוגרפי והיסטורי באתר אנציקלופדיית ההרים הקנדית לפי מקור אחר, גובהו של הר ברוק 2,892 מטרים מעל פני הים, לפי מקור אחר גובהו של הר ברוק 3,064 מטרים מעל פני הים; ולפי מקור אחר גובהו של הר ברוק 3,167 מטרים מעל פני הים מידע על גובהו של הר ברוק באתר peakery קרחון ברוק באתר mindat דף הנצחה לזכרו של ויליאם ברוק
ג'מאעה

ג'מאעה (מערבית: جماعة, "קבוצה", "קהילה") הוא כתב עת אקדמי שפיט בעברית לחקר המזרח התיכון. יוצא לאור משנת 1998 באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. "ג'מאעה" יוצא לאור פעם בשנה אקדמית, במחלקה ללימודי המזרח התיכון. במערכת כתב העת חברים סטודנטים לתארים מתקדמים וחוקרים ומרצים בתחום לימודי המזרח התיכון. בנוסף על כך מפורסם בכל אחד מגליונות "ג'מאעה" מאמר מתורגם פרי עטם של חוקרים ידועים מרחבי העולם. מטרת כתב-העת היא לתת במה לסטודנטים וחוקרים צעירים בתחום לימודי המזרח התיכון וכן להביא בפני הקורא גישות ופרספקטיבות מחקריות עדכניות, ובכך להעמיק את היכרותו עם הסביבה הערבית והאסלאמית. ג'מאעה מתייחד בהיותו כתב עת אקדמי, שנכתב ונערך במשותף על ידי סטודנטים וחוקרים ותיקים. מטרתו של ג'מאעה לחשוף בפני הקורא הישראלי תחומי מחקר חדשים בלימודי המזרח התיכון, גישות ופרספקטיבות מחקריות עדכניות, ובכך להעמיק את היכרותו עם הסביבה בה הוא חי. כתב העת שומר על מתכונת תוכן קבועה: מאמרים - בג'מאעה מתפרסמים מאמרים פרי עטם של סטודנטים וחוקרים ותיקים כאחד, העוסקים בשאלות מגוונות בחקר המזרח התיכון מהיבטים שונים - היסטוריים, תרבותיים, חברתיים, פוליטיים, דתיים, ספרותיים ולשוניים. כל מאמר המתפרסם בכתב העת עובר שיפוט פנימי וחיצוני על ידי חוקרים מומחים מן התחום. מאמר מתורגם - בכל גיליון מתפרסם תרגום לעברית של מאמר הנכתב בשפה זרה. מטרת המדור להציע לסטודנטים ולקוראים בעברית מאמרים מבואיים בעלי חשיבות מרכזית בתחומם, המציגים בבהירות גישות וסוגיות חשובות בחקר המזרח התיכון. נקודה למחשבה - לחוקרים רבים ישנם רעיונות ראשוניים, אולי רעיונות בוסר, שעדיין לא ברור אם יהפכו, בסופו של דבר, לספר ולמאמר, ואולי ייזנחו במגירה. המדור 'נקודה למחשבה' נועד לתת בימה לרעיונות כאלה ולהביאם לפני הקוראים. המערכת מקווה לעורר באמצעותם רב-שיח שיתקיים מעל דפי כתב העת, או באמצעים אחרים. ביקורת ספרים חברי המערכת בשנת תשפ״ד הם: פרופ׳ חגי רם - עורך, רינת פלג, תמרה יואלי, אמיר אבניאלי, יובל אפלבוים. המזרח החדש אתר האינטרנט של "ג'מאעה" גלעד מלצר, אף מלה על הפצצה, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2010
הרינגטונהיפוס

הרינגטונהיפוס (שם מדעי: Haringtonhippus) הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת הסוסיים, שהתקיים באמריקה הצפונית במשך הפליוקן עד שלהי הפליסטוקן שלפני 3 מיליון עד 11,000 שנה מזמננו אז נכחד, ייתכן שבידי ציד אנושי. סוג זה תואר ב-2017 והוא נקרא לכבוד החוקר הקנדי צ'ארלס הרינגטון (אנ'). הוא מכיל מין בודד - Haringtonhippus francisci, אשר במקור השתייך לסוג סוס (Equus), כשהוא תואר לראשונה ב-1915 בידי אוליבר פרי היי. לאורך השנים נעשו מספר ניסיונות לשייך את המאובנים למספר מינים שחלקם מוטלים בספק. הממצאים שלו התגלו מדרום מקסיקו עד דרום דקוטה וצפונה לאלברטה ויוקון בקנדה. משערים שסוס זה הגיע ממזרח אסיה לאמריקה דרך המעבר של ברינגיה במשך הפליוקן ושם התפתח ושגשג בערבות. לפי הערכה פילוגנטית של מבנה השיניים המאובנות נראה שסוג זה התרחק מעט מהסוגים: סוס והיפודיון וחי בצורה שונה. עם זאת מספר חוקרים רואים בו מין הדומה לכמה מינים שהתפתחו באמריקה, ביניהם סוס הגרמן המכונה: "זברה אמריקאית", סוס סטנוניס וסוס מקסיקני. חוקרים אלה מייחסים אותו לסוג סוס ורואים בסוג זה מבוטל. מדיה וקבצים בנושא הרינגטונהיפוס בוויקישיתוף הרינגטונהיפוס, באתר GBIF (באנגלית)