מקדש הויסלשוורה

מקדש הויסלשוורה (בקאנדה: ಹೊಯ್ಸಳೇಶ್ವರ ದೇವಸ್ಥಾನ) הוא מקדש הינדי מהמאה ה-12 המוקדש לאל שיווה, השוכן במחוז האסן (אנ') במדינת קרנאטקה שבהודו. המקדש הוא המונומנט הגדול ביותר בעיירה הלבידו (אנ'), בירתה לשעבר של אימפריית הויסלה (אנ'). המקדש נבנה על גדות אגם גדול מלאכותי, ובחסות המלך וישנווארדהנה (אנ') של אימפריית הויסלה. בנייתו החלה בסביבות שנת 1121 לספירה והסתיימה בשנת 1160 לספירה. במהלך תחילת המאה ה-14, הלבידו נשדדה ונבזזה פעמיים על ידי הצבאות המוסלמיים של סולטנות דלהי מצפון הודו, והמקדש והבירה הידרדרו למצב של חורבן והזנחה. המקדש שוכן במרחק של 30 קילומטרים מהעיר האסן (אנ'), וכ-210 קילומטרים מבנגלור. מקדש הויסלשוורה הוא מונומנט של מסורת השיוויזם, אך כולל בהערצה נושאים רבים מווישנויזם ושאקטיזם (אנ') של ההינדואיזם, כמו גם פסלים מדת הג'ייניזם. מקדש הויסלשוורה הוא מקדש כפול המוקדש להויסלשוורה ולסנטאלשוורה שיווה לינגאם, הקרויים על שם ההיבטים הגבריים והנשיים, שניהם שווים ומצטרפים במעבר ביניהם. יש לו שני מקדשי ננדי (אנ') בחוץ, כאשר כל ננדי יושב פונה אל השיווה לינגאם בהתאמה בפנים. המקדש כולל קודש קודשים קטן יותר לאל השמש ההינדי סוריה. פעם היו מעל המקדש מגדלים, אבל הם לא קיימים עוד והמקדש נראה שטוח. המקדש פונה מזרחה, אם כי כיום מבקרים במונומנט מהצד הצפוני. הן המקדשים הראשיים והן מקדשי ננדי מבוססים על תוכנית ריבועית. המקדש נחצב מאבן סבון. הוא בולט בזכות הפסלים שלו, התבליטים המורכבים, האפריזים המפורטים שלו, כמו גם ההיסטוריה, האיקונוגרפיה, והכתובות בכתב של צפון הודו ובכתב של דרום הודו. יצירות האמנות של המקדש פותחות צוהר ציורי לחיים ולתרבות בדרום הודו של המאה ה-12. כ-340 תבליטים גדולים מתארים את התאולוגיה ההינדית ואגדות נלוות. אפריזים קטנים רבים מספרים טקסטים הינדיים כמו הראמאיאנה, המהאבהארטה והבהאגווטה פוראנה. כמה אפריזים מתחת לתבליטים גדולים מציגים את האפיזודות הסיפוריות שלהם. כמה מיצירות האמנות במקדש הויסלשוורה ניזוקו, אך ברובן הן שלמות. במרחק של כמה קילומטרים מהמקדש יש חורבות רבות של אדריכלות הויסלה. בשל האדריכלות יוצאת דופן, הפסלים ההיפר-ריאליסטיים וגילופי אבן, נוסף מקדש זה, יחד עם מקדש צ'נאקשווה בבלור (אנ') ומקדש קשווה בסומנאתפורה (אנ'), לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו, בשם "מכלולי ההויסלה הקדושים", ב-17 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית. מקדש הויסלשוורה נמצא בהלבידו (אנ'), עיירה במחוז האסן (אנ') במדינת קרנאטקה. היא נמצאת כ-30 קילומטרים מצפון-מערב להאסן (אנ'). המקדש נמצא במרחק של כ-16 ק"מ ממקדשי בלור (אנ'). שדה תעופה הקרוב ביותר נמצא במרחק של כ-210 קילומטרים ממערב לבנגלור, כ-4 שעות נסיעה דרך כביש הלאומי 75 (אנ') בן ארבעה נתיבים דרך האסן. הלבידו מחוברת באמצעות רשת רכבות בהאסן לערים הגדולות של קרנאטקה. תקופת הויסלה בהיסטוריה של דרום הודו החלה בערך בשנת 1000 לספירה ונמשכה עד 1346 לספירה. בתקופה זו הם בנו כ-1,500 מקדשים ב-958 מרכזים. הלבידו נקראה במקור דוראסמודרה בכתובות של אז, אולי נגזרה מדבאראסמודרה (מילים בסנסקריט "דווארה" (שער, דלת) וסמודרה (אוקיינוס, ים, גוף מים גדול)). הבירה הייתה בעבר בלור (אנ'), קרנאטקה, אך דוראסמודרה הפכה לבירה המבוססת תחת המלך וישנווארדהנה (אנ') ושימשה כבירת אימפריית הויסלה במשך כמעט 300 שנה. בניגוד למקדשי הויסלה אחרים ששרדו עד לעידן המודרני, ולמרות כתובות רבות בשטח המקדש, אין במקדש הויסלשוורה כתובת הקדשה. סביר להניח שהיא אבודה, יחד עם המאפיינים הרבים האחרים של המקדש המקורי. כתובת שנמצאה כחמישה קילומטרים מאתר המקדש, בסמוך להריסות המקדש של קלשווארה בגאטאדאהלי, מציינת כי קטאמאלה - קצין בשירותו של המלך וישנווארדהנה בנה את המקדש הזה. היא גם מציינת שהמלך העניק קרקעות לתמיכה בבנייה, בהפעלה ובתחזוקה של מקדש שיווה בשנת 1043 לפי תקופת שאקה (אנ'), כלומר שנת 1121. זה לא היה המקדש היחיד שנבנה באותה תקופה. מהכתובות עולה כי הבירה מורכבת ממספר רב של מקדשים אחרים, הן מהמסורת ההינדואיסטית והן מהמסורת של הג'ייניזם, יחד עם בארות מדרגות (אנ'), ומנדאפות (אנ') בסביבת אגם דוראסמודרה הגדול. זהו המקדש הגדול ביותר שנבנה על ידי אימפריית הויסלה (אנ') שמוקדש לאל ההינדי שיווה בדרום הודו. צבאות סולטנות דלהי של עלאא א-דין אל-ח'לג'י פלשו לאימפריית הויסלה ובירתה דוראסמודרה נשדדה והושמדה בתחילת המאה ה-14.] בלור והלבידו הפכו ליעד לביזה והרס בשנת 1326 לספירה על ידי צבא אחר של סולטנות דלהי בראשות הסולטאן מוחמד אבן טוגלאק. על השטח השתלטה בהמשך אימפריית ויג'איאנגר. סגנון הויסלה, קבע ג'יימס ס. הארלה (James C. Harle), הגיע לסיומו באמצע המאה ה-14, כאשר מלך הויסלה וירה בלאלה השלישי (אנ') נהרג במלחמה עם סולטנות מדוראי (אנ') המוסלמית וזמן קצר אחריו נהרג גם בנו ויורשו ובכך הגיע הקץ לשושלת הויסלה. דוראסמודרה ומקדשיה הפכו להריסות, הבירה ננטשה והאתר נודע בשם "הלבידו" (מילולית, "מחנה ישן או בירה"). כ-300 ממקדשי האימפריה המקורית של הויסלה הפזורים ברחבי קרנאטקה שרדו במצבי נזק שונים. מתוכם, קובע הרדי, כ-70 מהם נחקרו בדרגות שונות של פירוט עד 1995. עם תבוסתו של טיפו סולטן ב-1799, עברה מייסור (ששלטה אז בשטח שבו המקדש) להשפעת השלטון הקולוניאלי הבריטית. הריסות מקדש הויסלשוורה היו מהמוקדמות ביותר שנסקרו, ובין המוקדמות ביותר שצולמו בשנות ה-50 של המאה ה-19, ועברו מספר סבבים של תיקונים ושיקום שלא כללו תיעוד יסודי. לוחות מחורבות של מקדשים אחרים שימשו כאן כדי לכסות את המנדאפה של ננדי, וחלקי אפריזים ששימשו לתיקון המסד. לפיכך, מקדש הויסלשוורה כפי שהוא שרד בימינו הוא שילוב של האדריכלות והעיצוב של המקדש ההינדי המקורי שהיה פתוח, שאליו נוספו מסכי אבן עם קירות ודלתות חיצוניות במאה ה-14, שהמגדלים שעיטרו אותו (שיקארה (אנ')) אבדו, ואשר הריסותיו תוקנו ושוחזרו פעמים רבות במאה ה-19 וה-20. מקדש הויסלשוורה הוא מקדש כפול, או דוויקוטה וימאנה (אנ') (תוכנית עם שני מקדשים ושני מבני-על). שני המקדשים זהים בגודלם, ומקדשיהם נפתחים מזרחה, מול הזריחה. בשני קודש הקודשים, הראשון של ה"הויסלשוורה" (המלך) והשני של "שנטלסשוורה" (המלכה, שנטלה דווי) שיווה לינגאם. בחוץ בצד המזרחי של המקדשים הראשיים שני מקדשים קטנים יותר, בכל אחד מהם ננדי יושב. ממזרח למקדש ננדי הדרומי נמצא מקדש לאל השמש ההינדי סוריה קטן יותר, שבו יש פסל סוריה בגובה 2.1 מטרים הפונה אל הננדי וקודש הקודשים. היסטוריונים כגון אדם הארדי קובעים כי במקדש הויסלשוורה יש עדויות על קיומם של מקדשים אחרים אך אלה אינם כעת, אבדו בערפילי ההיסטוריה. מתחם המקדש בכללותו ממוקם על ג'אגטי (אנ') (מילולית, במה עולמית). רוחבה של הבמה היא 5 מטרים סביב הקירות החיצוניים של המקדש, שנועדה למבקר ללכת ולצפות ביצירות האמנות עם כיוון השעון תוך השלמת ההקפה של שני קודש הקודשים. פולחן המכונה "פראדקשינה-פאתה". המקדשים הקטנים יותר חולקים אותו ג'אגאטי כמו המקדש הראשי, ומחוברים במדרגות אבן. שני קודש הקודשים צמודים זה לזה במערך צפון–דרום, שניהם פונים מזרחה, ולכל אחד מהם יש מנדאפה. שתי המנדאפות מחוברות ומעניקות נוף של נבארנגה גדול ופתוח למפגשים משפחתיים וציבוריים. למקדש היו מגדלים על גבי כל אחד מקודש הקודשים, אך כעת הם אינם. לפי פוקמה (Foekema), מגדלים אלה בוודאי חיקו את צורת הכוכבים של המקדש, כי למקדשי הויסלה שהשתמרו טוב יותר יש אותם. חסר גם מבנה העל מעל הפרוזדור המחבר את המקדש למנדאפה, הנקרא סוקנאסי (מגדל נמוך שנראה כמו הרחבה של המגדל הראשי). בדומה לשורת הגגות המיניאטוריים המעוטרים, הקירות ההיקפיים המזרחיים ומקדשים אחרים עם המקדש הראשי נעלמו כולם. המקדש נבנה משיסט כלוריטי, הידוע יותר בשם אבן סבון. הוא רך בעת חציבה ומאפשר לאומנים לגלף פרטים בקלות רבה יותר. עם הזמן החומר מתקשה. הקירות החיצוניים של המקדש מגולפים בצורה מורכבת. השכבות הנמוכות ביותר שלו מורכבות מרצועות עם אפריזים המורכבים (מלמטה עד למעלה) מפילים, אריות, מגילות עם רקדנים בטבע ורקדניות מיניאטוריות, סוסים, מגילות, סצנות מטקסטים הינדיים, חיות מיתולוגיות (מקארות) וברבורים. לדברי שדקשארי סטאר (אנ'), היצירה מציגה פרטים ייחודיים, למשל "אין שני אריות זהים בכל התחום שמכסה יותר מ-200 מטר)", האמנים "מתארים את הראמאיאנה, המהאבהארטה, ואת הפרקים העיקריים של הבהאגווטה". הקיר החיצוני של המקדש הוא תיאור ציורי של אפוסים הינדיים, ובחלקו האמצעי יש פאנלים גדולים שבהם "מוצג כל הפנתיאון של האלוהויות ההינדיות, זה מדריך לאיקונוגרפיה הינדית", קובע סטאר. לדברי פויקמה והיסטוריונים אחרים של אמנות, האיכות והכמות של האפריזים הקשורים לאפוסים "מדהימים", אבל סדרת הפאנלים לא משלימה את הסיפור ברצף, אלא לאחר מתיחה, טקסט אחר מתערבב. הקירות החיצוניים של המקדשים במתחם מקדש הויסלשוורה כוללים 340 תבליטים גדולים. האפריזים ותבליטי הקיר על הקיר החיצוני מספרים בעיקר את סיפורי הראמאיאנה, המהאבהארטה, הבהאגווטה פוראנה, שאר הפוראנות הגדולות של וישנו ושיווה. חלק מהמיצגים העיקריים כוללים (בכיוון השעון): בקיר החיצוני הצפון-מזרחי של מקדש שיווה הצפוני: סצנת חצר, בהיראווה (אווטאר של שיווה), בהראווי (משורר הודי מהמאה ה-6), סמודרה מנטאנה (אפיזודה בהינדואיזם), נגנים עם כלי נגינה מהמאה ה-12, סוקראצ'ריה (דמות מהמהאבהארטה), אגדת קצ'ה-דוויאני, לקשמי, אוממאשוורה (שיווה ופראווטי), אגדת ואמנה-באלי-טריוויקרמה, אגדת אינדרה, ויראבהדרה (שיווה כנוקם) ושיווה ביוגה. על הקיר החיצוני הדרום-מזרחי של מקדש שיווה הצפוני: רקדנים, בהיראווה, בהראווי, אאוממאשוורה. על הקיר החיצוני הצפון-מזרחי של מקדש שיווה הדרומי: לילה של קרישנה מהבהאגווטה, ואסודבה (אביו של קרישנה) בכלא ואחריו נשיאת קרישנה שזה עתה נולד על פני אגדת יאמונה, קרישנה הורג את פוטאני ואסורים אחרים, קרישנה גונב חמאה, קרישנה מנגן בחליל עם בני אדם ובעלי חיים רוקדים, אגדת קרישנה ופרדיומנה, קרישנה מרים את הגוברדהנה, יודהיסטירה וסאקוני משחקים בקוביות, קיצ'קה מתעלל בדראופאדי ובהימה פוגש את קיצ'קה שהתחפש לאישה כדי להשיב צדק. על הקיר החיצוני הדרום-מזרחי של מקדש שיווה הדרומי: בהיסמה פרווה ודרונה פרווה של המהאבהארטה; וישנו עומד, רקדנים ומוזיקאים חוגגים את ניצחון ארג'ונה על דרונה. על הקיר החיצוני הדרום-מערבי של מקדש שיווה הדרומי: ארג'ונה עם אפיזודות של קרישנה במהאבהראטה; רקדנים חוגגים בחגיגיות את ניצחונם של האחים פנדווה; אגדות מוהיני (אנ') בוודות; דקשינמורטי (שיווה כגורו), טנדוושוורה, אוממאשוורה (שיווה ופראווטי), וישנו; ארג'ונה פוגש את אגדות שיווה; ארניה פרווה של ההמהאבהארטה; אגדת בהימה ובהאגאדאטה; בהיראווה, גנש וישנו וואמאנה; רקדנים ומוזיקאים בנישואים של פרוואטי ושיווה; וישנו-שיווה-ברהמה ביחד; אגדת שנמוקה וטארקאסורה; טנדוושוורה; שלושה מתמודדים עם ברהמה על ברבור; שבעה עם גנש וקרטייקיה; נרסימהה עושה יוגה; האלה דורגה בתור מהישסורמרדיני; ריקוד מוהיני. על הקיר החיצוני הצפון-מערבי של מקדש שיווה הדרומי: וישנו שוכב שכל האלים והאלות חולקים לו כבוד; אגדת פרהלדה (אנ'), היראניאקשיפו (אנ') ונרסימהה (אנ') מהבהאגווטה פוראנה; מוהיני בתור בהיראווי עם בהיראווה; ראמה נלחם ברוואנה מהראמאיאנה; אינדרה יושבת; ברהמה עם סראסווטי; אגדות קרנה-ארג'ונה ובינה-דוסאסנה מהמהאבהראטה; אוממאשוורה וגנש; סצנת נשיקות בין גבר לאישה; מוזיקאים, רקדנים; סיפורי מוהיני; עוד סצנות חיזור ונשיקות; אגדות קאלי שאקטי; אגדות ארג'ונה. על הקיר החיצוני הדרום-מערבי של מקדש שיווה הצפוני: תבליטים של ברהמה, שיווה, וישנו, דורגה, סראסווטי, קאמא וראטי, פרוואטי, אגדת אינדראקילה; פרוואטי עושה יוגה; שיווה מאוהב במוהיני; סיפורי ראמאיאנה כולל צבי הזהב, הפגישה הראשונה עם האנומן וסוגריבה, ראמה יורה חץ דרך שבע כפות ידיים, האנומן נותן את הטבעת של ראמה לסיטה; אגדות מוהיני; השכיבה של וישנו על סשה מוליד את המחזור הקוסמי; אגדת ואמנה; אווטארים של וישנו; שיווה וגנש רוקדים יחד; שתים עשרה אדיטיות מהוודות; אגדות ארג'ונה-בהיסמה; מוהיני, האווטאר הנשי של וישנו, רוקדת יחד עם שיווה. על הקיר החיצוני הצפון-מערבי של מקדש שיווה הצפוני: נטארג'ה בריקוד טנדבה; דורגה והספטאמטריקה; אגדות אבהימניו, דרונה, קרישנה עם ארג'ונה במהאבהראטה; נטארג'ה; שמונה צורות של רודרה; מוהיני רוקדת; בהראווי; סראסווטי רוקד, ריקודי שיווה וגנש, נרסימהה כועס, צורות שונות של וישנו, גנש רוקד עם גאג'אסוראסמהרה (אנ') שיווה; קאריטייקה; פרוואטי; רקדנים ומוזיקאים. למקדש יש ארבע כניסות. זו המשמשת בדרך כלל את המבקרים ככניסה ראשית בימינו היא הכניסה הצפונית הקרובה לחניון. יש כניסה אחת בצד הדרומי ושתיים בצד המזרחי, מול שני ביתנים פתוחים ומנותקים, שתקרתם נתמכת על ידי עמודים שעוצבו במחרטה. למקדש הייתה במקור נבארנגה פתוחה, שבה ביתני המנדאפה נראו ממקדשים מבחוץ והחוץ נראה לאלה שהיו במנדאפה. בתקופתו של מלך הויסלה נרסימהה הראשון, המנדאפה נסגרה, נוספו דלתות והוצבו מסכי אבן מחוררים, על פי כתובת שנמצאה במקדש. יחד עם ארבע הדלתות, האומנים המאוחרים הוסיפו דוורפאלות (אנ') ועיטורים כדלהלן: כניסה דרומית: דוורפאלות בגובה שני מטר העונדות תכשיטים משני צידי הפתח. לכל אחת יש ארבע ידיים (שתיים שבורות, אחרות פגומות), עונדות ג'טמאקוטה (תכשיט בצורת כתר מלבני), יש להן עין שלישית וניבים, ועומדות בתנוחת טריבהאנגה בצורת S. הן מחזיקות בסמלים של שיווה כמו דמארו, קוברה, טריסולה ואחרים. הם הושחתו בשלב מסוים. נעשו ניסיונות במאה ה-20 לקצץ, לשחזר וללטש מחדש את פני הדוורפאלה, אך זה יצר מראה מלאכותי לא פרופורציונלי. מעל משקוף הדלת, יש יצירות אמנות המציגות נטארג'ה (טנדווה) יחד עם ננדי, רקדנים ומוזיקאים אחרים. כניסה דרומית-מזרחית: בדומה לכניסה דרומית, שתי ידיים שבורות אך הפנים נשמרו טוב יותר. מעל משקוף הדלת, הכניסה עם הגילוף השמור ביותר נטארג'ה עם עשר ידיים (אחת פגומה), מלווה משמאל על ידי נרסימהה, סראסווטי, ברהמה, גנש, פראווטי, אלוהות אחת פגומה ולא ברורה ושיווה, בעוד שבצד ימין יש תבליטים של שיווה, פראווטי, אינדראני, קשווה וסוריה. כניסה צפון-מזרחית: הפתח פגום ודוורפאלות חסרות אף על פי שהכן והפנלים נותרו. הגילופים מעל משקוף הדלת הושחתו. כניסה צפונית: משמשת את התיירים של ימינו. הדוורפאלות המקוריות אבדו, ושתי דוורפאלות חלופיות לא תואמות נמצאו מהריסות האזור לתיירים. גם הסצנה מעל משקוף הדלת פגומה וביצועה נחות. מחוץ לפתח הדרומי, בפארק, ניצבים פסלים גדולים, אחד של גנש. הפסל היה בין אלה שהיו במקור רחוק יותר בשער החיצוני של שטח המקדש, אך ניזוקו ונאספו מהריסות שם. הם שופצו והונחו קרוב למקדש. הנבארנגה כולל שתי גומחות קטנות הניצבות זו מול זו בין שני המקדשים היכן שהם מחוברים בטרנספט. אלה כוללים גילופים ויצירות אמנות, אבל הפסלים בתוך כל אחד חסרים. ליד הגומחה המערבית יש לוח אבן עם כתובת סנסקריט גדולה בכתב צפון הודי ודרום הודי. הקירות הפנימיים של המקדש פשוטים למדי בהשוואה לקיר החיצוני, למעט העמודים המגולפים במחרטה בשורות בין הכניסה הצפונית לדרומית. ארבעת העמודים שלפני כל מקדש הם המעוטרים ביותר והיחידים שבהם יש פסלי מדנאקאי (אנ'). בעמודים שלהם. המנדאפה המאוחדת כוללת שורה של עמודים המיושרים לאורך הציר הצפון-מערבי. בנבארנגה המרכזית של המנדאפה של כל מקדש ישנם ארבעה עמודים ותקרה מוגבהת המגולפת בצורה מורכבת. לכל אחד מארבעת העמודים של הנבארנגה המרכזית הזו היו ארבעה פסלי מדנאקאי (אנ'). (בעיקר נשיות), או בסך הכל 16 דמויות לכל מקדש. מתוך 32 הדמויות על העמודים המרכזיים של שני המקדשים, נותרו 11. רק 6 פגומים שרדו במקדש הצפוני ו-5 במקדש הדרומי. בחינה מדוקדקת יותר של כותרת העמוד מעלה כי על כל עמוד בשורה המזרחית הייתה דמות הפונה לזריחת השמש, אך כל אלה מראים סימני הרס ואף אחד מהפסלים הללו לא שרד. בעמוד הסמוך לדלת המזרחית השנייה יש שני מדנאקאי פגומים, אך השמורים יותר הם אלו שבנבארנגה המרכזית. למקדש הכפול יש שני קודש קודשים (גרבה-גרייה (אנ')), שניהם עם לינגאם של שיווה. קודש קודשים אחד מוקדש ל"הויסלשוורה" שיווה (המלך) והשני ל"שנטלשוורה" שיווה (המלכה, שנטלה). שניהם בגודל שווה. כל קודש קודשים הוא ריבוע עם דרסנה דבארה (פתח לנוף) במזרח. משני צדי כל פתח מוצבות דוורפאלות. כל אחד מוביל לסוקנאסי (חדר פרוזדור). ישנו גילוף מסובך מעל המשקוף בין הדוורפאלות, המציג את שיווה עם פרוואטי, יחד עם דאוות ודוויס אחרים, כמו גם שתי מקארות גדולות (יצורי ים סינקרטיים מיתולוגיים). על המקארות רוכבים וארונה ואשתו וארוני. משקופי הדלתות מעוטרים בפורנגהאטה (כלי שפע). לקודש הקודשים היה במקור מגדל (שיקארה (אנ')) מעל המתנשא לכיוון השמים כדי להשלים את מבנה העל של הווימנה, אך המגדלים אבדו והמקדש נראה שטוח. קירות קודש הקודשים פשוטים, מונעים הסחת דעת מהמאמינים וממקדים את תשומת הלב של המבקר בסמל הרוחני. במקדש יש מקדשי משנה קטנים יותר עם קודש קודשים משלהם. לדוגמה, מקדשי הננדי מציגים ננדי בקודש הקודשים שלו, בעוד שבמקדש סוריה מופיע אל השמש ההינדי. מתחם מקדש הויסלשוורה כולל מוזיאון המנוהל על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו. הוא מכיל ממצאים רבים של חורבות ויצירות אמנות של המקדש שחולצו מהאתר לצורך בחינה תלת־ממדית מדוקדקת יותר. בחצרי המקדש יש גם את מה שנקרא גארודה סטמב (עמוד גארודה) מדרום למקדש. גם הוא פגום, כשהחלק העליון שלו נעלם. הוא מכיל כתובת שהופסקה באמצע המשפט. החלק שניתן לקרוא קובע כי גנרל לקשמנה, אשתו ומאמיניו הקריבו את חייהם לאחר מותו של בלאלה השני. באמצע העמוד שמונה דמויות גברים, ארבע מהן מוצגות כשהן משתמשות בחרבותיהן כדי להתאבד. אחד מהמתאבדים מוצג יושב בתנוחת נמסטה מתכונן לקורבן, בעוד שאחרים מוצגים בתהליך ההקרבה. התמונות מייצגות את מסירותם של אלה למנהיגם ואת נחישותם למות איתו. בחצרות המקדש ניתן לראות עדות למקדשים אחרים. בדיוק כמו המונומנט לסוריה (השמש) שנמצא ממזרח לננדי אחד, היה מונומנט לצ'אנדרה (אנ') (ירח) מחובר לננדי האחר. בחפירות בצד הדרום-מערבי של המקדש נחשפו שרידי מקדש הרוס. לוחות של יצירות אמנות רבים של המקדש מכילים חתימות או הצהרות של האומנים או הגילדה אליה השתייכו, ואלה בדרך כלל נמצאים בכן של היצירה או מתחתיה. השמות החוזרים ביותר של אמנים שנמצאו במקדש הויסלשוורה כוללים מאניבאלאקי, מבאלה, בלאנה, בוצ'אנה, קטנה, במה, בלאקי ורבוג'ה. ניתן לזהות את הגילדות על ידי סמל הארגון המסומן ושמות רשומים כגון אגני-אינדרה, ונדרה, פדוקה (מערב) ופאדוואלה-בדאגה (צפון-מערב). תבליט שיווה ופראווטי תבליט גנש תבליט הקיר החיצוני רצועות הקיר החיצוני עם אפריזים עמוד גארודה האל ההינדי גנש תבליטים תבליטי קיר חיצוניים על מקדש "שנטלשווארה". איקונוגרפיה של ג'ייניזם על הקיר החיצוני סראסווטי הרוקד הריהארה - חצי שיווה, חצי וישנו קרישנה עם חליל סוריאנאראיאנה ושיווה שיווה כגאג'אסוראסמהרה (אנ') Gerard Foekema, A Complete Guide to Hoysaḷa Temples, Abhinav Publications, 1996, ISBN 9788170173458 מדיה וקבצים בנושא מקדש הויסלשוורה בוויקישיתוף Nomination Text - UNESCO site Hoysaleswara Temple at Halebidu Halebid, Encyclopædia Britannica השור המיתולוגי עליו רוכב שיווה לוח שנה הינדי היסטורי שהתחלתו מקבילה לשנת 78 לפי הלוח היליאני בהודו הם בארות או בריכות מים עם מסדרון ארוך של מדרגות היורדות למפלס המים. אולם או ביתן הנתמכים בעמודים לטקסים ציבוריים באדריכלות ההודית, במיוחד באדריכלות המקדשים ההינדית. שמו של המבנה מעל קודש הקודשים באדריכלות של דרום הודו הקפה עם כיוון השעון של ישויות קדושות, והנתיב שלאורכו זה מתבצע "דקלומים" או דרכים לשיר את המנטרות. אולם מרובע מחולק לתשעה חללים על ידי 4 עמודים יצור ימי אגדי במיתולוגיה ההינדית. מושג של הנאה, עונג ותשוקה אחת מארבע המטרות או היעדים של חיי אדם במסורות ההינדיות. סוג של כלי מוזיקה עתיק אווטאר נשי של וישנו מלך במיתולוגיה ההינדית. הוא ידוע במסירותו האיתנה לאלוהות המשמרת, וישנו. מלך במיתולוגיה ההינדית שנלחם בווישנו בהינדואזים הם כל פסל או פסלון, בדרך כלל נקבה, ששוברים את המונוטוניות של קיר או חלל רגיל ובכך מחייה אותו. Nomination Text Kirsti Evans (1997). Epic Narratives in the Hoysaḷa Temples: The Rāmāyaṇa, Mahābhārata, and Bhāgavata Purāṇa in Haḷebīd, Belūr, and Amṛtapura. BRILL. ISBN 90-04-10575-1 V. K. Subramanian (2003). Art Shrines of Ancient India. Abhinav Publications. pp. 75–77. ISBN 978-81-7017-431-8. Krishna, M.H. (1971), Halebid: Hoysalesvara Temple. Mysore Archaeological Department, University of Mysore (Orig-year: 1930) A, Divya (18 בספטמבר 2023). "Karnataka's sacred ensembles of Hoysalas inscribed on UNESCO world heritage list". www.indianexpress.com. New Delhi: The Indian Express. {{cite web}}: (עזרה) Om Prakash Prasad (1979), Three Capital towns of the Hoysalas, Proceedings of the Indian History Congress, Vol. 40 (1979), pp. 88-90 Roshen Dalal (2002). The Puffin History of India for Children, 3000 BC - AD 1947. Penguin Books. p. 195. ISBN 978-0-14-333544-3. B. L. Rice (2001). Gazetteer of Mysore. Asian Educational Services. pp. 353–354. ISBN 978-81-206-0977-8. James C. Harle (1994). The Art and Architecture of the Indian Subcontinent. Yale University Press. pp. 261–267. ISBN 978-0-300-06217-5. F Fleet, Nele-Vidu: Appayana-Vidu, The Journal of the Royal Asiatic Society of Great Britain and Ireland, Cambridge University Press, pp. 117-119 Hardy, Adam (1995). Indian Temple Architecture: Form and Transformation-The Karnata Dravida Tradition 7th to 13th Centuries. Abhinav Publications. ISBN 81-7017-312-4 Matthew A. McIntosh, Hoysala Architecture of Medieval India