laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ויקטור סימוב

ויקטור סימוב (ברוסית: Виктор Симов;‏ 14 באפריל 1858 – 21 באוגוסט 1935) היה צייר ותפאורן רוסי. הוא סיים את לימודיו בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשנת 1882. בשנים 1885 עד 1886 עבד כמעצב עבור סבבה ממונטוב באופרה הפרטית שלו. הוא גם יצר כמה ציורים וליטוגרפיות. ב-1896 ערך תערוכה משותפת, עם יצחק לויתן ואלכסנדר פופוב באודסה. בשנת 1898, הוא החליט להקדיש את הקריירה שלו לעבודה עם התיאטרון האמנותי של מוסקבה שנוסד באותה העת, שם ייצר עיצובים ותפאורות לחמישים ואחת הצגות וזכה להערצתו של השחקן האיקוני, קונסטנטין סטניסלבסקי. סימוב לא רק יצר אסתטיקה חדשה לתפאורה, הוא גם עסק בפרשנויות אידאולוגיות של החומר, ותהליך הבימוי. יחד עם סטניסלבסקי, הוא החל את הפרקטיקה של מחקר שטח. הוא הרחיב את פעילותו ב-1909, על ידי תכנון דאצ'ה בשיתוף עם האדריכל, ליאוניד וסנין. ב-1912, מסיבות לא ידועות, עזב את התיאטרון האמנותי ועבד במקום זאת בתיאטרון החופשי של מוסקבה, בתיאטרון מאלי ובתיאטרון האופרה באולפני המשחק של סטניסלבסקי. ב-1924 הוא עיצב תפאורות המתארות את מאדים, לסרט המדע הבדיוני פורץ הדרך, "אליטה", מאת יעקב פרוטזנוב. בשנה שלאחר מכן שימש גם כמעצב, בניהולו של איבן סטפנוב, עבור "מנהל התחנה", סרט דרמטי המבוסס על סיפור מאת אלכסנדר פושקין. מאוחר יותר באותה שנה חזר לתיאטרון האמנות, שם שהה עד מותו ב-1935, בן שבעים ושבע. מדיה וקבצים בנושא ויקטור סימוב בוויקישיתוף ביוגרפיה (ברוסית) ויקטור סימוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Paul Fryer and Anastasia Toros (Eds.) Viktor Simov: Stanislavsky’s Designer, Routledge, 2019 Большая советская энциклопедия (Great Soviet Encyclopedia). B. A. Vvedensky (Ed.) 2nd ed., Vol.39. Сигишоара — Соки. 1956. Simov Viktor | Masters of Soviet Art, www.digitalsovietart.com A. G. Chinyakov, Братья Веснины (The Vesnin Brothers), Стройиздат, 1970
איילי מושק

איילי מוּשְׁק (שם מדעי: Moschidae) היא משפחה מקבוצת פקוריים בתת-סדרת מעלי גירה, בת סוג יחיד – אייל מושק (Moschus), שבו 7 מינים. בזכרים בוגרים של איילי מושק מצויה בלוטת ריח מיוחדת סמוך לאברי המין, המפרישה חומר ריחני בתקופת החיזור שלהם. מקור שמו של החומר יקר הערך, מושק, הוא בשפת הסנסקריט, ומשמעותו "אשך". חומר זה שימש מאז ימי קדם לייצור בשמים, אולם לשם הפקתו היה צורך בציד בעלי חיים אלה ובהריגתם. מחירו של קילוגרם מושק טבעי מגיע לעשרות אלפי דולרים, משום שמכל זכר ניתן להפיק רק 25 גרם מהחומר החום והשמנוני. כיום, ניתן לסנתז את המושקון, המרכיב העיקרי במושק, מה שמוזיל באופן ניכר את מחיר בשמי המושק ומאפשר להגן על חיות הבר, אשר מצב השימור שלהן הוגדר כפגיע על ידי איגוד השימור העולמי. בתלמוד הבבלי מסכת ברכות נאמר: ”אמר רב חסדא אמר רב: על כל המוגמרות מברכין עליהן בורא עצי בשמים, חוץ ממושק שמין חיה הוא, שמברכין עליו בורא מיני בשמים”. בספרי הפוסקים נידונה שאלת כשרותו לאכילה של בושם זה. לדעת הרמב"ם וההולכים בשיטתו, החומר הריחני שמפריש אייל המושק הוא בושם ה"מור" הנזכר בתנ"ך והמשמש כמרכיב בהכנת הקטורת ושמן המשחה. אחרים חולקים על זיהוי זה, ומזהים את המור עם בושם צמחי. אייל מושק סיני (Moschus berezovskii) אייל מושק אלפיני (Moschus chrysogaster) אייל מושק כהה (Moschus fuscus) אייל מושק ההימלאיה (Moschus leucogaster) אייל מושק סיבירי (Moschus moschiferus) אייל מושק קשמירי (Moschus cupreus) אייל מושק אנחווי (Moschus anhuiensis) אלקרן הגדות איילון מדיה וקבצים בנושא איילי מושק בוויקישיתוף איילי מושק, באתר ITIS (באנגלית) איילי מושק, באתר NCBI (באנגלית) איילי מושק, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) איילי מושק, באתר GBIF (באנגלית) אייל נדיר עם ניבים נראה לראשונה אחרי 66 שנים, באתר וואלה, 3 בנובמבר 2014 תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף מ"ג, עמוד א' משנה ברורה, סימן רט"ז, סעיף קטן ז' משנה תורה לרמב"ם, הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק א', הלכה ג'; הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק ב', הלכה ד'.
אל-חדאדי

האם התכוונתם ל... אוסאמה אל-חדאדי – כדורגלן תוניסאי חאמד חדאדי – כדורסלן איראני מוניר אל-חדאדי – כדורגלן ספרדי-מרוקאי חדאד
יחסי אוסטרליה – דרום סודאן

יחסי אוסטרליה–דרום סודאן הם היחסים בין הקהילייה של אוסטרליה לרפובליקה של דרום סודאן. בין שתי המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, ולמרות לשתי המדינות אין שגרירויות רשמיות זו אצל זו, הקשר בין המדינות חזק. שתי המדינות היו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית, ואצל שתי המדינות השפה האנגלית משמשת כשפה העיקרית. לאורך מלחמות האזרחים בסודאן (מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה בשנים 1955–1972 ומלחמת האזרחים הסודאנית השנייה בשנים 1983–2005), פליטים דרום סודאנים רבים חיפשו מקלט בקניה, שבה אוסטרליה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכריזו על תמיכתן ביישוב מחדש של פליטים דרום סודאנים. לפיכך, הקהילה הדרום סודאנית באוסטרליה הייתה הקהילה האפריקאית המאורגנת הראשונה אי פעם באוסטרליה, וגם הפזורה האפריקאית הגדולה ביותר במדינה. כאשר דרום סודאן קיבלה את עצמאותה ב-2011, אוסטרליה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בה. בעקבות מלחמת האזרחים בדרום סודאן שפרצה שנתיים לאחר מכן, השתתפה אוסטרליה בכוח שמירת השלום שנשלח למדינה. בשל הפזורה הדרום-סודאנית הגדולה במדינה, אוסטרליה התבקשה לקחת מעורבות גדולה יותר בכוח ממה ששלחה בפועל. פליטים מדרום סודאן הגיעו לאוסטרליה לראשונה במהלך שנות ה-90. בעוד שהקהילה הדרום סודאנית באוסטרליה נוטה להיות משולבת היטב בחברה, אלימות על רקע גזעי וגזענות נותרו בעיה במדינה. פעילויות פשע מתמשכות שנגרמו על ידי כנופיות דרום סודאניות עוררו עוינות ושנאה נגד דרום סודאנים על ידי אוסטרלים וגרמו לחששות שמספר התושבים הדרום סודאנים במדינה יגדל. יחסי החוץ של אוסטרליה יחסי החוץ של דרום סודאן מדיה וקבצים בנושא יחסי אוסטרליה – דרום סודאן בוויקישיתוף "South Sudan". Department of Foreign Affairs and Trade. נבדק ב-31 מרץ 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-31 במרץ 2019. נבדק ב-31 במרץ 2019. {{cite web}}: (עזרה); (עזרה) Phillips, Melissa. "Peace efforts in South Sudan: could Australia play a bigger role?". The Conversation. נבדק ב-31 מרץ 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Origins: History of immigration from South Sudan - Immigration Museum, Melbourne Australia". museumsvictoria.com.au. נבדק ב-31 מרץ 2019. {{cite web}}: (עזרה) Henriques-Gomes, Luke (24 יולי 2018). "'It's not safe for us': South Sudanese-Australians weather 'African gangs' storm". נבדק ב-31 מרץ 2019 – via www.theguardian.com. {{cite web}}: (עזרה)
אלן נייט

אלן נייט (באנגלית: Alan Knight; ‏ נולד ב-3 ביולי 1961) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת השוער בקבוצת פורטסמות'. במהלך הקריירה הוא רשם 801 הופעות במדי הקבוצה (מהן 683 משחקי ליגה), דבר המהווה שיא משחקי ליגה עבור שוער במועדון בודד. נייט נולד בלונדון והצטרף למועדון פורטסמות' בגיל 14. בשנת 1977 הוא נחתם על חוזה מקצועי. בשנת 1978 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במסגרת הליגה השלישית, זאת לאחר שנשירת הקבוצה לליגה הרביעית כבר הובטחה. במשך מספר עונות הוא היה שוער משנה לפטר מלור. בעונת 1981/82 הוא ביסס את עצמו כשוער הרכב ראשון ובסיום העונה זכה בתואר "שחקן העונה" מטעם אוהדי המועדון. בעונת 1986/87 העפילה הקבוצה לליגה הראשונה שאז הייתה הליגה העליונה באנגליה. לאחר עונה בודדת שבה הקבוצה לליגת משנה. בעונת 1991/92 נייט הגיע עם הקבוצה לחצי גמר גביע ה-FA בו הפסידה הפסידה לליברפול בבעיטות עונשין לאחר שני משחקים שהסתיימו בשוויון. במהלך שנות ה-90 זכה נייט פעמיים בתואר "שחקן העונה" של המועדון אך בהמשך היה צריך להתמודד על מקום בהרכב עם שוערים צעירים. הוא הפסיד את מקומו לארון פלהאבן. לאור מצבו הבריאותי של פלהאבן, נייט המשיך מפעם לפעם להיות שוער ההרכב הראשון. בפעם האחרונה הוא עלה על הדשה באוגוסט 1999. בשנת 2001 הוענק לו תואר חבר במסדר האימפריה הבריטית. עד לשנת 2005 היה נייט מאמן השוערים של פורטסמות'. בשנת 2006 שימש באותו התפקיד בדאלאס. באותה תקופה מאמנה הראשי של הקבוצה היה קולין קלרק, שחקן פורטסמות' בעבר. בשנת 2007 חזר נייט לאנגליה ושימש בתור מאמן שוערים במספר קבוצות. אלן נייט, באתר Transfermarkt אלן נייט, באתר WorldFootball.net אלן נייט, באתר FootballDatabase.eu מאמר על חייו
יעקב פרוטזנוב

יעקב פרוטזנוב (ברוסית: Яков Протазанов;‏ 4 בפברואר 1881 - 8 באוגוסט 1945) היה במאי ותסריטאי ואחד האבות המייסדים של הקולנוע הרוסי והסובייטי. נולד להורים רוסים משכילים. אביו אלכסנדר פרוטזנוב, הגיעה ממשפחת סוחרים והיה אזרח כבוד של קייב. אמו של יעקב אליזבטה פרוטזנובה (לבית וינוקורובה) הייתה מוסקובאית. היא סיימה את מכון אליזבת לנשים אצילות. אחיה מיכאיל וינוקורוב היה ידיד קרוב של משפחת אנשי התיאטרון סדובסקי והשפיע רבות על פרוטזנוב הצעיר . בשנת 1900 סיים יעקב את לימודיו בקולג' המסחרי במוסקבה והחל לעבוד כסוחר, למרות שלא היה מרוצה מבחירת המקצוע שלו. בשנת 1904 עזב את רוסיה ובילה מספר שנים בצרפת ובאיטליה. לאחר שובו ב-1906 הצטרף פרוטזנוב לחברת הסרטים "גלוריה" במוסקבה כתסריטאי ועוזר במאי. הוא גם פגש שם את אשתו לעתיד - פרידה קניקה, שהייתה במקרה אחות של אחד ממייסדי "גלוריה". בשנת 1910 הפכה "גלוריה" לחלק ממפעל הקולנוע בראשות פול תימן ופרידריך ריינהרדט. פרוטזנוב קיבל תפקיד של במאי, למרות שלפי זיכרונותיו הוא לקח חלק בעצם בכל תהליך צילום, כולל צילום, ניהול במה והנהלת חשבונות. יצירותיו הבולטות ביותר באותה תקופה הן "שירו של הנביא אולג" המבוסס על שירו של אלכסנדר פושקין ו"יציאתו של הזקן" על ימיו האחרונים של לב טולסטוי. ב-1914 הצטרף לאולפן הסרטים של ג'וזף נ. ארמוליף, שם עבד עד להגירתו ב-1920. בתקופה שבין 1911 ל-1920 פרוטזנוב כתב וביים כ-80 סרטים, כולל "מלכת העלים" (1916) ו-"האב סרגיוס" (1918), שזכו לשבחים כיצירות המופת שלו. הוא היגר לאירופה ב-1920 בעקבות מלחמת האזרחים הרוסית יחד עם קבוצתו של ארמוליף, שם עבד באולפני קולנוע שונים בצרפת ובגרמניה. הוא חזר לרוסיה ב-1923. בשנה שלאחר מכן הפיק את "איליטה" על פי הרומן של אלכסיי טולסטוי. זה היה אחד מסרטי המדע הבדיוני הראשונים שתיארו טיסה בחלל וחברה חייזרית. סרטו הבא "החייט מטורז'וק" יצא להצלחה רבה וביסס אותו כאחד מבמאי הקומדיה המובילים. הוא גילה כישרונות רבים לקולנוע, כמו איגור אילינסקי, מיכאיל ז'רוב, אנטולי קטורוב, ורה מרצקאיה, יוליה סולנצבה. אחד מבמאי האגדות הרוסים הפופולריים ביותר אלכסנדר רו התחיל גם כעוזרו של פרוטזנוב. הסרט האחרון שזכה לשבחים היה גרסת מסך למחזהו של אלכסנדר אוסטרובסקי "ללא נדוניה" בשנת 1937. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא פונה לטשקנט יחד עם עוד כמה מחבריו מתעשיית הקולנוע. בערך באותו זמן בריאותו החלה להתדרדר. בדרכו לטשקנט הוא לקה בהתקף לב. הוא הצליח להפיק רק סרט אחד נוסף - "נסרדין בבוכרה" (1943) - המתרחש באוזבקיסטן. את ימיו האחרונים הוא בילה בעבודה על העיבוד למחזה הקומדיה "זאבים וכבשים" של אלכסנדר אוסטרובסקי. פרוטזנוב נפטר ב-8 באוגוסט 1945 ונקבר בבית הקברות נובודביצ'י. מדיה וקבצים בנושא יעקב פרוטזנוב בוויקישיתוף יעקב פרוטזנוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יעקב פרוטזנוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יעקב פרוטזנוב, באתר AllMovie (באנגלית) יעקב פרוטזנוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Peter Rollberg (2009). Historical Dictionary of Russian and Soviet Cinema. US: Rowman & Littlefield. pp. 546–549 Cinema: Encyclopedic Dictionary // ed. Sergei Yutkevich. — Moscow: Soviet Encyclopedia, 1987, p. 337 Mikhail Arlazorov. Protazanov. Moscow: Iskusstvo, 1973, pp. 7—9 Dmitry Aglitsky. Family chronicles don't burn article from Nezavisimaya Gazeta, 23 September 2015 (in Russian) Jay Leyda (1960). Kino: A History of the Russian and Soviet Film. George Allen & Unwin. p. 380.
איתמר ויצמן

איתמר ויצמן (נולד ב-1992) הוא פעיל פוליטי, ממייסדי תנועת V15, ומייסד הוצאת הספרים "רדיקל" הוא עיתונאי לשעבר, מרצה, יועץ פוליטי, ושותף ומנהל תחום אקלים בקרן ההשקעות Firstime. ויצמן נולד בתל אביב ולמד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון. אמו חני הייתה מנהלת בית ספר, ומאוחר יותר עמדה בראש אגף החינוך בעיר, ואביו, ירון ברודסון, ניהל עסק להפצת משחקי מחשב. בשנת 2006 החל ללמוד בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב במסגרת התוכנית למצוינות אקדמית לנוער, הוא השלים את התואר לפני שהתגייס לצבא.[דרושה הבהרה]. בשנת 2008 התגרשו הוריו של ויצמן, והוא אימץ את שם משפחתה של אמו. בשנת 2009 החל לכהן כיו"ר נוער מרצ, ובגיל 17, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, שימש כמתמחה בלשכת חבר הכנסת ניצן הורוביץ. בשנים 2010–2011 ניהל קמפיינים בתנועת גרינפיס הבינלאומית. בדצמבר 2014, הקים את תנועת V15 עם שותפו, נמרוד דוויק. בין השנים 2016–2020 ייעץ עבור אהוד ברק בענייני קמפיינים ודיגיטל. בשנת 2019 עמד בראש מטהו של ברק וניהל עבורו את הקמפיין לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים. בשנים 2007–2008 כתב עבור וואלה!. בשנת 2010 עבד ככתב במקומון "העיר", בשנת 2011 התגייס לגלי צה"ל, הוא שירת ככתב וסיקר את תחום התרבות, החל משנת 2020 הוא בעל טור ובלוג ב"הארץ". בשנת 2021 הצטרף כמרצה ללימודי אקלים בבית הספר לאדריכלות "נגב" במכללת סמי שמעון. במקביל, ייסד את הוצאת הספרים העצמאית רדיקל, המוקדשת לתחום הפוליטיקה, החברה והאקלים. ויצמן משמש כשותף ומנהל תחום האקלים בקרן ההשקעות הון סיכון Firstime. ב-2022 מונה לראש צוות בפורום האקלים שהקים נשיא המדינה יצחק הרצוג. מדיה וקבצים בנושא איתמר ויצמן בוויקישיתוף איתמר ויצמן, ברשת החברתית פייסבוק איתמר ויצמן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) איתמר ויצמן, ברשת החברתית LinkedIn נאום ויצמן בוועידת האקלים של הארץ ראיון עם איתמר ויצמן בדמוקרטיוי פודקסט עם ויצמן על יזמות אקלים אמנון דירקטור, זווית, עיר ירוקה: תל אביב בצמרת תעשיית הקלינטק העולמית, באתר ynet, 25 במרץ 2022 איתמר ויצמן, 5 התיקים שהשמאל צריך לדרוש, באתר הארץ, 25 באפריל 2021 רועי צ'יקי ארד, ארגון "V15" מתגאה: הקמפיינר של אובמה יעזור לנו לחולל מהפך בבחירות, באתר הארץ, 26 בינואר 2015 מאיר אורבך, יונתן קולבר מצטרף לקרן האקלים של Firstime, באתר כלכליסט, 1 בנובמבר 2021 40/40 הצעירים המבטיחים של מגזין TheMarker, באתר הארץ אמנון דירקטור, זווית, עיר ירוקה: תל אביב בצמרת תעשיית הקלינטק העולמית, באתר ynet, 25 במרץ 2022 ארי ליבסקר, "הקפיטליזם יציל את כדור הארץ", באתר כלכליסט, 31 במרץ 2022 אלירן רובין, האפליקציה הישראלית שרוצה להיות Airbnb של הטיולים עוברת לבלוקצ'יין, באתר TheMarker‏, 11 בפברואר 2018 ארי ליבסקר, "הקפיטליזם יציל את כדור הארץ", באתר כלכליסט, 31 במרץ 2022 מהפך אל הפח: הכישלון הצורב של V15, הארץ, 18.03.2015 "לאן נעלמה התנועה שגרמה לנתניהו להאמין 'ששלטון הימין בסכנה' בבחירות 2015?", גלובס, 15.2.2019 רדיקל, אנחנו לא מפחדים מרעיונות נועזים, ואתם?, באתר הארץ, 1 באפריל 2020 רדיקל, עבור מהפך אנרגטי ותעשייה ירוקה דרוש קבינט אקלים, באתר הארץ, 1 ביולי 2021 איתמר ויצמן, 5 התיקים שהשמאל צריך לדרוש, באתר הארץ, 25 באפריל 2021 שירה מייקין, איתמר ויצמן ויונתן יעקבזון: "30 שנה הפקרנו את משבר האקלים למדענים", באתר הארץ, 3 באוקטובר 2022 רדיקל, אנחנו לא מפחדים מרעיונות נועזים, ואתם?, באתר הארץ, 1 באפריל 2020
רומנה קריזנובסקה

רומנה קריזנובסקה (באנגלית: Romana Kryzanowska;‏ 30 ביוני 1923 – 30 באוגוסט 2013) הייתה מדריכת פילאטיס אמריקאית שהתחילה כתלמידתו של יוזף פילאטיס ואשתו קלרה, בסטודיו שלהם בשדרה השמינית בניו יורק. משנת 1970, ניהלה את הסטודיו ופעלה במשך מספר עשורים להפצת השיטה, ולהפיכתה משיטה המוכרת בעיקר לרקדנים, לתרגול ופעילות גופנית פופולרית במיינסטרים. קריזנובסקה נולדה בפרמינגטון, מישיגן ב-30 ביוני 1923. היא הייתה ילדה יחידה לרומן קריזנובסקי וסארי פיקט קריזנובסקי. אביה, רומן, היה אמן שפעל בדטרויט בשנות ה-20. חלק מיצירות האמנות שלו מאוחסנות במכון לאמנויות בדטרויט. אמה, שרי, המשיכה לצייר ולהציג יצירות אמנות משלה לאחר מותו של רומן ב-1929. קריזנובסקה הכירה את יוזף פילאטיס בשנת 1941, כשג'ורג' בלנשין, שאצלו רקדה, שלח אותה אליו על מנת לטפל בפציעה בקרסול. שלוש שנים לאחר מכן עברה לפרו עם בעלה. ב-1958 חזרה לניו יורק והמשיכה להתאמן אצל פילאטיס והפכה לבת חסותו. כאשר נפטר יוזף פילאטיס בשנת 1967, התברר כי לא הותיר אחריו צוואה בנוגע להמשך דרכה של השיטה. אשתו קלרה המשיכה להפעיל את הסטודיו לפילאטיס בשדרה השמינית. ב-1970 היא מינתה את קריזנובסקה למנהלת הסטודיו והפקידה בידיה את האחריות להמשך דרכם של הזוג. קריזנובסקה קיבלה את האחריות ואף וידאה שאת המכשירים השונים שהשאיר אחריו יוזף – הרפורמר הסטנדרטי, הקאדילק, הכיסאות השונים ושאר המכשירים – ממשיכים לייצר במפעל המקורי לפי הנחיותיו ושרטוטיו המדויקים של פילאטיס. קריזנובסקה רצתה לשמור על שיטת ה”קונטרולוג׳י“ (contrology), והחלה באימון ובהדרכת מאמנים חדשים לפי משנתו של הממציא, במרכזי ההכשרה שפתחה. קריזנובסקה לימדה את השיטה במשך כשישים שנה, העמידה דורות של מדריכי פילאטיס המלמדים את השיטה בגישתה ותרמה רבות להפצתה ולהפיכתה משיטה המוכרת בעיקר לרקדנים, לתרגול ופעילות גופנית פופולרית במיינסטרים. קריזנובסקה הוציאה לאור 3 ספרים על שיטת פילאטיס: The Joseph H. Pilates Archive Collection: Photographs, Writings and Designs, Sean P. Gallagher and Romana Kryzanowska, ISBN 1-891696-13-0 The Pilates Method of Body Conditioning - An Introduction to the Core Exercises, Sean P. Gallagher and Romana Kryzanowska, ISBN 1-891696-08-4 The Complete Writings of Joseph H. Pilates, Joseph Pilates, Romana Kryzanowska, ISBN 1-891696-15-7 Andreea VOINEA, PILATES – FROM BEGINNING TILL NOW, Marathon IX • Nr. 2, 2017 Cara Solomon, Pure Pilates: A protégée shares her expertise, The Seattle Times, ‏Dec 28, 2005 Marianne Adams, Karen Caldwell, Laurie Atkins, Rebecca Quin, Pilates and Mindfulness: A Qualitative Study, Journal of Dance Education 12, 2012-10-01, עמ' 123–130 doi: 10.1080/15290824.2012.636222
דמיטרי שצ'רבינובסקי

דמיטרי שצ'רבינובסקי (ברוסית: Дмитрий Щербиновский;‏ 13 בינואר 1867 – 27 בנובמבר 1926) היה צייר רוסי אימפרסיוניסטי ומורה לאמנות. הוא היה קשור לקבוצת "הנודדים". הוא נולד למשפחת סוחרים. שיעורי האמנות הראשונים שלו היו בסראטוב. ב-1885, בהתעקשות הוריו, הוא נכנס לבית הספר למשפטים באוניברסיטת מוסקבה וסיים את לימודיו ב-1891. עם זאת, בעודו שם, הוא למד גם שיעורים מוסילי פולנוב, שעודד אותו להיות אמן. הוא עבר מהאוניברסיטה לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד עם פאבל צ'יסטיאקוב ואיליה רפין, והפך לאחד הסטודנטים האהובים על האחרון. בשנת 1896, ציור "עורכי הדין" זיכה אותו בתואר "אמן" ובמלגה להמשך לימודים באירופה. כתוצאה מכך, הוא נסע לפריז, שם נרשם לאקדמיה ז'וליאן ועבד עם טוני רובר-פלרי. לאחר שטייל ברחבי צפון אירופה, הוא חזר בשנת 1900, התיישב בסנט פטרסבורג ולימד בסטודיו שהופעל על ידי הנסיכה מריה טנישבה. ארבע שנים לאחר מכן, הוא עבר לאוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב במוסקבה. הוא גם נתן שיעורים פרטיים. כהוקרה על מאמציו הפדגוגיים הוענק לו מסדר אנה הקדושה. ב-1914 הוא הפך לחבר בנוודים והשתתף בתערוכות שלהם. בוריס גריגורייב היה התלמיד הידוע ביותר שלו. לאחר המהפכה, בנוסף לעבודתו הרגילה, לימד במספר בתי ספר למלאכת יד ובאגודות עובדים והיה חבר ב"מועצת הציירים של האיגודים המקצועיים" . בת איכרים ספינת קיטור כביסה טריו מדיה וקבצים בנושא דמיטרי שצ'רבינובסקי בוויקישיתוף Brief biography МАСЛОВКА - художники, картины, биографии, фотографии. Живопись, рисунок, скульптура. 20-й век : ЩЕРБИНОВСКИЙ Д. А. SHCHERBINOVSKY Dmitry, www.maslovka.org Товарищество передвижных художественных выставок :: Книги :: Ф.С. Рогинская. «Товарищество передвижных художественных выставок. Исторические очерки» :: Приложения :: Список членов Товарищества передвижных художественных выставок, www.tphv-history.ru
אורביטר 4

אורביטר 4 הוא כלי טיס בלתי מאויש טקטי ממשפחת אורביטר של חברת אירונאוטיקס, בעל יכולת נשיאת שני מטע"דים בו זמנית. האורביטר 4 נועד לפעול כ"להקה" של מספר כלי טיס אשר משמשים כרשת מתואמת אשר אוספת מידע יחד.. האורביטר 4 פותח כהמשך להתפתחות קו האורביטר והארוסטאר אשר חולקים יחד את אותה פלטפורמה עם יכולות מוביל, משימה ורב-תכליתיות. בדצמבר 2019 זכתה רפאל יחד עם אירונאוטיקס במכרז לפרויקט "ענני סערה" מול חברת אלביט לאחר שהתעשייה האווירית ויתרה על ההתמודדות. הכטב"ם הוא חלק ממערך "ענני סערה" אשר עתיד לקום בצה"ל ומשותף לזרוע האוויר ולזרוע היבשה. בצה"ל מכונה הכטב"ם בשם "ניצוץ". באוגוסט 2022 נפתחה מחדש טייסת 144 כטייסת כטב"ם בבסיס חצור, והיא הטייסת הראשונה המפעילה את "ניצוץ". בנובמבר 2023, במלחמת חרבות ברזל נכנסו כלי הטיס לפעילות מבצעית ברצועת עזה במטרה לחשוף מחבלים ולאסוף מודיעין. אורביטר 4 הוא כטב"ם טקטי ייחודי, פועל בצורה שקטה ובעל יכולת לשהות באוויר כ-25 שעות ברציפות – שהות ארוכה במיוחד, שאפשר היה להשיג עד לאחרונה רק בכלים יקרים וגדולים יותר. ממדיו הקטנים יחסית (מוטת כנף של 5.4 מטרים) מקשים על האיתור והיירוט שלו מעל שטח עוין, לעומת כלים מסורתיים שמסוגלים לשהות יותר מיממה רצופה באוויר. הכטב"ם יכול לשאת בו זמנית שילוב של מטע"ד אלקטרו-אופטי עם מכ"ם SAR, מכ"ם סיור ימי MPR או סנסורים נוספים, מה שמרחיב את יכולות ה-ISTAR שלו. המערכות מאפשרות אחיזת שטח על אזורים רחבים תוך התמקדות בתאי שטח נבחרים. קל ומהיר להשתמש בו והוא מופעל על ידי צוות קטן של 3 אנשים. את אורביטר ניתן לשגר במספר דרכים אשר כולן אינן מצריכות מסלול: שיגור ממסילה בשטח, ונחיתה בעזרת מצנח. שיגור ממסילה בשטח, ונחיתה לתוך רשת איסוף המראה ונחיתה אנכית באמצעות סט את מותקן על האורביטר המכיל רוטורים אנכים Orbiter 4, Aeronautics Ltd. (באנגלית) זהר נייגר, ‏מהנץ אל הניצוץ, באתר חיל האוויר הישראלי ה"ניצוץ" נקלט בחיל האוויר. אלו היכולות שלו, באתר צה"ל, 11 בספטמבר 2023 אמיר בוחבוט‏, חושפים מחבלים ואוספים מודיעין: הכטמ"מים החדשים החלו לפעול בעזה, באתר וואלה, 9 בנובמבר 2023 יובל אזולאי, ‏רפאל מערכות זכתה במכרז מסווג בהיקף של מיליארדי שקלים, באתר גלובס, 22 בדצמבר 2019 עמי רוחקס דומבה, ‏צה״ל פותח טייסת מל״טים חדשה לתמיכה בזרוע היבשה, באתר "IsraelDefense‏", 4 באוגוסט 2022. מסדר הקמת טייסת "עוף החול", באתר צה"ל, 1 באוגוסט 2022, אודי עציון, לא דרושים טייסים: חיל האוויר חנך את טייסת המל"טים החמישית שלו, באתר כלכליסט, 4 באוגוסט 2022. אודי עציון, המל"ט הטקטי החדש של אירונאוטיקס טס 25 שעות ברציפות, באתר כלכליסט, 15 בדצמבר 2019 Orbiter 4, Aeronautics (באנגלית אמריקאית)
המועצה הלאומית של כווית

המועצה הלאומית של כווית (בערבית: مجلس الأمة) היא בית המחוקקים החד-ביתי של כווית. המועצה הלאומית מתכנסת בבירת כווית, כווית סיטי. במועצה אין מפלגות, משום שמפלגות פוליטיות אינו חוקיות בכווית, וכל חבר מועצה מתמודד ונבחר כעצמאי. המועצה הלאומית מורכבת מ-50 חברים נבחרים, יחד עם שרי ממשלה ממונים. המועצה הלאומית הוקמה בשנת 1963. המועצה כוללת 50 חברים, ועוד 16 שרים שנחשבים כסגנים. לשרים יש אותן זכויות כמו חברי הפרלמנט הנבחרים, למעט שני חריגים: הם אינם משתתפים בוועדות המועצה ואינם יכולים להצביע כאשר יש הצבעת אי-אמון נגד אחד מן השרים. חברי המועצה נבחרים ל-4 שנים. בהתאם לסעיף 107 של חוקת כווית, המועצה הלאומית יכולה להתפרק על ידי האמיר בצו, תוך ציון הסיבות לפירוק. עם זאת, המועצה הלאומית לא תפורק שוב מאותה עילה, ויש לקיים את הבחירות למועצה חדשה תוך תקופה שלא תעלה על חודשיים ממועד הפירוק. בשנת 2001 טען חוקר בשם נתן ג'יי בראון שהמועצה של כווית היא הפרלמנט העצמאי ביותר בעולם הערבי. בשנת 2009 טען החוקר הישראלי ערן סגל שהוא בין הפרלמנטים החזקים והטובים במזרח התיכון. בשנת 2005 אושר לנשים להשתתף בבחירות למועצה. בבחירות 2006 ו-2008 אף מועמדת לא זכתה במושבים. נשים זכו לראשונה במושבים באספה הלאומית בבחירות 2009, שבהן נבחרו ארבע נשים. בניין המועצה תוכנן על ידי האדריכל הדני ירן אוטזון, שתכנן גם את בית האופרה של סידני. הבניין תוכנן ב-1972 והסתיימה בנייתו ב-1982. הבניין ניזוק קשות בפברואר 1991 כאשר כוחות עיראקים שנסגו מן מהמדינה, בעקבות מלחמת המפרץ, הציתו אותו, אך הוא שוחזר מאז. אף על פי שמפלגות אסורות בכווית, ישנם 3 גושים פוליטיים במועצה: הגוש הליברלי-חילוני הגוש השעבי-פופוליסטי: קואליציה של סונים ושיעים, ליברלים וארגונים פוליטיים לאומניים עם התמקדות בנושאי מעמד הביניים. הגוש האסלאמיסטי: מורכב מחברים אסלאמיסטים סונים. פוליטיקה של כווית בתי מחוקקים לפי מדינה מדיה וקבצים בנושא המועצה הלאומית של כווית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המועצה הלאומית של כווית (בערבית) המועצה הלאומית של כווית, באתר Google Arts & Culture Wayback Machine, web.archive.org A Look at the Architecture of Jorn Utzon, ThoughtCo (באנגלית)
יעקב יהודה ורשנר

הרב יעקב יהודה (בגרמנית: ליאופולד) ורשנר (12 פברואר 1865, ט"ז בשבט ה'תרכ"ה - 1935, ב' אלול ה'תרצ"ה) היה רבם של סמטר שבפולין ובאד הומבורג שבגרמניה, ר"מ בבית המדרש לרבנים בברלין, ומנהל בית הספר היהודי בבאד הומבורג. הרב יעקב יהודה ורשנר נולד בברסלוי, שבה אביו הרב זאב נחום וולף ורשנר, מחבר ספר 'נחלת יעקב' על התורה, שימש ברבנות. סבו היה הרב אברהם ורשנר, תלמיד רבי עקיבא איגר. למד בבית המדרש לרבנים בברלין ובמקביל באוניברסיטת ברלין, שם קיבל תואר ד"ר, כפי שהיה מקובל אצל רבני גרמניה באותה העת. בשנת 1899 מונה לרבה של סמטר שבמחוז פוזן. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוכרח לעזוב את המדינה ולחזור לגרמניה, אז התמנה לרבה של באד הומבורג. בשבתו בעיר הקים וניהל בית ספר יהודי שבו למדו כשישים ילדים, ובמקביל לימד יהדות בשעות הצהרים גם לילדים שלמדו בבתי הספר הכלליים. בשנת 1935 הלך לעולמו, בעודו בן 70. לאחר מותו תפקיד הרב כבר לא אוייש בשל התגברות אנטישמיות בגרמניה, והחזן הרץ שימש בפועל כאחראי על שירותי הדת בעיר. אחיו היה ארתור ורשנר. Aharon Varady, - no title specified, http://xml.openoffice.org/odf2xhtml, ‏2016-01-14 (באנגלית אמריקאית) יעקב יודא וורעשנער, באתר geni_family_tree Letter by R. Yaakov Yehuda Leopold Wreschner, Bad Homburg 1935, Virtual Judaica ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.