laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נועם אמיר

נועם אמיר (נולד ב-3 בספטמבר 1974) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כפרשן צבאי בערוץ עכשיו 14, ושדרן רדיו 90FM. נולד כנועם אמזלג בצפת. את שירותו הצבאי עשה כלוחם בשייטת ספינות הטילים. במילואים הוא משרת כמודיע נפגעים של מערך הנפגעים בדרגת רב-סרן, וכמרצה לתקשורת בקורס קציני הנפגעים של צה"ל משנת 2005. החל את דרכו העיתונאית בשנת 2000 בתחנת הרדיו מיקס 104.5fm, שהייתה בעבר בבעלות רדיו חיפה. באותן שנים שידר גם בתחנת רדיו חיפה בעיקר ברצועת הלילה תחת המותג "רדיו 1". בין השנים 2001–2003 סיקר בעיתון "הארץ" שתי קבוצות ספורט צפוניות: עירוני קריית שמונה בכדורגל ועירוני נהריה בכדורסל. בשנת 2003 התחלפו הבעלים בתחנה ורדיו ללא הפסקה לקח חסות על התחנה שהפכה לרדיו צפון ללא הפסקה. אמיר קיבל את משרת מגיש תוכנית הבוקר "קפאין", מנהל התקליטייה והעורך הראשי ומגיש מבזקי החדשות. במהלך השנים שידר מגוון תוכניות כמו "ספורט באוויר" תוכנית ספורט יומית, "יש מצב" תוכנית בידור שבועית, ו"חשיפה לצפון" יומן הצהריים של התחנה. בשנת 2007 עבר לחדשות המקומיות בצפון לתקופה של שלוש שנים, שם עבד ככתב בצפון, עורך משנה ומגיש המהדורה המקומית של הערוץ הראשון. לאחר תקופה זו חזר לרדיו צפון ללא הפסקה והגיש תוכניות אקטואליה וחדשות מקומיות. בתחילת 2013, החל לפעול "maariv.co.il" - אתר האינטרנט של העיתון "מעריב השבוע", המאגד גם תכנים מתחנות הרדיו אקו 99 FM, רדיו ללא הפסקה ורדיו צפון ללא הפסקה, ומהעיתונים סופהשבוע, וג'רוזלם פוסט. אמיר הצטרף למערכת האתר ככתב בצפון. החל משנת 2014 שימש כתב לענייני צבא וביטחון של "מעריב השבוע". החל מחודש מארס 2017 שימש כתב לענייני צבא וביטחון של "ערוץ 20". החל מיולי 2019 הוא משמש הכתב הצבאי של העיתון מקור ראשון. החל מפברואר 2023 הוא שימש פרשן אורח לענייני צבא וביטחון בערוץ 14. באפריל 2024 עזב את תפקידו ככתב צבאי בעיתון מקור ראשון והצטרף לערוץ 14 כפרשן לענייני צבא וביטחון. בחודש אוקטובר 2024 בציון שנה למתקפת הפתע של חמאס על ישראל הביע חרטה וחשבון נפש על כך שלא מספיק אתגר את מערכת הביטחון בסיקור התקשורתי שלו לפני מאורעות המתקפה של חמאס ואף שקל לפרוש מתפקידו כפרשן צבאי. נועם אמיר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המקום הנוח, באתר העין השביעית, 15 במרץ 2017 הכתבות של נועם אמיר באתר מעריב הכתבות של נועם אמיר באתר ערוץ 20 חגי עינב, צפון ללא הפסקה: משדרים תחת אש, באתר ynet, 31 ביולי 2006 שירה יום טוב, ערוץ 14 מודיע רשמית: זה העיתונאי שמצטרף כפרשן למהדורה, באתר אייס, 21 באפריל 2024 יוני קמפינסקי, הכתבים הצבאיים מכים על חטא: כולנו לקינו, לא אתגרנו את ההנחות של הצבא, באתר ערוץ 7
המרכז לטניס בישראל - באר שבע

המרכז לטניס בישראל - באר שבע הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל. המרכז נפתח בנובמבר 1991 עבור תושבי באר שבע ויישובים סמוכים כגון עומר, מיתר, להבים, טנא עומרים שבהר חברון והקיבוצים להב, חצרים, בית קמה ורהט. ב-16 השנים הראשונות לקיומו נוהל המרכז על ידי ליאור הר ורדי, ואחריו ניהלו את המקום הדס אזולאי ויניב סקירה (החל מ-2008). במרכז 8 מגרשים עם תאורה, ביניהם אצטדיון ל-600 צופים, קיר אימון, חדר כושר מותאם לנכים, ספריה, מקלחות ושירותים וחנות ספורט. המרכז מנהל תוכניות טניס לכל טווח הגילאים האפשרי, וכן אימוני כושר ואימונים מנטליים. מלבד פעילויות הטניס המרכז עורך גם פעילויות קהילתיות, כגון תוכנית הנוער בסיכון תוכנית הדו קיום, ואף תוכנית לילדים עם מוגבלויות. במרכז הטניס מתקיימות במהלך השנה תחרויות פנימיות, אזוריות, ארציות ובינלאומיות. התחרויות הגדולות הן תחרות בינלאומית לנוער ע"ש אלכס פודולסקי, מאמן העבר במרכז, ותחרות מאסטרס[דרושה הבהרה] ע"ש יעקב עורבי בהשתתפות שחקנים מכל הארץ בגילאים 25–80. מדיה וקבצים בנושא המרכז לטניס בישראל - באר שבע בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המרכז לטניס בישראל - באר שבע המרכז לטניס בישראל - באר שבע, באתר המרכז לטניס בישראל ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרי הווז'

הרי הווז' (בצרפתית: Massif des Vosges) הם רכס הרים בצפון מזרח צרפת בשטח של 6,000 קמ"ר. הרכס מוגבל במזרח בעמק הריין כאשר מצידו השני של העמק נמצא היער השחור. ברכס 13 פסגות הגבוהות מ-1,300 מטר כאשר ההר הגבוה ביותר הוא גרון בלו בגובה 1,424 מטר מעל לגובה פני הים. בהרי הווז' תצורות מגוונות מהדרום הגבישי לצפון החולי ומהשיפוע המתון ממערב עד לצוקים ממזרח שיורדים אל מישור אלזס. בדרום הווז' נמצאים ההרים הגבוהים יותר והוא נקרא בהתאם הווז' הגבוהים (Hautes Vosges) צפון הווז' מאופיין באבן חול ובהרים ממוצעים. דרום הווז' וצפונו מופרד על ידי נהר המוזל שזורם מערבה לעמק המוזל שבלורן ונהר איל שזורם מזרחה אל אלזס. מצפון לסאברן נמצאות גבעות נמוכות יותר הממשיכות את הרכס צפונה מהוות המשך טבעי של הרכס עד להרי פלאצרוואלד (Pfälzerwald; היער השטוח) שבגרמניה. מבחינה גאולוגית, הרי הווז', כמו היער השחור בממזרח, אינם נחשבים להרים אלא הם תוצר של התמוטטות באזור זה בתחילת השלישון שיצר גראבן היכן שנמצא היום חבל אלזס. ההרים הגבוהים שבדרום הרכס נוצרו בעידן הקרבון ומורכב בעיקר מגרניט. צפונו נוצר בטריאס ומורכב מאבן חול אדומה. ברכס ההרים 14 פסגות הרים הגבוהים מ-1,300 מטר רובם נמצא בדרום הרכס. הפסגה הגבוהה ביותר היא הגרון בלו שמתנשא לגובה של 1,464 מטר לאחריה סטורקנקוף (Storkenkopf; ראש החסידה) - 1,366 מטר ואונק (Hohneck) - ‏1,363 מטר. בסך הכל ישנם 38 פסגות מעל לגובה 1,000 מטר. ברכס ההרים אגמים רבים שנוצרו מהמסת שלגים. האגמים נמצאים בגבהים הנעים בין 1,061 ל-300 מטר ומוקפים ביערות מחטניים, עצי אשור ועצי אדר. בצפון הרכס קיים קרקס קרחוני ברום 1,363 מטר שמקיים פאונה ופלורה ייחודיים. מזג האוויר ברכס מושפע מרוח פן. כאשר הצד המערבי מושפע ממזג אוויר המגיע מהאוקיינוס ולכן גשום ומושלג. לעומת זאת לצד המזרחי מגיעים הרבה פחות משקעים. זו הסיבה שלאלזס, שבמזרח הרכס, זורם רק נהר האיל, לעומת הלורן, שבמערב ברכס, שאליו זורמים נהר המוזל, נהר המורת (Meurthe), נהר הסאר ועוד יובלים ונחלים רבים. מפלים במערב הווז' אגם שיאסרותריאד מעבר פלימון פסגת בלו ד'אלזס מדיה וקבצים בנושא הרי הווז' בוויקישיתוף הרי הווז', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מתוך Géoportail של צרפת שמעודכן על ידי IGN (המכון הלאומי למידע גאוגרפי של צרפת)
אוניברסיטת המזרח התיכון (ירדן)

אוניברסיטת המזרח התיכון (בערבית: جامعة الشرق الأوسط; באנגלית: Middle East University; בראשי תיבות: MEU) היא אוניברסיטת מחקר פרטית ללא כוונת רווח, הממוקמת בעמאן, בירת ירדן. האוניברסיטה פועלת תחת בעלותה הבלעדית של חברת "אוניברסיטת המזרח התיכון ללימודים מתקדמים" (באנגלית: Middle East University for Graduate Studies). האוניברסיטה החלה לפעול לראשונה בתאריך 30 ביוני 2005, וזאת לאחר שהוכיחה את עמידתה בכלל הדרישות האקדמיות הנדרשות לצורך הסמכה כאוניברסיטה בירדן. בימיה הראשונים, שמה של האוניברסיטה היה "האוניברסיטה ללימודים מתקדמים", כאשר בין השנים 2005–2008 הוסמכה האוניברסיטה להעניק תארים מתקדמים בלבד (מתואר שני ומעלה). עם תחילת שנת הלימודים האקדמית 2008–2009, הוסמכה האוניברסיטה להעניק גם תואר ראשון במגוון תחומים, ובהמשך שינתה את שמה הרשמי ל"אוניברסיטת המזרח התיכון". האוניברסיטה מדורגת מבחינה אקדמית במקום ה-2,018 מבין כלל האוניברסיטאות בעולם, ובמקום ה-7 מבין האוניברסיטאות בירדן גופה. האוניברסיטה כוללת חמש פקולטות ושני בתי ספר: בית הספר להנדסה בית הספר למשפט הפקולטה למנהל עסקים הפקולטה לאומנות וטכנולוגיה הפקולטה לטכנולוגיות מידע הפקולטה למדיה ולתקשורת הפקולטה למדעי החינוך מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת המזרח התיכון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת המזרח התיכון אוניברסיטת המזרח התיכון, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת המזרח התיכון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת המזרח התיכון, ברשת החברתית אינסטגרם דירוג אקדמי של אוניברסיטת המזרח התיכון ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא ירדן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוון וילאנס ריצ'רדסון

סר אוון וילאנס ריצ'רדסון (באנגלית: Owen Willans Richardson; ‏26 באפריל 1879 בדיוסברי, יורקשייר, אנגליה - 15 בפברואר 1959 באלטון, המפשייר, אנגליה) היה פיזיקאי בריטי. תחום מחקרו היה תופעת התרמיונית שהובילה לחוק ריצ'רדסון הקרוי על שמו. חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1928. ריצ'רדסון נולד ב-1879 בדיוסברי (Dewsbury), יורקשייר, אנגליה והיה בנם היחיד של ג'ושוע הנרי ושרלוט מריה ריצ'רדסון. בבית ספר יסודי, בחטיבה ובתיכון למד בבית הספר "בטלי" (Batley) ולאחר מכן למד בטריניטי קולג' שבקיימברידג', שם זכה להצטיינות במחלקה הראשונה במדעי הטבע. בהמשך קיבל תואר דוקטור מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון. לאחר שסיים את לימודיו ב-1900 החל ריצ'רדסון לחקור את פליטת החשמל מגופים חמים במעבדת קוונדיש שבקיימברידג'. ב-1901 ביצע ניסוי שהראה שזרם מחוט להט תלוי אקספוננציאלית בטמפרטורה של החוט, באופן שזהה מתמטית למשוואת ארניוס. בזכות מחקר זה זכה בפרס נובל והחוק שהוכיח נקרא על שמו, חוק ריצ'רדסון. מ-1906 ועד 1913 היה ריצ'רדסון פרופסור באוניברסיטת פרינסטון, ב-1914 חזר לבריטניה והפך לפרופסור בקינגס קולג' לונדון שם חקר ולימד עד לפרישתו ב-1944. ריצ'רדסון מת ב-1959. ריצ'רדסון היה נשוי לליליאן מוד וילסון, אחותו של הרולד וילסון מ-1906 ועד פטירתה ב-1945, לזוג נולדו בן ובת. ב-1948 נישא שנית לפיזיקאית הנרייט רופ. ב-1913 הצטרף ריצ'רדסון לחברה המלכותית של בריטניה, ב-1920 הוענקה לו מדליית יוז, ב-1928 זכה בפרס נובל לפיזיקה על חקר התופעה התרמיונית. ב-1939 קיבל תואר אבירות. מדיה וקבצים בנושא אוון וילאנס ריצ'רדסון בוויקישיתוף אוון וילאנס ריצ'רדסון, באתר פרס נובל (באנגלית) אוון וילאנס ריצ'רדסון, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה הרצאת הנובל של ריצ'רדסון ב-12 בדצמבר 1929 (באנגלית) אוון וילאנס ריצ'רדסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אוון וילאנס ריצ'רדסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Owen Willans Richardson: The Nobel Prize in Physics 1928", אתר Les Prix Nobel; אוחזר ב-17 בספטמבר 2007 "Richardson, Owen Willans (RCRT897OW)", באתר A Cambridge Alumni Database. University of Cambridge O. W. Richardson (1901) "On the negative radiation from hot platinum," Philosophical of the Cambridge Philosophical Society, 11 : 286-295; see especially p. 287. Nobel prize citation, Nobel foundation website ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוריס אוטריו

מוריס אוטרילו (בצרפתית: Maurice Utrillo, נהגה אוטריו;‏ 25 בדצמבר 1883 – 5 בנובמבר 1955), נולד בשם מוריס ואלאדון, היה צייר צרפתי שהתמחה בציור נוף עירוני. נולד ברובע מונמרטר בפריז. מוריס אוטרילו נולד בפריז בשנת 1883 לסוזאן ואלאדון, אקרובטית קרקס לשעבר שהייתה אז בת שמונה עשרה. האם, התגוררה בדירה עלובה ברובע מונמרטר, התפרנסה כדוגמנית לציירים והייתה בעצמה ציירת פורצת דרך. על אביו אין מידע מדויק. אוטרילו נעזב בילדותו על ידי אמו, וסבתו היא שגידלה אותו. הוא לא סיים בית ספר ולא הצליח להתמיד בעבודה מסודרת. בגיל מוקדם החל לשתות משקאות חריפים שפגעו בבריאותו, בגיל 17 כבר נחשב לאלכוהוליסט חסר מרפא. כדי לגמול אותו מהרגלי השתייה שלו, לימדה אותו אמו לצייר. ב-1909 שוטט אוטריו עגום ונדכא בסמטאות פריז, מבלי יכולת לתקשר עם אנשים. בתקופה זו צייר כדי למצוא פורקן ליגונו ולפעמים כדי לקבל בקבוק יין תמורת ציור. ציוריו הפשוטים מצאו חן בעיני אנשים וגם סוחרי אמנות רכשו אותם. מוריס אושפז תכופות במוסדות לחולי נפש. רק בסוף מלחמת העולם הראשונה קיבל הערכה לאמנותו, ונערכו בפריז מספר תערוכות מוצלחות שלו. הייתה סביבו תכונה רבה, ומבקרים וידידים חיזרו על פתחו. בשנת 1934 הוענק לו אות לגיון הכבוד. ב-1953 הוא התחתן, ואשתו, לוסי וסינט, השגיחה על רכושו ודאגה שלא יחזור שוב לטיפה המרה. אוטריו החל לצייר בשנת 1903. ציוריו פשוטים לכאורה, כי הוא נמנע מכל עיוותי הצורה שבאמנות החדשה. אף-על-פי-כן הם טבועים בחותם אישי ופיוטי. עבודותיו מצטיינות בסגנון מיוחד כך שאי אפשר לשייך אותו לשום זרם אמנותי מוכר. ביצירתו גנוז וידוי של נפש רגישה, המחיה את פרברי פריז הנידחים. את סגנונו נהוג לחלק לשלוש תקופות עיקריות: 1904-1910 - מונמאני (Montmagny) ציוריו הראשונים של אוטריו היו כהים. הוא הרבה לצייר מוטיבים אדריכליים, תמונות רחוב ומבנים. לאלפי התמונות שצייר באותה תקופה מכנה משותף בולט: בכל בניין או בית צייר אוטריו חלונות פתוחים, דומים למלבנים אפלים - כעין פצעים שחורים פעורים בטיח הבהיר של הקירות. החלונות, אשר מספקים בדרך כלל רמז כלשהו על החיים בתוך הבתים, הם אטומים ושחורים אצל אוטריו. חלונות אלה מספרים על בדידותו ועל גורלו העגום — המקור הטראגי הוא הסיבה לאופיים הלירי של ציוריו. הוא מצליח להעניק הוד לחפצי היומיום האפורים, שעובר אורח רגיל לא היה שם לב אליהם. יש המוצאים בציוריו השפעה של ציירים מאותה תקופה שבה הייתה אמו ביחסים טובים איתם. מפיסארו למד את השימוש בשכבות צבע דשנות; השפעתו של סיסלי על ציוריו מתגלה בעדינותם של גוני צבע שהשתמש בהם לציורי נופים, ומסזאן הוא לקח את הבניינים המוצקים. תקופה זו נקראת "מונמאני" על שם הרובע הפריזאי בו התגורר, ונותרו ממנה 50 תמונות המעידות על הקשר שלו עם הציור האימפרסיוניסטי. 1910-1914 התקופה הלבנה תקופה זו כוללת סדרה ארוכה של יצירות מופת. צבעי לוח הציור שלו מתבהרים, ומעתה שולטים בבדיו הצבעים לבן, שחור ומעט כחול. כאן מורגשת התבגרותו של האמן, ששולט היטב בטכניקה שלו ומחפש את הפינות השקטות, העזובות. 1922-1955 התקופה הצבעונית בתקופה הצבעונית שלו מופיעים בציוריו של אוטריו כתמי מכחול רעננים וספוגי חיים; קירות הבתים מוקמים רק באמצעות כתמי צבע רחבים. בתקופה זו הוא צייר ציורים שמחים באווירה של ציפייה והרמוניה צבעונית. מדיה וקבצים בנושא מוריס אוטריו בוויקישיתוף מוזיאון הכט תמונות נוספות מוריס אוטריו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מוריס אוטריו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מוריס אוטרילו (1883-1955), דף שער בספרייה הלאומית מוריס אוטריו, באתר Discogs (באנגלית) סתיו אברהם, ‏ממודליסטית לאמנית בזכות עצמה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 6 בפברואר 2019
אפרים זלמן הלפרין

הרב אפרים זלמן הלפרין (לעיתים היילפרין, י"ג בכסלו תרל"א, 26 בנובמבר 1871 – ד' באדר תשכ"א, 20 בפברואר 1961) היה רב חסידי בארצות הברית, מצאצאי רש"י והרמ"א. לאחר עלייתו לישראל ייסד את המרכז הארצי לטהרת המשפחה. נולד בגליציה למשפחה ליטאית, בנם של הרב אלחנן דב הלפרין והינדא באלא הלפרין. היגר לארצות הברית וכיהן כרב בדנוור ובניו יורק. עלה לישראל והתגורר בשכונת גאולה בירושלים. נהג לעורר את הציבור על עניין עניית אמן ו"אמן יהא שמיה רבא". לשם כך חיבר את הקונטרס "שומר אמנים", הכולל ליקוט בדברי חז"ל על חשיבות הנושא. נהג לבחון בשבתות בביתו ילדים בגמרא ובמשניות והוא העניק להם פרסי עידוד. בסוף שנות ה-40 ייסד הרב הלפרין את "המרכז הארצי לטהרת המשפחה", לשם הקמת מקוואות בישראל והפצת חשיבות נושא טהרת המשפחה. הוא פנה לרב דב בריש ווידנפלד מטשיבין שיכהן כנשיא הארגון. בתו לאה הייתה אשת הרב יהודה דב גלינסקי, רבה של קהילת "שערי צדק" בקולצ'סטר שבמדינת קונטיקט. שומר אמנים, ניו יורק: תשיג, באתר היברובוקס ר' אפרים זלמן הלפרין ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף בלומנפלד

הרב יוסף ברוך בלומנפלד (י"א בניסן תר"נ, 1 באפריל 1890 – כ"ג באב תשכ"ו, 9 בספטמבר 1966) היה רב בפולין ולאחר מכן אב"ד בתל אביב-יפו. עסק בההדרת ספרי ראשונים. נולד בשידלוב שבפולין, בנו של הרב שמואל יעקב בלומנפלד, שהיה אב"ד בשידלוב. לאחר נישואיו כיהן כרבה של העיירה קרולבסקה-היטה. בשנת 1931 עלה לישראל והתיישב בתל אביב. תחילה כיהן כדיין בעיר ולאחר מכן כאב"ד. מסר שיעור יומי בכולל "כתר תורה" בתל אביב. בשנת 1952 היגר לארצות הברית, ממנה חזר לישראל בשנת 1959. בתקופת שהותו שם הדפיס את ספרו. הרב בלומנפלד הוציא את הספר "כפתור ופרח" של אשתורי הפרחי, עם פירושיו והערותיו, בשם "גן יוסף". כמו כן ההדיר את הספר "מקח וממכר" של רב האי גאון, אך לא הספיק להוציאו לאור. נפטר בשנת 1966, ונקבר בבית הקברות קריית שאול. כפתור ופרח - עם פירוש גן יוסף, מהדורת הרב יוסף בלומנפלד, ניו יורק, תשי"ח/1958- שנה עשירית למדינת ישראל, באתר היברובוקס אתר חברה קדישא תל אביב-יפו ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הסכם קיבוצי

הסכם קיבוצי הוא הסכם שנערך בין ארגון עובדים לבין מעביד או ארגון מעבידים, ועוסק בתנאי עבודתם של העובדים אצל המעבידים החתומים על ההסכם. ההסכם מבשיל במשא ומתן בין ארגון עובדים לבין מעביד או ארגון של מעבידים, הקרוי משא ומתן קיבוצי. לאחר שהגיעו להסכמות על סעיפיו, נחתם בידי הצדדים, והופך להיות בעל תוקף המחייב את המעבידים החתומים עליו ואת כל העובדים של אותם מעבידים, גם אם אינם חברים בארגון העובדים. המשא ומתן הקיבוצי, וההסכם הקיבוצי שנחתם בעקבותיו, מגבירים את כוחם של העובדים, המתייצבים כקבוצה מאורגנת מול המעביד, בהשוואה למשא ומתן לכריתתו של הסכם עבודה אישי, שבו העובד הבודד ניצב מול המעביד. כברירת מחדל, כוחה של הנהלת חברה גדול מכוחו של עובד בודד, דבר המאפשר לחברה לנצל את העובד, לתגמל אותו במשכורת ותנאים נמוכים, ולהחליף אותו במהרה בעובדים חדשים. לעומת זאת, הסכם קיבוצי עשוי להוביל למצב שבו כוחם של העובדים גובר על כוחה של ההנהלה, דבר שיקשה על החברה בהתמודדות עם קשיים כלכליים (יקשה על התייעלות, פיטורי עובדים והורדות שכר), יקשה על ההנהלה לערוך רפורמות על רקע שינויים גלובליים בתחום הפעילות של החברה, ויוביל למחירים גבוהים של מוצרי החברה, בשל עלות כח-אדם כבדה. חשש זה גובר במיוחד בחברות ממשלתיות ובמונופולים, שם יכולים העובדים להסתייע בתמיכת נציגים פוליטיים כנגד הנהלת החברה, ואף יכולים לנצל את כוחם כנגד הכנסת תחרות לשוק מונופוליסטי. הסכם קיבוצי יוצר אחידות בתנאי ההעסקה. ערך מורחב – הסכם קיבוצי (ישראל) הסכם קיבוצי הוא דרך נפוצה להסדרת יחסי העבודה בישראל. הסדרתם של הסכמים קיבוציים נעשית בהתאם לחוק הסכמים קיבוציים, תשי"ז-1957. באמצעות צו הרחבה אפשר להרחיב את תחולתו של הסכם קיבוצי כללי גם על מעסיקים ועובדים במקומות עבודה שלא נכללו בו. מדיה וקבצים בנושא הסכם קיבוצי בוויקישיתוף הסכמי עבודה קבוציים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוחמד הרביעי, סולטאן גרנדה

אבו עבד אללה מוחמד בן אסמאעיל או בקיצור מוחמד הרביעי (בערבית: أبو عبد الله محمد بن إسماعيل; 1315 - 25 באוגוסט 1333) היה הסולטאן השישי של השושלת הנסרית אשר שלטה על ממלכת גרנדה שבאל-אנדלוס (חצי האי האיברי). הוא היה בנו של אסמאעיל הראשון, ממנו הוא ירש את הממלכה בעודו נער בן 10. הוא מלך משנת 1325 ועד לשנת 1333, אז נרצח בהתנקשות. יורשו היה אחיו הצעיר, יוסוף הראשון. מוחמד היה הבכור מבין ארבעת ילדיו של אסמאעיל הראשון, ובנערותו נודע כפרש מעולה. בגלל צעירותו היה נתון מוחמד הרביעי להשפעתם של שרי הממלכה וכן להשפעתה של סבתו, פאטמה. ב-1325 נרצח אביו, אסמאעיל הראשון, ומוחמד הרביעי ירש את המלוכה. בין השנים 1325-1329 מלך מוחמד תחת עוצרותו של החג'יב איבן אל-מחרוק (ابن المحروق). בשנת 1325 הכריז אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה מלחמה על ממלכת גרנדה (כחלק מהרקונקיסטה), וקרא למלכים נוצרים נוספים להצטרף אליו. אמנם לא הייתה היענות לקריאה, אך למרות זאת פתח אלפונסו מערכה נגד גרנדה בגבולה המערבי. ב-1327 הצליח אלפונסו לכבוש את המבצרים של אולוורה, פרונה וטורה אלחכים. ב-25 באוגוסט 1330 התרחש קרב טבה ליד העיירה טבה, שהסתיים בניצחון קסטיליאני ובכיבוש העיר. מוחמד הרביעי כרת ברית עם השליט המריני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן, מלך מרוקו, ושניהם הטילו מצור משותף על גיברלטר (בין פברואר-יוני 1333), שהייתה נתונה ב-24 השנים הקודמות תחת שליטה קסטיליאנית. ב-17 ביוני נכנע חיל המצב וגיברלטר עברה לידיים מוסלמיות. אלפונסו האחד עשר לא אבה לוותר על השליטה במקום, ובסוף יוני שלח צבא קסטיליאני להטיל מצור על גיברלטר. בתום חודשיים של לוחמה, כאשר שני הצדדים לא הצליחו להגיע לידי הכרעה, חתמו מוחמד הרביעי ואלפונסו האחד עשר על הסכם הפסקת אש ל-4 שנים תוך כדי שהם מסבים לארוחה דשנה ומחליפים ביניהם מתנות. על פי המסופר העניק מוחמד הרביעי לאלפונסו חרב עם נדן זהב, משובצת באיזמרגדים, באבני אודם ובאבני ספיר וכן קסדה משובצת בשני איזמרגדים, כל אחד מהם "בגודל של ערמון", ואילו אלפונסו העניק למוחמד דאובלט (סוג של בגד מימי הביניים שנלבש על ידי גברים). בלילה שלאחר החתימה על הפסקת האש נרצח מוחמד הרביעי על ידי שניים מאציליו שכעסו על כך שהסולטאן אכל עם נוצרים וחששו שמא התנצר. הוא נקבר במאלגה ב-25 באוגוסט 1333.
יעקב פנחס שיר

הרב יעקב פנחס שיר (כ"ג תמוז תרפ"ג, 7 ביולי 1923 - כ"ו באדר תש"ע, 12 במרץ 2010) היה רבה הראשי האשכנזי של כפר סבא במשך למעלה משלושים שנה. נולד בפולין, בנם של הרב אביגדור ראובן וחוה שיר. בשנת 1935, בהיותו בן 12, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בה כיהן אביו כרב בנשר-יגור. למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה ובישיבת חברון בירושלים. נישא לחיה-אסתר, בתו של שמעון לעוי, שהיה הגבאי של בית הכנסת זהרי חמה בירושלים, ונינת הרב דוד בהר"ן. בשנת 1949 מונה לרבו של חוואסה, לימים שכונת בן דור של נשר, שהתפנה מתושביו הערבים ואוכלס בעולים חדשים. הוא כיהן בתפקידו זה כעשרים שנה. בשנת 1952 הוא התמודד בראש הרשימה הדתית למועצת נשר. נמנה בחבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי. בשנת 1970 התמנה לרבה של כפר סבא וכיהן בתפקידו עד לשנת 2007, אז פרש לגמלאות עקב בעיות בריאות. הקים בית דין לגיור, שעסק בעיקר בגיור ילדים שאומצו על ידי משפחות ישראליות בחו"ל. נפטר בכניסת השבת בכ"ו באדר תש"ע, והלווייתו נערכה במוצאי השבת. נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים. הבכור הרב אהרון יוסף שיר, אברך, גר בירושלים הרב חיים אריה שיר נשוי לצפורה בת הרב פנחס בירינצוויג, משמש משגיח רוחני בישיבת מיר (ברכפלד) מודיעין עילית בעבר שימש בתפקיד זה בישיבת מאור התלמוד ברחובות. ביתו חוה מינקה נשואה לרב רזיאל מיקה, ראש ישיבה לבעלי תשובה מיוצאי ברית המועצות וכותב בעיתון המודיע תחת שם ספרותי מ. אלירז. בנו הרב נחום שיר רב היישוב בית יצחק שער חפר ורב אזורי בעמק חפר. ביתו יוכבד גולדשטיין אשת הרב שלמה גולדשטיין ראש ישיבה בישיבת התפוצות ובנו של הרב מרדכי גולדשטיין מייסד ישיבת התפוצות . זמן מעריב, כפר סבא נפרדה מהרב יעקב פנחס שיר, באתר nrg‏, 17 במרץ 2010 בד"ה: הרב יעקב פנחס שיר זצ"ל רבה של כפר סבא, tog, 13 במרץ 2010 הלויית הגאון רבי יעקב פנחס שיר זצ"ל, tog, 14 במרץ 2010 מכתב גלוי לכ' הרבנות הראשית בירושלים, דבר, 7 בינואר 1938 נשר יג'ור, הצופה, 9 במרץ 1938 רב לשכונת חוואסה, הצופה, 25 באוגוסט 1949 נחנך בית מרחץ, הצופה, 16 באוגוסט 1953 "הרב פנחס שיר, רב בן דור"ידוע בשער בת רבים, מעריב, 14 באוגוסט 1961 רב טוראי ג'ורג' לזאר, חרות, 16 בנובמבר 1964 בחירות למועצה מקומית נשר, הצופה, 2 ביולי 1952 Page 38 Advertisements Column 1, הצופה, 22 בספטמבר 1968 הרב פ. שיר נבחר לרבה של כפר סבא, מעריב, 6 באפריל 1970 הרב י.פ. שיר רב כפר־סבא, דבר, 3 בנובמבר 1970
אימוג'ן קינג

אימוג'ן קינג (אנגלית: Imogene King;‏ 30 בינואר 1923 - 24 בדצמבר 2007) הייתה חלוצה בפיתוח תאוריות בסיעוד. תאוריית המערכות שלה כמו גם תאוריית השגת המטרות נמצאים בכל טקסט העוסק בתאוריה סיעודית. התאוריות שלה נלמדות בבתי ספר לסיעוד ומיושמות במגוון רחב של אופנים. בשנת 1948 קיבלה תואר ראשון בסיעוד מאוניברסיטת סנט לואיס, שם גם קיבלה תואר שני, בשנת 1957. את הדוקטורט שלה היא קיבלה מהמכללה למורים, אוניברסיטת קולומביה. קינג לימדה בפקולטה של אוניברסיטת לויולה בין השנים 1961–1966 וכן בין השנים 1972–1980. היא ניהלה את תוכנית הסיעוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו בין השנים 1968–1972. היא לימדה באוניברסיטת דרום פלורידה בין השנים 1980–1990. קינג יוצאת מנקודת הנחה שמקצוע הסיעוד מבוסס על הקשר בין בני האדם לסביבתם. קשר זה משליך על מצבם הבריאותי של היחידים וליכולתם לתפקד במצבים חברתיים. לפי קינג, מטרת הסיעוד היא לעזור ליחיד לשמור ולשמר את בריאותו. מהלך זה מושפע, בין השאר, מהקשר בין האחות והמטופל. בריאות הוא מצב בו האדם הסתגל למצבי הלחץ בסביבתו הפנימית והחיצונית. הסתגלות זו היא תוצר של שימוש מיטבי בכוחותיו האישיים. חולי, לעומת זאת, הוא מצב שמפריע לקיום התקין של החיים ומקשה על האיזון של האדם עם הלחצים הסובבים אותו. מודל זה משרטט את הגורמים שמרכיבים את ההתנהגות האנושית, והדינימיקה ביניהם. מטרת תאוריה זו היא להסביר את המערכות שבמסגרתן אחיות אמורות לתפקד. בתאוריה זו מגדירה שלוש מערכות: מערכה אישית - זוהי מערכת שמבטאת את האדם עצמו. מערכת זו כוללת את הרצונות, הערכים והרעיונות של האדם. מערכת בין אישית - מערכות בין-אישיות הן תוצר של קשר בין שני אנשים ויותר. אחות ומטופל, למשל, מהווים מערכת בין אישית. משפחות הן דוגמה לקבוצות קטנות שנחשבות למערכת בין אישית. מערכת חברתית - אלו הן מערכות מורכבות, שמרכיבות את החברה. לדוגמה: מערכת החינוך, מערכת הבריאות, השפעתה של הקהילה על הפרט, וכדומה. תאוריה זו עוסקת במערכת היחסים ובאינטראקציות שבין אנשים, ומתמקדת באלו שבין האחיות למטופל. תאוריה זו פועלת במצבים השונים של תהליך הסיעוד: הערכה, תכנון ויישום. על פי תאוריה זו, בהליכים סיעודיים כל צד מתרשם מהצד השני ולפי התרשמות זו הוא פועל. פעולה זו גורמת לתגובה נגדית, וכך נוצרת אינטראקציה בין שני הצדדים. במידה והלך המחשבה שלהם דומה, אזי אין מכשולים ואפשר ליישם את ההתערבות הסיעודית. מערכת זו היא פתוחה ומקבלת פידבקים בכל אחד משלביה, פידבקים המאפשרים לשני הצדדים להבין אחד את השני. King, Imogene (1981). A Theory for Nursing: Systems, Concepts, Process. J. Wiley
דוד צבי זילברשטיין

הרב דוד צבי זילברשטיין (ה' בתשרי תרנ"ח, 1 באוקטובר 1897 – י"ט בחשוון תשל"ט, 19 בנובמבר 1978) היה רב, איש חינוך ופעיל ציבור חרדי בפולין ולאחר מכן ביישוב החדש בארץ ישראל. כיהן כמזכיר מרכז חינוך התורה בארץ ישראל ומרבני תל אביב. נולד בפולין, בנו של אביגדור זילברשטיין, מחסידי גור. קיבל חינוך תורני. בצעירותו הצטרף לפועלי אגודת ישראל בפולין והחל בפעילות ציבורית. בשנת תרפ"ג (1923) השתתף כנציג פועלי אגודת ישראל בכנסייה הגדולה הראשונה. במהלך הדיונים הוא דיווח על פעילותה של תנועת פועלי אגודת ישראל והעלה דרישה מבעלי בתי חרושת החרדים להעסיק פועלים שומרי דת. שימש כמנהל ישיבת תורת חסד בפולין. פרסם מאמרים בביטאונים האגודאיים בפולין "דרכנו" ו"דגלנו". בשנת תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. היה ממייסדי בית הספר החרדי הראשון בתל אביב "סיני" ונמנה עם צוות מחנכיו ובהם זלמן ינקלביץ ויהודה מאיר אברמוביץ. כמו כן, היה מורה בסמינר שרנסקי בתל אביב. בשנות ה-30 ייסד הרב שמואל גריינימן את "מרכז חינוך התורה החרדי", שאיגד את מוסדות החינוך הדתיים והתורניים בארץ ישראל, מתוך מטרה לשמור על עצמאות החינוך החרדי. הרב זילברשטיין התמנה למזכיר הארגון והיה הרוח החיה בפעילותו. הוא יזם וערך בתל אביב כינוסי רבנים ואנשי ציבור והיה מהנואמים המרכזיים. בלט בכישרונו הרטורי והרבה לדרוש ברבים ועורר את הצורך לעסוק בחיזוק הדת. היה ממעוררי הרעיון של "מסע התשובה" בערים ובמושבות הארץ והיה יד ימינו של הרב הרצוג במסע זה. לאחר קום המדינה הוקם "הזרם הרביעי" ולאחר מכן החינוך העצמאי ופעילותו של "מרכז חינוך התורה" פסקה. עם זאת המשיך הרב זילברשטיין בפעילות ציבורית וחינוכית ענפה. הוא ארגן כינוסים שונים בנושאי חינוך, שבהם קרא להגביר את הפעילות בקרב ילדי העולים מארצות אירופה וצפון אפריקה. הוא גם פרסם מאמרים בנושא בכתבי העת החרדים של אותה תקופה, ובהם "הנאמן" ובית יעקב" ו"שערים", ובהם הציע את רעיונותיו. במשך כעשרים וחמש שנה כיהן כרב בתל אביב וראש מחלקת השבת ברבנות המקומית. בתקופת רבנותו המשיך לפעול לחיזוק ענייני הדת בעיר. נפטר בשנת תשל"ט, ונקבר בבית הקברות קריית שאול. בתו בלה נישאה ליוסף אנגל. הם היגרו לארצות הברית, שם נישאה בתם הניה לרב חיים וואלקין. הנאום והמאמר, תש"כ אתר חברא קדישא תל אביב-יפו הסמינאריון בית יעקב בתל אביב, הצופה, 19 באוקטובר 1938