laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מיקשביץ'

מיקשביץ' (בבלארוסית: Мікашэвічы, מיקשביצ'י; בפולנית: Mikaszewicze, מיקשביצ'ה) היא עיר קטנה במחוז ברסט שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. מיקשביץ' נזכרת לראשונה במאה ה-18, ובשנת 1880 חוברה לקו מסילות הברזל. בעקבות הסכם ריגה בשנת 1921 נכללה העיר בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-400 יהודים, כרבע מתושביו, ופעל בו סניף של קק"ל. עם כיבוש האזור בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, רוכזו יהודי היישוב בגטו, בו הועסקו בעבודות כפייה והוטלו עליהם תשלומי כופר. ב-6 באוגוסט 1942 רצחו הגרמנים את כל יושבי הגטו מחוץ ליישוב. מדיה וקבצים בנושא מיקשביץ' בוויקישיתוף מיקשביץ' (Mikaszewicze), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מיקשביץ'", באתר השטעטל הווירטואלי אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), מיקשביצ'ה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1424–1425), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
דמם כתמי

דֶּמֶם כִּתְמִי (ecchymosis) הוא כתם דימום תת-עורי שקוטרו גדול מסנטימטר אחד. הגדרה רחבה יותר של הדמם הכתמי מגדירה אותו כיציאה של דם אל הרקמות מכלי דם קרוע. מונח זה תקף גם לשינוי הצבע התת-עורי שנובע מזליגה של דם בתוך הרקמה שנחבלה. הדמם הכתמי דומה להמטומה (צרור דם) או לחבורה, אולם בניגוד לחבורה, הנגרמת מחבלה גופנית, דמם כתמי אינו בהכרח נגרם בשל חבלה, ובדומה לארגמנת, יכול לנבוע מתפקוד לא תקין של תאים בדופן כלי הדם. גבולותיו של הדמם הכתמי מפושטים יותר משל ארגמנת. ישנן סיבות רבות להמטומות תת-עוריות, ובהן דמם כתמי. הפרעות במערכת הקרישה, כמו המופיליה, יכולות לגרום ליצירת דמם כתמי בילדים. מדיה וקבצים בנושא דמם כתמי בוויקישיתוף
פרובינציית הסן-נסאו

פרובינציית הסן-נסאו הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה, עד שפוצלה על ידי הנאצים בשנת 1944 לפרובינציית הסן ופרובינציית נסאו. בשנת 1866 הצטרפו נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו והעיר החופשית פרנקפורט לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחו לממלכת פרוסיה, ושולבו יחד עם שטחים מהדוכסות הגדולה של הסן ליצירת פרובינציית הסן-נסאו. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, ובשנת 1929 צורפה לפרובינציה המדינה החופשית ולדק-פירמונט. בשנת 1944 פוצלה הפרובינציה לפרובינציית הסן ולפרובינציית נסאו. לאחר מלחמת העולם השנייה נכללו שטחי הפרובינציה בשטח הכיבוש האמריקאי, כחלק מהסן הגדולה, ובשנת 1946 נכללו במדינת הסן בגרמניה המערבית. מדיה וקבצים בנושא פרובינציית הסן-נסאו בוויקישיתוף
לוקיב

לוקיב (באוקראינית: Луків; בפולנית: Maciejów, מצ'יוב) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה בשנת 1537, תחת השם מצ'יוב, ובשנת 1577 הוענקו לו זכויות עיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין רבני העיר היו: רבי מנחם מאניש מרגליות, בנו של רבי חיים מרדכי מרגליות מחבר הספר "שערי תשובה" וחתנו של רבי יעקב אריה שפירא הרבי מקובלה; ובנו רבי אפרים מרגליות, חתנו של רבי אברהם מטריסק. משנת תרנ"ג עד תרצ"ז כיהן רבי שלום שכנא צ'רניאק מחבר הספרים "חיים וברכה" ו"משמרת שלום". לאחר פטירתו כיהנו בנו רבי יוסף צ'רניאק וחתנו ר' יוסף לשצבר. שניהם נספו בשואה. מרבית יהודי העיר השתייכו לתנועת החסידות בעיקר מחצרות טריסק, סטולין, נישכיז וסטפין. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. ב-24 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי שוד ביהודיה. בהמשך, נרצחו כ-150 צעירים יהודים מהעיירה, ובסוף השנה נרצחה קבוצת נשים יהודיות בעיירה. בד בבד רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. בתחילת קיץ 1942 רצחו הגרמנים כ-200 גברים יהודים נוספים מהגטו. בספטמבר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו הנותרים, בעיקר נשים, קשישים וילדים, בבורות ירי. מדיה וקבצים בנושא לוקיב בוויקישיתוף מצ'יוב (Maciejów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מצ'יוב באתר איגוד יוצאי ווהלין בישראל. "מצ'יוב (לוקיב)", באתר השטעטל הווירטואלי אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), מצ'יוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1416–1417), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
עורק הכסל

האם התכוונתם ל... עורק הכסל המשותף – עורק המתפצל מאבי העורקים ומספק דם לאגן ולגפיים התחתונות עורק הכסל החיצון – עורק המתפצל מעורק הכסל המשותף ומספק דם לגפיים התחתונות עורק הכסל הפנימי – עורק המתפצל מעורק הכסל המשותף ומספק דם לאגן
מרוזי

מרוזי (בפולנית: Mrozy) היא עיירה במחוז מינסק מזובייצקי[דרושה הבהרה] שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-300 יהודים, רוב תושביה, ופעלו בה ישיבה ומפלגות ותנועות נוער ציוניות. ב-12 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שבהפצצתה נהרגו 32 יהודים. מיד עם כניסתם, גייסו הגרמנים את יהודי העיירה לעבודות כפייה, תוך ביצוע מעשי שוד ורצח בהם, בשיתוף פולנים מקומיים. בקיץ 1940 רוכזו כ-1,000 יהודי העיירה הנותרים ויהודי כפרי הסביבה בגטו שהוקם ביישוב. בספטמבר 1942 שילחו הגרמנים את כל יושבי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה. מדיה וקבצים בנושא מרוזי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרוזי מרוזי (Mrozy), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מרוזי", באתר השטעטל הווירטואלי יולנטה קריימר, מרוזי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 412–413), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הארמייה ה-17 (האימפריה היפנית)

הארמייה ה-17 (ביפנית: 第17軍‏ Dai-jū nana gun) הייתה ארמייה בצבא היפני הקיסרי שפעלה במלחמת העולם השנייה. הארמייה ה-17 הוקמה ב-18 במאי 1942, תחת הארמייה האזורית השמינית, ובמסגרת קבוצת הארמיות של חיל המשלוח הדרומי היפני, במטרה להדוף את נחיתות בעלות הברית באיי שלמה. הארמייה, שמפקדתה שכנה ברבאול שבבריטניה החדשה, נלחמה בגינאה החדשה, בגוודלקנל, ובשאר איי שלמה, במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. לאחר שהפיקוד על הארמייה האזורית השמינית נמסר לגנרל היטושי איממורה, הצטמצם תחום פעילותה של הארמייה ה-17 לאיי שלמה בלבד, ובעיקר לבוגנוויל. במערכה בבוגנוויל נותקה הארמייה מן העולם החיצון, לא קיבלה עוד אספקה ותגבורות, וחייליה נאלצו לקיים את עצמם ולהסתתר במערות באי עד תום המלחמה. לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה (18 במאי 1942 - 1 באפריל 1945) לוטננט גנרל מסטאנה קאנדה (1 באפריל 1945 - 15 באוגוסט 1945) History of Imperial General Headquarters Army Section (Revised Edition), HyperWar Foundation.
מרינה הורקה

מרינה הורקה (בבלארוסית: Мар’іна Горка, ברוסית: Марьина Горка, מרינה גורקה) היא עיר קטנה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. היישוב נזכר לראשונה במאה ה-16, עת היה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. בשנת 1938 הוענקו ליישוב זכויות עיר. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו ביישוב כ-800 יהודים. ב-1 ביולי 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, ובספטמבר ריכזו את יהודי היישוב בגטו. ב-28 בספטמבר 1941 נרצחו כ-1,000 יהודי היישוב וסביבתו כשלושה ק"מ ממנו. מדיה וקבצים בנושא מרינה הורקה בוויקישיתוף מרינה גורקה (Maryina Gorka), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מרטין דין (אנ'), מרינה גורקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1702–1703), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
אשר אנשיל כץ (וויען)

הרב אשר אנשיל כץ הוא רבה של קהילת וויען בברוקלין וראש הישיבה של הקהילה. נולד לרב יהושע כץ, רבה של סומבטהלי, ולחנה בת הרב חיים יהודה דייטש. נקרא על שם סבו הרב אשר אנשיל כץ רבה של סארדעהאלי. לאחר נישואיו מונה על ידי אביו לראש המתיבתא בישיבת סומבטהלי. לאחר פטירת אביו מילא את מקומו ברבנות בית הכנסת סומבטהלי בבורו פארק. לאחר פטירת הרב עזריאל יהודה ליבוביץ, רבה של קהילת וויען, נקרא למלא את מקומו. הוא עשה מהפך בקהילה, ושינה את דרכה מקהילה בנוסח אשכנז לקהילה חסידית. בשנת תשס"ח הוא שינה את נוסח התפילה מאשכנז לספרד, והחל לערוך טישים ולנהוג בגינוני אדמו"רות. חלק מהדור המבוגר בקהילה התנגד לשינויים אלו, אך מרבית הדור הצעיר עמד לצידו. נחשב לפוסק נייטרלי ומקובל בקרב הרבה חוגים[דרוש מקור]. "שמן ראש" על התורה ומועדי השנה "נחל הברית" על הלכות מילה "אוצר השבת" על הלכות שבת הרב אשר אנשיל נשוי לפערל, בת הרב משה מרדכי פולאק שכיהן בתפקיד אב"ד קהילת וואדקערט. ילדיהם הם: גיטל, אשת הרב אהרן ישעיה, ראש כולל עדת יראים ובנו של הרב משה סג"ל רוזנר, רב קהילת פאפה במונסי. הרב יואל משה מרדכי, נשוי למחלה בת הרב מנדל הגר האדמו"ר ממרכז חסידי ויז'ניץ. מכהן כרב הקהילה בוויליאמסבורג. אשר אנשיל בן יהושע כץ, דף שער בספרייה הלאומית
מרקינה

מרקינה (בליטאית: Merkinė; בפולנית: Merecz; ביידיש: מערעטש) היא עיירה במחוז אליטא שבדרום ליטא, בסמוך למפגש הנהרות מרקיס (Merkys) וניימן, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב וטירת העץ שבו נזכרים לראשונה בשנת 1359, וטירה זו סייעה להגן על היישוב מפני פשיטות המסדר הטבטוני. בשנת 1569 הוענקו ליישוב זכויות עיר, כחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,400 יהודים, כשני שלישים מתושביה, ופעלו בה בתי ספר עבריים מרשתות תרבות ויבנה, וכן מפלגות ותנועות נוער ציוניות. עם סיפוח ליטא לברית המועצות בקיץ 1940 נאסרה פעילות זו. ב-22 ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכנסו הגרמנים לעיירה לאחר הפגזתה, והתירו לליטאים המקומיים לערוך פוגרום ביהודי היישוב, תוך ירי בחלק מהיהודים, והטבעת חלקם בנהר נימן. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן ומוקף גדר תיל, שהוקם סביב בית הכנסת המקומי, ואשר נשמר בידי הליטאים. יהודי הגטו הועסקו בעבודות כפייה, אשר מעת לעת נרצחו בהן עובדים. ב-10 בספטמבר 1941 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים ליטאים, והובילו את כל יושביו עירומים לבורות ירי בסמוך לבית העלמין היהודי המקומי. לפי דו"ח יגר, נרצחו באקציה זו 223 גברים יהודים, 355 נשים יהודיות ו-276 ילדים יהודים. מדיה וקבצים בנושא מרקינה בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת מרטש, בספריית העיר ניו יורק "מרקינה", באתר JewishGen (באנגלית) מרץ' (Merkinė), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, מרקינה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1091–1092), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מרקינה (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית
אוטו היצפלד

גנרל אוטו היצפלד (בגרמנית Otto Hitzfeld;‏ 7 במאי 1898 – 6 בדצמבר 1990) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. היצפלד נולד ב-7 במאי 1898 בשלוכזי, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס היצפלד לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד התחלופה של רגימנט הרגלים ה-142 (באדן ה-7), ולחם בשורותיו במהלך המלחמה, וב-18 בפברואר 1916 הועלה לדרגת לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בזהב, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר היצפלד ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1936 הועלה היצפלד לדרגת מיור, ובשנת 1937 מונה למדריך באקדמיה הצבאית בדרזדן. ב-10 בנובמבר 1938 מונה לשלישו של מפקד האקדמיה, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט,. בסוף 1939 מונה היצפלד למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-158, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-82 במסגרת הקורפוסים ה-38, ה-13, וה-23. ב-15 בנובמבר 1940 מונה היצפלד למפקד רגימנט הרגלים ה-593, וב-26 ביולי 1941 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-213, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-73, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוסים ה-54, והקורפוס ה-42 לסירוגין במסגרת הארמייה ה-11. ב-30 באוקטובר 1941 קיבל היצפלד על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בינואר 1942 הועלה לדרגת אוברסט. ב-17 בינואר 1942 קיבל היצפלד על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-15 באוגוסט 1942 נפצע במהלך הקרבות, וקיבל על כך את עיטור אות הפציעה בזהב. לאחר החלמתו מונה היצפלד ב-19 בינואר 1943 למפקד הדיוויזיה ה-102, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-39 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-14 במרץ הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה ה-18. ב-1 באפריל 1943 הועלה היצפלד לדרגת גנרל מיור, והועבר עם הדיוויזיה שבפיקודו תחת פיקוד הקורפוס ה-20 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. ב-23 באפריל הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת הארמייה התשיעית, ולחם עמו בקרב קורסק. ב-12 באוגוסט הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-35 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-31 באוגוסט הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה התשיעית, כחלק מהקורפוסים ה-56 והקורפוס ה-20. ב-5 בנובמבר 1943 הועלה היצפלד לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד בית הספר לחיל הרגלים בדבריץ, עליו פיקד עד ה-1 בנובמבר 1944. ב-17 בדצמבר 1944 מונה היצפלד למפקד הקורפוס ה-67, ולחם עמו כחלק מארמיית הפאנצר השישית בקרב הארדנים. בינואר 1945 הוכפף הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-15, ובפברואר הוכפף הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית. ב-1 במרץ 1945 הועלה היצפלד לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-2 באפריל מונה למפקד הארמייה ה-11. ב-19 באפריל 1945 נפל היצפלד בשבי בעלות הברית לאחר שהכריז על גטינגן כעיר פרזות, וב-9 במאי 1945 קיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-12 במאי 1947 שוחרר היצפלד מהשבי, ורק אז נודע לו שקיבל את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר שחרורו התגורר היצפלד בדונסהיים עד למותו ב-6 בדצמבר 1990. מדיה וקבצים בנושא אוטו היצפלד בוויקישיתוף אוטו היצפלד באתר www.lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
מרקושוב

מרקושוב (בפולנית: Markuszów) הוא כפר במחוז פולאווי שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה בשנת 1317, ובשנת 1330 הוענקו לו זכויות עיר, שחודשו והורחבו במאות ה-16 וה-17. בעקבות מרד ינואר ניטל מהיישוב מעמדו העירוני. התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא מהמאה ה-17, ובשנת 1681 קיבלו היתר לבניית בית כנסת ביישוב. בעיר פעלו האדמו"רים רבי אברהם משה ויינטרוב ובנו רבי יהושע עוזיאל. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב למעלה מ-1,000 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. בעיירה פעלה קבוצה של חסידות מרקישוב. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו ליישוב מאות פליטים יהודים. ב-11 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן גיוס לעבודות כפייה. במאי 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אליו הגיעו פליטים יהודים נוספים, ואשר כעבור מספר שבועות ננעלו שעריו. באפריל 1942 גורשו מהגטו כ-500 קשישים וחולים יהודים למחנה ההשמדה סוביבור. במקביל הועברו לגטו שבכפר יהודים שגורשו מסלובקיה, ומספר יושביו הגיע לכ-1,500 איש. ב-9 במאי 1942 שולחו כל יושבי הגטו לסוביבור, תוך רצח חולים וקשישים בשעת האקציה. כחמישים צעירים יהודים מהכפר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה הקימו יחידות פרטיזנים שפעלו באזור היישוב. מדיה וקבצים בנושא מרקושוב בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת מרקושוב, בספריית העיר ניו יורק מרקושוב (Markuszów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מרקושוב", באתר השטעטל הווירטואלי לאורה קרגו, מרקושוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 682–684), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) בבית העלמין החולון יש את אנדרטת הזיכרון לקורבנות העיירה קיים ספר מתורגם " חורבנה וגבורתה של העיירה מרקושוב" שנכתב במקור ביידיש על ידי בני העיירה ששרדו
מגנושב

מגנושב (בפולנית: Magnuszew; ידועה גם כמגנישוב) הוא כפר במחוז קוז'יניצה שבפרובינציית מזוביה בפולין, לצד נהר ויסלה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה במאה ה-12, ובשנת 1377 הוענקו לו זכויות עיר. באמצע המאה ה-17, בעת פלישת האימפריה השוודית, נשרף היישוב, אך שוקם לאחר מכן. בסוף המאה ה-18 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני. כבר במאה ה-18 ישבו בעיר יהודים רבים. בין המפורסמים שבילידיה, נמנים רבי יצחק מאיר אלתר, בעל החידושי הרי"ם ומייסד חסידות גור, ורבי אברהם יוסף קרייזווירט, בעל הספר בית אברהם ואביו של רבי חיים קרייזווירט. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-750 יהודים, כמחצית מתושביו. עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו עבודות כפייה, ובמרץ 1941 רוכזו כולם בגטו שהוקם במקום, אליו הועברו גם יהודים מכפרי הסביבה. בספטמבר 1942 הועברו כ-1,200 יושבי הגטו שביישוב לגטו קוז'יניצה, וממנו שולחו תוך זמן קצר למחנה ההשמדה טרבלינקה. מדיה וקבצים בנושא מגנושב בוויקישיתוף מגנושב (Magnuszew), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מגנושב", באתר השטעטל הווירטואלי שטפן לנשטדט (גר'), מגנושב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 255–256), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
אדם גרגורי

אדם גרגורי (באנגלית: Adam Gregory; נולד ב-28 בדצמבר 1987) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור טיי קולינס בסדרת הנעורים "90210"‏ (2008–2009) ובזכות הופעתו בתור תומאס פורסטר (אנ') באופרת הסבון "היפים והאמיצים" (2010–2014). גרגורי נולד בסינסינטי, אוהיו, הצעיר מתוך שלושה בנים. אחיו הבכור, שאנון, הוא טייס והשני, סקוט, הוא חייל בצי ארצות הברית. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון אוק הילס (אנ') ב-2006, הוא התקבל לאוניברסיטת צפון קנטקי (אנ') אך נשר מהלימודים כדי לקדם את קריירת המשחק שלו. גרגורי דגמן בעבר ל"נו מודלס". בשנת 2008 לוהק לתפקיד חוזר של טיי קולינס לסדרת הנעורים "90210", דמות אשר גילם במשך עשרה פרקים. באותה שנה התארח בסדרות "ג'ורדן וזהו" ו-"המכשפים מווייברלי פלייס". בשנת 2009 שיחק בסרט הקומדיה "שוב בן 17" בכיכובו של זאק אפרון, שיחק את דרו בסרט "האנה מונטנה: הסרט", המהווה עיבוד קולנועי לסדרת הטלוויזיה "האנה מונטנה" בכיכובה של מיילי סיירוס, וכן, השתתף כחבר לשעבר של אשלי טיסדייל בוידאו קליפ לשירה "It's Alright, It's OK", הכלול באלבומה השני. באוגוסט 2010 לוהק לדמותו של תומאס פורסטר באופרת הסבון הפופולרית "היפים והאמיצים", המשודרת בערוץ CBS, ולקח את התפקיד מדרו טיילר בל. הוא שיחק בתוכנית במשך כ-3 שנים עד שדמותו הוסרה מהתכנית ב-2013. בשנת 2014 גילם את אחת הדמויות הראשיות בסרט המלחמה "Saints and Soldiers: The Void" בתור רב"ט קארי סימס. בשנת 2016 הוא גילם כוכב ריאליטי שמואשם בתקיפה מינית בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר: מדור מיוחד" בפרק "Assaulting Reality". בספטמבר 2009 החל לצאת עם הדוגמנית שרידן ספארי, אותה הכיר כאשר למדו יחד בתיכון. השניים נישאו ב-26 בפברואר 2010. בנם הראשון, אדם קאנון, נולד ב-8 בפברואר 2013. ב-16 ביוני 2016, נולד בנם השני. מדיה וקבצים בנושא אדם גרגורי בוויקישיתוף אדם גרגורי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אדם גרגורי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אדם גרגורי, באתר AllMovie (באנגלית) אדם גרגורי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אדם גרגורי, באתר MusicBrainz (באנגלית)
מוגיילניצה

מוגיילניצה (בפולנית: Mogielnica; ביידיש: מאגלניצא, מוגלניצה) היא עיירה במחוז גרוייץ שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. מוגיילניצה נזכרת לראשונה בשנת 1249, ובשנת 1317 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית. בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות, ואלה הושבו לו בשנת 1919 תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה. בעיר פעל רבי חיים מאיר יחיאל שפירא, המפורסם בכינויו "השרף ממוגלינצא", מחשובי אדמו"רי פולין בתקופתו. אחריו כיהן באדמו"רות בעיר בנו רבי אברהם יהושע השל שפירא (–כ"ו בסיון תרל"ח, 1878) ואחריו בנו רבי אבי עזרא זעליג. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,700 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית. ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות והשפלה ביהודיה, תוך שריפת בית הכנסת העתיק בעיירה, והסבת בית המדרש המקומי לאורוות סוסים. כ-4,000 יהודי העיירה, ובהם כ-1,500 פליטים מלודז', רוכזו בגטו שהוקם בה, בו פרצה מגפת טיפוס הבהרות. בינואר 1941 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מהסביבה. בסוף פברואר 1941 גורשו יהודי גטו מוגיילניצה לגטו ורשה. מספר יהודים מהגטו שניסו להסתתר בסביבת העיירה נתפסו, ונרצחו במקום. ישראל זונדר (עורך), ספר יזכור מוגיילניצה-בלנדוב, בהוצאת ארגון יוצאי מוגלניצה ובלנדוב בישראל, תל אביב, 1972 מדיה וקבצים בנושא מוגיילניצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוגיילניצה מוגיילניצה (Mogielnica), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מוגיילניצה", באתר השטעטל הווירטואלי גז'גוז' קולאץ', מוגיילניצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 408–410), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הגלימה האמצעית

הַגְּלִימָה הָאֶמְצָעִית (TA: tunica media) היא השכבה האמצעית בדופן של כלי דם. שכבה זו נמצאת בין הגלימה הפנימית לבין הגלימה החיצונית. הגלימה האמצעית בעורק עשויה מתאי שריר חלק ומרקמה אלסטית. היא נבדלת מהגלימה הפנימית בצבעה וסידור הסיבים הרוחבי שבה. שכבה זו היא המעניקה לעורק את עובי דופנו. בעורקים הגדולים ביותר, כגון אבי העורקים או גזע הזרוע והראש, כמות הרקמה האלסטית ניכרת מאוד. בכלי דם אלה נמצאו בגלימה האמצעית גם מעט אגודות עם רקמת חיבור לבנה. תאי סיבי השריר מסודרים ב-5–7 שכבות של שריר חלק מעגלי ואורכי. אורכם 50 מיקרון, והם כוללים גרעינים מובחנים בעלי צורה מוארכת ומעט מעוקלת. בעורקים הגדולים, כמו עורק הכסל המשותף, עורק הירך והעורק התרדמני, מתאחדים הסיבים האלסטיים על מנת ליצור רדידים לסירוגין בין שכבות סיבי השריר. רדידים אלה מאוחדים אחד אל השני באמצעות סיבים אלסטיים העוברים בין אגודות השרירים ומחוברים אל הקרום המנוקב (fenestrated) של הגלימה הפנימית. בעורקים הקטנים הגלימה הפנימית כוללת בעיקר סיבי שריר פשוטים באגודות דקות המסודרות כרדידים ונפרשות בצורה מעגלית סביב כלי הדם. מספר הרדידים אלה משתנה כתלות בגודל העורק, כך שבעורקים הקטנים ביותר יש רדיד אחד בלבד. הגלימה האמצעית בווריד מורכבת משכבה עבה של רקמת חיבור עם סיבים אלסטיים, המעורבים, בוורידים מסוימים, עם שכבה רוחבית של רקמת שריר. היסוד הסיבי הלבן נמצא בעודף ניכר, ושיעורם של הסיבים האלסטיים קטן במידה רבה לעומת שיעורם בעורקים. ניוון ציסטי של הגלימה האמצעית
מורובנייה קורילובצי

מורובנייה קורילובצי (באוקראינית: Муровані Курилівці (מורובני קוריליבצי); בפולנית: Murowane Kuryłowce (מורובנה קורילובצה); ברוסית: Мурованые Куриловцы) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה בשנת 1453, והשתייך למשפחות אצולה פולניות. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. בתחילת המאה ה-20 חיו בעיירה כ-1,400 יהודים, כשליש מתושביה. בשנת 1917 נערך בעיירה פוגרום, שבעקבותיו עזבו את העיירה יהודים רבים. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. ב-17 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו העבירו את השליטה בה באופן זמני לידי ההונגרים, אשר גייסו את יהודי המקום לעבודות כפייה. עם חזרת הגרמנים ליישוב בסתיו 1941 הטילו על יהודיו תשלומי כופר, וריכזו אותם בגטו שהוקם ברובע מוזנח בעיירה. בקיץ 1942 הועברו לגטו שבעיירה מאות יהודים נוספים מכפרי הסביבה ומסניטקיב. ב-20 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, ולאחר סלקציה, רצחו כ-2,300 מיושביו. בסוף אוקטובר 1942 נרצחו יושביו האחרונים של הגטו בסמוך לכפר פופוב. יהודים בודדים שהוחזקו אצל מעבידים גרמנים בעיירה נרצחו בסמוך לנסיגת הגרמנים מהאזור, במרץ 1944. מדיה וקבצים בנושא מורובנייה קורילובצי בוויקישיתוף מורובנייה קורילובצי (Murovanyye Kurilovtsy), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), מורובנייה קורילובצי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1431–1433), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
פרנסיס וסט

פרנסיס ג'. "בינג" וסט (באנגלית: Francis J. "Bing" West; נולד ב-2 במאי 1940) הוא סופר אמריקאי. וסט נולד ב-2 במאי 1940, בבוסטון וגדל במסצ'וסטס. בשנת 1966 התגייס וסט לחיל הנחתים. הוא עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים והוסמך כקצין בדרגת סג"ם ולחם במלחמת וייטנאם. הוא שימש כמפקד מחלקת מרגמות בגדוד הנחתים ה-2 ברגימנט ה-9 של החיל. בהמשך שירת בסיירת חיל הנחתים. וסט הוא בוגר האוניברסיטאות ג'ורג'טאון ופרינסטון ושימש עוזרו של מזכיר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומי בממשל הנשיא רונלד רייגן. לאחר מכן הפך לסופר. ספריו עסקו בלחימת הכוחות המזוינים האמריקנים מאז וייטנאם. בין היתר נלווה לכוחות הנחתים במלחמת עיראק. ספרו של וסט "ללא תהילה" תורגם לעברית ויצא לאור ב-2009 בהוצאת משרד הביטחון. בשנת 2022 תורגם לעברית הספר שכתב עם ג'יימס מאטיס "אות קריאה 'כאוס'". מדיה וקבצים בנושא פרנסיס וסט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרנסיס וסט (באנגלית) בינג ווסט, דף שער בספרייה הלאומית בינג ווסט, "ללא תהילה", הוצאת משרד הביטחון, 2009, עמודים 327. רויטרס, הריסון פורד מועמד לככב בסרט על עיראק, באתר ynet, 19 בדצמבר 2004. גל פרל פינקל, "שדה הקרב אינו סולח על שגיאות", הבלוג על הכוונת, ‏ 28 במאי 2022.
מיורי

מיורי (בבלארוסית: Мёры; בפולנית: Miory) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. מיורי נזכרת לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-16. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר הסכם ריגה בשנת 1921 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה, בנפת וילנה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-500 יהודים, והתקיימו בה מפלגות ותנועות נוער יהודיות. עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו. עם פרוץ מבצע ברברוסה ערכו תושבים מקומיים פוגרום ביהודי העיירה, ורצחו בין היתר את רב הקהילה ואשתו. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים, ב-3 ביולי 1941, הטילו אלו על יהודיה גזירות שונות, וריכזו אותם בגטו. ב-2 ביוני 1942 רצחו אנשי ס"ד 779 מיושבי הגטו שבעיירה ביער קרוקובקה הסמוך. בשעת האקציה הצליחו להימלט מהעיירה כ-80 יהודים. מדיה וקבצים בנושא מיורי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיורי ספר יזכור לקהילת מיורי, בספריית העיר ניו יורק מיורי (Miory), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מיורי", באתר השטעטל הווירטואלי "מיורי", באתר JewishGen (באנגלית) מוניקה טומקייביץ' ומרטין דין (אנ'), מיורי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1237–1239), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)