שיקום מפוני ההתנתקות

בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות שביצועה החל ברצועת עזה ב־15 באוגוסט 2005 והחלק של פינוי האזרחים שבה הושלם בתוך שמונה ימים, גופים ממשלתיים ואזרחים ישראלים שונים נערכו לטיפול בעקורים שאיבדו את בתיהם ועסקיהם. כעשרת אלפים עקורים, כ-8,000 מגוש קטיף ורצועת עזה וכ-2,000 מצפון השומרון, נכללו בשיקום. במסגרת התוכנית התחייבה הממשלה למצוא פתרונות מגורים למפונים ולדאוג להם בסיוע כלכלי ובסיוע להתאקלמות. תחום זה היה באחריות מנהלת סל"ע. המנהלת הייתה אחראית הן על הסדרת מגורים זמניים לטווח קצר (מלונות, בתי הארחה) והן לטווח ארוך (מגורי קרווילות או דירות להכשרה למשך שנתיים). המנהלת אף יצאה במסע פרסומי נרחב ויקר במדיות התקשורת השונות שכותרתו: יש פתרון לכל מתיישב. בפועל מקום המגורים של רבים מהמפונים לא היה מוכן בזמן (ובמקרים רבים אף לא הוסכם עליו עם אנשי היישוב), ורבים מהם נשארו בבתי המלון במשך חודשים. חלק מהמפונים סירבו מלכתחילה להתפנות לבתי מלון, והעדיפו להשתכן במאהלים זמניים, וכך להבטיח את לכידות היישוב עד למציאת פתרון מגורים קבוע. עד לאוגוסט 2009 השקיעה מִנְהֶלֶת סל"ע 4.9 מיליארדי שקלים בפיצויים למפונים ובתשתיות לקליטתם, שהם, בממוצע, 1.7 מיליון שקלים למשפחה. כמו כן עד למועד זה קיבלו כ-87% מהמפונים הן פיצוי כספי הן מגרש להתיישבות מחדש והנותרים נמצאים בשלבי חתימה על הסכם. במנהלת מעריכים כי עד לסיום עבודתה יאמיר הסכום בכ-2 מיליארדי שקלים נוספים. על מנהלת ההתנתקות והטיפול במפונים נמתחה ביקורת קשה. הביקורת באה גם מצד המפונים שהרגישו שנבגדו וננטשו על ידי המדינה וזכתה לחיזוק כאשר דו"ח מבקר המדינה שפורסם ב-8 במרץ 2006 קבע שהטיפול במפונים היה "מחדל גדול" והצביע על מספר רב של ליקויים ומחדלים בטיפול בהם. בעקבות הליקויים הרבים והסחבת, שנמשכו זמן רב גם לאחר ביצוע התוכנית, הודיע ב-29 במאי 2006 שר השיכון מאיר שטרית כי משרדו ירכז את הטיפול במפונים ואת יישובם מחדש. ביוני 2010 פרסמה הוועדה הממלכתית לבדיקה הטיפול במפוני ההתנתקות דו"ח חריף כנגד ממשלות ישראל וקבעה כי "הממשלה כשלה כישלון שקשה להפריז בחומרתו בטיפולם במפונים". את המפונים הגדירה כ"אזרחים אשר המדינה עצמה הפכה אותם לפליטים במולדתם". בסיכום קראה הוועדה לממשלה להשלים את שיקום המפונים עד 2011. ערך מורחב – תוכנית ההתנתקות את תוכנית ההתנתקות יזם ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, והיא כללה את נסיגת ישראל מרצועת עזה ומארבע התנחלויות בצפון השומרון ולפינוי תושביהן הישראלים ומחנות צה"ל שבהן באופן חד צדדי. התוכנית הייתה שנויה במחלוקת עזה, ועמדה בניגוד להבטחותיו של שרון בטרם היבחרו - אולם זכתה לתמיכת רוב חברי הכנסת, ובסופו של דבר אושר החוק ליישומה. ביצוע תוכנית ההתנתקות החל ב-15 באוגוסט 2005 והחלק של פינוי האזרחים שבה הושלם בתוך שמונה ימים. צה"ל השלים את יציאתו מעזה ב-11 בספטמבר 2005, ובצפון השומרון הסתיימה התוכנית בפינוי מחנה דותן על ידי צה"ל ב־22 בספטמבר. במהלך ביצוע התוכנית פונו כעשרת אלפים אנשים מבתיהם, כ-8,000 מגוש קטיף ורצועת עזה וכ-2,000 מצפון השומרון. פרופסור ידידיה שטרן, חבר ועדת החקירה הממלכתית בנושא הטיפול במפונים, אמר כי "אירוע ההתנתקות גרם לפגיעה הגדולה ביותר בזכויות אדם בתולדות מדינת ישראל". כדי ליישם את התוכנית הועבר בכנסת חוק פינוי-פיצוי המסדיר את נושא הפיצויים למפונים. במקביל, הוקמה מנהלת סל"ע (סיוע למתיישבי חבל עזה), שכונתה גם "מנהלת ההתנתקות", בראשות איש הקיבוץ הדתי יונתן בשיא שתפקידה הוכרז לרכז את נושא הפינוי והיישוב מחדש של המפונים וסיוע לקליטתם ביישובים החדשים. מנהלת ההתנתקות והעומד בראשו זכו לאיבה רבה בקרב המתנחלים וגם אלה שרצו להתפנות ברצון העדיפו להסדיר את ענייניהם בערוצים עוקפים. באמצע אפריל 2005 העבירו ראש מנהלת סל"ע והרבנים הראשיים לראש הממשלה בקשה לדחות את ביצוע התוכנית עד לאחר תשעה באב, שכן הזמן המתוכנן חל בימי בין המצרים, תאריך טעון מבחינה סמלית, שצפוי לגרום לרגשות קשים ולהתנגדות עזה יותר מצד המפונים ותומכיהם. בהתייעצות עם מערכת הביטחון, החליטה הממשלה להיענות לבקשה זו על מנת לא לפגוע ברגשותיהם הדתיים של המפונים וכן למנוע את המצב הטעון והסמלי שבו פינוי היישובים יתבצע בערב תשעה באב, יום חורבן הבית. היו בציבור הדתי שאמרו באירוניה שדווקא תאריך זה מתאים היטב לפעולת הפינוי. במרץ-אפריל 2005 גובשה תוכנית להעתקת כל יישובי גוש קטיף כמיקשה אחת אל אזור חולות ניצנים, על מנת שהמפונים יוכלו לשמור על הקהילה שלהם ולהישאר ביחד. אריאל שרון תמך בתוכנית והורה למשרדי הממשלה לקצר הליכים על מנת לאפשר את יישובם ביישוב אחד גדול ליד ניצן או בארבעה יישובים בדרום חולות ניצנים. ארגוני הירוקים הביעו התנגדות עזה למהלך, בטענה שהוא פוגע בשמורת הטבע הייחודית של חולות ניצנים. בסופו של דבר, לא יצאה לפועל תוכנית זו ויישובי גוש קטיף פוצלו למספר גושים ברחבי הארץ, כולל גוש קטן ליד ניצן שם מוקם בימים אלה יישוב הנקרא באר גנים (יישוב חדש). בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ כנגד חוק פינוי-פיצוי נפסק ב־9 ביוני כי יש לשנות מעט את תנאי החוק בצורה שהגדילה את הפיצוי למפונים. ההחלטה התקבלה ברוב דעות של עשרה שופטים מול אחד. בדעת מיעוט היה השופט אדמונד לוי, אשר גרס כי החוק אינו חוקתי. כחודש-חודשיים לפני ביצוע ההתנתקות הורה שרון על הקמה מהירה של שכונת קרווילות באתר ניצן שליד חולות ניצנים, על מנת לספק פתרון דיור זמני למפונים. הקרווילה היא מעין קרוואן משודרג. הבניה המהירה התאפשרה הודות לסיוע מיוחד של משרד הביטחון. תוכנית הקרווילות נתקלה בהתנגדות חריפה של ארגוני איכות הסביבה בשל החשש מפגיעה באזור דיונות החוף הסמוך, אחד האחרונים בתחומי מדינת ישראל. התנגדות זו הביאה להזזת האתר בכמה מאות מטרים, כך שהוא נמצא בשולי הדיונות ובחלקו מחוצה להן. משפחות שקיבלו מפתחות עבור הקרווילות ועברו להתגורר בהן הביעו אכזבה רבה מאיכות המגורים. הקרווילות התגלו כקטנות מידי, הן עבור הרכוש והן עבור משפחות מרובות ילדים. האתר לא היה מוכן לקליטת התושבים עם התחלת תוכנית ההתנתקות - רוב הכבישים והמדרכות לא היו סלולים, לא הוקמה מכולת ומבנה קבע לבית כנסת. אתרי קרווילות נוספים הוקמו באזור יד בנימין ועין צורים אחרי ההתנתקות. המפונים הועברו לבתי מלון שנשכרו לכך מראש על ידי מנהלת סל"ע והתכנון היה שכעשרה ימים לאחר הפינוי ישהו התושבים בבתי מלון שנשכרו לכך מראש בבאר שבע, באשדוד, באשקלון ובירושלים. בפועל מקום המגורים של רבים מהמפונים לא היה מוכן בזמן (וברוב המקרים אפילו כלל לא הוסכם עליו עם אנשי היישוב), ורבים מהם נשארו בבתי המלון במשך חודשים. חלק מהמתיישבים אף סירבו מלכתחילה להתפנות לבתי מלון, והעדיפו להשתכן במאהלים זמניים, וכך להבטיח את לכידות היישוב עד למציאת פתרון מגורים קבוע. ניסיון של המדינה לרכוש מגדל דירות באשקלון עם 60 דירות עם אופציה למכירה חזרה לקבלן לאחר שנתיים בהפסד של 3 מיליון דולר, עבור המפונים מעזה, הוכשל על ידי היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז לאחר שנמתחה על העסקה ביקורת חריפה. קבוצה גדולה של צעירים מנצר חזני הקימה מאהל מחאה גדול ליד תחנת הרכבת בתל אביב (מסוף ת"א 2000). המאהל פונה לאחר שבועיים בערך בעקבות דרישת עיריית ת"א. קבוצה גדולה של תושבים מאלי סיני הקימה מאהל מגורים באזור יד מרדכי, במחאה על כך שליישוב לא הוצע פתרון זמני השומר על הקהילה ולא הוצע שום פתרון קבע המתאים לדרישותיהם. תושבי עצמונה ועוד מספר יישובים מגוש קטיף הקימו מאהל ויישוב קרוואנים ליד נתיבות שנקרא "'עיר האמונה". המאהל הוקם על מנת לשמור על המסגרת הקהילתית של המפונים ולתת פתרונות לאלה שגורשו מבתי המלון ללא מגורים. בחורף הוחלפו חלק מהאוהלים בקרוואנים. ה"עיר" כללה גם גן ילדים, בית ספר, כולל, בית כנסת וחוגי פעילויות לילדים ולנוער. בסוף חודש פברואר 2006 השיגו תושבי "עיר האמונה" הסכמה עם יונתן בשיא על מעבר תושבי ה"עיר" לקיבוץ שומריה שנמצא ליד גדר ההפרדה של דרום הר-חברון. המעבר היה האחרון והקיבוץ הפך ליישוב הקבע של מפוני עצמונה שבעיר האמונה. תושבי קטיף שגרו בעיר האמונה הקימו עם שאר היישוב שלהם את היישוב כרמי קטיף באותו אזור. כמו כן באזור גבעת חזן, הקימו מפוני נווה דקלים את היישוב בני דקלים. רבים מהמפונים התלוננו על יחס מחפיר ואטום מצד בעלי המלונות ומנהלת סל"ע. באמצעי התקשורת דווח על מקרים רבים שבהם ניסו בעלי מלונות לגרש מפונים בעלי משפחות ממש לפני כניסת השבת או אחד מהחגים. תלונות רבות נוספות הם על כך שהמנהלת מערימה קשיים על המפונים בקבלת כספי הפיצויים. יונתן בשיא התנצל פומבית ברדיו לקראת יום הכיפורים, אך כמעט כל המפונים, ואנשי מועצת יש"ע, סירבו לקבל את התנצלותו - בין השאר משום שלטענתם המנהלת ממשיכה לחטוא בטיפול במפונים. ב-9 בנובמבר 2005 נערכה הפגנת מחאה של כ-1,000 מהמפונים מול בית ראש הממשלה אריאל שרון במחאה על תנאי הדיור הגרועים שלהם במגורים הזמניים והזנחתם הטיפול בהם בידי מנהלת סל"ע ומשרדי הממשלה. לפי דו"ח שפרסמו מועצת יש"ע ואבנר שמעוני מצבם של רוב המפונים נותר קשה: 75% מאוכלוסיית המפונים מרצועת עזה ומצפון השומרון נותרה ללא פרנסה. מדובר בכ-2,200 משרות. 65% מאוכלוסיית המפונים עדיין נמצאים בפתרונות מידיים - בתי מלון, אירוח ואולפנות. 87% לא קיבלו אפילו מקדמה אחת של כספי הפיצויים, שתאפשר להם להתקיים. מדו"ח של המועצה לשלום הילד עולה ששהיית המפונים בבתי המלון גרמה לטראומות קשות, בייחוד בקרב 4,000 ילדי המפונים. לכך מצטרפת תחושה של נטישה והפקרה מצד המדינה. מנכ"ל המועצה לשלום הילד, ד"ר יצחק קדמן אמר: "המצב שאליו הגיעו הילדים הוא שילוב של שני דברים: הטראומה בעקבות הפינוי והתחושה הקשה שהם נשכחו. התחושה המאוד קשה שלהם שהם נשכחו ושאין להם בית חלופי והם תלויים באוויר מחריפה את מצבם". קדמן מדגיש כי "במקרים כאלו משפחות חשות בדרך כלל סימפתיה והזדהות עם מצבן כקורבנות, אבל עכשיו הן חשות שאין להם אפילו את הסימפתיה שיש לקורבן וזה מעצים את הקושי". קדמן סיכם ש:"שהטיפול בילדים של מפוני גוש קטיף הוא שערורייה" וועדת הכנסת לזכויות הילד אמרה שתפנה למנכ"ל משרד ראש הממשלה אילן כהן כדי שיפעל בנידון. עם הזמן התרככו התלונות וההאשמות כלפי יונתן בשיא, שנתפס כמי שעושה כמיטב יכולתו למרות האטימות והסחבת מצד משרדי הממשלה. למרות זאת, עדיין שורר עליו כעס שנתן הכשר לתוכנית ההתנתקות. קרווילות רבות הוקמו ביישובי הנגב המערבי, דרום מישור החוף (ניצן, כרמיה) ויישובי עוטף עזה על מנת לשכן בהם את המפונים. המפונים התלוננו על כך שהקרווילות הם למעשה "בתים מקרטון" ולא ממוגנים בכלל כנגד רקטות קסאם, שקצב הפגזתן וטווחן רק גדלו אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות, וששהייה בקרווילות הללו מהווה סכנת נפשות. התלונות הפכו להאשמות על רקע דו"ח מבקר המדינה בנושא מיגון יישובי עזה. ההאשמות התחזקו מאוד ב-3 בפברואר 2006, כאשר קרווילה בקיבוץ כרמיה, דרומית לאשקלון, נפגעה ישירות מרקטת קסאם. מהירי נפצעו 4 אנשים, בהם תינוק. בעקבות הירי נטשו רבים מהתושבים את הקרווילות במחאה, וצה"ל ביצע 4 סיכולים ממוקדים תוך 4 ימים. טרם ההתנתקות עבדו 65% ממועסקי גוש קטיף בשירות הציבורי, לעומת ממוצע ארצי של 30%. בשנים הראשונות שלאחר הפינוי רובם איבדו את מקום עבודתם ונהפכו למובטלים. על מצב התעסוקה של המפונים, העידו בתחילת 2006 בכירי שירות התעסוקה: "1,500 מבין 2,300 המועסקים בגוש קטיף עבדו בשירות הציבורי. רובם עבדו במועצה האזורית והשתכרו שכר שהיה גבוה בשיעור ניכר ממה שהשתכרו מקביליהם בתוך הקו הירוק. היו להם הטבות מס מרחיקות לכת, הם קיבלו תוספת ביטחון וגם השכר הבסיסי שלהם היה גבוה יותר מהמקובל בישראל. אני גם לא בטוח, שבכל המקרים הייתה קורלציה בין כישורי העובד לבין העיסוק שלו במועצה האזורית." — דן זלינגר, סמנכ"ל שירות התעסוקה "בגוש קטיף עלות הקיום הייתה נמוכה ורמת השכר הייתה גבוהה. בתוך הקו הירוק המצב הפוך - עלות הקיום גבוהה ורמת השכר נמוכה." "...אני חושב שהגיע הזמן שיפסיקו להתבכיין ויתחילו לחפש עבודה." — יעקב זיגדון, סמנכ"ל לענייני השמה בשירות התעסוקה מספר משפחות, בעיקר מצפון השומרון, מצאו פתרון של מגורי קבע עוד לפני הפינוי הכפוי. ביניהם קבוצה של 30 משפחות בחומש שמצאה פתרון קבע קהילתי בקיבוץ יד חנה. למעט אלה, לרוב המפונים אין פתרון מגורים קבוע. כיום יש מספר הצעות לפתרונות קבע קהילתיים: גוש יישובים בניצן והרחבה מצפון לאשקלון מספר יישובים בחולות חלוצה וחבל אשכול גוש יישובים בנגב, ליד נתיבות גוש יישובים בחבל לכיש, הכולל את אמציה, שקף, בני דקלים (למפוני נווה דקלים), נטע (למפוני תל קטיפא), כרמי קטיף (למפוני היישוב קטיף), ואליאב (שם קודם: חרוב; יישוב המיועד לציבור הרחב ולאו דווקא למפוני גוש קטיף). אחרי מאבק ממושך, במהלכו התגוררו רבים ממפוני אלי סיני במחנה אוהלים בצומת יד מרדכי, נענתה הממשלה לדרישתם של המפונים להיקלט בקיבוץ פלמ"חים במסגרת פתרון הקבע. כמו כן, תושבי "עיר האמונה" (מאהל מחאה של מפוני עצמונה וקטיף שהוקם בנתיבות) עברו לשומריה במקום תושבי הקיבוץ שהחליטו לעזוב. קיבוץ זה יורחב ויהווה מגורי הקבע של התושבים. כמו כן, תושבי שירת הים יעברו להיאחזות הנח"ל משכיות שבבקעת הירדן, שתורחב עבורם. ב-16 בספטמבר 2008 אושרה הקמת היישוב נטע למפוני גוש קטיף בחבל לכיש, ונדחו עתירות של ארגונים ירוקים נגד המהלך. תושבי היישוב נצרים העדיפו לעבור למכללת יהודה ושומרון והתמקמו באופן זמני במעונות הסטודנטים. עם פתיחת שנת הלימוד העוקבת המפונים נתבקשו לצאת מהמקום, כדי לאפשר את קליטת הסטודנטים לשנת הלימודים החדשה. קהילת נצרים התפצלה לשתיים- חלקם התיישבו ביישוב יבול שבדרום הארץ, במחשבה לבנות ולהתיישב בחולות חלוצה. קהילה זו מכונה בשם בני נצרים. החלק השני החליט לקבוע את מקום הקבע בעיר אריאל. עד בניית אתר הקרוואנים, הקהילה הגיחה לחצי שנה בישיבה תיכונית שבקרני שומרון. המעבר לאתר הקרוואנים באריאל התרחש ביום העצמאות ה'תשס"ו. ומאז קהילת נצר אריאל שוכנת בעיר אריאל, וכבר מתחילה בניית הקבע בשכונה בעיר. במסגרת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון עליה הורתה ממשלת נתניהו (השנייה) ב-2009, הוקפאה גם בנייתם של מבני הקבע עבור מפוני נצרים באריאל. המפונים הגישו תביעת פיצויים מהממשלה. ביולי 2012, 7 שנים לאחר הפינוי, רק 35% ממפוני גוש קטיף הגיעו לבתי הקבע, אחוזי האבטלה בקרב העקורים עומד על 14%, ו-50 חקלאים (מתוך 400) עדיין מחכים לפתרון לקרקע חקלאית. עודכן חלקית: 2 ביולי 2011 מקרא: אפור בהיר - קהילה שפוזרה ופורקה סגול בהיר - קהילה שחיה במאהל מחאה צהוב בהיר - קהילה שאין לה פתרון זמני או קבוע כחול בהיר - קהילה שיש לה פתרון זמני אך ללא פתרון קבע ירוק בהיר - קהילה שיש לה פתרון זמני ומתוכנן לה פתרון קבע כתום בהיר - קהילה שהתיישבה במגורי קבע (קהילתיים) 1667 משפחות גרו בגוש קטיף. 1405 מתוכן (85%) ממשיכות לגור יחד עם הקהילות שלהן. אשקלון - 171, אור הנר - 19, אמציה - 46, אריאל - 22, באר שבע - 9, בוסתן הגליל - 15, מגן שאול - 18, אבני איתן - 23, חמדת - 8, טנא עומרים - 15, יבול - 51, יד בנימין - 231, ירושלים - 15, יתד - 29, כרמיה - 47, מבקיעים - 27, מפלסים - 14, ניצן - 490, נתיבות - 22, עין צורים - 122, קבוצת יבנה - 7, שומריה - 53, שקף - 18, פזורה - 167. סה"כ 1667. ביום 30 ביולי 2008 החליטה ועדת ביקורת המדינה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת הטיפול במפוני גוש קטיף. הוועדה בראשותו של שופט בית המשפט העליון לשעבר אליהו מצא הגישה את מסקנותיה ב-15 ביוני 2010 לנשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, וליו"ר הכנסת, ראובן ריבלין. הוועדה קבעה כי המדינה כשלה בטיפול במפונים, וכי היה פער גדול בין הרטוריקה של המדינה לבין מעשיה בשטח. חמש שנים אחרי הפינוי עדיין רוב המפונים נמצאים בקרוונים זמניים, מבני ציבור לא הוקמו כלל, וקיים אחוז אבטלה גבוה בקרב המפונים. הוועדה סיכמה וכי "מלאכת שיקומם של המפונים רחוקה מסיומה". הדו"ח כלל ביקורת חריפה כנגד ממשלות ישראל (בעיקר ממשלת ישראל השלושים בראשות אריאל שרון וממשלת ישראל השלושים ואחת בראשות אהוד אולמרט) וקבעה כי "הממשלה כשלה כישלון שקשה להפריז בחומרתו בטיפולם במפונים". את המפונים הגדירה כ"אזרחים אשר המדינה עצמה הפכה אותם לפליטים במולדתם". בסיכום קראה הוועדה לממשלה להשלים את שיקום המפונים עד 2011. תוכנית ההתנתקות יישובים שהוקמו למפוני תוכנית ההתנתקות האתר הרשמי של עקורי גוש קטיף - ניתן למצוא בו הודעות לעיתונות, תלונות על המנהלת, תמונות של המפונים ועוד. האתר של מנהלת תנופה אתר ודו"ח ועדת החקירה הממלכתית בנושא טיפולן של הרשויות המוסמכות במפוני גוש קטיף וצפון השומרון מצבם של מפוני גוש קטיף, מחקר מאת טובי קליין גרינגולד מצבם של המפונים מגוש קטיף - היחס מצד הממשלה ומנהלת סל"ע, תחקיר מאת ארלן קשנר מרב דוד, סל"ע המחלוקת, באתר nrg‏, 26 באוגוסט 2005 יהודה גולן, "משתגע משוויון הנפש שלכם", באתר nrg‏, 23 באוגוסט 2005 יניב הלפגוט, עדיין מחכים לבית, רצוי ליד הים, באתר nrg‏, 25 באוקטובר 2005 נדב שרגאי, מאות מפונים הפגינו מול מעון רה"מ במחאה על מצבם: "הגרשת וגם הפקרת", באתר הארץ, 8 בנובמבר 2005 אורי גליקמן וגיל חורב, ההתנתקות נגמרה אך הטראומה לא עוברת, באתר nrg‏, 13 בנובמבר 2005 חצי שנה להתנתקות, אוסף כתבות ומאמרים באתר nrg מעריב רוני סופר, בשיא: המפונים קיבלו 1.34 מיליארד שקלים פיצוי, באתר ynet, 7 במרץ 2006 יהודה גולן, "ביצוע ההתנתקות – מחדל גדול", באתר nrg‏, 8 במרץ 2006 מצב מפוני גוש קטיף, ועד מתיישבי גוש קטיף, 14 ביוני 2006 אתר חיפוש עבודה לתושבי גוש קטיף סיכום שנה: היכן הפתרון לכל עקור?, באתר ערוץ 7, 22 בספטמבר 2006 עוזי ברוך, שיתפו פעולה והפסידו 15 מיליון ₪, באתר ערוץ 7, 5 ביולי 2009 עידו אפרתי, 5.5 מיליארד שקל פיצויים ומאות משפחות שאיבדו את הכסף, באתר TheMarker‏, 10 באוגוסט 2012 נצחיה יעקב "תושבי גוש קטיף לא שכחו מאיפה באו" באתר ישראל היום 26 ביולי 2013 חיים לוינסון, מנהלת סל"ע: פינוי גוש קטיף עלה עד היום 8.1 מיליארד שקלים, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2009 גיל חורב, מפונים על דוח המבקר: "אמרנו לכם", באתר nrg‏, 8 במרץ 2006 יהודה גולן, "ביצוע ההתנתקות – מחדל גדול", באתר nrg‏, 8 במרץ 2006 עמיחי אתאלי ואריק בנדר, הטיפול במפונים: כישלון חמור ונזיפה בממשלות, באתר nrg‏, 15 ביוני 2010 רונן מדזיני, חבר הוועדה: הפינוי - הפגיעה הקשה בתולדותינו, באתר ynet, 15 ביוני 2010 בג"ץ 1661/05 המועצה האזורית חוף עזה ואח' נ' כנסת ישראל ואח', ניתן ב־9 ביוני 2005 שמוליק חדד וחנן גרינברג, התנתקות: אתר קרוואנים נוסף יוקם במתחם ניצנים, באתר ynet, 13 במאי 2005 ענת ברשקובסקי, "עיר האמונה": נשארים יחד, בדרך לפרק חדש, באתר ynet, 15 בפברואר 2006 המנהלת מערימה קשיים רבים על המגורשים במתן כספי הפיצויים., באתר קטיף.נט נדב שרגאי, מאות מפונים הפגינו מול מעון רה"מ במחאה על מצבם: "הגרשת וגם הפקרת", באתר הארץ, 8 בנובמבר 2005 אורי גליקמן וגיל חורב, ההתנתקות נגמרה אך הטראומה לא עוברת, באתר nrg‏, 13 בנובמבר 2005 ההשוואה מבוססת על: בנק ישראל, מחלקת המחקר, ההתפתחויות הכלכליות בחודשים האחרונים, לוח א'-3, "אינדיקטורים להתפתחות שוק העבודה", 111, אפריל עד ספטמבר 2005, עמוד 9, ועל הצהרות בכירי שירות התעסוקה. שמוליק חדד, תמונת מצב: כמחצית מהמפונים עדיין מובטלים, באתר ynet, 27 בדצמבר 2006 אריה דיין, מה לעשות שהם התרגלו למשרות במועצה, באתר הארץ, 3 בינואר 2006 7 יישובים חדשים למפוני גוש קטיף, באתר וואלה, 16 בינואר 2007 תומר ניר, ‏אחרי שש שנים, מגורשי אלי סיני יוכלו לבנות את בתיהם, באתר "סרוגים", 27 באפריל 2011 רק 35% מעקורי גוש קטיף הגיעו לבתי הקבע, באתר ערוץ 7, 26 ביולי 2012 מקורות (לפי סדר כרונולוגי): נדב שרגאי, מאות מפונים הפגינו מול מעון רה"מ במחאה על מצבם: "הגרשת וגם הפקרת", באתר הארץ, 8 בנובמבר 2005 היכן מתגוררים עקורי גוש קטיף?, באתר קטיף.נט, 18 בנובמבר מגורשי עצמונה עברו לקיבוץ שומריה, באתר ערוץ 7, 12 במרץ 2006 עקורי נצר חזני קיבלו הנחיה לעבור לקראוילות עד חג שבועות, באתר ערוץ 7, 21 במאי 2006 מערכת וואלה!‏, 7 יישובים חדשים למפוני גוש קטיף, באתר וואלה, 16 בינואר 2007 עקורי מושב קטיף עברו מכפר פינס למספר מקומות שונים., באתר קטיף.נט, 28 באוקטובר מגורשי עצמונה עברו לקיבוץ שומריה, באתר ערוץ 7, 12 במרץ 2006 מתן צורי, פינוי תמורת פינוי, באתר nrg‏, 20 בנובמבר 2005 מוטי סנדר, שירת הים קולטים משפחות ליישוב הקבע במשכיות., באתר קטיף.נט, 26 בינואר 2006 מגורשי נצרים יקימו ´גרעין תורני´ באריאל, באתר ערוץ 7, 12 במאי 2006 תוכנית ההתחברות, באתר דובר צה"ל, 20 באוגוסט 2009 תומר זרחין, ועדת חקירה ממלכתית תבדוק את הטיפול במפוני גוש קטיף, באתר הארץ, 30 ביולי 2008 אמיר שילה, דו"ח מצא: המדינה כשלה, רוב המפונים בקרוואנים, באתר ynet, 15 ביוני 2010