laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלחנן גלזר

אלחנן גלזר (נולד ב-13 באוגוסט 1947), הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת גיל, ומטעם סיעת היחיד "הדרך הטובה". בהשכלתו גלזר הוא טכנאי תעשייה וניהול. את שירותו הצבאי ביצע בחטיבת גולני ולאחר מכן כקצין בחיל הקשר והאלקטרוניקה (השתחרר בדרגת רס"ן). כיום הוא מתגורר בראשון לציון. גלזר התאלמן מאשתו טובה, שנפטרה ממחלת הסרטן. גלזר אב לשלושה ילדים. טרם היבחרו לכנסת, עבד בתעשייה הצבאית, ולאחר פרישתו לגמלאות שימש יו"ר עמותת גמלאי תע"ש, אותה הקים בשנת 2003. כחבר הכנסת בכנסת ה-17 שימש גלזר כחבר בוועדות השונות: ועדת הכספים, הוועדה לענייני ביקורת המדינה, הוועדה למאבק בנגע הסמים, הוועדה לקידום מעמד האישה, ומ-19 בנובמבר 2007 גם בוועדת החוץ והביטחון. בנוסף לכך גלזר חבר בשדולות למען חיפה והגליל, לקידום החינוך, למען ניצולי השואה, למען העיר ראשון לציון, למען עלייה, למען עולי אתיופיה, לחיזוק הקשרים עם הקהילות הנוצריות בעולם, למלחמה באלימות ובפשע והשדולה לבריאות הציבור. ב-28 באפריל 2008 הגיש לוועדת הכנסת, יחד עם חבריו לסיעה משה שרוני ושרה מרום שלו, בקשה להתפלג מהסיעה ולהקים סיעה עצמאית בשם "צדק לגמלאים". מספר שעות לאחר הגשת הבקשה, חזר בו גלזר, לאחר שהוצע לו תפקיד סגן השר לענייני גמלאים. בסופו של דבר ב-3 במאי חזר להחלטתו המקורית להתפלג. ב-4 במאי כינסו השלושה מסיבת עיתונאים משותפת עם ארקדי גאידמק, יו"ר מפלגת צדק חברתי, ובה הודיעו על הקמת סיעה חדשה בכנסת בשם "צדק לגמלאים". לאחר שוועדת הכנסת דחתה פעמיים את בקשת ההתפלגות בעקבות חשד לאי-חוקיות בהסכם עם גאידמק, אישרה הוועדה ב-2 ביוני את בקשת ההתפלגות, וזאת לאחר שהשלושה הודיעו כי ניתקו כל קשר עם גאידמק. לאור זאת החליטה סיעת גיל להדיחו מחברותו בוועדת הכספים, אך להשאירו חבר בוועדה למאבק בנגע הסמים. ביוני 2008 שב גלזר לחברות בוועדת הכספים, לאחר שהחליף את ח"כ עתניאל שנלר שמפלגתו - קדימה, ויתרה על מקומה השמור בוועדה. בכנסת ראו זאת כמאמצים של קדימה לזכות בתמיכתן של שלושת הח"כים ממפלגת "צדק לזקן" בהצבעות בכנסת. ב-15 באוקטובר, הודיעו ראשי שתי הסיעות על איחוד מחודש. חבר הכנסת גלזר הודיע כי לא ישוב עימם למפלגת האם. ב-27 באוקטובר אישרה ועדת הכנסת את בקשת האיחוד של צדק לזקן עם סיעת גיל ואת בקשתו של גלזר להקים סיעת יחיד בשם "הדרך הטובה". לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ניהלה מפלגת צומת מגעים עם הליכוד להתמודדות משותפת בבחירות. גלזר היה אמור להיות מוצב ברשימה המשותפת במקום ה-39, כנציג "צומת", אך ההסכם לא יצא אל הפועל. בסופו של דבר, הוצב במקום השני ברשימת "צומת", שהחליטה להתמודד באופן עצמאי. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה. בבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום ה-22 (הלא ריאלי) ברשימת "קדימה" לכנסת. ב-מאי 2008 עבר גלזר ניתוח מעקפים. אלחנן גלזר, באתר הכנסת אלחנן גלזר, באתר כנסת פתוחה מזל מועלם, האם ח"כ גלזר שפרש מהגמלאים יכריע את גורל הממשלה?, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2008 אמנון מרנדה ואטילה שומפלבי, פארסת הגמלאים: משלושה פורשים יצא אחד, באתר ynet, 28 באפריל 2008 צבי זרחיה, אלחנן גלזר הודח מוועדת הכספים לאחר שהודיע על חבירתו למפלגה של גאידמק, באתר TheMarker‏, 22 במאי 2008 אחרי הפיצול: ח"כ גלזר הוחזר לוועדת הכספים, באתר גלובס, 11 ביוני 2008 אמנון מרנדה, הגמלאים - האיחוד: איתן ושרוני שוב ביחד, באתר ynet, 15 באוקטובר 2008 אמנון מרנדה, ח"כ גלזר פרש מהגמלאים והקים סיעת יחיד, באתר ynet, 27 באוקטובר 2008 יוסי ורטר, נציגיהם של בנימין נתניהו, משה גרין ואלחנן גלזר, דנו בצירוף צומת לליכוד, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2008 ח"כ אלחנן גלזר עבר ניתוח מעקפים, באתר ynet, 27 במאי 2008 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יצחק גלנטי

יצחק גלנטי (12 בפברואר 1937 – 24 ביוני 2012) היה חבר הכנסת מטעם מפלגת גיל בכנסת ה-17. גלנטי נולד בדמשק, ובשנת 1945 עלה לארץ ישראל במסגרת מבצע האלף. בעל תואר ראשון בגאוגרפיה ובמדע המדינה ותואר שני בגאולוגיה וארכאולוגיה מאוניברסיטת חיפה. היה ממייסדי התנועה הדמוקרטית בחיפה, שלימים התאחדה עם שינוי והצטרפה לתנועת ד"ש. בשנות ה-70 היה חבר מזכירות תנועת ד"ש בחיפה ומחוז הצפון, וכיהן מטעמה כחבר במועצת הפועלים של חיפה. היה יו"ר חטיבת ההנדסאים והטכנאים וחבר המזכירות הארצית של ועד עובדי חברת החשמל. היה חבר בוועידת ההסתדרות ה-13, וחבר בוועד הארצי של טייסי הממ"גים. עבד כ-40 שנה בחברת החשמל במגוון תפקידים, ובמקביל עסק בארכאולוגיה ימית ויבשתית. היה טייס חובב, במסגרת זו זכה במקום השביעי באליפות העולם לטייס בכלי טיס זעירים (אנגליה 2003). בנוסף לכך היה חובב צלילה, שיט וסיורי שטח. בתחילת דרכו כחבר כנסת היה גלנטי חבר בשלוש מוועדות כנסת – ועדת הכנסת, ועדת חוקה, חוק ומשפט (עד ל-19 בנובמבר 2007), וועדת החינוך, התרבות והספורט, מיום 15 באוקטובר 2007 כיהן גם כיו"ר סיעת גיל בכנסת, ומיום 29 באוקטובר 2007 גם כיו"ר ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת. בנוסף, היה חבר פעיל בשדולה הסביבתית חברתית של הכנסת, בשדולת ירושלים, בשדולה למען חיפה והגליל, בשדולה למאבק בתאונות הדרכים, בשדולה למען דרוזים וצ'רקסים ובשדולה לקידום החברה האזרחית בישראל. גלנטי היה גרוש ואב לשלושה ילדים. התגורר בנשר. יצחק גלנטי, באתר הכנסת יצחק גלנטי, באתר כנסת פתוחה חזקי ברוך, ח"כ לשעבר יצחק גלנטי הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 25 ביוני 2012
יחסי סומליה–רוסיה

יחסי סומליה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין רוסיה לבין סומליה. היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לסומליה כוננו ב-11 בספטמבר 1960. ביוני 1961 נחתם הסכם בנושא שיתוף פעולה תרבותי בין המדינות. בשנת 1962 התקיימו המגעים הצבאיים הראשונים: 50 אנשי צבא מסומליה נשלחו למוסדות החינוך הגבוהים בברית המועצות. במקביל, ברית המועצות העניקה לסומליה הלוואה בסך 32 מיליון דולר לצורך מודרניזציה והגדלת הצבא. ב-11 ביולי 1974 חתמו ברית המועצות וסומליה על חוזה ידידות ושיתוף פעולה לתקופה של 20 שנה. עם זאת, לאחר תחילת התוקפנות של צבא סומליה נגד אתיופיה, ברית המועצות התייצבה לצד אתיופיה, והיחסים בין המדינות נותקו. בנובמבר 1977 הודיע נשיא סומליה על סיום אמנת הידידות הסובייטית–סומלית משנת 1974. נכון לעכשיו, היחסים בין רוסיה לסומליה הם ברמה נמוכה מאוד. מספר פעמים רוסיה שלחה סיוע הומניטרי לסומליה. בשנת 2016 התנהל משא ומתן להגברת האינטראקציה בתחומים הפוליטיים, המסחריים, הכלכליים האחרים וכן בנושא יישוב המשבר בסומליה ובקרן אפריקה בכלל. סומליה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה. רוסיה אינה מיוצגת בסומליה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה. אתר על יחסי מדינות
שאגן שחור מקסיקני

שאגן שחור מקסיקני (שם מדעי: Alouatta pigra) הוא מין של פרימט מהסוג שאגן החי ביערות של מקסיקו של חצי האי יוקטן וכן בבליז ובגואטמלה. הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע. זהו השאגן הגדול ביותר, ואחד מהגדולים שבקופי העולם החדש. הוא בעל דו-צורתיות זוויגית כשהזכרים מגיעים למשקל של 11.4 קילוגרם בעוד הנקבות רק ל-6.4 קילוגרם. אורכם 521 עד 639 מילימטרים לא כולל הזנב הארוך והלופתני שאורכו 590 עד 690 מילימטרים. השאגנים בעלי פרווה עבה ושחורה, בייחוד סביב הלחיים וה"זקן" הארוך. השאגן הוא קוף המתמחה בחיים בין העצים והוא אוכל עלים כמעט מובהק המגוון בפירות, פרחים ובאגוזים. הוא בעל שיניים טוחנות גדולות כדי ללעוס ולחלץ חומרי תזונה מהעלים. רוב זמנו השאגן נח בין הענפים ומעכל את ארוחתו. שאר הזמן הוא מתקוטט עם יריבים, תוך שימוש בעצם בגרונו המשמשת להגברת קולו כדי לשאוג לזכרים יריבים שיתרחקו. הוא מצוי בסכנה בטבע עקב דחיקה ופגיעה ביערות הגשם בהם הוא חי. מדיה וקבצים בנושא שאגן שחור מקסיקני בוויקישיתוף שאגן שחור מקסיקני, באתר ITIS (באנגלית) שאגן שחור מקסיקני, באתר NCBI (באנגלית) שאגן שחור מקסיקני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שאגן שחור מקסיקני, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) שאגן שחור מקסיקני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שאגן שחור מקסיקני, באתר GBIF (באנגלית) שאגן שחור מקסיקני באתר הרשימה האדומה של IUCN
לואי ז'אדן

לואי ז'אדן (בצרפתית Louis-Emmanuel Jadin; ‏21 בספטמבר 1768 – 11 באפריל 1853) היה מלחין ונגן צ'מבלו צרפתי. לואי ז'אדן נולד בוורסאי כאחד מחמשת הילדים של משפחת מוזיקאים יוצאי בלגיה. לפי מקורות אחדים אביו היה ז'אן - בטיסט ז'אדן (יליד נמור ,1744 – 1790), כנרבקפלה המלכותית של ההבסבורגים בבריסל ומלחין. לפי מקורות אחרים - אביו היה אחיו של ז'אן-בטיסט, פרנסואה ז'אדן (יליד 1731, גרה, על יד בזנסון), נגן אבוב בגדוד הקרוי "בופרמון" ואחר כך נגן בסון בתזמורת של המלכים לואי החמישה עשר ולואי השישה עשר. בשנת 1760 המשפחה עברה לוורסאי, שם התקבל פרנסואה כנגן בסון ראשי בקפלה המלכותית של מלכי צרפת ופעל בתפקיד זה עד מותו בשנת 1789. עוד אח של האב, ז'ורז' ז'אדן (נ' 1742) עבד גם הוא כנגן בסון באותה קפלה בוורסאי. לואי ז'אדן למד נניגת פסנתר אצל אחיו היאסנט ז'אדן והחל לעבור בתיאטרון Théâtre de Monsieur. כבר בגיל 20 הוא כתב אופרה שהוצגה בוורסאי. בשנת 1792 הוא היה מוזיקאי של המשמר הלאומי וכתב מספר יצירות לתזמורת של המשמר. היצירה שהוא כתב בשנת 1793 זכתה להצלחה רבה. הוא היה חשוד בתמיכה במלוכה בעקבות עבודתו בחצר המלך. הוא נעצר ונכלא בקונסיירז'רי אך הצליח להימלט. בשנת 1802 הוא מונה לפרופסור בקונסרבטואר של פריז. בשנת 1806 לואי ז'אדן מונה למנהל Théâtre Molière. בשנת 1824 לואי ז'אדן התקבל ללגיון הכבוד. לואי ז'אדן כתב כ-40 וודווילים ואופרות שהוצגו במספר תיאטראות בפריז בנוסף לכך הוא כתב שירים פטריוטיים למקהלה, סימפוניות ומספר רב של יצירות נוספות. מדיה וקבצים בנושא לואי ז'אדן בוויקישיתוף לואי ז'אדן, באתר MusicBrainz (באנגלית) ביוגרפיה יצירות של לואי ז'אדן R.Fuller, 1999- Dolmetsch Online פרנסואה ז'אדן בבלוג מוקדש למלך לואי השישה-עשר ולימי המהפכה R.Fuller,1999 - Dolmetsch Online
חוג'אבנד

חוג'אבנד (Xocavənd) הוא מחוז באזרבייג'ן. אזור זה נמצא בשליטתם המוחלטת של הבדלנים הארמנים בנגורנו קרבאך. הממשלה המקומית פיצלה אותו לשני מחוזות נפרדים, בצפון-מזרח את מרטוני ובדרום מערב את הדרוט. מדיה וקבצים בנושא חוג'אבנד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חוג'אבנד
דגל איראן

דגל איראן הוא דגלה הלאומי של איראן. הדגל הנוכחי אומץ ב־29 ביולי 1980, ומשקף את השינויים שחלו באיראן בעקבות המהפכה האסלאמית. העיצוב הבסיסי של הדגל מורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים (מלמעלה למטה) ירוק, לבן ואדום, המסמלים, בהתאמה, אסלאם, שלום ואומץ. עיצוב בסיסי זה נמצא בשימוש מאז 1907 והיה גם הבסיס לעיצוב דגלי השאה של איראן. צבעי הדגל, צבעי הלאומיות הכלל־אירנית, הם מסורתיים, ונמצאו בשימוש כבר במאה ה־18. בזמן שלטון השאהים, עמד במרכז הדגל אריה שהחזיק בחרב (סמל מובהק של פרס) שברקעו שמש ומעל ראשו מוצב כתר – כולם סמלי מלוכה קלאסיים. לאחר המהפכה האסלאמית, האריה וכול שאר הסמלים המונרכיים־מלוכניים הוחלפו בסמל חדש רב־משמעי, שהוא בבסיסו כתיבה מעוצבת של המלה אללה. הסמל מייצג גם ארבעה סהרונים עם חרב במרכז. שינוי נוסף בדגל מאז המהפכה האסלאמית היה הוספת התכביר اللهُ أَكْبَر (אללה הוא הגדול מכל) בשולי הפסים הירוק והאדום עם הפס הלבן. ישנם 22 עותקים, 11 בחלק העליון ו־11 בחלק התחתון, של כתובת זאת, מספרים המסמלים את תאריך חזרתו של האייתוללה ח'ומייני מגלותו, ואת תחילת המהפכה המוסלמית: היום ה־22 של החודש ה־11 לפי לוח השנה הפרסי. דגל פרס בשנים 1907–1933 דגל איראן בשנים 1933–1964, בימי המדינה האימפריאלית של איראן דגל איראן בשנים 1964–1980, בימי המדינה האימפריאלית של איראן סמל איראן המנון איראן ההמנון המלכותי של איראן צבעי הלאומיות הכלל־אירנית מדיה וקבצים בנושא דגל איראן בוויקישיתוף דגל איראן, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל איראן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויליאם הואר

ויליאם הואר (באנגלית: William Hoare‏; בערך 1707 – 12 בדצמבר 1792) היה צייר פורטרטים ויוצר דפוס אנגלי מהעיר באת'. נולד ליד איי (אנ'), סאפוק. ויליאם הואר קיבל השכלה מכובדת בפרינגדון. הוא הראה יכולת לצייר ונשלח ללונדון ללמוד אצל ג'וזפה גריסוני, שעזב את פירנצה ללונדון בשנת 1715. כשגריסוני חזר לאיטליה בשנת 1728 נסע איתו הואר, לרומא והמשיך בלימודיו בהנחיית פרנצ'סקו אימפריאלי. הוא נשאר ברומא תשע שנים, וחזר ללונדון ב־1737/8. משלא הצליח להתבסס בלונדון, התיישב הואר בבאת', עיר ספא הפופולרית בקרב המעמדות העשירים יותר. שם הוא השיג עבודות רבות של דיוקנאות רשמיים של מנהיגים חברתיים של אותם ימים (כולל גאורג פרידריך הנדל) ואנשי פוליטיקה (למשל, ראשי הממשלה רוברט וולפול, ויליאם פיט, הרוזן הראשון של צ'אתאם). לרוב הדיוקנאות ישנן מספר גרסאות, דבר המצביע על כך שהיה לו אולפן, והן פורסמו עוד יותר על ידי הפקת הדפסים על ידי חרטים מובילים. הואר עצמו היה צורב עדין ופרסם מספר לוחות פרטיות, בעיקר של בני משפחה וחברים, כולל מיס הואר (כנראה מרי), כריסטופר אנסטיי והדוכס השלישי מבופור. הפסטלים שלו הושפעו מרוזלבה קריארה. ויליאם הואר היה הדיוקנאי האופנתי הראשון שהתיישב בבאת', והוא היה המוביל שם עד הגעתו של תומאס גיינסבורו בשנת 1759. הוא נותר הצייר המועדף על ידי פטרונו הדוכס ניוקאסל, משפחתו, חסדיו ומקורביו הפוליטיים. בין פטרוניו החשובים האחרים נכללים הרוזנים מפמברוק וצ'סטרפילד והדוכס מבופור. עם גיינסבורו וג'ושוע ריינולדס הוא היה חבר מייסד באקדמיה המלכותית לאמנויות. הואר היה מעורב מקרוב בניהול בית החולים המלכותי בבאת' משנת 1742. הוא שימש כמנהל בית החולים, והתוודע למבקריו הבולטים של באת ולמשפחות בעלי הקרקעות שבסביבה. צ'למרס תיאר אותו כ"צייר אנגלי גאוני וחביב". הוא נפטר בבאת' ב־12 בדצמבר 1792. בנו, פרינס הואר, זכה לתהילה כצייר וכמחזאי. בתו, מרי הואר, הייתה גם היא ציירת ידועה. הנרייטה ג׳ורג׳ רייס ג׳ורג׳ גרנוויל ויליאם פיט דיוקן אשה אשה מתרחצת ליידי פרנסיס שירלי הדוכסית מנורפוק מדיה וקבצים בנושא ויליאם הואר בוויקישיתוף ויליאם הואר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ויליאם הואר, באתר Discogs (באנגלית) Hoare, William (1707/8–1792), portrait painter, Oxford Dictionary of National Biography (באנגלית) William Hoare's portraits Mineral Water Hospital's historic paintings given new home at the RUH, Bath Echo, ‏2019-10-08 (באנגלית)
תאוריה פוליטית לעם היהודי

תאוריה פוליטית לעם היהודי, שלושה נרטיבים ציוניים הוא ספר מאת פרופסור חיים גנז, העוסק בהגדרה וניתוח של שלוש הגישות המרכזיות בציונות (קניינית, היררכית ושוויונית) לצד סקירת זרם הפוסט-ציונות שצמח לאחר הקמת המדינה, תוך הבהרת המחלוקת בין הזרמים. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2013, בהוצאת אוניברסיטת חיפה וידיעות ספרים. בשנת 2016 יצאה לאור המהדורה באנגלית, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. הספר זכה בפרס בהט לשנת 2011 ובפרס שניצר לשנת 2016. הספר טוען כי כ"אידאולוגיות לאומיות" קיימות שלוש גישות מרכזיות בקרב הציונות: הציונות הקניינית (המהותית), הציונות ההיררכית והציונות השוויונית. "הציונות המהותנית-קניינית" –גורסת כי ארץ ישראל כולה שייכת לעם היהודי, על בסיס הקשר ההיסטורי הכולל גם מרכיב קנייני של העם היהודי על ארץ ישראל, ולכן הערבים (כקולקטיב) בארץ ישראל הם "מחזיקי רכוש גזול" . "הציונות ההיררכית" – (בה דגלו למשל פרופסור רות גביזון ופרופסור שלמה אבינרי) מבוססת על זכות העם היהודי ל'הגדרה עצמית לאומית' בארץ ישראל, גורסת כי היהודים הם דיירים ראשיים של ארץ ישראל והערבים הם דיירי-משנה" ולכן ליהודים זכות עדיפה לפריבילגיות קבוצתיות במדינת ישראל "הציונות הפרשנית-שוויונית" – (בה דגלו למשל הרצל, פינסקר ו'אחד העם') גורסת שיש ליהודים ולערבים זכות שווה להגדרה עצמית בארץ ישראל. היהודים מכוח עמידתם בתנאים מצטברים של 'קשר היסטורי', זכות להגדרה עצמית וצורך ב'מקום מקלט', והערבים מכוח היותם 'אומה ילידית' ('אומת-מולדת'). לפי שתי הגישות הראשונות, "הציונות הקניינית" ו"הציונות ההיררכית", לעם היהודי יש זכות משמעותית יותר למימוש עצמי בארץ ישראל לעומת העם הערבי. מאידך לפי הגישה השלישית, הציונות השוויונית, יש ליהודים ולערבים זכות שווה להגדרה עצמית בארץ ישראל. גם ביחס לפוסט ציונות, הספר מגדיר שלוש גישות לניתוחה; הגישה ה'אזרחית', הגישה ה'פוסט קולוניאליסטית' (או פוסט-ציוניות רב-תרבותית) והגישה ה'נאו תפוצתית'. הגישה הראשונה דוגלת בהפיכת מדינת ישראל ל'מדינת כל אזרחיה', תוך ויתור על מאפיינים לאומיים המזוהים עם קבוצה אתנית מסוימת לרבות ההמנון הלאומי וכיוצ"ב. הגישה השנייה דוגלת בהענקת זכויות קבוצתיות לנפגעי (מה שהם מכנים) 'הקולוניאליזם הציוני' - הערבים והמזרחיים, ומתנגדת ל'לאומיות'. הקבוצה השלישית דוגלת בהיצמדות היהודים, בכל העולם וגם בישראל, למאפייני הקיום היהודי-הגלותי ובכלל זה השכלה, שאיפה לשלום ופשרנות. המחבר, פרופסור חיים גנז הגדיר את מהות הספר: ”הספר הזה נסב על הוויכוח בין הפוסט-ציונות לבין הזרם המרכזי של הציונות העכשווית. הפוסט-ציונות שוללת מכול וכול את עלילת הסיפור הציוני של ההיסטוריה היהודית ואת ההצדקה שהסיפור הזה מבקש לספק להקמתה וליהודיותה של ישראל. הזרם המרכזי של הציונות נותן לסיפור הציוני שני פירושים; את האחד אכנה קנייני ואת האחר היררכי. בספר זה אדחה הן את השלילה ששוללת הפוסט-ציונות את הציונות והן את הפירושים שהזרם המרכזי של הציונות נותן לה. אציע פירוש שלישי לסיפור הציוני, פירוש שוויוני”. עוד ככתב יד, זכה הספר בפרס בהט לשנת 2011 כ"ספר העיון המקורי הטוב ביותר" בקטגוריית "חוקר בכיר". בשנת 2016 זכה הספר בפרס שניצר (מטעם האגודה ללימודים יהודיים - Association for Jewish Studies), בקטגוריה "פילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל". הספר באתר הוצאת אוניברסיטת חיפה הספר באתר ידיעות ספרים הפרק הראשון, באתר "עברית" על הספר: רב שיח בעקבות הספר "תאוריה פוליטית לעם היהודי" חיים גנז, מאמר של המחבר על בסיס הספר, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2013 הארץ, קצרים, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2011 "ברכות חמות לפרופ' חיים גנז על זכייתו בפרס שניצר" באתר אוניברסיטת תל אביב מתוך המבוא לספר
אות זורו (סרט, 1940)

אות זורו (באנגלית: The Mark of Zorro) הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1940 בבימויו של רובן ממוליאן משנת 1940, עם טיירון פאואר, לינדה דרנל ובזיל רת'בון בתפקידים הראשוניים. התסריט מבוסס על הסיפור "קללת קפיסטרנו" של ג'ונסטון מקלי (אנ') שפורסם בחמישה חלקים ב-1919. זורו (בספרדית - שועל) היא זהותו הסודית של דון דייגו דה לה וגה, אציל ורב סייף בדיוני אשר חי בקליפורניה בזמן השלטון הספרדי. הוא הגן על תושבי קליפורניה מעריצות ושחיתות השלטון הספרדי והצליח בכל פעם מחדש להערים ולשטות ברשויות השלטון. הופעתו של זורו היא לרוב כשהוא עוטה כולו שחור: גלימה שחורה, מסכה שחורה (המכסה את חצי פרצופו העליון) וכובע רחב שוליים שחור. הנשק האהוב עליו הוא הסיף שלו שאיתו הוא חורט על גופם של אויביו את האות Z. הוא ידוע גם בתור וירטואוז עם שוט הצלפה. התקופה היא - תחילת המאה ה-19 כשקליפורניה הייתה עדיין בשלטון ספרד. אלפרד ניומן היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר. ב-2009 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית. דון דייגו וגה (טיירון פאואר) הוא אציל ספרדי מקליפורניה שסיים בהצטיינות בית ספר צבאי במדריד ונקרא על ידי אביו לחזור בהקדם לקליפורניה. כשהוא מגיע ללוס אנג'לס מסתבר לו שאביו דון אלחנדרו וגה (מונטגיו לאב) שהיה מושל האזור, הודח על ידי לואיס קווינטרו (ג'וזף ברומברג) שהשליט משטר טרור על האיכרים. כשהוא נוסע בכרכרה לבית המושל הרכב לא עונה לו כי כרתו את לשונו לאחר שדבר נגד המושל. הוא נפגש עם המושל ועוזרו קפיטן אסטבן פסקואלו (בזיל רת'בון) וכן עם אשתו של המושל אינז (ג'ייל סונדרגרד) ועם אחייניתו הצעירה, לוליטה (לינדה דרנל). דייגו נפגש עם הוריו ועם הכומר והם מספרים לו על המשטר הרודני והמושחת. אביו גוער בו על זה שאינו מוכן לעשות דבר נגד המשטר. דייגו מחליט לפעול לבד - את כל המודעות על המיסים הוא מחליף במודעות נגד המשטר חתומות בשם "זורו". הוא מסתובב בכל האזור רכוב על סוס, פניו מכוסות ובידו חרב אתה הוא חורט את הסימן שלו - Z. הוא מצליח לחדור לבית המושל ומצליח להפחיד אותו ומייעץ לו לוותר על משרתו ולחזור לספרד. הוא מגיע למקום בו גובים מס מהאיכרים המסכנים חוטף את הכסף ומעביר אותו לכומר. כאשר הוא מתגלה, הוא מצליח לברוח, להיכנס לכנסייה במסווה של כומר, שם הוא פוגש את לוליטה שמבקשת עזרה כי דודתה רוצה לשלוח אותה למנזר. הוא מרגיע אותו והיא לא מזהה אותו. זורו הוא כעת אימת המשטר והפרס ללכידתו מגיע ל-20,000 פזו. דייגו עוגב על אינס ומשכנע אותה כי כדאי לה לעזוב עם בעלה לספרד והוא יגיע לשם וינהל איתה יחסים. לואיס קווינטרו מחליט להשיא את לוליטה לדייגו הוריו של דייגו מסכימים והזוג נפגש ושניהם רוקדים ואז היא מזהה אותו כ"זורו". "זורו" חודר שוב לבית המושל ומזהיר אותו. למקום נכנס קפטן אסטבן. מתחולל דו-קרב בניהם ו"זורו" הורג את אסטבן. זהותו נחשפת והוא מושם במעצר בדרך להוצאתו להורג. דייגו מצליח לברוח ולהכניס את המוני האנשים לבית המושל שנאלץ להודיע על התפטרותו והעברת השלטון לאביו של דייגו. כולם מריעים ודייגו ולוליטה מתחבקים. מדיה וקבצים בנושא אות זורו בוויקישיתוף "אות זורו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אות זורו", באתר נטפליקס "אות זורו", באתר AllMovie (באנגלית) "אות זורו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אות זורו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גרסה מקוצרת של אות זורו, באתר יוטיוב הדו-קרב בין דייגו ואסטבן, באתר יוטיוב סצנת הריקוד - דייגו ולוליטה, באתר יוטיוב
קורה קלייוון

קוֹרֵה קלייוון (בנורווגית: Kåre Kleivan;‏ 13 ביוני 1917‏ – 10 בפברואר 1998) היה עיתונאי וחסיד אומות העולם נורווגי. קלייוון נולד בטרומסה, והחל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "נורדליס" בשנת 1937. במהלך הכיבוש הגרמני בנורווגיה למד משפטים באוניברסיטת אוסלו וכתב לעיתונות בלתי חוקית, לפני שנמלט לשוודיה הנייטרלית, שם עבד בלגיון הנורווגי בסטוקהולם. הוא ליווה את המשפחה היהודית סמית' מצפון נורווגיה לפינלנד, הרחק מהכוחות הגרמניים, בשנת 1940. על כך הוענק לו תואר חסיד אומות העולם בשנת 2006. הוא עבד בסוכנות איי-פי בין השנים 1945 – 1948, ואז בעיתון "Verdens Gang". משנת 1970 – 1984 הוא היה עורך משנה ומנהל המחלקה הפוליטית בעיתון. הוא היה יושב ראש האיגוד המקומי של העיר "אוסלו ג'ורנליסטקלוב" בין השנים 1972–1975 והיה חבר מועצה לאומי באיגוד העיתונאים הנורווגי בין השנים 1962–1968. הוא היה חבר בליגת הנוער ובמפלגת העבודה הנורווגית, וכן היה חבר בוועדת התמיכה הנורווגית לספרד ויו"ר אגודת ידידי נורווגיה – ישראל. הוא התיישב בקולבוטן, היה נשוי לאישה דנית ונולדו להם שלושה ילדים. הוא נפטר בפברואר 1998. קורה קלייוון, באתר יד ושם (באנגלית) "Cemeteries in Norway" (בנורווגית). DIS-Norge. נבדק ב-24 בדצמבר 2010. {{cite web}}: (עזרה) Lund, Toralv (19 בפברואר 1998). "Kåre Kleivan (obituary)". Nordlys (בנורווגית). p. 16. {{cite news}}: (עזרה) Conradi, Thor C. (26 בפברואר 1998). "Kåre Kleivan (obituary)". Aftenposten (בנורווגית). p. 12. {{cite news}}: (עזרה) Kåre Kleivan – his activity to save Jews' lives during the Holocaust, at Yad Vashem website; "Israel hedrer nordmenn" (בנורווגית). Norwegian News Agency. 30 באוגוסט 2006. {{cite news}}: (עזרה) Pedersen, Guttorm (1 בספטמבר 2006). "Smith-etterkommere møtte familiens redningsmann". Nordlys (בנורווגית). p. 10. {{cite news}}: (עזרה) Moe, Trygve (20 במרץ 1998). "Kåre Kleivan og Per Wiedswang (obituary)". Journalisten (בנורווגית). {{cite news}}: (עזרה)
בית קברות יהודי

בית קברות יהודי (או בית עלמין, בית עולם, בית החיים, בית שלום) הוא בית קברות שבו טומנים היהודים את מתיהם כדי לקיים את מצוות הקבורה. בית קברות יהודי נרכש ונתמך בדרך כלל בכספים קהילתיים, והקמת בית קברות היא אחת העדיפויות הראשונות של קהילה יהודית חדשה. שמירה על כבוד המת היא עיקר חשוב בהלכה היהודית, ממנו נובעים כללים להתנהלות תקינה בבית קברות. עם חנוכתו של בית קברות יהודי, מתקיים בו טקס קידוש מיוחד ועליו להישאר ללא הפרעה תמיד. הפרעה למתים, הפקת תועלת מגופה או מקבר, או פעולה בכל דרך העלולה להיתפס כ"לעג לרש", כמו הערות גנאי או בדיחה, אסורות לגמרי. כמו כן, אכילה, שתייה או עישון, אסורים בנוכחות המתים. גילוי כבוד ראוי למתים מחייב גם הימנעות מהלנת המת, שימוש בהיתרים הלכתיים בשבתות ובחגים דתיים כדי להבטיח טיפול הולם במתים, טהרת גוף המת לקראת קבורה ועיטופו בתכריכים. בתי קברות יהודיים מוקדמים הוכרזו תמיד מחוץ לעיר. בגולה מקובל לקבור את המתים עם הרגליים לכיוון ירושלים. על גבי המצבות מצוינות בדרך כלל כתובות בעברית ובשפה המקומית. בתקופת שלטון גרמניה הנאצית נהרסו וחוללו בתי קברות יהודיים בכל רחבי אירופה. בתי הקברות היהודיים הגדולים ביותר באירופה נמצאים בבודפשט, לודז', פראג, ורשה, וינה וברלין. בתי קברות יהודיים אחרים באירופה כוללים את בית הקברות היהודי בחוטין ואת אנדרטת חתם סופר (חלק מבית העלמין היהודי העתיקה בברטיסלאבה). קבורה בישראל בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל מדיה וקבצים בנושא בית קברות יהודי בוויקישיתוף פרויקט בית הקברות היהודי הבינלאומי של IAJGS רישום הקבורה העולמי של JewishGen מאגר שטחי קבורה יהודיים אירופיים שטחי קבורה יהודיים: הבנת ערכים - אנגליה ההיסטורית בתי קברות יהודיים, דף שער בספרייה הלאומית "IAJGS cemetery site". Iajgs.org. אורכב מ-המקור ב-2016-08-18. נבדק ב-2012-12-25. Lamm, M (2000). The Jewish Way in Death and Mourning. New York: Jonathan David Company Inc.
בין היצר ליוצר

בין היצר ליוצר – נרטיבים של הומואים דתיים הוא ספר עיון מאת ד"ר איל זק, עובד סוציאלי ומטפל קליני. הספר מביא את קולותיהם וסיפוריהם של גברים דתיים שנמשכים לגברים ונשואים לאישה, בעבר או בהווה. הספר מבוסס על ראיונות עם כ-20 גברים שנעשו במסגרת עבודת דוקטורט של כותב הספר באותו נושא. זהו המחקר האקדמי המקיף הראשון בארץ שנעשה על אוכלוסייה זו. הספר יצא בשנת 2019 בהוצאת רסלינג והומלץ על ידי הרב יובל שרלו ואורית אבישר. הספר נחלק לשלושה חלקים עיקריים. החלק הראשון מציג את הרקע התאורטי לנושא ואת המושגים המרכזיים. במסגרתו נסקרים יחסי הגומלין בין ההומוסקסואליות לבין הדת וההלכה, נבחנים מאפייניהן של החברות הדתית והחרדית ויחסן אל השונה ואל קהילת הלהט"ב בפרט, ונסקרים ארגוני הלהט"ב הדתיים המרכזיים כיום. בהמשך נבחנות השפעותיה של האמונה הדתית על הרווחה הנפשית, ונסקר הידע העכשווי אודות חייהם ודרכי התמודדותם של הומואים דתיים בכלל והומואים הנשואים לאישה בפרט. החלק השני, המהווה את עיקר הספר, מתבסס על הנרטיבים של מרואייני המחקר ומציג את תפיסת עולמם וחוויית חייהם המגוונת. בחלק זה מתואר הקונפליקט העמוק המעצב את חייהם בין נטייתם החד-מינית לבין אמונתם הדתית וחיי נישואיהם, ונבחנים הגורמים שהביאו גברים אלה להינשא לאישה. בהמשך נידונים רגשי האשם והבושה המלווים גברים אלה וכן דרכי ההתמודדות וניסיונם להגיע להשלמה עם זהויותיהם הסותרות. החלק השלישי מציג את מסקנות המחקר, ובמסגרתו נבחן מקומה המחודש של הדת בתפיסתם של הומואים דתיים – לא עוד כמקור לשלילתה של הנטייה ההומוסקסואלית אלא דווקא כמשאב לקבלתה. בהמשך מוסבר כיצד ממקמים הגברים מרואייני המחקר את עצמם על הציר שבין הזהות המינית האישית לבין זהות השייכות החברתית. מיקום זה מעצב את חווית חייו השונה של כל אחד מהם. בפרק האחרון בספר מתאר המחבר כיצד שינתה עבודת המחקר את דעותיו ומושגיו לגבי התופעה הנחקרת. להט"ב ויהדות חתונה הפוכה עמוד הספר באתר הוצאת רסלינג עמוד הספר באתר המחבר זאב שביידל, מהי משפחה נורמלית – ביקורת על הספר, 17 ביולי 2019, בבלוג כל כלל ופרט איציק יושע, גם הומואים דתיים נבראו בצלמו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי - חלון גאווה. דיון בעקבות הספר על ההוויה המורכבת בה חיים הומואים דתיים נשואים בארון בהשתתפות הרב יובל שרלו, ירדן, הומו דתי שהיה נשוי לאשה והתגרש, ארז ברוכי מארגון שב"ל וד"ר איל זק רננה מור, ‏היום בו גילתי שבעלי הומו, באתר כיפה, 4 בנובמבר 2019 מידע על בין היצר ליוצר בקטלוג הספרייה הלאומית גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר" גרסה מקוונת של הספר באתר פסיק איל זק, ההקדמה לספר, בין היצר ליוצר, רסלינג, 2019