laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וכתבתם

ממלכת התורה "וכתבתם" הוא ארגון חרדי-ליטאי, שמטרתו עידוד כתיבת חידושי תורה. שמו לקוח מפסוק בפרשת שמע. ארגון "וכתבתם" נוסד בשנת ה'תש"ס בידי הרב דניאל בן אבו, ובנשיאותו עומד הרב ברוך שמואל דויטש מראשי ישיבת קול תורה, ובהכוונת הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיג הציבור הליטאי. הארגון פועל בישיבות גדולות ובכוללים בארץ ובעולם. הסלוגן הראשון שלו היה הארגון העולמי לעידוד כתיבת חידושי תורה, ובשנת תש"ע מותג הארגון מחדש ומאז נקרא ממלכת התורה "וכתבתם". בחורי ישיבה ואברכים שולחים למערכת חידושי תורה על הש"ס, באורך של 4 עד 8 עמודים. מדי שנה מגיעים למשרדי הארגון אלפי 'חבורות' (המינוח הישיבתי למאמרים) מתוכם נבחרת - בתיאום עם ראשי המוסדות - ה'חבורה' הטובה שמזכה את כותבה במלגה בסך 10,000 ש"ח, שתי חבורות נוספות זוכות ב-2,000 ש"ח כל אחת, ומאה חבורות נוספות זוכות ב-500 ש"ח כל אחת. הארגון הוציא לאור ספרים הכוללים כמאה וחמישים חבורות נבחרות. בחודש ניסן מדי שנה מקיים הארגון כנס בבני ברק בראשות רבנים ובו מוכרזים הזוכים ומחולקים המלגות והספרים. בנוסף לכך יצא לאור על ידי "וכתבתם" סדרה ספרים "תורת ראשי הישיבות" למעלה מארבעה עשר כרכים על שיעורים מראשי הישיבות זיע"א מדור העבר, על כל הש"ס. בנשיאות הארגון עומדת ועדת ראשי ישיבות: הרב מנחם צבי ברלין, ראש ישיבת רבנו חיים עוזר בבני ברק, הרב אריה מלכיאל קוטלר, ראש ישיבת לייקווד בארצות הברית, הרב אביעזר פילץ, ראש ישיבת תושיה במושב תפרח, הרב אליהו דב וייכטפויגל, ראש ישיבת זיכרון משה סאוט' פאולסברג בארצות הברית, והרב מרדכי גרוס גאב"ד חניכי הישיבות. פטרונו הרוחני של הארגון מאז הקמתו היה הרב אלישיב, ולאחר פטירתו - הרב שמואל אוירבך. מאז הפילוג בציבור הליטאי משתתפים בכינוסי הארגון רבנים ותלמידי ישיבות המזוהים עם "בני תורה". המעמד השנתי בבני ברק הרב ברוך שמואל דויטש נואם בכנס הכנס השנתי בבני ברק, במרכז התמונה הרב שמואל אוירבך נואם. הרב שמואל יעקב בורנשטיין נואם הרב ב"ש דויטש הרב ש"י בורנשטיין והרב א"א דסלר בכנס 'וכתבתם' שאול כהנא, ‏ראשי ישיבות במעמד השנתי של "וכתבתם", באתר כיכר השבת, 10 באפריל 2013
רכס בירכת אל קסר

רכס בירכת אל קסר היא נקודת תצפית בשומרון המתנשאת לגובה 844 מטרים מעל פני הים, כ־2 ק"מ מערבית לכפר הערבי דומא, מזרחית ליישוב שבות רחל. התצפית נמצאת מעל קו פרשת המים הארצי, בגובה של 200 מטר מעל לכביש אלון, הנמצא מזרחית ממנו והרכס נקרא על שם חורבה הנמצאת צפונית־מערבית לו. נקודת התצפית מצויה בראשה של מדרגת העתק תלולה החולשת על המדרונות המזרחיים של הרי השומרון ומאפשרת תצפית רחבה מדרום מזרח - מזרח - וצפון מזרח עד הר עיבל והר החרמון וכן לכיוון מערב לשילה. בין השאר מן ההר יש תצפית טובה לעבר כביש אלון והיישובים הסמוכים, רמת הגלעד מהר נבו ועד אירביד, ובקעת הירדן מסרטבה בצפון ועד הר מונטר במדבר יהודה, בדרום. זהו היקף התצפית המרבי בשומרון ממקום הפתוח למבקרים, ולכן הוא משמש כיום נקודת תצפית למטיילים באזור. על ההר צמחייה אופיינית לצומח הים-תיכוני של ספר המדבר, ושמו ניתן לו על שם שיחי הקידה השעירה הצומחים בו. בשנת 2002 פונה הבסיס הצבאי "מחנה קידה" ששכן על ההר. תושבי מאחז קידה היו אמורים להתיישב בהר, אך לא הורשו לעשות כן, והקימו יישוב בקרבת האתר. במקום יש אנטנה סלולרית של חברת סלקום. מצמחי ההר: סירה קוצנית, אזוב מצוי וצמרנית הסלעים מנחם מרקוס, בקעת הירדן ומזרח השומרון, רשות שמורות הטבע, 1992. המדריך למטייל בשומרון, מסלול 20- עמ' 278 - 289. תשע"ד / 2014. תמונות מהר קידה: נוף וצמחייה עולה עליו התצפית מהר בעל חצור, הסגורה בפני מטיילים
חלמונית

חלמונית (שם מדעי: Sternbergia) היא סוג גאופיט ממשפחת הנרקיסיים שבסדרת האספרגאים. החלמונית נפוצה באזור אגן הים התיכון. זהו צמח רב-שנתי בעל שורש בצל, הפורץ מן האדמה ללא עלים. שמה המדעי של החלמונית הוא Sternbergia, על שם הבוטנאי קספר שטרנברג (Kaspar Maria von Sternberg). לחלמונית פרח מרשים הפורח בסתיו לאחר הגשמים הראשונים בצבע צהוב-חלמון, ומכאן שמו. ישנם תשעה מיני חלמונית, והם נפוצים ממזרח הים התיכון ועד הרי הקווקז. בארץ גדלים בר שלושה מינים: חלמונית גדולה - השחלה נמצאת סמוך לקרקע. חלמונית צהובה - השחלה נמצאת סמוך לפרח ונראית כגוש ירוק עבה. חלמונית זעירה מדיה וקבצים בנושא חלמונית בוויקישיתוף חלמונית, באתר ITIS (באנגלית) חלמונית, באתר NCBI (באנגלית) חלמונית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חלמונית, באתר Tropicos (באנגלית) חלמונית, באתר GBIF (באנגלית) חלמונית, באתר IPNI (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גיא סטריק

גיא סטריק (נולד ב-3 במאי 1965) הוא קלע ישראלי. האולימפיאדה הראשונה בה השתתף סטריק הייתה אולימפיאדת אטלנטה (1996), בה דורג במקום ה-13 בתרגיל שלושה מצבים (40X3). ב-1997 זכה בגביע העולם בתרגיל מצב שכיבה עם רובה חופשי (ירי 60 כדורים ממרחק 50 מטר) כמו גם ב-2003 וב-2004 (בתוצאה שהשיג בתחרות זו, 599 נקודות, קבע שיא ישראלי). באולימפיאדת סידני (2000) דורג במקום 25 בתרגיל השכיבה. באולימפיאדת אתונה (2004) דורג במקום ה-15. ב-2005 היה אלוף אירופה. דורג במקום הראשון בדירוג העולמי במשך זמן רב. במאי 2008, בתחרות גביע העולם שהתקיימה במינכן, קבע תוצאה של 600 נקודות, שהיא התוצאה המקסימלית האפשרית (ללא גמר) בירי שכיבה. בכך היה סטריק לקלע ה-12 בעולם שהצליח להשיג תוצאה זו. כמו כן הפך סטריק לספורטאי הישראלי הראשון שאינו שייך לספורט הנכים המחזיק בשיא עולם בתחרות אולימפית כלשהי. סטריק השתתף באולימפיאדת בייג'ינג, ובכך הפך לספורטאי הישראלי השני שמשתתף בארבע אולימפיאדות (הראשון היה השייט יואל סלע). באולימפיאדה עצמה סיים במקום ה-12 ולא העפיל לשלב הגמר. בנוסף לכישוריו כספורטאי, סטריק הוא גם מאמן קליעה. בין חניכיו הקלעים האולימפיים גיל סימקוביץ', דורון אגוזי ודורון שזירי (שזכה בשנת 2004 בשתי מדליות ארד באולימפיאדת הנכים באתונה). סטריק משתייך למועדון הקליעה "הפועל מעברות". גיא סטריק, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי גיא סטריק, באתר olympedia.org גיא סטריק, באתר התאחדות הקליעה הבין-לאומית קליעה: מדליית כסף לסטריק בגביע העולם במינכן, באתר ynet, 26 במאי 2006 גליה סגל, ‏סטריק הישווה את שיא העולם בקליעה, באתר ONE‏, 18 במאי 2008 גיא סטריק באתר one גיא אגיב, ‏גיא סטריק: המטרה היא מדליה אולימפית, באתר ONE‏, 11 במרץ 2008 רונית מזרחי, מירב שלום, בגובה העיניים עם גיא סטריק, באתר nrg‏, 29 באוגוסט 2008
קוברה מצרית

קוברה מצרית (שם מדעי: Naja haje), ידוע גם בשם "أورايوس" ערבית מצרית מבטאים: Ouraeus (נגזר מהמילה היוונית עתיקה: οὐραῖος) הוא מין נחש ממשפחת הפתניים המצוי באזורים חצי-מדבריים לאורך אפריקה. עקב תפוצתה הצפונית היא נמצאת גם במצרים, בה נחשבה לסמל תרבותי ודתי ומכאן שמה. הקוברה קטלנית ביותר לאדם ובשנים האחרונות חל גידול בתקריות בינה לאדם, עקב כניסה ליישובים אנושיים, בהם שורצים במכרסמים. הקוברה היא נחש באורך של 1.5–2 מטרים אף שנמדדו גם פרטים באורך 2.59 מטרים. צבעה חום בהיר עד כהה וקרוב לשחור, כשהצידיים והבטן בהירים יותר בגוונים חום בהיר עד צהוב ושמנת. כמו שאר הקוברות, היא בעלת מפרש סביב צווארה העוזר לה להרתיע יריבים. הקוברה מטילה בין 8 ל-33 ביצים הבוקעות כעבור 60 יום. הקוברה המצרית היא מין ליילי אך פעילה גם בשעות הבוקר המוקדמות בהם היא מתחממת בשמש. היא ניזונה מיונקים קטנים, מקרפדות, מלטאות ומנחשים קטנים יותר, לרבות קוברות אחרות. את הטרף היא הורגת בארסה החזק, שגם מסייע לעיכול חלקי של הטרף. מחייתה של הקוברה היא באזורים חצי מדבריים בהם צמחייה (אף לא במדבר עצמו), סוואנות, נווי מדבר ובאזורים מסוימים אף בים התיכון. הקוברה נמצאת גם ביישובי האדם, בהם שורצים מכרסמים כמו חולדות וכך באה במגע עם אנשים. הארס של הקוברה המצרית מכיל רעלים נוירוטוקסינים התוקפים את מערכת העצבים וגורמים לשיתוק השרירים, לבחילות והקאות, רעידות וכן למוות. כמות הארס הממוצעת שמזריקה הקוברה מצרית היא 175–200 מ"ג והוא נחשב לאחד מהחזקים שבארסי הקוברות, אף שהוא חלש משל הקוברה הפיליפינית. עם זאת קוברה זו מזריקה יותר ארס בכל הכשה. מדיה וקבצים בנושא קוברה מצרית בוויקישיתוף קוברה מצרית, באתר ITIS (באנגלית) קוברה מצרית, באתר NCBI (באנגלית) קוברה מצרית, באתר GBIF (באנגלית) קוברה מצרית באתר הרשימה האדומה של IUCN
חוצה זווית

חוצה זווית הוא ישר העובר דרך קודקוד הזווית וחוצה אותה לשתי זוויות השוות זו לזו. לכל זווית יש חוצה זווית אחד ויחיד, שהוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות שמרחקיהן מקרני הזווית - שווים. לכן זהו גם המקום הגאומטרי של מרכזי המעגלים ששתי קרני הזווית משיקות להם. שלושת חוצי הזוויות במשולש נפגשים בנקודה אחת, שהיא מרכז המעגל החסום. אם אורכי הצלעות במשולש הם a, b, c, האורך t של חוצה הזווית מול a מקיים   t 2 = b c ( 1 − a 2 ( b + c ) 2 ) {\displaystyle \ t^{2}=bc\left(1-{\frac {a^{2}}{(b+c)^{2}}}\right)} . משולש שבו שני חוצי-זווית שווים זה לזה, הוא שווה-שוקיים. בעוד שהטענות האנלוגיות עבור גבהים או תיכונים הן כמעט טריוויאליות, טענה זו על חוצי הזווית אינה קלה, והיא נודעה כמשפט שטיינר-להמוס. לכל זווית ניתן לבנות חוצה זווית באמצעות סרגל ומחוגה בלבד. תהליך הבנייה: תחילה בונים קשת, שמרכזה בקודקוד הזווית, והיא חותכת את שתי קרני הזווית. כעת בונים שתי קשתות, בעלות אותו רדיוס (לא בהכרח זהה לרדיוס הקשת הראשונה), שמרכזן בנקודות החיתוך שנוצרו בשלב הקודם. קשתות אלה חותכות זו את זו בשתי נקודות, והישר שעובר דרך שתי נקודות אלה הוא חוצה הזווית. בעוד שבניית חוצה זווית היא בעיית בנייה פשוטה ביותר, חלוקה של זווית לשלושה חלקים שווים (שילוש זווית), היא אחת מהבעיות הגאומטריות של ימי קדם, ולא ניתן לבצעה באמצעות סרגל ומחוגה בלבד. משפט חוצה הזווית חוצה זווית, באתר לרגו (LerGO) חוצה זווית, באתר MathWorld (באנגלית)
DHL

DHL (ראשי תיבות של מייסדיה: Dalsey, Hillblom, Lynn) היא חברה העוסקת במשלוחי אקספרס בינלאומיים, שילוח בינלאומי ותובלה יבשתית וכן בשילוח ימי ושירותים לוגיסטיים. החברה נמצאת בבעלות חברת הדואר הגרמני (Deutsche Post, המוחזקת 20% על ידי בנק KfW אשר מוחזק 80% על ידי ממשלת גרמניה הפדרלית). החברה נוסדה בסן פרנסיסקו בשנת 1969 על ידי אדריאן דאלסי, לארי הילבלום ורוברט לין. המייסדים החלו בהובלה אישית של מסמכים רשמיים דרך האוויר מסן פרנסיסקו להונולולו, כשהם מבצעים את השלבים הראשונים של העברת המטענים במכס עוד לפני הגעת הספינה המובילה, ובכך צמצמו באורח ניכר את משך זמן ההמתנה בנמל. השיטה החדשה של מייסדי החברה חסכה זמן וכסף רב ללקוחות שהורגלו לעמוד בתור הנמל ולחכות זמן רב. שיטה זו הולידה תעשייה שלמה: משלוחי אקספרס אוויריים בינלאומיים, שהם העברה מהירה של מסמכים ומשלוחים בדרך האוויר. חברת DHL המשיכה לגדול בקצב מסחרר. החברה התרחבה מערבה, מהוואי למזרח הרחוק ולשולי האוקיינוס השקט, ולאחר מכן הגיעה למזרח התיכון, לאפריקה ולאירופה. בשנת 1988 כבר הייתה נוכחות של DHL ביותר מ-170 מדינות והחברה העסיקה 16 אלף עובדים. נכון לשנת 2008 פעלה החברה ב-220 מדינות והעסיקה 300,000 עובדים. DHL מחולקת לארבע חטיבות: DHL EXPRESS - משלוחי אקספרס בינלאומיים מדלת לדלת. DHL FREIGHT - שילוח מטענים ומשלוחים מיוחדים. DHL תעופה - שילוח אווירי וימי ומשלוחים מיוחדים. DHL SOLUTIONS -מכלול פתרונות לוגיסטיים, אחסון והפצה. כ-6,500 סניפים. למעלה מ-450 מרכזי מיון בינלאומיים. 240 מרכזי מיון ארציים. 420 מטוסים. 76,200 כלי רכב. למעלה מ-220 מדינות. למעלה ממיליארד וחצי משלוחים בשנה. 120,000 יעדים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. DHL ישראל פועלת בישראל מאז 1997 בבעלות DHL העולמית והיא החברה היחידה בתחומה הפועלת בארץ ישירות ולא באמצעות זכיין מקומי. החברה מעסיקה 420 עובדים ומחזיקה צי של 120 כלי רכב ומטוס אחד אשר מבטיחים איסוף מהיר ויציאה מיידית בטיסת DHL היומית. אותה שרשרת הפצה משרתת גם את המשלוחים המגיעים ממדינות אחרות, שרובם משוחררים ונמסרים באותו יום לנמען בישראל. האסון האווירי באיברלינגן AeroLogic מדיה וקבצים בנושא DHL בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של DHL DHL, ברשת החברתית פייסבוק DHL, ברשת החברתית אקס (טוויטר) DHL, סרטונים בערוץ היוטיוב חברת DHL ישראל מרחיבה את צי הבלדריות, באתר Port2Port, בתאריך 30 בנובמבר 2011
ג'יימס מייסון

האם התכוונתם ל... ג'יימס מייסון (שחקן) – שחקן קולנוע בריטי (1909 - 1984) ג'יימס מייסון (שחקן אמריקאי) (אנ') – שחקן אמריקאי ג'יימס מייסון (שחמטאי) – שחמטאי אנגלי
פליציה בלומנטל

פֶליציה בּלוּמֶנטל (Felicja Blumental;‏ 28 בדצמבר 1908 – 31 בדצמבר 1991) הייתה פסנתרנית יהודייה. בלומנטל נולדה בשנת 1908 בוורשה שבפולין, למשפחה חובבת מוזיקה ולאב כנר. היא החלה ללמוד פסנתר בגיל חמש והופיעה לראשונה בנגינה בגיל עשר. בקונסרבטוריון הלאומי בוורשה למדה פסנתר אצל זביגנייב דְזֶ'בְיֶיצקי (Drzewiecki), ממייסדי תחרות שופן הבינלאומית לפסנתר, למדה קומפוזיציה אצל המלחין קרול שימנובסקי. אחר-כך למדה בשווייץ אצל הפסנתרן יוזף טורצ'ינסקי (Turczyński), שנודע במחקריו על שופן ובביצועיו את יצירות שופן. בשנת 1938, בעקבות התגברות האנטישמיות באירופה ערב מלחמת העולם השנייה, עזבו בלומנטל ובעלה מרקוס מיזנה את פולין לניס, אחר-כך מצאו מקלט בברזיל. בלומנטל קיבלה אזרחות ברזילאית, והפכה לחסידה של מוזיקה ברזילאית ושל מלחינים ברזילאים. בהמשך דרכה עברה להתגורר במילאנו משנת 1962, ובלונדון משנת 1973. הרפרטואר של בלומנטל היה מגוון ואף הרפתקני, והשתרע מהבארוק הפורטוגזי ועד ליצירות דרום אמריקאיות בנות-זמנה. בין הקלטותיה נכללו יצירות נשכחות רבות מאת מלחינים כגון קארל צ'רני, פרדיננד ריס וג'ון פילד. המלחין הברזילאי וילה לובוס כתב עבורה את הקונצ'רטו החמישי שלו, לאחר ששמע והתרשם מהביצוע שלה ל"בכיינה ברזיליירה" מספר שלוש לפסנתר שלו. המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי הקדיש לה את יצירתו "פרטיטה לצ'מבלו ולתזמורת". הקלטה של יצירה זו בביצוע בלומנטל זכתה בפרס אקדמיית שארל קרו (L'Académie Charles Cros) הצרפתית בשנת 1975. בלומנטל זכורה בעיקר בזכות ביצועיה את יצירות שופן, והקלטותיה את המזורקות שלו נחשבות לפרשנויות מופת שלהן. בלומנטל נפטרה בשנת 1991 בתל אביב, במהלך אחד מסיבובי ההופעות הרבים שלה בישראל, ונקברה בבית העלמין קריית שאול שבעיר. מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב אשר בו נמצאת הספרייה למוזיקה של העיר נקרא על שמה, ובו נשמרים גם התווים וההקלטות שהיו ברשותה. בתהּ, הזמרת אנט סלין, הייתה בין המארגנים של הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה על שם פליציה בלומנטל, המתקיים כל שנה מאז שנת 1999. פליציה בלומנטל, באתר AllMusic (באנגלית) פליציה בלומנטל, באתר MusicBrainz (באנגלית) פליציה בלומנטל, באתר Discogs (באנגלית) על בלומנטל באתר המרכז למוזיקה על-שמה על בלומנטל באתר Brana Records אביבה לורי, איך קשורה הפסנתרנית פליציה בלומנטל לתערוכה במוזיאון תל אביב, שמעצבנת את עולם האמנות המקומי?, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2009 פליציה בלומנטל (1918-1991), דף שער בספרייה הלאומית
שירה פליקס

שירה פליקס (נולדה ב-1 ביולי 1973, א' בתמוז ה'תשל"ג) היא מנחה, כתבת ובמאית טלוויזיה ישראלית. פליקס נולדה וגדלה ברעננה, הבכורה מבין שלושה ילדים. בוגרת תיכון אוסטרובסקי. שירתה בצה"ל כמפקדת מחלקה של טירוניות וצוערות קצונה בבה"ד 12. את לימודיה לתואר הראשון בפסיכולוגיה ובתקשורת עשתה באוניברסיטת תל אביב. את דרכה בתקשורת החלה בשנים 1997–1999 ככתבת ברדיו 99, שם שימשה מגישה ועורכת חדשות, בתקופה בה כל תחנת רדיו אזורית הייתה מחויבת להפיק מהדורת חדשות מקומית. בשנים 1999–2001 הייתה כתבת בחברת הכבלים "תבל" והגישה בה את "תחנה מרכזית", מהדורת החדשות המקומיות. בשנת 2002 עברה ל"חדשות ישראל", החברה שסיפקה חדשות לערוץ 10 לפני שהייתה לו חברת חדשות משל עצמו. ב-2003, עם הקמת חברת החדשות של ערוץ 10, מונתה לכתבת בכנסת, לאחר מכן לכתבת רווחה, כתבת מגזין ומגישת מהדורת החדשות בימי שבת. בין היתר נשלחה ליוסטון לסקר את פרשת התרסקות מעבורת החלל קולומביה. פליקס ביימה את הסרט "סינדרלה" על מורן אטיאס, שהייתה אז ישראלית אנונימית שהצליחה מאוד באיטליה. ב-2005 נבחרה להגיש את תוכנית הראיונות "הסיפור שלי" - תוכנית יומית שאירחה אנשים עם סיפורי חיים מעניינים. החל משנת 2007 מגישה שירה פליקס את "המקצוענים 10", תוכנית בוקר בערוץ 10, בה היא מראיינת מומחים מתחומים שונים ומהפוליטיקה. כמו כן, היא משמשת מגישה אורחת בתוכנית הרדיו "גומרים הולכים" ברדיו תל אביב. ב-2011 החלה פליקס להגיש סדרת כתבות ופינה קבועה בשם "איפה הם היום" בתוכניתו של אמנון לוי, "פנים אמיתיות". פליקס חוזרת במסגרת הפינה לסיפורים שהיו במרכז החדשות. פליקס נשואה לאורי פכטר ולזוג שלושה ילדים. שירה פליקס, ברשת החברתית פייסבוק שירה פליקס, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יעל ישראל, תודה לך שירה פליקס, בבלוג "יעל ישראל עושה רוח" באתר רשימות, 12 באוקטובר 2006 אהוד אשרי, די לאינטימיות, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2006 איריס אברמוביץ', על תבונה ורגישות, באתר ynet, 6 בפברואר 2008 המקצוענים, באתר נענע 10 ערן סויסה, המקצוענית: ריאיון עם שירה פליקס, באתר nrg, ‏6 בפברואר 2011
סמל גמביה

סמל גמביה מציג שני אריות אשר מחזיקים מגן שעליו מצוירים שני גרזנים מוצלבים. בראש המגן נמצא קישוט עם קסדה של האביר ומעליו דקל. בתחתית הסמל קיימת כרזה ועליה כתוב המוטו הלאומי של המדינה "קידמה, שלום, שגשוג". מטרתם של האריות היא לסמל את ההיסטוריה הקולוניאלית של גמביה כחלק מהאימפריה הבריטית, הגרזנים המוצלבים והקישוט מסמלים את חשיבות החקלאות למדינה וכן לסמל את שתי הקבוצות האתניות הגדולות במדינה: המנדינקה והפולאני. הדקל בראש הסמל הוא גם עץ לאומי חשוב. דגל גמביה המנון גמביה מדיה וקבצים בנושא סמל גמביה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלחנדרו דומינגס

אלחנדרו דמיאן "צ'ורי" דומינגס (בספרדית: Alejandro Damián Domínguez; נולד ב-10 ביוני 1981 בלנוס, פרבר בפאתי בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי. דומינגס מכונה בארגנטינה צ'ורי (Chori). דומינגס גדל בקבוצת לנוס אך ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הארגנטינאית במדי קילמס. הוא שיחק עבור הקבוצה 3 עונות בטרם עבר לריבר פלייט, קבוצת הפאר הארגנטינאית. הוא רכש מעריצים רבים בעיקר בשל סגנון משחקו ההיתקפי ויכולתו האישית הגבוהה. במדי ריבר זכה דומינגס בשתי אליפויות. ב-2003 נרכש כרטיסו על ידי רובין קאזאן מהליגה הרוסית. תחילה התקשה להתאקלם ברוסיה אך במהרה הפך לאחד השחקנים הטובים בליגה, יכולתו בשנת 2006 אף הביאה לזכייתו בתואר השחקן הזר המצטיין של הליגה ובמקום השני בטבלת מצטייני הליגה. בתום העונה עבר דומינגס לזניט סנקט פטרבורג ששילמה עבור כרטיסו 7 מיליון אירו, ההעברה היקרה ביותר של שחקן בליגה הרוסית באותה תקופה. ב-2009 הצטרף דומינגס בחזרה לרובין קאזאן. באותה שנה הוא זכה בתואר כדורגלן השנה ברוסיה (ב-מגזין פוטבול ובספורט אקספרס), והפגין יכולת מרשימה גם במסגרת משחקיה של הקבוצה בליגת האלופות. בעקבות כך הוא משך את עינהם של מספר מועדונים אירופיים בכירים, ולבסוף חתם בולנסיה הספרדית בדצמבר 2009. בקיץ 2019 הודיע על פרישה ממשחק. דומינגס היה אמור להוביל את נבחרת ארגנטינה הצעירה במונדיאל הנוער שנערך בארגנטינה בשנת 2001. מספר ימים לפני תחילת הטורניר נפצע דומינגס ובמקומו זומן אנדרס ד'אלסנדרו. למרות שלא שיחק, קיבל דומינגס יחד עם שאר שחקני הסגל את מדליית הזהב עבור הזכייה בטורניר. מדיה וקבצים בנושא אלחנדרו דומינגס בוויקישיתוף אלחנדרו דומינגס, ברשת החברתית פייסבוק אלחנדרו דומינגס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אלחנדרו דומינגס, באתר Transfermarkt אלחנדרו דומינגס, באתר Soccerway אלחנדרו דומינגס, באתר BDFutbol אלחנדרו דומינגס, באתר WorldFootball.net אלחנדרו דומינגס, באתר FootballDatabase.eu דף השחקן באתר הרשמי של זניט סנקט פטרבורג
סקופיה (לבוש נוצרי)

סקופיה, סוג של כובע או כיפה של כל דרגות הכמורה בנצרות האורתודוקסית, ובכנסייה הקתולית המזרחית היא מיוחדת לנזירים. צבעה וצורתה משתנים בהתאם לארץ המוצא ולדרגת הלובש בהיררכיה הנוצרית, וכן משתנה באירועים שונים. צורת הסקופיה משתנה ממקום למקום: בסגנון הרוסי, הראש מחודד. בסגנון היווני הראש ישר ומקופל.[1] בסגנון הרומני, הראש ישר והקצוות מורמים.[2] הסקופיה שחובשים הנזירים בכנסייה הקתולית המזרחית, וכן זו שחובשים בנצרות האורתודוקסית בכל דרגות הכמורה, הם בצבע שחור. נזירים מקבלים את הסקופיה שלהם, מיד בתחילת דרכם, או בתגלחת ההסמכה שלהם.[3] לעיתים קרובות נזירים חובשים את הסקופיה כתחליף לקלובוק ולאיפאנוקאמלאבקיון, שעלולים להפריע להם בעבודתם. נזירות חובשות, לעיתים, את הסקופיה מעל למטפחת הנזירות שלהן.[4] נזיר או נזירה שגולחו ל"סכמה הגדולה", יחבשו סקופיה רקומה בתפילות, צלבים ודמויות של מלאכים.[5] סקופיה המוענקת לכמרים לאות כבוד, היא בדרך כלל בצבע אדום או סגול. לעיתים, באירועים לא רשמיים, בישופים ברמה גבוהה, (דוגמת ארכיבישוף, או מטרופוליט) יחבשו סקופיה בצבע שחור או סגול שעליו תכשיט של צלב קטן.[6] קמילבקה מדיה וקבצים בנושא סקופיה בוויקישיתוף תמונה של נזיר החובש סקופיה בסגנון רוסי תמונה של נזירים החובשים סקופיות בסגנון יווני תמונה של נזיר עם סקופיה רקומה מקובל לחבוש את הסקופיה הרוסית, כך שתכסה את ראש האוזניים. ישנה תועלת פרקטית, שהיא ההגנה מפני הקור, אולם ניתן לכך גם הסבר סימבולי - להזכיר לנזיר לא להאזין ללשון הרע.
מוטי קרפל

מרדכי (מוטי) קרפל (נולד ב-1953) הוא אידאולוג, עיתונאי ופוליטיקאי ימני ישראלי, ממקימי תנועת "מנהיגות יהודית". קרפל נולד בחיפה בשנת 1953, ולמד בפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה. ב-1970 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת אגוז. קרפל עבר מסלול הכשרה כלוחם בסיירת ולחם במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה עבר קורס קצינים ועשה הסבה לשריון, שם שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בסיני. לאחר שחרורו למד פילוסופיה באוניברסיטת חיפה ובגיל 27 חזר בתשובה ולמד במכון מאיר ומרכז הרב. במהלך פעילות פוליטית נגד פינוי סיני, הכיר את אשתו אביבה. בשנת 1993, בתקופת הסכמי אוסלו, היה קרפל לסרבן הגיוס הראשון בישראל שסירב להתגייס לשירות מילואים בשל מדיניותה של ממשלת ישראל בראשותו של יצחק רבין למסור חלקים מארץ ישראל, לשיטתו. באמצע שנות התשעים הקים מוטי קרפל את תנועת "חי וקיים" יחד עם יהודה עציון. התנועה עסקה, בין היתר בהגדרה חדשה של הציונות ושל ההתיישבות, לאור תורת הרב קוק. בנובמבר 1995 הקים יחד עם משה פייגלין ושמואל סקט את תנועת מנהיגות יהודית, ובשנת 1999 התמודד במסגרתה כמועמד יחיד בבחירות לכנסת ה-15 תחת רשימה בשם "מנהיגות יהודית לישראל", אך פרש מהמירוץ שלושה ימים לפני הבחירות. כראש מנהיגות יהודית נחקר במסגרת פרשת עמותות הליכוד. בין השנים 2004–2010 ערך את כתב העת "נקודה". קרפל מתגורר בהתנחלות בת עין שבגוש עציון, נשוי ואב לשמונה. מוטי קרפל הוא אידאולוג בזרם האמוני של הציונות הדתית. הגותו מושפעת בעיקר מהגותו של הפילוסוף שבתי בן-דב. בספר של קרפל "המהפכה האמונית", הוא מתאר את שקיעת הציונות הקלאסית והתנוונותה לתרבות הדוניסטית חסרת שורשים המגובה על ידי קבוצות פוליטיות אינטרסנטיות. מנגד הוא מתאר את עליית הכוחות האמוניים, שהם בעיקר קבוצות בתוך הציבור הדתי הלאומי שמקורבות לאידאולוגיה של הרב צבי יהודה הכהן קוק שלטענתו, יחליפו את הציונות הקלאסית המתפוררת. קרפל מפתח את תפיסתו של פרופסור אדריאן הייסטינגס על העדר תפיסה לאומית בתרבות הערבית ובאסלאם, ומסביר בכך את המלחמות הפנימיות בארצות ערב ואת העדר הפתרון לסכסוך הישראלי פלסטיני. בשנת 2021 תמך במפלגת ימינה ובבממשלה שהוקמה בראשות נפתלי בנט[דרוש מקור]. המהפכה האמונית, לכתחילה, ירושלים, תשס"ג, 2003. על ציר הזמן, לכתחילה, ירושלים, תשס"ו, 2006. הבלוג של מוטי קרפל מירון רפפורט, מעכשיו זה יהודים מול ישראלים – ריאיון עם מוטי קרפל, הארץ. על השקפת העולם של מוטי קרפל בבלוג של תומר פרסיקו שמואל לרמן, מוטי קרפל מציג: המהפכה, באתר ערוץ 7, 6 בפברואר 2003 (ארכיון) ירעם נתניהו, שליפות עם מוטי קרפל, באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2006 (ארכיון) הקפיטליזם הערל, מקור ראשון, מוסף "שבת", 25 בינואר 2011, 25 בינואר 2011 מאמרים באתר "ערוץ 7" שיעורי שמע של מוטי קרפל בכתבי שבתי בן דב (ארכיון) "על הקשר המפוקפק בין לאומיות לאסלאם הערבי", השילוח, 6, ספטמבר 2017 "ערב זינוק קוונטי", השילוח, 9 אפריל 2018 מוטי קרפל, כשר אבל מסריח, דעות 41, אדר תשס"ט, באתר נאמני תורה ועבודה (ארכיון) מרדכי קרפל, באתר "בהשקט ובבטחה". ירעם נתניהו, שליפות עם מוטי קרפל, באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2006. רחל גיני, "קרע את המרקם", נקודה, גיליון 171, ספטמבר 1993 "רשימות המועמדים לכנסת החמש עשרה", בילקוט הפרסומים מוטי קרפל, ‏"על הקשר המפוקפק בין לאומיות לאסלאם הערבי", השילוח, 6, ספטמבר 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוזיאון האמנות של גאורגיה

מוזיאון האמנות של גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს ხელოვნების მუზეუმი) הידוע גם כמוזיאון האמנויות היפות על שם שלווה אמירנאשווילי (შალვა ამირანაშვილის სახელობის ხელოვნების მუზეუმი) הוא אחד מהמוזיאונים החשובים ביותר בגאורגיה. המוזיאון ממוקם ליד כיכר החירות בטביליסי, ומכיל כ- 140,000 פריטי אמנות גאורגית, אוריינטלית, רוסית ואירופית. האב הקדמון של המוזיאון, הגלריה הלאומית לאומנות, נפתח בעקבות מאמציהם של אמנים גאורגים צעירים שחונכו באירופה, ב-1 בפברואר 1920, בטביליסי. בלי קשר לכך צמח המוזיאון המרכזי לאמנויות יפות, שנפתח באוגוסט 1923, בטביליסי. בסוף שנת 1932 הועבר המוזיאון המרכזי לאמנויות יפות לכנסיית מטחי שבמרכז טביליסי העתיקה, והתווספו לאוסף המוזיאון אוספים קטנים יותר. בשנת 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ויציאת הממשלה הגאורגית לגלות בצרפת, נלקחו אוספי המוזיאון לצרפת והוחזרו בשנת 1945, רק לאחר שנחתם הסכם מיוחד בין הממשלה הסובייטית לבין הממשלה הצרפתית. האוסף שכלל כתבי-יד, עבודות מתכת, תכשיטים, עבודות מצופות באמאיל וציורים התווסף לאוסף שעדיין נשאר במוזיאון. היסטוריון האמנות הגאורגי הבולט, שלווה אמירנאשווילי, שעמד בראש המוזיאון במשך למעלה משלושים שנה, שיחק תפקיד חשוב בהתהוות האוסף המרשים של המוזיאון. מאוחר יותר נקרא המוזיאון על שמו. בשנת 1950, הפך המוזיאון, באופן רשמי, למוזיאון האמנות של גאורגיה, והועבר, באותה שנה, למבנה בו הוא נמצא גם היום. המבנה נבנה בשנת 1838, בסגנון נאו קלאסי, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה, ושימש כסמינר תאולוגי. ב-30 בדצמבר 2004, הועבר המוזיאון לניהול משותף תחת המוזיאון הלאומי הגאורגי. האולמות המרווחים של מציגים תצוגה קבועה של אמנות גאורגית, אוריינטלית רוסית ואירופית, כאשר המוצגים החשובים ביותר הם, באופן טבעי, פריטי האמנות הגאורגית, הממחישים את ההתפתחות של התרבות הלאומית הגאורגית לאורך מימי קדם ועד היום. פריטי האמנות האוריינטלית תופסים את המקום השני בחשיבותו, והוא אחד מהאוספים הגדולים במדינות הפוסט-סובייטיות. התצוגה האוריינטלית כוללת חלקי אמנות יפה מפרס, במיוחד אוסף האמנות הקג'ארית (השושלת הקאג'ארית), שהוא החלק המשמעותי שבאוסף. כמו כן כוללת התצוגה מספר מיניאטורות של אמני חצר המלכות הפרסי, ביניהם פורטרטים שאחים ואצילים פרסים כמו גם ציורים של הנשים היפות בחצר המלכות. המוזיאון כולל גם תצוגה זמנית של אוספי אמנות ממקומות אחרים בגאורגיה וגם מחוץ לגאורגיה. תמז סאניקידזה (1985), מוזיאון האמנות של גאורגיה, טביליסי, (באנגלית) תמז סאניקידזה ואחרים (1989), מלאכת מחשבת במתכת, מסת"ב 0961086688, (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא מוזיאון האמנות של גאורגיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון האמנות של גאורגיה מוזיאון האמנות של גאורגיה(הקישור אינו פעיל), באתר המוזיאונים של גאורגיה (www.georgianmuseums.ge), (באנגלית) מוזיאון האמנות של גאורגיה, באתר המוזיאון הלאומי הגאורגי, (באנגלית)