נויהרדטהוף

נויהרדטהוף (בגרמנית: Neuhardthof) היה יישוב קטן של גרמנים טמפלרים בארץ ישראל. המיקום של היישוב היה דרומית לחיפה, סמוך לשפת הים, מדרום לכפר סמיר וצפונית מערבית לכפר הערבי טירה (טירת כרמל). הוא נקרא על שם הכפר הרדטהוף בגרמניה שממנו באו חלק מהמתיישבים. בראשית תנועת ההתיישבות הטמפלרית, רכשה התנועה 3,000 דונם במקום, והמתיישבים גידלו בו חיטה, קטניות ואבטיחים. הם נהגו בתחילה לעבד את האדמה בשעות היום, ובערב לחזור לבתיהם במושבה הגרמנית בחיפה תוך הפקדת שומרים ערבים על המקום. לאחר מכן, בגלל ריבוי הגנבות, הוחלט לבנות במקום בתי קבע. בית הקבע הראשון נבנה ב-1897, ושלושה נוספים נבנו ב-1899. עם זאת, האדמה הייתה מטיב ירוד, ובגלל הקרבה לים התקשו למצוא שם מים מתוקים, ומסיבות אלו המקום לא התפתח ולא הגיע למעמד של מושבה עצמאית. בשל ריבוי הגנבות הוחלט להציב מארבים, ובאחד מלילות יולי 1910 נורה ונהרג ערבי מטירה שניסה לגנוב. למחרת נערכה חקירה של השלטונות הטורקים בנוכחות סגן הקונסול הגרמני שהגיע מחיפה. בחקירה נכחו רבים מבני טירה הזועמים, ובאמצע החקירה הותקף האיכר הטמפלרי פריץ אונגר, שהוכה ונורה למוות. מעשה רצח אכזרי זה לאור היום ובנוכחות נציגי השלטון והקונסוליה הגרמנית גרם לסערת רוחות בארץ ובגרמניה. זה היה הרצח הראשון של גרמני טמפלרי מאז תחילת ההתנחלות הטמפלרית ב-1868. ממשלת וירטמברג, שהטמפלרים היו אזרחיה, תבעה מהממשלה המרכזית בברלין לשלוח אוניית מלחמה לחיפה כדי לאלץ את הטורקים לאסור את האשמים ולשפוט אותם. לבסוף הגיע למקום המושל הכללי של ביירות ויחידה צבאית. 15 איש נאסרו, אחד נידון למוות, והאחרים לתקופות מאסר ארוכות, אך השלטון המרכזי באיסטנבול ביטל את גזר הדין. בעקבות לחץ גרמני נוסף חודש המשפט בטריפולי ונאשם אחד נידון לתלייה, אבל גם משפט זה בוטל וכל העצורים שוחררו. אלמנתו של אונגר החליטה לעזוב את המקום, לעבור עם משפחתה למושבה הטמפלרית ולדהיים (כיום אלוני אבא), ולבנות במקום בית בתבנית ביתם בנויהרדטהוף כמצבה לאבי המשפחה שנרצח. בית אונגר נמצא עד היום באלוני אבא. מאיר שלו שילב את פרשת רצח אונגר בספרו פונטנלה. בספר הם מופיעים בשם "ריינהרדט". כמו ביתר מושבותיהם, גם הטמפלרים בחיפה תמכו בגרמניה במלחמת העולם הראשונה וסבלו מתבוסתה ומכיבוש הארץ על ידי הגנרל אלנבי. בשנות ה-30 תמכו חלק מתושבי המושבה בגרמניה הנאצית. עם תחילת מלחמת העולם השנייה הועברו התושבים למחנה הסגר, ובשנת 1944 גורשו מהארץ. האדמות שהיו שייכות לנויהרדטהוף, עברו לניהולו של "האפוטרופוס של רכוש האויב - ממשלת ארץ ישראל (פלשתינה-א"י)" לאחר הקמת מדינת ישראל עברו קרקעות היישוב, על פי "חוק נכסי גרמנים, תש"י ­1950" לבעלות האפוטרופוס לנכסי הגרמנים, ואחר כך לרשות הפיתוח. כחלק מהסכם השילומים עם גרמניה הוסכם גם על פיצוי קהילת הטמפלרים על אובדן רכושם בארץ ישראל בשנת 1962. בנויהרדטהוף הוסכם על תשלום פיצוי על שטח בן 1,280 דונם. בראשית העשור השני של המאה ה-21 נותר מנויהרדטהוף רק מבנה אחד הנמצא בשטח מפעל "חישולי הכרמל", מול טירת כרמל. התיישבות נתיני המעצמות בחיפה יוסי בן-ארצי, 'מנויהרדטהוף לקבוצת טירה', טבע וארץ, כ"ד/4, 1982, 177-175. אלכס כרמל, התיישבות הגרמנים בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1973. אסף זלצר, עמק ישראל וכל נתיבותיו, הוצאת יד בן צבי, 2007. מדיה וקבצים בנושא נויהרדטהוף בוויקישיתוף חיפה והטמפלרים, תור חיפה יוסי בן־ארצי, ‏נויהרדטהוף: מושבת־בת טמפלרית נשכחת, קתדרה 179, תשרי תשפ"ב מפת חיפה (באנגלית) 1919, עם סימון המושבה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור מאיר שלו, פונטנלה, עם עובד, 2002 יוסי כץ, של מי המושבות הגרמניות? חוק נכסי גרמנים ופיצוי הטמפלרים על רכושם בישראל, עיונים בתקומת ישראל 17, ‏(2007), עמ' 431–464.