laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דקסטר

דקסטר (Dexter) היא מילה לטינית שמשמעותה "ימין". לעיתים משמשת גם כשם פרטי או שם משפחה. האם התכוונתם ל... דקסטר – צדו הימני של שלט אצולה דייב דקסטר – מפיק מוזיקלי ועיתונאי אמריקני דקסטר מורגן (אנ') - דמות בדיונית דקסטר חולם חלומות אפלים – ספרו של ג'ף לינדסי דקסטר (סדרת טלוויזיה) – סדרת דרמת־מתח אמריקנית המבוססת על הספר דקסטר: דם חדש – מיני-סדרת דרמת פשע-מתח המתרחשת לאחר סיום הסדרה המקורית המעבדה של דקסטר – סדרת אנימציה אמריקנית פרס דקסטר – פרס לחקר ההיסטוריה של הכימיה לוציוס פלביוס דקסטר – היסטוריון רומי סיניסטר אישים ששמם הפרטי הוא דקסטר
משה אדד

משה דוד אדד (20 במאי 1939, ב' בסיוון ה'תרצ"ט - 25 במרץ 2019, י"ח באדר ב' ה'תשע"ט) היה קרימינולוג, איש חינוך, פרופסור לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וראש אקדמי במכללה האקדמית צפת. חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה ה'תש"ע (2010). משה אדד נולד בשנת 1939 בעיר בג'ה בתוניסיה, בן לסוזאן שושנה וניסים חנאני. בשנת 1951 עלה לישראל. למד בישיבה התיכונית כפר הרא"ה. שירת בצה"ל, ואחר כך למד בחוגים לפסיכולוגיה ולביולוגיה-כימיה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1968 קיבל תואר ראשון. בשנת 1975 קיבל תואר שני בקרימינולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. בתקופת לימודיו היה מורה לכימיה בישיבה התיכונית כפר הרא"ה, ובבית ספר תיכון בחדרה ובמדרשית נעם בפרדס חנה. בשנת 1976 קיבל תואר דוקטור בקרימינולוגיה מהסורבון (פריז-2). באותה שנה הצטרף לסגל המחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1982–1986 היה ראש המחלקה. אדד ייסד את החוג לקרימינולוגיה במכללת כנרת שבעמק הירדן, ועמד בראשו במשך 15 שנה. כן ריכז במשך שמונה שנים את לימודי הקרימינולוגיה מטעם מערך המכללות של אוניברסיטת בר-אילן. אדד זכה בתואר "יקיר החינוך הדתי", תשנ"ח והוכרז כחתן פרס ישראל לקרימינולוגיה ה'תש"ע (2010). בשנותיו האחרונות שימש כראש אקדמי במכללה האקדמית צפת וכן כמרצה במרכז האקדמי פרס ברחובות בתחומים: פסיכולוגיה וקרימינולוגיה למשפטנים. בשנת 2018 נקרא רחוב על שמו בחדרה. משה אדד נפטר ב-25 במרץ 2019, ונקבר בבית הקברות החדש בחדרה. אדד פיתח והרחיב את תאוריות הענישה והבלימה של סלין (1936) בהוסיפו גורמים פסיכוביולוגיים. אחדים ממחקריו של פרופ' אדד עוסקים בעבריינים "מפגרים בשכלם" או "חולי נפש קשים". אדד טוען כי לא הפיגור השכלי הוביל לעבריינות, אלא רצונם של המפגרים להשתייך חברתית לעבריינים, כדי לזכות בעילוי עצמי בעיני עצמם. מחקרים אלה הביאו את אדד ובנזש לפרסם ב-1978 ספר על האחריות הפלילית של מוגבלי האינטליגנציה ושל חולי הנפש. במחקר נוסף ב-1981 חקר אדד את העבריינות בקרב חולים אפילפטיים (עבריינים ולא עבריינים). במחקרים אחרים בדק, על בסיס חקר מקרים (case studies), בעלי סטיות אישיות, כמו פירומנים, קלפטומנים, והסובלים מפטישיזם ומסטיות מיניות אחרות. בתחום התיוג, הרחיב אדד את ההיבט התאורטי, והביא בחשבון את הסביבה בה גדל האדם והזכרונות אותם צבר בילדותו. תפיסתו של אדד את מקורן של התנהגויות אלימות מבוססת על ביוסוציופסיכולוגיה. אדד חקר גם את עניין הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ואת פיגועי ההתאבדות. אדד טוען כי רוב המחבלים המתאבדים עושים זאת בשל מצב סוציו-אקונומי קשה והתמכרות לסמים ואלכוהול. משה אדד, קרימינולוגיה : העבריין בהתהוותו, הוצאת אורעם, 1989 משה אדד, יובל וולף (עורכים); מלכה אלק, טובה רוזנבלום (עורכות משנה), עבריינות וסטייה חברתית - תאוריה ויישום, אוניברסיטת בר-אילן, 2002 ש' גיורא שוהם, משה אדד, גיורא רהב, קרימינולגיה, הוצאת שוקן, 2004 שלמה גיורא שוהם ומשה אדד, ריק ללא שובע, ידיעות ספרים, 2006 אתר האינטרנט הרשמי של משה אדד פרופ' משה אדד, באתר פרס ישראל רשימת הפרסומים של משה אדד, בקטלוג הספרייה הלאומית משה דוד אדד (1939-2019), דף שער בספרייה הלאומית ממאמריו: על הטוב ועל הרע, ניב המדרשיה ט"ז-י"ז (תשמ"ג-מ"ד), עמ' 144–148, באתר "דעת" כבוד התלמיד - כבודו של אדם, בשדה חמד, גיליון ז-ח, 1995, באתר "דעת" מדוע בני נוער אלימים, באתר יוטיוב רחובות ע"ש מדענים בעלי שם עולמי, באתר עיריית חדרה, 30 באפריל 2018 חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 26 במרץ 2019
הפבורן

האם התכוונתם ל... אודרי הפבורן – שחקנית, ופעילה חברתית בריטית א. ברטון הפבורן (אנ') – בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי קתרין הפבורן – שחקנית אמריקנית רומניזציית הפבורן (אנ') – אחת משלוש שיטות עיקריות של רומאג'י: תעתיק של השפה היפנית לכתב לטיני.
ברקו

האם התכוונתם ל... אליהו ברקאי (ברקו) – שחקן, זמר וחקיין ישראלי ג׳ון ברקו – יושב ראש בית הנבחרים הבריטי מיכאלה ברקו – דוגמנית ושחקנית ישראלית ענת ברקו (במקור: אסלן) – חברת כנסת מסיעת הליכוד, שם משפחתה הוא של בעלה מקרן וידאו – שם גנרי המהווה מילה נרדפת למקרן וידאו, על פי המותג Barco.
ירחמיאל בויאר

הרב ירחמיאל בויאר (נולד ב-8 באוגוסט 1939) הוא רב ואיש ציבור חרדי, איש חינוך ומרצה תורני. ראש העירייה ה-9 של בני ברק, בין השנים ה'תשנ"א - ה'תשנ"ג (1991-1993). הוא שימש בתפקיד ראש העיר במשך פחות מקדנציה. בויאר היה יושב-ראש סיעת דגל התורה בבני ברק. נולד בתל אביב למשפחה דתית המשתייכת לחסידות רוז'ין. אביו, אברהם בויאר, היה מראשי הציבור הדתי בתל אביב שכיהן כסגן ראש עיריית תל אביב. בוגר ישיבת פוניבז'. בתחילת שנות ה-60 נשא את חמדה, בתו של רופא העיניים החרדי ד"ר יצחק דב ברנר מירושלים. במשך שנים עסק בתחום החינוכי. היה ממנהלי המוסד לבנות אור החיים בבני ברק. עומד בראשות כולל "יד אברהם" לבעלי תשובה. הנחה את כנס היסוד של דגל התורה בה'תשמ"ט (1988). באותה שנה מונה על ידי הרב שך לעמוד בראש סיעת דגל התורה בבני ברק ובמחצית הקדנציה כיהן מטעמה כראש העיר. הרב בויאר עוסק במסירת שיעורי תורה במגוון ערוצים בהם קול הלשון, "בינינו", "וורט - חכמה יהודית" ועוד. בויאר שימש בעבר במספר תפקידים ציבוריים, בהם: מנהל סמינר "באר יעקב", יושב-ראש הנהלת "חברה קדישא" תל אביב כיושב-ראש דירקטוריון תאגיד המים "מי ברק" ויושב-ראש הנהלת קופת חולים מאוחדת. אחיו הגדול הוא הרב יהודה בויאר, מתלמידי החזון איש. אחיו הצעיר הוא הרב נחום בויאר, ממקימי קהילת "אביר יעקב" בת"א. בנו הוא הרב אריה בויאר, ראש ישיבת באר התלמוד באלעד. בנו הוא הרב נחום בויאר, ראש ישיבת תורת יעקב בבני ברק. שיעור ביהדות מהרב ירחמיאל בויאר (מתוך ערוץ tora4you - Vort ביוטיוב) משיעורי הרב ירחמיאל בויאר, לצפייה באתר בינינו שיעורי הרב ירחמיאל בויאר באתר "קול הלשון"
הנסיך ריצ'רד, דוכס גלוסטר

הנסיך ריצ'רד אלכסנדר וולטר ג'ורג', הדוכס השני מגלוסטר (באנגלית: Prince Richard Alexander Walter George, 2nd Duke of Gloucester; נולד ב-26 באוגוסט 1944) הוא בן למשפחת המלוכה הבריטית. ריצ'רד הוא נכדו של המלך ג'ורג' החמישי ורעייתו מרי מטק, ונושא את התואר דוכס גלוסטר אותו ירש במות אביו בשנת 1974. ריצ'רד ניצב במקום ה-31 בסדר הירושה לכתר הבריטי. ריצ'רד נולד ב-26 באוגוסט 1944, בהאדלי קומון (Hadley Common) שבהרטפורדשייר לנסיך הנרי ולנסיכה אליס. אביו, הנסיך הנרי, היה בנו השלישי של המלך ג'ורג' החמישי ורעייתו, המלכה מרי מטק. אימו, הנסיכה אליס, הייתה בתם של ג'ון מונטאגו-דגלס-סקוט, דוכס בקלוך. ריצ'רד הוטבל בטירת וינדזור באוקטובר 1944 על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, ובין סנדקיו היו המלכה אליזבת (לימים המלכה האם), הנסיכה אליס מאולבני (אשר בתה נכחה במקומה באירוע), וולטר מונטאגו-דגלס-סקוט, דוכס בקלוך, ג'ורג' קיימברידג', מרקיז קיימברידג', מריה לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין. בשל מלחמת העולם השנייה, ומחשש להפצצות, לא פורסם אתר ההטבלה. בשל היותו אחיינו של המונרך המכהן, נשא ריצ'רד את התואר "הוד מעלתו הנסיך מגלוסטר" מלידתו. בעת לידתו היה ריצ'רד חמישי בסדר הירושה לכתר הבריטי (לאחר אביו ואחיו, הנסיך ויליאם מגלוסטר). בהיותו בן ארבעה חודשים עברה משפחתו של ריצ'רד לאוסטרליה שם כיהן אביו כמושל הכללי בין השנים 1945–1947. בשנת 1947 שבה המשפחה להתגורר באחוזת ברנוול. הנסיך התחנך על ידי מורים פרטיים בביתו, ולאחר מכן למד בבית ולסלי שבברודסטיירס ובמכללת איטון. בשנת 1963 החל את לימודי האדריכלות במכללת מודלין שבקיימברידג' וביוני 1966 קיבל תואר BA. בשנת 1971 הוענק לו תואר MA. בשנת 1966, לאחר סיום לימודי התואר הראשון, הצטרף הנסיך למשרד למבני ציבור ועבודות ציבוריות לשנה של התמחות. הנסיך שב לקיימברידג' בשנת 1967 וביוני 1969 הוסמך כאדריכל, והחל לעבוד בחברת אדריכלות לונדונית. בעקבות מותו של אחיו הבכור, הפך ריצ'רד ליורש התואר המשפחתי, עזב את משרתו על מנת לשאת בחובותיו המלכותיות, והחל לייצג את בת דודתו, המלכה אליזבת באירועים רשמיים שונים. ב-8 ביולי 1972 נשא הנסיך לאישה את ביריגטה ון דורס מדנמרק. החתונה נערכה בכנסיית סנט אנדרוז, בבארנוול שבנורת'המפטונשייר. לבני הזוג שלושה ילדים: אלכסנדר וינדזור, רוזן אלסטר (נולד ב-24 באוקטובר 1974), נשא לאישה את קלייר בות'. אלכסנדר יירש את התואר דוכס גלוסטר במות אביו; ליידי דווינה לואיס (נולדה ב-19 בנובמבר 1977), הייתה נשואה לגרי לואיס; ליידי רוז גילמן (נולדה ב-1 במרץ 1980), נישאה לג'ורג' גילמן. הילדים אינם רשאים לשאת את התואר "נסיך" ואת התואר "הוד מעלתו" בשל היותם נינים של מונרך. ב-10 ביוני 1974, במות אביו, ירש ריצ'רד את התארים "דוכס גלוסטר", "רוזן אלסטר", ו"ברון קלודן". באפריל 2008 מונה הנסיך ריצ'רד לאוצר אוניברסיטת ווסטר. ביתם הרשמי של הדוכס ורעייתו הוא ארמון קנזינגטון שבלונדון. הנסיך הוא חבר במסדר הבירית (1997); במסדר הוויקטוריאני המלכותי (1974); מסדר ג'ון הקדוש (1975); וכן חבר במסדר הנורווגי המלכותי של אולב הקדוש (1973); ומסדר הכוכב הצפוני המלכותי של שוודיה (1975). כצאצאו של המלך ג'ורג' החמישי, שלט האצולה של ריצ'רד מבוסס על שלט האצולה המלכותי, כאשר ההבדל הוא בתגי השלט: שני התגים החיצוניים, והתג האמצעי מציגים צלבים אדומים על רקע לבן, ושני התגים הפנימיים מציגים אריה אדום צועד על רקע לבן. מדיה וקבצים בנושא הנסיך ריצ'רד, דוכס גלוסטר בוויקישיתוף ביוגרפיה רשמית
לזרוב

לזרוב (בקירילית: Лазаров) הוא שם משפחה סלאבי, שנגזר מהשם הפרטי לזרוס האם התכוונתם ל... יהודה ליב לזרוב – "מגיד מישרים" ליטאי שפעל ברוסיה ובארצות הברית, מחבר "דברי יהודה" (1904), "דגל יהודה", "קול יהודה", סידור "שפת יהודה". יחזקאל לזרוב – שחקן ישראלי לידיה לזרוב – שייטת ישראלית לזר לזרוס
מברשת היידינגר

מברשת היידינגר הוא אפקט אופטי שמקורו בעין עצמה. תואר לראשונה על ידי הפיזיקאי האוסטרי וילהלם קרל ריטר פון היידינגר (אנ') בשנת 1844. אנשים רבים יכולים להבחין באור מקוטב. הדבר נראה כמו צורת עניבת פרפר אופקית צהבהבה מטושטשת עם קצוות "שעירים", ומכאן הכינוי מברשת. צורה זו נראית במבט על אור מקוטב - למשל צג LCD, שמיים בכיוון שניצב לכיוון השמש או מבט דרך משקפיים מקטבים על רקע בהיר. כיוון הצורה אנכי לכיוון הקיטוב, כך שכאשר מתבוננים באור מקוטב אופקית, הצורה נראית אנכית. ראיית צורת המברשת נובעת מאזור פנימי בעין, המכונה הכתם הצהוב (בלטינית: מקולה לוטאה). ניתן להתאמן ולפתח את יכולת ההבחנה במברשת הצהובה וכך ללמוד להבחין באור מקוטב על ידי פיתוח הראייה מאזור הכתם הצהוב (ראייה מרכזית). מדיה וקבצים בנושא מברשת היידינגר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תומאס מוודסטוק, דוכס גלוסטר

תומאס מוודסטוק, הדוכס הראשון מגלוסטר (באנגלית: Thomas of Woodstock, 1st Duke of Gloucester; ‏ 7 בינואר 1355 - 8 או 9 בספטמבר 1397) היה בנו השלושה עשר, וצעיר הבנים של המלך אדוארד השלישי והמלכה פיליפה מאנו. תומאס היה החמישי מחמשת בניו של אדוארד שהגיעו לגיל הבגרות. תומאס נולד בארמון וודסטוק שבאוקספורדשייר. בשנת 1376 נשא לאישה את אלינור דה בוהן וירש את התואר רוזן אסקס מאבי אשתו, המפרי דה בוהן, רוזן הרפורד. אחותה הצעירה של אשתו, מרי דה בוהן נישאה להנרי, אחיינו, לימים, מלך אנגליה. בהיותו בן 22, בשנת 1377, הוענק לתומאס התואר "רוזן בקינגהאם" ובשנת 1385 הוענקו לו התארים דוכס אומייל ודוכס גלוסטר. תומאס עמד בראש המערכה הצבאית בתמיכה בהחזרתו של ז'אן דה מונפורט, דוכס ברטאן לנחלתו שהכתר הצרפתי ניסה להשתלט עליה. תומאס הוביל את צבאו, שמנה 5,000 לוחמים, דרך קאלה ביולי 1380 והצעידם מזרחה מפריז. צבאו של פיליפ האמיץ, דוכס בורגונדי ניסה לעצור את תומאס, בלא הצלחה. בעקבות מותו של שארל החמישי, מלך צרפת, מספר ימים לאחר מכן, הצליח וודסטוק להתקדם ללא התנגדות ברחבי צרפת, ובנובמבר 1380 צר על ננט במטרה להשתלט על הגשר מעל הלואר בדרך לאקיטן. בשל ביצורי העיר לא הצליח תומאס לכבוש אותה, והסיר את המצור בחודש ינואר 1381. תומאס היה מנהיג קבוצת הלורדים אשר ניסו להדיח את המלך ריצ'רד השני, אחיינו של תומאס. מרד זה, בשנת 1388, פגע בכוחו של המלך. המלך הצליח להביס את המורדים בשנת 1397 וכלא את תומאס בקאלה בעוון בגידה. הרצחו של תומאס על ידי ניקולס קולפוקס (ככל הנראה בהוראת ריצ'רד השני) בטרם משפטו הביא למחאה ציבורית רבה, ופגע במעמדו של ריצ'רד. לתומאס ולרעייתו היו בן אחד וארבע בנות. בעקבות מותו בוטל התואר שניתן לו, ולכן בנו, המפרי, לא ירש את התואר. בתו הבכורה, אן מגלוסטר, נישאה למשפחת סטפורד (לימים משפחתם של דוכסי סטפורד ודוכסי בקינגהאם). בהיותו בן המלך, שלט האצולה של תומאס היה שלט האצולה המלכותי כאשר הנבל היה בתגית השלט. מדיה וקבצים בנושא תומאס מוודסטוק, דוכס גלוסטר בוויקישיתוף תומאס מוודסטוק, דוכס גלוסטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אסכולת אשקאן

אסכולת אשקאן היא קבוצת אמנים אמריקאים שציירה בסגנון ריאליסטי בתחילת המאה העשרים. אש קאן פירושו פח אשפה - השם ניתן לקבוצה בשל הצבעים הקודרים שבהם השתמשו כדי לתאר נופים עירוניים. בראש הקבוצה עמד רוברט אנרי שלתפיסתו ולחזונו האומנותי הייתה השפעה רבה בעיקר על אדוארד הופר, ג'ורג' בלווז ואחרים. בתחילת המאה העשרים העקרונות האומנותיים בארצות הברית היו עדיין מושפעים מהזרמים המסורתיים בציור האירופאי. המגמות המהפכניות האירופאיות טרם קנו אחיזה בתרבות האירופאית ולכן לא היו מוכרות בארצות הברית. התערוכה שלמעשה תרמה רבות לאפיון ה"שמונה" ולאסכולת אש קאן הייתה תערוכת הארמורי. בתערוכה זו הוצגו לראשונה בניו יורק יצירות אירופאיות מודרניות לצד יצירות אמריקאיות מודרניות. שמונת החברים הבולטים בקבוצה (שכונתה באופן טבעי "השמונה") היו: רוברט אנרי ארתור דייוויס מוריס פרנדרגסט ארנסט לוסון ויליאם גלקנס אוורט שין ג'ון סלואן ג'ורג' בנג'מין לוקס מדיה וקבצים בנושא אסכולת אשקאן בוויקישיתוף גלעד מלצר, חבורת הזבל שחשפה את פניה האמיתיות של ניו יורק, באתר הארץ, 6 במאי 2020
משה שנירר

מוריץ (משה) טוביאס שנירר (בגרמנית: Moritz Tobias Schnirer;‏ 1861 – 15 במרץ 1941) מראשוני הציונות, רופא וסופר, עורך כתב העת הרפואי Medizinische Wochenschrift. שנירר נולד בשנת 1861 בבוקרשט. אביו היה סוחר. החל בלימודי רפואה בבוקרשט בשנת 1880 ועבר לווינה לשם לימודיו באוניברסיטת וינה. בעת לימודיו התוודע לראובן בירר ונתן בירנבוים, והקים עמם את אגודת הסטודנטים הציוניים בווינה "קדימה" (בגרמנית: A.V. Kadima Wien), ושם היה שותף בשנת 1882 לייסוד אגודת "אהבת ציון". עם פרישתם מהאגודה של החברים הדתיים בראשות ר' שלמה שפיצר, בעקבות התנגדותו של פרץ סמולנסקין למתן אופי אורתודוקסי יותר לאגודה, היה שותף לייסודה של אגודת "אדמת ישורון", במטרה להרחיב את הרעיון הציוני אל מחוץ לחוג הסטודנטים. שנירר נבחר לנשיאהּ. אולם גם אגודה זו כשלעצמה לא הצליחה הרבה. בעזרת סטודנטים מערי מערב אירופה, שהיו חברים ב"קדימה", ייסד החוג אגודות ציוניות חדשות בערי אירופה, אשר אוחדו עם אלה שהקימו בגליציה אדולף שטנד, גרשון ציפר ואברהם זלץ לאיגוד חדש – "ציון": 'איחוד האגודות האוסטריות ליישוב סוריה וארץ-ישראל', ושנירר היה לנשיא האיגוד. בשנת 1896, עוד טרם פרסום "מדינת היהודים", חיבר איזידור שליט בינו לבין תאודור הרצל, ושנירר נכנס לחוג עוזריו הקרובים. בקונגרס הציוני הראשון בבזל (סתיו 1897) נבחר כחבר הוועד הפועל המצומצם וחבר הוועדה להתיישבות מעשית (עם וילי במבוס, ד"ר אהרן קמינקא, ד"ר אלכסנדר מינץ ושלמה בן ציון רובנשטיין). ב-1898 הצטרף להרצל במסעו לארץ ישראל להיפגש עם קיסר גרמניה וילהלם השני, שביקר בארץ באותה העת. ואולם לאחר הקונגרס הציוני השני (1898), בהתקשו לראות פרי בעבודתה של האגודה הקטנה ודלת-התקציב, ובשל מיעוט הזמן שהותיר לו העיסוק במקצועו (בשנת 1888 פתח בווינה מרפאה פרטית ברובע דבלינג), פרש שנירר מהנהגת התנועה הציונית. במישור המקצועי התעניין במיוחד בבקטריולוגיה, והיה כותב פורה, שכתב לכתבי עת רפואיים ואף הוציא שבועון רפואי בשם "Medizinische Wochenschrift". כן הוציא לאור (החל משנת 1893) את הלקסיקון הרפואי "Diagnostisches Lexikon für praktische Ärzte" ("לקסיקון לרפואה מעשית"), שאותו ערך עם אנטון בום (Bum). הלקסיקון זכה לתפוצה רחבה בקרב רופאי מרכז אירופה. שנירר הוסיף להיות פעיל בתנועה הציונית, גם ללא תפקיד רשמי. ניסה לקבל אשרת עלייה לארץ ישראל, אך סורב. ב-15 במרץ 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, שמו שנירר ואשתו קץ לחייהם, בווינה. הותיר אחריו את שני בניו: יוסף, יליד 1888, רופא במקצועו, היגר ללוס אנג'לס ב-1938; פרידריך, דוקטור למשפטים ושופט בווינה. היגר ב-1938 למלבורן שבאוסטרליה. + (Encyklopaedie der praktischen Medizin (1906–09 + 1925 ,Taschenbuch der Therapie מדיה וקבצים בנושא משה שנירר בוויקישיתוף יצחק שליט, ד"ר מ. שנירר (דברי אזכרה), דבר, 11 במאי 1941 אגודת אהבת ציון: חברה ליישוב ארץ ישראל ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנשה בכור

מנשה בכור (תרמ"ח 1988 - ט"ו בשבט תש"ג, 21 בינואר 1943) היה פילנתרופ, ציוני וסוחר יהודי עיראקי וארץ-ישראלי. בכור נולד בשנת תרמ"ח בבגדאד שבעיראק ליצחק בן יהושע בכור ולשמחה, בת הרב עבדאללה סומך. בצעירותו התחנך בבית-הספר של כי"ח. בהיותו בן 17, ביקר לראשונה בארץ ישראל, במסע שנמשך 40 יום, ברכיבה על גמלים. כשהיה בן 17 החל לעסוק במסחר. לאחר-מכן היגר לבצרה, והתפרסם כאחד הסוחרים הגדולים בעיר. הוא רכש את אמונם של תושבי העיר העיראקית הדרומית, עד כדי ששייחים בדואים העדיפו להחזיק את כספם אצלו מאשר להניחו בבנק. הוא מימן את נסיעתם של צעירים מעיראק לאנגליה כדי לאפשר להם לרכוש השכלה גבוהה. בסוף מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את עבודתו בשל מצב בריאותו. העסק הגדול למסחר בין עיראק, הודו ואנגליה בניהולו- "בכור ובנימין", חוסל לאחר המלחמה. בשנת 1928 עבר לארץ ישראל במטרה להשתקע בה, והביא עמו הון רב להשקיעו בגאולת קרקעות ובייסוד נקודות התיישבות בגליל. בכור הצליח יחד עם צבי איזקסון ואחרים לקנות שטח גדול של אדמה מאבו כישכ, שעליו נמצאים היום "כפר הדר", "רמתיים", "רמת הדר" ועוד. הוא נטע פרדס של 200 דונם. בשנת 1943 נשא לאשה את לוסין טוויג, נכדת בן דודו. כשלושה חודשים לפני מותו ילדה לו את בתו היחידה, שנקראה שמחה, על שם אמו. אברהם בן-יעקב, תולדות הרב עבדאללה סומך, ירושלים, תש"ט. דוד תדהר (עורך), "מנשה בכור", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1813
יארוסלאב השני, נסיך ולדימיר

יארוסלאב השני (ברוסית: Ярослав‏; 8 בפברואר 1191 - 30 בספטמבר 1246) בנו של וסבולוד הקן הגדול, היה נסיך ולדימיר בתקופת הפלישה המונגולית לרוסיה. יארוסלאב נשלח על ידי אביו למשול בתור נסיך בפרסלאבל, אך גורש מהעיר על ידי נסיכים אחרים בשנת 1206. בשנת 1208 השתתף במערכה נגד נסיכות ריאזן והתחיל לשלוט בנסיכות כנציג אביו. בשנת 1209 נשלח על ידי אביו למשול בנובגורוד. במהלך מספר שנים היה מאבק על נסיכות זו עם נסיכי סמולנסק. עם פטירת אביו, תמך באחיו יורי השני, אך הם הובסו בקרב ליפיצק בשנת 1216. בשנת 1222 חזר לנובגורוד. בתקופה זו הוא ניהל מספר מערכות צבאיות נגד הליטאים והמסדר הליבוני. בשנת 1236 הוא עבר לקייב וקיבל את הנסיכות. כתוצאה מכך שתי נסיכויות מרכזיות של רוסיה (נסיכות ולדימיר ונסיכות קייב) היו בשליטת האחים ששיתפו פעולה. בשנת 1238 לאחר פלישת המונגולים לרוסיה וכיבוש ולדימיר הוא הגיע לעיר. מאחר שכל משפחתו של יורי השני נהרגה הוא קיבל את הנסיכות. בשנת 1243 הוא הוזמן לאורדת הזהב וקיבל שם הכרה כנסיך ראשי של רוסיה. למרות הכרה זו נשאר בוולדימיר ובכך סיים את התהליך הארוך של העברת השלטון המרכזי מקייב לוולדימיר. המונגולים נתנו לו אישור לחזור לרוסיה, אך הוא השאיר את בנו קונסטנטין בחצר החאן. בשנת 1245 הבן שוחרר, אך באטו חאן דרש שכל משפחת יארוסלאב תבוא לבירתו. הדברים הסתדרו ורוב משפחתו חזרה לרוסיה. יארוסלאב בעצמו נשלח לבירת האימפריה המונגולית קרקורום. הוא היה עד לתחילת שלטון של גויוק חאן וקיבל ממנו אשרור לשלטונו בנסיכות ולדימיר. לקראת סיום ביקורו יארוסלאב הורעל ונפטר. הוא היה נשוי פעמיים - לבת אצולה קומנית ולבת של מסטיסלאב, נסיך טורופץ. היו לו 12 ילדים: פיודור - נפטר בגיל 13 אלכסנדר נבסקי - נסיך ולדימיר אנדרי - נסיך ולדימיר מיכאל - נסיך ולדימיר דניאל יארוסלאב - נסיך ולדימיר קונסטנטין אפנסיי מריה וסילי - נסיך ולדימיר אוליאנה מדיה וקבצים בנושא יארוסלאב השני, נסיך ולדימיר בוויקישיתוף קסדת הנסיך
ארגון אחדות אפריקה

ארגון אחדות אפריקה או הארגון לאחדות אפריקה (באנגלית: The Organisation of African Unity, בצרפתית: Organisation de l'unité africaine) הוא ארגון מדינות אפריקה אשר הוקם ב-25 במאי 1963, ופורק ב-9 ביולי 2002 על ידי תאבו מבקי מדרום אפריקה, היושב ראש האחרון של הארגון. הארגון הוחלף בארגון חדש ושמו "האיחוד האפריקאי". מטרתו המתוכננת של הארגון הייתה לקדם את האחדות והסולידריות של מדינות אפריקה ולשמש קול קולקטיבי ליבשת כולה. הארגון שם דגש גם על סילוק הקולוניאליזם משטחו, ויצירת קהילה ליברלית שתעזור לתנועות עצמאיות באפריקה. המטה של הארגון ישב באדיס אבבה, אתיופיה, בהזמנת שליט המדינה היילה סלאסי. מסמך הייסוד של הארגון נחתם על ידי 32 מדינות אפריקאיות עצמאיות. בעת התפרקותו של הארגון בשנת 2002, 53 מתוך 54 מדינות אפריקה היו חברות בארגון; מרוקו עזבה את הארגון בשנת 1985 לאחר הצטרפות סהרה המערבית בשנת 1982 (מרוקו טוענת לבעלות על סהרה המערבית). הארגון קיים מדי שנה ועידה של ראשי מדינות אפריקה. ועדת השחרור של הארגון פעלה לסייע לארגונים שנאבקו למען עצמאות עמי אפריקה, כמו תנועות השחרור באנגולה. מתחילתו סבל הארגון מסכסוכים פנימיים רבים ושיתוק שנבע מחילוקי דעות על דרך הפעולה הרצויה. הארגון זכה ללעג רב עקב היותו בימת נאומים ללא שום כוח או השפעה. מזכ"ל האו"ם הקודם, קופי ענאן, שהיה מגאנה, הילל את הארגון בכך שהוא קירב את האפריקאים. למרות זאת, במשך 39 שנות קיומו המבקרים טענו כי הארגון עשה מעט מאוד להגן על זכויותיהם וחירויותיהם של עמי אפריקה מהמנהיגים הפוליטיים שלהם. תחת הארגון עבדו מספר סוכנויות עצמאיות, בהן: איחוד התקשורת הפאן-אפריקאי - Pan-African Telecommunications Union (PATU) איחוד הדואר הפאן-אפריקאי - Pan-African Postal Union (PAPU) סוכנות החדשות הפאן-אפריקאית - Pan-African News Agency (PANA) איחוד ארגוני הטלוויזיה והרדיו הלאומיים של אפריקה - Union of African National Television and Radio Organisations (URTNA) איחוד מסילות הרכבת האפריקאי - Union of African Railways (UAR) הארגון לאחדות מסחרית באפריקה - Organisation of African Trade Union Unity (OATUU) המועצה העליונה לספורט באפריקה - Supreme Council for Sports in Africa מדיה וקבצים בנושא ארגון אחדות אפריקה בוויקישיתוף ועידת קמפלה: להגביר הלחץ על ישראל באו"ם לרבות אפשרות שלילת חברותה, דבר, 3 באוגוסט 1975 בן בלה תקף בחריפות את ישראל, חרות, 20 ביולי 1964 קולין ליגאם, גנראל מובוטו מסייע בידי הגרילה באנגולה לערער את מעמדה של פורטוגל באפריקה, מעריב, 13 בפברואר 1974 נשיא טנגניקה וזנזיבר התקיף בחריפות את נשיא גאנה, חרות, 21 ביולי 1964 יהושע ביצור, ועידת הארגון לאחדות אפריקנית נסתיימה בלי לתרום לאחדות, מעריב, 10 בנובמבר 1966
מונטנגרית

מונטנגרית הוא השם שניתן במונטנגרו לניב העיקרי (השטוקאווי) של השפה הסרבו-קרואטית. תת-ניב זה נבדל רק במידה מועטה ביותר מן הניב השטוקאווי המדובר בסרביה (או במקומות אחרים). השם "מונטנגרית" משמש רק על מנת ליצור בידול מ"סרבית", מטעמים פוליטיים. 22% מתושבי מונטנגרו הצהירו במפקד אוכלוסין מ-2003 על מונטנגרית כשפתם העיקרית. לאחר שהפכה מונטנגרו למדינה עצמאית ב-2006, נעשו מאמצים לקדם את המאפיינים הייחודיים לדיאלקט המקומי ולבדלו מהסרבית. השפה הוכרזה כשפתה הרשמית של מונטנגרו (לצד סרבית, קרואטית ובוסנית, שכולן דומות מאוד ומובנות הדדית, ואף מבוססות על אותו ניב של השפה הסרבו-קרואטית, וכן אלבנית), והחלו ביצירת תקן לשוני רשמי. ISO 639-3 Reference Authority ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות ובנושא מונטנגרו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רפסודיה

רַפְּסוֹדיה היא יצירה מוזיקלית בפרק אחד, במבנה חופשי, בדרך כלל ניחנת בעושר של רגשות וצבעים היוצרים ניגודים ובעלת זיקה למוזיקה תוכניתית, שנושאיה הם חוץ-מוזיקליים כגון נופים ורגשות. הנושאים השונים ברפסודיה זורמים ואינם מופרדים זה מזה. רפסודיה יכולה להיכתב לכל הרכב של כלים, אולם בדרך כלל היא או לכלי בודד או לתזמורת. רפסודיות נפוצות במיוחד בתקופה הרומנטית. רפסודיות נודעות: סרגיי רחמנינוב – רפסודיה על נושא מאת פגניני קלוד דביסי – Première Rhapsodie דויד פופר – רפסודיה הונגרית לצ'לו ותזמורת פרנץ ליסט – רפסודיות הונגריות יוהנס ברהמס – רפסודיה לאלט, מקהלת גברים ותזמורת אופוס 53 על פי גתה; שתי רפסודיות לפסנתר אופ' 79 ג'ורג' גרשווין – רפסודיה בכחול, הרפסודיה השנייה ליאופולד אאואר – רפסודיה הונגרית לכינור ופסנתר ראלף ווהן ויליאמס – רפסודיית נורפוק מוריס ראוול – רפסודיה ספרדית (Rapsodie Espagnole); ציגאן, רפסודיה לכינור ופסנתר ג'ורג'ה אנסקו – רפסודיה רומנית הוגו אלפן – רפסודיה שוודית להקת הרוק קווין – Bohemian Rhapsody, Innuendo Rink, John. 2001. "Rhapsody". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. S. Sadie and J. Tyrrell. London: Macmillan. Salmen, Walter. 1966. Geschichte der Rhapsodie. Atlantis-Musikbücherei. Zürich and Freiburg im Breisgau: Atlantis. מדיה וקבצים בנושא רפסודיה בוויקישיתוף רפסודיות (מוזיקה), דף שער בספרייה הלאומית
יין (פירושונים)

האם התכוונתם ל... יין ייננות – תחום העוסק בייצור יין משקה אלכוהולי – משקה המכיל אתנול (אלכוהול) סוגי משקאות חריפים: ברנדי (יין שרף) – משקה אלכוהולי המיוצר מיין לבן צעיר העובר תהליך של זיקוק יין מחוזק – יין שהתווסף לו אלכוהול, לרוב באמצעות ברנדי יין נתזים – יין שבו כמויות משמעותיות של פחמן דו-חמצני מומס, הגורמות לו לבעבע עם פתיחת הבקבוק יין ממסך – יין המשלב מספר זני ענבים יין קש – יין המיוצר מענבים שיובשו על מצעי קש יין צעיר – כינוי למשקה שעבר את התהליך הראשוני של הכנת היין יין מהעולם: יין בארץ ישראל שרי (יין מחוזק) – יין מחוזק, מיוצר במקורו בסביבות העיר חרס דה לה פרונטרה יין גאורגי – קבוצת יינות המיוצרים בגאורגיה מרסלה (יין) – סוג של יין שמופק באזור העיר מרסלה שבסיציליה פורט (יין) – יין אדום המיוצר בחבל היין אלטו דורו שבפורטוגל גראסה דה קוטנרי – היין הרומני המפורסם ביותר יין ביהדות: יין נסך – ין שנוסך לעבודה זרה סתם יינם – יינם של גויים, שתיקנו חכמים שכל יין של גוי מתקיים חשש לגביו שנוסך לעבודה זרה אחר: ין יפני – ההילך החוקי ביפן יין-יאנג – מונח מפילוסופיה סינית, המתאר שני כוחות מטאפיזיים קדמוניים
גריין (יחידת מידה)

גריין (באנגלית: Grain - גרגר) היא יחידת משקל עתיקה המבוססת על משקלם של גרגירי דגן, לרוב אורז. כיום יחידת המידה כמעט ואינה בשימוש, אך היא משמשת לתיאור משקלם של כדורי אקדחים. 1 גריין = 64.79891 מ"ג בדיוק. 15.43 גריין ≈ 1 גרם. 7,000 גריין = 1 ליברה (ליטרה) אווארדופואה (Avoirdupois) (בערך 454 גרם). 5,760 גריין = 1 ליברה טרוי (Troy) (בערך 373 גרם). 437.5 גריין = 1 אונקיה אווארדופואה. 480 גריין = 1 אונקיה טרוי. 24 גריין = 1 אגורה (pennyweight). גריין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סולימאן פאשא (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סולימאן פאשא – מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1819-1805 הדאן סולימאן פאשא – גנרל עות'מאני, מפקד העות'מאנים בקרב וסלואי (המאה ה-15) סולימאן פאשא ברגיני – גנרל עות'מאני, מייסד העיר טירנה ב-1614 סולימאן פאשא (ואלי מצרים) – ואלי של מצרים ב-1704 סולימאן פאשא (כורדיסטן) – נסיך כורדי שעל שמו נקראה סולימאניה