דרוזים

דרוזים (בערבית: دُرُوز, דֻרוּז; צורת היחיד: دُرْزِيّ, דֻרְזִיּ) הם קבוצה אתנו-דתית דוברת ערבית במזרח התיכון, המקיימת דת אתנית ייחודית שהתפצלה מהאסלאם השיעי-איסמאעילי במאה ה-11. על פי העדויות ההיסטוריות, האמונה הדרוזית - דין א-תַּוְחִ֫יד (دين التوحيد, ובעברית: דת הייחוד), צמחה במצרים בתחילת המאה ה-11, ובמרכזה עמדה דמותו של אל-חאכם באמר אללה (الحاكم بامر الله), הח'ליף ה-6 בשושלת הפאטמית. על פי המסורת הדרוזית, אל-חאכם היה התגלמות הרוח האלוהית. בשנת 1021 הוא נעלם אבל לפני שנעלם הוא הורה לאנשיו להפיץ את אמונתו[דרוש מקור: האם זוהי מסורת או נתמך על ידי מקורות היסטוריים?], ומי שהמשיכו להפיץ את בשורתו ואת האמונה שהוא התגלות האלוהות היו חמזה בן-עלי ומוחמד בן אסמאעיל א-דרזי. השניים הסתכסכו וא-דרזי הואשם במעשים שליליים, ועל כן הכינוי "דרוזי" נחשב דווקא לשלילי בעיני הדרוזים, והם מעדיפים להיקרא בשם "בַּ֫נִי מערוף" (بني معروف) שפירושו "בני החסד". אחרים גורסים שבני מערוף היו שבט שאימץ את הדת הדרוזית בעבר הרחוק. על פי מסורות דרוזיות לדרוזים שורשים קדומים בהרבה, שהתנהלו לאורך שנים באופן מחתרתי. הדרוזים במזרח התיכון הם דוברי השפה הערבית הדומה לניבים סוריים. כמעט כל הדרוזים במזרח התיכון חיים באזור הגאוגרפי הכולל את לבנון, דרום סוריה וצפון ישראל (ראו הדרוזים בישראל). התיישבותם הררית, במטרה להישמר מאוכלוסייה עוינת. רובם אזרחים סורים, אך יש קהילה דרוזית גדולה בין אזרחי לבנון. בסוף שנת 2021 נמנו 150 אלף דרוזים תושבי קבע בישראל (כ־1.6% מאוכלוסיית המדינה). ישנה קהילה דרוזית גדולה בוונצואלה וזאת בשל הגירה מסיבית, מסוף המאה ה-18, מהמזרח התיכון, לצורכי עבודה. כמו כן, ישנן קהילות דרוזיות גדולות בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה, בגרמניה, בשוודיה ובקולומביה. הדת הדרוזית החלה כתנועה באסמאעיליה, פלג באסלאם השיעי, והיא הושפעה בעיקר מהפילוסופיה היוונית ומהגנוסיס. הדרוזים נקראים גם "בַּ֫נִי מערוף" (بني معروف) ו"אל-מֻוַוחִּדוּן" (الموحـّدون – "בני אמונת הייחוד" כלומר, המונותאיסטים). על פי המחקר, הדת הדרוזית התגבשה במצרים בתקופת שלטונו של הח'ליף הפאטימי השישי, "אל-חאכם באמר אללה" (השופט במצוות האל, الحاكم بأمر الله) בין השנים 996–1021. לפי המסורת הדרוזית אין מדובר בדת חדשה, אלא רק בהופעה מחודשת של אמונה מונותאיסטית עתיקה ומזוככת, שלפיה האל אחד והוא אינו נתפס בשכל האנושי. על פי האמונה הדרוזית, נביאי האמונה הזאת התגלו רק במקרים נדירים. הדרוזים מאמינים כי ההיסטוריה האנושית מחולקת לשבע תקופות, שבכל אחת מהן פעל נביא ולידו "יודע חוכמת נסתר" שהעביר ליחידי סגולה את רזי הדת. שני זוגות כאלה המוכרים גם למי שאינו דרוזי הם: משה (מוסא) ויתרו (הנביא שועייב), וכן מוחמד וסלמאן אלפארסי. על פי האמונה הדרוזית, בימי אל-חאכם באמר אללה ניתנה ההזדמנות האחרונה להצטרפות ל"מווחדון". בימינו אין לאיש אפשרות להצטרף לדת הדרוזית אלא אם נולד כדרוזי. על פי האמונה הדרוזית, בתקופתו של אל-חאכִם באמר אללה הופיעו ארבעה מבשרים שונים, אך שלושת הראשונים בהם הכינו את הקרקע להגעתו של המבשר הרביעי, הגדול מכולם, חמזה בן-עלי (حمزة بن عليّ). כשהיה חמזה בן עלי בן 20, הוא בא לחצרו של אל-חאכם באמר אללה והתקבל מיד על ידי המושל. בשנת 1017 הכריז אל-חאכם באמר אללה על חמזה בן עלי כאימאם של דת המווחדון. בפברואר 1021 נעלם אל-חאכִם באמר אללה. היעלמותו של הח'ליף היא עדיין פרשה עלומה. על פי חלק מההיסטוריונים הח'ליף נרצח, אך על פי האמונה הדרוזית, באחת מהרכיבות השגרתיות על סוסו והתייחדותו של אל-חאכם באמר אללה עם האל, הוא נעלם לזמן רב מן הרגיל. המאמינים שיצאו לחפשו מצאו את בגדיו עומדים מכופתרים באוויר, בלי שהוא היה בתוכם. המסורת אומרת כי אל-חאכִם באמר אללה נעלם במתכוון וכי הוא מסתתר כאות מבחן לעמידתם של המאמינים, אולם הוא עתיד להופיע ב"אחרית הימים" (ראו גם "מהדי"). 22 שנים לאחר מכן, נתן יורשו השני של אל-חאכִם באמר אללה למעוניינים הזדמנות אחרונה להצטרף אל חבר המאמינים הדרוזים. באותה תקופה הצטרפו מספר שבטים חזקים באזור הלבנט אשר מאז ומעולם שמרו את ענייניהם לעצמם ולא התערבו בנעשה במקומות אחרים כל עוד לא עמדו בפני סכנה. ההצטרפות אל הדרוזים אפשרה להם להתבדל ביתר שאת והביאה ללכידות פנימית. אחד מהשבטים הבולטים שהצטרפו אל הדרוזים בתקופה זו, המכונה גם "תקופת ההטפה", היה שבט תנוח'. אמירי הדרוזים עד המאה ה-15 היו משבט זה. הנוסע היהודי בנימין מטודלה כתב על ביקורו בעיר צידון ב-1167 כי "האומה הנקראת דרזיאן". הוא הראשון שכותב על הדרוזים והוא מפרט בכתביו מגוון שמועות אודותיהם. במאה ה־14 הגאוגרף המוסלמי א-דימאשקי כתב אודותיהם וגרס כי לדידו הדרוזים כופרים לאסלאם. פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. קבוצת חוקרים פרסמה ב-2008 מחקר על מבנה ה-DNA של הדרוזים בגליל. מסקנתם הייתה שהדרוזים בגליל מייצגים אוכלוסייה מבודדת וייחודית המהווה שריד גנטי של אוכלוסיית המזרח הקרוב כפי שהייתה בימי קדם, לפני אלפי שנים. מאחר שהדת הדרוזית נוסדה לפני כאלף שנים בלבד, ממצאי המחקר הגנטי משתלבים עם האמונה הדרוזית בדבר עתיקותה של דתם, שנשתמרה בסתר בידי מאמיניה במשך אלפי שנים ונחשפה לעולם רק בשנת 1017. במחקר זה, הדן בהיבט ההיסטורי של הדרוזים, נמצאו עשרים ושניים קווי דמיון בין אמונתם של יתרו (נביאם החשוב ביותר של הדרוזים) ובני קיני, מנהגיהם ודרכי פעולתם לבין אלה של הדרוזים. קווי דמיון אלה תומכים בהשערה שייתכן שהדרוזים הם ממשיכי דרכם ואמונתם של יתרו ובני שבטו והם השריד הגנטי של בני קיני. התנ"ך מאפשר לנו ללמוד על בני קיני משנת 1300 לערך לפני הספירה (תקופתו של יתרו) ועד לשנת 445 לערך לפני הספירה (בניית חומת ירושלים בימי נחמיה). אך מאז אין ברשותנו מידע מבוסס על קבוצת אנשים שהמשיכה להחזיק באמונתם של בני קיני, וששרדה כיחידה דתית-תרבותית ייחודית ומובהקת ב-1,500 השנים שחלפו עד למועד הפצתה של הדת הדרוזית. פער זה יכול להוות יעד למחקרים נוספים שינסו למצוא את השרשרת האנושית שהמשיכה להחזיק באמונה העתיקה ולהובילה עד לעידן המודרני. מחקר זה מציע להתמקד בשבטי היטורים - שבט ערבי קדום שהתבסס באזור הלבנון, החרמון וצפון הגולן החל משלהי התקופה הפרסית והתגייר בחלקו בתקופה החשמונאית, כמקור למוצא הדרוזים. כמו כן הסתמכו החוקרים על הדמיון הלשוני בין שפתו של יתרו נביא הדרוזים לזו של היטורים. בגישה זו תומכים משה הרטל ופרופסור שמעון דר, חוקר היטורים. יש לציין את קבר נבי אליא בגבעת חוורית ליד היישוב מסעדה שבגולן שמהווה אתר דרוזי מקודש, והוא אתר יטורי קדמון. על פי המסורת הדרוזית, אחד המצטרפים החדשים לדת המווחדון היה נשתכין א-דֻּרְזִי (نشتكين الدرزي) הידוע גם בשם מוחמד בן אסמאעיל א-דֻּרְזִי (محمد بن إسمـاعيل الدرزي). בתחילה פעל א-דרזי בתיאום עם שאר מפיצי הדת, אך לאחר מכן ראה בעצמו את התגלמות האל והחליט להקים דת אחרת. המלחמה בא-דרזי לא איחרה לבוא והוא הובס בידי חמזה בן-עלי. בסופו של דבר נקראו מאמיני המווחדון בפי המוסלמים על שם א-דרזי, ומכאן השם "דרוזים". יש גרסאות נוספות לגבי מקור השם, וגם הדרוזים עצמם אינם תמימי דעים לחלוטין בעניין זה. לפי אחת הגרסאות, א-דרזי אכן הפיץ דת שקרית והדרוזים כונו על שמו כדי להשפילם ולהראות את נחיתותם מול המוסלמים. לפי גרסה אחרת, א-דרזי דווקא הפיץ את דת המווחדון בדבקות ולכן הדרוזים נקראים על שמו. הדת הדרוזית סודית, וידועה רק ל"חכמים" ("עוקאל", בערבית عقال וביחיד عاقل עאקל – משכילים, ידענים, נבונים), כלומר יודעי הדת, שהם מיעוטה של העדה; שאר ההדיוטות ("ג'והאל" בערבית جهال וביחיד جاهل ג'אהל – בורים) אינם מכירים את הדת. ספרי הדת הדרוזיים שמהם נלמדים רזי הדת נקראים "איגרות החוכמה". הספרים מועתקים אך ורק בכתב יד, הנכתב על קלף על ידי סופר המוכשר לכך, והם נשמרים בסוד על ידי ה'עוקאל' וכך הם חמשת חומשי ספרי הדת. בית התפילה הדרוזי נקרא ח'ילווה (خَلْوَة) ורק העוקאל (זקני הדת והמשכילים) רשאים להתפלל שם. ילדים דרוזים עד גיל 15 רשאים גם הם להיכנס אל הח'ילווה, כיוון שבגיל 15 הם מחליטים אם לקבל על עצמם את עול הציווים הדתיים המחמירים המוטלים על העוקאל או להישאר ג'והאל, ולפני זה הם יכולים "להתרשם" מהחיים הדתיים. גם בהמשך אין מניעה לג'אהל להפוך לעאקל או לעאקל להפוך לג'אהל, אך לעאקל שהופך לג'אהל אסור לגלות את עיקרי הדת. מתחילת הפצתה של הדת ועד לשנת 1043, הופצו יסודות הדת. במשך 24 שנה הדת קיבלה מצטרפים חדשים, ולאחר מכן, עקב רדיפות, ננעלו שערי הדת ומאז הדרוזים אינם מקבלים מאמינים חדשים ורואים בחומרה נישואי תערובת. אדם המתחתן עם לא דרוזי או מוליד ילדים עם לא דרוזי, נחשב כלא דרוזי וכן ילדיו לא יהיו דרוזים, ולרוב לא מתקבל במשפחתו או בחברה. הדת הדרוזית היא חלק מהדתות האברהמיות. הם מאמינים שהיו שבעה נביאים בתקופות שונות: אדם, נח, אברהם, משה, ישו, מוחמד ומוחמד בן איסמאעיל, שהוא מייסד כת האיסמאעיליה באסלאם. דברי כל אחד מהנביאים משלימים את קודמו, וביחד הם מצטרפים לכדי אמונה אחת. בכל תקופה היה אדם שהיה המשכיל, לדוגמה: בתקופת משה, חותנו יתרו היה המשכיל. בין המקומות הקדושים לדרוזים הם קברי הצדיקים ומייסדי הדת הדרוזית. חלק מתוכם קבורים בישראל, וחלק בדרום לבנון. אף על פי שמקורה של הדת הדרוזית מתבסס על שלוש הדתות האברהמיות ובפרט על האסלאם השיעי, היא נחשבת מבחינתם לדת ייחודית[דרוש מקור]. הדרוזים חוגגים את חג הקורבן במקביל לחג הקורבן של המוסלמים, אולם מנהגי החג אצלם מעט שונים. לפי האמונה הדרוזית, מותר לקיים מצוות של דת אחרת ולהעמיד פנים כמאמינים בדת אחרת (תַּקִייַה تقیة) אם בני הדת האחרת מאיימים על חייהם. הדרוזים חוו במרוצת השנים יחס עוין ולעיתים גם אכזרי מצד המוסלמים האדוקים. היות שהדרוזים היו בראשית דרכם עדה קטנה ומסוגרת, הם סבלו מיחס עוין במיוחד. הדת הדרוזית יצרה פתרון שייושם בפועל: ה"תקייה" – החובה של הסתרת הדת בעת צרה ומשבר בעזרת טשטוש מבחינה חיצונית של אמונתם כך שהם יכולים לדמות לסביבתם. עיקרון זה שימש במשך השנים בסיס להתנהגות הפוליטית של הדרוזים. הדרוזים אימצו הרבה מנהגים דתיים משאר הדתות לרבות נישואים, גירושים, מילה (ח'יתאן) וקבורה. ההלכות והמנהגים הדרוזיים בתחומים אלה מושפעים, בעיקרם, מהאסכולה החנפית, אחת מארבע האסכולות הפרשניות של השריעה באסלאם הסוני, שהייתה הנפוצה ביותר באימפריה העות'מאנית. בנושאים אלה הושפעו הדרוזים גם מהאסכולה המאלכית, שהייתה האסכולה הנהוגה בשושלת הפאטימית, שבה התפתחה הדת הדרוזית. הנביאים של הדת על פי האמונה, יתרו, דניאל, יחזקאל, שמואל, אליהו מהברית הישנה (על פי המסורת, הדת נכתבה על ידי שלמה, והיא נקראת "החוכמה"), לצד מתיוס, מרקוס, ולוקאס מהברית החדשה (הנצרות) וגם סלמאן אל-פארסי בעידן האסלאם ועוד.[דרוש מקור] רב הנסתר על הנגלה, אולם חוקרים, בעיקר צרפתים שהגיעו לכתבי הקודש הדרוזיים אחרי דיכוי המרידה בהר הדרוזים, מצאו מספר נושאים, ובהם: מונותאיזם ואיסור על פגניות. אמונה בגלגול נשמות. קבלת עשרת הדיברות, ובראשן "לא תרצח" ו"לא תנאף". כיבוד כל הנביאים הראשונים שהופיעו ביהדות, בנצרות, ובאסלאם, ואמונה בחמשת הנביאים הדרוזיים ובראשם יתרו (הנביא שועייב). מונוגמיה. שבע מצוות (תעאלים) הדרוזים הן: שמירת הלשון – (היה תהיה לשונך לשון אמת, בערבית: صِدْق اللسان) כנות, נאמנות להבטחה, הימנעות מרכילות ושמירת סוד. הגנה על האחים – עזרה לדרוזי אחר כשהוא נתון בצרה או סכנה (פיזית, או רוחנית). הימנעות מעבודת אלילים וצלמים. התנערות מן השטן וממעשי רשע. ייחוד האל בכל עת. קבלת מעשי האל. השלמה מוחלטת עם הגזירות הנסתרות והנגלות של האל (דטרמיניזם). מצוות אלה מתאימות מאוד לאורח חיים צבאי, במיוחד שתי המצוות הראשונות. זוהי אחת הסיבות לכך שהדרוזים בולטים כאנשי צבא בכל הארצות שבהן הם חיים, כולל במדינת ישראל. מצוות "שמירת הלשון" מחייבת את הדרוזים לומר אמת, ולכן הם נמנעים מלהסתיר ליקויים, וזה מאפשר להם להפיק לקחים. מצוות ההגנה על האחים יוצרת אצלם אחווה ורעות החיוניים להוויה הצבאית ולמלחמה. הדרוזים גם מאמינים בגלגול נשמות (תַנַאסֻח' אַל-אַרְוַּאח, تناسخ الارواح) ובגורל שאין להימנע ממנו, ולכן עוצמת הפחד מהמוות פחותה אצלם מאשר אצל אנשים שאינם דרוזים. האמונה בגלגול נשמות לא הייתה חלק מהדת הדרוזית בראשית דרכה: היא התווספה לדת במרוצת השנים. לראייה, לאמונה בגלגול נשמות אין אזכור בכתבי הקודש הדרוזיים, איגרות החוכמה. ראייה נוספת לכך היא שדווקא באיגרות החוכמה מגונים העלווים, בני קבוצה דתית אחרת, על אמונתם בגלגול נשמות. הדרוזים מאמינים בקדושת הנשמה ולא בקדושת הגוף שכן הם ממשילים את הגוף לספינה שחולפת ומתבלה עם הזמן, לעומת הנשמה שתגיע לחשבון בבית דין של מעלה באחרית הימים. לדרוזים הלכות שונות, חלקן "הלכות התנהגות". הדרוזי העאקל מחויב לגלח את ראשו ולכסותו במצנפת, אינו מגלח את שפמו, ונמנע מאכילת צמחים ומאכלים משכרי חושים, חזיר וכל חיה אחרת שאינה מעלה גרה, משתיית משקאות חריפים ומעישון (וזה חל גם על הג'והאל). רוב ההלכות החמורות ביהדות ובאסלאם חלות גם כן על הדרוזים ביניהן: מעלה גרה, מפריס פרסה, גיד הנשה, בשר טמא, ברית מילה, קדושת הנשמה, נשיאת שם ה' לשווא. כמו כן, גם בדת הדרוזית יש איסורים על רצח, התאבדות, ניאוף, נישואים בין-דתיים, פוליגמיה והחזרת גרושה. חכמי הדת מבקרים בבית התפילה הדרוזי (ח'לווה) בכל ימות השבוע כמתאפשר, ובמיוחד בערב שישי (יום חמישי). בח'לווה אין רהיטים או קישוטים, רק שטיחים לישיבה כרמז לצניעות. בישיבות אלו מטיפים חכמי הדת דברי מוסר. כמו כן, קבועות בדת מספר "הלכות התנהגות": איסור על שתיית משקאות משכרים ונטילת סמים. איסור על עישון ועל הימורים. איסור על ראוותנות. הסתפקות במועט, צניעות והתרחקות מהוויות העולם. שמירה על כבוד האישה וכבוד המשפחה. נדיבות, הכנסת אורחים ועזרה לנזקקים. הימנעות מדברי רכיל וניבולי פה. לדרוזים מספר חגים. חג הקורבן (עיד אל-אדחא) נחגג בקרב הדרוזים בתאריך זהה לחג הקורבן של המוסלמים (אם כי מנהגי החג אצלם שונים). זה החג החשוב ביותר לבני העדה. מקובל לברך בחג זה באחת מהברכות: כֹּל עאם ואינתום בח'יר או כֹּל סאנה ואינתום סאלמין. כמו כן, לדרוזים יש מספר חגים המיוחדים להם, הנחגגים בתאריכים קבועים לפי לוח השנה הגרגוריאני: חג נבי שועייב – נחגג במשך ארבעה ימים החל מה-24 באפריל, במתחם נבי שועייב ליד טבריה. היום הראשון מיועד לקיום תפילות על ידי דתיים בלבד ושלושת הימים הנותרים לכלל העדה. על פי המסורת הדרוזית, שועייב הוא יתרו, המוכר גם בכינויים נוספים (רעואל, פוטיאל, חבר); לפי המסורת, הוא נולד בחצי האי ערב, נדד ברחבי הסהר הפורה בהטפה לצדק ולאמונה מונותאיסטית, ונקבר במקום פטירתו. לטענתם יתרו לא התגייר. חג נבי סבלאן – נחגג ב-10 בספטמבר בקבר הנביא סבלאן (על פי טעות נפוצה הוא זבולון בן יעקב, אבל אמאם אל-בדר מבית הדין השרעי הדרוזי בחיפה סתר טענה זאת), ליד הכפר חורפיש. מקובל לברך ביום זה בברכת זיארה מקבולה. חג נבי אל-ח'דר – ב-25 בינואר חוגגים הדרוזים בישראל בקבר אל-ח'דר (אליהו הנביא) שבכפר יאסיף שליד עכו. אל-ח'דר הוא הנביא השני בחשיבותו על פי המסורת הדרוזית. חג נבי אל-יעפורי – נחגג ב-25 באוגוסט בנבי יעפורי שנמצא במטעי התפוחים בין הכפרים מסעדה ומג'דל שמס בצפון רמת הגולן. באותו תאריך מקיימים אנשי הדת הדרוזים אסיפות ותפילות, ודנים בענייני דת ועדה. צעדת (מקאם) נבי אבו אברהים – נחגג החל משנת 2007 ב-6 ביולי כל שנה במתחם מקאם הנביא אבו אברהים בדלית אל-כרמל. חג הקורבן וחג נבי שועייב הם חגים עממיים שנחגגים בקרב העדה כולה. יתר החגים מצוינים על ידי העוקאל (חכמי הדת). בישראל מקובל להחשיב את כל החגים המוזכרים לעיל כימי מנוחה בבתי ספר של העדה הדרוזית ועבור עובדי מדינה דרוזיים. הליכי הנישואין דומים בקווים כלליים לאלה המקובלים בכלל החברה הערבית. התופעה הבולטת ביותר בהליכי הנישואין היא העובדה שאין בני הזוג רשאים ליצור ביניהם מערכת קשרים חברתית טרם שנישאו זה לזה, וכל עוד לא נערך ה"עקד", שהוא האקט הדתי המקשר ביניהם, אין הם רשאים להיפגש ביחידות. תופעה אחרת, הבולטת במיוחד בקרב הדרוזים, היא ההקפדה לקבל את הסכמתה החופשית של הכלה לנישואין. התקשורת בין הגבר לאישה נעשית באמצעות הוריו (בעבר). אלה, יחד עם נכבדי המקום, פונים להורי הנערה בבקשה כי ייאותו לנישואין. אם ניתנה הסכמת האישה נערך מפגש של שתי המשפחות ומכריהם הקרובים בבית הורי הכלה. במפגש בין שתי המשפחות נוהגים לסכם את התנאים שעל החתן למלא כדי לזכות בכלתו, כגון: גובה המוהר, מקום ותנאי מגורים או פרטים אחרים הנוגעים לעיתים בענייני דת וחברה, והחשוב מכל – קביעת המועד לעריכת העקד. העקד נערך על ידי אימאם המקום, הרושם על טופס את פרטי הצדדים, התנאים שנקבעו ביניהם, עדים ואת הסכמתה המחודשת של הכלה לנישואין. רישומים אלה נחתמים. בדרך כלל, נאמרת "סורת אל-פאתחה". מכאן ואילך רשאי החתן לבקר אצל כלתו כל אימת שירצה בכך, אך עדיין אין היא עוברת לביתם המשותף, כל עוד הוא לא מילא אחר התנאים שנקבעו. מראשית קיום העדה היו נתונים הדרוזים לרדיפות קשות שגרמו להגירתם ממצרים ולהתיישבותם בדרום לבנון. לאחר מכן עברו רבים מבני העדה לאזור הרי השוף שבהר הלבנון, אשר קיבל את הכינוי "הר הדרוזים הלבנוני" (להבדיל מהר הדרוזים שבסוריה). בסוף המאה ה-17, עקב מלחמותיהם המרובות, החלה נדידה של דרוזים מאזור ריכוזם בהר הלבנון לסביבות החורן בדרום מערב סוריה, שישובו היה אז דליל מאד. הקתולים, המרונים והדרוזים ייסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני–דרוזי" בהר לבנון מוטסריפאט. יחסי הנוצרים והדרוזים היסטורית התאפיינו בשיתוף פעולה ובדו קיום. במאה ה-18, בעקבות מלחמת אחים שפרצה בהר הלבנון בין הדרוזים למרונים ובין שני שבטים דרוזיים החלה הנדידה הגדולה של הדרוזים לאזור הר חורן. אחרי מאורעות 1840 ו-1860 (מעשי טבח שהביאו להתערבות מעצמות אירופה), הפכה הנדידה הדרוזית להגירה המונית ומאז קיבל הר חורן את השם "הר הדרוזים", ובו מתגוררת מרבית האוכלוסייה הדרוזית. באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, כלל אוכלוסיית הדרוזים מנתה כ-180 אלף נפש: הריכוז הטריטוריאלי הגדול ביותר היה בהר הדרוזים, בו נמצאו בין 75 ל-80 אלף נפש – למעלה מ-40% מכלל הדרוזים, 72 אלף בלבנון, 20 אלף באמריקה ובארצות הגירה נוספות ורק בין 10 ל-12 אלף (כ-6%–7%) בארץ ישראל המנדטורית. חלקם של הדרוזים בתושבי ארץ ישראל באותה תקופה היה פחות מאחוז אחד. נכון לשנת 2014 ישנם בעולם מעל מיליון מאמינים דרוזים אשר מפוזרים בכל העולם. רוב הדרוזים מרוכזים בסוריה (כ-600 אלף), לבנון (למעלה מ-400 אלף) וישראל (כ-120 אלף), ומיעוטם בירדן וארצות הברית וישנן גם קהילות דרוזיות גדולות בארצות דרום אמריקה (כ-60 אלף בוונצואלה). בשנת 2015 התפרסם מחקר חדש שאישר כי הדת הדרוזית התגבשה במאה ה-11, ומאז לא התערבבו עם קבוצות אתניות חיצוניות. הדגל הדרוזי הוא סמלה של הדת הדרוזית ומייצג למעשה את האמונה הדרוזית ואת בסיסה. ישנן שתי צורות שונות לדגל הדרוזים. האחת רגילה, מלבנית – והאחרת, דגל בצורת כוכב בעל חמישה קודקודים. בשתי הצורות מופיעים חמישה צבעים. אדום: מסמל את הגבורה, האומץ והאהבה. צהוב: הידע, ההארה והחיטה. ירוק: אדמה וטבע. כחול: סבלנות, סלחנות, אחווה, שמים ומים. לבן: שלום וטוהר.[דרוש מקור] לפי הדת הדרוזית הצבעים מסמלים 5 המנהיגים של שבטי הדרוזים שנקראים גם ״גבולים״: הירוק: סמל לחמזה בן-עלי. האדום: סמל לאבו אבראהים בן מוחמד בן חאמד אל-תמימי (ממנהיגי הדת). הצהוב: סמל לאבו עבדללה מוחמד בן והב אל-קרשי (ממנהיגי הדת). הכחול: סמל לאבו חיר סלאמה בן עבד-אלוהאב אלסאמרי (ממנהיגי הדת). הלבן: סמל לבהאא אלדין אבו אלחסן עלי בן אחמד אלסמוקי (ממנהיגי הדת). שמות הצבעים ויחסם למנהיגים הדרוזים מוזכרים בספר הדת הדרוזית שנקרא ״איגרות החוכמה״, ששבמשך השנים ניסו הדרוזים להסתירו, אבל בפלישה של הצבא הצרפתי על מעוזם של הדרוזים בסוריה ולבנון התגלה לראשונה ספר הדת שלהם ומאז גם תורגם לכמה שפות. דגל הדרוזים סמל הכוכב הדרוזי ערך מורחב – דרוזים בישראל נכון לשנת 2021, מהווים הדרוזים כ-1.4% מכלל אוכלוסיית ישראל. על פי המסורת, דרוזים יושבים בארץ ישראל מאז המאה ה-11, אולם התבססות היישוב הדרוזי חלה בעת שלטונם של הדרוזים בלבנון וצפון ארץ ישראל ובייחוד בתקופתו של האמיר פחר א-דין השני מבית הנכבדים הדרוזי בית מען. בסוף המאה ה-16 ובמחצית הראשונה של המאה ה-17, אירעו מספר התקפות של דרוזים על יהודי העיר צפת. התקפה נוספת אירעה ב-4 ביולי 1838, אז התנפלו הדרוזים על היהודים ושדדו אותם. הדרוזים שבו ותקפו את מטולה בשנותיה הראשונות בתביעה לחזור לבתיהם במושבה ולמעמדם כאריסי הברון רוטשילד, מעמד ממנו נושלו לטענתם ב-1896 במרמה ובכוח הזרוע. לטענת אחרים, הדרוזים נטשו את מטולה על מנת לקחת חלק במרד הדרוזים בהר הדרוזים נגד השלטון העות'מאני, תוך שהם מפרים את חובתם החוזית כאריסים לבעל הקרקע – הברון, ומותירים את המושבה שוממה ואת שדותיה על יבולם מופקרים. זאת עד להיענותם של עשרות משפחות מבני המושבות לקול הקורא של פקיד הברון יהושע אוסוביצקי, לעלות לגליל הצפוני ולהציל את המיזם ההתיישבותי. בתקופת המנדט הבריטי נקטו הדרוזים עמדה נייטרלית כלפי הסכסוך בין היהודים לערבים ולא השתתפו במאורעות של שנות העשרים והשלושים. העמדה הנייטרלית של הדרוזים הביאה את ראשי היישוב לפנות אל הדרוזים בהצעה לשכנות טובה ויחסים תקינים. בתקופת מאורעות ה'תרצ"ו – ה'תרצ"ט היו מרבית הדרוזים רחוקים ממוקדי המרד ולא הושפעו מהלך הרוח הקיצוני של מנהיגי המרד. הדבר הביא לריחוק נוסף בינם לבין הערבים ומאידך להתקרבות ליהודים. במלחמת העולם השנייה נחלשו מעט הקשרים בין היהודים והדרוזים. אולם הבסיס החזק שנוצר אפשר את חידוש הקשרים לאחריה. גם לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947, העדיפו הדרוזים בארץ ישראל לנקוט עמדה נייטרלית במהותה כלפי שני הצדדים במאבק. ב-23 בינואר 1948 נערך הסכם לפיו "אין הדרוזים משתתפים או יוזמים התקפה על היהודים; אין היהודים מתקיפים את הדרוזים. הדרוזים מעוניינים לעזור ליהודים על ידי שמירת השקט באזורם. לזאת זקוקים לכסף, לתמיכה בכמה מצרכים, לקנות תחמושת חסרה". אך עוד לפני הכרזת העצמאות כבר הוקמה פלוגה דרוזית בתוך הכוח הצבאי היהודי, ובחודש אוקטובר כבר נלחמו פלוגה דרוזית ופלוגה צ'רקסית ב"מבצע חירם", בו נכבשו שטחים משמעותיים בגליל. לאחר שמעמדם האישי של הדרוזים הוכר בלבנון ובסוריה, ב-1948 וב-1953 התאמה, ב-1957 הוכרו הדרוזים גם בישראל. ישראל אף הגדילה לעשות והכירה בהם כעדה דתית מבחינה רשמית, דבר שלא זכו לו באף מדינה אחרת. מאותה שנה משרתים הדרוזים בצה"ל שירות חובה. ב-1961 הוקמה מועצה דתית דרוזית, נכון ל-2015 היא מונה שישים אנשי דת דרוזים. ב-1962 נחקק חוק בתי הדין הדרוזיים, מכוחו פועלים בתי הדין הדתיים הדרוזיים. הדרוזים נהנים מייצוג יתר בבית המחוקקים. במהלך כהונת הכנסת השמונה עשרה, הגיע ייצוגם לשיא של שישה חברי כנסת, פי שניים וחצי משיעורם באוכלוסייה. ביוני 1967 כבשה ישראל חלק ניכר מרמת הגולן ובכלל זה את הכפרים הדרוזיים בצפון הרמה, שבהם חיים היום כ-20,000 נפש. הכפרים הם: מג'דל שמס, מסעדה, בוקעאתא ועין קנייא. היחסים בין השלטון הישראלי לבין הדרוזים ברמת הגולן נוחים בדרך כלל, בין היתר הודות לכך שבישראל כבר התקיימה ב-1967 קהילה דרוזית גדולה שהשתלבה בחיי המדינה. בשנת 1981 התקבל חוק הגולן שסיפח למעשה את הגולן למדינת ישראל. הדרוזים ברמת הגולן קיבלו את החוק במחאה חריפה, שרפו את תעודות הזהות הישראליות והכריזו על שביתה כללית, אם כי 5 ראשי יישובים דרוזיים בגולן הצטרפו כבר ב-11 בינואר 1978 לקריאתם של ראשי היישובים היהודיים בגולן – לספח את הגולן לישראל באופן מלא. לפי הסטטוס קוו הנוכחי, רוב הדרוזים ברמת הגולן מוכרים כתושבי קבע בישראל, אולם לא כאזרחים. מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה, חל שינוי איטי במצב זה, וחלק מהדרוזים ברמת הגולן מבקשים לקבל אזרחות ישראלית. בעשור החמישי למדינת ישראל חלו מספר אירועים משמעותיים בעדה הדרוזית. לראשונה מאז הקמת המדינה, תוכננה ואושרה תוכנית חומש לפיתוח הכפרים הדרוזים, אותה יזם משה ארנס, שכיהן אז כשר האחראי לענייני מיעוטים, בשנת 1987. התוכנית נתקלה בקשיים ולא מומשה כמתוכנן עקב העדר קביעת מסגרת תקציבית לכל אחד מסעיפיה, כך שהיא נותרה הצהרתית בעיקרה. בתחילת שנות התשעים, הישגי הממשלה בעניין הדרוזים היו דלים והלחצים על הממשלה לטפל בבעיות הלכו וגברו. בדצמבר 1994 ערכו כ-2,500 דרוזים הפגנה סוערת מול משרד ראש הממשלה בתביעה להעניק להם שוויון זכויות. ראש הממשלה נפגש עם נציגי ראשי המועצות המקומיות הדרוזיות, אך אלה דחו את הצעות ראש הממשלה והפגישה הסתיימה ללא תוצאות. כעבור מספר ימים הגיעו נציגי הממשלה, ראשי המועצות המקומיות הדרוזיות וחברי הכנסת הדרוזים להסכם, שבו קיבלה על עצמה הממשלה התחייבות חשובה: לייחד סעיפים נפרדים למגזרים הדרוזי והצ'רקסי בתקציב המדינה, כך שמשרדי הממשלה יהיו מחויבים להוציא את הכספים הרלוונטיים לטובתם, ולא יוכלו להקצותם למטרות אחרות. עד ערב הבחירות של 1996, בוצעו כ-92% מתוכנית החומש על ידי משרדי הממשלה השונים, הודות למעקב שוטף של ועדת היגוי ליישום החלטת הממשלה בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה ושל ראשי הרשויות המקומיות הדרוזיות. באוקטובר 1993, הלך לעולמו שיח' אמין טריף, אשר היה המנהיג הרוחני של העדה הדרוזית בישראל במשך 65 שנים. לאחר מותו פרץ מאבק על ארגון העדה הדרוזית ומוסדותיה. המחלוקות בעדה נמשכו למעלה מארבע שנים, במהלכן המוסדות הדתיים והשיפוטיים של העדה היו משותקים. הפלגים השונים בעדה הגיעו בסופו של דבר לחתימה על הסכם לשיתוף פעולה ב-11 בדצמבר 1997, והעיקרים שנקבעו בו שמו קץ למריבות הפנימיות. במאי 2001 מונה חה"כ הדרוזי סאלח טריף (מפלגת העבודה) כשר לענייני מיעוטים במשרד ראש הממשלה וכשר בלי תיק הממונה על המגזר הערבי. טריף היה השר הדרוזי הראשון בישראל. בכנסת השבע עשרה כיהן חבר הכנסת הדרוזי-ישראלי מג'לי והבה כממלא מקום נשיא המדינה במשך שלושה ימים, החל מ-8 ביולי 2007, זאת לאחר שלרגל נסיעתה מחוץ לישראל מילא את מקומה של יושבת ראש הכנסת דליה איציק, שמילאה באותה העת את מקומו של הנשיא הנבצר משה קצב. בכך היה והבה לזמן קצר ממלא מקום נשיא המדינה הלא-יהודי (הדרוזי) הראשון של מדינת ישראל. במהלך תקופה זו והבה לא ביצע כל פעולה הנגזרת מתפקידו כנשיא. מרכזי היישובים הדרוזיים בישראל, נמצאים בכרמל, בגליל וברמת הגולן. בסוף שנת 2017 מנו הדרוזים 141 אלף בני אדם המהווים כ-1.6 אחוזים מאוכלוסיית המדינה, ו-7.7 אחוזים מהערבים בישראל, רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים. היישוב הגדול ביותר היה עיר כרמל (איחוד של דלית אל-כרמל ועספיא), שבו 22 אלף איש. בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד, ומשיב את המצב לקדמותו החל מ-1 בדצמבר 2008. העירייה המאוחדת שנוהלה תחת ועדה קרואה בראשות גבי אופיר פורקה. רמת הפריון בעדה ממשיכה לרדת, ובשנת 2007 הגיעה ל-2.5 ילדים בממוצע לאישה. בישראל הדרוזים נחשבים לבני דת עצמאית, אולם בחלק מהמדינות הערביות, כמו בלבנון, סוריה, ירדן, ואיחוד האמירויות הערביות, הם נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית. רוב הדרוזים המתגוררים בישראל מזדהים כישראלים ולגברים אחוז גיוס גבוה לצה"ל, לעומת הנשים הדרוזיות שכמעט ולא מתגייסות כלל אך עושות שירות לאומי. עם זאת הדרוזים המתגוררים ברמת הגולן לא מתגייסים לצה"ל ועד מלחמת האזרחים בסוריה, הם העדיפו להזדהות עם משטר אסד הסורי. לפי מחקר משנת 2017 רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים-ערבים". מחקר דנ"א שנערך בשנת 2004 הראה כי 35% מהגברים הדרוזים בישראל משתייכים להפלוגרופ Y מסוג L, שאינו שכיח במיוחד במזרח התיכון. מקורו של הפלוגרופ זה במזרח אסיה בעידן הפרהיסטורי, ומשם הוא נפוץ מפקיסטן לדרום איראן. מחקר דומה, שנערך בשנת 2008 על מדגם רחב יותר, הראה כי להפלוגרופ L-M20 משתייכים 27% מהדרוזים בכרמל, 2% מהדרוזים בגליל, 8% מהדרוזים בלבנון, ואף לא אחד מהדרוזים הסורים שנבדקו. במחקר שנערך בשנת 2007 ובחן את שכיחותו של הפלוגרופ Y אחר, E1b1b1a2, הראה כי להפלוגרופ זה משתייכים מעל 10% מהזכרים הדרוזים והקפריסאים. מחקרים גנטיים מאוחרים יותר, שבחנו את ההתקבצות של קבוצות אתניות שונות ביחס זו לזו, הראו קרבה רבה בין הדרוזים לקפריסאים, וגם דמיון רב בין שתי הקבוצות הללו לאוכלוסייה הסורית והלבנונית הכללית וגם לעדות היהודיות הגדולות (יהדות אשכנז, ספרד, בבל ומרוקו). מחקר שבחן את הגנום המיטוכונדרי של הדרוזים (שעובר בהורשה אימהית) הראה כי הדרוזים משתייכים למספר שושלות אימהיות שנפרדו אלו מאלו לפני כמה אלפי שנים. אבל, במקום להתפזר ברחבי העולם לאחר היפרדות זו, הטווח השלם של שושלות אלו כולו עדיין מצוי באוכלוסייה הדרוזית. ההפלוגרופ המיטוכונדרי X שכיח במיוחד בכפרים דרוזיים, מה שלדעת החוקרים מהווה הצצה לנוף הגנטי של המזרח הקרוב הקדום, תקופה שבה הפלוגרופ זה היה, ככל הנראה, שכיח יותר ממה שהוא היום. עקבות של דנ"א מיטוכונדרי הייחודי לאוכלוסייה הדרוזית התגלו בתכריכי טורינו. מחקר שנערך בשנת 2008 הראה כי השושלות האבהיות והאימהיות של הדרוזים מגוונות למדי. סך הכל נבחנו 311 דרוזים, כולם מישראל, ובהם 37 מרמת הגולן, 183 מהגליל, 35 מהכרמל, 27 שהיגרו מסוריה ו-29 שהיגרו מלבנון. השושלות האבהיות המרכזיות שהתגלו הן: ברמת השושלות האימהיות נמצא כי הדרוזים משתייכים להפלוגרופים הבאים: H‏ 32%,‏ X‏ 13%,‏ K‏ 12.5%,‏ U‏ 10%,‏ T‏ 7.5%,‏ HV‏ 4.8%,‏ J‏ 4.8%,‏ I‏ 3.5%,‏ R0‏ 3%,‏ L2a3‏ 2.25%,‏ N1b‏ 2.25%,‏ M1‏ 1.6%,‏ W‏ 1.29%. במחקר PCA שנערך בשנת 2014, הדרוזים התמקמו בין הלבנונים לבין יהודי עדות המזרח. במחקר PCA נוסף שנערך בשנת 2021, הדרוזים התמקמו קרוב ללבנונים וכחלק ממקבץ שכלל את כל אזור הלבנט ועיראק. במחקר שנערך בשנת 2020 על שרידים של אוכלוסיות כנעניות בתקופת הברונזה, נמצאה עדות להמשכיות גנטית בין האוכלוסיות הללו לאוכלוסיות שחיות באזור הלבנט בימינו, בהן רוב העדות היהודיות שנבדקו וכן קבוצות כמו הדרוזים, הסורים, הפלסטינים והלבנונים. אוכלוסיות אלו חולקות 50% או יותר ממוצאן (דנ"א אוטוזומלי) עם אוכלוסיות שחיו בלבנט בתקופת הברונזה ובהרי הזגרוס בתקופה הכלקוליתית. הנוצרים בלבנון והדרוזים נעשו מבודדים גנטית בעולם המוסלמי. מחקר שנערך בשנת 2015 הראה כי הדרוזים חולקים גנום דומה לשל אוכלוסיות ערביות במזרח התיכון, אבל, הדרוזים לא קיימו נישואי תערובת עם קבוצות אחרות במשך אלף שנים, ומשפחות דרוזיות מאזורים שונים חולקות דמיון גנטי שמבחין אותן מאוכלוסיות מזרח תיכוניות אחרות. דרוזים בישראל הר הדרוזים חג נבי שועייב חג הקורבן (עיד אל-אדחא) לבוש דרוזי מסורתי מעמד האישה בעדה הדרוזית נצרות ודרוזים סלמאן פלאח, הדרוזים במזרח התיכון, תל אביב, הוצאת משרד הביטחון, 2000. יוסף אולמרט, מיעוטים במזרח התיכון - יחסי רוב-מיעוט בחברה משתנה, תל אביב 1986. אלשיך ס., (1978) הזהות הדרוזית, עבודה לתואר מ. א., בית הספר לחינוך, אוניברסיטת ת"א. שכיב סלאח, תולדות הדרוזים, אוניברסיטת בר-אילן, 1989. נסים דנה, הדרוזים, אוניברסיטת בר-אילן, 1998. Dana 2003. The Druze in the Middle East. Their Faith, Leadership, Identity and Status (באנגלית) מאיר בר-אשר, "הדת הדרוזית", בתוך מאיר בר-אשר ומאיר חטינה (עורכים), האסלאם: היסטוריה, דת, תרבות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2017, עמ' 402-384 שמעון אביבי, "אירועים משמעותיים בעדה הדרוזית בשלהי המאה העשרים", בתוך צבי צמרת, זאב דרורי ויחיעם ויץ (עורכים), העשור החמישי: תשמ"ח-תשנ"ח (1998-1988), הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2021, עמ' 246-241. סרטים על הדרוזים באורך מלא יואב נורסלע, על צומת דרכים: העדה הדרוזית ומלחמת האזרחים בסוריה, מגזין המזרח הקרוב, 24 בינואר 2015 מאמרים על הדרוזים באתר ספריית מט"ח מבט לעבר העדה הדרוזית, באתר "סנונית" ליאת יצחק, דרוזים בישראל: היבט היסטורי ומרחבי יוסף חסן, הדרוזים בין גאוגרפיה וחברה, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, חיפה 2011 ד"ר שוקי אמרני, הדרוזים בין גאוגרפיה וחברה, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, חיפה 2011 חגים דרוזיים, באתר כל זכות שירות הדרוזים בצה"ל בכלל וגדוד חרב בפרט, בבלוג של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון דרוזים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דרוזים, דף שער בספרייה הלאומית נתי רכט, דרוזים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח דרוזים (הקישור אינו פעיל, 5 באפריל 2023), באתר האגף הביטחוני-חברתי האוכלוסייה הדרוזית בישראל - לקט נתונים לרגל חג הנביא שועייב, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה Druze in Syria, rpl.hds.harvard.edu (באנגלית) J. Stewart, Dona (2008). The Middle East Today: Political, Geographical and Cultural Perspectives. Routledge. p. 33. ISBN 9781135980795. Most Druze do not consider themselves Muslim. Historically they faced much persecution and keep their religious beliefs secrets. De McLaurin, Ronald (1979). The Political Role of Minority Groups in the Middle East. Michigan University Press. p. 114. ISBN 9780030525964. Theologically, one would have to conclude that the Druze are not Muslims. They do not accept the five pillars of Islam. In place of these principles the Druze have instituted the seven precepts noted above.. The Fellowship, Who Are the Druze?, International Fellowship of Christians and Jews (באנגלית אמריקאית) נתי רכט, דרוזים, באתר מט"ח עוז אלמוג, שרון הורנשטיין, הייחוד והאוטונומיה העדתית של הדרוזים בישראל יהושע פראוור, תולדות היהודים בממלכת הצלבנים, עמ' 199. זאב וילנאי, המעוטים בישראל: מוסלמים, נוצרים, דרוזים ובהאים הדרוזים מהווים "שמורת טבע גנטית", אתר הידען שמעון אביבי, Textual Similarities between the Children of Kenite in the Bible and the Druze Tradition /קווי דמיון טקסטואליים ואחרים בין בני קיני בתנ"ך לבין המסורת הדרוזית, JOURNAL ARTICLE /אופקים בגאוגרפיה No. 76 (תשע"א - 2010), pp. 68-91 Seddon, David (2013). A Political and Economic Dictionary of the Middle East. Routledge. p. 74. ISBN 9781135355616. Druze believe in seven prophets: Adam, Noah, Abraham, Moses, Jesus, Muhammad, and Muhammad ibn Ismail ad-Darazi. They also have a special affinity with Shueib, or Jethro, the father-in-law of Moses. N. Stearns, Peter (2008). The Oxford Encyclopedia of the Modern World. Oxford University Press. p. 574. ISBN 9780195176322. Druze venerate seven prophets: Adam, Noah, Abraham, Moses, Jesus, Muhammad, and Muhammad ibn Ismai'il ad-Darazi. A Political and Economic Dictionary of the Middle East. Routledge. 2013. ISBN 9781135355616. Druze believe in seven prophets: Adam, Noah, Abraham, Moses, Jesus, Muhammad, and Muhammad ibn Ismail ad-Darazi ... בר-אשר, עמ' 401 S. Swayd, Samy (2009). The A to Z of the Druzes. Rowman & Littlefield. p. 109. ISBN 978-0-81086836-6. They also cover the lives and teachings of some biblical personages, such as Job, Jethro, Jesus, John, Luke, and others בר-אשר, עמ' 400 על מנהגי החגים קראו: חגים ומועדים בדת הדרוזית יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, תל אביב: עם עובד, תש"ז, עמ' 94. Deeb, Marius (2013). Syria, Iran, and Hezbollah: The Unholy Alliance and Its War on Lebanon. Hoover Press. ISBN 9780817916664. the Maronites and the Druze, who founded Lebanon in the early eighteenth century. Hazran, Yusri (2013). The Druze Community and the Lebanese State: Between Confrontation and Reconciliation. Routledge. p. 32. ISBN 9781317931737. Artzi, Pinḥas (1984). Confrontation and Coexistence. Bar-Ilan University Press. p. 166. ISBN 9789652260499. CHURCHILL (1862). The Druzes and the Maronites. Montserrat Abbey Library. p. 25. Hobby (1985). Near East/South Asia Report. Foreign Broadcast Information Service. p. 53. "Sending relief--and a message of inclusion and love—to our Druze sisters and brothers". עידו אפרתי, מחקר גנטי מאשר: הגנום הדרוזי הייחודי משמר את עצמו מאז המאה ה-11, באתר הארץ, 5 בפברואר 2015 אלי אשכנזי‏, "אין שותף טוב ליהודים מהעם הדרוזי": הברית ההיסטורית שמאיימת להיקרע, באתר וואלה, 29 ביולי 2018 בר-אשר, עמ' 402 ערוץ 20, הדרוזים והמדינה, באתר ynet, 10 במאי 2015 גדעון אלון, גאווה דרוזית במשכן הכנסת, באתר ישראל היום, 4 ביוני 2012 יובל לישראל מאת חיים יבין - בתאריך הנקוב שמעון אביבי, 'אירועים משמעותיים בעדה הדרוזית בשלהי המאה העשרים', העשור החמישי: תשמ"ח-תשנ"ח (1998-1988), ירושלים: הוצאת ראובן מס, 2021, עמ' 246-241 מגלי והבה נשיא המדינה בפועל, באתר גלובס, 8 ביולי 2007 "Israel's Religiously Divided Society". Pew Research Center. 2016-03-08. נבדק ב-8 בדצמבר 2017. Virtually all Muslims (99%) and Christians (96%) surveyed in Israel identify as Arab. A somewhat smaller share of Druze (71%) say they are ethnically Arab. Other Druze respondents identify their ethnicity as "Other," "Druze" or "Druze-Arab." {{cite web}}: (עזרה) חוק הרשויות המקומיות (ביטול איחוד המועצות המקומיות דלית אל כרמל ועוספיה), התשס"ט-2008, ס"ח 2190 מיום 16.11.2008 אחיה ראב"ד, פרס בביקור חג אצל הדרוזים: "לכו להיי-טק", באתר ynet, 23 באפריל 2009 הדרוזים בישראל: שאלה של זהות, באתר citizenship.cet.ac.il "United Arab Emirates International Religious Freedom Report, Bureau of Democracy, Human Rights, and Labor (2009)". U.S. Department of State. אורכב מ-המקור ב-2009-10-31. Peidong Shen; et al. (2004). "Reconstruction of Patrilineages and Matrilineages of Samaritans and Other Israeli Populations From Y-Chromosome and Mitochondrial DNA Sequence Variation" (PDF). Human Mutation. 24 (3): 248–260. doi:10.1002/humu.20077. ISSN 1059-7794. PMID 15300852. S2CID 1571356. ארכיון (PDF) מ-2005-04-15. נבדק ב-2 בדצמבר 2016. {{cite journal}}: (עזרה) Shlush, LI; Behar, DM; Yudkovsky, G; et al. (2008), "The Druze: A Population Genetic Refugium of the Near East", PLOS ONE, 3 (5): Table S6, e2105, Bibcode:2008PLoSO...3.2105S, doi:10.1371/journal.pone.0002105, PMC 2324201, PMID 18461126 Doron M. Behar; Bayazit Yunusbayev; Mait Metspalu; Ene Metspalu; Saharon Rosset; Jüri Parik; Siiri Rootsi; Gyaneshwer Chaubey; Ildus Kutuev; Guennady Yudkovsky; Elza K. Khusnutdinova; Oleg Balanovsky; Olga Balaganskaya; Ornella Semino; Luisa Pereira; David Comas; David Gurwitz; Batsheva Bonne-Tamir; Tudor Parfitt; Michael F. Hammer; Karl Skorecki; Richard Villems (ביולי 2010). "The genome-wide structure of the Jewish people". Nature. 466 (7303): 238–42. Bibcode:2010Natur.466..238B. doi:10.1038/nature09103. PMID 20531471. S2CID 4307824. {{cite journal}}: (עזרה) "Genetics Confirm Oral Traditions of Druze in Israel", ScienceDaily, 12 במאי 2008 {{citation}}: (עזרה) Barcaccia, Gianni; Galla, Giulio; Achilli, Alessandro; Olivieri, Anna; Torroni, Antonio (5 באוקטובר 2015). "Uncovering the sources of DNA found on the Turin Shroud". Scientific Reports. 5 (1): 14484. Bibcode:2015NatSR...514484B. doi:10.1038/srep14484. PMC 4593049. PMID 26434580. {{cite journal}}: (עזרה) Hammer MF, Behar DM, Karafet TM, Mendez FL, Hallmark B, Erez T, Zhivotovsky LA, Rosset S, Skorecki K (בנובמבר 2009). "Extended Y chromosome haplotypes resolve multiple and unique lineages of the Jewish priesthood". Human Genetics. 126 (5): 707–17. doi:10.1007/s00439-009-0727-5. PMC 2771134. PMID 19669163. {{cite journal}}: (עזרה) Lazaridis, Iosif; et al. (2014). "Ancient human genomes suggest three ancestral populations for present-day Europeans". Nature. 513 (7518): 409–413. arXiv:1312.6639. Bibcode:2014Natur.513..409L. doi:10.1038/nature13673. PMC 4170574. PMID 25230663. Almarri, Mohamed A.; Haber, Marc; Lootah, Reem A.; Hallast, Pille; Al Turki, Saeed; Martin, Hilary C.; Xue, Yali; Tyler-Smith, Chris (2021). "The genomic history of the Middle East". Cell. 184 (18): 4612–4625.e14. doi:10.1016/j.cell.2021.07.013. PMC 8445022. PMID 34352227. Lily Agranat-Tamir, Shamam Waldman, Mario A.S. Martin, ..., Israel Finkelstein, Liran Carmel, David Reich, The Genomic History of the Bronze Age Southern Levant, Cell, ‏28.5.20 Agranat-Tamir L, Waldman S, Martin MS, Gokhman D, Mishol N, Eshel T, Cheronet O, Rohland N, Mallick S, Adamski N, Lawson AM, Mah M, Michel MM, Oppenheimer J, Stewardson K, Candilio F, Keating D, Gamarra B, Tzur S, Novak M, Kalisher R, Bechar S, Eshed V, Kennett DJ, Faerman M, Yahalom-Mack N, Monge JM, Govrin Y, Erel Y, Yakir B, Pinhasi R, Carmi S, Finkelstein I, Reich D (במאי 2020). "The Genomic History of the Bronze Age Southern Levant". Cell. 181 (5): 1146–1157.e11. doi:10.1016/j.cell.2020.04.024. PMC 10212583. PMID 32470400. {{cite journal}}: (עזרה) Haber et al. 2013. Quote:1-"We show that religious affiliation had a strong impact on the genomes of the Levantines. In particular, conversion of the region's populations to Islam appears to have introduced major rearrangements in populations' relations through admixture with culturally similar but geographically remote populations, leading to genetic similarities between remarkably distant populations like Jordanians, Moroccans, and Yemenis. Conversely, other populations, like Christians and Druze, became genetically isolated in the new cultural environment. We reconstructed the genetic structure of the Levantines and found that a pre-Islamic expansion Levant was more genetically similar to Europeans than to Middle Easterners." 2-"The predominantly Muslim populations of Syrians, Palestinians and Jordanians cluster on branches with other Muslim populations as distant as Morocco and Yemen." 3-Lebanese Christians and all Druze cluster together, and Lebanese Muslims are extended towards Syrians, Palestinians, and Jordanians, which are close to Saudis and Bedouins." "An International Genetic Study Confirms the History of the Druze Community". www.newswise.com (באנגלית). 11 בפברואר 2015. נבדק ב-2022-08-20. {{cite web}}: (עזרה)