קנטקי (BB-66)

אוניית המערכה קנטקי (BB-66) הייתה אוניית מערכה שלא הושלמה שנועדה להיות האונייה האחרונה של סדרת איווה. מס' גוף BB-66 היה אמור להשתייך במקור לאונייה השנייה מאוניות המערכה מסדרת מונטנה. עם זאת, הצורך הדחוף בעוד ספינות מלחמה בפרוץ מלחמת העולם השנייה והתנסויותיו של הצי האמריקני בזירת האוקיינוס השקט הביאו אותו למסקנה כי במקום אוניות מערכה גדולות וחמושות יותר מסדרת איווה, הוא זקוק במהירות לאוניות מערכה מהירות יותר של אותה סדרה כדי ללוות את נושאות המטוסים מסדרת אסקס שנבנות. כתוצאה מכך, האוניות BB-65 ו-BB-66 הוסדרו מחדש והונחו כאוניות מערכה מסדרת איווה ב-1942. ככזו, היא נועדה להיות החברה השישית והאחרונה שנבנתה בסדרת איווה. בזמן בנייתה היא הייתה האונייה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד מדינת קנטקי. כמו אוניית האחות שלה אילינוי, שהונחה כאחת מהזוגות האחרונות של סדרת איווה לפניה, קנטקי עדיין הייתה בבנייה בתום פעולות האיבה ונקלעה לצמצום השירותים המזוינים לאחר המלחמה. הבנייה שלה הושעתה פעמיים, ובמהלכן היא שימשה כספקית חלקי חילוף. בשנות ה-50, הועלו מספר הצעות להשלמת האונייה כספינת מלחמה של טילים מונחים, שננטשה בעיקר בגלל חששות עלות והקצב המשתולל של טכנולוגיית הטילים המתפתחת. קנטקי בסופו של דבר נמכרה לגרוטאות ב-1958. קנטקי תוכננה בשנת 1935, כאשר צי ארצות הברית יזם תוכניות עיצוב ליצירת סדרת דקוטה הדרומית מורחבת שלא הוגבלה על ידי הסכם הצי השני של לונדון. זה הביא לאחד מעיצובי "אוניית המערכה המהירה" שתוכננה בשנת 1938 על ידי סניף התכנון הראשוני במשרד הבנייה והתחזוקה. העברת חוק וינסון השני בשנת 1938 פינתה את הדרך לבנייתן של ארבע אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית ושתי אוניות המערכה הראשונות מסדרת איווה (איווה וניו ג'רזי) עבור צי ארצות הברית. ארבע אוניות המערכה האחרונות של הסדרה (מיזורי, ויסקונסין, אילינוי וקנטקי, בהתאמה) לא אושרו לבנייה עד 12 ביולי 1940. בעוד ש-BB-63 ו-BB-64 תוכננו במקור בתור האוניות האחרונות בסדרת איווה, BB-65 ו-BB-66 נועדו להיות האוניות הראשונות של סדרת מונטנה, שהייתה גדולה ואיטית יותר תוך עלייה של 12 תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) Mark 7. עם זאת, העברת תוכנית בניית מלחמת חירום ב-19 ביולי 1940, וכתוצאה מכך אילינוי וקנטקי הוזמנו מחדש כאוניות החמישית והשישית, בהתאמה, של סדרת איווה על מנת לחסוך זמן בבנייה, כך שהאונייה הראשונה של סדרת מונטנה תוקצה מחדש כ-BB-67. ההזמנות ל-BB-65 ו-BB-66 הוצאו ב-9 בספטמבר 1940, והאוניות הונחו ב-6 בדצמבר 1942 וב-7 במרץ 1942, בהתאמה. עד 1942 צי ארצות הברית העביר את מוקד הבנייה שלו מאוניות מערכה לנושאות מטוסים לאחר ההצלחות של קרבות נושאות מטוסים הן בקרב ים האלמוגים, ובמידה רבה יותר, בקרב מידוויי. כתוצאה מכך, בניית הצי האמריקאי של נושאות המטוסים מסדרת אסקס קיבלו את העדיפות הגבוהה ביותר להשלמה במספנות ארצות הברית על ידי הצי האמריקני. נושאות המטוסים מסדרת אסקס הוכיחו את עצמם חיוניים למאמץ המלחמתי בכך שאפשרו לבעלות הברית להשיג ולשמור עליונות אווירית בזירת האוקיינוס השקט, והפכו במהירות לזרוע הפוגעת העיקרית של צי ארצות הברית במאמץ המתמשך להביס את האימפריה היפנית. בהתאם לכך, ארצות הברית קיבלה ליקויים בשריון של שלהם סדרת איווה לטובת מהירות נוספת, שיכולה להפליג במהירות דומה לסדרת אסקס ולספק לנושאות המטוסים את הכמות המקסימלית של הגנה נגד מטוסים. כתוצאה מכך, בוטלה בניית סדרת מונטנה לפני שהאוניות הונחו. האונייה הייתה אמורה להיות חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) /50 קליבר Mark 7 בשלושה צריחים משולשים בקו המרכז, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על קדימה, כשהשלישי מאחור. הסוללה המשנית המתוכננת כללה עשרים תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים. עם הופעת הכוח האווירי והמנדט להשיג ולשמור עליונות אווירית, הגיע צורך להגן על הצי ההולך וגדל של נושאות המטוסים של בעלות הברית. לשם כך, האונייה הייתה אמורה להיות מצוידת בסוללת נ"מ של שמונים תותחי 40 מ"מ (1.6 אינץ') וארבעים ותשעה תותחים אוטומטיים בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ'), על מנת כמו אוניות סדרת איווה ממיזורי ואילך, שריון המחיצה הקדמי הוגדל מ-11.3 אינץ' המקורי עד 14.5 אינץ' (368 מ"מ) על מנת להגן טוב יותר מפני אש מפגיעות חזיתיות. מכיוון שהגנת הטורפדו של סדרת איווה הייתה כמעט זהה לאוניות המערכה הקודמות מסדרת דקוטה הדרומית, הוצע לעצב מחדש את גוף האונייה של אילינוי וקנטקי כדי לספק מידה רבה יותר של הגנה נגד טורפדו לאוניות המערכה. לפי סכימות הבנייה המקוריות של הסדרה כל צד של האונייה היה מוגן מתחת לקו המים על ידי שני מכלים שהותקנו מחוץ לחגורת השריון, ומופרדים על ידי מחיצה. מיכלים אלו תוכננו בתחילה להיות ריקים, אך בפועל מולאו במים או מזוט. החגורה המשוריינת התחדדה לעובי של 4 אינץ' (100 מילימטרים) מתחת לקו המים. מאחורי חגורת השריון היה חלל, ואחר כך עוד מחיצה. גוף האונייה החיצוני נועד לפוצץ טורפדו, כאשר שני התאים החיצוניים סופגים את הזעזוע וכל רסיסים או פסולת נעצרים על ידי חגורת השריון והתא הריק שמאחוריה. בשנת 1939 גילה הצי שמערכת זו הייתה פחות יעילה ממערכת ההגנה המוקדמת יותר נגד טורפדו של סדרת קרוליינה הצפונית בגלל קשיחות יתר של חגורת השריון התחתונה שגורמת לדליפה לתוך תאים סמוכים. לאחר מכן, העיצוב של מערכת ההגנה נגד טורפדו שונתה עבור אילינוי וקנטקי, כגון ביטול פרקי אצבעות לאורך מחיצות אחיזה מסוימות; מתכונת הבנייה המיועדת הוערכה לספק שיפור של עד 20% להגנת הטורפדו של אוניית המערכה ובו זמנית להפחית את ההצפה במקרה של פגיעת טורפדו. הבנייה של קנטקי הייתה רצופה בעיכובים. השדרית שלה הונחה במספנת הצי של נורפוק, פורטסמות', וירג'יניה ב-7 במרץ 1942. עם זאת, העבודה על האונייה הושעתה ביוני אותה שנה, והמבנה התחתון של קנטקי הושק כדי לפנות מקום לבניית LST ב-10 ביוני. העבודה על האונייה התחדשה ב-6 בדצמבר 1944, כאשר מבנה השדרית הועבר לרציף 8. העבודה על אוניית המערכה התנהלה בקצב איטי, והשלמתה הייתה צפויה ברבעון השלישי של 1946. בדצמבר 1945 הומלץ להשלים את קנטקי כאוניית מערכה נגד מטוסים, והעבודה על האונייה הופסקה באוגוסט 1946 בזמן שהדבר נשקל. הבנייה התחדשה שוב ב-17 באוגוסט 1948 מבלי שהתקבלה החלטה על התכנון הסופי שלה. העבודה על קנטקי נמשכה עד 20 בינואר 1950, אז הוחלט להפסיק את העבודה על האונייה. בעקבות זאת, היא הוצפה מהמבדוק היבש שלה כדי לפנות מקום לתיקונים לאונייה האחות מיזורי, שעלתה על שרטון בדרך מהמפטון רודס. בזמן שבנייתה הושעתה, לאחר קרבות ים האלמוגים ומידוויי, לשכת הספינות שקלה הצעת הסבה של נושאת מטוסים עבור אילינוי וקנטקי. כפי שהוצע, סיפון הטיסה שהוסב באילינוי היה באורך 864 רגל (263 מטרים) ורוחב 108 רגל (33 מטרים), עם חימוש זהה לנושאות המטוסים מסדרת אסקס של ארבעת צריחי התותחים התאומים 5 אינץ' ועוד ארבעה תותחי 5 אינץ' בצריחים בודדים, יחד עם שישה צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ. ההסבה ננטשה לאחר שצוות התכנון החליט שנושאות המטוסים המוסבות ישאו פחות מטוסים מסדרת אסקס, שניתן לבנות יותר נושאות מטוסים מסדרת אסקס באותו פרק זמן להסבת אוניות המערכה, וכי הפרויקט יהיה משמעותי יקר יותר מבניית נושאות מטוסים חדשות מסדרת אסקס. במקום זאת, אילינוי וקנטקי היו אמורות להסתיים כאוניות מערכה, אך בנייתן קיבלה עדיפות נמוכה מאוד. כבר ב-1946, פרויקטי הסבת טילים לקנטקי (פרויקט SCB 19) והסיירת הגדולה הבלתי גמורה USS הוואי נדונו. בתחילת שנות ה-50, ההתקדמות בטכנולוגיית הטילים המודרכים הובילה להצעה ליצור ספינת מלחמה גדולה חמושה בתותחים ובטילים כאחד. לשם כך, נבחרה קנטקי הלא גמורה להמרה מספינת תותחים ל"ספינת קרב של טילים מונחים". הצעה זו הייתה שמרנית יחסית, והייתה כרוכה בהתקנה של זוג משגרי תא זרועות עבור טיל הקרקע-אוויר RIM-2 טרייר (SAM) על בית הסיפון האחורי, עם זוג אנטנות עבור המכ"ם יירוט דופלר AN /APG-55 מותקן לפנים, ומכ"ם חיפוש אווירי AN/SPS-2 B על תורן קצר. מכיוון שאוניית המערכה כבר הושלמה בכ-73% (הבנייה הופסקה בסיפון השני), התקנת מערכת הטילים והאלקטרוניקה הנלווית הייתה כרוכה רק בהוספת הציוד הדרוש ללא כל צורך בבנייה מחדש של האונייה כדי להכיל את המערכת. כמה קונספטים של טילים מונחים כללו משגר אחד או שניים לשמונה טילי שיוט גרעיניים SSM-N-9 רגולוס II או SSM-N-2 טריטון. פרויקט ספינת הקרב של הטילים המונחים אושר ב-1954, וקנטקי זכתה למספר מ-BB-66 ל-BBG-1, כאשר ההסבה אמורה להסתיים ב-1956. עם זאת, הפרויקט בוטל עד מהרה, כאשר רעיונות ההסבה הועברו לפלטפורמה קטנה יותר שהובילה לסיירות הטילים המונחים מסדרת בוסטון. הסבות חלקיות אלו של שתי סיירות כבדות מסדרת בולטימור הוכיחו את עצמן כמוצלחות חלקית בלבד בתפקידן החדש, שכן קצב השינוי בטכנולוגיית טילי שיוט הפך את מערכות הנשק החדשות שלהן למיושנות, בעוד שהתותחים הכבדים הנותרים שלהן הוכיחו את עצמם. פרויקט הסבה נוסף בתחילת 1956 קרא להתקנת שני משגרי טילים בליסטיים גרעיניים פולאריס עם קיבולת של שישה עשר טילים. כמו כן הוצעו ארבעה משגרי RIM-8 טאלוס SAM עם שמונים טילים לכל משגר ושנים עשר משגרי RIM-24 טרטר SAM עם 504 טילים. אומדן של יולי 1956 צפה להשלים את הספינה ביולי 1961, אך עלות ההסבה אילצה בסופו של דבר את הצי לנטוש את הפרויקט. קנטקי מעולם לא הושלמה, במקום זאת שימשה כמקור לחלקי חילוף בזמן שהייתה בצי המילואים במספנת הצי של פילדלפיה בערך בין השנים 1950 ל-1958. הוריקן הייזל פגע באזור ב-15 באוקטובר 1954, וגרם לקנטקי להשתחרר מהמעגנים שלה ולעלות על שרטון בנהר דלאוור. בשנת 1956, החרטום של קנטקי הוסר והשתמשו בו לתיקון של ויסקונסין, שניזוקה בהתנגשות עם המשחתת USS איטון ב-6 במאי 1956. חבר הקונגרס ויליאם יוסטון נאצ'ר ניסה לחסום את מכירת האונייה על ידי התנגדות להצעת החוק באוגוסט 1957. אף על פי כן, קנטקי נמחקה מרשימות הצי ב-9 ביוני 1958 והחלק הבלתי שלם שלה נמכר לגריטה לחברת Boston Metals מבולטימור, מרילנד ב-31 באוקטובר תמורת 1,176,666 דולר. היא נגררה למספנתם בבולטימור בפברואר 1959. ארבעת הדוודים בהספק של 600 PSI (4.1 מגה-פסקל) של קנטקי וערכות הטורבינות שימשו להנעת שתי אוניות התמיכה בלחימה המהירות מסדרת סקרמנטו הראשונות, סקרמנטו שהונחה ב-1961 וקמדן שהונחה ב-1964. כאשר הצי עבר לדוודים בהספק של 1,200 PSI (8.3 מגה-פסקל), מלחים ששירתו על סיפון סקרמנטו וקמדן סייעו להפעיל את הדוודים בלחץ הנמוך הישנים יותר על סיפון ניו ג'רזי במהלך סיור הלחימה שלה במלחמת וייטנאם ועל סיפון כל ארבעת אוניות הסדרה איווה כאשר הם הופעלו מחדש ועברו מודרניזציה בשנות ה-80 כחלק מתוכנית צי 600 הספינות. זוג דלתות מהגוני במשקל 150 ליברות (68 קילוגרם) שנתרמו על ידי מדינת קנטקי בזמן שהאונייה הייתה בבנייה הוסרו והשתמשו בהן במועדון קצינים בעיר ניו יורק לפני שבסופו של דבר הוחזרו לחברה ההיסטורית של קנטקי בתחילת ינואר 1994. מדיה וקבצים בנושא קנטקי בוויקישיתוף