ח'ליפות קורדובה

ח'ליפות קורדובה (בערבית: خلافة قرطبة), הידועה גם בשם הח'ליפות הקורדובנית הייתה מדינה אסלאמית שנשלטה על ידי השושלת האומיית בין השנים 929 ל-1031. שטחה כלל את איבריה וחלקים מצפון אפריקה, ובירתה הייתה בקורדובה. היא ירשה את אמירות קורדובה עם הכרזתו העצמית של האמיר האומיי עבד א-רחמן השלישי כח'ליף בינואר 929. התקופה התאפיינה בהתרחבות של מסחר ותרבות. הח'ליפות התפרקה בתחילת המאה ה-11 במהלך הפיטנא של אל-אנדלוס, מלחמת אזרחים בין צאצאיו של הח'ליף הישאם השני ליורשיו של החאג'יב (פקיד בית המשפט), אל-מנסור. בשנת 1031, לאחר שנים של קרבות פנים, התפרקה הח'ליפות למספר טאיפה (ממלכות) מוסלמיות עצמאיות. עבד א-רחמן הראשון הפך לאמיר קורדובה בשנת 756 לאחר שש שנים בגלות לאחר שהאומאיים איבדו את תפקיד הח'ליף בדמשק לעבאסים בשנת 750. מתוך כוונה להחזיר את השלטון, הוא הביס את השליטים האיסלאמיים הקיימים באזור ואיחד נחלות מקומיות שונות לאמירות. הפשיטות אז הרחיבו את גודלה של האמירות; בשנת 806 כבשה האמירות את קורסיקה. שליטי האמירות השתמשו בתואר "אמיר" או "סולטאן" עד המאה ה-10. בתחילת המאה ה-10, עבד א-רחמן השלישי התמודד עם איומי פלישה מצפון אפריקה על ידי הח'ליפות הפאטמית, אימפריה אסלאמית שיעית מתחרה שבסיסה באיפריקיה. מכיוון שהפאטימים תבעו גם את הח'ליפות, בתגובה טען עבד א-רחמן השלישי לתואר הח'ליף עצמו. לפני הכרזתו של עבד א-רחמן כח'ליף, הכירו האומיים בדרך כלל בח'ליף העבאסי של בגדאד כשליטים החוקיים של הקהילה המוסלמית. גם לאחר שהדף את הפאטימים, הוא שמר על התואר היוקרתי יותר. למרות שתפקידו כח'ליף לא התקבל מחוץ לאל-אנדלוס ושלוחותיה בצפון אפריקה, מבחינה פנימית האומיים הספרדים ראו עצמם קרובים יותר למוחמד, ולפיכך לגיטימיים יותר, מהעבאסים. הח'ליפות נהנתה משגשוג מוגבר במהלך המאה ה-10. עבד א-רחמן השלישי איחד את אל-אנדלוס והכפיף את הממלכות הנוצריות של הצפון לשליטתו בכוח ובדיפלומטיה. עבד א-רחמן השלישי עצר את ההתקדמות הפאטמית לתוך מרוקו ואל-אנדלוס על מנת למנוע פלישה עתידית. התוכנית לפלישה פאטימית סוכלה כאשר עבד א-רחמן השלישי אבטח את מלייה ב-927, את סאוטה ב-931 ואת טנג'יר ב-951 בשנת 948, האמיר האידריסי אבול-עייש אחמד הכיר בח'ליפות, למרות שסירב לאפשר להם לכבוש את טנג'יר. האומיים צררו על טנג'יר ב-949, הביסו את אבול-עייש, ואילצו אותו לסגת. האומיים כבשו בעקבות כך את שאר צפון מרוקו. למרות שפלישה פאטימית נוספת למרוקו התרחשה בשנת 958 תחת הגנרל שלהם, ג'וואר. אל-חסן השני היה צריך להכיר בפאטימים. 75האומיים הגיבו בפלישה למרוקו האידריסית ב-973 עם הגנרל שלהם, גאליב. עד 974 נלקח אל-חסן השני לקורדובה, והאידריסידים הנותרים הכירו בשלטון האומיי. 75תקופת שגשוג זו התאפיינה ביחסים דיפלומטיים מתוגברים עם שבטים ברברים בצפון אפריקה, מלכים נוצרים מהצפון ועם צרפת, גרמניה וקונסטנטינופול. הח'ליפות הפכה לרווחית מאוד בתקופת שלטונו של עבד א-רחמן השלישי, על ידי הגדלת הכנסות הציבור ל-6,245,000 דינרים מעבד א-רחמן השני. הרווחים שהושגו בתקופה זו חולקו לשלושה חלקים: תשלום המשכורות ואחזקת הצבא, שימור מבני ציבור וצרכי הח'ליפה. מותו של עבד א-רחמן השלישי הוביל לעלייתו של בנו בן ה-46, אל-חכם השני, בשנת 961. אל-חאכם השני המשיך במדיניות אביו כלפי מלכים נוצרים ומורדים בצפון אפריקה. ההסתמכות של אל-חאכם על יועציו הייתה גדולה מזו של אביו מכיוון שהשגשוג הקודם תחת עבד א-רחמן השלישי אפשר לאל-חאכם השני לתת לח'ליפות להתנהל בעצמה. סגנון שלטון זה התאים לאל-חאכם השני שכן הוא התעניין יותר בעיסוקיו המלומדים והאינטלקטואליים מאשר בשלטון בח'ליפות. הח'ליפות הייתה בשיאה האינטלקטואלי והלימודי תחת אל-חאכם השני. מותו של אל-חאכם השני ב-976 סימן את תחילת סופה של הח'ליפות. לפני מותו, אל-חכאם מינה את בנו היחיד הישאם השני ליורשו. למרות שהילד בן ה-10 לא היה ראוי להיות ח'ליף, אלמנסור אבן אבי עמיר (יועצו הבכיר של אל-חאכם, הידוע גם בשם אלמנזור), שנשבע שבועת ציות להישאם השני, הכריז עליו כח'ליפה. בשנת 996 שלח אלמנזור כוח פלישה למרוקו. לאחר שלושה חודשים של מאבק, כוחותיו נסוגו לטנג'יר. אלמנזור שלח אז תגבורת חזקה תחת בנו עבד אל-מאליק. הצבאות התעמתו ליד טנג'יר. האומיים נכנסו לפאס ב-13 באוקטובר 998 לאחר פתיחת שערי העיר. לאלמנזור הייתה השפעה רבה על סובח, אמו ויורש העצר של הישאם השני. אלמנזור, יחד עם סובח, בודדו את הישאם בקורדובה תוך מיגור שיטתי של ההתנגדות לשלטונו, ואיפשרו לברברים מאפריקה להגר לאל-אנדלוס כדי להגדיל את בסיס התמיכה שלו. בזמן שהישאם השני היה ח'ליף, הוא היה רק דמות ייצוגית. הכוח שהוחזק באופן נומינלי על ידי הח'ליף הישאם נשמר על ידי בניו של אלמנזור, עבד אל-מאליק אל-מוזאפר, שמת ב-1008, ועבד אל-רחמן סנצ'ואלו. אולם בזמן שעבד אל-רחמן הוביל פשיטה על הצפון הנוצרי, מרד קרע את קורדובה והדיח אותו, והוא נהרג כשניסה להחזיר את עצמו לשלטון. התואר ח'ליף הפך לסמלי, ללא כוח או השפעה. מותו של עבד אל-רחמן סנצ'ואלו בשנת 1009 סימן את תחילתה של פיטנה של אל-אנדלוס, עם יריבים שטענו שהם הח'ליף החדש, אלימות סחפה את הח'ליפות ופלישות לסירוגין של שושלת חמודי. ח'ליפות שהושפעה מפלגים, התפוררה בשנת 1031 למספר טאיפות עצמאיות, כולל הטאיפה של קורדובה, הטאיפה של סביליה והטאיפה של סרגוסה. הח'ליף הקורדובאני האחרון היה הישאם השלישי (1027–1031). ההפרדה בין הכוח הזמני, המוחזק על ידי אלמנזור, לבין הרוחני, בידי הישאם כח'ליף, הגבירה את חשיבותו של הכוח הצבאי, סמל - יחד עם הגדולה של חצר הקנצלריות החדשה, יריבה של זו של הח'ליף עצמו. – השלטון של אלמנזור, ומכשיר להבטחת תשלום המיסים. אלמנזור המשיך בהצלחה את הרפורמות הצבאיות שהחלו על ידי אל-חאכם וקודמיו, שכיסו היבטים רבים. מצד אחד, הוא הגביר את ההתמקצעות של הצבא הסדיר, הכרחי הן כדי להבטיח את כוחו הצבאי בבירה והן כדי להבטיח זמינות כוחות עבור מסעותיו הרבים, אחד ממקורות הלגיטימיות הפוליטית שלו. מדיניות זו הפחיתה את הדגש על היטלים וחיילים לא מקצועיים אחרים, אותם הוא החליף במיסים ששימשו לתמיכה בחיילים המקצועיים - לעיתים קרובות סקליבים או מגרביים - ששחררו את ילידי אל-אנדלוס משירות צבאי. גיוס סקליבים וברברים לא היה חדש, אבל אלמנזור הרחיב אותו. מנגד, הוא יצר יחידות חדשות, בניגוד לצבא הסדיר של הח'ליפות, שהיו נאמנות בעיקר לו ושימשו לשליטה בבירה. האמיר עבד א-רחמן הראשון כבר השתמש בברברים ובסקליבים עבור צבא קבע של ארבעים אלף כדי לסיים את הסכסוכים שפקדו את האמירות עד כה. בזמן האמיר מוחמד הראשון הגיע הצבא לשלושים וחמישה עד ארבעים אלף לוחמים, מחציתם כוחות צבא סוריה. השכירות המסיבית הזו של שכירי חרב ועבדים גרמה לכך שלפי כרוניקנים נוצריים, "בדרך כלל צבאות סרצנים מסתכמים ב-30, 40, 50 או 60,000 איש, גם כאשר במקרים חמורים הם מגיעים ל-100, 160, 300 ואפילו 600,000 לוחמים". למעשה, נטען כי בתקופתו של אלמנזור, יכלו צבאות קורדובה לגייס שש מאות אלף פועלים ומאתיים אלף סוסים "הנמשכים מכל מחוזות האימפריה". על מנת לחסל איום אפשרי על כוחו וכדי לשפר את היעילות הצבאית, ביטל אלמנזור את מערכת היחידות השבטיות שהייתה בדעיכה עקב מחסור בערבים ומוסד פסאודו-פיאודליזם על גבולות, שבהם לכל אחד מהשבטים השונים היה מפקד משלו וזה גרם לעימותים מתמשכים, והחליף אותו ביחידות מעורבות ללא נאמנות ברורה לפי פקודות פקידי המינהל. הגרעין של הצבא החדש, לעומת זאת, בעיקר על ידי כוחות ברברים מגרביים. היריבות האתניות בין ערבים, ברברים וסלאבים בתוך הצבא האנדלוסי שימשו במיומנות על ידי אלמנזור כדי לשמור על כוחו - למשל, בכך שהורה שכל יחידה בצבא תהיה מורכבת מקבוצות אתניות מגוונות כדי שלא יתאחדו נגדו; ובכך למנוע את הופעתם של יריבים אפשריים. עם זאת, ברגע שהדמות הריכוזית שלהם נעלמה, יחידות אלו היו אחד הגורמים העיקריים למלחמת האזרחים במאה ה-11 שנקראה "פיטנה של אל-אנדלוס". לכוחות הברברים הצטרפו גם קבוצות של שכירי חרב נוצרים בעלי שכר טוב, שהיוו את עיקר המשמר האישי של אלמנזור והשתתפו במסעותיו בשטחים נוצריים. השלמת הרפורמה הזו של אלמנזור, שהחלה על ידי קודמיו, חילקה את האוכלוסייה באופן יסודי לשתי קבוצות לא שוות: מסה גדולה של משלמי מיסים אזרחיים וקסטה צבאית מקצועית קטנה, בדרך כלל מחוץ לחצי האי. הגידול בכוחות הצבא והתמקצעותם החלקית הביאו לגידול בהוצאות הכספיות לקיומם. זה היווה תמריץ נוסף לביצוע מסעות, שייצרו שלל ואדמה שבאמצעותם ניתן לשלם לחיילים. אדמות אלו, כשהן נמסרו לחיילים כתשלום, היו כפופות לאחר מכן למחווה והפסיקו לפעול תחת מערכת של קולוניזציה בגבולות. צבא הח'ליפות מומן על ידי החקלאים משלמי המיסים בתמורה לפטורים צבאיים, והורכב מגויסים מקומיים וכן משכירי חרב זרים - מיליציות ברבריות, עבדים סלאבים ושחורים, חברות נוצריות שכירי חרב ומתנדבים ג'יהאדים. באותה תקופה אל-אנדלוס הייתה ידועה בשם דאר ג'יהאד, או "מדינת הג'יהאד", ומשכה אליה מתנדבים רבים, ולמרות שאלו היו מעטים יחסית לכלל הצבא, הקנאות שלהם בלחימה יותר מפיזה על כך. לפי מחקרים מודרניים, כוחות שכירי חרב אלה אפשרו להגדיל את גודלו הכולל של צבא הח'ליפות משלושים או חמישים אלף חיילים בתקופת עבד א-רחמן השלישי לחמישים או תשעים אלף. אחרים, כמו Évariste Lévi-Provençal, טוענים שצבאות קורדובנים בשטח עם האלמנזור נעו בין שלושים וחמישה אלף לשבעים או שבעים וחמישה אלף חיילים. דמויות עכשוויות סותרות: דיווחים מסוימים טוענים שצבאותיהם מנו מאתיים אלף פרשים ושש מאות אלף חיילים רגלים, בעוד שאחרים מדברים על שנים עשר אלף פרשים, שלושת אלפים ברברים רכובים ואלפיים סודאנים, חי"ר קל אפריקאי. על פי דברי הימים, במערכה שסחפה את אסטורגה ולאון, הוביל אלמנזור שנים עשר אלף פרשים אפריקנים וחמשת אלפים פרשי אל אנדלוס וארבעים אלף חיילי רגלים. מסופר גם שבמסעותיו האחרונים הוא גייס ארבעים ושישה אלף פרשים, בעוד שש מאות נוספים שמרו על המרכבות, עשרים ושישה אלף חיילי רגלים, מאתיים צופים או 'שוטרים' ומאה ושלושים מתופפים. או שחיל המצב של קורדובה כלל 10,500 פרשים ורבים אחרים שמרו על הגבול הצפוני בגזרות מפוזרות. עם זאת, סביר הרבה יותר שצבאות המנהיג, אפילו במסעותיהם השאפתניים ביותר, אולי לא עלו על עשרים אלף איש. ניתן לטעון שעד המאה ה-11 אף צבא מוסלמי במערכה לא עלה על שלושים אלף חיילים, בעוד שבמהלך המאה השמינית הסתכמו המסעות הטרנס-פירנאים בעשרת אלפים איש ואלה שבוצעו נגד נוצרים בצפון חצי האי היו אפילו קטנים יותר. בתקופתו של האמיר אל-חאכם הראשון, נוצר משמר פלטיני של 3000 רוכבים ו-2000 חיילי רגלים, כולם עבדים סלאבים. פרופורציה זו בין שני סוגי החיילים נשמרה עד לרפורמות של אלמנזור. ההתאגדות המאסיבית של פרשים צפון אפריקאים הורידה את חיל הרגלים להטלת מצור ולחיל מצב במבצרים. רפורמה זו הובילה להעברת שבטים שלמים, בעיקר רוכבים ברברים, לחצי האי. הנשק העיקרי של מסעות חצי האי, שדרשו מהירות והפתעה, היה הפרשים הקלים. כדי לנסות לנטרל אותם, הקסטיליאנים יצרו את התפקיד של "אבירי נבלים" - האצילים את אותם אנשים חופשיים שהיו מוכנים להחזיק סוס כדי להגדיל את היחידות הרכובות - באמצעות Fuero de Castrojeriz של 974. מסיבות דומות לכך, יצר הרוזן הברצלוני בורל השני את דמות בתי הפראטג' - שקיבל מעמד צבאי מיוחס על ידי לחימה נגד הקורדובנים חמושים על סוסים - לאחר שאיבד את בירתו בסתיו 985. בניגוד לתפקיד הבולט של הצי אשר מילא בעשורים הקודמים תחת עבד א-רחמן השלישי, תחת אלמנזור הוא שימש רק כאמצעי להובלת כוחות קרקע, כמו בין המגרב לחצי האי האיברי, או ספינותיו של אלקאסר דו סאל במערכה נגד סנטיאגו דה קומפוסטלה ב-997. בתקופה זו שגשגה התעשייה הצבאית במפעלים ברחבי קורדובה. נאמר שהיא הייתה מסוגלת לייצר אלף קשתות ועשרים אלף חיצים מדי חודש, ו-1300 מגנים ושלושת אלפים מלאים למערכה בשנה. באשר לצי, רשת הנמלים שלו תוגברה בבסיס חדש באוקיינוס האטלנטי, באלקאסר דו סאל, שהגן על אזור קוימברה, התאושש בשנות ה-80 של המאה ה-10 ושימש כמקור היחידות שהשתתפו במערכה נגד הצי. סנטיאגו. על חוף הים התיכון, ההגנה הימית התרכזה בבסיס אל-מריה, כיום אלמריה. המספנות של הצי נבנו בטורטוסה בשנת 944. בתחילה את ההגנה הימית של הח'ליפות הוביל עבד א-רחמן בן מוחמד בן רומחיס, אדמירל ותיק ששירת את אל-חאכם השני והיה קאדי מאלווירה ופצ'ינה. הוא הדף פשיטות של אל-מגוס (עובדי אלילים) או אל-אורדומניון ('אנשי הצפון', ויקינגים), במערב אל-אנדלוס באמצע 971; בסוף אותה שנה, כאשר ניסו לפלוש לאל אנדלוס, עזב האדמירל את אלמריה והביס אותם מול חופי אלגרבה. באפריל 973, הוא העביר את צבאו של גאליב מאלג'צ'יראס להכניע את השבטים המורדים של המגרב ולסיים את השאיפות הפאטימות באזור זה. כמו בשנת 997, כאשר צי אל אנדלוס פגע בחוף גליסיה, בשנת 985 הוא הרס את הקטאלונים. במהלך המערכה הקטלאנית, גאוספרד הראשון, רוזן אמפוריה ורוסיון, ניסה לאסוף צבא כדי לעזור למקומיים, אך אז כמה משטים של שודדי ים ברברים איימו על חופיהם, ואילצו אותם להישאר כדי להגן על אדמותיהם. כדי להבטיח את השליטה בצבא, חיסל אלמנזור את הדמויות המרכזיות שהיו יכולות להתנגד לרפורמות שלו: בנוסף למותו של גליב, השתתפותו של מושל סרגוסה במזימת בנו הבכור שימשה הצדקה להחליף אותו עם חבר אחר, נוח יותר, מאותו שבט, הבאנו טוג'יב. האדמירל של הצי, ששמר על תקציב משמעותי, הורעל בינואר 980 והוחלף באדם הנאמן לאלמנזור. כפי שבצבא עודד את גיוס הברברים הנאמנים לו, כך במינהל הוא העדיף את הסקליבים לרעת הפקידים הילידים, שוב במטרה להקיף את עצמו בכוח אדם הנאמן רק לו. דרכי התחבורה היבשתיות היו זרועות מעוזים, שכן נכבדי אל אנדלוס הקדומים ביקשו לשלוט בתקשורת. שליחים נקנו בסודאן והוכשרו במיוחד לטפל בהודעותיו של אלמנזור ולהעביר את הדיווחים הרשמיים שכתבו משרדי החוץ שלו על המסעות השנתיים. הח'ליפות שבשליטת אלמנזור הייתה מדינה עשירה וחזקה. לפי קולמאירו, ההערכה היא שבחברה קדם-תעשייתית, על כל מיליון תושבים, ניתן היה לגייס עשרת אלפים חיילים. אפילו בהנחה שהכרוניקות מוגזמות פי עשרה מהמספרים האמיתיים - אלה מדברים על שמונה מאות אלף חיילים - הח'ליפות יכלה לכלול שמונה מיליון תושבים. אלה שמשתמשים בקריטריונים שוריים יותר מעריכים בין שבעה לעשרה מיליון, אבל האוכלוסייה הייתה כנראה פחותה בהרבה. באופן מסורתי, בסביבות שנת 1000 כבשה הח'ליפות ארבע מאות אלף קמ"ר ואוכלסה בשלושה מיליון נשמות. לשם השוואה, המדינות הנוצריות האיבריות כללו מאה ושישים אלף קמ"ר וחצי מיליון איש. עד המאה ה-10, 75% מהאוכלוסייה תחת האומיים התאסלמו, מספר שהגיע ל-80% כעבור מאתיים שנה. לשם השוואה, בזמן הפלישה המוסלמית היו בספרד כארבעה מיליון תושבים, אם כי לא חסרים היסטוריונים שיעלו הערכה זו לשבעה או שמונה מיליון. בממלכתו היו גם ערים גדולות כמו קורדובה, שעלו על מאה אלף תושבים; טולדו, אלמריה וגרנדה, שהיו בסביבות שלושים אלף; וסרגוסה, ולנסיה ומלאגה, כולם מעל חמישה עשר אלף. הדבר עמד בניגוד חד לצפון הנוצרי של חצי האי, שחסרו לו מרכזים עירוניים גדולים. כלכלת הח'ליפות הייתה מגוונת ומוצלחת, כשהמסחר בולט. דרכי סחר מוסלמיות חיברו את אל-אנדלוס עם העולם החיצון דרך הים התיכון. תעשיות שהתחדשו במהלך הח'ליפות כללו טקסטיל, קרמיקה, כלי זכוכית, עבודות מתכת וחקלאות. הערבים הכניסו גידולים כמו אורז, אבטיח, בננה, חצילים וחיטה קשה. שדות הושקו בגלגלי מים. כמה מהסוחרים הבולטים בח'ליפות היו יהודים. לסוחרים היהודים היו רשתות מסחר נרחבות שהשתרעו לאורך הים התיכון. מכיוון שלא הייתה אז מערכת בנקאית בינלאומית, התשלומים הסתמכו על רמה גבוהה של אמון, ורמת אמון זו יכולה להתבסס רק באמצעות קשרים אישיים או משפחתיים, כגון נישואין. יהודים מאל-אנדלוס, קהיר והלבנט נישאו כולם מעבר לגבולות. לכן, לסוחרים יהודים בח'ליפות היו עמיתים בחו"ל שהיו מוכנים לעשות איתם עסקים. גם כלכלת קורדובה הייתה פעילה בצורה יוצאת דופן בין היתר בשל מערכת המטבעות החזקה שלה, שנשמרה ושופרה על פי השלטון העבאסי. קורדובה הייתה אחד המרכזים המרכזיים בסחר בעבדים בים התיכון. זה נבע בחלקו מהמיקום הגאוגרפי שלה ובחלקו מההסתמכות שלו על הנוהג. מבחינה גאוגרפית, קורדובה נמצאת בדרום האזור המרכזי של ספרד, עם גישה לים דרך נהר הגואדלקיביר. היא השתמשה במיקום זה לטובתה שכן ספקיה העיקריים של עבדים נוצרים היו אדמות צפון אירופה והקונים של אותם עבדים היו בארצות המוסלמיות, אזורים שכבר היו לה קשרי מסחר איתם. סחר העבדים בקורדובה שגשג גם בגלל הסתמכות הממשל על עבדים. עבדים אלו היו בבעלות הח'ליף ומילאו תפקידים חשובים במשק הבית ובצבא. עבדים במיוחד היוו חלק ניכר מצבא הח'ליפות. לח'ליפות הייתה חברה מגוונת מבחינה אתנית, תרבותית ודתית. מיעוט של מוסלמים אתניים ממוצא ערבי תפס את עמדות הכוהנים והשליטות, מיעוט מוסלמי נוסף היו בעיקר חיילים ומתאסלמים "מולדים" נמצאו ברחבי החברה. היהודים היוו כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה: מעט יותר מהערבים ומספרם שווה בערך לברברים. הם עסקו בעיקר בעיסוקים עסקיים ואינטלקטואליים. המיעוט הנוצרי (המוזרבים) השתייך בגדול על צורת הטקס הוויזיגוטית. המוזרבים היו בשכבות נמוכות יותר של החברה, בעלי מיסים כבדים עם מעט זכויות אזרח ומושפעים תרבותית מהמוסלמים. ערבים אתניים כבשו את ראש ההיררכיה החברתית; למוסלמים היה מעמד חברתי גבוה יותר מיהודים, שהיה להם מעמד חברתי גבוה יותר מאשר לנוצרים. נוצרים ויהודים נחשבו לדיממים, שנדרשו לשלם ג'יזיה (מס הגנה). מדווחים כי מחצית מהאוכלוסייה בקורדובה הייתה מוסלמית עד המאה ה-10, עם עלייה ל-70 אחוז עד המאה ה-11. זה נבע פחות מהמרה מקומית מאשר מהגירה מוסלמית משאר חצי האי האיברי ומצפון אפריקה. הנוצרים ראו את מעמדם יורד משלטונם תחת הוויזיגותים, בינתיים השתפר מעמדם של היהודים במהלך הח'ליפות. בעוד יהודים נרדפו תחת הוויזיגותים, הקהילות היהודיות נהנו משלטון אומיה על ידי השגת חופש רב יותר, שפע ומעמד חברתי גבוה יותר. לדברי תומאס גליק, "למרות הנסיגה של מספרים ניכרים במהלך הבצורת והרעב של שנות ה-50 של המאה ה-8, הגירה טרייה של ברברים מצפון אפריקה הייתה מאפיין קבוע של ההיסטוריה של אנדלוסיה, עלתה בקצב במאה העשירית. היספנו-רומאים שהתאסלמו, שמנו שישה או שבעה מיליונים, היוו את רוב האוכלוסייה וגם תפסו את השלבים הנמוכים ביותר בסולם החברתי. ההערכה היא גם שעיר הבירה החזיקה בסביבות 450,000 אנשים, מה שהפך אותה לעיר השנייה בגודלה באירופה באותה תקופה. עבד א-רחמן השלישי (16 בינואר 929 - 15 באוקטובר 961) אל-חכאם השני (15 באוקטובר 961 - 16 באוקטובר 976) הישאם השני (16 באוקטובר 976 - 1009) מוחמד השני (1009) סולימאן אבן אל-חכאם (1009–1010) הישאם השני (1010 - 19 באפריל 1013) סולימאן אבן אל-חכאם (1013–1016) עבד א-רחמן הרביעי (1017) עלי אבן חמוד אל-נאסיר (1016–1018) אל-קאסים אבן חמוד אל-מאמון (1018–1021) יחיא אבן עלי אבן חמוד אל-מוטלי (1021–1023) אל-קאסים אבן חמוד אל-מאמון (1023) עבד א-רחמן החמישי (1023–1024) מוחמד השלישי (1024–1025) יחיא אבן עלי אבן חמוד אל-מוטלי (1025–1026) הישאם השלישי (1026–1031) תור הזהב של יהדות ספרד מדיה וקבצים בנושא ח'ליפות קורדובה בוויקישיתוף Barton 2004, p. 38. Chejne 1974, pp. 43–49. Hughes, Aaron W. (2013). Muslim identities : an introduction to Islam. New York. p. 108. ISBN 9780231531924. OCLC 833763900. Barton 2004, p. 37. Stanton, Charles D. (2015-06-30). Medieval maritime warfare. Barnsley, South Yorkshire. p. 111. ISBN 9781473856431. OCLC 905696269. O'Callaghan, J. F. (1983). A History of Medieval Spain. Ithaca: Cornell University Press. p. 119. Reilly 1993, p. 84. Abun-Nasr, Jamil (1987). A history of the Maghrib in the Islamic period. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0521337674. Chejne 1974, p. 35. Chejne 1974, pp. 37–38. Catlos, Brain A. (2014). Infidel Kings and Unholy Wars: Faith, Power, and Violence in the Age of Crusades and Jihad. New York: Farrar, Straus, and Giroux. p. 30. Abi Zar, Ibn; al-Qirtas, Rawd (1964). Annotated Spanish translation: A. Huici Miranda, Rawd el-Qirtas. 2nd edition, Anubar Ediciones (בספרדית). Vol. 1. Valencia. ISBN 84-7013-007-2. Chejne 1974, pp. 38–40. Catlos, Brain A. (2014). Infidel Kings and Unholy Wars: Faith, Power, and Violence in the Age of Crusades and Jihad. New York: Farrar, Straus, and Giroux. p. 23. ISBN 9780374712051. Chejne 1974, pp. 42–43. Reilly 1993, pp. 87–89. עבדים אירופאים ילידי חצי האי שהתאסלמו