laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Duets II (אלבום של פרנק סינטרה)

Duets II הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה. זהו אלבום האולפן ה-64 של סינטרה וה-36 הרואה אור בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1994. בעקבות הצלחתו של האלבום הקודם, Duets, הוציא חברת ההקלטות אלבום נוסף של דואטים. כמו באלבום הקודם גם באלבום זה הקליט סינטרה מראש את חלקו בשירים, ההקלטה הושלמה כאשר הזמרים המשתתפים הקליטו את חלקם, בזמנם הפנוי. האלבום נחשב לאיכותי יותר מהראשון, זאת עקב השיפור הטכנולוגי באיחוד שתי ההקלטות לידי שיר אחד. זאת על אף שבאלבום הראשון השתתפו כוכבים מהדרג הראשון: בונו, ברברה סטרייסנד, טוני בנט ועוד. באלבום זה השתתפו כוכבים שהקריירה שלהם כבר דעכה: ניל דיימונד או ווילי נלסון או כוכבים הנחשבים משניים: לואיס מיגל או לורי מורגן. הביצועים עצמם נחשבים לטובים יותר ומושקעים יותר מבחינת העיבוד והעריכה כמו השיר המשותף עם אנטוניו קרלוס ז'ובים או הדואט עם לנה הורן. גם אלבום זה הצליח מאוד מבחינה מסחרית והגיע אל המקום התשיעי במצעד האלבומים של מגזין הבילבורד. האלבום מכר מעל למיליון עותקים בארצות הברית. כמו באלבום הקודם גם באלבום זה היו חילוקי דעות בקרב מבקרי המוזיקה. למרות זאת זכה האלבום בפרס הגראמי בשנת 1995. אלבום זה מכיל את הקלטות האולפן האחרונות של סינטרה והוא אלבום האולפן האחרון שלו. לאחריו המשיכו חברות ההקלטה בהן עבד לאורך הקריירה שלו, להמשיך ולהוציא אלבומי אוסף או אלבומי הופעות חיות של סינטרה. לאחר מותו בתאריך המציין 90 שנה להולדתו, בשנת 2005 ראה אור אלבום אוסף מיוחד. באוסף זה הופיע ביצוע שלא ראה אור באלבומי הדואט. יחד עם לוצ'אנו פבארוטי בשיר, "My Way". פרנק סינטרה - קולות פיל ראמון - מפיק/מעבד מוזיקלי מידע על האלבום Duets II באתר MusicBrainz מידע על האלבום Duets II באתר AllMusic
רעד

האם התכוונתם ל... רעד (נוירולוגיה) – כגון רעד אצל חולי פרקינסון, רעד בתנועה וכן הלאה. צמרמורת ויברציה של מולקולה רעדניים – משפחה של עכבישים טילים רעד (נ"ט) – טיל נ"ט איראני רעד (טיל) – טיל קרקע קרקע איראני חאטף-8 – טיל שיוט פקיסטני המכונה גם רעד ראד רטט
מאה ימים של חסד

מאה ימים של חסד הוא ביטוי המציין את תחילת תקופת שלטון חדש, בה מצופה כי הביקורת מן האופוזיציה, התקשורת, בעלי הכוח והעם תהא מינימלית, בשל חוסר הארגון המאפיין תקופה זו של חילוף אנשי הממשל. השימוש בביטוי קיים גם מחוץ לשדה הפוליטי, בהתייחסות למנהלים או לבעלי תפקידים באופן כללי. לביטוי עלו במהלך השנים מספר מקורות אפשריים אשר הבולטים ביניהם הם: מספר הימים בו שרד שלטונו של נפוליאון בצרפת לאחר תקופת המלחמות הנפוליאוניות הנושאת את שמו - מאה הימים. זמן אקראי שהחל בארצות הברית בתקופה בה התחבורה לא הייתה מיידית, ועל כן זה היה הזמן בו נציגי הסנאט והקונגרס היו חייבים להתייצב בבירת האומה הנרחבת על מנת לקחת על עצמם את עול השלטון ולפתוח את המושבים בבתים המתאימים להם. ד"ר מאיר ברק, מה המקור של מאה ימי חסד?, באתר מכון דוידסון - הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע, ‏2 בספטמבר 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריאל קארו

אריאל קארו (נולד באוקטובר 1965), תת-אלוף בצה"ל במילואים, בתפקידו האחרון כיהן כקצין מודיעין ראשי (קמנ"ר) בשנים 2009–2013. אריאל קארו נולד ב-1965. לאחר לימודים בפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב, התגייס באוקטובר 1983 לצה"ל ושירת כלוחם בחיל השריון. לאחר פציעה עבר לחיל המודיעין. ב-1995 מונה לקצין המודיעין של אוגדת אזור יהודה ושומרון. לאחר שנתיים עבר לחטיבת המחקר בחיל המודיעין לתפקיד ראש ענף. בשנת 2000 היה מפקד קורס קציני המודיעין. בשנים 2001–2003 היה קצין המודיעין של פיקוד מרכז, במהלך הלחימה בתקופת האינתיפאדה השנייה ובמבצע חומת מגן. לאחר מכן מונה לסגן ראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון. משנת 2005 היה ראש מחלקת עיצוב המערכה באגף מבצעים, תפקיד אותו מילא גם במהלך מלחמת לבנון השנייה. בשנת 2007 עבר לתפקיד קצין מודיעין שדה ראשי, במהלך מבצע עופרת יצוקה. לאורך התפקיד פעל קארו להחזרת מודיעין השדה לאחריות אמ"ן, מתוך הבנה כי הניתוק אשר אירע בתחילת שנות ה-2000 היה לנתק המרכזי בזרימת המודיעין לדרגי השטח. במקביל פעל קארו לביסוס האיסוף הקרבי כמערך מקצועי בזרוע היבשה, אשר לימים הפך לחיל הגנת הגבולות. במאי 2009 מונה לקצין מודיעין ראשי (מפקד חיל המודיעין) וכיהן בתפקיד עד מרץ 2013. קארו הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. למד במכללה לביטחון לאומי בין השנים 2003–2004. הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בלימודי המזרח התיכון ומדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. קארו היה בין הקצינים הבכירים הבודדים בצה"ל שאינם בוגרי בה"ד 1. לאחר שחרורו מונה לראש מינהלת מודיעין וסייבר בחברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, ובשנת 2019 התקדם לתפקיד סמנכ"ל בכיר לפיתוח עסקי ושיווק ברפאל. מדיה וקבצים בנושא אריאל קארו בוויקישיתוף בשדה של קארו, באתר דובר צה"ל הצופה עובר שדה, על המעבר לתפקיד קמנ"ר, באתר זרוע היבשה של צה"ל רותם פסו, אתר צה"ל, קצין המודיעין הראשי: פעילות המודיעין הפכה מבצעית ומהירה יותר, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 9 במאי 2012 עמיר רפפורט, קצין המודיעין הראשי מודה: לא יודעים הכל, באתר nrg‏, 23 במרץ 2013 עמיר רפפורט, ‏הסייבר הוא מימד לחימה לכל דבר, באתר "IsraelDefense"‏, 21 במרץ 2013 קארו - ראש מנהלת מודיעין וסייבר ברפאל, "ישראל דיפנס", ‏ 29.12.2013. אריאל קארו, באתר "בהשקט ובבטחה".
קרישיות יתר

קרישיות יתר של הדם (בלועזית: תרומבופיליה) היא מצב של חריגה במנגנון קרישת הדם: הדם נקרש בקלות יתר או יתר על המידה. פגיעה זו מביאה ליצירת תרומובוזות – פַּקֶּקֶת (קרישי דם) בלתי-רצויים בוורידים או בעורקים, אשר עלולים לגרום לתחלואה, לנכות ואף למצבים מסכני חיים. תרומבופיליה יכולה להיות נרכשת (במהלך החיים) או מולדת (תורשתית), והיא עשויה להיות זמנית או קבועה. באופן כללי, תרומבופיליה נובעת כתוצאה מהפרעה בהרכב הדם, ובפרט מהפרעה במערכת הקרישה ובפקטורי הקרישה. באנגלית מבחינים בין שני מושגים בהקשר של קרישיות יתר: תרומבופיליה ו- Hypercoagulability, כאשר האחרון (Hypercoagulability) מתייחס לנטייה של הדם להיקרש בתוך מבחנה במעבדה. קרישיות יתר בהריון אחד מכל ארבעה סובל ממנה: מהי קרישיות יתר ואיך מזהים אותה?, באתר וואלה, 30 בינואר 2018 John A. Heit, Thrombophilia: Common Questions on Laboratory Assessment and Management, Hematology 2007, 2007-01-01, עמ' 127–135 doi: 10.1182/asheducation-2007.1.127 Houria I Hassouna, Thrombophilia and hypercoagulability, Medical Principles and Practice 18(6), 2009, עמ' 429-40 הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אוטונה אורסאולו

אוטונה אורסאולו (באיטלקית: Ottone Orseolo; ‏ 992 לערך - 1032) היה הדוכס ה-27 של ונציה. אוטונה כיהן כדוג'ה בין השנים 1009–1026. אוטונה היה בנו השלישי של פייטרו אורסאולו השני, שכיהן כדוג'ה. אוטונה ירש את כיסאו של אביו בגיל 16, והיה לצעיר הדוג'ים מאז ומעולם בהיסטוריה של לה סרניסימה. עוד בתקופת כהונתו של פייטרו, בעת שהקיסר אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהה בוורונה, והסכים להעניק זכויות מסחר לרפובליקת ונציה, הוא ביקש מפייטרו לשלוח את בנו השלישי לוורונה. בזמן שהותו בוורונה תמך הקיסר באוטונה כיורשו של פייטרו. החל משנת 1006 החל פייטרו להכין את בנו לתפקיד דוג'ה, ומינה אותו לדוג'ה משנה לצידו, וזמן קצר לאחר מכן הוריש את רכושו לעניים ולכנסייה, ופרש למנזר. לאחר פירשתו המשיך אוטונה לשלוט בוונציה לבדו. זמן קצר לאחר מות אביו, בשנת 1008, נשא אוטונה לאישה את מריה, בתו של גזה ואחותו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה. בשנת 1017 נפטר ויטאלה קאנדיאנו, פטריארך גראדו, ואוטונה מינה את אחיו, אורסו, (בנו השני של פייטרו), אשר כיהן באותה עת כבישוף של טורצ'לו לתפקיד הפטריארך, ואת אחיו הצעיר ויטאלה אורסאולו לתפקיד הבישוף שנתפנה. בעקבות נפוטיזם זה איבד אוטונה את הפופולריות שלו ואת אהדת הציבור, ולאחר שפופו, פטריארך אקווילה גינה את מעשיו, נאלצו אוטונה ואחיו להימלט בשנת 1022 לאיסטריה מאימת ההמון הזועם; אולם בשנת 1023 בזז פופו את גראדו, ובעקבות הביזה קראו תושבי ונציה וגראדו לאוטונה ולאחיו לשוב לוונציה ולגראדו, ובשנת 1024 הכיר האפיפיור יוחנן ה-14 בזכותו של אורסו להיות בישוף גראדו. מינויים משפחתיים נוספים הביאו להדחתו של אוטונה בשנת 1026 מכיסאו. אוטונה גולח, והוגלה לקונסטנטינופוליס, בה קיבל אותו הקיסר קונסטנטינוס ה-8 בזרועות פתוחות, והעניש את ונציה על ההדחה בביטול זכויות המסחר שהוענקו לעיר בתקופת פייטרו. בשל קשריו הטובים של אוטונה עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה, גם הקיסר קונראד השני, מיהר לבטל את זכויות הסחר של הסוחרים הוונציאנים, וגיסו של אוטונה, אישטוון הראשון מלך הונגריה תקף את ערי החוף באזור דלמטיה שהיו בשליטת ונציה וכבש חלק מהן. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1032 אולץ הדוג'ה אשר נבחר לאחר הדחת אוטונה, פייטרו בארבולאנו להתפטר, וויטאלה נשלח לקונסטנטינופוליס לקרוא לאחיו הבכור לשוב לוונציה (בינתיים שלט אורסו, ארכיבישוף גראדו בעיר). עם הגעת ויטאלה לקונסטנטינופול הוא גילה כי אחיו על ערש דווי, ואוטונה נפטר זמן קצר לאחר מכן מבלי ששב לוונציה. עם הגעת החדשות בדבר מותו של אוטונה לוונציה, התפטר אורסו מכס הדוג'ה, וקרוב משפחה רחוק, דומניקו אורסאולו (לפי היסטוריון אחר מדובר באח צעיר של אוטונה ואורסו), ניסה את כס הדוג'ה. ההמון הוונציאני התנגד לכך, ובחר את דמוניקו פלאבאניקו לדוג'ה. בנו של אוטונה, פטר אורסאולו ירש את אישטוון כמלך הונגריה. מדיה וקבצים בנושא אוטונה אורסאולו בוויקישיתוף
מלי

האם התכוונתם ל... מאלי – מדינה באפריקה אישים: ניקולו מלי – כדורסלן איטלקי מרסלו מלי – כדורגלן ארגנטינאי מל מילי
סטיבן אוסטין

סטיבן פולר אוסטין (באנגלית: Stephen Fuller Austin; ‏3 בנובמבר 1793 – 27 בדצמבר 1836), המוכר בכינוי "אבי טקסס", היה מייסד התיישבות אזרחי ארצות הברית בחבל טקסס כשהיה בשליטת מקסיקו. אוסטין נולד בווירג'יניה וגדל במיזורי. במשבר הכלכלי בשנת 1819, אוסטין, כמו אביו, איבד את כל כספו. בשלב זה אוסטין עבר לארקנסו. שם רכש אדמות באזור שיהפכו בהמשך לליטל רוק, עיר הבירה של מדינת ארקנסו. לאחר הרכישה גילה אוסטין כי המדינה בוחנת את האזור כדי להפוך אותו לעיר הבירה הטריטוריאלית. תביעתו לבעלות על הקרקע נדחתה על ידי בית המשפט. בארקנסו התמודד אוסטין לקונגרס ללא הצלחה ומונה כשופט. האספה הטריטוריאלית ארגנה מחדש את הממשלה וביטלה את מינויו של אוסטין בשנת 1820. לאחר שבוטל המינוי של אוסטין בארקנסו, הוא עבר ללואיזיאנה ושם הסדיר את לימודי המשפטים במדינה. אוסטין הפך לחבר במסדר "הבונים החופשים", והתקבל ללשכת לואיזינה מס' 111 בסנט ג'נבייב, מיזורי. בהמשך, בעת שהותו בטקסס פעל אוסטין להרחבת פעילות הבנייה החופשית בטריטוריה החדשה של טקסס. הוא הוביל את תהליך הקולוניזציה השני והמצליח בסופו של דבר של טקסס, כשהביא 300 משפחות אמריקאיות לטקסס בשנת 1825. בנוסף הוא עבד יחד עם הממשלה המקסיקנית כדי לתמוך ולחזק את ההגירה האמריקאית למקסיקו. אוסטין ראה עצמו כאזרח נאמן של מקסיקו עד שהגנרל המקסיקני, סנטה אנה, חטף אותו והחזיק אותו בשבי מפחד שאוסטין ינהיג מרד של אזרחי ארצות הברית היושבים בטקסס נגד מקסיקו. אולם, דווקא חטיפתו של אוסטין האיצה את בואו של מרד זה משום שעם שחרורו מהשבי תמך אוסטין במרד. הוא היה גנרל בצבא רפובליקת טקסס בעת המהפכה הטקסנית ושר החוץ הראשון של רפובליקת טקסס. אוסטין חלה בשבי המקסיקני במחלה כרונית שגרמה למותו בגיל העמידה כשהיה שר החוץ של רפובליקת טקסס. אוסטין נפטר רווק וחולה בדירה שכורה. אוסטין בירת טקסס, מחוז אוסטין ומוסדות בולטים שונים בארצות הברית קרויים על שמו. מדיה וקבצים בנושא סטיבן אוסטין בוויקישיתוף סטיבן אוסטין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סטיבן אוסטין באתר MASONRYTODAY סטיבן אוסטין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיפורים מאליס איילנד

סיפורים מאליס איילנד (בצרפתית: Recits D`Ellis Island), עדויות על נדודים ותקווה, הוא ספר תעודי של ז'ורז' פרק ורוברט רובר (Robert Bober). הספר נכתב במקור בצרפתית ויצא לאור בצרפת בשנת 1980. הספר יצא לאור גם בישראל, בעברית בהוצאת בבל בשנת 2009. ז'ורז' פרק היה סופר, מחזאי ופובליציסט צרפתי ממוצא יהודי. נחשב לאחד מחשובי הסופרים בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה והמפורסם בחברי קבוצת אוליפו. ז'ורז' פרק כתב: "מה שאני, ז'ורז' פרק, באתי לחקור כאן, זה את הנדודים, את הפזורה, את הגלות. אליס איילנד בשבילי הוא המקום של הגלות, כלומר המקום של העדר המקום, הלא-מקום, השום מקום". בשנת 1979 נסע ז'ורז' פרק עם רובר בובר, במאי סרטים דוקומנטריים, לניו יורק, כדי לצלם סרט תיעודי על תופעת ההגירה לאמריקה. זו גם נסיעה שלהם אל עצמם ואל יהדותם. הסרט התמקד בגל העצום של ההגירה שהתרחשה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. הספר סיפורים מאליס איילנד מתאר את ההיסטוריה של אליס אילנד, את תהליך הצילומים, מראה תמונות מהם, מספר על המחשבות שליוו את עשיית הסרט, מגולל את ההיסטוריה של האי ושל ההגירה לאמריקה ומביא שורה ארוכה של ראיונות מרתקים שערך פרק עם מהגרים יהודים ואיטלקים שהגיעו לאמריקה בראשית המאה ה-20 ועברו דרך אליס איילנד. אליס איילנד הוא אי מלאכותי הנמצא בנמל ניו יורק בשפך נהר הדסון. האי שימש מרכז של מחלקת ההגירה של ארצות הברית. דרך אליס אילנד עברו מרבית המהגרים שהגיעו לארצות הברית מסוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20. ב-1 בינואר 1892 נפתחה באי תחנת קליטת מהגרים של השלטון הפדרלי. התחנה פעלה עד ה-20 בנובמבר 1954, כאשר ל-98% מהבאים הותר להיכנס לארצות הברית. כשני האחוזים הנותרים הוחזרו למדינות מוצאם מנימוקים רפואיים וכלכליים, על חשבון קווי הספנות שהביאו את העולים. פקידי ההגירה העבירו את המהגרים במעין סרט נע כאשר המהגר עבר מפקיד לפקיד ואלה נהגו לסמן בגיר את המהגרים באותיות על בגדיהם, אותיות שציינו את הסיבות למניעת הכניסה לארצות הברית. היו מהגרים שהצליחו להיכנס לארצות הברית על ידי מחיקת הסימנים. כיום פועל באי מוזיאון ההגירה האמריקאי. ניתן להגיע לאליס אילנד במעבורות היוצאות מפארק באטרי בקצהו הדרומי של מנהטן או באלה המגיעות מג`רזי סיטי, ניו ג'רזי. פרק מנסה לשחזר את זהותו היהודית שאבדה בשואה, זו שנשכחה בנקודת המעבר ומרכז המעצר הזה שבין העולם ישן והחדש. במעמד הגורלי מול פקידי ההגירה, התבצע תהליך מהיר של "סלקציה" עוד לפני שזו הופעלה על ידי הנאצים. פרק עומד נבוך אל מול השאלות שנועדו לנפות את המהגרים "בני החיים", אלו שהתקבלו לחיות באמריקה. אליס איילנד כונה בפי המהגרים "אי הדמעות"; ז'ורז' פרק, רובר בובר, סיפורים מאליס איילנד. תרגמה מצרפתית: נורית פלד-אלחנן. הוצאת בבל, 2009. 177 עמודים. אליס איילנד, בית חרושת לייצור אמריקאים שירה סתיו, אי של אפשרות | "סיפורים מאליס איילנד", באתר הארץ, 17 ביוני 2009 פאר פרידמן, על "סיפורים מאליס איילנד" מאת ז'ורז' פרק עם רובר בובר ז'ורז' פרק עם רובר בובר אי הדמעות מתוך סיפורים מאליס איילנד, מכונת קריאה בבל ז'ורז' פרק עם רובר בובר סיפורים מאליס איילנד: עדויות על נדודים ותקווה מראה על אליס איילנד מגשר ברוקלין(הקישור אינו פעיל) ז'ורז' פרק באתר הוצאת בבל
אורי קיין

אורי קיין (באנגלית: Uri Caine; נולד בפילדלפיה ב-8 ביוני 1956), פסנתרן ומלחין ג'אז ומוזיקה קלאסית בת זמננו יהודי-אמריקאי, יוצר מרכזי בדור השני של "הזרם השלישי". קיין ידוע בחיבוריו בין סגנונות מוזיקליים שונים תוך שיתופי פעולה החוצים את גבולות הסוגות המוזיקליות. קיין נולד למשפחה יהודית בפילדלפיה, בבית דובר עברית. בילדותו נחשף לג'אז, רגטיים ומוזיקה קלאסית כמו גם למוזיקת נשמה של ג'יימס בראון ומוזיקה יהודית ומנגינות ופיוטים של יהודי תימן ועיראק. קיין למד באוניברסיטת פנסילבניה אצל המלחין האוואנגארדי ג'ורג' קראמב שם נחשף למוזיקה קלאסית בת זמננו. ב-1980 עבר לניו-יורק, ניגן פסנתר באופן מקצועי ושיתף פעולה עם מוזיקאי ג'אז ניו-יורקים כמיקי כץ, דון ביירון ודייב דאגלס. בשנות השמונים החל להלחין ויצר יצירות כ"מדרכות ניו-יורק - פנטסיה בצלילים על דמותה של ניו יורק בתחילת המאה ה-20", "Blue Wail" ועוד. פריצתו הגדולה של קיין הייתה בשנת 1997 כאשר החל להוציא את ההקלטות של "פרויקט גוסטב מאהלר", פרויקט שראשיתו בחקירותיו של קיין אחר מקורות המוזיקה של מאהלר במוזיקה יהודית ובו מנגנן האנסמבל של קיין פרשנות מודרנית (לדברי קיין - "מדרשים מוזיקליים") למוזיקה של מאהלר ויוצא ממנה להרפתקאות ג'אז, פיוטים ו אלתורים. התקליט הראשון היה Gustav Mahler/Primal Light, אשר זכה לפרס "אלבום מאהלר הטוב ביותר לשנת 1997" על ידי אגודת מאהלר הגרמנית (Die Gustav Mahler Gesellschaft). מחד, זכה הקונצרט בו הוענק הפרס לעשר דקות של תשואות בעמידה, מאידך, עורר עליו את זעמם של מספר מבקרים שראו במעלליו של קיין "חילול הקודש". בפרויקט מאהלר יצאו גם התקליטים Gustav Mahler in Toblach, ששיאו הוא קטע משירים על מות ילדים המוליך לתפילת אל מלא רחמים ו-Gustav Mahler: Dark Flame. בעקבות מאהלר ערך קיין פרשנויות גם לוריאציות גולדברג מאת יוהאן סבסטיאן באך ווריאציות דיאבלי מאת לודוויג ון בטהובן וכן למוזיקה של ואגנר, שומאן ומוצארט. בהמשך שיתף קיין פעולה עם מוזיקאי רוק, היפ הופ, כליזמר ומוזיקה אלקטרונית. ב-2006 הקליט במסגרת פרויקט "מצדה" של ידידו ג'ון זורן תקליט בשם Moloch: Book of Angels Volume 6, אשר מכיל קטעים שהולחנו לפי שמות המלאכים במיסטיקה העברית. מדיה וקבצים בנושא אורי קיין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אורי קיין (באנגלית) אורי קיין, באתר AllMusic (באנגלית) אורי קיין, באתר MusicBrainz (באנגלית) אורי קיין, באתר Discogs (באנגלית) אורי קיין, באתר Songkick (באנגלית) אורי קיין, באתר "הבמה" בן שלו, פנטסיה על ניו יורק, באתר הארץ, 22 באפריל 2007 ארז שוייצר, אינטלקט מוסיקלי נגיש לכל אוזן, באתר הארץ, 29 באפריל 2007 ראיון באתר All About Jazz (באנגלית) ביקורת על ה"מאהלר של קיין" (באנגלית) אורי קיין: מדרשים מוזיקליים (באנגלית) שיחה עם אורי קיין (באנגלית) פורטרט (באנגלית) לדבריו בראיון אביו התכוון ככל הנראה לעלות לישראל בשלב כלשהו. ולכן התעקש על מתן שמות עבריים לילדיו ועל דיבור בעברית בן שלו, פנטסיה על ניו יורק, באתר הארץ, 22 באפריל 2007 אורי קיין: מדרשים מוזיקליים (באנגלית)
בורמזי

האם התכוונתם ל... בורמזי – אזרח של מדינת בורמה (מיאנמר) בורמזי – גזע חתולים
נמרוד בוכמן

נמרוד בוכמן (נולד ב-8 ביולי 1983) היה שוער נבחרת ישראל בכדורגל חופים וקבוצת "מסעדות אחלה" פתח תקווה אלופת הליגה הישראלית בכדורגל חופים. בוכמן הצטרף לקבוצה זו, לאחר שבשנים 2007 ו-2008 שיחק במדי קבוצת תל אביב. ב-2010 זכה בוכמן יחד עם קבוצת "קדמת עדן כפר סבא" באליפות המדינה בכדורגל חופים. בוכמן השתתף במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל חופים ביוון. כמו כן, השתתף במוקדמות אליפות העולם בקסטליון שבספרד (2009) שם רשם הופעות בכל 4 המשחקים של הנבחרת, שהעפילה לשמינית הגמר שם הודחה על ידי המארחת ספרד. בוכמן שימש גם כשוער אס"א תל אביב בליגת הכדורגל באולמות וזכה עמה באליפות המדינה בליגת הכדורגל באולמות בשנת 2009 לאחר שנבחר למצטיין בסדרת הגמר. ואף השתתף עמה בליגת האלופות האירופאית באוסטריה. ב-2010 זכה בוכמן יחד עם קבוצת אס"א תל אביב בדאבל בליגת הכדורגל באולמות לאחר זכייה בגביע ובאליפות המדינה. בוכמן שימש כאחד מראשי מטה המאבק של אוהדי הפועל תל אביב נגד הריסת אולם אוסישקין והיה מראשי מטה המאבק של אוהדי הפועל תל אביב נגד בעלי הקבוצה, אלי טביב. בבחירות לעיריית תל אביב-יפו שנערכו בשנת 2008, הוצב במקום ה-13 ברשימת "עיר לכולנו". בשנים 2010–2012 ריכז בוכמן את המטה הארצי של "פורום פעולה אזרחית" בראשות הרב מיכאל מלכיאור אשר הובילה את המאבק הציבורי להגדלת חלקו של הציבור בתגליות הגז הגדולות במה שידוע לציבור דרך ועדת ששינסקי. בהמשך הוביל הפורום את המאבק הציבורי נגד הריכוזיות במשק והמאבק על "קרן הדורות הבאים" אשר אמורה להבטיח כי הכספים שיגיעו מתגליות הגז העצומות יופנו למטרות של חינוך, רווחה, בריאות והגנה על הסביבה. בקיץ 2011 היה בוכמן אחד מהפעילים הבולטים במסגרת המחאה החברתית. בוכמן הוא אחיהם של הכדורסלנים יפתח וכרמל בוכמן. הוא בעל תואר שני בדיפלומטיה מאוניברסיטת תל אביב. נכון לשנת 2016, הוא חי בברלין. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גונתר שולר

גונתר שולר (באנגלית: Gunther Schuller;‏ 22 בנובמבר 1922 – 21 ביוני 2015), היה מוזיקאי ג'אז ומוזיקה קלאסית. נגן קרן יער, מלחין, מנצח, מוזיקולוג ותאורטיקן של מוזיקה מודרנית. מגדיר ומעצב "הזרם השלישי", סגנון מוזיקלי הניצב בין מוזיקה קלאסית לג'אז. שולר נולד בניו יורק למשפחה מוזיקלית, אביו היה נגן כינור בפילהרמונית של ניו יורק. שולר הצעיר למד נגינה בחליל ובקרן ובגיל 15 כבר הופיע באופן מקצועי עם הבלט האמריקאי. בשנים 1943–1945 שימש כנגן הקרן הראשי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי ובין השנים 1945–1959 ניגן בתזמורת המטרופוליטן אופרה. במקביל החל לנגן ג'אז והופיע עם מיילס דייוויס החל מ-1949. בשנת 1955 הקים, יחד עם הפסנתרן ג'ון לואיס את "אגודת הג'אז המודרני" (Modern Jazz Society) שהפכה מאוחר יותר ל"אגודת הג'אז והמוזיקה הקלאסית" (Jazz and Classical Music Society). בשנת 1957, כאשר שימש כמרצה באוניברסיטת ברנדייס, הגדיר את "הזרם השלישי". שולר לא רק הגדיר את הזרם אלא הלחין מספר רב של יצירות שביטאו את מה שראה כעיקר הסינתזה בין הסגנונות. בהן Transformation ‏ (1957, לאנסמבל ג'אז), Concertino ‏ (1959, לרביעיית ג'אז ותזמורת), Abstraction ‏ (1959, ל-9 כלי נגינה), Variants on a Theme of Thelonious Monk ‏ (1960, ל-13 כלי נגינה) אותו ביצעו אורנט קולמן, אריק דולפי וביל אוונס ואופרה בשם The Visitation ‏ (1966). בשנים אלה הופיע כנגן וכמנצח בהרכבים שונים ומגוונים. בשנת 1959 הפסיק להופיע על במות והחל להקדיש עצמו להוראה, כתיבה תאורטית והיסטורית והלחנה. עם זאת הקליט מספר פעמים תקליטים יחד עם אמנים כדיזי גילספי, ג'ו לובנו ואחרים. ב-1989 שבר היעדרות ארוכה מן הבמה כאשר ניצח על יצירתו של צ'ארלס מינגוס Epitaph בלינקולן סנטר. הוא הלחין למעלה מ-160 יצירות, שימש כעורך סדרת Jazz Masterworks Editions של הסמיתסוניאן, פרויקט שמטרתו להציג את המיטב של היסטוריית ההקלטות של הג'אז מראשיתו על מנת לשחזר ולשמר הקלטות מיושנות ולהנגישן לציבור הרחב וכמנהל של להקת הג'אז של המכון. בשנת 1981 הקים את חברת התקליטים GM Recordings, המיועדת להוצאת מוזיקה של "הזרם השלישי". בשנת 1974 ו-1976 זכה בשני פרסי גראמי על ההופעה הקאמרית הטובה ביותר ועל האלבום הקלאסי הטוב ביותר. ב-1988 זכה לפרס ויליאם שומאן המוענק על ידי אוניברסיטת קולומביה על מפעל חיים בהלחנת מוזיקה אמריקאית. ב-1993 קיבל פרס למפעל חיים על תרומתו לג'אז מאת המגזין דאון ביט ובשנת 1994 זכה בפרס פוליצר להלחנה על יצירתו Of Reminiscences and Reflections. כמו כן קיבל למעלה מעשרה תוארי דוקטור לשם כבוד. Early Jazz: Its Roots and Musical Development, Oxford University Press. 1968 The Swing Era: The Development of Jazz, 1930-1945, Oxford University Press, 1991 Gunther Schuller: A Bio-Bibliography, Greenwood Publishing Group, 1987 מדיה וקבצים בנושא גונתר שולר בוויקישיתוף גונתר שולר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גונתר שולר, באתר קומפוניסטן דר גגנווארט גונתר שולר, באתר AllMusic (באנגלית) גונתר שולר, באתר MusicBrainz (באנגלית) גונתר שולר, באתר Discogs (באנגלית) גונתר שולר, באתר Songkick (באנגלית) ביוגרפיה באתר פרו-ארטה (באנגלית) גונתר שולר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גונתר שולר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אודות הפרויקט אתר החברה
הליגה הארצית בכדוריד

הליגה הארצית בכדוריד היא הליגה השלישית והנמוכה ביותר בכדוריד הישראלי. הליגה כוללת שני מחוזות (צפון/דרום), כשבכל מחוז 8 קבוצות. הקבוצה שמסיימת ראשונה בכל מחוז בסיום העונה, עולה לליגה הלאומית. ואותן מחליפות שתי הקבוצות שסיימו במקום האחרון בליגה הלאומית. הצפונית מבין השתיים נשלחת לשחק בעונה שלאחר מכן בליגה הארצית צפון, והדרומית, בארצית דרום. להלן הקבוצות המשתתפות בעונת 2022/2023: אס"א טכניון חיפה בני הרצליה 2 הפועל קריית אונו 2 הפועל קריית אונו סביון 2 א.ס. רמת השרון 2 מכבי פתח תקווה מ.כ נתניה מכבי ארזים רמת גן א.כ. נס ציונה 2 א.כ. נס ציונה הפיראטים מ.כ. חולון ותיקים הפועל ערד הפועל ירושלים (כדוריד) הפועל כפר מנחם הפועל ראשון לציון באר טוביה מכבי הולצמן הארזים ליגה ארצית צפון - אתר איגוד הכדוריד ליגה ארצית דרום - אתר איגוד הכדוריד
התנועה הדמוקרטית האשורית

התנועה הדמוקרטית האשורית (באנגלית: (Assyrian Democratic Movement (ADM, בארמית סורית: ܙܘܥܐ ܕܝܡܘܩܪܛܝܐ ܐܬܘܪܝܐ, תעתיק לעברית: זועא דימוקרטיא אתוריא או בקיצור זועא (Zowaa)) היא מפלגה אשורית אתנית בעיראק, ונכון ל-2009 היא המפלגה האשורית היחידה אשר זוכה לייצוג בפרלמנט העיראקי. המפלגה הוקמה ב-12 באפריל 1979 במטרה לשמש ייצוג לעם האשורי בעיראק וכדי להתנגד למשטר מפלגת הבעת' וניסיונותיו החוזרים ונשנים לנשל את האשורים מאדמותיהם. ב־1982 הכריזה התנועה על מאבק מזוין נגד משטרו של סדאם חוסיין. ראש התנועה הדמוקרטית האשורית בפרוץ המאבק היה יונדם כנא, שהיה במשך שנים רבות מסומן כמטרה על ידי מפלגת הבעת' העיראקית, כיום הוא משמש כחבר פרלמנט מטעם המפלגה. התנועה מוציאה לאור את העיתון "בהרה". האגף הצבאי של התנועה נקרא "יחידות הגנה למישור נינוה". מדיה וקבצים בנושא התנועה הדמוקרטית האשורית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של התנועה הדמוקרטית האשורית
פייטרו בארבולאנו

פייטרו בארבולאנו (באיטלקית: Pietro Barbolano) המכונה גם פייטרו צ'נטראניגו (Pietro Centranigo) היה הדוכס ה-28 של ונציה. פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 1026–1032. פייטרו נבחר לתפקיד לאחר הדחת קודמו, אוטונה אורסאולו. בעקבות ההדחה (שנבעה מכעס תושבי ונציה על הנפוטיזם של אוטונה), הוטלו סנקציות רבות על העיר ונציה על ידי הקיסר קונסטנטינוס ה-8, קיסר האימפריה הביזנטית והקיסר קונראד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כמו כן, בעקבות ההדחה אישטוון הראשון מלך הונגריה תקף את ערי ונציה שבחוף דלמטיה וכבש וסיפח חלק מהן. בעקבות הלחץ הכלכלי החלה דרישה עממית להשבת אוטונה לכיסאו. בשנת 1032, בעקבות הלחץ הציבורי התפטר פייטרו מכס הדוג'ה, וקרא לאוטונה לשוב מגלותו בקונסטנטינופוליס. באופן זמני שלט בוונציה אחיו של אוטונה, אורסו, ארכיבישוף גראדו. בעת שהגיעו השליחים לקונסטנטינופוליס, התברר כי אוטונה נמצא על ערש דווי. בשורה זו הביאה לניסיון של דומניקו אורסאולו להשתלט על כס הדוג'ה. תושבי העיר התנגדו לניסיון, שנראה בעיניהם ניסיון להקים מונרכיה בעיר, ולכן בשנת 1032 נבחר הסוחר העשיר דומניקו פלאבאניקו לתפקיד הדוג'ה.