דת מצרים העתיקה

דת מצרים העתיקה הייתה מערכת מורכבת של אמונות וטקסים פוליתאיסטיים, שהיוו חלק בלתי נפרד מתרבות מצרים העתיקה. היא התמקדה ביחסי הגומלין של המצרים עם אלוהויות שהאמינו שהם נוכחות בעולם ושהוא בשליטתם. טקסים כגון תפילה ומנחות סופקו לאלים כדי לזכות בטובתם. המנהגים הדתיים הפורמליים התרכזו בפרעונים, שליטי מצרים, כי האמינו כי הם בעלי כוחות אלוהיים מכוח מעמדם. הם שימשו כמתווכים בין בני עמם לאלים, והיו מחויבים לקיים את האלים באמצעות טקסים ומנחות כדי שיוכלו לשמור על מאע'ת, עיקרון הצדק הקוסמי הנוכח בעולם, ולהדוף את איספת, כוח הכאוס. המדינה הקדישה משאבים עצומים לטקסים דתיים ולבניית מקדשים. אנשים יכולים לקיים אינטראקציה עם האלים למטרותיהם, לפנות לעזרה באמצעות תפילה או לאלץ את האלים לפעול באמצעות קסם. פרקטיקות אלה היו נבדלות מהטקסים והמוסדות הפורמליים, אך קשורים קשר הדוק. המסורת הדתית העממית הלכה והתבלטה במהלך ההיסטוריה המצרית ככל שמעמדו של פרעה ירד. האמונה המצרית בחיים לאחר המוות וחשיבותם של טקסי ומנהגי הלוויה ניכרות במאמצים הגדולים שנעשו כדי להבטיח את הישרדות נפשותיהם לאחר המוות - באמצעות בניית קברים מפוארים, קבורה עם חפצים ומנחות במטרה לשמר את הגוף והנפש. שורשי הדת היו בפרהיסטוריה של מצרים והיא המשיכה להתקיים כ-3,500 שנה. פרטי האמונה הדתית השתנו עם הזמן כאשר חשיבותם של אלים מסוימים עלתה וירדה, ויחסיהם המורכבים השתנו. בתקופות שונות, אלים מסוימים זכו להכרה על פני האחרים, כולל אל השמש רע, האל היוצר אמון ואלת האם איזיס. במשך תקופה קצרה, בתאולוגיה שפרעה אחנתון קידם, אל אחד, אתון, החליף את הפנתיאון המסורתי. הדת והמיתולוגיה המצרית העתיקה הותירה אחריה כתבים ומונומנטים רבים, לצד השפעות משמעותיות על תרבויות עתיקות ומודרניות. האמונות והטקסים המכונים בעידן המודרני "דת מצרים העתיקה", היו חלק בלתי נפרד מכל היבטי התרבות במצרים העתיקה. בשפה המצרית לא היה מונח אחד התואם את תפישת הדת המודרנית. הדת המצרית העתיקה כללה מערך עצום ומשתנה של אמונות ופרקטיקות, המקושרות על ידי ההתמקדות המשותפת שלהם באינטראקציה בין עולמם של בני האדם לעולם האלוהי. מאפייני האלים שאכלסו את הממלכה האלוהית נקשרו בקשר הדוק להבנת המצרים את תכונות העולם בו חיו. ערך מורחב – אלוהויות במצרים העתיקה המצרים האמינו שתופעות הטבע הן כוחות אלוהיים בפני עצמם. כוחות אלוהיים אלה כללו את היסודות, מאפייני בעלי החיים או כוחות מופשטים. המצרים האמינו בפנתאון של אלים, שהיו מעורבים בכל היבטי הטבע והחברה האנושית. מנהגי הדת היו מאמצים לקיים ולמצב את התופעות הללו ולהפוך אותן ליתרון אנושי. מערכת פוליתאיסטית זו הייתה מורכבת מאוד, מכיוון שהאמינו כי אלים מסוימים קיימים בישויות שונות, ולחלקם תפקידים מיתולוגיים מרובים. לעומת זאת, כוחות טבע רבים, כמו השמש, נקשרו לאלילים מרובים. הפנתאון המגוון נע בין אלים בעלי תפקידים חיוניים ביקום לאלילים מינוריים או "שדים" עם פונקציות מוגבלות מאוד או מקומיות. זה יכול לכלול אלים שאומצו מתרבויות זרות, ולעיתים גם בני אדם: פרעונים שנפטרו והאמינו שהם אלוהיים, ומדי פעם גם פשוטי העם שהפכו מכובדים כמו אמחותפ, שלאחר מותו עבדו את דמותו בתור אל. תיאורי האלים באמנות לא נועדו כמייצגים מוחשיים של האופן שבו האלים עשויים להופיע, אם הם נראים לעיני בני אדם, מכיוון שהאופי האמיתי של האלים נתפס כמסתורי. במקום זאת, התיאורים האמנותיים העניקו צורות מוכרות לאלים המופשטים, באמצעות דימויים סימבוליים כדי לציין את תפקידו של כל אל בטבע. איקונוגרפיה זו לא הייתה קבועה, וניתן היה לתאר רבים מהאלים ביותר מצורה אחת. אלים רבים נקשרו לאזורים מסוימים במצרים שבהם היו כתות שעבדו וסגדו להם. עם זאת, הקשרים הללו השתנו עם הזמן, והן לא העידו על כך שהאל המזוהה עם מקום מקורו שם. למשל, האל מונטו היה הפטרון המקורי של העיר תבאי. עם זאת, במהלך הממלכה התיכונה הוא הוחלף על ידי אמון כאל המזוהה עם העיר, אף על פי שמקורו במקום אחר. הפופולריות והחשיבות הלאומית של אלים לאומיים השתנו באופן דומה. לאלילים היו יחסי גומלין מורכבים, אשר שיקפו חלקית את יחסי הגומלין של הכוחות שהם ייצגו. המצרים קיבצו לעיתים קרובות אלים כדי לשקף מערכות יחסים אלה. אחד הצירופים הנפוצים יותר היה שלישייה משפחתית המורכבת מאב, אם וילד, שלהם סגדו יחד. לחלק מהקבוצות הייתה חשיבות רחבה. קבוצה כזו, האניאד, כללה תשע אלוהויות ומערכת תאולוגית שכללה אלמנטים מיתולוגיים של יצירה, מלכות וחיים שלאחר המוות. היחסים בין אלוהויות יכולים לבוא לידי ביטוי גם בתהליך הסינקרטיזם, בו נקשרו שני אלים שונים או יותר ליצירת אלוהות מורכבת. תהליך זה היווה הכרה בנוכחותו של אל אחד "אצל" אחר, כאשר האל השני קיבל תפקיד השייך לראשון. קשרים אלה בין אלוהויות היו נזילים, ולא ייצגו מיזוג קבוע של שני אלים לאחד, והיו אלים שיכולים לפתח קשרים סינקרטיים מרובים. לפעמים, סינקרטיזם שילב אלוהויות עם מאפיינים דומים מאוד. בתקופות אחרות הוא הצטרף לאלים בעלי אופי שונה מאוד, כמו כאשר אמון, אל הכוח הנסתר, נקשר לרא, אל השמש. האל שהתקבל, אמון-רא, איחד בכך את הכוח שמסתתר מאחורי הטבע עם הכוח הגדול והגלוי ביותר בטבע. תפיסת היקום (הקוסמוס) המצרית התמקדה במאע'ת, מילה המקיפה כמה מושגים, כולל "אמת", "צדק" ו"סדר". זה היה הסדר הקבוע והנצחי של היקום, הן בקוסמוס והן בחברה האנושית, ולעיתים קרובות הוא התגלם כאלילה. הוא היה קיים מאז בריאת העולם, ובלעדיו העולם יאבד מלכידותו. באמונה המצרית, מאע'ת היה כל הזמן מאוים מכוחות האי סדר, ולכן כל החברה נדרשה לקיימו. ברמה האנושית פירוש הדבר שכל חברי החברה צריכים לשתף פעולה ולהתקיים יחד; ברמה הקוסמית פירושו שכל כוחות הטבע - האלים - ימשיכו לתפקד באיזון. מטרה אחרונה זו הייתה מרכזית בדת המצרית. המצרים ביקשו לשמור על מאע'ת בקוסמוס על ידי קיום האלים באמצעות מנחות ועל ידי ביצוע טקסים שדחו אי סדר והנציחו את מחזורי הטבע. החלק החשוב ביותר בהשקפה המצרית על היקום היה תפיסת הזמן, שעניינה מאוד את תחזוקת ה"מאע'ת". לאורך הזמן הליניארי, חזר על עצמו דפוס מחזורי, שבו מעת לעת התחדשה באירועים תקופתיים שהדהדו את הבריאה המקורית. בין האירועים הללו היו שיטפון הנילוס השנתי והירושה ממלך אחד למשנהו, אך החשוב ביותר היה ה"מסע היומיומי" של אל השמש רע. כשחשבו על צורת היקום, המצרים ראו את האדמה כמרחב שטוח של אדמה, המאויש על ידי האל גב, שעליו נשענה אלת השמים נות. השניים הופרדו על ידי שו, אל האוויר. מתחת לאדמה היה עולם תחתון מקביל ומעטפת עורקית, ומעבר לשמיים היה המרחב האינסופי של נו, הכאוס שהיה לפני הבריאה. המצרים האמינו גם במקום שנקרא דואת, אזור מסתורי הקשור למוות וללידה מחדש, שאולי שכב בעולם התחתון או בשמיים. בכל יום, האל רע עבר מעל פני האדמה על פני תחתית השמים, ובלילה הוא עבר דרך הדואט כדי להיוולד מחדש עם שחר. באמונה המצרית, היקום היה מיושב על ידי שלושה סוגים של יצורים חשים: האחד היה האלים; אחר היה רוחם של בני אדם שנפטרו, שהתקיימו בתחום האלוהי ובעל יכולות אלים רבות; בני האדם החיים היו הקטגוריה השלישית, והחשוב שבהם היה פרעה, שגשר בין התחומים האנושיים והאלוהיים. ערך מורחב – פרעה במשך השנים התלבטו האגיפטולוגים באיזה מידה נחשבו הפרעונים כאלים. ככל הנראה שהמצרים ראו את הסמכות המלכותית עצמה ככוח אלוהי. לכן, למרות שהמצרים הכירו בכך שפרעה הוא אנושי ונתון לחולשה אנושית, הם ראו בו זמנית כאל, מכיוון שכוח האלוהי של המלכות התגלם בו. לכן הוא שימש כמתווך בין בני מצרים לאלים . הוא היה המפתח לשמירה על מאע'ת, הן על ידי שמירה על צדק והרמוניה בחברה האנושית והן על ידי קיום האלים במקדשים ובמנחות. מסיבות אלה הוא פיקח על כל הפעילות הדתית הממלכתית. עם זאת, השפעתו ויוקרתו האמיתיים של פרעה עשויות להיות שונות מהצגתו בכתבים ותיאורים רשמיים, והחל בסוף תקופת הממלכה החדשה המאוחרת חשיבותו הדתית ירדה באופן דרסטי. המלך היה קשור גם לאלים ספציפיים רבים. הוא זוהה ישירות עם הורוס, שייצג את המלכות עצמה, והוא נחשב כבן של רע, ששלט והסדיר את הטבע, כשפרעה שלט וניהל את החברה. בזמן הממלכה החדשה הוא נקשר גם לאמון, הכוח העליון ביקום. עם מותו, המלך נעשה אלוהי לחלוטין. במצב זה הוא זוהה ישירות עם רע, והיה קשור גם לאוסיריס, אל המוות והלידה מחדש ואביו המיתולוגי של הורוס . מקדשי תמותה רבים הוקדשו לפולחן פרעונים שנפטרו כאלים. למצרים היו אמונות משוכללות על המוות ועל החיים שלאחר המוות. הם האמינו שבני אדם מחזיקים ב"קא", או בכוח חיים, שעזב את הגוף בנקודת המוות. בחיים קיבלה ה"קה" את מזונה ממזון ושתייה, ולכן האמינו שכדי להחזיק מעמד לאחר המוות, על הקה להמשיך ולקבל מנחות מזון שאת מהותם הרוחנית היא עדיין יכולה לצרוך. לכל אדם היה גם "בא", מכלול המאפיינים הרוחניים הייחודיים לכל אדם. שלא כמו ה"קא", ה"בא" נשאר מחובר לגופה לאחר המוות. טקסי הלוויות מצריים נועדו לשחרר את ה"בא" מהגוף כך שהוא יכול לנוע בחופשיות, ולהצטרף אליו עם ה"קא" כך שהוא יוכל לחיות כ"אקה". עם זאת, היה חשוב גם כי גופת הנפטר תישמר, מכיוון שהמצרים האמינו כי ה"בא" חזר לגופו בכל לילה כדי לקבל חיים חדשים, לפני שיצא בבוקר כ"אקה". ערך מורחב – אתוניזם במהלך תקופת הממלכה החדשה ביטל פרעה אחנתון את הפולחן הרשמי של אלים אחרים לטובת אל השמש, אתון. במחקר ההיסטורי האירוע נחשב כמופע הראשון של מונותיאיזם אמיתי בהיסטוריה, אם כי הפרטים של התאולוגיה האתוניסטית עדיין לא ברורים וההצעה שהוא היה מונותאיסטי שנויה במחלוקת. הרחקתם של אלים אחרים פרט לאל אחד מהפולחן הייתה סטייה רדיקלית מהמסורת המצרית, ויש הרואים באחנתון דוגל במונולטריזם ולא כמונותאיזם, מכיוון שהוא לא הכחיש באופן אקטיבי את קיומם של אלים אחרים; הוא פשוט נמנע מלסגוד להם למעט אתון. תחת ממשיכיו של אחנתון חזרה מצרים לדתה המסורתית, ואחנתון עצמו הושמץ ככופר. ערך מורחב – ספרות מצרים העתיקה בשעה שלמצרים לא היה שום כתבי קודש מאוחדים, הם הפיקו כתבים דתיים רבים מסוגים שונים. יחד הטקסטים השונים מספקים הבנה נרחבת, אך עדיין לא שלמה, של פרקטיקות ואמונות דתיות מצריות. ערך מורחב – מיתולוגיה מצרית מיתוסים מצריים היו סיפורים מטפוריים שנועדו להמחיש ולהסביר את פעולות האלים ותפקידיהם בטבע. פרטי האירועים שסיפרו יכולו להשתנות ולהעביר נקודות מבט סמליות שונות על האירועים האלוהיים המסתוריים שתיארו, ולכן ישנם מיתוסים רבים בגרסאות שונות וסותרות. נרטיבים מיתיים נכתבו לעיתים רחוקות במלואם, ולעיתים קרובות טקסטים מכילים רק פרקים או רמיזות למיתוס גדול יותר. הידע על המיתולוגיה המצרית, נובע, אם כן, בעיקר ממזמורים המפרטים את תפקידיהם של אלוהים ספציפיים, מטקסטים פולחניים המתארים פעולות הקשורות לאירועים מיתיים, ומטקסטים נלווים המזכירים את תפקידיהם של אלוהים רבים בעולם הבא. מידע מסוים גם ניתן על ידי רמיזות בטקסטים חילוניים. לבסוף, יוונים ורומאים, דוגמת פלוטרכוס, תיעדו כמה מן המיתוסים בסוף ימי מצרים העתיקה. בין המיתוסים המצריים המשמעותיים היו מיתוסי הבריאה. על פי סיפורים אלה, העולם התגלה כמרחב יבש באוקיינוס הראשוני של הכאוס. מכיוון שהשמש חיונית לחיים על פני האדמה, העלייה הראשונה של האל רע סימנה את רגע הופעתה זו. צורות שונות של המיתוס מתארות את תהליך הבריאה בדרכים שונות: הפיכת האל הקדום אתום לאלמנטים היוצרים את העולם, כנאומו היצירתי של האל האינטלקטואלי פתח, וכמעשה של הכוח הנסתר של האל אמון. ללא קשר לריאציות אלה, פעולת הבריאה ייצגה את ההתבססות הראשונית של מאע'ת ואת הדפוס למחזורי הזמן הבאים. החשוב מכל מיתוסים מצריים היה מיתוס אוסיריס. הוא מספר על השליט האלוהי אוסיריס, שנרצח על ידי אחיו הקנאי סת, אל המזוהה לעיתים קרובות עם תוהו ובוהו. אחותו של אוסיריס ואשתו איזיס הקימו אותו לתחייה כדי שיוכל להביא יורש, הורוס. אוסיריס נכנס אז לעולם התחתון והפך לשליט המתים. לאחר שגדל, לחם הורוס והביס את סת כדי להפוך למלך בעצמו. הקשר של סת לכאוס, והזיהוי של אוסיריס והורוס כשליטים החוקיים, סיפק רציונל לרצף פרעוני והציג את הפרעונים כמקיימי הסדר. במקביל, מותו ולידתו מחדש של אוסיריס היו קשורים למעגל החקלאי המצרי, בו גידלו שגשגו הגידולים בעקבות הצפת הנילוס באביב, וסיפקו תבנית לתחיית נפשות האדם לאחר המוות. מוטיב מיתי חשוב נוסף היה המסע של רע דרך הדואט בכל לילה. במהלך המסע הזה נפגש רע עם אוסיריס, ששימש שוב כסוכן התחדשות, כך שחייו התחדשו. הוא גם נלחם כל לילה עם אפפ, אל הנחש המתפתל שמייצג כאוס. תבוסתו של אפפ והמפגש עם אוסיריס הבטיחו את עליית השמש למחרת בבוקר, אירוע שייצג לידה מחדש וניצחון הסדר על הכאוס. נהלי הטקסים הדתיים נכתבו לעיתים קרובות על פפירוסים, אשר שימשו כהוראות לביצוע הטקס. טקסטים פולחניים אלה נשמרו בעיקר בספריות המקדש. על המקדשים עצמם היו רשומים גם טקסטים כאלה, ולעיתים קרובות מלווים באיורים. בניגוד לפפירוסים, כתובות אלה לא נועדו להוראות, אלא נועדו להנציח את הטקסים באופן סמלי גם אם במציאות, אנשים חדלו לבצע אותם. טקסטים של קסמים מתארים גם הם טקסים, אם כי טקסים אלה היו חלק מהלחשים ששימשו למטרות ספציפיות בחיי היומיום. למרות מטרתם הארצית, מקורם של רבים מהטקסטים הללו גם בספריות המקדש ובהמשך הופצו בקרב האוכלוסייה הכללית. המצרים הפיקו תפילות וזמירות רבות שנכתבו בצורה של שירה. מזמורים ותפילות עוקבים אחר מבנה דומה ומובחנים בעיקר במטרות שהם משרתים. מזמורים נכתבו כדי להלל אלים מסוימים. כמו טקסטים פולחניים, הם נכתבו על פפירוסים ועל קירות המקדשים, וכנראה נאמרו כחלק מהטקסים הפולחניים. רובם בנויים על פי נוסחה ספרותית מוגדרת, שנועדה לפרש את הטבע, ההיבטים והפונקציות המיתולוגיות של אלוהות נתונה. הם נוטים לדבר בצורה מפורשת יותר על תאולוגיה בסיסית מאשר כתבים דתיים מצריים אחרים, והפכו לחשובים במיוחד בממלכה החדשה, תקופה של שיח תאולוגי פעיל במיוחד. תפילות עוקבות אחר אותו דפוס כללי כמו מזמורים, אך פונות לאל הרלוונטי באופן אישי יותר, ומבקשות ברכות, עזרה או סליחה על מעשים לא נכונים. תפילות כאלה הן נדירות לפני הממלכה החדשה, דבר המצביע על כך שבתקופות קודמות לא ניתן היה להניח כי אינטראקציה אישית ישירה כזו עם אלוהות אפשרית, או שלפחות הייתה פחות סיכוי לבטא אותה בכתב. הם ידועים בעיקר מכתובות על פסלים ועמודים שנותרו באתרים קדושים כמנחות. בין הכתבים המצריים המשמעותיים ביותר והנשמרים ביותר הם כתבי הלוויה שנועדו להבטיח שנשמות שנפטרו יגיעו לחיים שלאחר המוות. המוקדמים מביניהם הם טקסטי הפירמידה. הם אוסף רופף של מאות לחשים שנכתבו על קירות הפירמידות המלכותיות בתקופת הממלכה הקדומה, שנועדו לספק את האמצעים להצטרף לחברת האלים בחיים שלאחר המוות. הכישופים מופיעים בסידורים ובצירופים שונים, ומעטים מהם מופיעים בכל הפירמידות. בסוף תקופת הממלכה הקדומה החל להופיע בקברים גוף חדש של לחשי לוויה, שכלל חומר מטקסטי הפירמידה, שכתובים בעיקר על ארונות קבורה. אוסף כתבים זה מכונה טקסטים של ארונות קבורה, ולא היה שמור לבני מלוכה, אלא הופיע בקברים של פקידים שאינם מלכותיים. בממלכה החדשה צמחו כמה כתבי הלוויה חדשים, מהם הידוע ביותר הוא ספר המתים. שלא כמו הספרים הקודמים, לעיתים קרובות הוא מכיל איורים נרחבים. הספר הועתק על פפירוס ונמכר לפשוטי העם שיונחו בקבריהם. ערך מורחב – מקדש מצרי מקדשים התקיימו מראשית ההיסטוריה המצרית, ובשיא הציוויליזציה המצרית הם היו קיימים ברוב עיירותיה. הם כללו גם מקדשי מתים, שנבנו כדי לשרת את רוחם של פרעונים שנפטרו ומקדשים המוקדשים לאלים פטרונים, אם כי ההבחנה הייתה מטושטשת מכיוון שאלוהות ומלכות היו קשורים זה לזה באופן הדוק. המקדשים לא נועדו כמקומות לפולחן על ידי האוכלוסייה הכללית, ולפשוטי העם היה מערך מורכב של פרקטיקות דתיות משלהם. במקום זאת, המקדשים הממלכתיים שימשו כבתים לאלים, בהם טופלו דימויים פיזיים ששימשו כמתווכים שלהם וסיפקו מנחות. האמינו כי שירות זה הכרחי לקיום האלים, כדי שיוכלו בתורם לקיים את היקום עצמו. לפיכך, מקדשים היו מרכזיים בחברה המצרית, ומשאבים עצומים הוקדשו לתחזוקתם, כולל תרומות מהמלוכה והם גם כללו אחוזות גדולות משלהם. פרעונים הרחיבו אותם לעיתים קרובות כחלק מחובתם לכבד את האלים, כך שמקדשים רבים גדלו לגודל עצום. עם זאת, לא לכל האלים היו מקדשים המוקדשים להם, שכן אלים רבים שהיו חשובים בתאולוגיה הרשמית זכו לפולחן מינימלי בלבד, ואלים ביתיים רבים היו המוקד של הערצה פופולרית ולא לפולחן במקדשים. המקדשים המצריים הקדומים ביותר היו מבנים קטנים ובלתי קבועים, אך החל מתקופת הממלכות העתיקות הם פותחו, והם נבנו יותר ויותר מאבן. בתקופת ממלכה החדשה, צץ מתווה מקדש בסיסי, שהתפתח מאלמנטים משותפים ממקדשים שנבנו קודם. באופן כללי תוכנית זו שימשה עבור רוב המקדשים שנבנו מכאן ואילך, ורוב אלה ששורדו דבקים בה. בתוכנית סטנדרטית זו נבנה המקדש עם מסדרון תהלוכה מרכזי, שהוביל דרך סדרה של חצרות ואולמות אל לב המקדש, שכלל פסל של אל המקדש. הגישה לחלק המקודש ביותר של המקדש הוגבלה לפרעה ולכהנים הבכירים ביותר. המסע מכניסה לבית המקדש אל לב המקדש נתפס כמסע מהעולם האנושי אל התחום האלוהי, נקודה שמודגשת על ידי הסמליות המיתולוגית המורכבת הקיימת בארכיטקטורת המקדשים. בין בניין המקדש עצמו לחומה החיצונית ביותר של מתחמי המקדשים, היו בניינים רבים, כולל סדנאות ואזורי אחסון כדי לספק את צורכי המקדש, ואת הספרייה בה הוחזקו כתבי הקודש ותעודות שונות, והיא שימשה גם כמרכז למידה לנושאים מגוונים. באופן עקרוני הייתה זו חובתו של המלך הפרעון לבצע את טקסי המקדש, שכן הוא היה נחשב נציג האלים. בפועל, חובות פולחניות כמעט תמיד בוצעו על ידי כהנים. תחילה מעמד נפרד של כהנים; במקום זאת, בכירים בשלטון כיהנו בתפקיד זה כמה חודשים בשנה לפני שחזרו לתפקידם החילוני. רק בממלכה החדשה התפשטה הכהונה המקצועית, אם כי רוב הכהנים הזוטרים עדיין שימשו במשרה חלקית. כולם היו מועסקים על ידי השלטון, והמלך היה הקובע האחרון במינויים שלהם. עם זאת, ככל שעושר המקדשים הלך וגדל, השפעת הכהנים גברה, עד שכוחם התחרה עם זה של פרעה. בפיצול הפוליטי של תקופת הביניים השלישית (בערך 1070–664 לפנה"ס), הכהנים הגדולים של אמון בקרנק, אפילו הפכו לשליטים בפועל של מצרים עילית. צוות המקדש כלל גם אנשים רבים פרט לכהנים, כמו נגנים וזמרים בטקסי המקדש. מחוץ למקדש היו אומנים ופועלים אחרים שסייעו לספק את צורכי המקדש, כמו גם חקלאים שעבדו באחוזות המקדש. כולם שולמו בחלקים מהכנסות המקדש. לכן מקדשים גדולים היו מרכזים חשובים מאוד לפעילות כלכלית, ולעיתים העסיקו אלפי אנשים. באתרים קדושים רבים, סגדו המצרים לבעלי חיים שלדעתם הם ביטויים של אלוהויות שונות. בעלי חיים אלה נבחרו על פי סימני קודש ספציפיים, אשר האמינו כי הם מעידים על כשירותם לתפקיד. חלק מחיות הפולחן הללו שמרו על עמדותיהן למשך שארית חייהן, כמו אצל שור האפיס שסגד בממפיס כביטוי לאל פתח. בעלי חיים אחרים נבחרו לתקופות קצרות בהרבה. פולחן זה הוכתות הקשורות אליו הפכו פופולריות יותר בתקופות מאוחרות יותר, ומקדשים רבים החלו לגייס מלאי של בעלי חיים כאלה שניתן לבחור מהם ביטוי אלוהי חדש. נוהג נפרד התפתח בשושלת העשרים ושישה, כאשר אנשים החלו לחנוט למומיות של בעלי חיים מסוימים, כמנחה לאל שאותו מייצג מין בעל החיים. מיליוני חתולים חנוטים, ציפורים ויצורים אחרים נקברו במקדשים לכבוד אלוהויות מצריות. המצרים השתמשו באורקלים כדי לבקש מהאלים ידע או הדרכה. אורקלים מצרים ידועים בעיקר מהממלכה החדשה ואחריה, אם כי נראה שהופיעו הרבה יותר קודם. אנשים מכל המעמדות, כולל המלך, שאלו אורקלים שאלות, ובמיוחד בממלכה החדשה המאוחרת ניתן היה להשתמש בתשובותיהם ליישוב סכסוכים משפטיים או לקבל החלטות מלכותיות. האמצעי הנפוץ ביותר להתייעץ עם אורקל היה להציב שאלה לפסל האל בזמן שהוא נישא בתהלוכת פסטיבל, ולפרש תשובה מתנועותו. שיטות אחרות כללו פרשנות ההתנהגות של חיות פולחן, הגרלת גורלות או התייעצות עם פסלים שדרכם כביכול דיבר האל. אמצעי הבחנה ברצון האל נתן השפעה רבה על הכוהנים ש"דיברו ופירשו" את מסר האל. בעוד שפולחן המדינה הרשמי נועד לשמר את יציבות העולם המצרי, לאנשים הפשוטים היו מנהגים דתיים משלהם, שקשורים ישירות יותר לחיי היומיום. הדת העממית הותירה פחות ראיות מהפולחן הרשמי. מכיוון שהממצאים של הפולחן הרשמי הופקו בעיקר על ידי החלק העשיר ביותר של האוכלוסייה המצרית, אין זה ברור עד כמה הוא משקף את הפולחנים של האוכלוסייה כולה. הדת העממית כללה טקסים המסמנים מעברים חשובים בחיים. אלה כללו לידה בגלל הסכנה הכרוכה בה, מתן שמות לילדים, משום שהשם נחשב חלק מכריע בזהותו של האדם. החשובים מבין הטקסים הללו היו אלה סביב המוות, משום שהם הבטיחו את הישרדות הנשמה בעולם הבא. מנהגים דתיים אחרים ביקשו להבחין ברצון האלים או לחפש את ידיעתם. אלה כללו פרשנות של חלומות, שניתן היה לראות בהם מסרים מהתחום האלוהי, והתייעצות עם אורקלים. אנשים גם ביקשו להשפיע על התנהגות האלים לטובתם באמצעות טקסים. המצרים התפללו גם ביחידות לאלים, והעניקו להם מנחות פרטיות. עדויות לסוג זה של אדיקות אישית דלילות לפני הממלכה החדשה. הסיבה לכך היא ככל הנראה מגבלות תרבותיות על הפעילות הדתית הלא-רשמית, שנרגעה במהלך הממלכות התיכוניות והחדשות. אדיקות אישית התבלטה עוד יותר בממלכה החדשה המאוחרת, כאשר האמינו כי האלים התערבו ישירות בחיי הפרט, והענישו חוטאים או הצילו את החסידים מאסון. מקדשים רשמיים היו מקומות חשובים לתפילה פרטית, למרות שפעילותם המרכזית נסגרה בפני האדם הפשוט. מצרים תרמו לעיתים קרובות נמחות שיוצעו לאלי המקדש, וחפצים שכתובים עליהם תפילות שיונחו בחצרות המקדש. לעיתים קרובות הם התפללו באופן אישי לפני פסלי המקדש או במקדשים שהוקצו לשימושם. אולם בנוסף למקדשים, השתמשה האוכלוסייה גם בבתי תפילה מקומיים נפרדים, שהיו קטנים יותר מהמקדשים אך נגישים יותר. בתי תפילהאלה היו רבים מאוד, וככל הנראה היו מיואשים על ידי חברי הקהילה עצמם. גם למשקי בית היו לעיתים קרובות מקדשים קטנים משלהם, להציע מחנה או תפילה לאלים או לקרובי משפחה שנפטרו. מכיוון שהוא נחשב הכרחי להישרדות הנשמה, שימור הגוף היה חלק מרכזי במנהגי הלוויה והקבורה המצריים. במקור קברו המצרים את המתים שלהם במדבר, שם התנאים הצחיחים חנטו את הגופה באופן טבעי. בתקופה השושלת הקדומה, לעומת זאת, הם החלו להשתמש בקברים להגנה רבה יותר, והגוף היה מבודד מההשפעה המיובשת של החול והיה נתון לריקבון טבעי. לפיכך, פיתחו המצרים את שיטות החניטה המורכבות שלהם, שבהן התייבשה הגופה באופן מלאכותי ונעטפה כדי להניח אותה בארון הקבורה שלה. טיב התהליך השתנה בהתאם לעלות, אולם מי שלא יכול היה להרשות לעצמו נקבר עדיין בקברי מדבר. לאחר סיום תהליך החניטה, המומיה הובלה מבית הנפטר לקבר בתהלוכת לוויה שכללה את קרוביו וחבריו, יחד עם מגוון כהנים. לפני הקבורה, כוהנים אלה ערכו כמה טקסים, כולל טקס פתיחת הפה שנועד להחזיר את חושו של המת ולתת לו את היכולת לקבל מנחות. ואז נקברה המומיה והקבר נאטם. לאחר מכן, קרובי משפחה או כוהנים שכירים, העניקו מנחות למנוח בקפלה של בית הקבר במרווחים קבועים. לאורך זמן, משפחות הזניחו את מתן המנחות לקרובי משפחה שנפטרו זה מכבר, כך שרוב כתות המתים נמשכו רק דור או שניים. עם זאת, בעוד הכת נמשכה, החיים כתבו לעיתים מכתבים לבקשת עזרה מקרובי המשפחה שנפטרו, מתוך אמונה שהמתים יכולים להשפיע על עולם החיים כפי שהאלים עשו. הקברים המצריים הראשונים היו מסטאבות, מבני לבנים מלבניים בהם נקברו מלכים ואצילים. כל אחד מהם הכיל חדר קבורה תת-קרקעי וקפלה נפרדת מעל פני האדמה לטקסים. בתקופת הממלכה הקדומה המסטבה התפתחה לפירמידה, שסימלה את התל הקדמון של המיתוס המצרי. הפירמידות היו שמורות לבני מלוכה, ולוו במקדשי מתים גדולים שישבו בבסיסם. פרעוני הממלכה התיכונה המשיכו לבנות פירמידות, אך הפופולריות של המסטאבות דעכה. יותר ויותר, פשוטי העם בעלי אמצעים מספקים נקברו בקברים חצובים בסלע עם תפילות מתים נפרדות בקרבת מקום, גישה שהייתה פחות פגיעה לשוד קברים. בתחילת הממלכה החדשה אפילו הפרעונים נקברו בקברים כאלה, והם המשיכו להשתמש בהם עד לדעיכת הדת עצמה. קברים יכולים להכיל מגוון רב של פריטים אחרים, כולל פסלים של הנפטרים שישמשו כתחליף לגופה במקרה שתיפגע. מכיוון שהאמינו כי המנוח יצטרך לבצע עבודה בחיים שלאחר המוות, ממש כמו בחיים. קורבנות אדם שנמצאו בקברים מלכותיים מוקדמים נועדו ככל הנראה לשרת את פרעה בחיים שלאחר המוות. קברי האנשים העשירים יותר יכלו להכיל גם רהיטים, ביגוד וחפצים יומיומיים אחרים המיועדים לשימוש בחיים שלאחר המוות, יחד עם קמיעות ופריטים אחרים שנועדו לספק הגנה קסומה מפני הסכנות של עולם הרוח. הגנה נוספת הוענקה על ידי טקסטים מהלוויה שנכללו בקבורה. קירות הקבר נשאו גם יצירות אמנות, כמו תמונות של הנפטרים אוכלים אוכל, שהאמינו שמאפשרים לו או לה לקבל מזון בצורה קסומה גם לאחר שנפסק מתן המנחות למת. ראשיתה של הדת המצרית היה בפרהיסטוריה, אם כי הראיות לגבי הדת נובעות רק מהתיעוד הארכאולוגי הדליל והמעורפל. בעיקר קבורות בתקופות הקדומות, המרמזות על כך שאנשי תקופה זו האמינו בצורה כלשהי בעולם הבא. במקביל, בנוסף נקברו בעלי חיים, מנהג שעשוי לשקף התפתחות של אלוהויות זואומורפיות כמו אלה שנמצאו בדת המאוחרת יותר. במקור לכל אזור במצרים היה אל פטרון משלו, אך סביר להניח שכאשר קהילות קטנות אלו כבשו או קלטו זו את זו, אל האזור המובס או שולב במיתולוגיה של האל האחר או שהוחלף לגמרי על ידו. זה הביא לפנתאון מורכב בו חלק מהאלוהויות נותרו חשובות רק מבחינה מקומית, בעוד שאחרות פיתחו משמעות אוניברסלית יותר. בתקופת השושלת הקדומה החל איחוד מצרים, בסביבות 3000 לפני הספירה. אירוע זה שינה את הדת המצרית, מכיוון שאלוהויות מסוימות עלו לחשיבות לאומית ופולחן ה"פרעה האלוהי" הפך למוקד המרכזי של הפעילות הדתית. הורוס זוהה עם המלך, ומרכז הפולחן שלו בעיר נחן במצרים העליונה היה בין האתרים הדתיים החשובים ביותר בתקופה. מרכז חשוב נוסף היה אבידוס, שם בנו השליטים הקדומים מתחמי לוויות גדולים. בתקופת הממלכה הקדומה, ניסו כוהני האלוהיות הבולטות, לארגן את הפנתאון הלאומי המסובך לקבוצות המקושרות על ידי המיתולוגיה שלהן, וסגדו במרכז פולחן אחד. כמו האל אניד בעיר און, שקשר בין אלים חשובים כמו אתום, רע, אוסיריס, והגדיר מיתוס בריאה יחיד. בינתיים, הפירמידות במצרים, מלוות במתחמי בית מקדש גדולים, החליפו את המסטבות כקברי פרעונים. בניגוד למבנה הגדול של מתחמי הפירמידה, מקדשים לאלים נותרו קטנים יחסית, מה שמרמז כי הדת הרשמית בתקופה זו הדגישה את פולחן המלך האלוהי יותר מאשר פולחן ישיר לאלים. טקסי הלוויה והארכיטקטורה של תקופה זו השפיעו רבות על המקדשים והטקסים המשוכללים יותר ששימשו לפולחן האלים בתקופות מאוחרות יותר. בתחילת תקופת הממלכה הקדומה, גדלה השפעתו של האל רע, ומרכז הכת שלו בהליופוליס (און) הפך לאתר הדתי החשוב ביותר במדינה. בתקופת השושלת החמישית, רע היה האל הבולט ביותר במצרים. בערך באותה תקופה, אוסיריס הפך לאל חשוב בתפיסת החיים שלאחר המוות. טקסטי הפירמידה, שנכתבו לראשונה בתקופה זו, משקפים את בולטת המושגים של החיים שלאחר המוות, אם כי הם מכילים גם שרידים של מסורות עתיקות בהרבהMalek 2000, p. 113. הטקסטים הללו הם מקור חשוב ביותר להבנת התאולוגיה המצרית הקדומה. במאה ה-22 לפנה"ס, הממלכה הקדומה התמוטטה, והחלה תקופת הביניים הראשונה הלא יציבה. בסופו של דבר שליטי תיבאי איחדו מחדש את האומה המצרית בממלכה התיכונה (2055–1650 לפני הספירה). פרעונים משושלת זו קידמו בתחילה את אל הפטרון שלהם, מונטו כך שיהיה בעל חשיבות לאומית, אך במהלך הממלכה התיכונה הוא דעך בגלל הפופולריות הגואה של האל אמון . בתקופת הממלכה החדשה התחזקה האדיקות האישית והגיעה לידי ביטוי חופשי יותר בכתבים שונים. הממלכה התיכונה התפוררה בתקופת הביניים השנייה (בערך 1650–1550 לפני הספירה), אך המדינה אוחדה שוב על ידי שליטי תיאבנים, שהפכו לפרעונים הראשונים של הממלכה החדשה. תחת המשטר החדש הפך אמון לאל המדינה העליון. הוא סונכרן עם רע, פטרון המלכות הוותיק ומקדשו בקרנק הפך למרכז הדתי החשוב ביותר במצרים. חשיבותו של אמון נבע בחלקו מחשיבותם הרבה של תבאי, אך הדבר נבע גם מהכהונה המקצועית שהלכה וגדלה. הדיון התאולוגי המתוחכם שלה אנשי הכהונה הניב תיאורים מפורטים של כוחו האוניברסלי של אמון. קשר מוגבר עם עמים חיצוניים בתקופה זו הביא לאימוץ אלוהים רבים של המזרח הקרוב לפנתאון. במקביל, אנשי חבל נוביה, שהיו כפופים למצרים, ספגו אמונות דתיות מצריות, ובמיוחד אימצו את אמון כשלהם . הסדר הדתי של הממלכה החדשה הופרע כשאחנתון הצטרף, והחליף את אמון באתן כאל המדינה. בסופו של דבר הוא ביטל את הפולחן הרשמי של מרבית האלים האחרים והעביר את בירת מצרים לעיר חדשה באל-עמארנה. במערכת האתניסטיות חסרו מיתולוגיה מפותחת ואמונות שלאחר המוות, והאל אתן נראה רחוק ולא אישי, ולכן הסדר החדש לא פנה למצרים רגילים. לפיכך, ככל הנראה רבים המשיכו לעבוד את האלים המסורתיים באופן פרטי. אף על פי כן, נסיגת תמיכת המדינה באללים אחרים שיבשה קשות את החברה המצרית. יורשיו של אחנתון שיחזרו את המערכת הדתית המסורתית, ובסופו של דבר הם פירקו את כל המונומנטים האתניים. לפני תקופת עמרנה, הדת העממית נטתה לקשרים אישיים יותר בין המתפללים לאליהם. השינויים של אחנתון הפכו את המגמה הזו, אך לאחר שהדת המסורתית הוחזרה, הייתה תגובה חריפה. האוכלוסייה החלה להאמין שהאלים מעורבים הרבה יותר באופן ישיר בחיי היומיום. אמון, האל העליון, נתפס יותר ויותר כבורר הסופי בגורל האנושי, השליט האמיתי של מצרים. פרעה היה בהתאם אנושי יותר ופחות אלוהי. החשיבות של אורקלים כאמצעי לקבלת החלטות הלכה וגברה, וכך גם עושרם והשפעתם של מתורגמני האוראקל, הכהונה. מגמות אלה ערערו את המבנה המסורתי של החברה ותרמו לפירוק הממלכה החדשה. ערך מורחב – פרובינקיה מצרים באלף הראשון לפני הספירה מצרים הייתה חלשה משמעותית מאשר בתקופות קודמות, ובמספר תקופות זרים תפסו את המדינה וקיבלו את עמדת פרעה כמלך מצרים. חשיבותו של פרעה המשיכה לרדת, והדגש על אדיקות עממית המשיך לגדול. כתות בעלי חיים, סוג פולחן מצרי אופייני, הפכו פופולריות יותר ויותר בתקופה זו, אולי כתגובה לאי הוודאות וההשפעה הזרה. איזיס הפכה פופולרית יותר כאלת הגנה, קסם והצלה אישית, והפכה לאלה החשובה ביותר במצרים. במאה הרביעית לפני הספירה, מצרים הפכה לממלכה הלניסטית תחת שושלת בית תלמי (תקופת מצרים התלמיית 305-30 לפנה"ס), שקיבלה על עצמה את התפקיד הפרעוני, שמרה על הדת המסורתית ובנתה או שיפצה מקדשים רבים. מעמד השלטון היווני של הממלכה זיהה את האלים המצריים עם פנתאון האלים היווני. מסינקרטיזם חוצה תרבויות זה עלה סרפיס, אל ששילב בין אוזיריס ואפיס עם מאפיינים של אלוהים יוונים, והפך פופולרי מאוד בקרב האוכלוסייה היוונית. אף על פי כן, לרוב שתי מערכות האמונה נותרו נפרדות, והאלים המצריים נותרו מצריים. האמונות מהתקופה התלמית השתנו מעט לאחר שהפכה מצרים למחוז של האימפריה הרומית בשנת 30 לפני הספירה, כאשר המלכים התלמים הוחלפו בקיסרים רחוקים. פולחן איזיס פנה אפילו ליוונים ורומאים מחוץ למצרים, ובצורה הולניזציה הוא התפשט ברחבי האימפריה. במצרים עצמה, כאשר האימפריה נחלשה, המקדשים הרשמיים נזנחו וננטשו בהדרגה, וללא השפעתם הריכוזית נהפכה העשייה הדתית לקטועה ולמקומית. בינתיים, הנצרות התפשטה ברחבי מצרים, ובמאות השלישית והרביעית לספירה, גזרות של קיסרים נוצרים ואיקונוקלאזם על ידי נוצרים מקומיים שחקו את האמונות המסורתיות. אף על פי שהיא נמשכה בקרב האוכלוסייה זמן מה, הדת המצרית נמוגה לאט לאט. Allen, James P (2000). Middle Egyptian: An Introduction to the Language and Culture of Hieroglyphs. Cambridge University Press. ISBN 0-521-77483-7. Assmann, Jan (2001) [1984]. The Search for God in Ancient Egypt. Lorton, David transl. Cornell University Press. ISBN 0-8014-8729-3. ——— (2005) [2001]. Death and Salvation in Ancient Egypt. Lorton, David transl. Cornell University Press. ISBN 0-8014-4241-9. David, Rosalie (2002). Religion and Magic in Ancient Egypt. Penguin. ISBN 0-14-026252-0. Dunand, Françoise; Zivie-Coche, Christiane (2005). Gods and Men in Egypt: 3000 BCE to 395 CE. Lorton, David transl. Cornell University Press. ISBN 0-8014-8853-2. Fleming, Fergus; Lothian, Alan (1997). The Way to Eternity: Egyptian Myth. Amsterdam: Duncan Baird. ISBN 0-7054-3503-2. Foster, John L (2001), Lyric in Redford 2001, vol. II, pp. 312–17. Frankfurter, David (1998). Religion in Roman Egypt: Assimilation and Resistance. Princeton University Press. ISBN 0-691-07054-7. Hornung, Erik (1999). The Ancient Egyptian Books of the Afterlife. Lorton, David transl. Cornell University Press. ISBN 0-8014-8515-0. ——— (2001). The Secret Lore of Egypt: Its Impact on the West. Lorton, David transl. Cornell University Press. ISBN 0-8014-3847-0. Lesko, Leonard H (1991), Ancient Egyptian Cosmogonies and Cosmology in Shafer 1991, pp. 117–21. Malek, Jaromir (2000), The Old Kingdom, in Shaw 2000, pp. 92–93, 108–9. Melton, J. Gordon (2009). Encyclopedia of American Religions (8th ed.). Gale Cengage Learning. ISBN 978-0-7876-9696-2. Peacock, David (2000), The Roman Period, in Shaw 2000, pp. 437–38. Pinch, Geraldine (1995). Magic in Ancient Egypt. University of Texas Press. ISBN 0-292-76559-2. Quirke, Stephen; Spencer, Jeffrey (1992). The British Museum Book of Ancient Egypt. Thames & Hudson. ISBN 0-500-27902-0. Redford, Donald B, ed. (2001). The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt. Oxford University Press. ISBN 0-19-510234-7. Sadek, Ashraf Iskander (1988). Popular Religion in Egypt during the New Kingdom. Hildesheim. ISBN 3-8067-8107-9. Shafer, Byron E, ed. (1991). Religion in Ancient Egypt: Gods, Myths, and Personal Practice. Cornell University Press. ISBN 0-8014-9786-8. Shafer, Byron E, ed. (1997). Temples of Ancient Egypt. IB Tauris. ISBN 1-85043-945-1. Shaw, Ian, ed. (2000). The Oxford History of Ancient Egypt. Oxford University Press. ISBN 0-19-815034-2. Silverman, David P (1991), Divinity and Deities in Ancient Egypt in Shafer 1991, pp. 55–58. Simpson, William Kelly, ed. (1989). Religion and Philosophy in Ancient Egypt. Yale Egyptological Seminar. ISBN 0-912532-18-1. Taylor, John (2001). Death and the Afterlife in Ancient Egypt. University of Chicago Press. ISBN 0-226-79164-5. Teeter, Emily (2001), Cults: Divine Cults in Redford 2001, vol. I, pp. 340–44. Tobin, Vincent Arieh (2001), Myths: An Overview, in Redford 2001, vol. II, pp. 464–68. Traunecker, Claude (2001) [1992]. The Gods of Egypt. Lorton, David transl. Cornell University Press. ISBN 0-8014-3834-9. Van Dijk, Jacobus (2000), The Amarna Period and the Later New Kingdom in Shaw 2000, pp. 311–12. Wilkinson, Richard H (2000). The Complete Temples of Ancient Egypt. Thames & Hudson. ISBN 0-500-05100-3. ——— (2003). The Complete Gods and Goddesses of Ancient Egypt. Thames & Hudson. ISBN 0-500-05120-8. מדיה וקבצים בנושא דת מצרים העתיקה בוויקישיתוף דת מצרים העתיקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דת מצרים העתיקה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Assmann 2001, pp. 1–5, 80. Assmann 2001, pp. 63–64, 82. Allen 2000, pp. 43–44. Wilkinson 2003, pp. 30, 32, 89. Silverman 1991, pp. 55–58. David 2002, p. 53. Wilkinson 2003, pp. 28. Teeter 2001, pp. 340–44. Wilkinson 2003, pp. 74–79. Dunand & Zivie-Coche 2005, pp. 27–28. Wilkinson 2003, pp. 33–35. Allen 2000, pp. 115–17. Assmann 2001, pp. 4–5. Shafer 1997, pp. 2–4. Assmann 2001, pp. 68–79. Allen 2000, pp. 104, 127. Lesko 1991, pp. 117–21. Dunand & Zivie-Coche 2005, pp. 45–46. Allen, James P., "The Cosmology of the Pyramid Texts", in Simpson 1989, pp. 20–26. Allen 2000, p. 31. Wilkinson 2003, pp. 54–56. Assmann 2001, pp. 5–6. Wilkinson 2003, p. 55. Van Dijk, Jacobus, "The Amarna Period and the Later New Kingdom", in Shaw 2000, pp. 311–12. David 2002, pp. 69, 95, 184. Wilkinson 2003, pp. 60–63. Allen 2000, pp. 79–80. Allen 2000, pp. 94–95. Montserrat, Dominic (2000), Akhenaten: History, Fantasy and Ancient Egypt, Routledge, pp. 36ff, ISBN 0-415-18549-1. Najovits, Simson (2003). Egypt, trunk of the tree. Vol. 2. Algora. pp. 131–44. ISBN 978-0-87586-256-9. Dunand & Zivie-Coche 2005, p. 35. Allen 2000, p. 198. Traunecker 2001, pp. 1–5. Fleming & Lothian 1997, p. 26. Allen 2000, pp. 143–45, 171–73, 182. Fleming & Lothian 1997, pp. 84, 107–108. Fleming & Lothian 1997, pp. 33, 38–39. Pinch 1995, p. 63. Dunand & Zivie-Coche 2005, p. 94. Assmann 2001, p. 166. David 2002, p. 93. Hornung 1999, pp. 26–27, 30. Wilkinson 2000, p. 82. Wilkinson 2000, pp. 72–75. Wilkinson 2000, pp. 92–93. Quirke & Spencer 1992, pp. 86–90. Taylor 2001, pp. 187–93. David 2002, p. 282. Taylor 2001, pp. 141–55. Taylor 2001, pp. 99–103. Quirke & Spencer 1992, pp. 97–98, 112. Wilkinson 2003, pp. 12–15. Wilkinson 2003, p. 31. David 2002, pp. 50–52. Wilkinson 2000, pp. 17–19. Dunand & Zivie-Coche 2005, pp. 78–79. David 2002, p. 92. David 2002, p. 154. Callender, Gae, "The Middle Kingdom", in Shaw 2000, pp. 180–81 David 2002, pp. 181–84, 186. Assmann 2001, pp. 166, 191–92. David 2002, pp. 276, 304. David 2002, pp. 215–18, 238. David 2002, pp. 238–39. Van Dijk 2000, pp. 289, 310–12. Wilkinson 2003, pp. 51, 146–49. David 2002, pp. 325–28. Frankfurter 1998, pp. 23–30.