laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צורי

האם התכוונתם ל... צורי שגיא – קצין צה"ל בדימוס שכיהן כמפקד חטיבה 317 וכמפקד מרחב שלמה צורי מימון – במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי ישראלי אישים ששם משפחתם צורי: אלעד צורי – איש צבא ישראלי; מפקד חטיבה 7 במלחמת חרבות ברזל הלל צורי – צ'לן ישראלי חיים צורי – ראש עיריית קריית מוצקין השלישי יעקב שמואל צורי – חוקר תולדות התלמוד ומשפט עברי משה (דרוויש) צורי – מנהיג קהילת יהודי עכו בתחילת המאה ה-20 נחמיה צורי – ארכאולוג ישראלי נעמי צורי – זמרת ישראלית צור (פירושונים)
ראות אטמוספירית

ראות אטמוספירית היא המרחק שממנו ניתן להבחין בעצם בולט בעין בלתי מזוינת (ללא עזרת מכשירים). באופן מדויק יותר, ישנן מספר הגדרות שונות לראות אשר מגדירות את מאפייני העצם ותנאי המדידה. הראות משתנה באופן חד בתנאי מזג אוויר שונים, וגם כתלות בגובה מעל פני הים, אזור גאוגרפי, וזיהום אוויר. הראות מוגדרת עבור אורכי גל בתחום האור הנראה בלבד, כפי שניתן להבין מהגדרת המושג. ראות של 23 ק"מ בגובה פני הים נחשבת לטובה. ראות בערפל כבד יכולה להיות מטרים בודדים עד עשרות מטרים. באוויר נקי במיוחד כמו בקוטב הדרומי או הרים גבוהים הראות יכולה להגיע ל-70 ק"מ ויותר. קיימות מספר הגדרות שונות, אשר יתנו תוצאה שונה במקצת במדידת הראות. בכל המקרים הראות מתייחסת למרחק אופקי, שכן הראות גדלה עם הגובה וגם עם זווית קו הראייה. בנוסף, מכיוון שהראות היא גודל אשר מתייחס לתגובת העין האנושית לאור, היא מוגדרת לאור נראה בלבד, ואם הגלאי שאיתו מבוצעת המדידה הוא בעל תגובה שונה מהעין האנושית אז צריך לנרמל את תגובת הגלאי בתגובת העין. בנוסף יש לציין שהראות אמורה להיות תכונה של האטמוספירה בלבד, אולם בתנאי תאורה שונים (למשל אור מונוכרומטי באורכי גל שונים, או אור מנורה לעומת אור השמש) ערך הראות יהיה אחר, ולכן לצורך השוואה יש למדוד את הראות בתנאי תאורה שווים, או לנרמל את התוצאה בתאורה יחד עם תגובת הגלאי (או העין). הגדרות: המרחק (בתאורה מסוימת קבועה) שבו הניגודיות (קונטרסט) של עצם לעומת סביבתו יורדת ל-2% מערכה של הניגודיות כאשר הצופה קרוב מאוד לעצם. הגדרה זו נפוצה באלקטרואופטיקה. הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO) מגדיר ראות כמרחק המרבי בו ניתן להבחין ולזהות עצם שחור (בגודל מתאים) על רקע לבן. גודל מתאים הוא גודל מספיק כך שכושר ההפרדה של העין אינו מהווה מגבלה. הגדרה נוספת של ICAO היא: המרחק הגדול ביותר בו ניתן להבחין בתאורה בעוצמה של 1000 קנדלה על רקע חשוך. תכונת החומר הקובעת את הראות היא מקדם הבליעה. ניתן לקשר ביניהם באמצעות נוסחאות, כאשר מקדם הבליעה הוא אחד משני גדלים פיזיקליים בעלי הגדרות שונות. עבור מקדם הבליעה ליחידת אורך a {\displaystyle a} : השינוי בעוצמת הקרינה I {\displaystyle I} ליחידת מרחק הוא I ′ = − a I {\displaystyle I'=-aI} ופתרון המשוואה נותן את תלות העוצמה במרחק I = I 0 e − a x {\displaystyle I=I_{0}e^{-ax}} . אם נחפש את המרחק שבו העוצמה שווה ל-2% מערכה ההתחלתי, נקבל: 0.02 I 0 = I 0 e − a x {\displaystyle 0.02I_{0}=I_{0}e^{-ax}} ולכן x v i s i b i l i t y = 3.912 a {\displaystyle x_{visibility}={\frac {3.912}{a}}} , כאשר היחידות של הראות תלויות ביחידות בהן נתון מקדם הבליעה. מקדם הבליעה של מקדם השבירה (החלק המדומה) הוא κ {\displaystyle \kappa } , והוא קשור למקדם הבליעה ליחידת אורך באמצעות: a = 2 κ 2 π λ 0 {\displaystyle a=2\kappa {\frac {2\pi }{\lambda _{0}}}} , כאשר λ 0 {\displaystyle \lambda _{0}} הוא אורך הגל בריק.
מטמון גורדון

מטמון גוּרדון הוא מטמון מטבעות וכלי זהב מסוף המאה החמישית או תחילת המאה השישית, שהוטמן לאחר 524 והתגלה ליד העיר גוּרדון במחוז סון ולואר בצרפת ב-1845. המטמון הכיל מערכת כלים - גביע ומגש מלבני ללחם הקודש שעוטרו באופן דומה בטכניקת קלואזונה (cloisonné) באבני גארנט וטורקיז, וכמאה מטבעות זהב שנטבעו מתקופת לאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (מהשנים 474-457) עד תקופתו של יוסטיניוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (מהשנים 518-527). בשל עיטור הצלב בתוך המגש, מערכת הכלים מזוהה באופן חד משמעי כנוצרית. המלך המרובינגי כלוביס הראשון התנצר ב-496 כך שהגביע והמגש עשויים להיות מהתקופה המרובינגית המוקדמת או מסוף התקופה הגאלו-רומית. במאה השישית שכן בגורדון מנזר, המקור הסביר לחפצי המטמון. התאריך המאוחר ביותר של מטבעות המטמון הוא סביב 524. ייתכן שהאוצר הוטמן בשל חשש מפשיטה. בעשור ה-520 היו הגאלים עדים למלחמות של ארבעת יורשי כלוביס בבורגונדים. המלחמה המכרעת בה הובסו הבורגונדים התרחשה ב-524. מציאת המטמון התרחשה בנסיבות מקריות - נערת רועים מצאה אותו תחת אריח רומי, עליו היה חרוט צלב. המטמון נמכר במכירה פומבית בפריז ב-20 ביולי 1846, הגביע והמגש נקנו על ידי המדינה אך המטבעות פוזרו ועקבותיהן אבדו. מטמון גורדון שמור כיום באגף המדליות בספרייה הלאומית של צרפת בפריז. הגביע קטן, גובהו 7.5 ס"מ, בסיסו חרוט קטום, בעל שתי ידיות בדמות ציפור מופשטת המזוהה רק בזכות המקור ועיניה העשויות מאבני גארנט. לגביע בסיס בעל קימורים, חלקו העליון מתרחב מעט, מעוטר בחבלי זהב ובשיבוצים בטכניקת קלואזונה של אבני גארנט וטורקיז בתוך עיטורים דמויי לבבות ועלי דקל. הגביע דומה לגביעי מתכת או חרס ששימשו את הרומאים לשתיית יין. מאידך, העיטור הוא ברברי, הן מבחינת איקונוגרפיה והן מבחינת טכניקת הקלואזונה והקלילות האופיינית בעיצוב. מוטיבים דומים של ציפורים ניתן למצוא ביצירות אמנות ממתכת של הויזיגוטים, הלומברדים והמרובינגים. מידות המגש הן 19.5 × {\displaystyle \times } ‏12.6 ס"מ ועומקו 1.6 ס"מ. שוליו משובצים גארנט, בטכניקת קלואזונה, במרכזו צלב גארנט ובארבע הפינות מוטיבים בטורקיז. מדיה וקבצים בנושא מטמון גורדון בוויקישיתוף
קובץ תצורה

קובץ תצורה או קובץ קונפיגורציה (באנגלית: configuration file) הוא קובץ המכיל פרמטרים להתאמה מקומית של תוכנה. קובץ תצורה מופיע בשתי רמות: קובץ תצורה ארגוני, המשמש להתאמה (קסטומיזציה) של התוכנה לארגון שבו היא פועלת. קובץ תצורה אישי, המשמש להתאמה (פרסונליזציה) של התוכנה למחשב מסוים שהיא מותקנת עליו, או למשתמש מסוים, בכל מחשב המשמש אותו. בדרך כלל קובץ תצורה יהיה קובץ טקסט, לדוגמה בפורמטי XML,‏ או JSON, אבל במקרים רבים הוא יהיה בפורמט פשוט יותר. לדוגמה, קובץ hosts כולל שורה לכל רשומה ובה כתובת IP כמפתח ושם (או מספר שמות) כערך עבור כתובת זו. בגרסאות מוקדמות של מערכות הפעלה למחשבים אישיים שימשו קובצי INI למטרה זו. יש תוכנות הכוללות ממשק משתמש לקביעת תוכנו של קובץ התצורה, ואחרות מסתפקות בעריכה של קובץ זה באמצעות עורך טקסט. מדיה וקבצים בנושא קובץ תצורה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאה שנים... מאה ציטוטים

מאה שנים... מאה ציטוטים היא רשימה של מאה ציטוטים מהקולנוע האמריקאי הטובים ביותר, כפי שנקבע על ידי מכון הסרטים האמריקאי, על פי סקר של יותר מ-1,500 אנשי תעשיית הקולנוע, אשר בחרו מתוך רשימה של 400 סרטים. הרשימה פורסמה לראשונה בשנת 2005 ושודרה ברשת "CBS" בהנחיית השחקן פירס ברוסנן. הרשימה באתר האינטרנט של מכון הסרטים האמריקאי
גלזורה

גלָזוּרָה או הֲזָגָה היא חומר ציפוי או זיגוג אוטם בטכניקת אמייל, המשמשת שכבת הגנה בכלי קרמיקה. תפקידה לצבוע, לעטר, אך גם לאטום כלים עשויים חימר בפני מים, והיא מאפשרת את ניקויו ועמידותו. במהלך תקופת קופון ביפן נהגו לעטר כלים בזיגוג ירקרק מאפר טבעי, אשר מכיל תרכובות של נחושת. מ-552 ועד 794 לספירה, הוצגו זיגוגים בצבעים שונים. שלושת הצבעים של שושלת טאנג היו נפוצים במשך תקופה, אך לאט לאט שולבו צבעים וקומפוזיציות זיגוג שונות. מהמאה השמינית השימוש בגלזורה היה נפוץ באמנות המוסלמית ובכלי הקרמיקה האסלאמיים, בדרך כלל בכלים מעוצבים בעלי פיתוחים מיוחדים. מרביתם זוגגו בתחמוצת בדיל בטכניקה שפיתחו הקדרים המוסלמים. במהלך המאה ה-13 הגלזורה הגיעה לשלב מתקדם, ונעשה שימוש במספר רב של גוונים ורמות ברק ועמידות שונות. הזיגוג חשוב ופונקציונלי לכלי חרס, שקודם לכן היו בלתי מתאימים להכלת נוזלים, בשל הנקבוביות שלהם. הזיגוג משפיע גם אסתטית על גימורי פני השטח של הכלי, כולל דרגות ברק, גוון ועל הצבע המוגמר. הזיגוג עשוי לשפר את המרקם הטבעי של החומר. מרבית הגלזורות מכילות צורן דו-חמצני (סיליקה), המייצר מעטה זכוכית. מוסיפים גם תערובות של תחמוצות מתכת כדוגמת נתרן, אשלגן וסידן, הקובעות את טמפרטורת ההתכה של התערובת. אליהם מוסיפים אלומינה (לרוב על ידי הוספת חרסית) המקשיחה את הגלזורה ומונעת ממנה להחליק על גבי הכלי. מוסיפים גם אלמנטים של צבע וברק כגון תחמוצות של ברזל, נחושת, קובלט, בדיל או זירקוניום. ניתן להשתמש בגלזורה על ידי הברשה של תערובת יבשה על פני השטח של גוף החימר או על ידי החדרת מלח או סודה לתוך כבשן בטמפרטורות גבוהות כדי ליצור אדי נתרן היוצרים אינטראקציה עם תחמוצת האלומיניום והסיליקה ומייצרים זכוכית. גלזורה נוזלית עשויה ממינרלים שונים ואבקות מתכת ותחמוצות. משתמשים בה על ידי טבילת הכלי בתוכה, על ידי שפיכת הגלזורה מעל הכלי או על ידי ריסוס במברשת אוויר או צביעה במברשת להשגת אפקט רצוי. כדי למנוע מהצמדות של הגלזורה לכבשן במהלך השריפה, חלק מהכלי נותר ללא גלזורה .אפשרות נוספת היא שימוש באביזרים עמידים בחום עליהם מניחים את הכלי, והם מוסרים לאחר השריפה, אולם לעיתים הם מותירים סימנים קטנים על גבי הכלי, לכן נהוג ליצור "רגל" המשמשת בסיס דק ואסתטי שאינו עטוף בגלזורה. ניתן לעטר את הכלי לפני שכבת הגלזורה. עיטור כזה נעשה ישירות על הכלי, אחרי השריפה הראשונית על ידי צבעי אנגוב ופיגמנטים שונים ומעליהם מניחים שכבת זיגוג נוזלית שקופה, ומעבירים לשריפה שנייה. גלזורה, באתר ceramicartsdaily (באנגלית) חמש דרכים ליישם גלזורה, באתר About (באנגלית) מהי גלזורה, באתר wisegeek (באנגלית)
You Can't Hurry Love

You Can't Hurry Love (בעברית: לא ניתן לזרז את האהבה) הוא שיר משנת 1966 שבוצע במקור על ידי להקת הסופרימס. השיר נכתב והופק על ידי צוות הפזמונאים והמפיקים המוזיקליים של חברת התקליטים מוטאון הולנד-דוזייר-הולנד. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים של בילבורד ולמקום ה-5 במצעד הסינגלים הבריטי. בשנת 1982 השיר כיכב שוב בפסגת מצעדי הפזמונים כאשר הזמר פיל קולינס הקליט גרסת כיסוי משלו לשיר – גרסה זו שהתה במשך שבועיים במיקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי החל מינואר 1983. השיר נכתב והופק על ידי צוות הפזמונאים והמפיקים המוזיקליים העיקרי של חברת מוטאון – הולנד-דוזייר-הולנד. השיר היה לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם להקת הסופרימס ועם חברת התקליטים מוטאון. השיר הפך ללהיט בארצות הברית ונשאר במקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקני במשך שבועיים מ-4 בספטמבר 1966 עד 17 בספטמבר 1966. הלהקה ביצעה את השיר בתוכנית האירוח של אד סאליבן ב-25 בספטמבר 1966. "You Can't Hurry Love" הוא הסינגל השני מהאלבום של הסופרימס The Supremes A' Go-Go. השיר נכלל ברשימת 500 השירים שעצבו את הרוק אנד רול. הסופרימס הקליטו בהמשך גם גרסה של השיר באיטלקית בשם "L'amore verrà" (האהבה תבוא). גרסת הכיסוי הבולטת ביותר של השיר בוצעה על ידי הזמר פיל קולינס ופורסמה כסינגל בסוף שנת 1982 מתוך אלבום הסולו השני של קולינס "Hello, I Must Be Going!". גרסת הכיסוי של קולינס הגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי (להיט הסולו הראשון של קולינס שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי), והגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד האמריקני. על אף שקולינס ביצע בעבר מספר גרסאות כיסוי באלבומי האולפן שלו, זו הייתה גרסת הכיסוי הראשונה שפורסמה כסינגל. לאורך השנים הוקלטו גרסאות כיסוי נוספות לשיר, כאשר בין המבצעים הבולטים ביותר היו חמישיית הג'קסונים והדיקסי צ'יקס. מידע על היצירה "You Can't Hurry Love" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"You Can't Hurry Love" באתר SecondHandSongs סרטון השיר "You Can't Hurry Love" באתר יוטיוב עמוד השיר באתר songfacts.com (באנגלית) השיר בביצוע המקורי של הסופרימס - פורסם ב-dailymotion.com השיר בביצוע של פיל קולינס - פורסם ביוטיוב The Ed Sullivan Show - Season 19, Episode 3: September 25, 1966: The Supremes, Ethel Merman, Nipsey Russell - TV.com The 500 Best Pop Songs (Nos. 500-301): Staff List, בילבורד, ‏17 באוקטובר 2023 (באנגלית אמריקאית) Dean, Maury (2003). Rock N' Roll Gold Rush. Algora. p. 60. ISBN 0-87586-207-1.
גלינה אולנובה

גלינה אולנובה (ברוסית: Гали́на Серге́евна Ула́нова; ‏8 בינואר 1910 - 21 במרץ 1998), הייתה רקדנית בלט סובייטית, ובמשך 16 שנים הייתה הרקדנית הראשית של תיאטרון בולשוי ופרימה בלרינה אסולוטה. אולנובה נולדה בסנקט פטרבורג למשפחת רקדני בלט. בגיל 9 היא התקבלה לבית הספר לריקוד ולמדה בו עד לשנת 1928. מיד עם סיום לימודיה היא התקבלה ללהקת בלט של תיאטרון מרינסקי. וכישרונה הביא לכך שכבר בשנת 1929 היא קיבלה תפקיד ראשי באגם הברבורים. אולנובה עבדה בתיאטרון מרינסקי עד לשנת 1940. היא ביצע מספר רב של תפקידים, אך הצלחתה הגדולה ביותר הייתה בתפקיד יוליה בבלט של סרגיי פרוקופייב "רומיאו ויוליה". בשנת 1942 אולנובה הגיעה לאלמאטי ורקדה בתיאטרון המקומי. בהתאם להחלטת שלטונות ברית המועצות הרקדנית לא חזרה ללנינגרד ובמקום זה התקבלה ללהקה של תיאטרון בולשוי. הצלחתה הייתה עצומה ומשנת 1944 עד 1960 היא הייתה הרקדנית הראשית של הלהקה. בשנת 1951 הוענק לה תואר אמן העם של ברית המועצות ובשנת 1957 היא זכתה בפרס לנין. בשנת 1947 אולנובה הצטלמה בסרט מוזיקלי בתפקיד רקדנית בלט. בשנת 1953 צולם סרט "אמני הבלט הרוסי" שכלל 3 קטעי בלט, וב-2 מהם אולנובה רקדה את התפקיד הראשי. בשנת 1955 צולם לסרט בלט "רומיאו ויוליה" בה רקדה אולנובה את יוליה. בשנת 1956 הגיעה אולנובה ללונדון וזכתה להצלחה בלתי רגילה. בהמשך היא רקדה על הבמה בפריז ובניו יורק. לדעת המבקרים לא הייתה רקדנית מוצלחת כמוה לאחר אנה פבלובה. בשנת 1960 הפסיקה אולנובה לרקוד בלהקה אך המשיכה בפעילות חינוכית. היא עבדה בתיאטרון בולשוי במשך כמה עשרות שנים וגידלה מספר רקדנים ורקדניות מפורסמות. על פעילותה כרקדנית ומורה לבלט אולנובה זכתה 5 פעמים בפרס ברית המועצות, פעמיים בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי, 4 פעמים בעיטור לנין ו-4 פעמים בעיטור הדגל האדום. הדירה במוסקבה בה היא התגוררה הפכה למוזיאון על שמה. ב-21 במרץ 1998 נפטרה אולנובה ונקברה בית העלמין נובודוויצ'יה. מדיה וקבצים בנושא גלינה אולנובה בוויקישיתוף אתר לזכרה(הקישור אינו פעיל) (ברוסית) גלריית תמונות גלינה אולנובה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גלינה אולנובה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) גלינה אולנובה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
פירוליזין

פירוליזין (Pyrrolysine, בסימון מקוצר Pyl או O) היא חומצה אמינית טבעית המשמשת באנזימים הקשורים במטבוליזם של ייצור מתאן בארכיאונים ובחיידק Desulfitobacterium hafniense. לפירוליזין יש דמיון לליזין, אך בחומצה אמינית זו יש גם טבעת פירולין (pyrroline), שנמצאת בשימוש באתר הפעיל של אנזימי מתילטרנספראזות (כגון mtmB, mtbB ו-mttB). חומצת אמינו זו מקודדת בקוד גנטי מיוחד לאורגניזמים אלו, הודות ל-tRNA ולאמינואציל tRNA סינתאטז מתאימים. ה-tRNA מקודד על ידי גן pylT, והאנטיקודון המתאים לו הוא CUA, והאמינואציל tRNA סינתאטז מקודד על ידי pylS. הפירוליזין מקודד על ידי UAG שצמוד לרצף PYLIS‏ (pyrrolysine insertion sequence). הגנים pylT ו-pylS הם חלק מאופרון המצוי בארכיאה Methanosarcina barkeri וקיימים להם הומולוגים במינים נוספים ממשפחת ה-Methanosarcinaceae:‏ M. acetivorans, M. mazei, ו-M. thermophila. כמו כן נמצאו הומולוגים לגנים אלו בארכיאה Methanococcoides burtoni ובחיידק הגרם חיובי Desulfitobacterium hafniense. מדיה וקבצים בנושא פירוליזין בוויקישיתוף אבי בליזובסקי, ‏סינתזה אנזימטית של פירוליזין, חומצת האמינו הנדירה, באתר "הידען" Goodchild, A., Saunders, N. F. W., Ertan, H., Raftery, M., Guilhaus, M., Curmi, P. M. G. and Cavicchioli, R. (2004), A proteomic determination of cold adaptation in the Antarctic archaeon, Methanococcoides burtonii. Molecular Microbiology, 53: 309–321. doi: doi:10.1111/j.1365-2958.2004.04130.x
גוסטבוס דטלף הינריכס

גוסטבוס דטלף הינריכס (7 בדצמבר 1836 - 14 בפברואר 1923) היה חוקר טבע אשר נודע בעקבות עבודתו על קטלוג היסודות הכימיים ויצירת גרסה מוקדמת לטבלה המחזורית. הינריכס נולד ב-1836 בעיר לונדן אשר בחבל הולשטיין (אז חבל ארץ בדנמרק, היום חלק מגרמניה). הוא התחנך בבית הספר הפוליטכני המקומי ואחר-כך באוניברסיטת קופנהגן. במהלך לימודיו פרסם מספר ספרים אשר בין היתר מתארים את השדה המגנטי של כדור הארץ, ואת האינטראקציה שלו עם אתר. עם סיום לימודיו, בעקבות מלחמות שלזוויג הוא היגר לעיר דבנפורט במדינת איווה בארצות הברית שם לימד תחילה בבית ספר, ולאחר מכן בעיר איווה סיטי, וב-1863 התמנה כפרופסור לפילוסופיה של הטבע, כימיה ולשונות מודרניים באוניברסיטת איווה. בתפקידו זכה הינריכס לפרסום כמרצה מצטיין השם דגש רב על עבודת מעבדה ניסיונית, ומעבדתו נחשבה לאחת מארבע המעבדות המובילות בארצות הברית של התקופה. מנגד הוא נודע גם באישיותו היומרנית, הנוקשה, הוכחנית ונוטרת הקנאה שהובילה לחיכוכים רבים עם חבריו לסגל. בשנות ה-60 של המאה זכו מעבדותיו של הינריכס לשגשוג רב. ב-1871 התמנה ג'ורג תאכר (George Thacher) כנשיא אוניברסיטה איווה, וקיצץ בצורה משמעותית מתקציב המעבדות הניסיוניות של הינריכס, דבר שהוליד ויכוח ציבורי בין השניים. בתקופה זאת הקים הינריכס את התחנה המטראולוגית הראשונה בארצות הברית והחל להקדיש את רוב זמנו לתחנה. בשנת 1886 פוטר הינריכס מאוניברסיטת איווה בשל יחסיו הגרועים עם חברי הסגל האחרים בפקולטה. בשנת 1889 התמנה כפרופסור לכימיה באוניברסיטת סנט לואיס, שם כיהן עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1907. גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך הינריכס בפעילות מדעית עד למותו בשנת 1923 בגיל 86. עיקר פרסומו של הינריכס בא מגילויו בתחום התכונות המחזוריות של היסודות הטבעיים, אחת מהעבודות שקדמו, והיוו בסיס לטבלה המחזורית שפרסם דמיטרי מנדלייב. בשנת 1867 פרסם היינריכס ספר בשם Programme der Atommechanik. בספר הציג הינריכס שיטה מאורגנת להצגת היסודות הכימיים המבוססת על הידע הנרחב שלו בתכונות הכימיות שלו, הידע של במינרולוגיה, התכונות הספקטרליות שלהם, וכן על אנלוגיות בין תכונות היסודות לבין תופעות אסטרונומיות. בקשירה בין מגוון התחומים הללו נקט הינריכס בגישה פיתגוריאנית כלומר בהנחה שחוקים מתמטיים ותכונות של מספרים טבעיים עומדים מאחורי חוקי הטבע. מדיה וקבצים בנושא גוסטבוס דטלף הינריכס בוויקישיתוף גוסטבו הינריכס מגלה ה'דרחו' (באנגלית) מתוך אתר השרות המטראולוגי האמריקאי. תרומותיו של גוסטבו הינריכס למינראולוגיה (באנגלית) מתוך אתר האגודה האמריקאית למינראולוגיה.
אנגוב

אנגוֹבּ (Engobe) הוא צבע חיפוי המורכב משילוב של מתכות, חימר ומים שהופכים אותו לנוזלי. הוא משמש כצבען עבור כלי קרמיקה, לפני שלב הגלזורה. לעיתים מוסיפים לו מרכיבים כדוגמת נתרן סיליקט, המאפשרים תכולת מים נמוכה בתערובת והפחתת התכווצותה במהלך שריפת כלי. ניתן להשתמש באנגוב על ידי הוספתו למשטח דקורטיבי שעליו חימר כמעט יבש, או אחרי שרפה ראשונית בתהליך הקדרות. את הנוזליות שלו מקבלים מערבוב כמות של מים עם חרסית, ומשתמשים בו על ידי ציור במברשת, התזת צבע או טבילה של הכלי. מטרתו להעניק למשטח ציפוי צבעוני שנע בין ברק עמום למט. חוזק הצבע תלוי במספר השכבות שצובעים, ובאחוזי התחמוצת בתערובת המעניקים לה את הצבע. השימוש באנגוב השתנה בזמנים ובתרבויות שונים. במאה השביעית נהגו להוסיף אלקלי לכלי חרס יווניים לפני השרפה הראשונה כדי לקבל חלקיקים עדינים מאוד. ברומא במאה הראשונה נהגו לצבוע את הכלים בשחור, ולאחר מכן באדום וכך לקבל תוצאה מעודנת יותר של השילוב בין שני הגוונים. בחלקה המזרחי של ממלכת פרס, בין המאות התשיעית לשתים עשרה, נהגו לערבב באזור סמרקנד בין פיגמנטים של צבע לחימר לבן דק שלאחר מכן הונח על משטח חימר שעוטר בפיגמנטיים צבעוניים ובעיטורי קליגרפיה של כתב כופי, בדרך כלל בצלחות וקערות. בתקופה מאוחרת השתמשו בציורים של חיות, פרחים וצורות גאומטריות על רקע שחור, לפעמים עם זיגוג חסר צבע או בגוון ירוק. במאה ה-17 יוצרו בסטאפורדשייר חלק מיצירות הקדרות החשובות באנגליה. מרבית הכלים היו לשימוש ביתי כצלחות, וכדים ונעשו עם חימר אדום ועוטרו באנגובים בצבעים שונים. מגש עם פרחים. מהמחצית השנייה של המאה ה-16 בטורקיה חרס מקושט מאיראן כד משושלת סונג עם אנגוב לבן ועליו גלזורה שקופה מתוארך למאות ה-11-12 צלחת מחימר אדום ועליה ציור שנעשה על ידי אנגובים בגווני כחול מדיה וקבצים בנושא אנגוב בוויקישיתוף הסבר על צבעי אנגוב (באנגלית)
מארק ואן דה מיארופ

מארק ואן דה מיארופ (בפלמית: Marc Van de Mieroop; נולד ב-22 באוקטובר 1956) הוא אשורולוג בלגי. למד עד 1978 באוניברסיטה הקתולית של לובן. ב-1980 קיבל את התואר השני שלו מאוניברסיטת ייל וכעבור שלוש שנים את הדוקטורט שלו. משנת 1996 מכהן כפרופסור להיסטוריה של המזרח התיכון הקדום באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. הוא ידוע בהיסטוריה המקיפה והמתומצתת שלו. תחומי ההתמחות שלו כוללים היסטוריה חברתית, כלכלית ופוליטית, בתקופות מראשית הכתב ועד לאלכסנדר מוקדון. Cuneiform Texts and the Writing of History, Routledge, London 1999 The Ancient Mesopotamian City. Oxford University Press, Oxford 1999, ISBN 0-19-815286-8. A History of the Ancient Near East. Ca. 3000–323 BC. Blackwell, Oxford 2003, ISBN 0-631-22552-8. King Hammurabi of Babylon. A Biography. Blackwell, Oxford 2005, ISBN 1-4051-2660-4. מדיה וקבצים בנושא מארק ואן דה מיארופ בוויקישיתוף דף הבית שלו באוניברסיטת קולומביה (באנגלית) ראיון עמו במגזין ארכאולוגיה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוולט ברדי

דוולט ברדי (נפטר בסביבות שנת 1432) היה ח'אן של אורדת הזהב בשנים 1424-1420. בשנותיו האחרונות שלט בחצי האי קרים, תחת חסות אורדת הזהב והיה יריב של אחיינו, האג'י גיראי הראשון דוולט ברדי היה בנו של טאש טימר או באש טמיר, מצאצאי טוקה טמיר ובן דוד רחוק של טוכטמיש. לפי מקורות אחרים, אך פחות סביר, היה בנו של ירמפרדן או ג'אבאר ברדי, הח'אן של אורדת הזהב וצאצא של ברקה ח'אן. אחרי מות ג'אבאר ברדי ח'אן בשנת 1419 אורדת הזהב חולקה זמנית בין דוולט ברדי ובין אולוג מוחמד, שהשתלט על הבירה סאראי. בשנת 1420 הטיל דוולט ברדי מצור על סאראי וכבש אותה. אולוג מוחמד הודח וגורש. בשנים 1424-1423 שניהם, אולוג מוחמד ודוולט ברדי הובסו על ידי ברק (או בורק) ח'אן, שהפך לשליט אורדת הזהב עד לשנת 1427. אולוג מוחמד מצא מקלט לזמן מה בליטא ובתמיכת הדוכס הגדול ויטאוטאס הגדול חזר לשלטון באורדת הזהב בשנים 1432 -1428. באותו זמן, אחרי תבוסתו על ידי ברק ח'אן, דוולט ברדי ח'אן ואנשיו התיישבו בחצי האי קרים. . השנים 1430-1428 היו שנים קשות בשביל תושבי הערבות שמצפון לים השחור, הידועות גם כ"ערבות הטרנספונטיניות" בעקבות מגפת הדבר,וגם כן בגלל המלחמות על ההגמוניה באזור. ככל הנראה, בתמיכתם של צאצאי האמיר אידיגיי ושל השבט שירין מחצי האי קרים, ניסה אולוג מוחמד לפלוש לשטח שבשליטת דוולט ברדי, אולם נסוג אחרי מות הדוכס ויטאוטאס. דוולט ברדי בעצמו, התערב זמן מה בסכסוך על שלטון שפרץ בליטא וצידד במחנה של הדוכס הגדול שוויטריגאילו, אחי המלך ולדיסלב השני יגיילו, נגד יריבו, זיגיסמונד קיישטוטאיטיס. למרות עזרת שוויטיגאילו, נכשל בעימות עם האג'י גיראי, על ההגמוניה בקרים ונרצח בשנת 1432. חרף בריתו עם שוויטריגאילו וגם עם הדוכס (קניאז) הגדול של מוסקבה, ואסילי השני "העיוור", לא עמד אהמט, בנו של דוולט ברדי, מול המתקפה המשולבת של אולוג מוחמד ושל הטטרים מקרים ונוצח בשנת 1433. בנסיבות אלה התאפשרה הקמת הח'אנות העצמאית של קרים בהנהגתו של האג'י גיראי הראשון. מקורות אחדים מספרים כי בת אחת של דוולט ברדי, ששמה אינו ידוע, הפכה לאשתו השנייה של הקיסר יוחנן הרביעי של טרפזונטס. Henry H. Howorth History of the Mongols, part II אילן יוחסין של הח'אנים של אורסת הזהב בוויקיפדיה הטורקית טבלה כרונולוגית של תולדות אורדת הזהב Clifford Edmund Bosworth The New Islamic Dynasties: A Chronological and Genealogical Manual,Edinburgh University Press, 2004 B.D.Grecov, I.I. Iacubovschi - Hoarda de aur și destrămarea ei,București, Editura pentru literatură științifică, 1953 (תרגום לרומנית מרוסית) Marcel Popa, Horia C.Matei Mică Enciclopedie de Istorie Universală,București, Ed. Stiințifică și enciclopedică,1983 p.577 Clifford Edmund Bosworth The New Islamic Dynasties עמוד 255 ראו אילן היוחסין של צאצאי טוקה טמיר B.D. Grekov, I.I.Iakubovski 1953 עמוד 385 B.D. Grekov, I.I.Iakubovski עמוד 380 ,קיימת טעות במספור העמודים בספר B.D.Grekov, I.I.Iakubovski עמוד 380 אילן היוחסין של קיסרי טרפזונטס ב-Europäische Stammtafeln
איור עיתונות

איור עיתונות הוא סוגה באיור, שכוללת פרשנות על אירוע חדשותי או על אישיות חדשותית. איורי העיתונות מתאפיינים פעמים רבות בהגזמה ובהומור עוקצני, תוך קריאת תיגר על השלטון והפניית תשומת לבו של המעיין בהם לבעיות חברתיות שונות ולשחיתות. עם האיורים העיתונאיים החשובים בתולדות העיתונות נמנים האיור "הצטרף, או מות" ("Join, or Die";‏ 1754) מאת בנג'מין פרנקלין, שעסק בצורך באחדות במושבות האמריקאיות; האיור "מועדון החושבים" ("Der Denker-Club";‏ 1819), שאויר בתגובה לפיקוח ולצנזורה שהוחלו בעקבות צווי קרלסבד על אוניברסיטאות בגרמניה; ואיורו של המאייר האנגלי ארנסט שפארד "פסיעת האווז" ("The Goose-Step"; ‏1936), שעסק בחימושה של גרמניה מחדש תחת שלטונו של היטלר. "פסיעת האווז" התפרסם לראשונה במגזין הבריטי "פאנץ'", שבו התפרסמו כמה איורים עיתונאיים חשובים נוספים. ישנם מוסדות המרכזים ומתעדים בארכיונים ייעודיים את איורי העיתונות לדורותיהם, ובהם המרכז ללימוד הגרפיקה הפוליטית (Center for the Study of Political Graphics) בארצות הברית, וארכיון האיורים הבריטי (British Cartoon Archive) של אוניברסיטת קנט בממלכה המאוחדת. ההכרה הממסדית בתחום האיור העיתונאי, ובעיסוקם של מאיירי העיתונות, מתבטאת בין היתר באמצעות מספר פרסים המוענקים על הצטיינות באמנות איור זו. למשל, מאז 1922 מוענק פרס פוליצר לאיור עיתונאי (למאיירים אמריקאים), ובטקס פרסי העיתונות הבריטי (British Press Awards), שנערך מטעם מגזין התקשורת Press Gazette, מוענק פרס "מאייר השנה". בישראל ניתן מאז שנת 2002 פרס דוש לקריקטורה ל"יוצרים מצטיינים בתחום הקריקטורה בכלל, וזו הפוליטית בפרט, בעיתונות הישראלית". איורי העיתונות מצויים פעמים רבות לצד מאמר המערכת בעיתון, ולעיתים רחוקות יותר הם מצויים בפינת קומיקס קבועה. כיום, עם פיתוח המדיה האינטרנטית, ניתן למצוא איורי עיתונות רבים גם ברשת. במדיה זו נוסף סוג חדש של איור עיתונאי - סרטונים מצוירים פוליטיים, שנערכים בתוכנות כמו פלאש. איורי העיתונות שונים באופיים, אך ישנו סגנון מסוים הרווח בקרב רובם. מרבית האיורים כוללים מטפורות חזותיות וקריקטורות, לתיאור של נושאים פוליטיים מורכבים, בצורה המביאה הסתכלות הומוריסטית או רגשית על נושא שבכותרות. לעיתים יציגו האיורים תיאור סטריאוטיפי, מוטה או מכפיש של אישיות או אירוע מסוים. לעיתים מעוררים איורי העיתונות מחלוקת, ודוגמה לכך היא פרשת קריקטורות מוחמד (2005), שבה פורסמה קריקטורות של נביא האסלאם מוחמד בעיתון הדני "יילנדס פוסטן", ובעקבותיהן נוצר משבר בין דנמרק לעולם המוסלמי. קריקטורה קריקטוריסט מדיה וקבצים בנושא איור עיתונות בוויקישיתוף איור עיתונות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) באנגלית: Rail-splitter. אדם שמקצועו הוא חיתוך בולי עץ לכדי צורה של קורות גדר (fence rail). "חוטב קורות הגדר" היה כינויו של אברהם לינקולן, שדבק בו מאז שנת 1860 ומקורו בעובדה ששימש לפני הקריירה הפוליטית במקצוע זה. ר' באתר answers.com. Sterling, Christopher (2009). Encyclopedia of Journalism. Thousand Oaks: Sage Publications, Inc. pp. 253–261. ISBN 0-7619-2957-6.
גמבורג

האם התכוונתם ל... דוד גמבורג – שחיין ישראלי יבגני גמבורג – שחקן תיאטרון בברית המועצות ובישראל