ועדת ברז'ייה

ועדת ברז'ייה (Bergier) בברן הוקמה על ידי ממשלת שווייץ ב-12 בדצמבר 1996. היא ידועה גם בשם ועדת מומחים עצמאית (Independent Commission of Experts - ICE). הוועדה הוקמה לאחר ששווייץ ספגה ביקורת על התנהגותה במלחמת העולם השנייה, בייחוד ביחסיה עם הממשלה הנאצית בגרמניה. הוועדה הוקמה על ידי הפרלמנט השווייצרי ובראשה עמד ז'אן פרנסואה ברז'ייה, היסטוריון כלכלי. הוועדה הייתה מורכבת מהיסטוריונים פולנים, אמריקאים, ישראלים ושווייצרים. היה לה מנדט לחקור את היקפם וגורלם של נכסים שהועברו לשווייץ לפני מלחמת העולם השנייה, במהלכה ומיד אחריה. החקירה הייתה אמורה להתבצע מנקודת מבט היסטורית ומשפטית, עם דגש על הקשרים בין המשטר הנאצי לבנקים בשווייץ. המנדט כיסה כמעט כל סוג של נכס, כולל זהב, מטבע ונכסי תרבות. המחקר הורחב על ידי הממשלה לתחומי היחסים הכלכליים, ייצור הנשק, "צעדי אריזציה", המערכת המוניטרית ומדיניות הפליטים. הוועדה לא יצאה לכתוב היסטוריה כללית של שווייץ בתקופת הנאצים אלא ביקשה "לשפוך אור על היבטים מסוימים שנויים במחלוקת או לא מנותחים מספיק של ההיסטוריה הזו, היבטים שבהם נראה ששווייץ, כלומר הרשויות הפוליטיות שלה ומקבלי ההחלטות הכלכליות שלה, אולי זנחו מבחינת האחריות שלהם". הוועדה קיבלה סמכויות ומשאבים חסרי תקדים מהפרלמנט השווייצרי: היא הייתה אמורה לקבל גישה לארכיונים שבידי חברות פרטיות שווייצריות כולל בנקים, חברות ביטוח ומפעלים; נאסר על החברות להשמיד תיקים הנוגעים לתקופה שבדקה הוועדה; התקציב הראשוני של 5 מיליון פרנק שווייצרי הוגדל ל-22 מיליון פרנק. בעבודתה זיהתה הוועדה שלושה תחומים שבהם הממשלה לא עמדה באחריותה: ממשלת שווייץ ומדיניות הקנטונים שלה ביחס לפליטים. ויתורים שהמדינה הפדרלית וחלק מהכלכלה הפרטית עשו למדינות הציר. סוגיית השבת הנכסים לאחר המלחמה. הוועדה הציגה את הדו"ח הסופי שלה במרץ 2002. מאז המאה ה-19 היה לשווייץ דימוי הומניטרי המבוסס על מסורת של מתן מקלט, סיוע הומניטרי, במיוחד באמצעות עבודתו של הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום (ICRC) שבסיסו בז'נבה. עם זאת, לאחר מלחמת העולם הראשונה, שווייץ לא הייתה חסינה מפני רגשות שנאת זרים ואנטישמיות שהתפשטו באירופה. כמו במדינות מערביות אחרות בשנות השלושים של המאה ה-20, שווייץ הטילה יותר ויותר הגבלות על קבלת זרים בשם הביטחון הלאומי. שווייץ, כנראה מיוזמתה, החלה ליישם בגלוי קריטריונים למיון גזעני על פי ההגדרה הנאצית. בשנת 1938, עוד לפני פרוץ המלחמה, ביקשה ממשלת שווייץ מהשלטונות הנאציים להחתים את כל הדרכונים של יהודי גרמניה ב-"J", שכן השווייצרים לא הכירו בזכותם למקלט של הנמלטים מרדיפות גזעיות. עם הרדיפה הגוברת של יהודים על ידי המשטר הנאצי, ההגבלות השווייצריות הפכו לנפרדות מדרכי המדיניות המגבילות של בעלות הברית, בשל מיקומה הגאוגרפי: זו הייתה המדינה הקלה ביותר ביבשת לשם הגעת פליטים. אלפי פליטים נשלחו חזרה למרות שהרשויות ידעו שהן ככל הנראה שולחות אותם אל מותם. ה-ICE סיכם: שווייץ, ובמיוחד מנהיגיה הפוליטיים, נכשלו בכל הנוגע להצעת הגנה נדיבה על יהודים נרדפים. הדבר חמור עוד יותר נוכח העובדה שהרשויות, שהיו מודעות למדי להשלכות האפשריות של החלטתן, לא רק שסגרו את הגבולות באוגוסט 1942, אלא המשיכו להפעיל מדיניות מגבילה זו במשך למעלה משנה. על ידי נקיטת אמצעים רבים המקשים על פליטים להגיע למקום מבטחים, ועל ידי מסירת הפליטים שנתפסו ישירות לרודפיהם, השלטונות השווייצריים סייעו למשטר הנאצי להשיג את מטרותיו. הוועדה הגיעה למסקנה כי במלחמת העולם השנייה שווייץ הציעה מקלט מרדיפות הנאצים לכ-60,000 פליטים לפרקי זמן שונים, קצת פחות מ-50% מהם יהודים. הוועדה התקשתה להעריך את מספר הפליטים, שרובם כנראה יהודים, שביקשו מקלט. בדוח ראשוני של הוועדה פורסמה הערכה של 24,000 "דחיות מתועדות". עם זאת, בדו"ח הסופי, אולי לאחר שהביאה בחשבון את הביקורת על הנתונים המוקדמים, הוועדה הייתה זהירה יותר והצביעה על כך שיש להניח ש"שווייץ הפנתה לאחור או גירשה למעלה מ-20,000 פליטים במהלך מלחמת העולם השנייה". באופן ספציפי, דיווחה הוועדה שמ-1 בינואר 1942, לאחר סגירת הגבולות, עד 31 בדצמבר 1942, הוחזרו 3,507 פליטים. באוגוסט 2001 הוועדה פרסמה מסקנה סופית ביחס למדיניות הפליטים: "במונחים של סיוע הומניטרי ומקלט בכל הנוגע למדיניות הפליטים שלה, שווייץ הנייטרלית לא רק שלא הצליחה לעמוד בה סטנדרטים משלו, אלא הפרה עקרונות הומניטריים בסיסיים". "השאלה שעולה אינה האם שווייץ צריכה או הייתה יכולה לשמור על קשריה העסקיים וסחר החוץ עם המעצמות הלוחמות, אלא עד כמה הרחיקו לכת הפעילויות הללו: היכן הגבול היה צריך לעבור בין ויתורים בלתי נמנעים לבין שיתוף פעולה מכוון [עם הנאצים]". שווייץ הסתמכה במידה רבה על סחר חוץ והתקשתה להגן על עמדתה בשנות השלושים שבהן הונהגו מכסי מגן (פרוטקציוניזם). מצב זה החמיר כשפרצה המלחמה ב-1939. "שמירה על מסחר ותנועה עסקית הייתה 'תנאי מוקדם חיוני לניהול הכלכלה בזמן המלחמה'." הייצוא השווייצרי היה תנאי הכרחי ליבוא מזון וחומרי גלם שהיו דרושים לאוכלוסייה. שמירה על הסחר עם המעצמות הלוחמות נדרשה כדי לעמוד ב"יעדים הפוליטיים הפנימיים, בפרט כדי לספק לאוכלוסייה מזון וכוח קנייה". כדי להשיג מטרה זו, הממשלה הפדרלית הקימה מוסדות פיננסיים ומנהליים לשליטה בסחר החוץ. דבר זה נעשה בחלקו באמצעות משא ומתן מתמשך עם הצדדים הלוחמים, במיוחד עם גרמניה הנאצית. מדיניות זו הצליחה: "המאמצים של שווייץ להשיג שיתוף פעולה כלכלי הדוק עם גרמניה הביאו לה יתרונות כפולים. עסקים שווייצרים יצאו משנות המלחמה חזקים יותר מבחינה טכנולוגית ופיננסית. המדינה הצליחה לממש את היעדים המרכזיים של מדיניות ההגנה והכלכלה שלה." שווייץ התכוונה להמשיך את היחסים הכלכליים עם כל המדינות, אך בגלל המלחמה, חל מעבר גדול ליחסים עם מדינות הציר וזה הביא לעלייה ביצוא למדינות הציר ולצמצומים בסחר עם אנגליה וצרפת (ובמידה פחותה עם ארצות הברית). גרמניה בין יולי 1940 ויולי 1944 הפכה ליבואנית הגדולה ביותר של סחורות שווייצריות. כך הייצור המקומי והתעסוקה היו קשורים ישירות להצלחת המשא ומתן בנושא הסחר, במיוחד עם ממשלת גרמניה הנאצית. האספקה בפועל של סחורות הקשורות לחימוש שיוצאו לגרמניה הייתה קטנה למדי: רק 1% ממוצרי הקצה הגרמניים הגיעו משווייץ. כמה פריטים מיוחדים, למשל נתיכים, היוו קצת יותר מ-10%. חשוב הרבה יותר היה התפקיד שמילא שוק ההון הפתוח של שווייץ — מכירת זהב וניירות ערך — ומכיוון שהפרנק היה המטבע הניתן להמרה היחיד שהיה זמין למדינות הציר, הוא מילא תפקיד חיוני בתשלום עבור יבוא אסטרטגי מסוים כגון טונגסטן ונפט. על מנת לממן את היבוא שלה משווייץ, דרשה ממשלת גרמניה "הלוואות סליקה" שבאו בצורה של ערבויות מדינה ליצואנים. "הלוואות הסליקה השווייצריות אפשרו לצבאות גרמניה ואיטליה לממן את רכישות החימוש הגדולות שלהם בשווייץ". אם תרומת היצוא השווייצרי לחימוש הגרמני במהלך המלחמה נחשבת משמעותית יותר או פחות - נתון זה אינו משפיע על הממצאים העיקריים של חקירתנו. חשיבות רבה יותר הייתה לתפקיד שמילאה שווייץ בשנים שקדמו ל-1933, כאשר - יחד עם מדינות אירופיות אחרות - היא אימצה את מדיניות החימוש הסמוי של גרמניה. ללא זאת, גרמניה לא הייתה יכולה לפתוח במלחמה כלל-אירופית תוך זמן קצר כל כך. במהלך מלחמת העולם השנייה, שווייץ הייתה מרכז הסחר הזהב האירופי. 77% ממשלוחי הזהב הגרמניים לחו"ל סודרו באמצעותה. בין 1940 ל-1945, הבנק הממלכתי הגרמני מכר זהב בשווי של 101.2 מיליון פרנק שווייצרי לבנקים מסחריים שווייצריים ו-1,231.1 מיליון פרנק דרך הבנק הלאומי השווייצרי (SNB). תפקיד המסחר של שווייץ נבע משמירה על נייטרליות, לגישתה של שווייץ, אך חלק מהזהב נגנב מאנשים פרטיים ומהבנקים המרכזיים של שכנותיה המובסות של גרמניה (במיוחד בלגיה והולנד). זהב שנבזז נמכר לאחר מכן לשווייצרים תמורת פרנקים שווייצרים ששימשו לביצוע רכישות אסטרטגיות עבור מאמץ המלחמה הגרמני. כבר במהלך המלחמה גינו בעלות הברית את עסקאות הזהב, ובסיומה דרשו את "השבתו המלאה של הזהב השדוד". ההצדקה השווייצרית הסתמכה על חוסר ידיעה של מוצא הזהב, זכות התפיסה על ידי כוח פולש והצורך לשמור על מעמדה הנייטרלי של שווייץ. הדו"ח מציין שהטיעונים המשפטיים היו קלושים במיוחד (כפי שנאמר לפקידי SNB בזמנו): הזכות לתפיסה כפי שמתוארת באמנות האג נוגעת רק לרכוש המדינה ולא לזהב שבבעלות פרטית או בבעלות בנקים הנוגעים בדבר שהיו אז מוסדות פרטיים. עם זאת, הרכישה השווייצרית נמשכה ממש עד סוף המלחמה. קשה לחשב כמה מהזהב שהועבר היה זהב שדוד. עם זאת, הוועדה מציינת כי עתודות בנק מרכזי שנבזזו, בעיקר מבלגיה, הולנד ולוקסמבורג, הסתכמו ב-1,582 מיליון פרנק וכי כמות הזהב שנגנבה מקורבנות השואה במזרח אירופה נאמדת ב-12.5 מיליון פרנק ואילו זה שהופקע ונבזז מאנשים ברייך היה בכמות של לפחות 300 מיליון פרנק. לאחר משא ומתן, ממשלת שווייץ חתמה על הסכם וושינגטון במאי 1946, שקבע תשלום על ידי השווייצרים של 250 מיליון פרנק בתמורה לביטול הטענות על תפקיד שווייץ בעסקאות זהב בתקופת המלחמה. עם זאת, הנושא השנוי במחלוקת של זהב שנבזז מהולנד הועלה מאוחר מכדי להיכלל במשא ומתן בוושינגטון. הוועדה סיכמה: החל משנת 1942, קיבלה שווייץ החלטות מפתח הנוגעות לעסקאות הזהב הגרמני, שלא היה קשור להיבטים הטכניים של ניהול כסף. ניתוח המצב המשפטי לאחר 1943 היה פגום מיסודו. זה היה עלבון לבעלות הברית, שהזהירו שוב ושוב את שווייץ מפני רכישות הזהב, כמו גם ליועציה שלה ולמשפטנים של שווייץ שאיתם היא התייעצה. אין זה מפתיע שהחלטות ה-SNB היו — באופן לגיטימי למדי — מושא לביקורת היסטורית ומוסרית ושהחלטותיו נתפסות כראויות לגינוי. במהלך מלחמת העולם השנייה הלוו הבנקים השווייצרים כספים למגוון רחב של מפעלים גרמניים שעסקו בחימוש ובפעילויות הקשורות בהשמדת היהודים. בנוסף, קרדיט סוויס ותאגיד הבנק השווייצרי שיתפו פעולה באופן הדוק עם בנקים גרמניים גדולים, מה שהביא "לכמה מהעסקאות המפוקפקות ביותר של תקופת המלחמה: עסקאות עם שלל זהב ו/או זהב שנבע משוד. עוד ב-1943 העניק בנק האיחוד של שווייץ לדויטשה בנק הלוואה חדשה של למעלה מ-500,000 פרנק. היחסים נשמרו עד תום המלחמה ואף מאוחר יותר." היה מסחר מפוקפק בשוקי הביטחון השווייצריים הבלתי מוסדרים: נכסים שנבזזו מהמדינות שנכבשו מצאו את דרכם לשווקים בשווייץ, מה שעורר אזהרה שהוציאו בעלות הברית בינואר 1943. "בשנת 1946, הערך של ניירות ערך ממוצא מפוקפק שמצאו דרכם לשווייץ במהלך המלחמה הוערך על ידי מחלקת הכספים הפדרלית (Eidgenössisches Finanzdepartement, EFD) כבין 50 ל-100 מיליון פרנק". זרים רבים שהפקידו כסף בבנקים השווייצרים נרצחו על ידי המשטר הנאצי. חלק מנכסיהם נמסרו לממשלת גרמניה בעוד השאר נותרו בחשבונות רדומים במוסדות הפיננסיים בשווייץ. לאחר המלחמה לא נפתרה בעיית הנכסים שנמסרו, כמו גם החשבונות הרדומים וניירות הערך השדודים. ICE דיווח: הבנקים הצליחו להשתמש בסכומים שנותרו בחשבונות ולהרוויח מהם הכנסה. הם גילו עניין מועט בחיפוש פעיל של חשבונות של קורבנות נאצים, והצדיקו את חוסר הפעולה שלהם בסודיות הרצויה על ידי לקוחותיהם. הקורבנות של הנציונל-סוציאליזם ויורשיהם חשבו שאלה יתרונות של מערכת הבנקאות השווייצרית, אך הדבר התברר כחסרון עבורם. השוק הגרמני היה שוק חשוב עבור חברות הביטוח השווייצריות עוד לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933. רבים במגזר הביטוח השווייצרי חששו שללאומיות גרמנית ושנאת זרים (שלא לדבר על עלייתה של אידאולוגיה אנטישמית ארסית) יהיו השפעות שליליות. לכן כמה חברות ביטוח שווייצריות (Vereinigte Krankenversicherungs AG, חברה בת של Schweizer Rück) חזו את החוקים הגרמניים לפני שנחקקו, ופיטרו את עובדיהם היהודים ב-1933 עוד לפני שהחוקים הגרמניים התקבלו. לקראת סוף 1937 הופעלו לחץ גובר על חברות הביטוח השווייצריות להיפטר מכל העובדים היהודים לא רק במשרדיהם בגרמניה, אלא גם במשרדיהם הביתיים בשווייץ. "למעט חריג אחד, חברות הביטוח השווייצריות תמכו בכך, וכך תמכו באפליה נגד היהודים והרחיבו את היקף חוקי הגזע של גרמניה גם לשווייץ". לאחר הפוגרום בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938, הוציאה ממשלת גרמניה פקודה לפיה על היהודים לשלם עבור ההרס שנגרם על ידי הפורעים האנטי-יהודים בעצמם ושכל כספי הביטוח ששולמו, ישולמו למדינה הגרמנית ולא לאנשים הפרטיים שנפגעו. ה-ICE מצא כי "החברות השווייצריות הגיבו בפסיביות יוצאת דופן לביטול מסורת משפטית מבוססת של הנאצים ... בדרך זו סייעו המבטחות השווייצריות לכסות אירועים שהקלו מאד על מימוש השיטות הבלתי חוקיות והבלתי מוסריות לחלוטין של המדינה והמפלגה הגרמנית בנובמבר 1938." חברות שווייצריות שפעלו בתקופה הנאצית בגרמניה כבר היו מבוססות היטב לפני עליית הנאצים לשלטון. ככל הנראה, דאגות עסקיות ולא מחויבות אידאולוגית לנאצים קבעו את המשך פעולתן. עם זאת, חברות שווייצריות מבוססות המשיכו לפעול למרות שהסתגלו בדרכים שונות למשטר הנאצי. תרומתם של חברות שווייצריות למאמץ המלחמתי הגרמני הייתה חשובה, אם לא מכריעה. הרוב המכריע של הייצור של חברות בבעלות שווייץ בגרמניה היה סחורות אזרחיות. הוועדה סיכמה: "בין המדינות הנייטרליות הבודדות, שווייץ תרמה את התרומה הגדולה ביותר למאמץ המלחמתי הגרמני שכן הייתה לה הנוכחות הגדולה ביותר הן בגרמניה עצמה והן במדינות שזו כבשה". לאחר תום המלחמה, אותן חברות שפעלו בגרמניה במהלך המלחמה "הצליחו להמשיך או להחיות את פעילותן ללא בעיות גדולות". שווייץ הייתה מוקד חשוב למסחר בנכסי תרבות כמו ציורים וחפצי אמנות. בין 1933 ל-1945 שגשג שוק האמנות בשווייץ. חלק ניכר מהמסחר היה לגיטימי, לפחות במובן זה שהבעלים של יצירת אמנות מכרו אותן כדי לגייס כסף כדי לברוח משטחי הנאצים. לפיכך, חלק ניכר מהמסחר התרחש דרך המרכז השווייצרי. על פי הגדרת הוועדה, "נכסי הבורחים היו אלה שהוכנסו לשווייץ או דרך שווייץ, לרוב על ידי בעליהם (היהודים) עצמם". מכירתם הייתה קשורה ישירות לרדיפת בעליהם שהיו צריכים לגייס כסף לבריחתם או כדרך להרחיק נכסים מידי הנאצים או אפילו כתוצאה של מכירות בכפייה. נכסים שנבזזו היו אלה שהוחרמו על ידי הגרמנים מאנשים פרטיים או ממוזיאונים בגרמניה או בשטחים כבושים. מבחינים בין אותם נכסים שנבזזו שהוחרמו "כדין" ממוזיאונים גרמניים, האמנות המנוונת כביכול, לבין האמנות שהגיעה מביזת אוספים ציבוריים ופרטיים בשטחים הכבושים. הוועדה הגיעה למסקנה כי "המעורבות השווייצרית במדיניות הביזה והתרבות של המשטר הנאצי הייתה ניכרת ומגוונת; כתוצאה מכך, האוספים של היטלר וגרינג זכו לחיזוק על ידי רכישת יצירות מרכזיות של המאסטרים הישנים ושל אסכולת הרומנטיקה הגרמנית". עם זאת, הוועדה לא הצליחה לומר הרבה על גודלה וחשיבותה של מעורבות זו, והגיעה למסקנה כי "התפיסה שהסחר באמנות שנבזזה - בהשוואה לשטחים הכבושים של מערב אירופה - התרחש בקנה מידה גדול במיוחד. מדהים שהמסחר הזה קיבל ממדים כאלה בשווייץ, מדינה לא כבושה, שהמשיכה לתפקד בהתאם לשלטון החוק." הוועדה מתארת מספר מקרים שבהם התעלמו מהחוק הקבוע כפי שפירשו בתי המשפט, וזאת בפסיקת הממשלה הפדרלית, בצו במסגרת סמכויות החירום שהוענקו לה על ידי הפרלמנט הפדרלי ב-1939. אחד ההיבטים החשובים ביותר היה נטישת עקרון השוויון החוקתי בפני החוק, שהשפיע השפעה מרחיקת לכת על היחס לזרים, בני מיעוטים, ותרם לכישלון המדינה להציע הגנה מדינית כלשהי ליהודי שווייץ המתגוררים בשטח הכיבוש הנאצי. "הפרקטיקה הדיפלומטית התאימה יותר ויותר לקריטריונים האתניים של "פולק" שאומצו על ידי המדינה הנאצית, גישה שהתנגשה בחריפות עם השוויון החוקתי ממנו נהנים היהודים בשווייץ מאז 1874." ביחס לפליטים, לפי החוק השווייצרי, רק פליטים שחייהם היו בסכנה בגלל פעילות פוליטית יכלו לקבל מקלט. פירוש הדבר היה שניתן היה להחזיר את מי שנמלט בגלל רדיפות גזעיות לזרועות הממשלה הרודפת. עם זאת, ביולי 1936 אישרה שווייץ הסדר זמני הנוגע למעמד הפליטים המגיעים מגרמניה: "שווייץ הפרה הסכם זה בכך שמסרה פליטים מגרמניה, שחייהם היו בסכנה ואשר חצו את הגבול (כחוק או באופן בלתי חוקי) ונתפסו מיד בסביבת הגבול, לרשויות הגרמניות בגבולות עם אוסטריה או צרפת". הוועדה זיהתה מספר תחומים, בייחוד בתחום המשפט הבינלאומי הפרטי, שבהם בתי המשפט יישמו את דוקטרינת "סדר הציבור" שהיא מרכיב אתי מפורש במשפט: למשל, בתי המשפט בשווייץ "נקטו בעקביות את הדעה כי חקיקה נאצית אנטישמית היא אי צדק אשר הפר את כל העקרונות המשפטיים ולכן אין ליישמה בפועל". עם זאת, דוקטרינה זו, המבוססת על מה שהיה נכון וראוי לפי החוק השווייצרי, לא הורחבה לפרקטיקות שאינן עולות בקנה אחד עם עקרונות אוניברסליים יותר, שאינם קודמים, כגון עקרון האנושות. התגובה הראשונית למדיניות הנאצית של אפליית יהודים הייתה מעורבת. חלק מהחברות צייתו ואף ציפו לחוקים שיבואו, בעוד שאחרות והתנגדו לאפליה כל עוד יכלו. עם זאת, הוועדה מצאה כי הנוהג לאשר את המוצא הארי של אנשי הצוות של כל חברה היה נפוץ בקרב בעלים ומנהלים בכירים של חברות שווייצריות בשטח כבוש בידי הנאצים. עוד לפני 1938, המחלקה הפוליטית הפדרלית של שווייץ הציעה להחיל את החוק הגרמני הנוגע לגזע על חברות שווייצריות. הוועדה הגיעה למסקנה כי הדבר "מראה בבירור כי ה-FPD, [המפלגה הדמוקרטית החופשית של שווייץ] ... העריכה באופן שגוי לחלוטין את ההשלכות המשפטיות, הפוליטיות והאתיות של פעולה זו, או התעלמה מכל החששות שהיו לה למען האינטרסים המסחריים". לאחר 1938, לא יכלו חברות שווייצריות שפעלו באזורים שבידי נאצים להימנע מהפעלת מדיניות האריזציה אם רצו להמשיך לפעול. הוועדה סיכמה: "חברות שווייצריות מילאו תפקיד פעיל בתהליך האריזציה". המשרדים הראשיים שלהם בשווייץ היו מודעים למתרחש, לעיתים קרובות בגלל שחברות הבנות שלהם בשטח הנשלט על ידי נאצים היו מעורבות ברכישת עסקים יהודים, ולעיתים אישרו או אפילו עודדו את התהליך." הוועדה התייחסה גם לסוגיית השימוש בעבדים ובעבודות כפייה בחברות בבעלות שווייץ והגיעה למסקנה: "הנתון שצוטט בתקשורת - למעלה מ-11,000 עובדי כפייה ושבויי מלחמה המועסקים בחברות בת שווייצריות ברחבי הרייך - צפוי להיות הערכת חסר". הוועדה בחנה את תפקידו של השירות הדיפלומטי השווייצרי בהגנה על רכוש בבעלות שווייץ המוחזק ברייך והגיעה למסקנה כי הוחל סטנדרט כפול: החוק הבינלאומי יושם בקפדנות כלפי רכוש שווייצרי בברית המועצות, אך הרשויות בשווייץ "העדיפו יותר ויותר את מה שמכונה תאוריית השוויון, כלומר, אם גרמניה מפלה את אזרחיה היהודים, בקושי ניתן היה לערער על יחסה הקשוח באותה מידה ליהודים זרים החיים בגרמניה". עוד לפני תום המלחמה, בעלות הברית מתחו ביקורת על התפקיד שמילאה שווייץ ביחס לנכסים שנבזזו על ידי הנאצים. הצהרת לונדון מינואר 1943 "הזהירה מפני העברות או עסקאות ללא קשר לשאלה אם הן לבשו צורה של ביזה גלויה או עסקאות לכאורה חוקיות בצורתן, אפילו כשהתיימרו להתבצע מרצון" בוועידת ברטון וודס, יולי 1944, החלטה 4 קבעה "שקבלת זהב שנבזז והסתרת נכסי אויב לא תישאר ללא עונש". במרץ 1945, לאחר משא ומתן אינטנסיבי עם ועדת קארי (Currie) של בעלות הברית, נחתם הסכם על ידי השווייצרים ש"קבע את השבת כל הנכסים שנבזזו תחת המשטר הנאצי והעברתם לשטח נייטרלי". ועידת פריז לפיצויים בדצמבר 1945 קבעה כי נכסים גרמנים המוחזקים במדינות נייטרליות כמו שווייץ אמורים להיות מועברים ל"וועדה הבין-ממשלתית לפליטים (IGCR) לשיקום ויישוב קורבנות של פעולות גרמניה שלא ניתן היה להחזירם לארצות מוצאם" מהר ככל האפשר. לבסוף, השווייצרים לפי הסכם וושינגטון משנת 1946 שילמו 250 מיליון פרנק שווייצרי בתגובה ללחץ של בעלות הברית בנוגע לזהב שנבזז שהחזיקו השווייצרים. הסכום ייצג כחמישית מכלל עסקאות הזהב שנעשו על פי ההערכות במהלך המלחמה. השווייצרים נרתעו מלהתקשר עם בעלות הברית בנושא הנכסים שנבזזו. הייתה תחושה, גם בשמאל וגם בימין, ששווייץ לא עשתה דבר כדי לתקן את העוול. חבר מועצה פדרלי ממפלגת העם השמרנית הקתולית הימנית צוטט בדו"ח שקבע: "לשווייץ אין מה לתקן, לא כלפי הקורבנות הרדיפות הנאציות ולא כלפי ארגונים יהודיים או אחרים." חבר המועצה הלאומית מהסוציאל-דמוקרטים אמר בדומה: "למעשה, לשווייץ אין מה לתקן ומדינות אינן רשאיות לטעון כל טענה", מה שמצביע על כך שהסנטימנט נהנה מ"קונצנזוס רחב". למרות שהשווייצרים שילמו 250 מיליון פרנק ב-1946 הקשורים לעסקאות זהב בזמן מלחמה, הממשלה סירבה לתייג זאת כתשלומי פיצויים, אלא כתרומה מרצון לשיקום אירופה שסועת המלחמה. אף על פי שהשווייצרים חתמו על ההסכם במרץ 1945 בתום ביקור משלחת קארי, הם לא עמדו בהבטחותיהם: שלושה שבועות לאחר מכן, מזכר פנימי דחה את ההבטחות והתייחס ללחץ בעלות הברית כ"לוחמה כלכלית". הדו"ח סיכם: "בזמן הזה שווייץ כבר נקטה באסטרטגיה כפולה שכללה מצד אחד חיפוש הסכם מהיר עם בעלות הברית, ומצד שני משחק על הזמן בעת יישום צעדים מעשיים". ביחס לחשבונות הבנק שהוחזקו על ידי קורבנות יהודים, השלטונות בשווייץ לא רצו לשנות אף אחד מהנהלים לאור האירועים יוצאי הדופן בגרמניה ובשטחי הכיבוש הגרמני. ניסיונות לחוקק חוקים המאפשרים העברת נכסים המוחזקים בבנקים לא צלחו עקב התנגדות איגוד הבנקאים השווייצרי. בעקבות לחץ מתמשך של בעלות הברית, הוצא בשנת 1945 צו ששבר את הנוהג המשפטי בעבר, אך הוא היה תקף לתקופה של שנתיים בלבד והוא לא פורסם בעולם, מה שסביר שהביא לכך שיהיו תובעים מעטים בלבד. השווייצרים גם חששו שכל השבה תעמוד בניגוד לעיקרון במשפט הפרטי השווייצרי לפיו הבעלות על נכסים שנרכשו בתום לב על ידי הבעלים הקיים שייכת לו. עם זאת, הוועדה הגיעה למסקנה כי "נוצלו עקרונות משפטיים למטרות תאגידיות בשם דבקות עיוורת באות החוק". הם ציינו כי "עם זאת, הפתרון שנבחר היה עיוור לגורל הקורבנות. בני זמננו הבינו כבר ב-1945 כי היקף הפשעים שביצע המשטר הנאצי דרש חקיקה מיוחדת שהייתה פוגעת ביחסים הנשלטים על פי המשפט הפרטי, וזאת על מנת לאפשר השבה. במצב זה, 'עסקים כרגיל' הייתה גישה שאפשרה לחברות וליחידים להרוויח מעוול העבר ומהפשעים שבוצעו בשם הנציונל-סוציאליזם." מחקר מאוחר יותר הוסיף פרטים על הנכסים הלא נתבעים של קורבנות השואה (ועדת וולקר). היה ברור שתביעות נדחו מסיבות משפטיות צרות. הוועדה מצאה כי כמות הנכסים שלא נתבעו גדולה בהרבה ממה שתבעו הבנקים. יחד עם זאת, הם הגיעו למסקנה שקצב הצמיחה של הכלכלה השווייצרית שלאחר המלחמה לא נגרם מכמות הנכסים שלא נתבעו: הסכומים היו קטנים מכדי לתרום כל תרומה. הוועדה סיכמה: "התדמית של מערכת בנקאית שבנתה את עושרה על נכסים שהופקעו מקורבנות המשטר הנאצי אינה מבוססת על העובדות". חברות ביטוח שווייצריות מכרו פוליסות לגרמנים במשך שנים רבות. ממשלת גרמניה תפסה פוליסות שהחזיקו יהודים גרמנים ופדתה אותן על ידי חברות שווייצריות, על פי חוקים גרמניים שחוקקה הממשלה הנאצית. לאחר המלחמה, החברות השווייצריות סירבו לפדות פוליסות שהחזיקו קורבנות השואה ויורשיהם, בטענה שהסכומים כבר שולמו על פי החוק הגרמני. עם זאת, הוועדה סיכמה: יש סיבה להאמין שלא כל אלו שנרדפו רשמו את הפוליסות שלהם אצל השלטונות הנאצים בהתאם להנחיות משנת 1938. לכן סביר להניח שחלק ניכר מהפוליסות השייכות ליהודים שנותרו בגרמניה מעולם לא נפדו על ידי אותן רשויות. חוקי הגזע הגרמניים אושרו באופן מרומז על ידי ממשלת שווייץ. ב-1938 ביקשו השווייצרים מממשלת גרמניה להחתים את האות J לציון יהדות, בדרכוניהם של כל יהודי גרמניה על מנת שניתן יהיה להתייחס אליהם בצורה שונה מבעלי דרכונים גרמנים אחרים. ב-1942 סגרו הפקידים השווייצרים את גבולותיהם וסירבו להכניס ילדים יהודים בין ילדים שהובאו לשווייץ לחגים. עמדות אנטישמיות של הרשויות בשווייץ תרמו להחלטות כאלה. בשנת 1941, כאשר הממשלה הנאצית שללה אזרחות מיהודי גרמניה, החילו השלטונות בשווייץ את החוק על יהודים גרמנים שחיו בשווייץ על ידי הכרזתם חסרי אזרחות; כאשר בפברואר 1945 שלטונות שווייץ חסמו חשבונות בנק גרמניים שהוחזקו בשווייץ, הם הכריזו שיהודי גרמניה אינם עוד חסרי אזרחות, אלא שוב גרמנים וחסמו גם את חשבונות הבנק השווייצריים שלהם. שווייצרים הציעו סיוע הומניטרי לפליטים בשווייץ ולפליטים אחרים במצוקה בחו"ל, אבל ממשלת שווייץ לא השתמשה בעמדה הגאוגרפית וההיסטורית הייחודית שלה כדי להציע הגנה לנרדפים על ידי גרמניה הנאצית, אלא סגרה בהדרגה את גבולות שווייץ והחזירה פליטים לשלטונות הנאצים, שהובילו אנשים רבים למוות. בהתאם לקשרים העסקיים ההיסטוריים ולנייטרליות השווייצרית, חברות שווייצריות המשיכו ולעיתים קרובות הגדילו את יחסיהן עם הכלכלות באירופה הכבושה על ידי הנאצים. עם זאת, במספר מקרים יצאו אנשי עסקים שווייצרים מגדרם כדי להתאים את עצמם לאקלים הפוליטי הגרמני עד כדי פינוי עובדים יהודים ממפעליהם וממשרדיהם בגרמניה ואף לעיתים בשווייץ. גם חברות שווייצריות הזניחו את האינטרסים, במיוחד במגזרי הבנקאות והביטוח, של לקוחות שנרדפו על ידי הנאצים. כמה חברות שווייצריות, מתוך הסתגלות לכלכלה הגרמנית המחודשת, מצאו את עצמן מעסיקות עובדים בעבודת כפייה ובמקרים מסוימים עובדים ממחנות ריכוז. קשה להשיג נתונים סטטיסטיים, אך ברור שזהב שנגזל על ידי הנאצים זרם לשווייץ בידיעת הרשויות הגבוהות ביותר למרות הבטחות שניתנו לבעלות הברית לאסור סחר כזה. הוועדה הגיעה למסקנה שהאחריות הכפולה של מדינה דמוקרטית לאנשיה ולקהילה הבינלאומית לא התקיימה במהלך התקופה שנבדקה, ולעיתים קרובות שווייץ התעלמה מאחריות זו במהלך חמישים השנים שלאחר המלחמה. לאחר המלחמה, כאשר קורבנות השואה או קרובי משפחה של קורבנות ניסו לגשת לחשבונות בנק שהיו רדומים במהלך המלחמה, הסתתרו רשויות הבנקאות בשווייץ מאחורי פרשנות של חוקי הסודיות הבנקאית כדי לחסום גישה והשבת רכוש. התנהגות כזו נחשבה ככזו שנקבעה על פי האינטרס העצמי המוסדי ולא על פי האינטרסים של קורבנות המדינה הנאצית שהעבירו את נכסיהם לשווייץ לשמירה. הוועדה כללה את: ז'אן פרנסואה ברז'ייה, צוג, (נשיא) ולדיסלב ברטושבסקי, ורשה שאול פרידלנדר, ירושלים הרולד ג'יימס, פרינסטון (ארצות הברית) גיאורג קרייס, בזל סיביל מילטון, וושינגטון, מתה באוקטובר 2000, הוחלפה בפברואר 2001 על ידי הלן ב. יונץ (Junz) ז'אק פיקארד, ברן יעקב טאנר, בילפלד, ציריך ג'וזף וויאם (Voyame), סנט ברייז (JU), התפטר באפריל 2000, והוחלף על ידי דניאל תירר (Thürer). שווייץ במלחמות העולם ICE (2002)pp493-4. UEK.ch, ICE (2002) p. 6. Introductory speech by Prof. Jean-François Bergier at the press conference of 22 March 2002 ICE (2002)p. 6-7. ICE (2002)pp. 498-499 ICE (2002)p. 168. ICE (2002)p. 117. "Switzerland and Refugees in the Nazi Era" ICE (2000) p. 263 Klarsfeld (1999) ICE (2002)p. 115. More recent research carried out by University of Geneva historian, Ruth Fivaz-Silbermann, comes up with the figure of a little under 3,500 cases of refoulement at the Franco-Suisse border, which she estimates to be some 2,600 persons.Fivaz-Silbermann 2014 (אורכב 28.06.2013 בארכיון Wayback Machine) ICE (2002)p. 499. For a critical view of an early draft by a Swiss econometrician see: Lamblet, Jean-Claude (2001) also, the Commission's reply: ICE reply ICE (2002)p. 497. ICE (2002)p. 177. ICE (2002)p. 178. ICE (2002)p. 184. UEK.ch, ICE (2002) p. 192. ICE (2002)p. 185. ICE (2002)p. 218. ICE (2002)p. 238 ICE (2002)p. 245 ICE (2002) p. 251 ICE (2002) p. 248 William Z. Slany (1997). US and Allied Efforts to Recover and Restore Gold and Other Assets Stolen Or Hidden by Germany During World War II. DIANE Publishing. p. 100. ISBN 9780788145360. ICE (2002) p. 253 ICE (2002) p.266 ICE (2002) p.270 ICE (2002)p. 277 ICE (2002)p. 287 ICE (2002)p. 288 ICE (2002)pp. 288-9 ICE (2002)p. 307 ICE (2002)p. 309 ICE (2002)p. 365 ICE (2002)p. 355 ICE (2002)p. 399 ICE (2002)pp.413-14 ICE (2002)p. 327 ICE (2002)p. 336 ICE (2002)p. 313 ICE (2002)p. 340 ICE (2002)p. 348 ICE (2002)p. 424 ICE (2002)p. 425 ICE (2002)p. 437 ICE (2002)p. 428-9 ICE (2002)p. 433 ICE (2002)p. 485 ICE (2002)p. 449 ICE (2002)p. 439 ICE (2002)p. 455-7 ICE (2002)p. 463 אתר האינטרנט הרשמי של ועדת ברז'ייה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של ועדת ברז'ייה (בצרפתית) PBS.org, מאמר PBS Frontline על ועדת ברז'ייה ביזה והשבה: ממצאים והמלצות של הוועדה המייעצת הנשיאותית בנושא נכסי השואה בארצות הברית ודוח הצוות דצמבר 2000