צנובר

צנובר הוא זרע של עץ אורן המשמש למאכל בני אדם. בהיותו עדיין באצטרובל, הצנובר מכוסה בקליפה קשה. החלק האכיל אינו פרי שלם מבחינה בוטנית, אלא רק זרע (שאר הפרי אינו אכיל עבור בני אדם). לצנוברים מקולפים חיי מדף ארוכים אם הם נשמרים בקירור וביובש. צנוברים בקליפתם (או צנוברים מקולפים בתנאי לחות) מתעפשים תוך שבועות ספורים. יש כ-20 מיני אורן שזרעיהם גדולים דיים להצדיק איסוף למזון. צנוברים מעצי בר לוקטו באירופה ובאסיה מאז התקופה הפלאוליתית. לאירופה הגיע אורן הסלע (Pinus pinea) שמקורו במזרח הים התיכון במהלך ההולוקן, כנראה עקב פעילות אנושית. באמריקה הצפונית התפשט תחום הצמיחה של אורנים מניבי צנוברים עם אוכלוסיית האדם. שרידי צנוברים מצפון לגבול התפוצה הטבעית של העץ שתוארכו ל-7,400 שנים לפני זמננו מעידים על איסוף צנוברים בידי ציידים לקטים. ניתן להוסיף צנוברים למאכלי בשר, דגים ומנות צמחוניות. רוטב הפסטו האיטלקי מכיל בדרך כלל צנוברים קלויים. צנוברים הם גם תוספת לקינוחים דוגמת בקלאווה. שמם הירושלמי של הצנוברים הוא פיניונס (מספרדית: piñones). צנוברים מהמזרח התיכון (צורה מוארכת), מכילים 31% חלבון: תכולת החלבון הגבוהה ביותר מבין האגוזים. אחוז השומן כ-45% ופחמימות כ-5%. הערך הקלורי של הצנובר: 580 קלוריות ל-100 גרם. צנוברים מסין, מקסיקו או קוריאה (צורתם כקונוס) מכילים 12% חלבון ו-60% שומן. הערך הקלורי: 680 קלוריות ל-100 גרם. המינרלים העיקריים: אשלגן 713 מ"ג ל-100 גרם זרחן 510 מ"ג ל-100 גרם מגנזיום 325 מ"ג ל-100 גרם כמו כן מכיל הצנובר כמויות ניכרות של אבץ (6 מ"ג ל-100 גרם), ברזל (10מ"ג ל-100 גרם) ומנגן (7 מ"ג ל-100 גרם). ב-100 גרם צנובר נמצאו 2.5 מ"ג ויטמין C תיאמין- 1.5 מ"ג ו-0.28 מ"ג ריבופלבין. הצנובר הוא גם מקור טוב לסיבים תזונתיים. ניתן להפיק מצנוברים שמן המוערך בשל הארומה האגוזית-עדינה שלו, ובשל סגולות רפואיות המיוחסות לו כמדכא תיאבון וכנוגד חמצון. שמן צנובר מכיל חומצה פינולנית (pinolenic acid cis-5,cis-9,cis-12 18:3), חומצת שומן בעלת 3 קשרים כפולים (triple-unsaturated) בעמדות 5, 9, ו-12 בשרשרת בת 18 פחמנים. החומצה מעוררת שחרור ההורמון כוליציסטוקינין (cholecystokinin) שמדכא תיאבון. בנוסף לדיכוי תיאבון, נמצא ששמן צנובר מסייע בהורדת רמת הכולסטרול "הרע" (LDL). בשל נקודת העשן הנמוכה שלו אין הוא משמש לטיגון. ברוסיה השתמשו עד למהפכת 1917 בשמן צנובר בימי הצום (Lent) שלפני חג הפסחא כאשר השימוש בשומן בעלי חיים היה אסור. אורנים מניבי צנוברים גדלים במדינות רבות בעולם. המדינה בעלת תנובת הצנוברים הגדולה ביותר היא צפון קוריאה, המייצאת כ-6,000 טון צנוברים בשנה. אחריה נמצאות רוסיה, סין, פקיסטן ואפגניסטן. איטליה מפיקה כ-1,000 טון צנובר בשנה, ומייבאת כמויות גדולות. דווחו מקרים בהם אכילת צנוברים, במיוחד מהמין אורן ארמן, הובילה לתופעת טעם מר בפה המתפתחת בין 1–3 ימים לאחר צריכתם, ונמשכת ללא טפול בין מספר ימים לשבועיים. הטעם המתואר הוא מתכתי, ומגיע לשיא ביום השני ממועד צריכת הצנוברים. תופעה זו תוארה לראשונה במאמר מדעי בשנת 2001. באנליזה כרומטוגרפית של הצנוברים שהביאו לתופעה לעומת צנוברים שלא גרמו לה זוהה טריגליצריד לא רווי אך לא ברור הרכבו או הקשר שלו לטעם הלוואי. David M. Richardson, Ecology and biogeography of Pinus David B. Madsen and David Rhode, Early Holocene pinyon (Pinus monophylla) in the northeastern Great Basin, Quaternary Research Volume 33, Issue 1, January 1990, Pages 94-101 :Cevdet Nergiz & clal Dönmez; Chemical composition and nutritive value of Pinus pinea L. seeds; Food Chemistry Volume 86, Issue 3, July 2004, Pages 365-368 Pine Nuts, באתר "Agricultural Marketing Resource Center", ‏אוקטובר 2018 (באנגלית). Fredreric Destaillats et al, Identification of the Botanical Origin of Commercial Pine Nuts Responsible for Dysgeusia by Gas-Liquid Chromatography Analysis of Fatty Acid Profile Mostin M. (במרץ 2001). "Taste disturbances after pine nut ingestion". Eur J Emerg Med. 8 (1): 76. doi:10.1097/00063110-200103000-00036. {{cite journal}}: (עזרה)