רוזנות בלואה

רוזנות בלואה הייתה נסיכות פיאודלית שבמרכזה בלואה, דרומית לפריז, צרפת. היא הוקמה מיד לאחר שהמלך קלוביס הראשון כבש את גאליה הרומית בסביבות שנת 500 לספירה. בין המאה ה-8 למאה ה-13, היא הייתה בין הרוזנויות הווסאליות החזקיות ביותר בממלכת צרפת, לאחר שהצליחה להקיף את אדמות השושלת הקפטינגית בצרפת מאז שבלואה סיפחה את שמפאן. מאז הקמתה ועד 1498, הרוזנות נוהלה על ידי רוזנים, לעיתים קרובות עם תארים יוקרתיים יותר או פחות של אצולה, ולפעמים אף האצילו את תפקידם לוויקונטים. הרוזנות התקיימה עד לסיפוחה הסופי לאדמות הממלכה ב-1660, כאשר גסטון, דוכס אורליאן והרוזן האחרון של בלואה, מת. מהמאה ה-1 עד המאה ה-5, בלואסיאן הייתה תלויה ב-קארנוטים אופידום של Autrium (המקבילה לעיר הנוכחית של שארטר), במחוז הרומאי של Gallia Lugdunensis Senonia. באותה תקופה, בלואה הייתה למעשה עיר קטנה שצמחה סביב מבצר שנבנה על ידי הרומאים, בשם קסטרום Blesense, ובניהולו של קונסול רומאי. לכן, האזור שמסביב נקרא פאגוס Blesensi. בשנת 410, מנהיג ברטוני בשם איבומדוס כבש את בלואה וגם את שארטר על ידי הפלת הקונסול במקום, אדם בשם אודו שהיה כנראה פרנקי. המנהיג הברטוני הקים מדינה עצמאית, ממלכת בלואה, בתוך האימפריה הרומית עצמה, כאשר הקיסר פלביוס אוגוסטוס הונוריוס כבר נחלש בגלל פשיטות חוזרות ונשנות שנערכו על ידי ברברים. ישות זו אינה מוכרת היטב להיסטוריונים, אך נראה כי היא התנגדה לפלישה לממלכה הוויזיגותית של טולוז, אך היא לא התנגדה לאלה של הפרנקים בין השנים 481 ל-491 . הפרנקים הקימו שם 'רוזנות בשם Comitatui blesensi, שעיר בירתה הייתה בלואה, על הגדה הימנית של נהר הלואר. שמות הרוזנים של התקופה הזו אינם ידועים. כאשר המלך כלותאר הראשון נפטר, הרוזנות צורפה מינהלית לממלכת אורליאן ולאחר מכן ניתנה לבנו הבכור גונתרם עד שנת 592, בעוד הערים השכנות של שארטר וטור הוענקו במתנה לבן השני, כריברט הראשון, שהיה מלך פריז. ברמה הרוחנית, הבישופות של בלואה עדיין הייתה תלויה בבישוף של שארטר, מכיוון שהמלכים הפרנקים הראשונים קיבלו החלטה זו על מנת להרחיק את הכמורה של שארטר מהפוליטיקה ומהניהול של אזור בלואה. בזמנים אלו, בלואה נשלטה על ידי אחד מ-7 המאיורדומוס שמשימתו הייתה לבחור אציל פרנקי ולמנות אותו כרוזן. שמו של הרוזן הנבחר לא ידוע לנו, אבל מלחמת אזרחים פרצה באזור. יחד עם הקארנוטים, הבלוסיאנים נלחמו נגד אנשים מאורליאן ומשאטודון. עם זאת, נראה שהרוזנות נשלטה ישירות על ידי רוזני אורליאן, שהמבוגר ביותר הידוע מהם, אדריאן (מת לפני 821), הגיע ממשפחת וינצגאו. הם היו קרובים לקפטינגים מאז שהמלך קרל הגדול התחתן ב-771 עם הילדגרד, אחותו של אדריאן ובתו של הרוזן ז'רולד מווינצגאו. התואר נוצר רשמית בשנת 832 כאשר המלך לואי החסיד מינה את בנו השני של אדריאן, שנקרא גיום לרוזן בלואה. לאחר מכן, גיום חבר אל פפין הראשון, מלך אקוויטניה כדי לעזור לו להשתלט מחדש על הממלכה שלו, שהמלך לואי נתן למלך שארל השני. הרוזן של בלואה הראשון שידוע אי פעם מת בשנת 834 במהלך קרב במלחמה זו. מכיוון שלא היה לו כל ילד, הרוזנות הועברה לאחיינו כביכול, רובר החזק, שלימים יהפוך לרוזן של אורליאן, אנז'ו, אוקסר ונבר, אך גם למרקיז נוסטריה לאחר 861. המלך רובר החזק מת בשנת 866, והוריש את תאריו לאויבו לשעבר, איג מפריז אב המנזר, שגידל אז את בניו של רובר. שניהם הפכו גם למלכי הפרנקים, מרקיזי נוסטריה, ורוזני פריז: תחילה אודו, אחר כך רובר הראשון. בינתיים, הרוזנות נבזזה ונשרפה כמה פעמים על ידי ראש הוויקינגים הסטיין: ב-851, ב-854, ומתישהו בין 856 וב-857. הוא הגיע שוב בשנת 882 וכבש את שארטר לפני שהפך לווסאל למלך לואי השלישי. הרוזנות החדשה של שארטר נוצרה לפיכך ממש בצפון בלואה. בסביבות שנת 900, החליט הרוזן רובר להאציל את ניהול בלואסיאן שיהיה אוטונומי יותר תחת ויקונט. הוא בלר שיחליף אותו אדם בשם גארנגאו או אודו משארטר, שאמור להיות צאצא של הרוזן גיום ומי שהיה אמור לרשת את רוזנות שארטר שאחיו קנה מהסטיין ב-886. אף על פי כן, אודו מת בשנת 906. רובר נטש את הרוזנות עד מותו ב-923. בנו איג הגדול ירש אותו. בלואה נשארה כנחלה של רובר עד 940, כאשר המלך איג הציע את הרוזנות לתאובלד האב, שהיה כנראה בנו של הוויקונט הקודם, גרנגאו. תאובלד כבר הוכרז בטור בשנת 909 כדי לרשת את פולק הראשון, רוזן אנז'ו, שהועבר לנאנט בפקודת אביו של המלך איג. בשנת 941, הוא עשה את אותו הדבר כמו הריבון שלו בכך שהציע את רוזנות טור לבנו תאובלד הטריקסטר. תאובלד האב שם קץ לחייו בבלואה עד שנת 943, ובנו החזיר לעצמו את הזכויות על בלואסיאן. כמו אביו, תיאובלד הטריקסטר היה מקורב פוליטית לרוברטיאנים, ולכן, לדוכס איג, שהיה אפילו דודו של הטריקסטר בנישואים במשך זמן מה, באמצעות דודתו מצד אמו, יודית ממאן. שלטונו כוויקונט היה שקט למדי עד מותו של הדוכס איג ב-956. מאחר שיורשו לא היה בנה של יודית אלא בנה של הדוויג מסקסוניה, תיאובלד סירב להכיר בלגיטימיות שלו. איג קאפה היה רק בן 15 באותה תקופה. לפיכך, תיאובלד הכריז על עצמאותו מהריבון הצעיר שלו בכך שכינה את עצמו "רוזן בלואה וטור". כך הוא זכה בכינויו. בשנת 958 חבר תיאובלד אל גיסו פולק השני, רוזן אנז'ו, שעמו היה קשור בברית מאז נספה מלך ברטאן האחרון בשנת 952. שניהם הרחיקו לכת והציגו את עצמם כ"מושלים ומנהלי ממלכת נוסטריה" ו"רוזנים בחסדי אלוהים", ולא בזו של שום ריבון. משנת 960 ואילך, תיאובלד יצר קשר חזק יותר עם המלך הקרולינגי לותר השני, והביע את השפעתו על ידי הרחבת הטריטוריה שלו לבורז', שארטר וטור. עם זאת, הוא לא נפרד מאיג קאפה והמשיך לפקוד את שני בתי המלוכה. עד שנת 1019, נכדו אודו השני המשיך את כיבושי הטריקסטר על ידי הוספה לתחום המשפחתי את רוזנות מו וכן את רוזנות טרואה בשנת 1023 . כאשר הוא מת ב-1037, השטחים שניהל חולקו, עד שהם אוחדו ב-1063 על ידי הרוזן תאובלד השלישי, בנו של אודו השני. בינתיים, רוזנות טור אבדה סופית בשנת 1044 לאחר קרב נואי נגד בית אנז'ו. הרוזנויות בלואה ושמפאן אוחדו שוב עד 1152, אז תאובלד הרביעי הוריש את שמפאן לאחיו המבוגר אנרי הראשון ואת בלואה לאחיו הצעיר תאובלד החמישי. ב-1171, בלואה הייתה אחת הערים הראשונות באירופה שהאשימה את יהודיה בפשעים פולחניים בעקבות היעלמותו הבלתי מוסברת של ילד נוצרי. בהוראת הרוזן תאובלד החמישי, 30 עד 35 יהודים (מתוך קהילה של כ-130 איש) נשרפו חיים ב-26 במאי. הרוזנות נשארה במשפחה התיבלדיאנית, אך בענף הצעיר יותר של אווסנס מ-1230 עד 1241 עם הרוזנת מארי, שהתגוררה אז בבלואי-שאטיון עד 1397. הרוזנים האחרונים איבדו השפעה, שהורגשה בשליטה בשטחים הכלולים ברוזנות. כאשר הרוזן גי השני ויתר על הנחלה שלו ללואי הראשון, דוכס אורליאן, מחוסר צאצאים זכרים ישירים ובאמצע מלחמת מאה השנים, הרוזנות הוגבלה לאזור שבין האחוזות של ונדום, בוז'נסי וולנסי. הדוכס הקים את טירת בלואה כמעונו הרשמי, מכיוון שלא הייתה טירה באורליאן, למרות שבדרך כלל ישב בחצר המלך בטירת הלובר בפריז. למרות קרבתה לחזית האטלנטית, נחסך מהרוזנות יחסית התלאות ממלחמת מאה השנים. בסוף אפריל 1429, ז'אן ד'ארק שהתה בטירת בלואה לפני ששחררה את אורליאן, שהייתה כבושה אז על ידי האנגלים. למרות שהם נמסרו כאפנז' כבית ולואה, רוזנויות בלואה ואורליאן לא נכנסו רשמית לתחום הכתר עד 1498 כאשר הרוזן לואי השני מאורליאן הוכתר כמלך צרפת בשם לואי השנים עשר, ובאופן טבעי הקים את חצרו בבלואה באותה שנה. לפיכך הוא היה הרוזן התורשתי האחרון של בלואה. בשנת 1498, המחוז השתלב בתחום המלכותי עם שטחי רוזנות אורליאן, וכך נוצר מחוז אורליאנה. על ידי הקמת חצרו בבלואה, המלך לואי השנים עשר לא רק הזמין את אצילי חצרו לגדות הלואר אלא גם הפך את בלואסיאן לערש הרנסאנס הצרפתי. הרוזנות התעשרה במידה ניכרת, ובבלואה נבנתה טירה חדשה. הסכם בלואה נחתם שם ב-1504. עד 1516, המלך החדש פרנסואה הראשון הורה על בנייה של עיר אידיאלית, "רומא חדשה" - המכונה היום רומורנטין - אך היא הופסקה לאחר מותו של לאונרדו דה וינצ'י ב-1519. אז החלה בנייתה של טירת אגף ענקית המוקדשת לציד ביער שאמבור, במקום המבצר הישן שנבנה תחת הרוזנים במאה ה-10. הבנייה נמשכה כמעט 25 שנים, עד 1544. מאוחר יותר, ריבון אחר קיבל את אותו סוג של החלטה על ידי הסבת בקתת ציד לארמון מפואר: המלך לואי ה-14. עם זאת, בעוד שמלך השמש רצה לעזוב את הבירה, המלך פרנסואה הראשון עזב את בלואסיאן משנת 1526 כדי להתקין את חצרו בפריז. מאז, המהלך הזה, כמו גם אובדן תואר הרוזן, הורידו את בלואה לעיר פרובינציאלית פשוטה. בשנת 1626, הדוכס גסטון מאנז'ו, בנו השלישי של המלך אנרי הרביעי, התחתן - לא בלי חרטה - עם מארי דה בורבון, דוכסית מונפסייה העשירה, נישואים שנכפו עליו על ידי רישלייה. הוא קיבל אפוא את דוכסות אורליאן ושארטר כאפנז', וכן את בלואה, שהועלתה שוב לרוזנות עצמאית. שלטונו בלט על ידי המוטיבציה שלו לשפץ מספר טירות בתוך סולון. לאחר הפרונד, הדוכס גסטון ד'אורליאן, כפי שהוא נקרא מאז ואילך, התגורר רק בבלואה משנת 1652 ומת ב-1660 במעונו החדש שנבנה בלואה-ויין. בהתאם למסורת האפנגיסטית, תואריו הועברו לדוכס פיליפ, אחיו הצעיר של המלך לואי ה-14, אך המלך החליט שלא להעניק לו את בלואה כרוזנות. הרוזנות צורפה אפוא שוב לנחלה המלכותית. מאז, בלואסיאן כבר לא הייתה תלויה ישירות בדוכסות אורליאן, אלא נשארה קשורה מנהלית למחוז אורליאנה. מיד לאחר המהפכה הצרפתית, מחוז לואר א-שר הוקם בשנת 1790, פחות או יותר בעקבות הגבולות האחרונים של הרוזנות, כולל הקנטונים ונדום ורומורנטין.