laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלג'יבה

אַלגִ'יבָּה (בכתיב לועזי: Algieba מערבית الجبهة - אל-גַ'בְּהַה - המצח) או γ באריה הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים אריה ואחד הכוכבים הבהירים בשמים. למרות שמו, הכוכב נמצא בבסיס רעמת האריה כפי שמקובל לציירו ויחד עם הכוכבים ζ באריה, μ באריה ו-ε באריה יוצר את הקשת שמכונה המגל. הכוכב נראה כמקור של מטר הלאונידים שמתרחש כל שנה סביב ה-17 בנובמבר. אלג'יבה נראה לעין ככוכב צהוב עם בהירות נראית מדרגה 2, אך כבר בטלסקופ חובבים קל לראות שמדובר בכוכב כפול שלכוכב הבהיר מבין השניים - אלג'יבה A, צבע כתום ולעמום יותר - אלג'יבה B, צבע צהוב. המערכת נמצאת במרחק של 126 שנות אור וזוג הכוכבים מקיפים זה את זה במסלול אליפטי מאוד כך שהמרחק ביניהם נע בין 15 יחידות אסטרונומיות ל-180 יחידות אסטרונומיות וזמן ההקפה אורך כ-620 שנים. המערכת נעה במהירות של 71 ק"מ לשנייה ביחס למערכת השמש, מהירות גבוהה מאוד בהשוואה לכוכבים אחרים סביב השמש. במרחק זוויתי של כ-6 דקות קשת ניתן להבחין באמצעות טלסקופ בשני כוכבים עמומים עם דרגת בהירות סביב 10. לא ידוע האם מי מהם קשור כבידתית למערכת, אבל אם כן, הוא מקיף את הזוג הבהיר במרחק של לפחות 14,000 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של לפחות מיליון שנים. אלג'יבה A הוא ענק כתום שסיים את שלב היתוך המימן בליבתו שהפכה ברובה להליום. תהליך ההיתוך עבר לשכבות חיצוניות יותר והביא להתנפחות הכוכב לרדיוס של כ-23 פעמים רדיוס השמש ולירידת טמפרטורת פני השטח שלו לכ-4,400 קלווין. הכוכב פולט קרינה בעוצמה של פי 150 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ופי 180 בתוספת הקרינה בתחום התת-אדום. אלג'יבה B הוא ענק צהוב שעובר תהליך התנפחות והתקררות דומה לשל אלג'יבה A. רדיוסו כ-10 פעמים רדיוס השמש וטמפרטורת פני השטח שלו כ-4,900 קלווין. הוא מאיר בעוצמה גדולה פי 50 מעוצמת ההארה של השמש. מדיה וקבצים בנושא אלג'יבה בוויקישיתוף אלג'יבה באתר של ג'ים קלר אלג'יבה, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים
אירוס (כלי נגינה)

אֵירוס (או אֵרוס) הוא כלי נגינה קדום המוזכר במקורות חז"ל. כלי זה שימש לנגינה בעת שמחה, אך גם בעת הספד וקינה: "רבי יהודה אומר: האירוס טמא מושב מפני שהאלית [המקוננת] יושבת עליו". לא ברור האם היה זה כלי נשיפה, מיתר או הקשה, מכל מקום צלילו התאפיין בחוזק וצלילות נדירים. אין ודאות לאיזו משפחה ממשפחות כלי הנגינה השתייך האירוס. במסכת כלים (טו, ו) מנו את האירוס יחד עם כלי המיתר: "נבלי השרה טמאין ונבלי בני לוי טהורין... הבטנון והניקטמון והאירוס הרי אלו טמאים", בתלמוד הבבלי זיהו אותו ככלי הקשה: "מאי אירוס? א"ר אלעזר: טבלא דחד פומא" (תרגום: תוף בעל פה אחד) זהותו של הכלי בו נוקטת הגמרא כהסבר מהו אירוס, בפני עצמו סתום הוא, אך מן ההמשך מוכח שמדובר בסוג של תוף: "רבה בר רב הונא עבד ליה לבריה טנבורא, אתא אבוה תבריה, אמר ליה: מיחלף בטבלא דחד פומא, זיל עביד ליה אפומא דחצבא או אפומא דקפיזא" (תרגום: רבה בנו של רב הונא הכין לבנו טנבור. בא אביו - רב הונא - ושברו. אמר לו: [הטנבור] דומה לתוף בעל פה אחד [שהוא האירוס האסור, ולכן] לך והכן לו [לבנך, תוף] על פי "חצבא" או "קפיזא" שהם סוגים של כדים, ולא תוף ממש). בתלמוד הירושלמי (סוטה פרק ט, הלכה טו) תרגמו את שמו של האירוס ל"רסיסה". רש"י פירש: "טנבורא - כך קורין אותו בלשון לעז טנבור והוא עשוי דפנותיו עגולות כעין נפה וקושרין בדפנותיו חוטין של ברזל ושוטחין על פיו עור כשהוא לח ומותח והוא מתייבש שם מאליו, וכשמכין עליו במקל דק הוא מוציא קול צלול ויש אומנין שיודעין להכות עליו מכה אחר מכה כסדר עד שנשמע כמין שיר". קרוב לוודאי ש"הטנבורא" הוא ה"טמבורין", המכונה גם "תוף מרים". המאירי זיהה את האירוס ככלי נשיפה המשמיע קול שבין תקיעה לזמזום (חידושי המאירי, סוטה, שם). בדרכו הפרשנית של הבבלי הלכו רוב פרשני המשנה, כגון הרמב"ם (סוטה, שם) שכתב: "ואירוס הוא כעין עגול חלול קושרין עור על אחד משני צדיו ומכין עליו והוא ממיני כלי הזמר, ושמו אצלנו במערב: אלטאר", ור' עובדיה מברטנורא שכתב: "ועל האירוס – עשוי כמין נפה שדפנותיה עגולות ושוטחים על פיה עור דק ומכין עליו במקל דק ומוציא קול צלול. ובלע"ז קורין לו טנבורו". אפשר שמקור שמו של כלי זה הוא בדמות המיתולוגית ארוס, שבמיתולוגיה היוונית היה אל האהבה והתשוקה המינית. כלי הנגינה אירוס שצלילו היה מתוק, שימש לנגינה בעת המשתאות שערכו היוונים[דרוש מקור], משתאות שהתאפיינו בפריצות מינית[דרוש מקור]. יש הסבורים כי הכלי נקרא כך מפני ששימש בחגיגות אירוסין ונישואין. במשנה מסכת סוטה מוזכר שלאחר ה"פולמוס של אספסיינוס", גזרו חכמים איסור "על עטרות חתנים ועל האירוס" – דהיינו, אסרו על עיטור ראשי החתנים בעטרות יקרות ועל הנגינה בארוס (קרוב לוודאי שדווקא בשעת החופה[דרוש מקור]). חכמים שהכירו כי צלילו של כלי נגינה זה נעים ומשמח ביותר, אסרו על הנגינה בו כדי למעט בשמחה בעת צרה. טמבור, טמבורין, אנציקלופדיה לכלי נגינה. רשות העתיקות, צלמית של אשה מתופפת מהמאות 6-8 לפנה"ס, מקראנט. כלים טו, ו סוטה מט, ע"ב תלמוד שטיינזלץ, מסכת סוטה, עמ' 192 ט, יד/טו
אירוס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אירוסיים – משפחה של צמח אירוס – סוג של צמח במשפחת האירוסיים אירוס (כלי נגינה) – כלי נגינה קדום אירוס (יישוב) – יישוב במועצה גן רווה
ג'וש וינק

ג'וש וינק (באנגלית: Josh Wink) הוא די ג'יי ויוצר מוזיקה אלקטרונית יהודי-אמריקאי. וינק נחשב לאחד החלוצים של הטכנו וטרייבל טראנס בסצנה האמריקאית של שנות ה-90 של המאה העשרים. סגנון המוזיקה שלו הוא בעיקר טכנו, אסיד האוס ודראם נ' בייס. ג'וש וינק נולד בשם ג'ושוע וינקלמן בשנת 1970. בן למשפחה יהודית מפילדלפיה, פנסילבניה. כאשר היה ילד, למד לנגן על פסנתר ומאוחר יותר על קלרינט. האהבה לתקליטנות החלה כבר כאשר היה בן 13, אך רק בשנת 1986, כאשר היה בן 18, הצליח לחדור לסצנת המועדונים. בשנת 1994 וינק וחברו הדיג'יי קינג בריט יסדו חברת תקליטים עצמאית, 'אובום רקורדס'. אמנים מפורסמים רבים פרסמו יצירותיהם באמצעות חברה זו, ובהם טרנט רזנור וניין אינץ' ניילס. הסינגלים הראשונים שלו, "Don't laugh" (תחת השם Winx) ו"I'm Ready" (תחת השם Size 9) הוצאו בשנת 1995. "I'm Ready" הגיע למקום הראשון במצעד להיטי הדאנס של ארצות הברית. הסינגל "Higher State of Consciousness", שהוצא באותה שנה, פרסם את וינק באירופה, וכך לראשונה יצא מגבולות ארצות הברית. בשנת 2007 וינק חידש אותו. בשנת 1996 הוציא שני אלבומים: "A Higher State Of Wink's Work", שכלל 7 מיצירותיו (כולל "I'm ready") תחת 4 שמות שונים האלבום השני היה "Left Above the Clouds" תחת השם Winx, שכלל גם את "Don't laugh". בשנת 1998 הוציא את האלבום "Herehear" תחת השם המקורי שלו, ג'וש וינק. בשנת 2003 יצא מיני-אלבום (EP) שלו "20 To 20". בנוסף לאלבומי האולפן המקוריים שלו, וינק הוציא לאור אלבומי מיקס רבים. הסדרה המפורסמת שבהם היא: "Profound Sounds". בפברואר 2009 הוצא אלבומו הרביעי, "When A Banana Was Just A Banana". 1996- "A Higher State Of Wink's Work" 1996- "Left Above The Clouds" 1998- " Herehear" 2009- "Profound Sounds" מדיה וקבצים בנושא ג'וש וינק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'וש וינק ג'וש וינק, ברשת החברתית פייסבוק ג'וש וינק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'וש וינק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'וש וינק, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ג'וש וינק, באתר ספוטיפיי ג'וש וינק, באתר Last.fm (באנגלית) ג'וש וינק, באתר AllMusic (באנגלית) ג'וש וינק, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'וש וינק, באתר דיזר ג'וש וינק, באתר Discogs (באנגלית) ג'וש וינק, באתר Songkick (באנגלית) אודות Josh Wink, אתר Discogs פרטי הסינגל: "Size 9 - I'm ready", אתר Discogs פרטי האלבום: "Josh wink - Higher State of Wink's Work - Compiled", אתר Discogs פרטי האלבום: "Winx - Left Above The Clouds", אתר Discogs
פפיאן

באלגברה ליניארית, הפפיאן של מטריצה מסדר זוגי הוא פולינום מסוים באברי המטריצה, שיש לו קשר לדטרמיננטה. הפפיאן הופיע לראשונה בעבודות של יוהאן פרידריך פף (Pfaff) ב-1815, וקיבל את שמו מידי ארתור קיילי ב-1852. את הפפיאן של מטריצה A מסמנים   Pf ⁡ ( A ) {\displaystyle \ \operatorname {Pf} (A)} . תכונתו החשובה ביותר היא שהדטרמיננטה של מטריצה אנטי-סימטרית שווה לריבוע הפפיאן. גם הדטרמיננטה של מטריצה סימטרית ביחס לאינוולוציה סימפלקטית שווה לריבוע הפפיאן. פף חקר מערכות של משוואות דיפרנציאליות מסדר ראשון, ונתקל בתנאי השקול לכך שהפפיאן של מטריצה אנטי-סימטרית מסוימת אינו מתאפס. ב-1827 זיהה קרל גוסטב יעקובי שהתנאי החישובי של פף שקול לכך שהדטרמיננטה של אותה מטריצה שונה מאפס. בעקבות זאת הוכיח קיילי ב-1847 שאם A אנטי-סימטרית, אז   det ( A ) = Pf ⁡ ( A ) 2 {\displaystyle \ \det(A)=\operatorname {Pf} (A)^{2}} . ביחס לפעולת החפיפה, הפפיאן מקיים   Pf ⁡ ( B A B t ) = det ( B ) ⋅ Pf ⁡ ( A ) {\displaystyle \ \operatorname {Pf} (BAB^{t})=\det(B)\cdot \operatorname {Pf} (A)} . הפפיאן של מטריצה   ( a i j ) {\displaystyle \ (a_{ij})} מסדר   2 m × 2 m {\displaystyle \ 2m\times 2m} מוגדר לפי הנוסחה   Pf ⁡ ( A ) = 1 2 m m ! ∑ σ ∈ S 2 m ( sgn ⁡ σ ) a σ ( 1 ) , σ ( 2 ) a σ ( 3 ) , σ ( 4 ) ⋯ a σ ( 2 m − 1 ) , σ ( 2 m ) {\displaystyle \ \operatorname {Pf} (A)={\frac {1}{2^{m}m!}}\sum _{\sigma \in S_{2m}}(\operatorname {sgn} \sigma )a_{\sigma (1),\sigma (2)}a_{\sigma (3),\sigma (4)}\cdots a_{\sigma (2m-1),\sigma (2m)}} . אם המטריצה אנטי-סימטרית, מספיק לעבור על התמורות המקיימות   σ ( 2 i − 1 ) < σ ( 2 i ) {\displaystyle \ \sigma (2i-1)<\sigma (2i)} לכל i, ו-   σ ( 1 ) < σ ( 3 ) < ⋯ < σ ( 2 m − 1 ) {\displaystyle \ \sigma (1)<\sigma (3)<\cdots <\sigma (2m-1)} , ללא המקדם המוביל, וכך ההגדרה טובה מעל שדה מכל מאפיין. לדוגמה,   Pf ⁡ ( 0 a − a 0 ) = a {\displaystyle \ \operatorname {Pf} \left({\begin{array}{cc}0&a\\-a&0\end{array}}\right)=a} , ו-   Pf ⁡ ( 0 a x t − a 0 s y − x − s 0 c − t − y − c 0 ) = a c + t s − x y {\displaystyle \ \operatorname {Pf} \left({\begin{array}{cccc}0&a&x&t\\-a&0&s&y\\-x&-s&0&c\\-t&-y&-c&0\end{array}}\right)=ac+ts-xy} . בדומה לזה, הפפיאן של   ( a b 0 α c d − α 0 0 β a c − β 0 b d ) {\displaystyle \ \left({\begin{array}{cccc}a&b&0&\alpha \\c&d&-\alpha &0\\0&\beta &a&c\\-\beta &0&b&d\end{array}}\right)} , שהיא סימטרית ביחס לאינוולוציה הסימפלקטית, הוא   a d − b c + α β {\displaystyle \ ad-bc+\alpha \beta } . פפיאן, באתר MathWorld (באנגלית)
חטיבת המרום

חטיבת המרום – פתרונות מבצעיים (בעבר נקראה: המרהו"ם – מרכז הטסה והכשרות מיוחדות) היא חטיבה סדירה בצה"ל הנמצאת תחת פיקוד מקחצ"ר הכוללת יחידות מבצעיות וכן בתי ספר המכשירים למיומנויות ייחודיות את לוחמי חיל הרגלים והיחידות המובחרות בצה"ל. מפקדת החטיבה שוכנת בסמוך לבסיס חיל האוויר תל נוף. ב־2 בספטמבר 2009 נקרא הבסיס על שם הרמטכ"ל ה־12 של צה"ל, רב-אלוף משה לוי, שהיה בשנים 1966–1968 מפקדו של בית הספר לצניחה (שנכלל כיום במרום). שלמה טולדו – 1982 עמיר שלג – 1985 ויקטור מימון – 1989 זאב דורון – 1991 אברהם לזריאן – 1995 יורם פרסר – 1997 אבי מוניס – 2000 חיים דואק – 2004 במסגרת מרום פועלות שש יחידות: מתקן אדם סמל ותג היחידה עד שנת 2015 סמל ותג יחידה בית ספר לצניחה לפני שהפך ליחידת מרה"ם תג יחידה מרא"ה (מרכז ארגון הטסה) בשנות החמישים מדיה וקבצים בנושא חטיבת המרום בוויקישיתוף אודות חטיבת המרום, באתר צה"ל מרכז הטסה והכשרות מיוחדות, באתר של זרוע היבשה אמיר בוחבוט‏, לא רק אנשים: גם ג'יפים יוצנחו בלב שטח האויב, באתר וואלה, 10 באפריל 2012 יום הנכבה קרב: צלפים ילמדו "לפגוע ולא רק להרוג", באתר וואלה, 11 באפריל 2012 שחר חי, מאסטר הצניחה של צה"ל: "רק דביל קופץ ממטוס", באתר ynet, 8 באפריל 2012 רועי כספי, מצמיחים כנפיים, ביטאון ביבשה, גיליון 4, דצמבר 2007, באתר זרוע היבשה יהונתן מרוז, קפוץ!, בטאון חיל האוויר, גיליון 196, 2 בינואר 2011 גילי כהן, צנחנים שלא שירתו לא הורשו ליטול חלק במפגן הצניחה, באתר "שבו"ז חיילים", 12 במאי 2008 צה"ל מתחדש: מצנחים אמריקאים גדולים יותר, בטוחים יותר - ומרובעים יותר, באתר ‏מאקו‏, 1 באוגוסט 2013 אייל כץ והדס כרמונה, לצנוח לצלוח, מתוך אתר "א-לה כפר" עיתון כפר ורדים והסביבה * Army Officers Trained for Paradrop, בארכיון הסרטים של British Pathé (באנגלית) – סרטון משנת 1957 המתעד אימונים בבית הספר לצניחה אמיר בוחבוט‏, דרמה באוויר: סגן מפקד בית הספר לצניחה נפצע, באתר וואלה, 4 בספטמבר 2012 שני פומס, ‏קורס הצניחה יעבור לבסיס חיל האוויר בנבטים, באתר ‏מאקו‏, 27 במאי 2013 צניחות חופשיות במפגן סיום קורס טיס ב־1968, סרט בערוץ YouTube של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון טקס קריאת בסיס מפקדת הטסה ומיוחדים על שם רב-אלוף משה (וחצי) לוי ז"ל, דובר צה"ל תמר טרבלסי-חדד, קציני חינוך, ידיעות אחרונות, 25 באוגוסט 2009, כפי שהועלה ב"אתר הגבורה" מיכל דניאלי, נס משמיים, במחנה, ‏ 18 נובמבר 2008, כפי שהועלה באתר "שבו"ז חיילים" יהושע בריינר‏, הפצוע בתאונת הצניחה: מפקד ביה"ס לצניחה, באתר וואלה, 13 ביולי 2008 אמיר בוחבוט‏, איש הכוחות המיוחדים: אריק אלעזר מספר על השירות, באתר וואלה, 5 בנובמבר 2011 אמיר בוחבוט‏, מבוכה בתל נוף: משפחות שכולות הגיעו לטקס שבוטל, באתר וואלה, 25 באפריל 2012 מפקד חדש לחטיבת המרו"ם, באתר צה"ל אלישיב שמשי, נוע כבר, לכל הרוחות!, הוצאת מודן, 2011, פרק רביעי: לאט וחכם עם הצלחה מהירה, חטיבת צנחנים 317 בכיבוש החרמון הסורי 21–22 באוקטובר 1973, עמודים 67–84
משה כהן (שופט)

משה כהן (11 בינואר 1919 – 26 בינואר 1982) היה שופט בית המשפט העליון. כהן נולד ביואנינה שביוון וזמן קצר לאחר לידתו עלה עם הוריו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה בירושלים, בה סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "טרה סנטה" (1935) עם הצטיינות במתמטיקה. בשנת 1941, סיים את לימודיו בבית הספר המנדטורי למשפטים. משנת 1935 ועד 1943 עבד כמזכיר בית המשפט המחוזי בעיר ועסק ברישום ובתרגום שותפויות. לאחר מכן התמחה במשך שנה במשרד עורכי הדין של חיים כהן. לאחר הסמכתו כעורך דין עבד במשרדו של חיים כהן (1944–1946) ובמשרד פרטי בבעלותו (1946 - 1950). בשנת 1950 מונה כשופט בית משפט השלום וכיהן בו עד 1958. בשנים 1953–1954 שימש גם שופט במינוי זמני לבית המשפט המחוזי. בשנים 1958–1960 שימש שופט שלום ראשי בירושלים, ובשנים 1960 - 1970 כיהן במינוי קבע בבית המשפט המחוזי. לאחר מכן פרש מכס השיפוט ושב לעיסוק בעריכת דין. בשנת 1976 מונה בשנית לבית המשפט המחוזי בירושלים ובינואר 1981 מונה לבית המשפט העליון. ב-26 בינואר 1982 נפטר כהן בבית החולים ביקור חולים כהן נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. קורות חייו באתר מוזאון מורשת בתי המשפט
הנסיך הגדול

הנסיך הגדול (ברוסית: великий князь) היה תואר של ראש הנסיכות הרוסית והחל מהמאה ה-17 היה תואר של הצאצאים הישירים של הצאר. בדוכסות הגדולה של ליטא זה היה תואר של ראש המדינה, המתורגם בדרך כלל כדוכס הגדול (בלטינית: magnus dux, בפולנית: Wielki książę, בליטאית: Didysis kunigaikštis) עם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי לראש האיחוד היה תואר מלך פולין, הנסיך הגדול או הדוכס הגדול של ליטא. תחילה, התואר הנסיך הגדול היה שייך רק לנסיך קייב. כל הנסיכויות הרוסיות היו כפופות לנסיך קייב. במהלך המאה ה-12, עם התפרקות רוס של קייב, הוקמו 4 נסיכויות גדולות נוספות: נסיכות ולדימיר, נסיכות גליץ', נסיכות צ'רניגוב ונסיכות ריאזן. כל אחד מהן הייתה עצמאית. כמו כן, היו מספר נסיכויות זוטרות שכפופות לנסיכות הגדולה. הנסיך הגדול היה ממנה נסיכים לנסיכויות הזוטרות. החל ממחצית המאה ה-13, הנסיכים הגדולים היו כפופים לחאן של אורדת הזהב ואספו מיסים לחאן מהנסיכים האחרים. בתקופה זו נסיכות סמולנסק קבלה סטאטוס של נסיכות גדולה. החל מתחילת המאה ה-14 הנסיך ולדימיר הוסיף לתואר שלו "נסיך רוסיה" בשביל לייצג את העליונות של נסיכות ולדימיר. במחצית המאה ה-14 הוקמו נסיכויות גדולות בסוזדל ובטבר. העיר ולדימיר למרות שנשארה באופן פורמלי להיות מרכז הנסיכות הגדולה הועברה לשליטת נסיכי מוסקבה. עם סיום ריכוז האדמות הרוסיות סביב מוסקבה, רק נסיך מוסקבה היה רשאי לשאת בתואר הנסיך הגדול - זאת בנוסף לדוכס הגדול של ליטא. בשנת 1547 הנסיך הגדול של מוסקבה איוואן הרביעי קיבל על עצמו תואר צאר ובשנת 1721 הצאר פיוטר הראשון החל להיקרא "קיסר רוסיה". יחד עם זאת, התואר הנסיך הגדול נשאר כחלק של השם המלא של ראש המדינה במסגרת רשימה של אדמות שבשליטתו "... צאר קאזאן אסטרחן וסיביר, הנסיך הגדול של סמולנסק וטבר..." החל משנת 1797 ילדים ונכדים של קיסר רוסיה היו מקבלים תואר הנסיך הגדול, לעיתים קרובות מתורגם בשפות זרות כ"דוכס הגדול" (הנסיכה הגדולה או בהתאמה, הדוכסית הגדולה). לפי החוקים, הם היו רשאים לרשת את הקיסר. בשנת 1917 היו 17 נסיכים או דוכסים גדולים, 9 מהם נהרגו בשנים 1918–1919 במהלך המהפכה. אחרון הנסיכים או הדוכסים הגדולים - אנדרי ולדימירוביץ', נכדו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, נפטר בפריז בשנת 1956.
תוכנית קמ"ע

תוכנית קמ"ע (ראשי תיבות: קליטת מדענים עולים) היא תוכנית ישראלית לקליטת מדענים עולים. התוכנית פעילה משנת 1998. במסגרתה מועסקים באוניברסיטאות ובמוסדות מחקר אחרים בארץ כ-500 מדענים, כמעט כולם עולים ממדינות ברית המועצות לשעבר. מדענים עולים מקבלים סיוע ראשוני בהשמה מקצועית ("תוכנית שפירא") מן המרכז לקליטה במדע במשרד העלייה והקליטה. לאחר שלוש שנים נקלטים המדענים המצטיינים ב"תוכנית גלעדי", שמשך ההעסקה במסגרתה מוגבל לשנתיים. תוכנית קמ"ע מיועדת לעולים שמיצו את אפשרות התעסוקה במסגרת תוכנית גלעדי (ע"ש פרופ' אליעזר גלעדי), והיא נועדה לאפשר העסקת המדען לטווח ארוך, בדרך של העברת תשלומים למוסד המעסיק, על-פי תנאי שכר מקבילים בעיקרם לאלו של חברי הסגל האקדמי הבכיר במוסד. תקציבה השנתי של התוכנית בשנים 2002–2005 עמד על 75–100 מיליון ש"ח לשנה. באמצע שנת 2009, סמוך להצבעה על התקציב של אותה שנה, הוחלט לצמצם את תקציב התוכנית בשיעור שיחייב פיטורי 200 מדענים. מאז נמצאה דרך להשלים את התקציב לשנים 2009 ו-2010 , אולם עתידה התקציבי של התוכנית נותר לא ברור. משה ברדה, תוכנית קמ"ע, מרכז המחקר והמידע של הכנסת, 18 ביוני 2006 עקרונות התוכנית באוניברסיטאות שונות: האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בר-אילן פרופ' צבי הכהן, הרוסי עשה את שלו, הרוסי יכול ללכת, באתר ynet, 20 באוגוסט 2009 עפרי אילני, מדענים עולים: לא ייתכן שהעסקתנו באקדמיה נתונה לגחמות פוליטיות, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2009 מכתב של מנכ"ל משרד ראש הממשלה אל יו"ר ארגון מדענים עולים בישראל, 26 בנובמבר 2009
אולפני אילינג

אולפני אילינג הם אולפני טלוויזיה וקולנוע הפועלים בשכונת אילינג במערב לונדון. האולפנים החלו את פעולתם בשם "אולפני אילינג" בשנות ה-30, וידעו תקופת זוהר בה ייצרו קומדיות הנחשבות כיום לקלאסיות, בשנות ה-50. בסוף שנות ה-50 הופסק ייצור הסרטים תחת השם "אולפני אילינג" אך חודש לקראת אמצע שנות ה-90, והוא ממשיך אף כיום (2009). האולפנים הם בין אולפני הסרטים הוותיקים בעולם. במקום פעלו מפיקי קולנוע שונים וביניהם ויל בארקר מחלוצי הקולנוע הבריטי, שהקים את האולפנים במקום בשנת 1896 ובזיל דין, שרכש את האולפנים בשנת 1929. בשנת 1931 החל דין להסריט במקום סרטים במסגרת חברת "אולפני אילינג". בשנת 1933 הוחלף שם החברה ל-"Associated Talking Pictures" (סרטים מדברים מאוגדים), ובמקום הוסרטו כ-60 סרטים עד לשנת 1938 בה רכש את החברה איל הקולנוע מייקל בלקון בשיתוף עם חברת MGM. בלקון החל מחדש להשתמש בשם "אולפני אילינג". בשנת 1944 נרכשה החברה על ידי תאגיד ראנק, אך המשיכה בפעילותה הקולנועית תחת שמה. בשנות ה-30 ושנות ה-40 הפיקה החברה בעיקר קומדיות בהשתתפות בדרנים כג'ורג' פורמבי שהיה ידוע כזמר ונגן יוקולילי-בנג'ו, וויל היי שרכש את פרסומו על במת המיוזיק הול. כן עסקה החברה בהסרטת סרטי תעודה. החברה הייתה חלוצה בשימוש בבמאי תעודה ליצירת סרטי מלחמה בעלי מראה ריאליסטי. לאחר המלחמה החלה אילינג בייצור קומדיות, שהפכו לסימן ההיכר של האולפן, ונקראות עד היום "קומדיות אילינג". אלו היו לעיתים סאטיריות באופן קליל ונראו כמשקפות מאפיינים שונים של האופי הבריטי והחברה הבריטית. הקומדיות התבססו על מספר במאים קבועים וביניהם צ'ארלס קרייטון, אלכסנדר מקנדריק וצ'ארלס פרנד, ומספר כוכבים קבועים, ובראשם אלק גינס. הראשונה שביניהן הייתה הקומדיה "Hue and Cry" משנת 1947, והאחרונה "Barnacle Bill" משנת 1957. בין הטובות שבקומדיות היו "Whisky Galore!" ‏(1949), "דרכון לפימליקו" ‏ (1949), "דם כחול" (1949), "The Lavender Hill Mob" ‏ (1951), "The Man in the White Suit" ‏(1951), "The Titfield Thunderbolt" ‏ (1953 ו-"הרוצחים והגברת" (1955). סרטים אלו נחשבים כיום כקלאסיקה של הקולנוע הבריטי, וכלולים בין הקומדיות המשובחות ביותר שהופקו מעולם. הקומדיות זכו במספר פרסי אוסקר ומספר פרסי באפט"א ופרסים נוספים. בשנת 1955 רכש ה-BBC את האולפנים, על אף שהפקות הנושאות את הכותרת "אולפני אילינג" המשיכו להיווצר באולפני MGM באלזטרי למשך שנתיים נוספות. ה-BBC השתמש באולפנים לצילומי סדרות טלוויזיה ידועות כגון "הבלש המזמר" (1986) וסדרות רבות נוספות. בשנת 1995 נרכשו האולפנים על ידי בית הספר הלאומי לטלוויזיה וקולנוע, ובאמצע שנות ה-2000 נרכשו על ידי קבוצת אנשי עסקים בראשות אורי פרוכטמן, ברנבי תומפסון, הארי הנדלסמן וג'ון קאו. בשנת 2001 החל האולפן ביצירת סרטים בכותרת "אולפני אילינג" והוא ממשיך בכך עד היום. בטבלה זו מרוכזים פרטים באשר ל"קומדיות של אילינג" שנוצרו בתקופה שבין 1947 ל-1957 והקנו לאולפנים את עיקר פרסומם. מדיה וקבצים בנושא אולפני אילינג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אולפני אילינג אולפני אילינג באתר screenonline אולפני אילינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אולפני אילינג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
מפת קמבריי

מפת קמבריי היא מפה של העיר ירושלים בתקופה הצלבנית. המפה היא חלק מכתב יד מהמאה ה-12 ובו אסופת מסמכים המתייחסים לבחירת בישוף לעיר קמבריי שבצרפת. מפה זו היא בעלת מאפיינים ייחודיים המבדילים אותה ממפות אחרות של ירושלים מאותה תקופה. האלמוני שצייר את המפה הכיר את ירושלים היטב ועובדה זו משתקפת בתיאור הנאמן של אתרים בתוך העיר ומחוצה לה. התקופה הצלבנית הביאה שפע של כתבי יד ומפות המתארים את ירושלים. מפות אלו לא נועדו לצורכי ניווט או מחקר, אלא נועדו לתאר את ירושלים כעיר נוצרית, אליה נושא העולם את עיניו. המפות מאופיינות בתיאור סכימתי ולעיתים פרי דמיונו של המחבר, שבמקרים מסוימים לא ראה כלל את ירושלים. האתרים המצוינים בהן קשורים בעיקר למסורת המקראית והנוצרית ובהן משמשים בתערובת של זמנים - ירושלים בתקופת בית שני בה חי ישו וההווה - ירושלים בתקופה הצלבנית. התאריך המדויק בו צוירה המפה לא ידוע אך ככל הנראה היא שורטטה בסמוך לשנת 1150. מפת קמבריי יוצאת דופן ממספר בחינות ממפות אחרות המתארות את ירושלים הצלבנית, בעוד רובן המכריע של המפות האמורות מציג את ירושלים בצורת עיגול צורת ירושלים במפה זו הוא מעוין שראשו מצביע לכוון צפון-מערב, בעוד המפות העגולות פונות לכוון מזרח. במפה יש תיאור מפורט של ירושלים וסביבתה והדרכים המובילות אל העיר. האתרים המיוחדים זוכים לתיאור ציורי מפורט, טיפול דומה מקבלים ביצורי העיר המתוארת כמוקפת חומה משוננת. על החומה הצפונית מופיע צלב במקום בו פרצו הצלבנים אל תוך העיר, אך בניגוד למפות אחרות לא מופיעים אזכורים לאירועים בחייו של ישו כמוזכר בברית החדשה. מפת קמבריי היא אחת העדויות הראשונות על מיקומו של ארמון המלוכה הצלבני במתחם מגדל דוד. קרטוגרפיה ירושלים בתקופה הצלבנית יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך א, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005 יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985 ירושלים לדורותיה, יחידה 6 (כתבו: יעל קציר, איריס שגריר), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ז–2016, עמ' 113.
לזלי וולר

לזלי אליסון וולר (באנגלית: Leslie Elson Waller;‏ 1 באפריל 1923 – 29 במרץ 2007) היה סופר אמריקאי וממייסדי הרומן הגרפי. וולר נולד בשיקגו שבאילינוי למשפחת מהגרים מאוקראינה. הוא היה נכה וסבל משיתוק ילדים ועין עצלה, אך השלים את לימודיו בבית ספר תיכון בגיל 16. וולר התעניין בכתיבה מגיל צעיר, ובטרם נרשם ללימודיו בקולג' עבד ככתב-משטרה ופלילים. בשנת 1942 הוא הצטרף לחילות האוויר של צבא ארצות הברית והמשיך לכתוב במקביל, ופרסם את הרומן הראשון שנכתב תחת שמו, "Three Day Pass". קודם לכך פרסם את "Lie Like a Lady" תחת שם העט "C.S. Cody". לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נרשם לאוניברסיטת שיקגו ונישא ללוסי הטסל. השניים עברו לניו יורק ושם פרסם ב־1953 את הרומן השני שלו, "Phoenix Island". השניים הביאו לעולם שתי בנות והתגרשו ב־1968, ובאותה שנה נישא וולר לפאטריקה מאהן והחל לטייל בעולם תוך שהוא ממשיך לכתוב. כשחזר עבד כאיש יחסי ציבור והחל בכתיבת סדרת ספרי ילדים. טרילוגיית ספרים שכתב בנושא פשע מאורגן הגיעה לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. הוא נודע בשל העיבוד לרומן שעשה עבור הסרטים אחר צהריים של פורענות (תחת שם העט פטריק מאן) ומפגשים מהסוג השלישי. לזלי וולר כתב יחד עם ארנולד דרייק את הרומן הגרפי הראשון "It Rhymes with Lust", כרעיון לשָלב בין קומיקס וספרות. Lie Like a Lady (תחת שם העט C. S. Cody) Three Day Pass (1944) Show Me the Way (1947) The Bed She Made (1951) The Witching Night (1953) (תחת שם העט C. S. Cody) Phoenix Island (1958) The Banker (1963) Will the Real Toulouse Lautrec Please Stand Up? (1965) Overdrive (1966) New Sound (1968) The Family (1968) Change in the Wind (1970) The American (1971) Number One (1973) The Vacancy (1973) (תחת שם העט פטריק מאן) Dog Day Afternoon (1974) (תחת שם העט פטריק מאן) Coast of Fear (1975) The Swiss Account (1976) K. Assignment (1976) Close Encounters of the Third Kind (1977) (יחד עם סטיבן ספילברג) Hide in Plain Sight (1978) Trocadero (1978) Brave and the Free (1979) Blood and Dreams (1980) Steal Big (1981) (תחת שם העט פטריק מאן) Gameplan (1983) Falcon Crest (1984) (תחת שם העט פטריק מאן) Embassy (1987) Amazing Faith (1988) Mafia Wars (1991) Deadly Sins (1992) Tango Havana (1993) Manhattan Transfer (1994) Eden (1997) Comeback (1997) Target Diana (2001) לזלי וולר באתר Library Thing. לזלי וולר באתר Fantastic Fiction. הספד שפורסם לאחר מותו בעיתון הגארדיאן הבריטי. לזלי וולר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לזלי וולר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
קרל קוקס

קרל קוקס (באנגלית: Carl Cox; נולד ב-29 ביולי 1962) הוא מפיק מוזיקלי ותקליטן טכנו והאוס בריטי ידוע. קוקס ידוע כאחד התקליטנים המובילים בעולם ובעל שתי חברות תקליטים: "אינטק רקורדס" ו"תקליטי המאה ה-23". קרל קוקס נולד באולדהאם, בריטניה. הוא החל לתקלט באמצע שנות ה-80 במועדונים במנצ'סטר. פריצתו הגדולה באה בשנת 1991 כאשר עשה רמיקס לטראק של פול אוקנפולד, "I Want You". הרמיקס הפך ללהיט גדול בכל רחבי אירופה. קוקס היה התקליטן הראשון שזכה במקום הראשון ב"מצעד 100 התקליטנים של מגזין דיג'יי" בשנת 1997. כיום יש לו תוכנית רדיו בשם Global שמשודרת ב-24 מדינות שונות בעולם. 1996- At The End Of The Cliche 1999- Phuture 2000' 2005- Second Sign 2011 - All Roads Lead To The Dancefloor מדיה וקבצים בנושא קרל קוקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרל קוקס קרל קוקס, ברשת החברתית פייסבוק קרל קוקס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קרל קוקס, ברשת החברתית אינסטגרם קרל קוקס, סרטונים בערוץ היוטיוב קרל קוקס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קרל קוקס, באתר ספוטיפיי קרל קוקס, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) קרל קוקס, באתר AllMusic (באנגלית) קרל קוקס, באתר MusicBrainz (באנגלית) קרל קוקס, באתר דיזר קרל קוקס, באתר Discogs (באנגלית) קרל קוקס, באתר Songkick (באנגלית) קרל קוקס, באתר טיידל (באנגלית) קרל קוקס, באתר אמזון מיוזיק ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.