laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רוסה (מחוז)

מחוז (אובלסט) רוסה (בבולגרית, Област Русе) הוא אחד מ 28 מחוזות בולגריה, הממוקם בצפונה של המדינה ליד גבול רומניה. עיר הבירה של המחוז היא העיר רוסה. התיישבות מאורגנת במחוז, החלה בתום עידן הממלכה התראקית וראשית התקופה ההלניסטית ובהמשך הפך לחלק מפרובינציית מואסיה של האימפריה הרומית. מאוחר יותר נשלט האזור, על ידי האימפריה הביזנטית, עבר לחזקת האימפריה הבולגרית השנייה, בה שימש כמרכז פולחן חשוב. ב-1388 נכבש שטחי המחוז על ידי מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, ובפברואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבש האזור על ידי צבא האימפריה הרוסית. לאחר המלחמה צורפו שטחי המחוז לנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. מחוז רוסה הוא צומת דרכים חשוב המקשר את בולגריה לרומניה דרך נהר הדנובה. דרך המחוז עוברים שני עורקי תחבורה של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. האחד מקשר בין הים הבלטי לים הצפוני והשני בין הים התיכון לים השחור. ציר רוסה וארנה, העובר דרך העיר רוסה, מקשר בין נהר הדנובה לים השחור ולעיר האוקראינית רני. מבחינת התוצר המקומי הגולמי, 60% מגיעים ממגזר השירותים, 21% מחקלאות ו 19% מתעשייה. תוצר מקומי גולמי לנפש עמד בשנת 2003, על 3,902 אירו. הערים רוסה, איבנובו ודווה מוגילי, הן הערים המתויירות במחוז ובסמיכות אליהן ממוקמות כנסיות ומנזרים, שחלקם מתוארכים לאימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית השנייה, מביניהן ניתן למנות את מנזר Basarbovo והכנסיות החצובות בסלע של איבאנובו, שהן אתר מורשת עולמית. כמו כן ברחבי המחוז פארקים ושמורות טבע ומגוון אתרים ארכאולוגיים. לאורך תוואי נהר הדנובה, הוקמו בעשור הראשון של המאה ה-21 האחרונות גם בתי מלון. מדיה וקבצים בנושא רוסה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רוסה לשכת המסחר והתעשייה, מחוז רוסה, אפריל 2008.
שומן (מחוז)

מחוז (אובלסט) שׁוּמֶן (בבולגרית: Област Шумен) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, ממוקם בדרום-מזרח המדינה, ועיר הבירה שלו היא העיר שומן. בנוסף לעיר שומן בעלת ההיסטוריה העשירה, מפורסם המחוז ביער שומן, במסגד טומבול על שם השריף ח'ליל פאשה, ובכנסיות שובות עין, כגון כנסיית Tri Svetiteli, והכנסייה הארמנית Saint Asvizazin. כל האזור בעל מורשת היסטורית חשובה לבולגרים, שכן היה מרכזה של האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה. בשטח המחוז ליד הכפר מדרה נמצא תבליט הרוכב ממדרה, אשר הוכרז כאתר מורשת עולמית. המחוז ממוקם על אם הדרך בין סופיה לווארנה ובעל תשתית תחבורתית ענפה של רכבות ואוטובוסים ובכלל זה קו מסילת ברזל לאיסטנבול. ייצור מזון מהווה 40 אחוזים מכלל התוצרת התעשייתית במחוז וכולל, בין השאר, מחלבות, מפעלים לעיבוד בשר ומוצריו ומפעלי שימורים. כמו כן קיימים מפעלים לעיבוד מתכות, זכוכית ועץ. במחוז קיימת מבשלת בירה המייצרת את המותג שומנסקו שנפוץ בבולגריה וכן מפעל לעיבוד טבק. אדמת המחוז פורייה ומאפשרת את שגשוגו של ענף החקלאות. הגידולים הנפוצים בו הם: חיטה, שעורה, תירס, חמניות וענבי יין. כמו כן מופק מספוא לבהמות המשמש לתצרוכת פנימית ולייצוא. האזור היה פרובינציה ביזנטית, עבר לחזקת האימפריה הבולגרית הראשונה, ובתקופה זו היווה מרכז תרבותי ודתי, שמרכזו העיר שומן עצמה. ב-1388 נכבשו שטחי המחוז על ידי צבאותיו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית והוא הפך את העיר שומן (שומלה) לעיר מבצר עות'מאנית מרכזית. בעקבות עליית חשיבותה של העיר, חלה התפתחות משמעותית בכל החבל. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש האזור על ידי צבא האימפריה הרוסית והפך בהמשך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. מדיה וקבצים בנושא מחוז שומן בוויקישיתוף לשכת המסחר והתעשייה, מחוז שומן, אפריל 2008.
פיתון הודי

פיתון הודי (שם מדעי: Python molurus) הוא נחש מסוג פיתון המצוי בדרום אסיה. פיתון זה ידוע גם בשמות פיתון שחור-זנב ופיתון סלעים הודי. הפיתון ההודי הוא נחש ארוך ואורכו הממוצע כשלושה מטרים הפרט הארוך ביותר שנמדד נתגלה בפקיסטן, והגיע לאורך של 4.6 מטרים. הפיתון ההודי מצוי בהודו, פקיסטן, דרום נפאל, סרי לנקה, בנגלדש, מיאנמר ודרום סין. מין זה מצוי במגוון רחב של מקומות הכוללים: ביצות, אזורי חורש, אזורי עשב, מדרונות גבעות, ג'ונגלים, עמקי נחלים. ניתן למצוא אותם לפעמים במאורות של חיות אחרות, גזעים חלולים ומנגרוב. הפיתונים נעים באיטיות גם באזורי המחיה הטבעית שלהם, הם כמעט ולא מהווים איום ולעיתים נדירות בורחים גם כשהם מותקפים. הם שחיינים מצוינים ומסוגלים לשהות מתחת למים במשך מספר דקות, אם כי הם מעדיפים להישאר לאורך גדות המים. הפיתון ניזון מיונקים, עופות וזוחלים ללא הבחנה, אך מעדיף יונקים. הוא נכרך סביב טרף חי עד שהחיה נחנקת ומתה ובולע אותו בשלמותו, ראש קודם. הטרף אינו מסוגל להשתחרר הודות לסידור שיניו המשמשות כמו מסור. הוא מסוגל לטרוף טרף הגדול ממידות גופו מכיוון שעצמות הלסת שלו אינן מחוברות. לא ידוע על מקרים בהם טרף בני-אדם. עד ל-100 ביצים מוטלות, והנקבה דוגרת ושומרת עליהן. אורך הנחשים הקטנים לאחר בקיעתם 45–60 ס"מ והם גדלים בקצב מהיר. בספרו של רודיארד קיפלינג "ספר הג'ונגל" מופיעה דמות של פיתון הודי בשם קא, שהוא אחד ממוריו הרוחניים של מוגלי גור האדם. בעיבודים אחרים של הספר הפך קא לאויבו של מוגלי. פיתון טורף אייל נקוד פיתון לבקן פיתון לבקן מדיה וקבצים בנושא פיתון הודי בוויקישיתוף פיתון הודי, באתר ITIS (באנגלית) פיתון הודי, באתר NCBI (באנגלית) פיתון הודי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פיתון הודי, באתר GBIF (באנגלית) פיתון הודי באתר הרשימה האדומה של IUCN Indian Rock Python ( Python molurus Linnaeus, 1758). Indiansnakes.org
קומינוטו

קומינוטו או קומינטו (Cominotto או Cominetto; מלטית: Kemmunett, "קמונט") הוא אי בלתי מיושב בשטח של 0.25 קמ"ר השוכן בארכיפלג איי מלטה. האי ממוקם מאה מטרים ממערב לאי קומינו, וביניהם חוצצת "הלגונה הכחולה" (אנגלית - "the Blue Lagoon"; מלטזית "Bejn il-Kmiemen" - מילולית: בין (שני איי) קומינו), לגונה שעל קרקעיתה חול לבן, המקנה למים גוון תכלת. הלגונה היא יעד פופולרי בקרב תיירים, בעיקר חובבי שנירקול וצוללים. מדיה וקבצים בנושא קומינוטו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא איים ובנושא גאוגרפיה של אירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גנוס (טופולוגיה)

בטופולוגיה ותחומים מתמטיים אחרים, הגֵּנוּס של משטח הוא מספר טבעי, המאפיין את היריעה מבחינה טופולוגית. הגנוס סופר, במובן מסוים, כמה "חורים" יש למשטח. לדוגמה, פני הכדור (הספירה הדו-ממדית) הם המשטח הניתן לכיוון היחיד בעל גנוס 0. לטורוס יש גנוס 1. הגנוס הוא תכונה יסודית של משטחים מכוונים, ויותר מזה: כל שני משטחים קומפקטים מכוונים עם אותו גנוס הומיאומורפיים זה לזה. מבחינה טופולוגית, משטח הוא יריעה דו-ממדית, שכמותה אפשר לתפור ולחבר מיריעות עור. היריעה צריכה להיות סגורה ונטולת שפה, כמו פני כדור או טורוס. המשטח ניתן לכיוון אם יש לו שני צדדים - כמו פני הכדור, ושלא כמו בקבוק קליין. הגנוס g של משטח מכוון מוגדר כמספר הגדול ביותר של חתכים שאפשר לעשות במשטח לאורך מסילות סגורות שאינן נפגשות, בלי לנתק אותו. במקרה כזה, המספר הגדול ביותר של חתכים שאפשר לעשות במשטח בלי לנתק אותו, כאשר אין אוסרים על המסילות להיפגש, הוא 2g. המספר האחרון שווה למספר בטי הראשון של המשטח,   β 1 ( X ) = 2 g {\displaystyle \ \beta _{1}(X)=2g} . החבורה היסודית של משטח מכוון מגנוס g היא "חבורת המשטח"   ⟨ x 1 , y 1 , … , x g , y g | [ x 1 , y 1 ] ⋯ [ x g , y g ] = 1 ⟩ {\displaystyle \ \langle x_{1},y_{1},\dots ,x_{g},y_{g}\,|\,[x_{1},y_{1}]\cdots [x_{g},y_{g}]=1\rangle } . הגנוס של משטחים מכוונים גנוס 0 גנוס 1 גנוס 2 גנוס 3 הגנוס קשור למאפיין אוילר באמצעות היחס χ = 2 ( 1 − g ) {\displaystyle \,\chi =2(1-g)} . את המיון של משטחים מכוונים סגורים על-פי הגנוס שלהם הוכיח קאמי ז'ורדן ב-1866. על משטח סגור מכוון אפשר להגדיר מבנה אנליטי ההופך אותו למשטח רימן, ומתייחסים לגנוס של משטח רימן, גם כשהכוונה היא לגנוס של המשטח מבחינה טופולוגית. בהקשר זה, הגנוס סופר כמה דיפרנציאלים שלמים בלתי תלויים מוגדרים על המשטח. אחד המשפטים המרכזיים בתאוריה של משטחי רימן, אי-שוויון רימן, קובע את קיומן של פונקציות מרומורפיות לא קבועות על המשטח, בכפוף להנחות מוגדרות מראש. פונקציות כאלה קיימות בתנאי שמספר ההנחות עולה על הגנוס, ולכן אפשר לומר שככל שיש למשטח גנוס גבוה יותר, "קשה יותר" לבנות עבורו פונקציות לא קבועות. למרחב טייכמילר, הממיין את יריעות רימן מגנוס g, יש ממד   6 ( g − 1 ) {\displaystyle \ 6(g-1)} . אפשר להגדיר גנוס גם למשטח עם שפה. אם למשטח יש b מרכיבי שפה (לדוגמה, לפני כוס יש מרכיב שפה אחד, ולצינור - שניים), אז מאפיין אוילר והגנוס קשורים על ידי היחס χ = 2 ( 1 − g ) − b {\displaystyle \,\chi =2(1-g)-b} . לכן לעיגול יש גנוס 0. עבור משטח סגור לא מכוון, הגנוס מייצג את מספר טבעות מביוס שאפשר "לקלף" ממנו עד שמתקבלת ספירה. גם כאן יש קשר קבוע למאפיין אוילר: χ = 2 − g {\displaystyle \,\chi =2-g} . לדוגמה, למישור הפרויקטיבי גנוס 1, ולבקבוק קליין גנוס 2. אפשר למיין את כל המשטחים הסגורים באופן מלא על ידי מאפיין אוילר שלהם, או לחלופין על ידי הכיווניות (או היעדרה) והגנוס. גנוס (גאומטריה אלגברית) גנוס, באתר MathWorld (באנגלית)
ארטמיזיה ג'נטילסקי

ארטמיזיה ג'נטילסקי (באיטלקית: Artemisia Gentileschi ;‏ 1593 – 1653 לערך) הייתה ציירת איטלקייה, אחת מהציירות הבולטות של איטליה בתקופת הבארוק. היא נודעה גם בעקבות משפט האונס שעברה - היא נמנתה עם המעטות שהצליחו לתבוע את האנס שלהן ולזכות במשפט. ארטמיזיה נולדה בעיר רומא. אביה, אורציו ג'נטילסקי, היה אמן פורה בתקופת הבארוק, שיצירתו הושפעה רבות מקאראווג'ו. ארטמיזיה למדה אמנות מאביה והגיעה להישגים אמנותיים מרשימים כבר בגיל צעיר (את ציורה "שושנה והזקנים" ציירה כבר בגיל 17). את ציוריה ייחדה העובדה שהרבתה לתעד נשים, תחום שציירים אחרים בני אותה התקופה כמעט ולא תיעדו. לאחר שנדחתה על ידי מספר אקדמיות לאמנות, ביקש אביה מאגוסטינו טאסי, חברו ושותפו למספר יצירות, לשמש לה למורה. על פי פרוטוקולים משפטיים, בשנת 1612 הגיש אורציו תביעה נגד טאסי על גנבה אמנותית ועל אונס ארטמיזיה. טאסי, שהתבקש לשאת את ארטמיזיה לאחר שחילל את תומתה, סרב. המשפט עורר סנסציה באיטליה של אותו הזמן, וישנן לא מעט עדויות מהמשפט. כך לדוגמה, נשמרו עדותן של עובדות משק הבית שהעידו נגד טאסי והצהירו כי ג'נטילסקי הייתה במחזור בזמן האונס. עם תום המשפט השיא אורציו את ארטמיזיה לפייר אנטוניו סטיאטסי, עמו עקרה לפירנצה, שם הייתה לאישה הראשונה שהתקבלה כחברה באקדמיה הפיורנטינית לאמנויות הציור. לארטמיזיה וסטיאטסי נולדו שתי בנות - האחת נפטרה בגיל צעיר ואילו השנייה המשיכה לתחום האמנותי בעקבות אמה. ארטמיזיה, בדומה לאביה, הושפעה רבות מיצירתו של קאראווג'ו. יצירתה מאופיינת בדרמה ועזות רבה, שימוש עשיר באור וצל לצד גישה אישית מתוך נקודת מבט נשית. במהלך "המהפכה הנשית" של שנות ה-60 של המאה ה-20 אומצה דמותה של ארטמיזיה כסמל לכוח נשי, וסיפורה לצד אמנותה "התגלו מחדש". מחקרים פמיניסטיים רבים חוקרים את יצירתה בהקשר של האונס שחוותה, ואכן, ניתן לראות ביצירתה התייחסות רבה לנשים חזקות כגון קלאופטרה ויהודית העורפת את ראשו של הולופרנס (סצנה אותה תיארה בשני ציורים טנבריסטים, הראשון בנאפולי והשני בפירנצה) לצד דמויות נשים המופיעות במקורות כאובייקט המאוים מתשוקתם של גברים, כגון שושנה, לוקרציה ובת שבע. ארטמיזיה ג'נטילסקי מתה, ככל הנראה, ב-1653 לאחר קריירה פורייה כאמנית אשר פרצה בעשייתה האמנותית דרך לאמניות רבות שבאו בעקבותיה. אסתר מתעלפת בפני אחשורוש במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. ייסורי ארטמיסיה - רומן היסטורי מאת סוזן ורילנד Garrard, Mary D., Artemisia Gentileschi, Princeton University Press; Reprint edition, 1991. מסת"ב 978-0691002859 Locker, Jesse M., Artemisia Gentileschi: The Language of Painting, Yale University Press, 2021. מסת"ב 978-0300259056 מדיה וקבצים בנושא ארטמיזיה ג'נטילסקי בוויקישיתוף כרמית וייס, ‏סיור בפירנצה בעקבות הציירת ארטמיסיה ג'נטילסקי, באתר GoTravel דוד רפ, חייה ויצירתה של ארטמיסיה הגדולה, באתר הארץ, 23 בינואר 2003. צפי סער, הציירת שאמרה "מי טו" כבר במאה ה-17, באתר הארץ, 21 במאי 2020 ארטמיזיה ג'נטילסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ארטמיזיה ג'נטילסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארטמיזיה ג'נטילסקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ארטמיזיה ג'נטילסקי, באתר Discogs (באנגלית) ארטמיזיה ג'נטילסקי: אמנית הרנסנס שתבעה את האנס שלה - וניצחה, באתר Pata Queens, ‏2020-05-11
יונה פוגל

יונה פוגל (נולד ב-26 במרץ 1954) הוא מנהל ישראלי שכיהן כמנהל הכללי של קבוצת "פז", יו"ר דירקטוריון פז בית זיקוק אשדוד ויו"ר דירקטוריון פז תעשיות, מאז אוקטובר 2007 ועד סוף 2019. פוגל נולד ברחובות בשנת 1954, בעל תואר שני בפסיכולוגיה, התמחות בייעוץ ארגוני. סיים את שירותו הצבאי כפסיכולוג חיילי בדרגת רב-סרן. עד שנת 2007 מילא שורה של תפקידים בבנק לאומי: חבר הנהלת בנק לאומי, ראש החטיבה הבנקאית, סמנכ"ל בכיר וראש מערך שיווק ופיתוח אסטרטגי, אחראי על אי-ביזנס ו-E-VENTURING בבנק, יו"ר דירקטוריון לאומי קארד. באוקטובר 2007 מונה למנהל הכללי של קבוצת פז. עם כניסתו לתפקידו בפז ביצע שינוי ארגוני למבנה של קבוצה המבוססת על שלוש חטיבות הממוקדות בפלחי שוק שונים. במהלך התקופה מאז נכנס לתפקיד, הכפיל את שווי החברה, והחברה נכנסה למדד ת"א 25 של הבורסה, הוקמה פז סולאר, זרוע האנרגיה החלופית של פז והחברה גייסה אג"ח בהיקף של כמיליארד ש"ח וחילקה דיבידנדים בסך של כ2 מיליארד ש״ח. שימש כיו"ר פורום עסקים מקדמי נגישות לנכים ובעלי מוגבלות. בסוף 2019 פוגל הוחלף על ידי ניר שטרן. מתגורר ברמת השרון, נשוי ואב ל-2 בנות. נתי טוקר, עדי דברת-מזריץ, "פחות פופוליזם - יותר יצירת מקומות עבודה", באתר TheMarker‏, 5 באוגוסט 2012 דיאנה בחור-ניר וליאור גוטמן, "מחיר הדלק? אנחנו גובי המסים הגדולים של המדינה", באתר כלכליסט, 29 באפריל 2015
ויינרייך

ויינרייך או ויינריך (Weinreich) הוא שם משפחה. האם התכוונתם ל... מקס ויינרייך – בלשן שהתמחה בשפה היידית ואביו של הבלשן אוריאל ויינרייך אוריאל ויינרייך – בלשן שעסק בשפה היידית, בנו של מקס ויינרייך פרץ ויינריך – קריקטוריסט ישראלי יליד פולין
גבר הולך לאיבוד (אלבום)

גבר הולך לאיבוד הוא אלבום האולפן ה-11 של המוזיקאי והזמר שלמה ארצי. האלבום נחשב לאלבום ההתבגרות של ארצי, לאחר ארבעה אלבומים שנכשלו מסחרית ביקש ארצי מחברת התקליטים אשר עבד איתה (הד ארצי) הזדמנות נוספת ואחרונה בתנאי שהפעם הוא מחליט על הסגנון והחומרים. התוצאה הייתה אלבום שקט עם שירים אישיים של ארצי: "גבר הולך לאיבוד", "אל תוך העיר", "בלילות אני מתגעגע" ו"את מספרת". כמו כן נכללו באלבום ארבעה שירי משוררים: "רק עלה", "כמו ציפור" ו"האיש ההוא" של נתן יונתן ושיר אחד של שאול טשרנחובסקי - "את אינך יודעת". שיר הנושא של האלבום היה הסמל לשינוי אותו הציג ארצי, למן נגינת הפסנתר הארוכה (של משה לוי) ועד מילות השיר המפותלות. הסגנון השונה והבוגר יותר של ארצי התקבל באהדה והיה לתחילת דרך חדשה עבורו. לימים הפכה שורת הפתיחה של השיר למטבע לשון בשפה העברית: "גבר הולך לאיבוד דרך מרפסת". בשנת 1992 סיפר ארצי בריאיון לשמואל וילוז'ני שאת מילות השיר כתב באמצע הלילה על חוף הים של תל אביב. שיר נוסף שהפך לסמל - "האיש ההוא" שיר שכתב המשורר נתן יונתן כבלדה אוטוביוגרפית על עצמו, השיר נוכס במהלך השנים לאישים שונים שהלכו לעולמם, בהם יצחק שדה ויגאל אלון. לאחר רצח רבין הקדיש נתן יונתן את השיר לזכרו. ביצוע של ארצי בעצרת שנערכה שבוע לאחר הרצח הפך למזוהה עם ימי האבל, ומושמע עד היום בימי הזיכרון ליצחק רבין. בשנת 1993 הוציא ארצי את האוסף המשולש בו נאספים שירים מהאלבום "גבר הולך לאיבוד" והלאה, ובכך "הגדיר" את הדיסקוגרפיה שלו מחדש - התעלמות מכל האלבומים שהקדימו את "גבר הולך לאיבוד". בשנת 1995 הוציא ארצי גרסה מחודשת וקצבית לשיר "גבר הולך לאיבוד". בשנת 2000 התפרסמה באלבומו של ארצי "אהבתיהם" גרסה נוספת לשיר בשם "גברים הולכים לאיבוד", לצורך הקלטה זו גייס ארצי את דני סנדרסון, מיכה שטרית, קובי אוז, אריק סיני ודודו טופז, אשר מקריאים את מילות השיר על רקע מנגינת הפסנתר של משה לוי מהשיר המקורי. בשנת 2013, שוחרר האלבום בהוצאה מחודשת על גבי תקליטור כחלק ממארז מרובע בשם "אלבומי המופת" הכולל את אלבום זה, "דרכים", "חצות" ואלבום ההופעה "שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא". יאיר שרגאי - הפקה מוזיקלית גרי אקשטיין - גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית משה לוי - פסנתר, קלווינט דורי לובינר - גיטרה בס יוסי מנחם - גיטרה בס שלמה חממי - תופים אילן גלבוע - עיבוד ("את אינך יודעת") קולות רקע - גרי אקשטיין, יאיר שרגאי, יורם עמיהוד הוקלט באולפני "טריטון" 1977 טכנאי קול: יעקב מורנו, טומי פרידמן, יורם אלמדון מידע על האלבום גבר הולך לאיבוד באתר MusicBrainz האלבום גבר הולך לאיבוד באתר Discogs מריוס טימן, "ברוך ג'מילי" מת, דבר, 28 באוגוסט 1978 דודי פטימר, ‏"גבר הולך לאיבוד": דרכו החדשה של שלמה ארצי, אחרי הכישלונות, באתר מעריב אונליין, 2 בפברואר 2018
חיים זנדברג

חיים זנדברג (נולד ב-24 באוגוסט 1963 בחיפה) הוא משפטן ישראלי, פרופסור למשפטים, מומחה ומרצה לדיני מקרקעין ודיני קניין בפקולטאות למשפטים של המכללה למנהל, האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב. נולד וגדל בחיפה. בוגר בית הספר הריאלי העברי. את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין. כיום משמש כשופט (במיל.) ביחידת בתי הדין הצבאיים באזור יהודה ושומרון. סיים לימודי תואר ראשון במשפטים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1990. אחריהם המשיך במסלול ישיר לדוקטורט בהנחיית פרופ' יהושע ויסמן. במסגרת זו קיבל תואר שני במשפטים בשנת 1995 ותואר שלישי בשנת 1999. במהלך לימודיו זכו חיבוריו בפרסי הקרן ע"ש אהרון ויוסף בן שמש (1990), הקרן ע"ש משה דוכן (1991) ופרס בנק טפחות (1992). עבודת הדוקטורט שלו זכתה בפרס מרכז יצחק רבין לחקר ישראל (2000). במהלך לימודיו שימש מרצה גם באוניברסיטת חיפה (1994–1996) ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן (1997–1998). בשנת 2002 שימש מרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן, ומשנת 2005 לימד במכללת שערי משפט. התמחה במשרד עורכי הדין אפרים אברמזון ושות' בירושלים. חבר לשכת עורכי הדין מאז שנת 1991. עד שנת 2002 עבד כעורך דין במסגרת משרד עורכי דין מרדכי ברקוביץ' בירושלים. כיום מייעץ לגופים מוסדיים ולעורכי דין. בשנת 1999 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למינהל בו החל ללמד בשנת 1996 ומאז הוא משמש בו כחבר סגל מן המניין. עמד בראש תחום ההתמחות במשפט אזרחי ובמשפט מסחרי של הפקולטה והיה המנהל האקדמי של תוכנית התואר השני ועורך כתב העת של הפקולטה - "המשפט". בשנת 2002 מונה לשופט בבית הדין המשמעתי העליון של המכללה. משנת 2001 מלמד קורסים בדיני הקניין גם בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ומשנת 2012 - גם בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. כמשפטן מומחה בתחום הקניין והמקרקעין הוא מכהן מאז שנת 2003 כיושב ראש ועדת הערר על בחינות מועצת שמאי המקרקעין. בשנת 2005 מונה על ידי משרד הפנים ליושב ראש הוועדה לקביעת הגבולות בין מועצה אזורית גזר לבין העיר המאוחדת מודיעין-מכבים-רעות. בשנים 2010–2011 היה נציג ציבור בוועדה הממשלתית-ציבורית לבחינת המדיניות הקרקעית לניהול הקרקע החקלאית הנכללת בגדר מקרקעי ישראל. כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) ה-12 ועמד בראש ועדת המשנה של המועצה לתחומי המשפט ומדעי החברה. כמו כן היה חבר הוועדה לבדיקת ההיתכנות של קיום לימודים לקראת תואר ראשון (LL.B.) בשפה האנגלית ועמדתו לפיה אין מקום להתיר לימודים אלה התקבלה על ידי המועצה. משנת 2015 מכהן כיו"ר הצוות הבין-משרדי המלווה את עבודת הגף להערכת תארים אקדמיים מחו"ל, משרד החינוך. ב-6 בנובמבר 2016 פורסם שמו ברשומות כמועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון. זנדברג נשוי לד"ר חיה זנדברג, שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים ולשעבר מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, ולהם ארבע בנות. הסדר זכויות במקרקעין בארץ-ישראל ובמדינת ישראל, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי שליד הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית והמכון לחקר שימושי קרקע של הקרן הקיימת לישראל, 2001. פיקוח ציבורי על מגזר הצדקה, רמות-אוניברסיטת תל אביב, 2003. מקרקעי ישראל: ציונות ופוסט ציונות, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי שליד הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, 2007. פירוש לחוקי היסוד - חוק יסוד: מקרקעי ישראל, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2016 Land Law and Policy in Israel - A Prism of Identity (Indiana University Press 2022) האתר הרשמי של פרופסור זנדברג הודעת הנהלת בתי המשפט: (ארכיון)
תקני MARC

MARC ראשי תיבות של MAchine - Readable Cataloging, ובתרגום חופשי לעברית - קָטָלוֹג קָרִיא למכונה (קק"מ). מבני MARC הם תקן לייצוג ולהעברת מידע ביבליוגרפי (ומידע נוסף) על הפריטים המקוטלגים, בתבנית המותאמת במיוחד למחשב: כלומר המטרה היא שהמחשב יהיה מסוגל 'לקרוא' ולשלוף את המידע הנחוץ לפי הצורך. המידע מקטלוג ספרייה אינו יכול לעבור אוטומטית לתוך המחשב. המחשב צריך מפרש (interpreter) של המידע שנמצא ברשומת קטלוג. רשומת MARC מכילה מעין מדריך מקודד (מעצב הרשומה) של המידע שלו. MARC פותח על ידי הנרייט אברם מספריית הקונגרס של ארצות הברית (LOC) בשנות ה-60 של המאה ה-20. הוא מגדיר תבנית מידע ביבליוגרפי ומספק פרוטוקול מחשבים להחלפה, שימוש ופירוש של מידע ביבליוגרפי. פריטי המידע בשיטת MARC משמשים בסיס לרוב קטלוגי הספריות בעולם. שיטת MARC מאפשרת 'לתרגם' את קטגוריות התוכן האנושי לקטגוריות טכניות לגמרי (למשל: מספרים שונים זה מזה), שמחשב מסוגל להבחין ביניהן. השיטה היא להפריד כל קטגוריית תוכן אנושי שונה (למשל: הפרדה בין מידע על כותר הפריט, מידע על מחבר הפריט, מידע על ההוצאה לאור וכו' וכו') ל'שדות' טכניים נפרדים, כך שהמחשב יהיה מסוגל לבודד ולשלוף את הקטגוריה הרלוונטית לחיפוש בקטלוג, כי שאילתת החיפוש תכוון את המחשב לחפש אך ורק בשדה המתאים לחיפוש. כל פריט מידע מכונה שדה, למשל: מחבר, כותר, מו"ל, סדרה, עמודים, גובה ועוד מאפיינים שונים. לכל שדה יש זיהוי מספרי חד-חד-ערכי, למשל: מחבר-100, כותר-245. לכל שדה יש מספר מאפיינים, למשל למחבר ישנם: שם, שנים בהם הוא חי, מקום לידה ועוד. כל מאפיין של שדה מזוהה על ידי אות או מספר בשדה. בנוסף לכל זה, שדה ומאפייני שדה אינם אמורים להיות מוגבלים במקום. לכן, מעצב הרשומה מתפקד בתור תוכן שמגדיר היכן נמצא כל דבר ברשומת ה-MARC. רשומות MARC בנויות משלושה אלמנטים בסיסיים: מבנה הרשומה (manifest), מעצב הרשומה - מעין תוכן עניינים של מיקומי המידע או תמרורים (תרגום של הכינוי באנגלית - signposts), והמידע עצמו. 'מעצב הרשומה' מכיל קודים ואוספים, המאפשרים לזהות באופן מדויק ולאפיין פריטי המידע בתוך הרשומה. תקן ה-MARC נועד להעברת רשומות (על שלל סוגיהן: ספרים, כתבי-עת, מאמרים וכיוצא בזה) בין מחשבים. ייצוג במבנה תקני של MARC דואג לכך ששימוש באותה רשומה גם בעוד 10 או 20 שנה יצלח מכיוון שמדובר בתקן בינלאומי שתמיד ישאיר תאימות לאחור (backward compatible). חשיבותו של התקן היא באפשור שפה אחידה בין כלל הקטלוגים בעולם וכך לאפשר שיתוף מידע בין הספריות. קטלוג MARC נשמר בקובצי .mrc או .marc התוכן של פריטי המידע ברשומות MARC מוגדר על ידי תקנים חיצוניים, כמו AACR2, L.C. Subject Headings, ו-MeSH. לרשומה של MARC מבנה יישום של תקן בינלאומי ISO-2709, שידוע כ-ANSI/NISO Z39.2. מידענות ספרייה 2.0 קטלוג ציבורי מקוון מקור המאמר והשילוב בספריות אתר הקונגרס של ארצות הברית (LOC) בנושא MARC אתר האינטרנט הרשמי של תקני MARC (באנגלית)
סירופ סוכר

סירופ סוכר (בלועזית: Treacle - טרקל) הוא סירופ מתוק המיוצר במהלך זיקוק קנה סוכר. הסירופ משמש בבישול ואפייה כממתיק. מקובל לסווג את סירופ הסוכר לשני סוגים: סירופ מוזהב - סירופ סוכר שצבעו בהיר. סירופ זה משמש מרכיב עיקרי בטורט סירופ סוכר. סירופ שחור או סירופ כהה - שצבעו שחור, וטעמו מר במקצת (אולם צבעו בהיר מהדבשה). באנגלית תיכונה שדוברה באנגליה בימי הביניים, שימש המושג "סירופ סוכר" (Triacle) לתיאור חומר רפואי טבעי שנועד לשמש כטיפול נוגד רעלים, הכשות נחשים ומחלות שונות. המושג עבר גלגולים רבים, והוא נבע מהמילה הצרפתית העתיקה triacle, שנבעה מהמילה הלטינית וולגרית triacula, שנבעה מהמילה הלטינית theriaca, שהגיעה מהמילה היוונית θηριακή ‏(thēriakē), שהיא צורת הנקבה של θηριακός ‏(thēriakos), שמשמעה "לטפל בחיות ארסיות", משמעות שהגיעה מהמילה θηρίον ‏(thērion), שפירושה "חיית פרא". בספרו של לואיס קרול "עליזה בארץ הפלאות" מספר העכבר לעליזה על שלוש עלמות הגרות בתחתית הבאר. העכבר מציין כי מדובר בבאר של סירופ סוכר. הכובען המטורף מסביר לעליזה כי כשם שמוציאים מים מבאר מים כך מוציאים סירופ סוכר מבאר סירופ סוכר. עליזה מביעה ספקות בקיום באר מעין זו, ובסיפור זה מבקר קרול את האמונה במעיינות מרפא, מאחר שבאנגלית הביטוי "באר סירופ סוכר" (Treacle Well) הוא ביטוי המציין מעיין מרפא. מדיה וקבצים בנושא סירופ סוכר בוויקישיתוף Treacle: Information about treacle plus treacle recipes collection, באתר Recipes4us treacle, באתר Oxford Dictionaries ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שבבי שיבולת שועל

שבבי שיבולת-שועל או קמח שיבולת-שועל הם דגנים מסוג שיבולת-שועל שנטחנו או נגרסו על מנת לשמש כמזון. הדגנים משמשים הן באפיה והן מבושלים ומוגשים כדייסה בארוחת בוקר. ערכם התזונתי של דגני שיבולת-שועל גבוה, ומחקרים מראים כי הם אחד מחמשת המזונות הטובים ביותר להורדת הכולסטרול בדם, בשל הסיבים התזונתיים הרבים שבהם. לאורך ההיסטוריה שימשה שיבולת השועל מזון מרכזי לעניי סקוטלנד. בשל האקלים הסקוטי, והחורף הקר, קשה לגדל חיטה בסקוטלנד, ולכן הדגן העיקרי שגודל בה היה שיבולת השועל. בעוד שאצילי ממלכת סקוטלנד אכלו חיטה שיובאה מאנגליה, עניי הממלכה אכלו בעיקר שיבולת-שועל. באנגליה באותה עת שימשה שיבולת כמזון עבור סוסים, ולכן סמואל ג'ונסון במילון השפה האנגלית שכתב הגדיר שיבולת-שועל כ: דגן המשמש באנגליה למאכל סוסים, ובסקוטלנד למאכל בני אדם שיטת הבישול הנפוצה של המאכל, הייתה טחינת שיבולת השועל לקמח דק, השרייתם לילה שלם במי מלח, ובישולם על חום נמוך במשך זמן קצר. נוסף על אכילת שיבולת השועל הטחונה כדייסה, נוהגים בסקוטלנד להכין ברוס - העשוי מקמח שיבולת-שועל לא מבושל, המעורב בחמאה או שמנת; גרואל - דייסה העשויה משיבולת-שועל טחונה מעורבת במים קרים, ומיובשת; כמילוי לבשר, או כציפוי לגבינת קאבוק; כמרכיב בפודינג שחור, וכמרכיב עיקרי של ההאגיס - המאכל הלאומי של סקוטלנד. דייסה העשויה משבבי שיבולת-שועל המבושלים במלח ומים רותחים (לעיתים בתוספת צימוקים) מהווה מרכיב מקובל בארוחת הבוקר המסורתית בארצות סקנדינביה. דיסה זו מוגשת לרוב עם חלב וריבה או רסק תפוחים, ולעיתים עם דבש או חמאה. במדינת ורמונט שבארצות הברית, בשל מספר המתיישבים הרב שהגיעו מסקוטלנד למדינה זו, התפתחה מסורת של אכילת דייסת שיבולת-שועל לארוחת בוקר. דייסה זו העשויה משבבי שיבולת-שועל מושרית למשך לילה במים קרים עם מלח וסירופ מייפל, ומבושלת עם אגוז מוסקט, קינמון וזנגביל טחון. בהשפעת ארוחות הבוקר המסחריות בארצות הברית, הפכה דייסת שיבולת השועל לארוחת בוקר מוכרת גם בישראל (אף שמדובר במוצר פחות פופולרי מדגני הבוקר). המוצר מיובא מארצות הברית ולכן נפוץ השם המסחרי של החברה המייצרת "קווקר" כשמו המקובל של המוצר. מתכונים לשימוש בשבבי שיבולת שועל (באנגלית) תצלומי סוגי שבבי שיבולת שועל (באנגלית) מתכון לדייסת קווקר מחקר של קליניקת מיו בדבר מזונות המורידים את הכולסטרול
פרקין

פרקין (באנגלית: Parkin או Perkin) היא עוגה מסורתית מהמטבח הבריטי העשויה סירופ סוכר או דבשה וקמח שיבולת שועל. עוגה זו אופיינית לאזור יורקשייר בצפונה של אנגליה בממלכה המאוחדת, ובייחוד עם אזור העיר לידס. העוגה נאכלת באופן מסורתי בליל גאי פוקס. העוגה מורכבת מקמח, קמח שיבולת שועל, סירופ סוכר שחור או דבשה, זנגביל ושומן (באופן מסורתי מדובר בשומן חזיר אולם כיום משתמשים גם במרגרינה או חמאה). ישנן מספר גרסאות של העוגה, אולם בכולן יש קמח שיבולת שועל וסירופ סוכר או דבשה - שני מרכיבים שהיו נפוצים בצפון אנגליה בשלהי המאה ה-18 ולאורך המאה ה-19 ושימשו מזון בסיסי לפשוטי העם שהתגוררו בערי יורקשייר בתקופת המהפכה התעשייתית. משמעות שמה של העוגה "פרקין" היא, בעגת יורקשייר, "פטר קטן". דן לפארד, פרקין, עיתון הגארדיאן