laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יורם רונן

יורם רונן (22 במאי 1933 – 27 במאי 1997) היה עיתונאי, שדרן רדיו ומגיש טלוויזיה. נולד בירושלים. בשנות ה-50 של המאה ה-20 עשה את שירותו בגלי צה"ל, שם הגיש תוכניות מוזיקה. עם שחרורו מהצבא, הצטרף לקול ישראל, שם עסק תחילה בהכנת תסכיתים באולפן לילדים של קול ישראל בירושלים, ביחד עם נעמי דליות, רבקה מיכאלי וכרמלה דואק. בשנת 1957 ערך עם דרורה בן אב"י את מצעד הפזמונים "ראשון ראשון חביב". בין השנים 1960–1964 ערך את יומן החדשות ב"קול ישראל", וביחד עם ירמיהו יובל, ייסד את תוכנית "יומן השבוע" והגיש את היומן במשך שנים רבות. באמצע שנות ה-60 נשלח לקורס שדרני ומפיקי טלוויזיה בגלאזגו שבסקוטלנד, שם הוכשר לתפקידו כחבר צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. עם הקמת הטלוויזיה הישראלית, נבחר להיות הקריין של השידור הראשון של הערוץ הראשון, והעביר שידור חי של מצעד צה"ל ביום העצמאות 1968. ב-1970 מונה למנהל מחלקת החדשות. לאחר מכן, הגיש במשך שנים רבות מהדורות חדשות ותוכניות אקטואליה בטלוויזיה, שימש כתב מדיני וככתב פרלמנטרי, וניהל את תוכנית הראיונות "מוקד", תוך שהוא ממשיך להגיש את מהדורת "בחצי היום" בקול ישראל. בשנות ה-80 שימש ככתב הרדיו והטלוויזיה בארצות הברית. עמיתו ברשות השידור, צבי גיל, כתב עליו שהוא היה יכול להתחיל שידור בלא כל הכנה: "יכולת ללא התרעה מוקדמת לשלוח אותו לקמצ'אטקה מצויד באיגלו, פארקה (מה שקרוי אצלנו "דובון") ומיקרופון והוא יגיע ומיד ישדר". על שמו רחוב בשכונת גבעת משואה בירושלים. רעייתו, רחל רונן לבית שמואלי, (אותה הכיר בשירותם המשותף בגלי צה"ל), שימשה גם היא שדרנית רדיו בשנות החמישים והשישים, והייתה לאחר מכן מנהלת המחלקה לשידורים לעולים בקול ישראל. נולדו להם בן ובת - רות רונן, שופטת בבית המשפט העליון. המשפחה התגוררה בשכונת קריית שמואל בירושלים. דנה צימרמן, "מת העיתונאי יורם רונן", הארץ, 28. במאי 1997 נשמע השבוע, דבר, 22 בנובמבר 1957 רם עברון, חזון העצמות היבשות, מעריב, 20 במאי 1960 יורם רונן - מנהל מחלקת החדשות הטלוויזיה, למרחב, 29 ביולי 1970 ועד חדש לתא הכתבים המדיניים, דבר, 27 בנובמבר 1983 עירית לינור, ביקורת שידורים - חריגים, כותרת ראשית, 24 בפברואר 1988 צבי גיל, שקט משדרים - קולות מאחורי המיקרופון, באתר "ארץ הצבי", 27 בינואר 2007
אסתר סופר

אסתר סופר (1931 תרצ"ב – 2001 תשס"ב) הייתה שדרנית רדיו ואשת טלוויזיה ישראלית. סופר, ילידת ירושלים, בת למשפחה חרדית, למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד. החלה לעבוד ב״קול ישראל״ כשהייתה בת 17. תחילה כקריינית חדשות, ואחר כך כעורכת וכמגישה הראשונה של "התוכנית לאם ולילד", ששמה שונה בהמשך ל"לבת לבן ולכל המתעניין" (1966 - 1984). סיפרה סיפורים לילדים בתוכנית הרדיו "מקהלה עליזה" (1980 - 1996). הפיקה את סדרת הטלוויזיה לילדים "סמי וסוסו" והקימה וניהלה בהמשך את מחלקת התוכניות לילדים ולנוער של הערוץ הראשון. בתחילת שנות התשעים הייתה מנהלת התוכניות של הערוץ הראשון. היא הפיקה את ״קליידוסקופ״, תוכנית תרבות לדוברי השפה הרוסית. בתוכנית זאת עבדה עד שנפטרה. סופר תרמה את קולה גם למספר רב של תקליטים, שנכנסו לקלאסיקה הישראלית של תקליטי ילדים. בנוסף ערכה את סדרת ספרי הילדים "כתר לי" של הוצאת כתר. "שירים ונפלאות" - עם יפה ירקוני, 1976. "סיפורי לילה טוב" - אצבעוני וסיפורי ד"ר צום. "ספינת המנגינות האבודות" "ידידי מכיתה א'" - יחד עם להקת האחים והאחיות. "8 סיפורי ילדים נבחרים" - הועתק לתקליטור ב-1996. "מר שמח וידידיו" - יחד עם חיים יבין, יצא לראשונה ב-1976 והועתק לתקליטור ב-2006. "חג לי" - סופר הקריאה סיפורים בשלושה תקליטים על פי תוכנית הטלוויזיה לילדים, פרי עטה של לאה נאור. התקליט יצא לראשונה באמצע שנות ה-70 ועובד כתקליטור ב-2009. "סודה של רינה" ו"קופסת הצבעים"- שני סיפורים לילדים מאת אוריאל אופק מלווים בקטעי שירה של יפה ירקוני, 1958. "קרנבל החיות וסימפוניית הצעצועים"- סופר הקריאה את קטעי הקישור ל"קרנבל החיות", שאותם כתב אהוד מנור. קטעים אלו יתפרסמו בהמשך כסיפור בשם "מעשה בעכבר שלא רצה להיות עכבר". את קטעי הנגינה ביצעה התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של מנדי רודן. יצא לראשונה ב-1975 ועובד כתקליטור ב-1993, ושוב ב-2012. אסתר סופר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אסתר סופר, דף שער בספרייה הלאומית אסתר סופר, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים הספרים של אסתר סופר, באתר "סימניה" רגע אחד - אסתר סופר, באתר רשת ב' (לינק לא פעיל) פס קול ישראל - 80 שנה לשידור העברי - אסתר סופר | כאן 11 לשעבר רשות השידור, נבדק ב-2024-03-25 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משרה

משרה היא עבודה שמבחינת היקף משימותיה נועדה לאיוש על ידי עובד אחד. כלל המשרות שהוקצו ליחידה ארגונית מסוימת הוא התקן של יחידה זו. משרה מתאפיינת במקצוע של המשרה ובשיבוץ הספציפי בארגון. המשרה של מזכירת מנכ"ל, למשל, היא משרה שהמקצוע הנדרש בה הוא מזכירה, והשיבוץ הספציפי הוא בלשכת המנכ"ל. בתקן של יחידה ארגונית מוגדרות לעיתים משרות זהות אחדות. בסניף בנק, למשל, ניתן למצוא 10 משרות של טלר. משרה מלאה היא משרה שהעובד המועסק בה עובד את מכסת השעות המוגדרות כהיקף עבודה מלא באותו מקום עבודה. לפי חוק שעות עבודה ומנוחה, בישראל משרה מלאה לא תעלה על 42 שעות עבודה בשבוע. היקף שעות העבודה במשרה מלאה גבוה בישראל בהשוואה בין-לאומית. משרה חלקית היא משרה שהעובד המועסק בה עובד פחות ממכסת השעות המוגדרות כהיקף עבודה מלא באותו מקום עבודה. נושא משרה הוא אדם המאייש משרה מסוימת, ומתוקף כך חלות עליו זכויות וחובות הכרוכות במשרה זו. רבים מחוקי מדינת ישראל עוסקים בנושאי משרה הרלוונטיים לחוקים אלה, ובחובות וזכויות החלות עליהם. חוק החברות, למשל, עוסק בנושאי משרה הבאים: "מנהל כללי, מנהל עסקים ראשי, משנה למנהל כללי, סגן מנהל כללי, כל ממלא תפקיד כאמור בחברה אף אם תוארו שונה, וכן דירקטור או מנהל הכפוף במישרין למנהל הכללי". חוקים רבים אחרים מסתמכים על הגדרה זו ולעיתים מרחיבים אותה כך שתכלול נושאי משרה נוספים. חוקים אחרים מטילים אחריות על נושאי משרה רלוונטיים, בלי להשתמש במושג נושא משרה. חוק שעות עבודה ומנוחה, למשל, קובע: חברה, אגודה שיתופית או כל חבר אנשים אחר, שהעסיקו בניגוד לחוק זה או שלא בהתאם לתקנות או להיתר שניתנו לפיו, רואים כאחראי לעבירה גם כל חבר הנהלה, מנהל או פקיד של אותו חבר אנשים ואפשר להביאו לדין ולהענישו כאילו עבר הוא את העבירה, אם לא הוכיח אחד משני אלה: (1) שהעבירה נעברה שלא בידיעתו; (2) שנקט בכל האמצעים הנאותים כדי להבטיח שהוראות חוק זה בקשר לעבירה הנידונה יקוימו. אחריותו של שר לנעשה במשרדו לא נקבעה בחקיקה, אך נקבעה במסקנותיהן של ועדות חקירה, בפרט ועדת אגרנט וועדת כהן, שקבעו "אחריות מיניסטריאלית" של שר לנעשה במשרדו, מתוקף המשרה שהוא נושא בה. לאחריות זו שני מרכיבים: אחריות אישית למעשה או למחדל של השר עצמו. אחריות כוללת של השר לכל מעשה או מחדל של פקידיו, אפילו נעשו שלא בהסכמתו ובלא ידיעתו. תעסוקה גמישה שיתוף במשרה מדיה וקבצים בנושא משרה בוויקישיתוף קורין דגני, למה לג'נגל משרה מלאה עם שני ילדים – כשאת יכולה לכבוש את העולם בחצי משרה?, באתר TheMarker‏, 13 בדצמבר 2018 חוקים העוסקים בנושאי משרה, בספר החוקים הפתוח אחריות מיניסטריאלית בראי ועדות החקירה, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 08 במרץ 2007
שרי אנסקי

שרה (שרי) אנסקי (נולדה בירושלים ב-1957) היא עיתונאית, בשלנית ומחברת ספרי בישול ישראלית. שרה אנסקי נולדה וגדלה בשכונת נווה שאנן בירושלים, בבית שומר מסורת להורים ממוצא צ'כי. אביה היה חוקר התנ"ך פרופ' חיים גבריהו (במקור: חיים גוטסמן); ואמה הייתה חנה (דוידוביץ) מורה לחקלאות שגידלה ירקות ופירות בערוגות ופיתחה את סקרנותה של אנסקי לסביבה, לשווקים ולמטבחים השונים. למדה בבתי הספר הדתיים "במעלה" ובבית הספר לבנות "אוולינה דה רוטשילד", במלחמת יום הכיפורים שכלה את אחיה ראובן, ואת ספרה "המטבח של שרי אנסקי" הקדישה לו. אחרי עשר שנים בהן עבדה כגרפיקאית במעריב, החלה אנסקי לכתוב ב-1992 טור בנושאי אוכל בעיתון מעריב. בכתיבתה היא משלבת לעיתים קרובות סיפורים אישיים מילדותה והתבגרותה בירושלים. באמצע 2011 הפסיקה לכתוב במעריב ופתחה דוכן לכריכי דג מלוח בשם "שרי הרינג" בשוק הנמל המקורה שבמתחם נמל תל אביב. אנסקי הייתה נשואה לשחקן ושדר הרדיו אלכס אנסקי. לזוג שני ילדים: הגסטרונומית ואשת הטלוויזיה מיכל אנסקי, והצייר הלל אנסקי. לאחר גירושיה הייתה בת זוגו של הצלם אלכס ליבק (שגם צילם חלק גדול ממתכוניה) ויש להם בן משותף בשם חיים. ב-2014 הם נפרדו. בנוסף, ניהלה אנסקי מערכת יחסים קצרה עם המשורר יהונתן גפן. "אוכלים בירושלים: רשמים, מרשמים, תעודות, סעודות" (צילומים: נלי שפר), בהוצאת מודן, תל אביב, 1992. "המטבח של שרי אנסקי" (צילומים – נלי שפר), בהוצאת "מודן", תל אביב, 1998. "ירקות", בהוצאת "מעריב – הד ארצי", תל אביב, תשנ"ד 1993. "אוכל" (צילומים – אלכס ליבק), בהוצאת "כתר", 2003. "חמין" (צילומים – אלכס ליבק), בהוצאת "כתר", ירושלים, 2008. "האוכל מוכן" (צילומים – אלכס ליבק), בהוצאת "כתר", 2021. רשימת הפרסומים של שרי אנסקי, בקטלוג הספרייה הלאומית טוריה של אנסקי באתר nrg מיכל פלטי, לא מוותרים על הקישקע, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2008 אורן קנר, חמין, שרי אנסקי, געגועים מלוא הסיר, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2008 דנה מלמד, שרי אנסקי: "עם שמונת אלפים בחודש - חזרתי לחיות באמת", באתר הארץ, 9 באוגוסט 2011 שרי הרינג: דוכן הסנדביצ’ים והדגים הכבושים של שרי אנסקי בשוק הנמל דפנה ארד, אוכל | אחת, שתיים, שלוש, דג מלוח, באתר הארץ, 10 ביוני 2011 אבנר הופשטיין, מהעיתון לבסטה: השפית שרי אנסקי על השנה המטלטלת בחייה, באתר nana10‏, 17 בפברואר 2012 הילה אלפרט, הכל על השולחן: שרי אנסקי אינטימית, באתר ישראל היום, 25 במרץ 2021 רותם מימון, שרי אנסקי התכוונה לסגור את העסק. במקום זה היא התרחבה לניו יורק, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2022 שרי אנסקי, דיל לבולגריה: שרי אנסקי עושה קציצות פראסה, באתר nrg‏, 5 ביוני 2010
אדם (גבינה)

אֶדָם (בהולנדית: Edammer) היא גבינה הולנדית מסורתית העשויה מחלב דל שומן או דל שומן למחצה. זוהי הגבינה השנייה בתפוצתה בהולנד אחרי הגאודה, ומהווה כ-27% מכלל ייצור הגבינות במדינה. היא מיוצרת באזורים נרחבים בהולנד אולם רק גבינות המיוצרות בפרובינציה של צפון הולנד זוכות במעמד PDO. מקורה במאה ה-14 והיא נקראת על-שם עיירת הנמל אדם (אנ') מצפון לאמסטרדם שהיית מרכז לסחר בגבינה. הגבינה מתיישנת היטב ללא צורך בתנאים מיוחדים ולה חיי מדף ארוכים. תכונות אלה הפכו אותה לנפוצה ביותר בתקופת המסעות הגדולים של מגלי העולם בין המאה ה-14 למאה ה-18, במיוחד בקרב יורדי ים ובאזורי ספר, ומשם שאבה את פרסומה העולמי. הגבינה משווקת בשלושה גדלים, הנפוץ ביותר הוא במשקל 1.7 ק"ג. היא נמכרת גם בכדורים קטנים וצבעוניים בשני גדלים. גבינת אדם הייתה פופולרית בקרב מלחים מצפון צרפת, ולבקשת לואי ה-14 החלו לייצר בצרפת גבינה דומה בשם "מימולט" (אנ'). צבעה הפנימי צהבהב והיא עטופה בפרפין אדום. אדם מיושנת נעטפת בפרפין שחור, משווקת לאחר 17 שבועות ועד 10 חודשי הבחלה. לטעמה מתיקות אגוזית ומליחות קלה. ההתיישנות מחזקת את הטעם ומקשה את המרקם. היא כמעט נטולת ריח בהשוואה לגבינות אחרות. אחוז השומן שבה (28%) נמוך יחסית לגבינות מסוגה ולכן היא מעט רכה יותר לעומתן. בעבר יוצרה אדם מחלב מלא ואחוז השומן בה היה גבוה יותר. הגבינה פופולרית עד היום בצפון אמריקה ובמדינות הנורדיות, בספרד ובאמריקה הלטינית וכן בפיליפינים שם היא מהווה חלק בלתי נפרד מארוחת חג המולד המסורתית. בישראל נפוצה גבינה צהובה של חברת תנובה בשם "עמק". היא מבוססת על גבינת אדם ומיוצרת מאז 1942. הגבינה יוצרה במשך שנים רבות בדגם אחד, שבו 28% שומן, ובמאה ה-21 נוספו לה דגמים של 5%, 9% ו-15% שומן. מדיה וקבצים בנושא אדם בוויקישיתוף היסטוריה של גבינת אדם (באנגלית) Edam, Cheese and the City אדם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אודות עמק, אתר תנובה ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פונדו

פוֹנְדוּ (בצרפתית: Fondue, הגייה: [fɔ̃ˈdy], פירוש: "מותכת") הוא מאכל שווייצרי המורכב לרוב מגבינה מותכת, הנאכל בצורה שיתופית על ידי קבוצת אנשים. הפונדו נחשב למאכל הלאומי של הקנטונים דוברי הצרפתית של שווייץ, ומסמל את המטבח השווייצרי. הסועדים טובלים מאכלים בסיר שבו יש נוזל חם באמצעות מזלגות ארוכים. מתחת הסיר מונח מתקן חימום (לרוב החימום מתבצע באמצעות נר או פתילייה כוהלית). סיר החימום מכונה "קאקלון" ("caquelon") ומתקן החימום "רשו" ("rechaud"). סוג הפונדו הידוע והנפוץ ביותר הוא פונדו גבינה, בו מתיכים בסיר גבינה והסועדים טובלים בגבינה קוביות לחם יבש. סוגי פונדו אחרים כוללים טבילת קוביות בשר בשמן רותח לטיגונם. מקורו של מאכל זה בהיותו מאכל חסכוני המאפשר שימוש בלחם או גבינות שהתייבשו. בשנות ה-70 הפך הפונדו למאכל פופולרי בארצות הברית, ובשנות ה-80 הפך למקובל בישראל. סביב אכילת הפונדו התפתחו מנהגים חברתיים שונים, ההופכים את אכילת הפונדו לאירוע חברתי. לפי אחד המנהגים, אם נופל המאכל הנטבל ממזלגו של אחד הסועדים אל תוך סיר הפונדו, עליו לשלם עבור שאר הסועדים, או לקנות משקאות לשאר הסועדים. לפי מנהג אחר, במקרה כזה עליו לנשק את הסועדת שיושבת מולו. כמו כן התפתחו מנהגי נימוס הקשורים להיות מאכל זה מאכל שיתופי, כך למשל לא מקובל לטבול פעמיים את המאכל בתוך הסיר לאחר שנגסו ממנו פעם אחת. מקורו של פונדו הגבינה הראשון בציריך שבשווייץ, בשנת 1699. קיימות גרסאות רבות של מאכל זה, הכוללות תערובות שונות של גבינה, יין ותבלינים. יש המוסיפים למאכל קמח או קמח תפוחי אדמה על מנת לעבותו. סוגי הגבינות כוללים לרוב גבינת גרוייר, אמנטל ושרין או רקלט לתערובות מוסף יין לבן יבש ומעט קירש. מקורו של פונדו זה בשנת 1956 והוא הומצא על ידי השף קונארד אגלי במסעדתו בניו יורק. קיימים שני סוגים של פונדו בשר: פונדו שינוואז (בצרפתית: Fondue Chinoise - פונדו סיני) בו טובלים קוביות בשר בציר בשר. פונדו זה מקורו במאכלים מהמטבח הסיני בו טובלים בשר בציר. פונדו בורגיניון (בצרפתית: Fondue Bourguignonne) - בו טובלים קוביות בשר בסיר מלא שמן וחמאה. גרסה של פונדו בורגיניון הוא הפונדו ברסאן (Fondue Bressane) בו נטבלים קוביות הבשר של הפונדו בשמנת ופירורי לחם קודם לטבילתם בשמן. החל משנות ה-70 הפך פונדו השוקולד לקינוח פופולרי. מקורו של קינוח זה בשנות ה-60 (ככל הנראה משנת 1964). מאכל זה כולל טבילת פירות, פרוסות עוגה, מרשמלו או מאפים בסיר המכיל גנאש שוקולד ולרוב שמנת מתוקה. שבו-שבו רותי קינן, טובלים ואוכלים, באתר ynet, 21 בנובמבר 2001 מהי ארוחת פונדו בשווייץ?, באתר אנציקלופדית אאוריקה מתכונים ומידע (באנגלית) פונדו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שבו-שבו

שַבּוּ-שַבּוּ (ביפנית: しゃぶしゃぶ) הוא מאכל יפני ממשפחת מאכלי הנאבה (תבשילי קדירה). הוא מוגש כבשר וירקות הפרוסים דק. המאכל מבושל במים ומוגש עם רטבים לטבילה. המונח שַבּוּ-שַבּוּ נלקח מהצליל "סוויש סוויש" - הנשמע כאשר בוחשים את הרכיבים בסיר הבישול. השבו-שבו נאכל בצורה שיתופית על ידי קבוצת אנשים. הסועדים טובלים באמצעות מקלות אכילה פרוסות דקות של בשר בקר בסיר מים מחומם (לרוב החימום מתבצע באמצעות פלטה חשמלית או פתילייה כוהלית) במשך כדקה, עד להתבשלותו של הבשר. הסיר נשמר בטמפרטורה הקרובה לרתיחה ומכיל תערובת של מיני ירקות ותבלינים המעשירים את טעמו של הבשר. לאחר בישול הבשר בסיר הוא נטבל שנית בקערה המכילה רוטב סויה ובממרח שומשום (מעין טחינה יפנית) ונאכל מיד. משך הזמן הדרוש לבישול ולאכילת כל פרוסת בשר הוא ארוך יחסית ולעיתים קרובות אובדת האחיזה בפרוסת הבשר בתוך הסיר המהביל ויש לאתרה מחדש בעזרת מקלות האכילה. מאפיינים אלו של המנה הופכים את אכילת השבו-שבו בצוותא למעין בילוי חברתי, אשר נמשך לעיתים שעות מספר. מקורו של המאכל במאה ה-13, בצבאותיו של ג'ינגיס חאן, אשר היו מבשלים פרוסות דקות של בשר על ידי טבילתן במים רותחים, כדי לקצר את משך הבישול. המאכל הפך פופולרי ביפן רק באמצע המאה ה-20, אך במהרה הותאם למטבח היפני והפך למזוהה איתו. ביפן השבו-שבו נחשב למאכל חורפי המסייע לסועדים להתחמם ולבלות יחדיו. המאכל "שַבּוּ-שַבּוּ" הומצא ביפן במאה ה-20 עם פתיחתה של מסעדת "סואהירו" באוסקה, שם הומצא השם. מקור השם הוא מהסיר החם הסיני המכונה "בשר כבש מבושל מיידית" (Shuàn Yángròu). בעלי מסעדת "סואהירו" באוסקה, "צ׳ואיצ׳י מיאקי" רשם את השם כסימן מסחרי בשנת 1952. שבו-שבו הפך ליותר ויותר פופולרי באזור קנסאי ובשנת 1955, הוא נוסף גם לתפריט המסעדות בטוקיו, ולאחר מכן התפשט ברחבי יפן. מדיה וקבצים בנושא שבו-שבו בוויקישיתוף איריס ז'ורלט, טוקיו, שאבו-שאבו, באתר ynet, 17 ביולי 2003
זקום מצרי

זקום מצרי (שם מדעי: Balanites aegyptiaca, שם אנגלי עממי: Jericho Balsam) הוא עץ שיחני קוצני גדול, ממשפחת הזוגניים, שגובהו 4–6 מטר. מקור הזקום הוא אפריקני, צומח בארץ באזורים חמים לאורך הבקע הסורי-אפריקני. ניתן למצאו בערבה, במדבר יהודה, בבקעת הירדן בסמוך ליריחו ולפצאל, ועד לוואדי אל מליח שבעמק בית שאן. התפוצה הצפונית של הצמח בארץ היא בשמורת הטבע זקום כפר רופין ושמורת זקום מעוז חיים. זקום מצרי הוא צמח מוגן בישראל. גזע הזקום מסתעף לענפים נושאי קוצים חיקיים. העלים מורכבים מזוג עלעלים גלדניים, עגלגלים או אליפטיים. הפריחה בחודשים פברואר-יולי. הפרחים קטנים, יושבים בקבוצות חיקיות וצבעם ירקרק. הפרי הוא בית-גלעין סגלגל צבעו נוטה לכחול, ואורכו עד 3 ס"מ. גלעינו עשיר בשמן. הפירות מבשילים באביב, בסביבות חודש מאי. צבע הפירות הבשלים אז הוא חום-צהבהב. פרי הזקום שימש כמזון לעבדים באפריקה, והעץ כונה גם "תמר העבדים". מפירות הזקום המצרי ניתן להפיק שמן, הנחשב ברפואה העממית כתרופה לכאבי פרקים ושרירים. שמן הזקום המצרי נמכר בעבר בשם "צרי גלעד", המוזכר בתנ"ך בספר ירמיהו. העלים ידועים כמחטאים פצעים מוגלתיים, ואכילת הפירות הבשלים נחשבה לתרופה נגד תולעים ועצירות קשה. במצרים הקדומה הזקום נחשב כבעל תכונות המביאות לחיי נצח. פירותיו נמצאו בקברי מלכים וכהנים. לעומת זאת, באסלאם הזקום נחשב לעץ השאול שמבעיר את מעי החוטאים במרירותו (סורא 37 וסורה 44). הבסיס לדימוי זה היא טעם הלוואי המר של הפרי שניתן להוציאו בבישול (קריספיל, ילקוט הצמחים, ב, תשמ"ג, עמ' 196–200). ויקטור גרן לועג לצליינים הבורים שזיהו את הצמח עם העץ שזכאי טיפס עליו כדי לחזות בישו, אף שעץ זה היה שקמה. הזיהוי הזה מתועד במקורות נוספים ונעשה מחמת דמיון השמות. מדיה וקבצים בנושא זקום מצרי בוויקישיתוף זקום מצרי, באתר ITIS (באנגלית) זקום מצרי, באתר NCBI (באנגלית) זקום מצרי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) זקום מצרי, באתר צמח השדה זקום מצרי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה זקום מצרי, באתר Tropicos (באנגלית) זקום מצרי, באתר GBIF (באנגלית) זקום מצרי, באתר The Plant List (באנגלית) זקום מצרי, באתר IPNI (באנגלית) זקום מצרי, מאפיינים ותכונות רפואיות - מתוך אתר starmed.co.il זקום מצרי ושימושיו באזור בקע הירדן, זהר עמר ואורית שמיר. זקום מצרי באתר הרשימה האדומה של IUCN אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח ירמיהו ח' 22 לוקס י"ט 4
פול פרודהום

פול פרודהום (באנגלית: Paul Prudhomme,‏ 13 ביולי 1940 - 8 באוקטובר 2015) היה שף אמריקאי שהיה ידוע בהתמחותו במטבח הקייג'וני. פרודהום היה הצעיר מבין 13 ילדי המשפחה. פרודהום גדל בחווה בסמוך לאופלואסאס שבמדינת לואיזיאנה שבארצות הברית. בשנת 1979 הקים פרודהום, יחד עם אשתו קיי היינריך פרודהום (Kay Hinrichs Prudhomme) את מסעדת "מטבח לואיזיאנה של קיי-פול" (K-Paul's Louisiana Kitchen) שברובע הצרפתי בניו אורלינס. מנת "הדג המושחר", העושה שימוש רב בתבליני מטבח הקייג'ן הביאה פרסום רב למסעדה בשנות ה-80, ובישולו של פרודהום הפך את מטבח הקייג'ן המקומי למטבח שנודע ברחבי העולם. בשנות ה-90 החל לשווק תערובות תבלינים של מטבח זה באופן מסחרי. נפטר ב-8 באוקטובר 2015, בניו אורלינס, לאחר מחלה קצרה. אתר רשמי של מסעדתו של פורדהום (באנגלית) אתר רשמי של חברת התבלינים של פרודהום (באנגלית) מסעדתו של פרודהום - לאחר הוריקן קתרינה פול פרודהום, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פול פרודהום, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
דרך יריחו

דרך יריחו, בסימון הארצי כביש 417 הוא רחוב המהווה ציר תנועה ראשי במזרחה של ירושלים. הדרך מובילה ממוזיאון רוקפלר ורחוב סולטאן סולימאן לעבר הר הזיתים, ואדי קדום, אבו דיס, אלעיזריה. הוא עובר בכניסה למעלה אדומים ומסתיים במחלף אדומים, בו הוא מתמזג עם כביש 1 לכיוון מדבר יהודה וים המלח. הכביש סלול על הדרך ההיסטורית מירושלים ליריחו ("דרך יריחו"). החל מסלילתו של כביש 1 דרך צומת הגבעה הצרפתית עד למחלף אדומים החל לשמש כביש 1 כדרך ליריחו וים המלח. אבו דיס ואלעיזריה נמצאות בשליטת הרשות הפלסטינית והדרך סגורה למעבר ישראלים. דרך יריחו היא אחת מכמה דרכים עתיקות מירושלים לערים אחרות אשר כיום נמנות עם רחובות העיר. השם "דרך יריחו" ניתן לה בדומה לדרכים אחרות שיצאו מירושלים ונקראו על שם היעד אליהן הובילו, וכיום מהווים חלק ממארג רחובות ירושלים החדשה: דרך שכם, רחוב יפו, דרך עזה, דרך בית לחם ודרך חברון. נתיב ההולכים מהעיר העתיקה לכיוון מדבר יהודה הוא בן אלפי שנים, כאשר עוד בימי בית המקדש הראשון ואף לפניו, נמלטו תושבי ירושלים מהעיר בתוואי הדרך ליריחו. כך על פי המסורת, נמלט דוד המלך מפני בנו אבשלום דרך התוואי היורד לאורך נחל קדרון למדבר יהודה. גם בימי בית המקדש השני שימשה הדרך כנתיב מילוט של תושבי ירושלים מפני עריצות השליטים השונים. כך נעשה שימוש בדרך בימי החשמונאים וגם הכתות היהודיות השונות ובהם כת האיסיים, עשו שימוש בדרך בעלותם לירושלים ובחזרתם למגוריהם במדבר. התוואי שימש גם עולי רגל נוצרים שבאו לירושלים מנהר הירדן וקישר בין הכנסיות שעל הר הזיתים לעיר העתיקה. בימי העות'מאנים והמנדט הבריטי החלה הדרך לקבל צביון עירוני יותר, בעיקר כשנוסדה שכונת א-טור על הר הזיתים ואוכלוסיית העיר גדלה. הדרך שימשה כנתיב ראשי לים המלח, ליריחו וכן ליישוב העברי בית הערבה. לשיאה הגיעה דרך יריחו בתקופת השלטון הירדני על מזרח ירושלים. אז הרחיבו הירדנים את הדרך, תוך הרס וחילול ומצבות וקברים בחלקות היהודיות. הדרך שימשה עורק תחבורה ראשי ממרכז העסקים בסביבות שער הפרחים ורחוב צלאח א-דין, לעבר גשר אלנבי ומרכז הממלכה הירדנית בעמאן. הדרך מוזכרת בשיר ירושלים של זהב אשר נכתב באותה תקופה, כדרך אשר שממה מנוסעיה היהודים, אשר היו מנועים לנסוע בה בדרכם לים המלח במשך 19 שנים. לאחר איחוד שני חלקי ירושלים במלחמת ששת הימים, חזרה הדרך לשמש ישראלים רבים בדרכם לים המלח ואילת והמשיכה גם לשמש פלסטינים ועולי רגל נוצרים, לכיוון יריחו וגשר אלנבי. עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987, יחד עם סלילת תוואי כביש 1 מהגבעה הצרפתית למעלה אדומים, ירדה בצורה חדה כמות הישראלים אשר השתמשו בדרך יריחו כנתיב תחבורה לים המלח. סלילת מנהרת הר הצופים ובניית גדר ההפרדה מסביב לירושלים, צמצמו עוד יותר את חשיבותה של דרך יריחו, הן ליהודים והן לפלסטינים, כנתיב תחבורה לכיוון מזרח. עם זאת, גידולן של השכונות ראס אל עמוד וא-טור ובנייתה של השכונה היהודית מעלה הזיתים וקדמת ציון, יחד עם תנועת המבקרים לכנסיות בהר הזיתים ובית הקברות היהודי שם, העצימו את תהליך השינוי של דרך יריחו, מכביש בינעירוני המקשר את העיר עם ירדן, לדרך עירונית ירושלמית המשמשת ערבים ויהודים כאחד. נעמי שמר ציינה בשירה ירושלים של זהב את תוואי כביש זה בשורה "נשוב נרד אל ים המלח בדרך יריחו". כנסיית גת שמנים מרכז המידע של הר הזיתים מטעם עמותת אלע"ד תחנת המשטרה של מחוז ש"י גל ניסים, ‏האחים ברדריאן תסלול את דרך יריחו, באתר גלובס, 9 ביוני 2002 שבר קרב אל שבר – סקר הוועדה לבדיקת חילול בתי העלמין בהר הזיתים ובחברון חלק ב' » הר הזיתים, ירושלים, באתר הר הזיתים, ירושלים, ‏11 באפריל 2018 נ. אביאלי, ה"ירדנים" ממשיכים בהריסת קברים וחרישתם בהר הזיתים, באתר נח זבולוני – רנ"ז, ‏24 ביוני 1962
שובה (מאכל)

שוּבָּה (ברוסית: Сельдь под шубой, מילולית: "מליח באדרת פרווה", גם Селёдка под шубой, מילולית: "דג מלוח באדרת פרווה") הוא סלט שכבות מהמטבח הרוסי, הכולל ירקות מבושלים (תפוח אדמה, סלק וגזר) מעורבבים במיונז, דג מליח, ביצים קשות ולעיתים גם בצל. מכינים את הסלט ללא ערבוב השכבות, כך שבעת ההגשה נראות בכל פרוסה כל השכבות, כאשר לכל שכבה צבע אופייני. כל מרכיבי הסלט מגורדים או קצוצים לקוביות קטנות. הרכבת הסלט נעשית בדרך כלל לפי הסדר הבא, מלמטה למעלה: שכבת מליח שיש המערבבים בו גם בצל סגול (אפור-ורוד), שכבת תפוחי אדמה מבושלים (צהוב חיוור), יש המוסיפים שכבת גזר מגורד (כתום), שכבת סלק מבושל מגורד (סגול), שכבת חלבוני ביצה קשה (לבן), שכבת חלמוני ביצה קשה (צהוב עז); יש המוסיפים מעל מעט בצל ירוק קצוץ או עלי פטרוזיליה להוספת צבע ירוק. מדיה וקבצים בנושא שובה בוויקישיתוף
ממשלת ישראל הארבע עשרה

ממשלת ישראל הארבע עשרה, בראשותה של גולדה מאיר, פעלה מ-17 במרץ 1969 ועד 15 בדצמבר 1969, בתקופת כהונתה של הכנסת השישית, לאחר פטירתו של לוי אשכול ועד לבחירות לכנסת השביעית. עם מותו של לוי אשכול ב-1969 הועדפה מאיר על פני מועמדים כיגאל אלון, ראש הממשלה בפועל בימים שאחרי פטירת אשכול, וכמשה דיין, שעימות בינו לבין אלון נחשב למסוכן למפלגה, וכפנחס ספיר, שלו היה סיכוי טוב יותר לזכות בתפקיד, אך הוא העדיף לוותר עליו. מאיר, שלא זכתה לתמיכה רבה טרם כניסתה לתפקיד, נחשבה למועמדת של פשרה כשמונתה על ידי מרכז מפלגת העבודה ברוב של 287 חברים ו-45 נמנעים לראש ממשלה מטעמה. מאיר החלה לכהן כראש ממשלת ישראל ב-17 במרץ 1969, וכיהנה במשך 5 שנים. עד היום היא האישה היחידה בישראל שמילאה תפקיד זה. רק החרדים הביעו במפורש התנגדותם למינויה על רקע מינה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. מספר הח"כים החברים בקואליציה 104 ח"כים במשך כל תקופת הממשלה הארבע עשרה (17 במרץ 1969 - 15 בדצמבר 1969). הממשלה מנתה 22 שרים, כאשר כולם המשיכו מהממשלה הקודמת, למעט גולדה מאיר שהחליפה את לוי אשכול שנפטר. ממשלת ישראל הארבע עשרה באתר משרד ראש הממשלה ממשלת ישראל הארבע עשרה באתר הכנסת
רומיקו טקהאשי

רוּמִיקוֹ טַקַהָאשִׁי (ביפנית: 高橋 留美子; נולדה ב-10 באוקטובר 1957, ניאיגטה, יפן) היא אמנית מאנגה יפנית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. רוב הפרק אודות התפתחות הקריירה חסר. כבר כשהייתה ילדה גילתה טקהאשי עניין במאנגה, ולאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון היא נרשמה לבית ספר למאנגה (במסגרת הקולג' שבו למדה) בניהולו של קזואו קואיקה. תחת חסותו של קזואו פרסמה את עבודותיה הראשונות. טקהאשי היא אחת מהנשים העשירות ביותר ביפן. 200 מיליון עותקים של עבודותיה נמכרו ברחבי העולם, ולמעלה מ-170 מיליון עותקים של ביפן לבדה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש לספק רשימה מקיפה של עבודותיה לפי שנים. אורוסיי יטסורה (1978 - 1987) מייסון איקוקו (1980 - 1987) ראנמה ½ (1987 - 1996) אינויאשה (1996 - 2008) מדיה וקבצים בנושא רומיקו טקהאשי בוויקישיתוף רומיקו טקהאשי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רומיקו טקהאשי, ברשת החברתית Goodreads Toren Smith, Career Retrospective, http://www.furinkan.com, הראיון הראשון שנערך עם טקהאשי בשפה האנגלית, פורסם במקור במגזין גיבורים מדהימים "Amazing Heroes", ‏1990 (באנגלית) "Japanese Top Tax Payers". Anime News Network (באנגלית). על פי רשימת האנשים המשלמים את שיעור מס ההכנסה הגבוה ביותר בכל יפן, מקור המידע ברשות המיסים הלאומית ביפן. 2005-06-02. נבדק ב-2017-04-20.{{cite news}}: תחזוקה - ציטוט: others (link) Komatsu, Mikikazu (2017-03-15). "Rumiko Takahashi's Manga Series Have Printed Over 200 Million Copies Worldiwide". Crunchyroll (באנגלית). נבדק ב-2017-04-20. "Viz Announces Shonen Sunday Imprint". Newsarama (באנגלית). 2009-07-09. נבדק ב-2017-04-20. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.