וושינגטון (BB-56)

אוניית המערכה וושינגטון (BB-56) הייתה האונייה המובילה בסדרת אוניות המערכה המהירות של קרוליינה הצפונית, האונייה הראשונה מטיפוס זה שנבנתה עבור צי ארצות הברית. היא נבנתה תחת ההסכמות של אמנת וושינגטון, התכנון של וושינגטון היה מוגבל בהדחק ובחימוש, אם כי ארצות הברית השתמשה בסעיף באמנת הצי השני של לונדון כדי להגדיל את הסוללה הראשית מהחימוש המקורי של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) בצריחים מרובעים לתשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) בצריחים משולשים. האונייה הונחה ב-1938 והושלמה במאי 1941, בעוד ארצות הברית עדיין הייתה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה. הקריירה הראשונית שלה בילתה באימונים לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית עד לאחר שיפן תקפה את פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, והכניסה את ארצות הברית למלחמה. וושינגטון נפרסה בתחילה לבריטניה כדי לתגבר את צי הבית, שהוטל עליו להגן על שיירות הנושאות אספקה לברית המועצות. היא לא ראתה שום פעולה במהלך תקופה זו, שכן הצי הגרמני נשאר בנמל, ווושינגטון הוחזרה לארצות הברית ביולי 1942 כדי לעבור שיפוץ והעברה לאוקיינוס השקט. מיד נשלחה לדרום האוקיינוס השקט כדי לתגבר את יחידות בעלות הברית הנלחמות בקרב גוודלקנל, האונייה הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ויליס לי. היא ראתה פעולה בקרב הימי על גוודלקנל בלילה שבין 14 ל-15 בנובמבר יחד עם אוניית המערכה דקוטה הדרומית וארבע משחתות. לאחר שדקוטה הדרומית משכה בשוגג אש יפנית כבדה בהפלגה קרוב מדי לשייטת של אדמירל נובוטקה קונדו, וושינגטון ניצלה את הירי היפני על דקוטה הדרומית כדי להסב נזק קטלני לאוניית הקרב היפנית קירישימה ולמשחתת איאנאמי, תוך שהיא נמנעת מנזק לעצמה. המתקפה של וושינגטון שיבשה את ההפגזה המתוכננת של קונדו על עמדות הנחתים האמריקנים בגוודלקנל ואילצה את האוניות היפניות שנותרו לסגת. משנת 1943 ואילך, היא עסקה בעיקר בחיפוי על כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות, אם כי היא גם הפגיזה מדי פעם עמדות יפניות לתמיכה בהתקפות האמפיביות השונות. במהלך תקופה זו השתתפה וושינגטון במערכה באיי גילברט ומרשל בסוף 1943 ובתחילת 1944, במערכה על איי מריאנה ופלאו באמצע 1944, ובמערכה בפיליפינים בסוף 1944 ובתחילת 1945. לאחר מכן הגיעו הקרבות על איוו ג'ימה ואוקינאווה ב-1945, ובמהלך השלבים המאוחרים יותר של קרב אוקינאווה, וושינגטון נותקה כדי לעבור שיפוץ, אם כי עד שהוא הושלם, יפן נכנעה וסיימה את המלחמה. לאחר מכן עברה וושינגטון לחוף המזרחי של ארצות הברית, שם הוחזרה לשרת בתובלת חיילים כחלק ממבצע מרבד קסמים, כשהיא נושאת קבוצה של למעלה מ-1,600 חיילים הביתה מבריטניה. לאחר מכן היא הושבתה ב-1947 והושמה בצי העתודה האטלנטי, שם נשארה עד 1960, אז נמחקה מרשימות הצי ונמכרה לגרוטאות בשנה הבאה. סדרת קרוליינה הצפונית הייתה תכנון אוניית המערכה החדשה הראשונה שנבנתה תחת מערכת אמנת וושינגטון; העיצוב שלה היה כפוף לתנאים של אמנת לונדון השנייה משנת 1936, שהוסיפה הגבלה על סוללת התותחים העיקרית שלה, לפיה הם לא יהיו גדולים מ 14 אינץ' (356 מילימטרים). המועצה הכללית העריכה מספר עיצובים, החל מאוניות מערכה עם מהירות של 23 קשרים (43 קמ"ש) הדומות לסדרה ה"סטנדרטית" או אוניות מערכה מהירות, ובסופו של דבר נבחרה אוניית מערכה מהירה חמושה בשנים עשר תותחי 14 אינץ'. עם זאת, לאחר אישור האוניות, ארצות הברית הפעילה את סעיף המדרגות הנעות באמנה המתירה להגדיל לתותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) במקרה שמדינה חברה כלשהי סירבה לחתום על האמנה, מה שיפן סירבה לעשות. וושינגטון הייתה באורך כולל של 728 רגל 9 אינץ' (222.12 מטרים),רוחב של 108 רגל 4 אינץ' (33.02 מטרים) ושוקע של 32 רגל 11.5 אינץ' (10.046 מטרים). הדחק האונייה היה 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית וגדל ל-44,800 טונות ארוכות (45,500 טונות) במעמס קרבי מלא. האונייה הונעה על ידי ארבע טורבינות קיטור של ג'נרל אלקטריק, שכל אחת הניעה ציר מדחף אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט. המנועים דורגו ב-121,000 כוחות סוס (90,000 קילוואט), והטורבינות נועדו להעניק מהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 17,450 מיילים ימיים (32,320 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש). היא נשאה שלושה מטוסים ימיים מסוג ווט OS2U קינגפישר לסיור אווירי, אשר שוגרו על ידי זוג מעוטים על הירכתיים שלה. הצוות שלה בזמן שלום מנה 1,800 קצינים ומלחים, אך במהלך המלחמה גדל הצוות ל-99 קצינים ו-2,035 מלחים. האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 בשלישיית צריחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה, כשהשלישי מאחור. הסוללה המשנית כללה עשרים תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים המקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים. כפי שתוכננה, האונייה צוידה בסוללת נ"מ של 16 תותחי 1.1 אינץ' (28 מילימטרים) ו-18 מקלעי .50 (12.7 מ"מ) בראונינג M2, אבל סוללת הנ"מ שלה הורחבה מאוד במהלך הקריירה שלה. חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), בעוד שהסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 5.5 אינץ' (140 מילימטרים). לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים), והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו מוגנות באותו עובי פלדה. למגדל הניווט היה דפנות בעובי 14.7 אינץ' (373 מילימטרים). פריסת השריון של האונייה תוכננה תוך מחשבה על יריבים מצוידים בתותחי 14 אינץ', אך מכיוון שמערכת האמנה התקלקלה רגע לפני תחילת הבנייה, לא ניתן היה לשנות את עיצובה כדי לשפר את קנה המידה של ההגנה כדי להתגונן מפני תותחים כבדים יותר. למרות חסרון זה, סדרת קרוליינה הצפונית הוכיחה את עצמה כאוניות מערכה מוצלחות יותר מסדרת דקוטה הדרומית המשוריינת יותר אך צפופה מאוד. וושינגטון קיבלה מספר שדרוגים במהלך הקריירה שלה, הכוללים בעיקר מכ"ם וסוללת נ"מ קלה חדשה. האונייה קיבלה שלושה ערכות מכ"ם בקרת אש Mark 3 לסוללה הראשית, ארבעה מכ"מים Mark 4 עבור התותחים המשניים, מכ"ם חיפוש אווירי CXAM ומכ"ם חיפוש פני השטח SG. במהלך השיפוץ שלה בתחילת 1944, היא קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי SK במקום ה-CXAM ומכ"ם SG שני; המכ"מים Mark 3 הוחלפו במכ"ם מתקדם יותר Mark 8, אם כי היא שמרה על אחד מהם כגיבוי. בספטמבר, מכ"ם ה-SK הוחלף במכ"ם SK-2, והמכ"מים Mark 4 הוחלפו בשילוב של מכ"מים Mark 12 ו-Mark 22. בשיפוץ האחרון שלה באוגוסט וספטמבר 1945, היה לה מכ"ם SK מקדימה, מכ"ם חיפוש אווירי SR מאחור ומכ"ם SG בשתי העמדות. משבש TDY הותקן על מגדל פיקוד האש הקדמי שלה. סוללת תותחי ה-1.1 אינץ' של וושינגטון הוחלפה ב-40 תותחי בופורס 1.1 אינץ' (28 מ"מ) בעשרה צריחים מרובעים באפריל 1943, ובאוגוסט, מספר התותחים גדל לשישים בחמישה עשר צריחים מרובעים. הסוללה הקלה המקורית שלה של שמונה עשר מקלעי 0.50 קליבר הוסרה ל-12 ועשרים תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.79 אינץ') בצריחים בודדים הותקנו בתחילת 1942. ביוני הגדילו את סוללת ה-0.50 קליבר שלה ל-28 קנים, אבל עד ספטמבר, כולן הוחלפו לטובת סוללה אחידה של 40 תותחי 20 מ"מ. במהלך השיפוץ באפריל 1943, הוגדל חימוש הנ"מ שלה לסך כולל של 64 תותחי 20 מ"מ. שנה לאחר מכן, באפריל 1944, היא איבדה את אחד הצריחים הבודדים לטובת צריח מרובע של תותחי 20 מ"מ ניסיוני. בנובמבר 1944, האונייה הייתה אמורה להפחית את הסוללה ל-48 קנים, אבל זה מעולם לא קרה ובמקום זאת, בתחילת 1945, הוחלפו לה שמונה צריחים בודדים בשמונה צריחים תאומים, מה שהעמיד את סוללת תותחי 20 מ"מ שלה על שבעים וחמישה תותחים. השדרית של וושינגטון הונחה ב-14 ביוני 1938 במספנת הצי של פילדלפיה. היא הושקה ב-1 ביוני 1940, ולאחר שסיימה את עבודות האבזור, היא נכנסה לשירות בצי ב-15 במאי 1941. היא החלה בניסויי ים של המספנה ב-3 באוגוסט, אבל כמו אוניית האחות שלה קרוליינה הצפונית, היא סבלה מרטט מוגזם בזמן הפלגה במהירות גבוהה מהמדחפים המקוריים שלה עם שלושה להבים. בדיקות עם קרוליינה הצפונית הניבו פתרון בר-ביצוע (אם כי הבעיה מעולם לא תוקנה במלואה): שני מדחפים עם ארבעה להבים על הצירים החיצוניים ושני מדחפים עם חמישה להבים על הצירים הפנימיים. הבדיקות נמשכו במהלך שיוט הטלטלות שלה והאימונים הראשוניים שלאחר מכן, שנערכו לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית, דרומה עד למפרץ מקסיקו. היא ערכה בדיקות מהירות גבוהות בדצמבר, שבמהלכן לא הצליחה להגיע למהירות המיועדת שלה בגלל בעיות הרטט. בתקופה זו, ארצות הברית עדיין הייתה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה. וושינגטון התאמנה לעיתים קרובות עם קרוליינה הצפונית ועם נושאת המטוסים ואספ, כאשר וושינגטון שימשה כאוניית הדגל של אדמירל משנה ג'ון וו. וילקוקס ג'וניור, מפקד פלגת אוניות המערכה השישית (BatDiv), חלק מהצי האטלנטי. האימונים הראשוניים שלה נמשכו ב-1942, אז המדינה נכנסה למלחמה כתוצאה מההתקפה היפנית על פרל הארבור והכרזת המלחמה של גרמניה לאחר מכן. שינויים במדחפי האונייה נמשכו עד מאוחר בפברואר 1942, אך גם אלה התבררו כלא יעילים. כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה, וושינגטון הוקצתה כאוניית הדגל של כוח המשימה (TF) 39, עדיין בפיקודו של וילקוקס, שיצא לבריטניה ב-26 במרץ. היחידה, שכללה את הורנט והסיירות הכבדות ויצ'יטה וטוסקלוסה, הייתה אמורה לתגבר את צי הבית הבריטי שבסיסו בסקפה פלו . צי הבית נחלש בגלל הצורך לנתק יחידות, במיוחד כוח H, כדי להשתתף בפלישה למדגסקר, וקבוצת הקרב האמריקאית הייתה נחוצה כדי לסייע בהתמודדות עם אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ ויחידות שטח כבדות אחרות שבסיסן בנורווגיה הכבושה. למחרת, בעודה חוצה את האוקיינוס האטלנטי, וילקוקס נסחף אל מעבר לסיפון. טוסקלוסה וזוג משחתות חיפשו את האדמירל, והורנט שלחה מטוסים למעלה כדי לסייע במאמץ, אך התצפיתנים על המשחתת וילסון הבחינו בו, עם הפנים כלפי מטה במים, לאחר שכבר טבע. החיפוש הופסק וכוח המשימה המשיך ליעדו. אדמירל משנה רוברט סי גיפן, על סיפון ויצ'יטה, קיבל את הפיקוד על היחידה, אותה פגשה בים הסיירת הבריטית אדינבורו ב-3 באפריל. האוניות הגיעו לסקפה פלו יומיים לאחר מכן, שם היא עברה תחת פיקודו של אדמירל ג'ון טובי, מפקד צי הבית. בשאר החודש, וושינגטון ושאר האוניות האמריקאיות היו עסוקים באימוני קרב ובאימוני היכרות עם צי הבית כדי להכין את אוניות המדינות השונות לפעולות משותפות. TF 39 סומנה מחדש כ-TF 99 בסוף אפריל, כאשר וושינגטון עדיין משמשת כאוניית הדגל. האוניות יצאו למבצע הראשון שלהן ב-28 באפריל כדי לבצע סריקה אחרי אוניות מלחמה גרמניות לפני שיירת האספקה PQ 15 לברית המועצות. האוניות של TF 99 פעלה עם גורמים מצי הבית, כולל אוניית המערכה קינג ג'ורג' החמישי ונושאת המטוסים ויקטוריוס. במהלך המבצע, קינג ג'ורג' החמישי נגחה בטעות והטביע את המשחתת פנג'בי; וושינגטון עקבה מקרוב מכדי להימנע מההריסות, וכשחלפה על פני המשחתת הטובעת, מטעני העומק של פנג'בי התפוצצו. ההלם מהפיצוץ גרם נזק לחלק מהמכ"מים ולציוד בקרת האש של וושינגטון וגרם לדליפה קטנה באחד ממכלי הדלק שלה. קינג ג'ורג' החמישי נאלצה לחזור לנמל לצורך תיקונים, אבל וושינגטון ושאר TF 99 נשארו בים עד 5 במאי. האוניות עצרו ב-Hvalfjörður, איסלנד, שם קיבלו אספקה מאוניית האספקה Mizar. האוניות נשארו באיסלנד עד 15 במאי, אז יצאו לדרך לחזור לסקפה פלו, והגיעו לשם ב-3 ביוני. למחרת, אדמירל הרולד ריינפורד סטארק, מפקד כוחות הצי אירופה, ביקר באונייה והפך אותה למפקדה הזמנית שלו. ב-7 ביוני, המלך ג'ורג' השישי עלה לאונייה כדי לסקור את וושינגטון, ולאחר שסטארק עזב היא חזרה ללוות שיירות באזור הארקטי; אלה כללו את שיירות QP 12, PQ 16 ו-PQ 17. שתי הראשונות התרחשו באותו זמן, עם QP 12 שחזרה מברית המועצות בזמן ש-PQ 16 נשאה מטען נוסף של אספקה ונשק. וושינגטון, ויקטוריוס ואוניית המערכה דיוק אוף יורק סיפקו תמיכה מרחוק אך לא היו הותקפו ישירות על ידי צוללות ומטוסים גרמניים שפשטו על PQ 16; אוניות השיירה QP 12 התחמקו במידה רבה מתשומת הלב הגרמנית וחלפו ללא תקרית משמעותית. שיירת ה-PQ 17 ספגה אסון כאשר סיור דיווח באופן שגוי על טירפיץ, הסיירות הכבדות אדמירל היפר, אדמירל שר וליצו ותשע משחתות שהתקרבו לתקוף את השיירה, כאשר למעשה הגרמנים עדיין היו מול חופי נורווגיה, והתקדמותם הופרעה לאחר שכמה מכלי השיט עלו על שרטון. הדיווחים על יחידות כבדות גרמניות בים הניעו את מפקד השיירה להורות לספינותיו להתפזר, מה שהותיר אותן חשופות להתקפות צוללות והתקפות לופטוואפה שהטביעו עשרים וארבע מתוך שלושים וחמש ספינות התובלה. בעודו בהוואלפיורדור ב-14 ביולי, העביר גיפן את דגלו בחזרה לוויצ'יטה ולוושינגטון, בליווי ארבע משחתות, יצא לדרך לחזור לארצות הברית. היא הגיעה למפרץ גרייבסנד ב-21 ביולי ועברה למספנת הצי של ברוקלין יומיים לאחר מכן לשיפוץ. לאחר השלמת השיפוץ, וושינגטון יצאה לדרך ב-23 באוגוסט, לכיוון האוקיינוס השקט בליווי של שלוש משחתות. היא עברה דרך תעלת פנמה ב-28 באוגוסט והגיעה לנוקואלופה בטונגה ב-14 בספטמבר. שם, היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ויליס לי, מפקד פלגת אוניות המערכה השישית וקבוצת המשימה (TG) 12.2. ב-15 בספטמבר הפליגה וושינגטון לפגוש את אוניות TF 17, שהתרכזו סביב נושאת המטוסים הורנט; לאחר מכן פעלו האוניות יחד והפליגו לנומאה שבקלדוניה החדשה כדי להתחיל בפעילות לתמיכה במערכה באיי שלמה. האוניות, שהתבססו מנומאה ואספיריטו סנטו בהברידים החדשים, חיפו על שיירות שהביאו אספקה ותגבורת לנחתים שנלחמו בגוודלקנל בתחילת נובמבר. במהלך אחת מפעולות ליווי השיירות הללו באמצע אוקטובר, וושינגטון, זוג סיירות וחמש משחתות סיפקו תמיכה מרוחקת אך היו רחוקים מכדי להשתתף בקרב כף אספרנס בלילה שבין 11 ל-12 באוקטובר. זמן קצר לאחר מכן, וושינגטון הועברה ל-TF 64, הכוח אוניות השטח שהוקצה לאזור גוודלקנל, עדיין בפיקודו של לי. בשלב זה כללה היחידה גם סיירת כבדה אחת ושתי סיירות קלות ושש משחתות. במהלך 21–24 באוקטובר, מטוסי סיור יבשתיים יצרו קשרים חוזרים ונשנים עם TF 64 כשצי יפני התקרב לאזור, אך בקרב איי סנטה קרוז שהחל ב-25, ריכזו היפנים את התקפותיהם האוויריות על נושאות המטוסים האמריקאיות של TF 17 ו-TF 61. ב-27 באוקטובר, הצוללת היפנית I-15 ניסתה לטרפד את וושינגטון אך החטיאה. בתחילת נובמבר, הצי האמריקאי הצטמצם במידה ניכרת בכוח התקפי; נושאות המטוסים ואספ והורנט הוטבעו, והותירו רק את נושאת המטוסים אנטרפרייז, וושינגטון, ואוניית המערכה החדשה דקוטה הדרומית כאוניות הראשה היחידות הזמינות לכוחות בעלות הברית שנלחמו במערכה. וושינגטון הצטרפה לשתי האוניות האחרות ב-TF 16, שכללה גם את הסיירת הכבדה נורת'המפטון, ותשע משחתות. האוניות יצאו ב-11 בנובמבר כדי לחזור ללחימה מול גוודלקנל. הסיירת פנסקולה ושתי משחתות נוספות הצטרפו אליהן למחרת. ב-13 בנובמבר, לאחר שנודע לו שמתקרבת מתקפה יפנית גדולה, ניתק האלסי את דקוטה הדרומית, וושינגטון וארבע מהמשחתות כקבוצת משימה 16.3, שוב בפיקודו של לי. אנטרפרייז, שהמעלית הקדמית שלה ניזוקה מהפעולה בסנטה קרוז, נשמרה מדרום כעתודה וכדי למנוע את אובדן נושאת המטוסים האמריקאית המבצעית היחידה באוקיינוס השקט. האוניות של TG 16.3 היו אמורות לבלום קבוצת הפצצות יפנית שנצפתה במים מול גוודלקנל. כאשר קבוצת המשימה של לי התקרבה לגוודלקנל, עמיתו היפני, אדמירל נובוטאקה קונדו, יצא לפגוש אותו עם כוח ההפצצה העיקרי שלו, המורכב מאוניית המערכה המהירה קירישימה, הסיירות הכבדות טקאו ואטאגו ומסך משחתות. תוך כדי הפלגה, TG 16.3 סומנה מחדש כ-TF 64 ב-14 בנובמבר; האוניות עברו מדרום לגוודלקנל ולאחר מכן הקיפו את הקצה המערבי של האי כדי לחסום את המסלול הצפוי של קונדו. מטוסים יפניים דיווחו שראו את המבנה של לי, אך זיהוי האוניות נע מקבוצת סיירות ומשחתות ועד נושאות מטוסים, מה שגרם לבלבול בקרב המפקדים היפנים. באותו ערב, מטוסי סיור אמריקאים הבחינו בספינות מלחמה יפניות מול האי סאבו, מה שגרם ללי להכניס את הצוותים לעמדות קרב. ארבע המשחתות היו ערוכות לפני שתי אוניות המערכה. כוח המשימה האמריקאי, לאחר שהוטל יחד יום קודם לכן, לא פעל יחד כיחידה, ולשתי אוניות המערכה היה ניסיון מוגבל מאוד בירי בסוללה הראשית שלהן, במיוחד בלילה. בסביבות השעה 23:00 ב-14 בנובמבר, המשחתות היפניות המובילות בכוח המיסוך בפיקודו של שינטארו השימוטו שנשלחו לפני הכוח העיקרי של קונדו הבחינו באוניות של לי ופנו להזהיר את קונדו, בעוד מכ"ם החיפוש של וושינגטון קלט סיירת יפנית ומשחתת בערך באותו זמן. מכ"מי בקרת האש של האוניות החלו אז לעקוב אחר כלי השיט היפניים ולי הורה לשתי אוניות המערכה שלו לפתוח באש כשהן מוכנות. וושינגטון ירתה ראשונה עם הסוללה הראשית שלה בשעה 23:17 בטווח של 18,000 יארד (16,000 מטר) בזמן שהתותחים המשניים שלה ירו פגזי תאורה כדי להאיר את המטרות, וזמן קצר לאחר מכן פתחה גם דקוטה הדרומית באש. אחת המשחתות היפניות, איאנמי, חשפה את עמדתה על ידי פתיחה באש על מסך המשחתות האמריקאית, מה שאיפשר לוושינגטון לירות לעברה, תוך גרימת נזק חמור שהשבית את מכונות ההנעה שלה והצית שריפה גדולה. זמן קצר לאחר מכן, בסביבות השעה 23:30, שגיאה בחדר המרכזייה הפסיקה את החשמל על סיפון דקוטה הדרומית, השביתה את מערכות המכ"ם שלה והותירה את האונייה כמעט עיוורת לכלי השיט היפניים שמתקרבים לכוח. בשלב זה, האוניות של השימוטו גרמו נזק חמור למסך המשחתות האמריקאיות; שתיים מהמשחתות טורפדו (אחת מהן, בנהאם, שרדה עד למחרת בבוקר) ושלישית הושמדה מירי. וושינגטון נותרה כעת לבדה כדי להעסיק את השייטת היפנית, אם כי עדיין לא זיהו את נוכחותה. בעוד הקפטן של וושינגטון, גלן ב. דייוויס, החזיק את אונייתו בצד המנותק של השרידים הבוערים של מסך המשחתות, דקוטה הדרומית נאלצה לפנות אל מול אחת המשחתות הבוערות כדי למנוע התנגשות, מה שהאיר אותה לאוניות היפניות, ומשך את האש שלהן ואפשר לוושינגטון לירות בהן באין מפריע. בשעה 23:35, מכ"ם ה-SG של וושינגטון זיהה את הכוח העיקרי של קונדו ועקב אחריהם במשך עשרים הדקות הבאות. בשעה 23:58, הכוח של דקוטה הדרומית הוחזר והמכ"ם שלה קלט את האוניות היפניות במרחק של פחות מ-3 מיל ימי (5.6 קילומטרים; 3.5 מיל) קדימה. שתי דקות לאחר מכן, האירה האונייה היפנית המובילה, אטאגו, את דקוטה הדרומית בזרקורי החיפוש שלה והמערך היפני פתח מיד באש וקלע עשרים ושבע פגיעות. וושינגטון, שעדיין לא זוהתה, פתחה באש והקצתה שניים מתותחי ה-5 אינץ' שלה כדי לירות לעבר אטאגו ושניים לירות פגזי תאורה, בעוד השאר הצטרפו לסוללה הראשית שלה בפגיעה בקירישימה בטווח של 8,400 יארד (7,700 מטרים). וושינגטון השיגה כנראה תשע פגיעות של 16 אינץ' ועד ארבעים פגיעות של 5 אינץ', תוך גרימת נזק חמור. קירישימה התחוררה קשות מתחת לקו המים, שני הצריחים הקדמיים שלה נפלטו החוצה, וההגה שלה נתקע, מה שאילץ אותה לנווט במעגל לכיוון ימין עם נטייה ימנית הולכת וגדלה. לאחר מכן וושינגטון העבירה אש לאטאגו וטקאו, ולמרות שהייתה בין הראשונות, לא הצליחה לקלוע פגיעה משמעותית; המטח בכל זאת שכנע את שתי הסיירות לכבות את אורות החיפוש ולהפוך את המסלול בניסיון לשגר טורפדו. בשעה 00:13 ירו שתי הסיירות מטח של שש עשרה טורפדות לונג לאנס לעבר וושינגטון, אז כ-4,000 יארד (3,700 מטרים) משם, אף על פי שכולם החטיאו. בשעה 00:20, לי הפנה את האונייה הפעילה היחידה שלו ששרדה (הוא הורה למשחתות ששרדו לנתק מגע מוקדם יותר במהלך הקרב, והקפטן של דקוטה הדרומית, לאחר שקבע שאונייתו נפגעה מספיק כדי למנוע ממנה לנקוט בפעולות נוספות, החליט לנתק מגע גם כן) לצמצם טווח לעבר הסיירות של קונדו. אטאגו וטקאו ירו לזמן קצר בסוללות הראשיות שלהם והראשונה שיגרה עוד שלוש טורפדות, שכולן החמיצו. לאחר מכן הורה קונדו לכוחות הקלים של מסך הסיור שלו לבצע התקפת טורפדו, אך אוניותיו של השימוטו היו רחוקות ממקומן ולא היו מסוגלות להיענות. אדמירל משנה ראיזו טאנאקה, שליווה שיירת אספקה לגוודלקנל ועד כה לא השתתף בקרב, ניתק שתי משחתות כדי לסייע לקונדו. כאשר האוניות הללו הגיעו למקום, לי הורה לוושינגטון לפנות למסלול הפוך בשעה 00:33 כדי למנוע התקפת טורפדו אפשרית מצד המשחתות. שתי המשחתות של טאנאקה צמצמו טווח כדי לשגר את הטורפדות שלהן בזמן שוושינגטון ניתקה מגע, מה שגרם לה לנקוט בתמרוני התחמקות. בזמן הנסיגה דרומה, לי שמר על וושינגטון הרחק מערבית לספינות המלחמה האמריקאיות שניזוקו, כך שכל כלי שיט יפני שרודפים אחריו לא ייגרר לעבר הכלים שניזוקו. שעה לאחר מכן, קונדו ביטל את ההפצצה וניסה ליצור קשר עם קירישימה, אך לאחר שלא קיבל תגובה, שלח משחתות לבדוק את אוניית המערכה הנכה. היא נמצאה בוערת לחלוטין, עדיין פונה באיטיות שמאלה, כשההחמרת ההצפה בהדרגה השביתה את הדוודים שלה. בשעה 03:25 היא התהפכה וטבעה; בשלב זה, איאנמי גם ננטשה וטבעה כתוצאה מהנזק שנגרם על ידי וושינגטון. עד השעה 09:00, וושינגטון התאחדה עם דקוטה הדרומית והמשחתות בנהאם וגווין כדי לסגת מהאזור. בנוסף לחסימת ההפצצה המתוכננת של קונדו, לי עיכבה את השיירה של טאנאקה באיחור מספיק כדי שאוניות התובלה לא יוכלו לפרוק בחסות החשיכה, ולכן הם נאלצו לחוף את עצמם על האי, שם הם הותקפו שוב ושוב ונפגעו קשות על ידי מטוסים מאנטרפרייז וארטילריית שדה משדה הנדרסון, והמשחתת מיד מאוחר יותר באותו בוקר. וושינגטון חזרה למסך את נושאות המטוסים של TF 11- סרטוגה - ו-TF 16- אנטרפרייז - בזמן שדקוטה הדרומית יצאה לתיקונים. בסוף נובמבר, פיקודו של לי תוגבר על ידי קרוליינה הצפונית, ולאחר מכן על ידי אוניית המערכה אינדיאנה. אוניות מערכה אלו קובצו יחד כ-TF 64, עדיין בפיקודו של לי, והם חיפו על שיירות כדי לתמוך בלחימה באיי שלמה לשנה הבאה. פעולות אלה כללו חיפוי על קבוצה של שבע אוניות תובלה הנושאים אלמנטים של דיוויזיית הרגלים ה-25 לגוודלקנל בין 1 ל-4 בינואר 1943. במהלך אחד ממבצעי השיירה הללו מאוחר יותר באותו החודש, אוניות המערכה של לי היו רחוקות מדי דרומה מכדי שיוכלו להגיע לכוח הסיירות האמריקאיות במהלך קרב האי רנל. וושינגטון נשארה בדרום האוקיינוס השקט עד 30 באפריל, אז עזבה את נומאה לפרל הארבור. בדרך היא הצטרפה לאוניות של TF 16. האוניות הגיעו ב-8 במאי. במשך עשרים הימים הבאים פעלה וושינגטון כאוניית הדגל של TF 60, שערכה אימוני לחימה מול חופי הוואי. ב-28 במאי היא נכנסה למבדוק יבש במספנת הצי בפרל הארבור לצורך תיקונים והתקנה של ציוד חדש. זה כלל סט מדחפים חדש ששוב לא הצליח לתקן את בעיות הרטט. לאחר שעבודה זו הושלמה, היא חידשה את האימונים באזור עד 27 ביולי, אז יצאה לדרך עם שיירה לכיוון דרום האוקיינוס השקט. לצורך ההפלגה צורפה ל-TG 56.14, ובהגיעה לאזור נותקה ב-5 באוגוסט כדי להמשיך באופן עצמאי לנמל הוואנה באפאטה בהברידים החדשים, אליה הגיעה יומיים לאחר מכן. וושינגטון בילתה את החודשיים הבאים בביצוע אימונים טקטיים עם כוחות המשימה של נושאות המטוסים באזור אפאטה כהכנה למערכות הקרובות במרכז האוקיינוס השקט. כעת חלק מ-TG 53.2, שכלל שלוש אוניות מערכה נוספות ושש משחתות, יצאה וושינגטון לדרך ב-31 באוקטובר. האוניות פגשו את TG 53.3, שבמרכזו נושאות המטוסים אנטרפרייז, אסקס ואינדפנדנס, למחרת, לתרגילי אימון נרחבים שנמשכו עד 5 בנובמבר. הקבוצות התפזרו ואז וושינגטון עזבה עם משחתות מלוות לויטי לוו באיי פיג'י, אליה הגיעה ב-7 בנובמבר. וושינגטון, עדיין אוניית הדגל של לי, יצאה ב-11 בנובמבר יחד עם ספינות פלגות אוניות המערכה ה-8 וה-9, וארבעה ימים לאחר מכן הם הצטרפו ל-TG 50.1, שהתרכזה סביב נושאת המטוסים יורקטאון. הצי המשיך לאיי גילברט, שם התכוננו נחתים לנחיתה על טאראווה. נושאות המטוסים של TF 50 פתחו במתקפות שלהם ב-19 בנובמבר, והמשיכו למחרת כשהנחתים עלו לחוף בטאראווה ומקין. ההתקפות נמשכו עד 22 בנובמבר, כאשר הצי הפליג לצפון מקין כדי לסייר באזור. ב-25 בנובמבר, הקבוצות של TF 50 אורגנו מחדש ווושינגטון הועברה ל-TG 50.4, יחד עם נושאות המטוסים בנקר היל ומונטריי ואוניות המערכה דקוטה הדרומית ואלבמה. בין 26 ל-28 בנובמבר פעלו קבוצות נושאות המטוסים מול מקין כדי לחפות על נחיתת החיילים והאספקה באי. מטוסים יפניים תקפו את הקבוצות ב-27 וב-28 בנובמבר, אך הם הסבו נזק קטן לאוניות האמריקאיות. ב-6 בדצמבר, עם סיום הלחימה באיי גילברט, נותקה וושינגטון כדי ליצור את TG 50.8 יחד עם קרוליינה הצפונית, דקוטה הדרומית, אלבמה, אינדיאנה ומסצ'וסטס, שחיפו על בנקר היל, מונטריי ואחת עשרה משחתות. אוניות המערכה נשלחו להפגיז את האי נאורו יומיים לאחר מכן, ולאחר מכן חזרו לאפטה ב-12 בדצמבר. האוניות נשארו שם רק לזמן קצר לפני שיצאו ב-25 בדצמבר לאימון ירי עם קרוליינה הצפונית וארבע משחתות. האוניות חזרו לנמל ב-7 בינואר 1944, אז הוקצתה וושינגטון ל-TG 37.2, יחד עם בנקר היל ומונטריי. האוניות יצאו לדרך ב-18 בינואר, לקראת היעד הבא במערכה: איי מרשל. האוניות עצרו לזמן קצר בפונאפוטי שבאיי אליס ב-20 בינואר לפני שיצאו שלושה ימים לאחר מכן לפגוש את שאר מה שהיה כיום TF 58; היחידה, שכללה את כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות, הוקמה בפיקודו של אדמירל משנה מארק מיצ'ר ב-6 בינואר. היחידה של וושינגטון סומנה מחדש בהתאם ל-TG 58.1. לאחר שהגיעה מהמטרה העיקרית בקווג'לין בסוף ינואר, וושינגטון סקרה את נושאות המטוסים בזמן שהם ערכו תקיפות נרחבות באי ובטארואה השכנה. ב-30 בינואר, וושינגטון, מסצ'וסטס ואינדיאנה נותקו מנושאות המטוסים כדי להפגיז את קווג'לין בליווי של ארבע משחתות. לאחר שחזרו לנושאות המטוסים למחרת, אוניות המערכה חידשו את תפקיד השמירה בעוד נושאות המטוסים חידשו את התקיפות האוויריות שלהם. בזמן שסיירה מחוץ לאי בשעות המוקדמות של 1 בפברואר, אינדיאנה חתכה מול וושינגטון כדי לתדלק קבוצת משחתות, מה שגרם לאחרונה לפגוע בראשונה ולגרום נזק משמעותי לשתי האוניות. לאינדיאנה נקרע כ-200 רגל (61 מטר) של ציפוי חרטום מגופה, והחרטום של וושינגטון קרס. שתי האוניות נסוגו למג'ורו לצורך תיקונים זמניים; החרטום המקומט של וושינגטון חוזק כדי לאפשר לה להפליג לפרל הארבור ב-11 בפברואר לתיקונים זמניים נוספים. לאחר שהגיעה לשם, הותקן לה חרטום זמני לפני שהמשיכה למספנת הצי בפיוג'ט סאונד בברמרטון, וושינגטון, לתיקונים קבועים. עוד סט מדחפים חדש הותקן ובאפריל, וושינגטון ערכה בדיקות רטט שחשפו פתרון חלקי: האונייה יכלה כעת להפליג במהירות גבוהה ללא בעיות משמעותיות, אך הרטט עדיין היה מוגזם במהירויות שבין 17–20 קשר (31–37 קמ"ש; 20–23 מייל לשעה). לאחר סיום העבודה הצטרפה האונייה לפלגת אוניות המערכה ה-4 ולקחה קבוצה של 500 נוסעים לפני היציאה לפרל הארבור. היא הגיעה לשם ב-13 במאי והורידה את הנוסעים והמשיכה חזרה לצי במג'ורו. כשהגיעה ב-7 ביוני, היא חידשה את שירותה כאוניית הדגל של תת-אדמירל לי. זמן קצר לאחר שהגיעה וושינגטון, הצי יצא לדרך כדי להתחיל בהסתערות על איי מריאנה; נושאות המטוסים תקפו מטרות בסאיפאן, טיניאן, גואם, רוטה ופגאן כדי להחליש את ההגנה היפנית לפני שכוחות היבשה עלו לחוף. באותה עת היא שובצה ל-TG 58.7, שהורכבה משבע אוניות מערכה מהירות, וחולקה בין ארבע קבוצות המשימה המובילות. ב-13 ביוני, וושינגטון וכמה אוניות מערכה אחרות נותקו כדי להפגיז את סאיפאן וטיניאן לפני שהוחלפו על ידי קבוצת ההפצצה של הכוח האמפיבי למחרת. ב-15 ביוני, כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות יצא צפונה כדי לפגוע במטרות באיי בונין ווולקנו, כולל איוו ג'ימה, צ'יצ'י ג'ימה וההא ג'ימה. במקביל הסתערו נחתים על החופים בסאיפאן; הנחיתה הייתה פריצה של היקף ההגנה הפנימי של יפן שהניעה את הצי היפני לשגר מתקפת נגד גדולה עם הצי הנייד הראשון, כוח הפגיעה העיקרי של נושאות המטוסים. יציאתו של אוזאווה נצפתה על ידי הצוללת האמריקאית רדפין; צוללות אחרות, כולל פליינג פיש וקאוואלה, עקבו אחר הצי היפני כשהתקרב, והודיעו לאדמירל ריימונד ספרואנס, מפקד הצי החמישי, על תנועותיו. כשהצי היפני התקרב, וושינגטון ושאר אוניות TF 58 הפליגו לפגוש אותו ב-18 ביוני, מה שהוביל לקרב ים הפיליפינים ב-19–20 ביוני. וושינגטון ואוניות המערכה האחרות, עם ארבע סיירות ושלוש עשרה משחתות, נפרסו כ-15 מיל ימי (28 קילומטרים; 17 מיל) ממערב לקבוצות נושאות המטוסים כדי לסייר את נתיב הגישה הסביר. היפנים שיגרו תחילה את המטוסים שלהם, ובזמן שבדקו את ההגנות של הצי האמריקאי, וושינגטון וקרוליינה הצפונית היו אוניות המערכה הראשונות שפתחו באש על המטוסים היפנים התוקפים. במהלך הפעולה, שבה נלחמו בעיקר נושאות המטוסים, הסב הצי האמריקני אבדות חמורות ליפנים, השמיד מאות מכלי הטיס שלהם והטביע שלוש נושאות מטוסים. כשהצי הנייד הראשון הובס ונסוג, וושינגטון ושאר TF 58 חזרו לאיי מריאנה. היא המשיכה לחפות על נושאות המטוסים במהלך קרב גואם עד 25 ביולי, כאשר וושינגטון הפליגה עם נושאות המטוסים של TG 58.4 לפשוט על איי פלאו. ההתקפות נמשכו עד 6 באוגוסט, כאשר וושינגטון, אינדיאנה, אלבמה, הסיירת הקלה ברמינגהאם ומשחתות מלוות נותקו כ-TG 58.7 כדי להמשיך לאניווטוק. לאחר שהגיעו לשם ב-11 באוגוסט, האוניות תדלקו ומילאו תחמושת ואספקה אחרת, ונשארו שם במשך רוב החודש. ב-30 באוגוסט, קבוצת המשימה יצאה לדרך עם שאר כוח התקיפה של נושאות המטוסים המהירות, שעד כה הועבר לפיקוד הצי השלישי וסומן מחדש כ-TF 38. בשלב זה, וושינגטון שובצה ל-TG 38.3. האוניות הפליגו תחילה דרומה לאיי אדמירליות ולאחר מכן מערבה, חזרה לאיי פלאו. שם החלו נושאות המטוסים בשורה של תקיפות מ-6 עד 8 בספטמבר על מטרות שונות בפלאו; וושינגטון תרמה את תותחיה הכבדים להפגזת פלליו ואנגאור לפני שהנחתים תקפו את שני האיים מאוחר יותר באותו החודש. ב-9 וב-10 בספטמבר, קבוצות משימה 38.1, 38.2 ו-38.3 עזבו את איי פלאו כדי לפשוט על שדות תעופה יפניים על מינדנאו בדרום הפיליפינים, חלק מהנוהג המקובל לנטרל עמדות סמוכות שעלולות להפריע להתקפה הקרובה על איי פלאו. לאחר שמצאו מעט כוחות יפניים על האי, עברו נושאות המטוסים צפונה לויסאיאס שבמרכז הפיליפינים בין 12 ל-14 בספטמבר. לאחר מכן נסוגו קבוצות נושאות המטוסים כדי לתדלק בים לפני שחזרו לפיליפינים כדי לתקוף שדות תעופה בלוזון ב-21 ו-22 בספטמבר לפני שביצעו התקפות נוספות על מתקנים בוויסאיאס ב-24 בספטמבר. לאחר מכן המשיכו קבוצות נושאות המטוסים צפונה לבצע סדרה של תקיפות על שדות תעופה באוקינאווה, פורמוסה ולוזון לקראת הפלישה הקרובה לפיליפינים. אוניות TF 38 יצאו לפשיטות כדי לבודד את הפיליפינים ולדכא את יחידות הצי האווירי הראשון ב-6 באוקטובר; וושינגטון נותרה אוניית הדגל של לי, צמודה ל-TG 38.3. המבצע הראשון היה תקיפה גדולה על בסיסי אוויר יפנים באי אוקינאווה ב-10 באוקטובר. למחרת, האוניות של TG 38.3 תדלק בים לפני שהצטרפו לשלוש קבוצות המשימה האחרות לפשיטות גדולות על פורמוסה שהתקיימו בין 12 ל-14 באוקטובר. כשהצי נסוג למחרת, הוא הגן על עצמו מפני התקפות אוויר יפניות כבדות, אם כי האוניות של TG 38.3 לא היו מעורבות ישירות שכן ההתקפות היפניות התרכזו בקבוצות משימה 38.1 ו-38.4. ב-16, צוללת דיווחה על תצפית על שייטת יפנית המורכבת משלוש סיירות ושמונה משחתות מחפשות אחר ספינות מלחמה פגועות של בעלות הברית, ו-TG 38.3 ו-TG 38.2 הפליגו צפונה כדי לתפוס אותם, אבל המטוסים הצליח לאתר ולהטביע רק סירת טורפדו. ב-17 באוקטובר, שתי קבוצות המשימה נסוגו דרומה כדי לכסות את הפלישה ללייטה עם שאר אוניות ה-TF. 38, באותו יום שבו עלו יחידות הארמייה השישית לחוף; הפשיטות על לוזון נמשכו ב-19 באוקטובר. בשלב זה, וושינגטון הועברה מחדש ל-TG 38.4, חיפתה על אנטרפרייז, נושאת הצי פרנקלין, ונושאות המטוסים הקלות סן חסינטו ובלאו ווד. ב-21 באוקטובר, אוניות TG 38.4 נסוגו כדי לתדלק, ובמהלכו הם גם חיפו על נסיגת האוניות שניזוקו במהלך פשיטת פורמוסה, שעדיין היו בדרכן לאוליטי. TG 38.4 הוחזרה ללייטה למחרת. הנחיתה על לייטה הובילה להפעלתו של מבצע Sho-Gō 1, המענה המתוכנן של הצי היפני לנחיתה של בעלות הברית בפיליפינים. התוכנית הייתה מבצע מסובך עם שלושה ציים נפרדים: הכוח הצפוני בפיקודו של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, הכוח המרכזי בפיקודו של תת-אדמירל טקאו קוריטה, והכוח הדרומי בפיקודו של תת-אדמירל שוג'י נישימורה. נושאות המטוסים של אוזאווה, שעד כה התרוקנו מרוב כלי הטיס שלהם, היו אמורות לשמש פתיון לאוניות המערכה של קוריטה ונישימורה, שהיו אמורות להשתמש בהסחת הדעת כדי לתקוף את צי הפלישה ישירות. אוניותיו של קוריטה זוהו במצר סן ברנרדינו ב-24 באוקטובר 1944, ובקרב בים סיבויאן שלאחר מכן, הטביעו מטוסי נושאות מטוסים אמריקאים את אוניית המערכה החזקה מוסאשי, מה שגרם לקוריטה להפוך באופן זמני למסלול. זה שכנע את האדמירל ויליאם פ. הולסי, מפקד הצי השלישי, לשלוח את כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות להשמיד את הכוח הצפוני, שעד אז זוהה. וושינגטון הפליגה צפונה עם נושאות המטוסים, ובדרך הקים הולסי את TF 34, בפיקודו של לי, המורכב מוושינגטון וחמש אוניות מערכה מהירות נוספות, שבע סיירות ושמונה עשרה משחתות. בבוקר 25 באוקטובר, החל מיצ'ר את ההתקפה הראשונה שלו על הכוח הצפוני, ויזם את הקרב מול כף אנגניו; במהלך שש תקיפות על הצי היפני, האמריקנים הטביעו את כל ארבעת נושאות המטוסים ופגעו בשתי אוניות מערכה ישנות שהוסבו לנושאות מטוסים היברידיות. ללא ידיעת הולסי ומיצ'ר, קוריטה חידש את גישתו דרך מצר סן ברנרדינו בסוף 24 באוקטובר ועבר למפרץ לייטה למחרת בבוקר. בזמן שמיצ'ר היה עסוק עם הכוח הצפוני המטעה, קוריטה עבר לתקוף את צי הפלישה; בקרב מול סאמאר, הוא נעצר על ידי קבוצה של נושאות מטוסים מלוות, משחתות ומשחתות ליווי, TU 77.4.3, המכונה טופי 3. קריאות נואשות לעזרה מאוחר יותר באותו בוקר הובילו את הולסי לנתק את אוניות המערכה של לי כדי להפליג דרומה ולהתערב בקרב. עם זאת, הולסי המתין יותר משעה לאחר שקיבל פקודות מאדמירל צ'סטר וו. נימיץ, מפקד צי האוקיינוס השקט, לנתק את ה-TF 34; העיכוב הוסיף שעתיים להפלגת אוניות המערכה דרומה. הצורך לתדלק משחתות האט עוד יותר את התקדמות TF 34 דרומה. התנגדות כבדה של טופי 3 הביאה את אוניות המערכה והסיירות של קוריטה לאי סדר והובילה אותו להפסיק את המתקפה לפני שוושינגטון ושאר TF 34 יכלו להגיע. הולסי ניתק את אוניות המערכה איווה וניו ג'רזי בתור TG 34.5 לרדוף אחרי קוריטה דרך מצר סן ברנרדינו בעוד לי לקח את שאר אוניותיו רחוק יותר לדרום מערב כדי לנסות לנתק את בריחתו, אך שתי הקבוצות הגיעו מאוחר מדי. ההיסטוריון ה. פ. וילמוט שיער שלו הולסי היה מנתק את TF 34 באופן מיידי ולא מעכב את אוניות המערכה על ידי תדלוק המשחתות, יכלו האוניות להגיע בקלות למיצר לפני הכוח המרכזי, ובשל העליונות הניכרת של התותחים הראשיים המוכווני מכ"ם שלהם, להשמיד את אוניותיו של קוריטה. לאחר הקרב, יחידות TF 38 נסוגו לאוליטי כדי למלא דלק ותחמושת להמשך פעולות בפיליפינים. כוחות המשימה של נושאות המטוסים יצאו לדרך שוב ב-2 בנובמבר לתקיפות נוספות בשדות התעופה בלוזון ובויסאיאס שנמשכו עד 14 בנובמבר, אז נסוגו שוב לאוליטי, והגיעו לשם שלושה ימים לאחר מכן. ב-18 בנובמבר, לי החליף אוניות דגל עם אדמירל משנה אדוארד הנסון, מפקד פלגת אוניות המערכה ה-9, שהשתמש בדקוטה הדרומית כאוניית הדגל שלו. במקביל, וושינגטון הועברה ל-TG 38.3, יחד עם דקוטה הדרומית וקרוליינה הצפונית. האוניות יצאו ב-22 בנובמבר לאימון ירי בזמן שנושאות המטוסים ערכו תקיפות עצמאיות נגד מטרות בפיליפינים במהלך שלושת הימים הבאים. היא חזרה לאוליטי ב-2 בדצמבר, שם הצוות ביצע תיקונים והעמיס תחמושת ואספקה לפעולות עתידיות. היחידות של TF 38 יצאה לדרך שוב ב-11 בדצמבר להתקפות נוספות על לוזון כדי לדכא מטוסים יפניים בזמן שהכוח האמפיבי התכונן לנחיתה הבאה שלו באי מינדורו במערב הפיליפינים. הפשיטה נמשכה בין 14 ל-16 בדצמבר, ובזמן שהצי נסוג לתדלוק ב-17 בדצמבר, סחף טייפון קוברה את האזור, פגע בצי והטביע שלוש משחתות. הנזק שנגרם לצי עיכב את המשך התמיכה בחיילי הקרקע במשך יומיים ומזג האוויר הגרוע המתמשך הוביל את האלסי להפסיק את הפעולות; האוניות הגיעו חזרה לאוליטי ב-24 בדצמבר. ב-30 בדצמבר יצאה השייטת לדרך לבצע הפגזות הכנה לקראת הנחיתה על לוזון; וושינגטון נשארה עם TG 38.3 עבור הפעולה. נושאות המטוסים תקפו שוב את פורמוסה ב-3 וב-4 בינואר 1945; לאחר תדלוק בים ב-5 בינואר, נושאות המטוסים תקפו קמיקזות צפופות בשדות תעופה בלוזון ב-6 וב-7 בינואר כדי לנטרל אותם לפני הפלישה למפרץ לינגאיין. התקפות נוספות על פורמוסה ואוקינאווה נערכו לאחר מכן ב-9 בינואר. למחרת, קבוצות נושאות המטוסים נכנסו לים סין הדרומי, שם תדלקו ולאחר מכן תקפו מטרות בהודו-סין הצרפתית מתוך הנחה שנכחו כוחות ימיים יפנים משמעותיים, אך רק ספינות סוחר ומספר ספינות מלחמה קטנות נתפסו והוטבעו שם. במהלך פשיטות אלו פלשו גורמים אחרים בצי בעלות הברית למפרץ לינגאיין לעבר לוזון. בפברואר, היא ליוותה נושאות מטוסים במהלך התקפות על האי היפני הונשו כדי לשבש חילות אוויר יפנים שעלולים להפריע לפלישה המתוכננת לאיוו ג'ימה באיים הגעשיים. הצי החמישי קיבל מחדש את הפיקוד על כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות עד שלב זה, ווושינגטון הייתה כעת חלק מ-TG 58.4. הצי יצא מאוליטי ב-10 בפברואר, ולאחר ביצוע אימונים מול טיניאן ב-12 בפברואר, תדלק בים ב-14 בפברואר והמשיך צפונה כדי להפעיל תקיפות באזור טוקיו יומיים לאחר מכן. הפשיטות נמשכו עד 17 בפברואר ולמחרת, הצי נסוג לתדלק ו-TG 58.4 נשלח לפגוע באיים אחרים בשרשרת איי בונין כדי לבודד עוד יותר את איוו ג'ימה. במהלך ההפגזה ההכנה לאותה מתקפה, וושינגטון, קרוליינה הצפונית והסיירת הכבדה אינדיאנפוליס נותקו מקבוצת המשימה לתגבור TF 54, כוח התקיפה לפלישה; היא נשארה על התחנה במהלך התקיפה הימית וסיפקה תמיכה באש בזמן שהם נלחמו על פני האי עד 22 בפברואר. למחרת, קבוצות נושאות המטוסים התאספו מחדש ותדלקו ב-24 בפברואר לפעולות נוספות נגד היבשת היפנית. לאחר שעזב את איוו ג'ימה, הצי חידש התקפות אוויריות על איי הבית כדי להתכונן למתקפה האמפיבית הבאה על אוקינאווה באיי ריוקיו. הראשון שבהם, ב-25 וב-26 בפברואר, פגע במטרות באזור טוקיו, ולאחר מכן ערך התקפה נוספת על איוו ג'ימה למחרת. הצי תדלק ב-28 בפברואר וב-1 במרץ פשט על אוקינאווה, ולאחר מכן חזר לאוליטי ב-4 במרץ. בהיותו באוליטי, הצי אורגן מחדש ווושינגטון הועברה ל-TG 58.3. הצי התייצב ב-14 במרץ לצורך התקפות נוספות על יפן; האוניות תדלקו ב-16 במרץ בדרך והן שיגרו את מטוסיהן יומיים לאחר מכן כדי לפגוע במטרות בקיושו. ההתקפות נמשכו גם למחרת, גרמו נזק משמעותי למתקנים יפניים באי וטבעו או גרמו נזק לספינות מלחמה רבות. קבוצות המשימה נסוגו לתדלק ולהתארגן מחדש ב-22 במרץ, מכיוון שמספר נושאות נפגעו מקמיקזה והתקפות אוויריות. ב-24 במרץ הפגיזה וושינגטון עמדות יפניות על אוקינאווה כשהצי המשיך לתקוף את ההגנות לפני הפלישה. בשלב זה, וושינגטון הועברה ל-TG 58.2. פשיטות נושאות מטוסים על איי הבית ואיי ריוקיו נמשכו לאחר הנחיתה על אוקינאווה ב-1 באפריל. בזמן פעילותה מחוץ לאי, הצי עבר התקפות קמיקזה כבדות וחוזרות, אחת הגדולות שבהן התרחשה ב-7 באפריל במקביל לגיחת אוניית המערכה יאמטו. ואולם, וושינגטון לא נפגעה בהתקפות אלו, שהובסו ברובן על ידי סיורי אוויר קרביים של נושאות המטוסים. ב-19 באפריל, אוניית המערכה שוב התקרבה לאוקינאווה כדי להפגיז עמדות יפניות בזמן שהנחתים נלחמו דרומה. וושינגטון נשארה מחוץ לאי עד סוף מאי, אז היא נותקה לצורך שיפוץ. היא המשיכה תחילה למפרץ סן פדרו, לייטה, והגיעה לשם ב-1 ביוני, לפני שיצאה לפיוג'ט סאונד ב-6 ביוני. בזמן שחצתה את האוקיינוס השקט, היא עצרה בגואם ובפרל הארבור לפני שהגיעה לבסוף לברמרטון ב-23 ביוני. השיפוץ שלה נמשך בספטמבר, אז נכנעה יפן ב-15 באוגוסט וסיימה את המלחמה באופן רשמי ב-2 בספטמבר. לאחר שסיימה את השיפוץ שלה בספטמבר, וושינגטון ערכה ניסויים ימיים, ולאחר מכן תקופה קצרה של אימונים כשהיא מבוססת בסן פדרו, לוס אנג'לס. לאחר מכן היא יצאה לדרך לתעלת פנמה וב-6 באוקטובר הצטרפה ל-TG 11.6 בדרך, לאחר מכן עברה בתעלה והפליגה צפונה למספנת הצי בפילדלפיה. היא הגיעה לשם ב-17 באוקטובר והשתתפה בחגיגות יום הצי ב-27 באוקטובר. בשל היותה מתוכננת להשתתף במבצע מרבד קסמים, מבצע הצי להחזרת אנשי שירות אמריקאים הביתה, וושינגטון נכנסה למספנה בפילדלפיה לשינויים על מנת לשאת כוח אדם נוסף. מקום נוסף סופק על ידי צמצום משמעותי של הצוות, ל-84 קצינים ו-835 מלחים; עם סיום המלחמה, כלי הנשק של האונייה לא היו צריכים צוותי תותחים. העבודה הסתיימה עד 15 בנובמבר, כאשר היא יצאה לדרך לעבר בריטניה. היא הגיעה לסאות'המפטון ב-22 בנובמבר. וושינגטון עלתה על קבוצה של אנשי צבא בסך 185 קצינים ו-1,479 חיילים ולאחר מכן חצתה מחדש את האוקיינוס האטלנטי לניו יורק, שם הוצאה משירות ב-27 ביוני 1947. היא שובצה לצי העתודה האטלנטי, שבסיסו היה בניו יורק, שם נשארה עד שנות ה-50. החל משנת 1946, אישרה מועצת מאפייני הספינות להסיר חלק מתותחי ה-40 מ"מ מאוניות המערכה מסדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית שהוצאו משירות. תותחים אלו הותקנו אז על סדרת איווה כאשר הם הופעלו מחדש עבור מלחמת קוריאה. מוושינגטון ושאר אוניות המערכה סוללת תותחי ה-20 מ"מ הוסרו לחלוטין עד אוקטובר 1951. הצי שקל את המודרניזציה של וושינגטון וקרוליינה הצפונית במאי 1954, מה שהיה מספק סוללת נ"מ של 12 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) בצריחים תאומים. המהירות האיטית של האוניות מנעה מהן לשרת ביעילות עם כוחות המשימה של נושאות המטוסים והצי קבע שמהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש) תהיה הכרחית. כדי להשיג זאת, תחנת הכוח תצטרך לספק 240,000 כוחות סוס (180,000 קילוואט) בהדחק הנוכחי; אפילו הסרת הצריח האחורי ושימוש בחלל מחסן התחמושת הזה לדוודים נוספים לא היו מייצרים את הכוח הדרוש. על ידי הסרת כל חגורת השריון, האונייה הייתה דורשת רק 216,000 כוחות סוס (161,000 קילוואט) כדי להגיע למהירות הרצויה, אבל החלק האחורי של האונייה הייתה צריכה להיבנות מחדש באופן משמעותי כדי להכיל את המדחפים הגדולים יותר שנדרשו. הצי שקל את האפשרות להסיר לחלוטין את מערכת ההנעה הנוכחית של האוניות ולהחליפה באותו הסוג שהיה בשימוש בסדרת איווה, שהיו מסוגלות להגיע למהירות של 35 קשרים (65 קמ"ש), אבל לא היה מספיק מקום כדי להתאים למערכת הגדולה יותר. כדי להגיע לאותה מהירות, וושינגטון הייתה צריכה להסיר את כל שריון הצד ואת כל שלושת הצריחים בנוסף לתחנת כוח שמסוגלת להספק של 470,000 כוחות סוס (350,000 קילוואט). עלות הפרויקט נאמדה בכ-40 מיליון דולר לכל אונייה, נחשב ליקר בצורה בלתי רגילה ולכן הפרויקט נזנח. האונייה נשארה במלאי עד 1 ביוני 1960, אז נמחקה האונייה מרשימות הצי. היא נמכרה לגרוטאות ב-24 במאי 1961. וושינגטון נגררה למחלקת ליפסט של האחים לוריא ופורקה לאחר מכן. מדיה וקבצים בנושא וושינגטון בוויקישיתוף