laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אברהם בנימין קלוגר

הרב אברהם בנימין קלוגר (בכתיב ארכאי: קלוגער; ה'תר"א, 1841 - כ"ט בחשוון תרע"ו, 6 בנובמבר 1915), היה רב ומחבר ספרים בגליציה, בנו ונאמן ביתו של הרב שלמה קלוגר. נולד בברודי לרב שלמה קלוגר ולאשתו בזיווג שני פריידא (למשפחת מרגליות). את תורתו קנה אצל אביו, שמזכיר דברי תורה משמו בספריו מעת היותו בגיל צעיר מאוד. באלול תרי"ט נשא את פסיל בת אברהם סטרימבר מבסרביה, וקבע את מגוריו בקישינב, שם בנה לו חותנו בית מדרש מלא בספרי קודש ושם למד כשש שנים, במהלכן ההדיר מחדש את הספר "נאות דשא" של הרב דוד שלמה אייבשיץ בתוספת הקדמה. כששב לברודי התמסר להדפסת ספרי אביו. בשנת תרל"ט (1879) נבחר לרבנות ז'ולקייב כמועמד החסידים בעיר, אך עזב לאחר מחלוקת קשה עם המועמד הנגדי הרב חיים אריה לייבוש הורוביץ. בשנת תרנ"ד נעשה ניסיון להושיבו על כס רבנות ברודי, אך נכשל. היה ממקימי חברת מקיצי נרדמים,[דרוש מקור] מהיוזמים והמעודדים של אספת הרבנים בקרקוב בשנת תרס"ג לחיזוק הדת בפולין, ופעל לטובת פליטי הפוגרומים שאירעו ברוסיה במהפכת 1905. במלחמת העולם הראשונה גלה לבודפשט, ובה נפטר בליל שבת כ"ט בחשוון תרע"ו. הלווייתו נערכה ביום ראשון. הספידו אותו בנו הרב שלמה, הרב אליעזר סג"ל מישל מטורקא, הרב יעקב שלום סופר מבודפשט, והרב יעקב יוסף גרוס. בנו הרב שלמה הדפיס עליו ספר הספד בשם "שיח שלמה" בפרשבורג שנת תרע"ז. אחד מתלמידיו היה הרב משה שמשון וסרמן. אות זיכרון - דרשה לרגל מלאות 25 שנה לפטירת אביו. נדפס בפשמישל בשנת תרנ"ט. זכרון יהודה - הספד על הרב יהודה ליבוש לנדא, נדפס בפודגורז'ה (אנ') בשנת תרס"ד. אותות למועדים - הודפס בבודפשט בשנת תרע"ז. שו"ת שערי בנימין - הודפס בבודפשט בשנת תרצ"ג. בנו הרב יהודה אהרן - מחבר "תולדות שלמה" על סבו הרב שלמה קלוגר. בנו הרב שלמה מווינה. בתו גיטל אשת הרב אליהו טשרנובולסקי. בתו שרה לאה אשת צבי הירש וייסהויז מסטניסלב. בתו פרידא אשת הרב מאיר קלוגמן. שערי בנימין, באתר היברובוקס. אות זכרון, פרמישלה תרנ"ו, באתר אוצר החכמה. שני מכתבי רבנים שנשלחו אליו, מוצגים למכירה פומבית באתר קדם. בן ציון אייזנשטט, הרב ר' אברהם בנימין קלוגר, דור רבניו וסופריו, חלק א' עמ' 49, באתר היברובוקס. מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, ירושלים תשל"ח–תשנ"ז, חלק ד' עמ' 472, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) שמואל נח גוטליב, הרב ר' אברהם בנימין קלוגער, אהלי שם, פינסק תרע"ב, עמ' 391, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) בברית נקרא שמו אברהם יצחק, אולם כאשר חלה בילדותו הוחלף השם לאברהם בנימין. קושיה משמו בעת שהיה כבן עשר הוא כותב בספרו "מילי דנזיקין", בחכמת שלמה על השו"ע אבן העזר וחושן משפט, ובמודעה לבית ישראל שהדפיס בשנת תרי"ט.
אלטר יחזקאל אליהו הורוביץ

רבי אלטר יחזקאל אליהו הורוביץ (בקצרה: רבי אלטר או ר' אלטר'ל; ג' בחשוון ה'תרמ"ה 1885 – ז' באדר ב' ה'תש"ג) היה האדמו"ר האחרון בחסידות דז'יקוב, נרצח בשואה. נולד בטרנובז'ג (דז'יקוב) לרבי יהושע הורוביץ, האדמו"ר מדז'יקוב, ולמרים. בילדותו היה חולני וחלש, ואביו הוסיף לו את השם "אלטער" שפירושו ביידיש "זקן". בשנת תר"ס נישא לחוה, בת דודו רבי ישראל הגר מוויז'ניץ. במשך תקופה התגורר בסמוך לחמיו, ולאחר מכן שב לדז'יקוב. בשנת ה'תרס"ט החל לכהן כרב העיר דז'יקוב, לצד אביו האדמו"ר. בשנה האחרונה לחיי אביו החל האב לשלוח אליו את החסידים עם קוויטלאך, ובתרע"ג, עם פטירת אביו החל לכהן כאדמו"ר. במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלט רבי אלטר מטרנובז'ג לויז'ניציה, מקום מגורי חמיו, ואתו יחד המשיך לאוראדיה (גרויסוורדיין). בשוך סערת המלחמה השתקע בטרנוב (טארנא), שם הקים ישיבה בשם "בית דז'יקוב". רבי אלטר תמך בפעילות "אגודת ישראל" ובהתארגנות היהדות החרדית. בחצרו בטרנוב, מלבד הבחורים והחסידים "שלו", שהו גם רבים מהצעירים היהודים העובדים לפרנסתם, שהיו מאוגדים בתנועות "פועלי אגודת ישראל" ו"צעירי אגודת ישראל". הוא גם תמך בפעילות האגודה למען ארץ ישראל, והוא עצמו אף תכנן לעלות לארץ ישראל בשנת תר"ץ ובמקומו תכנן למנות את בנו רבי מנחם דוד לאדמו"ר. התכנית לא יצאה אל הפועל עקב התנגדות בני המשפחה שפנו אל חמיו רבי ישראל מוויז'ניץ שהורה לו להישאר בקרב חסידיו. בשנת תרצ"ז ביקר בלונדון ובבלגיה, ביקור שסוקר ותועד בעיתונות של אותם ימים. בשנת תרס"ז הדפיס במהדורה שנייה את הספר "אמרי נועם", של סבו רבי מאיר מדז'יקוב. אחרי פטירת אביו הוציא לאור את ספריו "שו"ת עטרת ישועה" ו"עטרת ישועה" על התורה ומועדים, 4 כרכים. נרצח בגטו קרקוב, אדר ב' ה'תש"ג. לרבי אלטר וחוה היו ארבעה בנים ובת אחת. רבי חיים מנחם דוד (ה'תרס"ד – כ"ג תשרי ה'תש"ה), נישא לרבקה בת דודו רבי עמנואל וולטפרייד מפשדבורז'. משנת ה'תרפ"ד כיהן כרב העיר דז'יקוב (טרנובז'ג), נרצח בגטו מאוטהאוזן. בנו הרב יהושע עלה לארץ ישראל אחרי המלחמה, אך סירב להתמנות לאדמו"ר על אף הפצרות רבי חיים מאיר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ. נכדיו מכהנים כאדמו"רים בירושלים. בתו של רבי חיים מנחם דוד, פערל, נישאה לרבי משה הגר ראש ישיבת יחל ישראל. רבי יהודה, נישא למרים בת רבי חיים מאיר הגר. כיהן כדיין בקלויזנבורג לפני השואה, לאחריה עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים. סביבו התגבשה מעין חצר חסידית והוא כונה רבי יודל'י דז'יקובר. מאיר, התגורר בריישא, מעסקני אגודת ישראל. נרצח בשואה. בנו הרב יהושע כיהן כאדמו"ר מדז'יקוב בבורו פארק עד ה'תשע"ג, ושלשת בניו מכהנים כאדמו"רים בארצות הברית. יעקב שלום. נרצח עם אשתו בשואה. מאיר וונדר, "ר' אלטר (ל) יחזקאל אליהו ב"ר יהושע הורביץ", בתוך אנציקלופדיה לחכמי גליציה, ח"ב עמ' 154–157. יעקב פליישר, "הדור הרביעי ר' אלטר יחזקאל אליהו הורביץ הי"ד", בתוך: טרנובז'ג – דז'יקוב: ספר זיכרון ועדות, תל אביב תשל"ג, עמ' 96 ואילך. האדמו"ר רבי יהושע הורביץ מדז'יקוב ארצות הברית זצ"ל באתר בחדרי חרדים.
אריה לייבוש הלברשטאם (צאנז)

רבי אריה לייבוש הלברשטאם (נקרא בקצרה: רבי לייבוש, י"א בניסן תרי"א - כ"א באדר א' תרצ"ה) היה רב העיירה גריבוב ורב העיר נובי סונץ' (צאנז). כיהן כאדמו"ר לחסידות צאנז. נולד בצאנז לרבי אהרן הלברשטאם ולחנה עלקא, נקרא על שם רבי אריה לייבוש מטערניגראד, אבי סבו רבי חיים מצאנז. גדל והתחנך בצאנז אצל סבו, עמו קבע לימוד משותף בגמרא. נישא לצביה בת רבי משה מרוזבדוב, ונשאר לגור ברוזוודוב כשנתיים. אשתו נפטרה כעבור כמה שנים וגם ילדיהם נפטרו, חמיו רבי משה התבטא אז כי צר לו יותר על החתן מאשר על הבת, כלומר מפריעה לו יותר העובדה כי רבי לייבוש אינו חתנו עוד. נישא בשנית לוויטע טויבא בת הרב יצחק קנר, יהודי עשיר מלינסק. בשנת תרל"א, בגיל 20 נתמנה על ידי סבו רבי חיים לרבה של העיירה גריבוב הסמוכה לצאנז. למרות מינויו המשיך להתגורר בצאנז על יד סבו עד לפטירתו, אז עבר לגריבוב. בתרס"ד, שנה אחרי פטירת אביו התמנה הוא למלא את מקומו, והוא החל לכהן כרב העיר צאנז והמחוז. הוא הקים בעיר את ישיבת "בני תורה", ישיבה שמנתה מעל 300 תלמידים. בראשות הישיבה עמדו רבי אברהם יצחק פרידמן, רבי שמעון מזליחוב ורבי נתן מרדכי (נתנ'לע) בוקסבוים. בשנותיו האחרונות חלה בפרקינסון, ומשנת תרצ"ב כיהן בנו רבי מרדכי זאב כרב העיר לצידו, במקביל לכהונתו כרב גריבוב. עם פטירתו בתרצ"ה עבר רבי מרדכי זאב להתגורר בצאנז, ובגריבוב התמנה הבן-הנכד רבי ברוך, שנספה בשואה. רבי לייבוש מוזכר בשו"ת "בית יצחק" של רבה של לבוב רבי יצחק שמלקיש, "הרב הגדול החריף ובקי בכל חדרי תורה" בשו"ת "אהל יהושע" של רבה של אושפיצין רבי יהושע פנחס בומבך, "היכל קודש בנוי לתלפיות", מוזכר כמה פעמים ב"שו"ת מהר"ש" של רבי שמואל אנגל; בתשובה בעניין גט הוא נוטה להקל, אך מסייג את דבריו "אם יסכים לזה הגה"צ אבד"ק צאנז שליט"א". רבי אריה לייבוש נסע רבות לדודו רבי יחזקאל שרגא משינובה, שהעריכו מאוד. מדי שנה בתאריך כ"ה בניסן, יום השנה של רבי חיים מצאנז, היו מתאספים בביתו המבקרים הרבים בעיר, בהם בניו הצעירים של רבי חיים, רבי שלום אליעזר מראצפערט ורבי ישעי'לה מטשחויב, והנכדים האדמו"רים. רבי שמעון מזליחוב, במכתב לתלמידו רבי חיים קרייזווירט כותב: "בדעתי להיות בצאנז אצל הרה"צ הישיש שליט"א". רבי שמעון גם היה שולח בחורים מתלמידיו לרבי אריה לייבוש שיברכם, בפרט לפני התייצבותם בצבא. גם רבי יצחק מסטוטשין (חתן רבי משה מרוזוודוב - חותן רבי לייבוש בנישואיו הראשונים) שלח אליו בחורים טרם ההתייצבות. כאמור אשתו הראשונה נפטרה בגיל צעיר, ושתי ילדיהם, שאול ורייצא נפטרו גם הם בילדותם. כל ילדיו האחרים היו מאשתו השנייה: רבי מרדכי זאב, ממלא מקומו באדמו"רות, וברבנות בגריבוב ובצאנז. נכדו רבי נפתלי הלברשטאם (בורו פארק), כיהן כאדמו"ר מגריבוב בבורו פארק, כממשיך שושלת צאנז גריבוב. רבי משה, חתן רבי שמואל הורוביץ מדמביץ. רבי אפרים, חתן דודו רבי משה הלברשטאם מברדיוב (בן רבי ברוך מגורליץ וחתן רבי אהרן מצאנז). רבי צבי הירש, חתן הרב דוד צבי זעהמן מדוקלא. רבי פנחס שמעיה, חתן רבי נפתלי הורוביץ, האדמו"ר ממעליץ. מרים אשת רבי אברהם חיים טייטלבוים אב"ד קרעניץ, בן רבי משה דוד מלאפאש. אשת אביגדור צבי הלברשטאם אב"ד אלט-צאנז וברדיוב, נרצח במחנה בלזיץ. אשת רבי ישראל אונגר מדז'בנה, בן רבי שלום דוד אונגר. שלמה זלמן לרר, צאנז בתפארתה ובחורבנה, ירושלים תשע"ד אבן העזר ח"א סימן כ"ד באתר HebrewBooks ח"ב סימן כ"ב באתר HebrewBooks ח"ז סוף סימן קע"ד באתר HebrewBooks נהרי אש, ארץ ישראל תשע"ט, מכתב ו' עמוד צב. תאריך כתיבת המכתב הוא בתחילת טבת, השנה לא מצוינת.
חיים הגר (קוסוב, השני)

רבי חיים הגר (ביידיש: האגער או האגר, ה'תר"ס – ל' בתשרי ה'תש"ג) היה האדמו"ר החמישי בשושלת חסידות קוסוב. נרצח בשואה עם אשתו וכל ילדיו. נולד בקוסוב, בן יחיד לרבי משה הגר מקוסוב ולרעכל בתו של רבי אברהם מנדל שטיינברג. בשנת ה'תר"פ נסמך להוראה על ידי סבו רבי אברהם מנדל שטיינברג, רבי מאיר אריק אב"ד בוצ'אץ' ועל ידי רבי יעקב שור אב"ד קיטוב. נישא לרבקה בת רבי משולם פייבוש וורמן, (בן רבי יעקב יצחק מזברז', בן רבי ישראל לייב האדמו"ר מבוטשאטש, בן רבי אברהם דוד מבוטשאטש) רב ואדמו"ר בפלטיצ'ן ואחר כך ביאסי. עם פטירת אביו בשנת ה'תרפ"ה החל לכהן כאדמו"ר בעיר קוסוב. על פי תיאורים היה רבי חיים גבה קומה ויפה תואר, תלמיד חכם ועסקן ציבורי. ידע לנגן בכינור. היה בקשר ידידות עם קרוב משפחתו רבי ישראל הגר, ששהה בבית אביו רבי משה בתקופת מלחמת העולם הראשונה כשנמלט מויז'ניציה. בשנת ה'תרצ"ה ביקר בארץ ישראל, יחד עם רבי דוד שפרבר אב"ד בראשוב, שהיה חסיד קוסוב. הוא תכנן להשתקע בחיפה, ורצה להשקיע שם 40,000 זלוטי, אך חסידיו הניאו אותו מהרעיון ובהשפעתם קנה במקום זאת דירה בקולומיאה. בשובו מארץ ישראל, בשנת ה'תרצ"ו, תכנן להדפיס את שלושת חיבוריו: "חורבן בית המקדש", "טהרת המשפחה" ו"הלכות מקוואות". במלחמת העולם השנייה שהה בגטו קולומיאה, בשנים ת"ש–תש"ב. הוא הוברח על ידי חסידיו לקוסוב, שם הסתתר בבונקר ממנו היה אמור להיות מוברח מחוץ לאזור הכיבוש. עקב מצב בריאותו הוא נאלץ לשוב לגטו טרם בוא המבריחים. באקציה שנערכה לאחר מכן הוא נתפס עם בניו ובנותיו, ונשלח ברכבת למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם מצא את מותו בליל ל' בתשרי ה'תש"ג, לעיני בנו אלתר'ל. אחרים טוענים שנספה באושוויץ. אשתו העניא רבקה, נורתה בגטו קולומיאה בטבת ה'תש"ב, יחד עם הבת חוה, שהייתה מאורסת לברוך בן רבי ישראל שלום יוסף הגר האדמו"ר מאוטיניא. גם שאר הילדים, אלתר יעקב שמשון, יוסף, משה והבת שינצי – נספו בשואה. אחיינו, הרב אברהם יהושע העשיל הגר (נפטר בתש"ס, בן אחותו היחידה וגיסו רבי שרגא פייבוש הגר (זלישטשיק)), החל לכהן אחרי המלחמה כאדמו"ר מקוסוב־זלישטשיק בארצות הברית. אחר פטירתו מכהן בנו רבי שרגא כאדמו"ר מקוסוב. הודעה והזמנה לקראת בואו של רבי חיים מקאסוב לשבת בדעלאטין כך נכתב בתחילת הספר לקט עני, מהדורת תשס"ו. וונדר בערכו כותב "ר' פייבל ויליג אב"ד בוטשאטש" ומשמיט את שמו של רבי מאיר אריק. אחר שעזב את פלטיצ'ן כיהן בה באדמו"רות חתן אחותו רבי אלעזר טוורסקי, מייסד חסידות פאלטישאן. מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, חלק ב', עמוד 33–34. מנשה אונגר, אדמו"רים שנספו בשואה, עמודים 90–91. בתחילת הספר לקט עני, מהדורת תשס"ו, מופיעה הנצחה לזכרו בה נכתב "יום ההילולא שנקבעה אחר הקדוש אדמו"ר ר' חיים זצ"ל, הוא א' דר"ח מרחשוון"; מנוסח זה עולה כי יום פטירתו אינו ידוע בוודאות. מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, חלק ב', עמוד 34.
מאיר הכהן (אבי הש"ך)

רבי מאיר הכהן (מכונה גם "מהר"ם כ"ץ"; נפטר בסביבות שנת ה'ת"ג, 1643), היה אב"ד באמסטיבובה (רו') ובמוהילב שבאיחוד הפולני-ליטאי. פרסומו העיקרי הוא על היותו אביו של רבי שבתי הכהן ("הש"ך"). נולד בפרנקפורט לרבי משה. אביו שלחו לקרקוב ללמוד בישיבתו של רבי מאיר מלובלין, שם למד בחברותא עם רבי רבי יהושע השיל ("המגיני שלמה"). למד גם אצל רבי יהושע פלק כץ ("הסמ"ע"). נישא לבת הקצין ר' נחום לוקובער. מסופר מפי נכדו ר' משה, אשר בלמדו גמרא בחברותא עם ידידו רבי יהושע העשיל (ה'מגיני שלמה'}, החליטו שלא לעיין בפירושי רש"י ותוספות על הגמרא, אלא לעיין לבדם, ובאופן עקבי היה רבי מאיר הכהן מכוון לפירוש התוספות, ואילו רבי יהושע השיל היה מכוון לפירוש רש"י. התמנה לאב בית דין באמסטיבובה (רו') שבאיחוד הפולני-ליטאי, וכבר בתקופה זו התפרסם כפוסק וגדול בתורה בולט. בסוף ימיו התמנה לאב בית דין במוהילב (נקרא מוהילוב על הדנייפר, להבדיל ממוהיליב-פודילסקי שעל יד נהר הדניסטר). לא ידוע מתי נפטר. אם בשנת ה'ת"ה או בשנת ה'ת"ג (על פי העתק מצבה של "האלוף מוהר"ר מאיר במוהר"ם כ"ץ", שיש המייחסים אותה אליו). יש הסבורים שנפטר בפרעות ת"ח ות"ט. 10 או 14 מתשובותיו הודפסו בסוף ספר "גבורת אנשים" של בנו רבי שבתי. בחיבורו המפורסם של בנו רבי שבתי, "שפתי כהן" ("ש"ך") על שולחן ערוך חלק יורה דעה, מופיע שיר שחיבר רבי מאיר לקראת הופעת הספר של בנו (ראשי התיבות הפותחות את שורות השיר יוצרים את חתימתו: "מאיר הכהן חזק"). ”דברי אבי המחבר בשפה ברורה מדבר: מה ברי ובר בטני במעשה ידיך ארנן אלקים יחנך בני אל ה' אתחנן ישמח לבי גם אני אם חכמתך בחוץ תרונן רב עוד יוסיף בני ספרים בתבונה לכונן הלא יסכימו בעלי האסופות מרנן ורבנן כי חכים ברי בטריפות כרבי יוחנן האל יגן בעדו כצפרים עפות לנחותו בעמוד הענן נמלצו לחכי דברי היפות יעלו חן כרב חנן חזק קריותנו השרופות ירושלים נוה שאנן”. בנו רבי שבתי הכהן – "הש"ך". בנו רבי יונה נחום – תלמיד רבי יעקב מטומשוב. נשא את בתו של רבי אהרן שמואל קאיידנובר, והביא לדפוס את ספרו של חותנו "ברכת הזבח" (אמשטרדם תכ"ט). כיהן כאב"ד בסוכצ'ב. בתו (אסתר) – אמו (או אשתו) של רבי יצחק אביו של רבי מאיר איזנשטט ("הפנים מאירות"). מאיר וונדר, רבי מאיר הכהן אבי הש"ך, אלף מרגליות, ירושלים תשנ"ג, עמ' 376–379, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) רבי זליג מרגליות, חיבורי לקוטים, אמסטרדם תע"ה, מובא אצל מאיר וונדר, רבי מאיר הכהן אבי הש"ך, אלף מרגליות, ירושלים תשנ"ג, עמ' 376–379, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים). ראו לדוגמה: רבי משה לימא, חלקת מחוקק, אבן העזר, סי' י"ז, ס"ק כ"א: ”אהובי הגאון, נר ישראל, עמוד התוך, אשר בית ישראל נשען עליו”. ספר יוחסין למשפחת ברייער-גאלדהירש, ניו סקוור תשע"ג, עמ' 17, באתר אוצר החכמה.
אברהם חיים דוד סופר

רבי אברהם חיים דוד סופר (מכונה גם בראשי תיבות אח"ד; ולעיתים: שרייבר או בכתיב יידי: שרייבער; ה'תרל"ז, 1877 – ז' בסיוון ה'תרצ"ז, 1937) היה מעסקני היהדות האורתודוקסית בגליציה ונשיא כולל חבת ירושלים. נולד בדרוהוביטש לרבי יצחק לייב סופר. בצעירותו למד אצל דודו אחי-אביו רבי שמחה בונם סופר. נשא את צארטל בת ישעיה שרמן מקאשוי, והתגורר בבוריסלב, שם ניהל את העסק של אבי-אמו דוד לינדנבוים. כאשר הוצעה לו רבנות פרשוב סירב להצעה. בוועידה שנערכה בסונדובה וישנייה באלול תרס"ז לאחר פטירת אביו, בראשות רבי שלום מרדכי שבדרון ("המהרש"ם"), נבחר למלא את מקומו בראשות ארגון מחזיקי הדת וכולל גליציה, למינויו התנגדו בתחילה המהרש"ם, וגם האדמו"ר מבעלז רבי ישכר דב רוקח תמך במועמד אחר, אך האדמו"ר מצשינוב רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם תמך בו נחרצות, והוא נבחר לבסוף. להנהגתו של הרב סופר הייתה אופוזיציה לוחמנית. מראשיה היה מנדל ראנד, מייסד שכונת בתי ראנד. העיתון קול מחזיקי הדת שתמך בו בתחילה, שינה לאחר מכן את מגמתו והצטרף למבקריו. לעומתם, האדמו"ר מצשינוב תמך בו באופן נחרץ. בשנת תרע"ב התאחדו כולל ויז'ניץ, כולל אנטניא וכולל קוסוב לכולל מרכזי אחד. בעקבות האיחוד תבע הכולל המאוחד לקבל את כספי התרומות לארץ ישראל מכל דרום גליציה. כתגובה לכך הוציא ראח"ד סופר לאור קונטרס בשם "תשובה כהלכה", בו קבץ מכתבים מרבנים רבים בארץ ישראל ובאירופה הקובעים שהסכסוך נדרש להכרעה בבית דין בארץ ישראל, בניגוד לתביעתם של ראשי הכולל. בין תומכיו החזקים בפרשה זו היה רבי אליעזר סג"ל מישל. במלחמת העולם הראשונה מונה על ידי הקיסר פרנץ יוזף לרב צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי. בשנת תרפ"ח נבחר כיושב ראש לכינוס רבני גליציה שנערך בלבוב. היה מיודד עם אדמו"רי בעלז, ואף נלווה לאדמו"ר רבי ישכר דב רוקח בפגישה עם אנשי השלטון, כך למשל האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר מזכיר במכתבו שקיבל את הסברו של הרב סופר לאי הצטרפותו של האדמו"ר מבעלז לאגודת ישראל. נפטר בז' בסיוון תרצ"ז. הרב יעקב אביגדור מבוריסלב הדפיס עליו ספר הספד בשם "איה סופר" בווריסלב תרצ"ז. בנו משה שרייבר מילא את מקומו כנשיא כולל חבת ירושלים עד לפטירתו בכ"ה בניסן תשנ"ד. טרום מלחמת העולם השנייה עלה לארץ ישראל והתגורר בבני ברק בה כיהן גם כסגן ראש העיר. מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, חלק ג', ירושלים תשמ"ו, עמ' 1054. אברהם יעקב זילברשלג, "תורה וגדולה במקום אחד, בתוך: המבשר, המוסף התורני, גיליון 0026 – פרשת חקת, ירושלים תשס"ט, עמ' כ'–כ"א, באתר אוצר החכמה יצחק אלפסי, החסידות וארץ ישראל, ירושלים תש"ע, עמ' 125-127. רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם, דברי שמחה, ניו יורק תש"כ, מכתבים ל"ח-נ"א. תשובה כהלכה, דרוהוביץ, תרע"ב, באתר אוצר החכמה. בהם נמנים גם בד"ץ כוללות החסידים בירושלים בראשות רבי ליפמן דוד שובקס, ובית הדין של הפרושים בראשות רבי צבי פסח פרנק. ישראל יעקב קלפהולץ, אדמו"רי בעלז חלק ג' תל אביב תשל"ב עמ' רמא, שט. אוצר מכתבים, מכתב ס', אוגסבורג תש"ז, עמ' 73.
יהושע ארנברג

הרב יהושע גרשון ארנברג (נולד ב-30 בדצמבר 1953, כ"ד בטבת ה'תשי"ד) הוא ראש ישיבת כנסת יצחק בעיר חדרה, וחבר מועצת גדולי עולם התורה של בני תורה. נולד בתל אביב ליצחק ולרחל ארנברג. למד בישיבת קול תורה, ולאחר מכן בישיבת פוניבז', שם היה לתלמידו של רבי אלעזר מנחם מן שך. נישא לשושנה יפה פולק, ולהם שבעה ילדים. לאחר נישואיו התגורר בירושלים, ולמד בישיבת בריסק אצל רבי יוסף דוב סולובייצ'יק, וכן בישיבתו של הרב מנדל אטיק. לאחר מכן עבר להתגורר בבני ברק ולמד בחברותא עם הרב טוביה נוביק. בשנת תשמ"ו הקים בעידודו של הרב שך את ישיבת כנסת יצחק בבני ברק. בשנת תשמ"ט עברה הישיבה לעיר חדרה, ויחד עימה עבר להתגורר בקריית הישיבה בחדרה. במקביל לראשות הישיבה, הרב ארנברג מנהיג את הקהילה החרדית המקומית, המרוכזת סביב הישיבה ומוסדות החינוך הנלווים לה. הרב ארנברג מזוהה עם הפלג הירושלמי במחלוקת בציבור הליטאי. בעקבות כך בשנת תשע"ד הורה הרב שטיינמן לנאמניו לעזוב את הישיבה לישיבת תורה בתפארתה. בשנת תשע"ט הכריז הרב ארנברג כי יפסיק ליטול תקציבים מהמדינה עבור מוסדותיו. בשונה מראשי ישיבות הנוהגים למסור שיעור כללי אחת לשבוע, הרב ארנברג מוסר לעיתים קרובות שלושה שיעורים כלליים יום אחר יום. כמו כן זמן השיעור ארוך מהמקובל בישיבות. שיעוריו הודפסו בחוברות מיוחדות, אך לא הופצו באופן רשמי. שפתי דעת מאמרים על התורה והמועדים. שפתי רננות קבצים תורניים בעניינים שונים. שיעורי הרב יהושע ארנברג באתר "קול הלשון" הרב יהושע ארנברג באתר כיכר השבת מידע על הרב יהושע גרשון ארנברג בקטלוג הספרייה הלאומית משה ויסברג, אבל כבד: הגאון המפורסם רבי מנדל אטיק זצ"ל מגדולי גאוני ירושלים, באתר בחדרי חרדים, 24 בדצמבר 2022 ישראל כהן, ‏ראש הישיבה: "אנשי דמים רודפים אותנו, רוצים להזיק", באתר כיכר השבת, 28 בנובמבר 2013 הקונטרס המלא: "חדרה הישנה וחדרה החדשה", באתר בחדרי חרדים משה ויסברג, בצעד דרמטי • ראש הישיבה הכריז: מתנתקים מתקציבי המדינה, באתר בחדרי חרדים, 6 בספטמבר 2018
רב חנא בר חנילאי

רב חנא בר חנילאי היה אמורא בבלי בן הדור השני והשלישי (המאות ה-3 וה-4 לספירה). תלמיד מובהק של רב הונא. מקום מגוריו אינו מופיע בספרות חז"ל, אך מדברי התלמוד עולה כי עירו הייתה פרבר הסמוך לסורא, עירו של רבו רב הונא, והיא הייתה תחת אחריותו ההלכתית של רב הונא, שהיה רבה של סורא. לדעת הרב אהרן הימן מקום מגוריו היה מתא מחסיא, שנחרב בימיו ונבנה שוב בהמשך ימי האמוראים. מהתלמוד עולה שהיה אדם חשוב ומכובד, והוא אף מכונה 'אדם גדול' כלומר תלמיד חכם, הטרוד בשמועתו (כלומר, שראשו תפוס בלימודיו), אך לא מופיע כל דבר הלכה או אגדה ממנו. עם זאת, בתלמוד מופיעה קושיה שהקשה, וכן שאלה הלכתית ששאל את רבו רב הונא. בדברי ריא"ז הוא מתואר כצדיק "שהיה גומל חסדים ביותר". אזכורו הבולט והמפורסם, הוא אודות מעשי הצדקה המיוחדים שלו, ועל ביתו שנחרב. בתלמוד בבלי מסופר על עולא ורב חסדא שהלכו יחד בדרך, ועברו על יד תל חרבות שהיה לפני כן ביתו של רב חנא בר חנילאי. לנוכח המראה נאנח רב חסדא. עולא, שהיה אמורא ארץ-ישראלי ונחותי, לא ידע את הרקע ושאל את רב חסדא על סיבת אנחתו. רב חסדא הסביר לו את סיבת האנחה, תוך פירוט תיאור מעשי הצדקה של רב חנא בר חנילאי בביתו: אמר לו (רב חסדא לעולא): איך לא איאנח? (והרי) בית שהיו בו 60 אופות ביום, ו-60 אופות בלילה, והיו אופות לכל מי שצריך; ולא הוציא (רב חנא בר חנילאי) את היד מהכיס שלו, משום שסבר שמא יבוא עני בן טובים ועד שיושיט ידו לכיס יתבייש (העני). ועוד, היו פתוחות לו (לבית זה) ארבע דלתות לארבע רוחות העולם; וכל מי שהיה נכנס רעב, היה יוצא כאשר הוא שבע; והיו זורקים לו חיטים ושעורים בשנות בצורת מבחוץ, כדי שכל מי שמתבייש לקחת ביום יבוא וייקח בלילה. כעת שנפל (הבית והוא כעת) תל חרבות, וכי לא איאנח? המקור בארמית אמר לו: היכי לא אתנח? ביתא דהוו בה שיתין אפייתא ביממא ושיתין אפייתא בליליא, ואפיין לכל מאן דצריך; ולא שקל ידא מן כיסא, דסבר: דילמא אתי עני בר טובים, ואדמטו ליה לכיסא קא מכסיף. ותו, הוו פתיחין ליה ארבע בבי לארבע רוחתא דעלמא, וכל דהוה עייל כפין נפיק כי שבע. והוו שדו ליה חטי ושערי בשני בצורת אבראי, דכל מאן דכסיפא מילתא למשקל ביממא אתי ושקיל בליליא. השתא נפל בתלא, ולא אתנח? — תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ"ח, עמוד ב' (בתרגום לעברית, על פי תלמוד שטיינזלץ) במגבית צדקה שערך רב הונא, מופיעה השתתפותו באופן ייחודי מבין כל בני מקומו. הרב אהרן הימן, "רב חנא בר חנילאי", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט בתלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף כ"ז, עמוד א': חנה. ראו תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף מ', עמוד א'; תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף כ"ז, עמוד א'. הרב אהרן הימן, "רב חנא בר חנילאי", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט. ראו תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף כ"ח, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף מ', עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"א, עמוד א'. ריא"ז, פסקי ריא"ז, מסכת ברכות, פרק ט' - הרואה, אות ה'. תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף כ"ז, עמוד ב'.
רוסיה האדומה

המונח "רייסן" מפנה לכאן. לערך העוסק באזור גאוגרפי שנקרא אף הוא "רייסן", בעיקר באזכורים חסידיים, ראו בלארוס. רוסיה האדומה או רותניה האדומה (לטינית: Ruthenia Rubra ;Russia Rubra; אוקראינית: Червона Русь; פולנית: Ruś Czerwona ,Ruś Halicka; רוסית: Червонная Русь; יידיש, במקורות ארכאיים: רייסן או רייסין, וגם "גליל לבוב") היא טריטוריה היסטורית (אנ') במרכז ומזרח אירופה הכולל את נסיכויות דרום מערב רוס של קייב: מחוז פשמישל (אנ') ומחוז בעלז (אנ'). גבולות רוסיה האדומה השתנו מספר פעמים במשך מאות השנים של קיומה, ובתקופות מסוימות התרחבה גם לחלקים מפולין קטן, פודוליה, אוקראינה של הגדה הימנית וווהלין. הערים שבמרכזה הן פשמישל ובלז, והיא כללה גם ערים מרכזית כגון חלם, זמושץ', קרוסנו וסאנוק (כיום בפולין), וכן את הערים לבוב וטרנופול (כיום באוקראינה). בתקופה מאוחרת הייתה בירתה לבוב. גבולה המערבי של רוסיה האדומה הוא פולין קטן. השטחים שהיו בעבר רוסיה האדומה מחולקים כיום בין דרום-מזרח פולין למערב אוקראינה. בראשית ימי הביניים היא הייתה חלק מרוס של קייב, ומשנת 1199 נכללה בנסיכות האליץ'-וולין. רותניה האדומה הוזכרה לראשונה בשם זה בכרוניקה פולנית משנת 1321. היא הייתה החלק של רותניה (אנ') שנרכש על ידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין במהלך המאה ה-14 וסופח לממלכת פולין. בתקופתו (1333–1370) חל עיור באזור, ונוסדו ערים חדשות רבות. לאחר חלוקת פולין הראשונה, ב-1772, רוסיה האדומה נהייתה גליציה המזרחית שתחת ממלכת הבסבורג האוסטרית, מלבד פודוליה שהועברה לאימפריה הרוסית. יהודי רוסיה האדומה ("יהדות רייסן") של העת החדשה המוקדמת היו במעמד קורפורטיבי זהה לשל הפולנים העירוניים, והותרה להם חכירת קרקעות. מעמד זה היה נמוך משל הפולנים האצילים - שהיו בעלי זכות על קרקעות, אך גבוה משל הרותנים, היוונים-קתוליים, שרובם היו צמיתים משוללי כל זכות על קרקעות. האצולה הפולנית קיימה שיתוף פעולה אינטרסנטי עם היהודים, שכחלק ממנה זכו היהודים להגנה של האצולה הפולנית מפני העוינות העירונית, מפני התפרעויות האיכרים הרותנים, ומפני התנכלויות הכנסייה הקתולית. רוסיה האדומה הייתה אחת מה"ארצות" של ועד ארבע ארצות. הקהילה המרכזית ששלטה על רוסיה האדומה הייתה הקהילה היהודית בלבוב, והיא זו שייצגה אותם בוועד. תשע הקהילות הראשיות ברוסיה האדומה היו: לבוב, ברודי, ז'ולקווה, טיסמניץ, בוטשאטש, ברודשין, רוהטין, ליסקא, וזלוטשוב. משרת הרבנות של לבוב איחדה תחתיה בדרך כלל גם את משרת רב המדינה. לאחר פטירתו של החכם צבי, ועם מינויו של רבי יעקב יהושע פלק לתפקיד לאחר סכסוך קשה עם תומכי חתנו של רבי אריה לייב מאמסטרדם, כמה ממנהיגי הקהילה לא ראו בעין יפה את המינוי וכעבור מספר שנים, בשנת תפ"ד, גרמו להדחתו של רבי יעקב יהושע פלק על ידי הסטרוסטה (אנ') של לבוב. תחתיו מונה רבי משה חיים חריף, אך המדינה כולה נותרה נאמנה לרבנותו של רבי יעקב יהושע שהודח שלא כדין, לטענתם, והמשרה נותרה מפוצלת מאז ועד לביטולו של ממסד ועד ארבע ארצות. גם לאחר שעבר רבי יעקב יהושע פלק לכהן ברבנות ברלין, נותר במשך השנים הראשונות להחזיק בתואר רב המדינה, עד שבשנת תצ"ה נבחר לתפקיד רבי יצחק סג"ל לנדא. אחריו כיהן בתפקיד רבי מאיר מרגליות שהיה האחרון בתפקיד זה. מדיה וקבצים בנושא רוסיה האדומה בוויקישיתוף לעיתים, בעיקר במקורות ובהקשרים חסידיים מאוחרים, "רייסן" מתייחס לאזור בלארוס - רוסיה הלבנה. פולין: פרקים בתולדות יהודי מזרח-אירופה ותרבותם, כרך 6, האוניברסיטה הפתוחה, 1991, עמ' 150 (דף הספר באתר "גוגל ספרים" ). רבי צבי הירש הורוויץ, כתבי הגאונים, פיוטרקוב תרפ"ח, עמ' 25–32, באתר אוצר החכמה.