פלה שפס

פלה שפס (בפולנית: Fela Szeps; ‏1918 - 9 במאי 1945) הייתה אסירה יהודייה במחנה הריכוז גרינברג שכתבה יומן המשקף את חייהן של הצעירות היהודיות שהיו אסירות במחנה. בשנת 2002 יצא היומן לאור כספר בהוצאת יד ושם, לאחר שתורגם מפולנית לעברית על ידי אלכסנדר נצר. היא נולדה ב-1918 כבתם הבכורה של אברהם וחוה שפס ואחותם של בת-שבע ומשה. בצעירותה הצטרפה לתנועת הנוער הציונית "גורדוניה" ומונתה לראש הסניף בעיר דומברובה גורניצ'ה בזגלמביה שבפולין. לאחר סיום לימודיה התיכוניים יצאה להכשרה במטרה להתכונן ל"הגשמה" ולעלייה לארץ ישראל. בינתיים החלה ללמוד פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת ורשה. מלחמת העולם השנייה קטעה את כל תוכניותיה. בעקבות צו שפרסם היודנראט בדומברובה גורניצ'ה, לפיו נדרשו הצעירים להירשם לעבודה במחנות עבודה שהקים ארגון שמלט, התייצבה שפס בפברואר 1942 במשרדי היודנראט יחד עם אחותה בת-שבע, כשהן מלוות באביהן. לתדהמתן הן לא הורשו לשוב לביתן, אלא הועלו על משאיות והובלו למחנה מעבר בסוסנוביץ, מבלי שלקחו איתן בגדים וציוד. כעבור מספר ימים צורפו שתי האחיות לחטופים אחרים לקראת השילוח למחנות. בחוץ המתינה אימן וזרקה אליהן מעבר לגדר מזוודה קטנה עם חפצים אישיים הכרחיים. כאשר הובלו לתחנת הרכבת מוקפות באנשי אס אס. שמעו את האם זועקת: "קינדר (ילדים), זכרו, זכרו". השאלה למה התכוונה האם טרידה את שפס ולא הרפתה. היא ואחותה נכללו במשלוח ראשון של כמאתיים צעירות לעבודה במפעל טקסטיל במחנה לעבודת כפייה ליהודים שהוקם בעיר גרינברג שבגרמניה (כיום ז'לונה גורה בפולין). הן היו אסירות במחנה עד ינואר 1945, ואז הובלו בצעדת מוות לתוככי גרמניה. שפס השאירה חותם בחייהן של מאות האסירות הצעירות במחנה גרינברג, שחלק מהן שרדו את השואה. היא הייתה הרוח החיה בפעילות התרבותית במחנה. היא יזמה שיחות ודיונים מעמיקים, הכינה נקודות ודגשים לקראת הרצאות שנתנה, כתבה סאטירה על חיי המחנה וגיבשה סביבה קבוצה קטנה של צעירות שדאגו לקיים מידה כלשהי של שפיות ולהעשיר את עולמן של חברותיהן. ביוני 1944, לאחר פירוק ארגון שמלט, חלו שינויים במחנה גרינברג. המחנות לעבודת כפייה הוסבו למחנות משנה במינהל מחנות הריכוז גרוס-רוזן, שאליו סופחו מעל מאה מחנות עבודה. השינוי השפיע מיד על חייהם של האסירות והאסירים: החיים הקשים הפכו בלתי אפשריים, ושארית התקווה נגוזה. בסוף ינואר 1945 הוצאו האסירות של מחנה גרינברג לצעדת המוות, שנמשכה למעלה משלושה חודשים. בצעדה עברו הנשים והנערות מרחק של אלפי קילומטרים. טור אחד הובל דרך מחנה פלוסנבירג לברגן-בלזן, וטור שני נשלח לכיוון בוואריה וצ'כיה. שפס ואחותה צעדו בטור השני. האסירות המלוות בשומרים השתרכו בדרכים הקפואות והמושלגות ולנו באסמים ותחת כיפת השמים. מזון ושתייה נמנעו מהן, והן הוכו ללא הרף. מי שלא עמדה בקצב ההליכה נורתה. בתחילת מאי 1945 ננטשו מעט האסירות שנותרו בחיים בקרבת העיר הצ'כית וולארי, ויחידה של הדיוויזיה החמישית האמריקאית מצאה אותן שוכבות בשלג והביאה אותן לבית חולים מאולתר. 75 אחוז מ-118 הנשים היו תשושות וחולות, ובימים שלאחר מכן נפטרו 26 נשים. ב-9 במאי 1945, יום לאחר כניעת גרמניה הנאצית וסיום המלחמה, נפטרה פלה שפס. אחותה ספדה לה: "אחותי היקרה לי מכול, עם בוא החירות האישית שזמן כה רב חיכינו לה, חייך הצעירים, הקצרים, תמו, אבוי, ברגע זה". במחנה גרינברג החלה שפס לכתוב יומן שבו משתקפים השינויים בחייהן של הצעירות היהודיות. על המניע לכתיבת היומן כתבה: מדברים כאן הרבה על ניהול יומן. כל אחת סבורה שיש הרבה דברים שצריך לתעד, דברים שאינם מתרחשים בחיים נורמליים. היא תיארה את כאב הניתוק מהבית ואת הרגע הנורא שבו הסתבר להן שאין עוד בית ומשפחה ושהן נותרו לבדן בעולם אכזר של ניצול ושל מוות. שפס משרטטת ביומנה את חיי הנפש שלה כצעירה רגישה בעלת עושר רוחני ואינטלקטואלי ובעלת ידע. כך כתבה: לא פעם מתחשק לקחת עיפרון ולעשות בו משהו, לרשום חלק ממה שמונח במעמקי הלב, חותר במעמקים ומתחת לסף ההכרה ללא מנוח. הקריאה ביומן מלווה אותה מהחטיפה, דרך הימים הראשונים במחנה, שהיו עדיין ימי תקווה ואמונה בתהליך היסטורי שבו הטוב גובר על הרשע: אשתדל לכתוב הכול כתיבה כרונולוגית, אבל אינני זוכרת תאריכים מדויקים. בכלל, חיים כאן בלי למנות את מהלך הזמן. המשמעות ההיסטורית והאקטואלית של חגי ישראל העסיקה אותה במיוחד: הנה מופיעים המכבים [...] לוחמים שהפכו לשותפים נלהבים לרעיון השחרור מידי נוגש [...] הזיק הזעיר שהצית בעבר להבה גדולה וסחף אחריו קומץ אנשים למעשים גדולים, ישוב ויופיע. האומנם אפשר לחזור על נס זה? [...] עוד לא נותקה השלשלת. היא נמשכת לאורך הדורות. אך אפשר לחוש שייאושה מתגבר, מעיק וחונק את רוחה: לא הנפנו שום נס של מרד למרות שלחצו אותנו כל כך חזק והתעללו בנו. רק בלבותינו פנימה בערה השלהבת. לא עזרה נמיכות הרוח שלנו, הזהב והכסף שלנו. הוא היה צריך גם דם, דם. . האם נחזיק מעמד כדי לטוות הלאה את חוט החיים? . החיים נמשכים וחוזרים על עצמם בקצב אחיד. אין תשובה. מתי סוף-סוף תבוא תשובה? שפס ראתה ביומן הבטחה לעתיד, מקור שיביא לעולם את סיפורו של הסבל שכפה משטר רודני על מיליונים, למען ישמש התרעה לעתיד: אני רוצה לכתוב היום [...] כדי להורישו למי שישרדו. בעמוד האחרון של היומן ניתן להתבונן בה בשעה שהיא שוכבת חולה וחלושה, נואשת וחסרת תקווה. כתיבת היומן נפסקה עם היציאה לצעדת המוות. בהיות היומן הפריט החשוב ביותר בעיניה, הטמינה אותו שפס בתרמיל קטן שהכינה עם אחותה לקראת היציאה לצעדה. היומן המקורי נמסר לארכיון יד ושם על ידי אחותה של שפס, בת שבע אדמוני, ואחיה, משה שפס. היומן המתורגם ראה אור בהוצאת יד ושם בשנת 2002. מיומנה של פלה שפס על הגעתן של נערות מקרמאו למחנה גרינברג, מרכז המידע אודות השואה, יד ושם The DeathMarch to Volary, Yadvashem בלב בערה השלהבת - פלה שפס, באתר סימניה בלה גוטרמן, בלב בערה השלהבת – יומנה של פלה שפס (עמ' 4–5), באתר כתב העת "יד ושם ירושלים", גיליון 26, ‏אביב תשס"ב, 2002