נשק חצי-אוטומטי

נשק חצי-אוטומטי, הנקרא גם נשק בטעינה עצמית או טעינה אוטומטית (כלי נשק אוטומטיים וכלי נשק סלקטיביים הם גם וריאציות על כלי נשק בטעינה עצמית), הוא כלי נשק חוזר שמנגנון הפעולה שלו טוען אוטומטית סיבוב מחסנית הבא לתוך הקנה ומכין אותו לירי הבא, אך דורש מהיורה להפעיל ידנית את ההדק על מנת לשחרר את הירייה. בדרך כלל, מדובר בהפעלת הנשק תוך ניצול האנרגיה העודפת שהשתחררה במהלך הירייה הקודמת (בצורה של רתיעה או גז בלחץ גבוה המתפשט בתוך האקדח) על מנת לפתוח ולהזיז את הבריח, לחלץ ולזרוק את מארז המחסנית השקוע מהתא, הפעלת מנגנון הירי מחדש והעמסת מחסנית חדשה לתא הירי, כל זאת ללא קלט מהמשתמש בכלי. עם זאת, כדי לירות שוב, המשתמש חייב לשחרר את ההדק באופן פעיל, לאפשר לו "להתאפס", לפני הלחיצה שוב על ההדק כדי להפעיל את הסיבוב הבא ולירות שוב. כתוצאה מכך, כל משיכה של ההדק משחררת רק ירייה בודדת מנשק חצי-אוטומטי, בניגוד לנשק אוטומטי לחלוטין, שיירה ברציפות כדורים, כל עוד התחמושת מלאה וההדק נשמר בלחץ. פרדיננד ריטר פון מנליכר ייצר את העיצוב המוצלח הראשון לרובה חצי אוטומטי בשנת 1885, שבעצם נקרא נשק בטעינה חוזרת. עד תחילת המאה ה-20, יצרנים רבים הציגו רובי ציד, רובים ואקדחים חצי-אוטומטיים. בשימוש צבאי, האקדח החצי אוטומטי קולט M1911 אומץ על ידי צבא ארצות הברית בשנת 1911, ולאחר מכן על ידי מדינות רבות אחרות. רובים חצי-אוטומטיים לא אומצו בצבאות באופן נרחב, עד מלחמת העולם השנייה, בה הM1 גאראנד הוא דוגמה בולטת. רובי שירות מודרניים כמו הרובה M4 הם לרוב בעלי מנגנון ירייה סלקטיבית, ומסוגלים לפעול כנשק חצי-אוטומטי ואוטומטי או בצרור 3 כדורים (Burst). גרסאות אזרחיות כגון AR-15 הן בדרך כלל חצי אוטומטיות בלבד. העיצוב המוצלח הראשון של רובה חצי-אוטומטי מיוחס לנשק בייצור אוסטרי, שבנה פרדיננד ריטר פון מנליכר, שחשף את העיצוב שלו לראשונה ב-1885. אחרי "מודל 85" של מנליכר הגיעו רובים חצי אוטומטיים ממודלים 91, 93 ו-95 החדשניים לא פחות. למרות שמנליכר רכש את המוניטין שלו עם עיצובי רובה הבריח שלו, הוא ייצר גם כמה אקדחים חצי-אוטומטיים, כולל הסטיר מנליכר M1894, שהפעיל פעולת מכה קדימה יוצאת דופן והחזיק חמישה כדורים של תחמושת בקוטר 6.5 מ"מ שהוזנו לתוך האקדח בצורת מחסנית נטענת. בשנת 1902 פיתח האמריקאי ג'ון בראונינג את רובה הציד החצי אוטומטי המוצלח הראשון, בראונינג אוטו-5, אשר יוצר לראשונה על ידי חברת Fabrique Nationale de Herstal (FN Herstal) ונמכר בארצות הברית תחת השם בראונינג. האוטו-5 הסתמכה על פעולת רתיעה ארוכה; עיצוב זה נשאר הצורה השלטת ברובי ציד חצי אוטומטיים במשך כ-50 שנה. ייצור ה-Auto-5 הסתיים רק ב-1998. בשנים 1903 ו-1905 הציגה חברת ווינצ'סטר רפיטינג ארמס (Winchester Repeating Arms Company) את רובה ההדף החצי אוטומטי, המשתמש בקליעים בעלי כרכובי שפה (Rimfire) וכרכובי אמצע (Centerfire), המיועדים לשוק האזרחי. נשקים אלו פועלים על עקרון התנועה לאחור (Blow-Back) על מנת לפעול כחצי אוטומטיים, ונקראו נשקי ווינצ'סטר מודל 1903 ו-וונצ'יסטר מודל 1905. מודל 1903 היה מוצלח במיוחד ויוצר עד 1932, עד שווינצ'סטר מודל 63 החליף אותו. בתחילת המאה ה-20, כמה יצרנים הציגו רובי ספורט בקליבר 0.22, שהיו חצי אוטומטיים, כולל ווינצ'סטר, רמינגטון, פבריק נשיונל ו-Savage Arms, כאשר כולם משתמשים במערכת ההפעלה הישירה של התנועה לאחור. וינצ'סטר הציגה רובה ספורטיבי חצי אוטומטי בקליבר בינוני, דגם 1907 כשדרוג לדגם 1905, תוך שימוש במערכת פעולת שיבוץ, בקליברים כמו 0.351. שני הדגמים של 1905 ו-1907 היו בשימוש מוגבל בצבא ובמשטרה. בשנת 1906, חברת רמינגטון ארמס הציגה את רובה הטעינה האוטומטית של רמינגטון. רמינגטון פרסם את הרובה הזה, ששמו שונה "מודל 8" ב-1911, כרובה ספורטיבי. זוהי פעולת רתע ארוכה עם עכוז נעול שתוכנן על ידי ג'ון בראונינג. הרובה הוצע בדגמי קליבר 0.25, 0.30, 0.32 ו-0.35, וצבר פופולריות בקרב אזרחים וכן כמה פקידי אכיפת החוק שהעריכו את השילוב של פעולה חצי אוטומטית ומחסניות רובה חזקות יחסית למה שהיה אז. הדגם 81 החליף את הדגם 8 ב-1936 והוצע בקליבר 0.300 Savage וכן בקליברים המקוריים של רמינגטון. הרובה החצי-אוטומטי הראשון שאומץ והופק באופן נרחב על ידי מעצמה צבאית גדולה (צרפת) היה רובה ה-Fusil Automatique Modele 1917 (M1917). ברובה זה ישנה פעולת עכוז נעולה, מופעלת בגז, הדומה מאוד בעקרונות המכניים שלה ל-M1 גאראנד שעתיד היה לצאת בארצות הברית. ה-M1917 הוצב במהלך השלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, אך הוא לא זכה לקבלת פנים חיובית בקרב המשתמשים. עם זאת, הגרסה המקוצרת והמשופרת שלו, דגם 1918, התקבלה בצורה הרבה יותר חיובית במהלך מלחמת הריף המרוקאית מ-1920 עד 1926. רובה לבל 1886 נשאר רובה החי"ר הצרפתי הסטנדרטי עד שהוחלף ב-1936 ברובה MAS-36, למרות שלל רובים חצי אוטומטיים אחרים שתוכננו בין 1918 ל-1935. מדינות אחרות ערכו ניסויים ברובים בטעינה עצמית בין שתי מלחמות העולם, כולל הממלכה המאוחדת, שהתכוונה להחליף את רובה הלי אנפילד הוותיק שהוא בעל פעולת הבריחים – במטעין עצמי, שאולי נכלל בתחמושת תת-קליבר, אך ביטלו את התוכנית כי מלחמת העולם השנייה התקרבה, ודגש הפיתוח עבר מהחלפת רובה בעיצוב חדש, להאצת כמות חימוש בנשק קיים. ברית המועצות וגרמניה הנאצית היו שתיהן מנפיקות רובים מוצלחים לטעינה עצמית ולירי סלקטיבי בקנה מידה גדול במהלך המלחמה, אך לא במספרים מספיקים כדי להחליף את רובי הבריחים הסטנדרטיים שלהם. בשנת 1937, ה-M1 גאראנד האמריקאי היה הרובה החצי-אוטומטי הראשון שהחליף את רובה הבריחים של מדינתו כנשק חי"ר בעל גיליון סטנדרטי. ה-M1 המופעל על ידי גז פותח על ידי ג'ון גאראנד יליד קנדה, עבור ממשלת ארצות הברית בחברת ספרינגפילד ארמורי היושבת בספרינגפילד, מסצ'וסטס. לאחר שנים של מחקר ובדיקות, נחשף דגם הייצור הראשון של ה-M1 Garand בשנת 1937. במהלך מלחמת העולם השנייה, ה-M1 Garand העניק יתרון לחיילים הרגלים האמריקאים על פני יריביהם, שלרובם הונפק רובי ירי שהוא איטי יותר בטעינה. ה-AVS-36, SVT-38 ו-SVT-40 הסובייטיים (שנועדו במקור להחליף את המוסין נגאן כרובה השירות הסטנדרטי שלהם), כמו גם ה-Gewehr 43 הגרמני, היו רובים חצי אוטומטיים המופעלים בגז שהופקו ממש במהלך מלחמת העולם השנייה. בפועל, הם לא החליפו את רובה הבריחים כנשק חי"ר סטנדרטי ללוחמי החי"ר בחזית. רובה חצי אוטומטי נוסף שפותח לקראת סוף מלחמת העולם השנייה היה ה-SKS, שעוצב על ידי סרגיי גברילוביץ' סימונוב בשנת 1945. נשק זה הגיע מצויד בכידון וניתן לטעון אותו בעשרה כדורים, באמצעות תפס מחסנית מיוחד. עם זאת, ה-SKS הוחלף במהירות ב-AK-47, שיוצר בערך באותו זמן, אבל עם מחסנית של 30 כדורים, ויכולת אש סלקטיבית. ה-SKS היה הנשק הראשון שהופק באופן נרחב שהשתמש במחסנית 7.62×39 מ"מ. השימוש במונח אוטומטי עשוי להשתנות בהתאם להקשר. מומחי נשק מציינים שלעיתים המילה "אוטומטי" אינה מובנת כמשמעותה של אש אוטומטית לחלוטין כאשר משתמשים בה כדי להתייחס לכלי נשק חצי-אוטומטי שהוא בעל טעינה עצמית, שאינו מסוגל לירות אוטומטית לחלוטין. במקרה זה, אוטומטי מתייחס למנגנון הטעינה, לא ליכולת הירי. כדי למנוע בלבול, מקובל להתייחס לכלי ירייה כאלה כאל "טוען-אוטומטי" בהתייחס למנגנון הטעינה שלו בלבד. המונח "אקדח אוטומטי" מתייחס כמעט אך ורק לאקדח חצי-אוטומטי (כלומר לא אוטומטי לחלוטין) (אקדח אוטומטי מלא מכונים בדרך כלל אקדח-מכונת ירי). עם אקדחים, המונח "אוטומטי" משמש בדרך כלל כדי להבחין בין אקדחים חצי אוטומטיים לאקדח תופי. המונח "מטעין אוטומטי" עשוי לשמש גם לתיאור אקדח חצי אוטומטי. עם זאת, כדי למנוע בלבול, המונח "רובה אוטומטי" מוגבל בדרך כלל, באופן קונבנציונלי והכי ברור, לרובה המסוגל לירות אוטומטית לחלוטין (כל עוד ההדק לחוץ). ניתן למצוא את שני השימושים במונח "אוטומטי"; יש לקבוע את המשמעות המדויקת מתוך ההקשר. רובה חצי-אוטומטי טעינה חוזרת שוטגאן רובה בסגנון AR-15 רובה סער רובה קלעים ירי-בודד