laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ואט פהו (תאילנד)

ואט פּהוֹ (בתאילנדית: วัดโพธิ์) הוא מקדש בודהיסטי הממוקם במחוז פראה נאקהון של העיר בנגקוק בירת תאילנד. המקדש ממוקם בסמוך לארמון הגדול (ארמון המלך הישן). המקדש מכונה גם מקדש הבודהא השוכב ושמו הרשמי של המקדש הוא ואט פרא צ'טופון וימון מאנדקהלאראם קאטצ'ווראמאהאוויהאן (בתאילנדית: วัดพระเชตุพนวิมลมังคลารามราชวรมหาวิหาร). מקדש ואט פהו מכונה על שם האזור בהודו בו חי בודהה. קודם להקמת המקדש במקום זה ניצב במקום בית ספר לרפואה תאילנדית מסורתית. בשנת 1767 תקף צבא בורמה את איוטהאיה, הבירה הקדומה של תאילנד, והרס את מקדש ואט סי סאנאפט, ואת פסל הבודהה הגדול שניצב בו. בעקבות ההרס הורה מלך תאילנד ראמה הראשון על שילוב הריסות הפסל במקדש שיוקם באתר ואט פהו. עבודות הקמת המקדש החלו בשנת 1788. המקדש שופץ על ידי המלך ראמה השלישי, והציב את לוחות הטקסטים הרפואיים שבמקדש (לוחות שקיבלו הכרה במסגרת תוכנית זיכרון העולם של ארגון אונסקו ב-21 בפברואר 2008). באתר המקדש ממוקם עץ בודהי אשר גדל מחוטר של העץ המקורי, אשר על פי האמונה הבודהיסטים תחתיו ישב בודהא בעת שהמתין להארה. המקדש שופץ בפעם השלישית בשנת 1982. המקדש הוא הגדול והעתיק במקדשי בנגקוק. שטחו של המקדש כ-80,000 מ"ר ובו ממוקמים למעלה מ-1,000 פסלי בודהה, ובהם פסל הבודהה הענק השוכב ("פרה בודההסאייס", בתאילנדית: พระพุทธไสยาสน์) המתחם מורכב משני אזורים מוקפים חומה. בחלקו הצפוני של המתחם ממוקמים פסל הבודהה השוכב ובית הספר לעיסוי תאילנדי. בחלקו הדרומי של המתחם מצוי מנזר פעיל ובו מגורי נזירים. במתחם 92 מבני צ'די, ארבעה מבני ויהארה ובוט אחד. 71 ממבני הצ'די מכילים את אפרם של בני המשפחה המלכותית. ה-21 הנותרים מכילים את אפרו של בודהה. אורכו של פסל הבודהה השוכב 43 מטרים, וגובהו 15 מטרים. פסל זה הוא פסל הבודהה השוכב הגדול בעולם. הפסל עשוי בטון ומצופה זהב. רגלי הפסל מצופות בדר. גובה כפות הרגליים 3 מטרים, ורוחבן 4.5 מטרים. על כפות הרגל סמלים המתארים את בודהה. סביב הפסל 108 קערות המייצגות את 108 התכונות של בודהה. מבקרים במתחם המקדש נוהגים לשים מטבע בכל קערה על מנת לזכות במזל טוב. מטבעות אלה משמשות את הנזירים החיים במתחם. ביתן הרפואה התאילנדית פראנג בחצר הפנימית צ'די בוואט פהו 108 קערות במתחם הבודהה השוכב מדיה וקבצים בנושא ואט פהו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ואט פהו (באנגלית) מדריך וידאו של ואט פהו
סרג'ו רוסי

סרג'ו רוֹסי (באיטלקית: Sergio Rossi;‏ 1935 – 2 באפריל 2020) היה מעצב איטלקי ובעל בית אופנה-עילית לעיצוב נעלי נשים ותיקים, הקרוי על שמו. סרג'ו רוסי נולד בעיירה באזור אמיליה-רומאניה. הוא התחיל את הקריירה שלו בשנות ה-50 בתור יוצר נעליים עם אביו. לאחר שלמד מאביו את מיומנות יצירת הנעליים, עזב למילאנו, שם למד במשך שנתיים. בשנות ה-70 החל שיתוף הפעולה הרשמי בין ג'אני ורסצ'ה לבין סרג'ו רוסי, שם התבקש רוסי לבחור את זוגות הנעליים עבור ורסצ'ה. באותה העת נחשב רוסי לאחד ממעצבי האפנה הגדולים בעולם. בשנת 1999 חברת גוצ'י רכשה 70% ממניות החברה ובשנת 2005 רכשה 30% נוספים וקיבלה שליטה מלאה על המותג. רוסי מת בצ'זנה שבאיטליה, ב-2 באפריל 2020 מנגיף הקורונה. Katie Abel, Luisa Zargani, Sergio Rossi Dies at 84, WWD, April 3, 2020 (באנגלית)
מצעד הדאנס הבריטי (2000–2009)

ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Dance Chart" שנערכו משנת 2000 עד שנת 2009. מצעד הדאנס הבריטי מתעדכן מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית. במצעד משוקללים נתוני המכירות בבריטניה (על גבי תקליטורים פיזיים ושל קובצי מוזיקה דיגיטליים) ונתוני זמן האוויר שמקבל הסינגל בתחנות הרדיו הבריטיות. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אח"י רהב

האם התכוונתם ל... אח"י רהב (צ-73) – צוללת מדגם S של הצי הבריטי ובהמשך צוללת חיל הים הישראלי אח"י רהב (צוללת מסדרת גל) – צוללת מסדרת גל, השלישית בסדרה שנבנתה באנגליה לפי תכנון גרמני על פי אפיון שהוכן בחיל הים הישראלי אח"י רהב (צוללת מסדרת דולפין AIP) – צוללת משולבת הנעת חשמל-דיזל מסדרת דולפין AIP של חיל הים הישראלי. נבנתה בגרמניה במספנות HDW ונמסרה לחיל הים ב-2015
צוקי ים

צוּקֵי יָם הוא יישוב קהילתי הנמצא בשטחי המועצה האזורית עמק חפר. היישוב שוכן צפונית לעיר נתניה ובצמוד למושב חבצלת השרון, ובו כ-90 בתים. ראשיתו של צוקי ים בשנת 1968 בשכונת וילות בנות שלושה חדרים, שהוקמה על ידי חברת רסקו בצמוד למושב חבצלת השרון. בשנת 1973 שווקו וילות וקוטג'ים שלב ג' שכללו ארבעה וחמישה חדרים. רבים מהבתים הורחבו מאז. בשנת 1997 איחד משרד הפנים את צוקי-ים שמנתה 65 בתי אב עם שכונת עמידר הסמוכה (דרך הזיתים) שמנתה 27 בתי אב. לאחר האיחוד הוכר המקום כישוב עצמאי בשם צוקי-ים. בשנת 2014 הוצע על ידי המועצה ליצור אשכול יישובים שיכלול את חבצלת השרון, שושנת העמקים וצוקי-ים (אשכול ים חפר) .ואכן היישובים נהנים משתוף פעולה פורה בתחומי פעילות נוער, תרבות ועשיה יומיומית ונעזרים במזכירת יישובים משותפת. סמוך למושב נמצא גן לאומי אביחיל באתר דיונות חול, עצי חרוב מצוי ואלת המסטיק. אלו הדיונות הדרומיות ביותר במישור החוף בהן שרדה תצורת צומח זו. החוף הצמוד ליישוב נחשב לאחד החופים היפים במדינה ואף זכה במענק מידי קרן פורד, בשל פעילותם של התושבים לאימוץ החוף. חוף זה מוצע כיום כשמורת טבע עתידית. מדיה וקבצים בנושא צוקי ים בוויקישיתוף צוקי-ים, באתר מועצה אזורית עמק חפר שמורת חבצלת השרון, באתר "טבע ונופים בישראל" אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 הצעות רסקו - חבצלת השרון, מעריב, 6 בדצמבר 1968 וילות ובתים, מעריב, 3 באוגוסט 1973 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוד מנחם (קצין)

דוד מנחם (נולד ב-11 בספטמבר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון כיהן כראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון. מנחם היה ממייסדי חטיבת כפיר ומפקדה הראשון. דוד מנחם נולד וגדל בירושלים. התגייס לצה"ל בשנת 1985, שירת בחטיבת גבעתי כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה וכמפקד גדוד צבר 1996–1998. לאחר מכן שימש כסגן מפקד החטיבה וכמפקד גדוד דקל בבה"ד 1. בשנים 2001–2003 פיקד על חטיבת אפרים והוביל אותה במהלך מבצע חומת מגן. בתפקידו הבא כיהן כסגן מפקד אוגדת עזה, לאחר התפטרותו של מפקד האוגדה שמואל זכאי בנובמבר 2004 מונה לממלא מקומו עד כניסתו לתפקיד של אביב כוכבי. בסוף 2005 נקרא להקים את חטיבת כפיר במתכונת של חטיבת חי"ר הגדולה בצה"ל, הכוללת שישה גדודים סדירים, בהם גדוד נח"ל חרדי – "נצח יהודה". מנחם היה זה שבחר את דגם הכומתה המנומרת לחטיבה. פעילות החטיבה הייתה בתחום ביטחון שוטף בגזרת יהודה ושומרון. בסוף תקופת פיקודו בחטיבה נרשמה לו הערה פיקודית בעקבות אירוע בו לוחמים מהחטיבה חטפו מונית פלסטינית, ירו בעובר אורח פלסטיני ופצעו אותו באורח אנוש. באוגוסט 2007 סיים את תקופת כהונתו כמח"ט ויצא לארצות הברית לשמש נציג צה"ל במטות המשולבים. ב-2010 מונה לראש מטה פיקוד המרכז בדרגת תא"ל עד שנת 2013. ב-3 בספטמבר 2013 החל תפקידו כראש המנהל האזרחי, בתפקידו כיהן עד 3 בפברואר 2016. בגמר התפקיד יצא לחופשת פרישה מצה"ל. מנחם בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי. מתגורר במושב בן שמן. חנן גרינברג, המקום בו נגמרת ההשתמטות, באתר ynet, 27 ביולי 2007 מפקד חדש לחטיבת כפיר, אתר צה"ל, 5 באוגוסט 2007 לילך שובל, "למינהל האזרחי יש השפעה גדולה בשטח", באתר ישראל היום, 4 בפברואר 2016 אביחי בקר, "לילה אחרי לבנון", הארץ, ‏ 06.04.1998. אמיר אורן, בלי אשליה של הרתעה, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2001. אביחי בקר, הריסה נאורה, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2002. אמיר בוחבוט, יעלון: תא"ל זכאי ישוחרר מצה"ל, באתר nrg‏, 9 בנובמבר 2004. אמיר בוחבוט, רק בת שנה וכבר הכי גדולה בצה"ל, באתר nrg‏, 21 באוקטובר 2006 פרשת דהריה: אישום נגד הקצין האחראי, באתר וואלה, 9 באוגוסט 2007 אמיר בוחבוט‏, גנץ הכריע: תא"ל מוטי אלמוז יהיה דובר צה"ל הבא, באתר וואלה, 29 באפריל 2013.
לפום צערא אגרא

לְפוּם צַעֲרָא אַגְרָא הוא ביטוי בארמית שתרגומו: לפי הצער, השכר. זהו יסוד מרכזי בתורת הגמול היהודית. ככל שהצער במצווה יותר גדול, יש יותר קושי בקיום המצווה כך גם השכר יהיה גדול. מקור הביטוי הוא בפרקי אבות: "בן הא הא אומר: לפום צערא אגרא" (משנה, מסכת אבות, פרק ה', משנה כ"ג). פירוש הביטוי הוא שכאשר אדם סובל ומצטער כתוצאה מקיום תורה ומצוות, שכרו גדל. השכר המדובר הוא שכר מצווה, כמקובל בספרות התורנית כי לכל מצווה שאדם עושה הוא מקבל עליה שכר, בין אם בעולם הזה ובין אם בעולם הבא. קיימים ביטויים נוספים באותה הרוח, למשל באבות דרבי נתן (ג,ו): "טוב אחת בצער, ממאה שלא בצער". יש לכלל זה יוצאי דופן, למשל במצוות סוכה הדין הוא שבמצב בו אדם מצטער כתוצאה מקיום המצווה הוא פטור מן המצווה. גם במצוות אחרות יש גדרים עד כמה יש להצטער ולסבול לשם קיום המצווה, כך מקובל כי לשם קיום מצוות עשה דאורייתא אדם צריך להוציא עד חמישית מכספו. המושג קשור ליחסה של היהדות לצער וסבל כגורמים מטהרים- "ייסורים ממרקין כל עוונותיו של אדם" (ברכות ה א). ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוד חיים

הרב דוד חיים (כ"ו בחשוון תרמ"ח, 13 בנובמבר 1887 - ו' בשבט תשמ"ג, 20 בינואר 1983) היה רב בעיראק ובסוף ימיו בישראל, נכדו של "הבן איש חי" והמוציא לאור של ספריו וכתביו. נולד בבגדאד לרב יעקב חיים, בן הרב יוסף חיים. למד אצל הרב יהודה פתיה והרב יהושע שהרבני. לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תרפ"א (1921), הוטלה עליו המשימה לדאוג לשימור מורשת סבו ולהפצת תורתו וספריו. כל ימיו סירב לקבל על עצמו משרה רבנית רשמית. עם זאת, המשיך במנהג אבותיו ונהג לדרוש בארבע שבתות בשנה בבית הכנסת הגדול "צלאת אל כביר" בבגדאד. גם לאחר העלייה הגדולה של יהדות עיראק לישראל והידלדלות הקהילה היהודית המשיך להתגורר בבגדאד, היה פעיל בחיי הקהילה היהודית המקומית ושימר את כתבי סבו. בשנת ה'תשל"ב (1972), בהיותו בן 85, הצליח לעזוב את עיראק ועמו אוצר של כתבי יד וספרים של סבו. הוא נסע ללונדון, שם התגוררו שני בניו, יעקב ויוסף, וכעבור זמן קצר עלה לישראל. הוא התגורר בישראל עשר שנים ועסק בהוצאת כתבי סבו. אסר על אחרים לפרסם את ספרי סבו, בין השאר מחשש שיפגמו בדיוקם. כשהתיר להדפיסם התנה זאת בהקפדה על נאמנות מוחלטת למקור. נפטר בשנת ה'תשמ"ג (1983) והובא לקבורה בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק. עשרים ושתיים תשובות שהשיב בהלכה ובאגדה נדפסו בספר "נחלת אבות", שיצא לאור בשנת תשס"ח על ידי חברת אהבת שלום.
אוגדת יהודה

אוגדת יהודה (אוגדה 720) הייתה אוגדת מילואים וביטחון שוטף בצה"ל, שפעלה בשנים 1978 עד 2004. האוגדה הוקמה ב-1978. ב-1983 עברה למחנה ענתות מצפון-מזרח לירושלים. במהלך שנות קיומה הוכפפו לאוגדה מספר חטיבות: חטיבות מרחביות - חטיבת הבקעה וחטיבת העמקים, חטיבות חי"ר מילואים - חטיבת ירושלים, חטיבה 408 וחטיבת שריון מילואים 576, אגד ארטילרי 218, כמו כן לאוגדה היה גדוד הנדסה קרבית ויחידת מודיעין מטרות. במבצע חומת מגן ב-2002 הוטל על האוגדה לגייס את כוחות המילואים, להשתלט על הערים בית לחם, חברון, יטא, דורא, דאהרייה והמרחבים הכפריים בגזרת יהודה ועציון ולקבל אחריות על הגזרה. כוחות האוגדה השתתפו במצור הממושך על כנסיית המולד בה התבצרו חמושים פלסטינים. בעקבות המבצע הפכה האוגדה לאוגדת הבט"ש (ביטחון שוטף) השנייה בגדה המערבית, יחד עם אוגדת איו"ש, הוכפפו לה כוחות סדירים בהם כוחות מחטיבת הצנחנים, חטיבת הנח"ל וחטיבת גולני וכן חטיבות מרחביות: חטיבת יהודה וחטיבת עציון. אירועים בולטים בשנות פעילותה כאוגדת בט"ש היו הפיגוע בציר המתפללים, בו נהרגו 12 ישראלים בהם מח"ט יהודה דרור וינברג, הרג שני המאבטחים הישראלים בתקרית אש כוחותינו והפיגוע ב"צומת הכבשים" בו נהרגו 3 חיילים. במאי 2003 הפסיקה האוגדה לתפקד כאוגדת בט"ש וחזרה להיות אוגדת מילואים עד לפירוקה ב-2004. נכון לשנת 2013 העוצבה הפכה למשל"ט (מרכז שליטה) תחת עוצבת הפלדה (אוגדה 162). חטיבה 408 (חטיבת עציוני היום) חטיבת הבקעה חטיבת ירושלים חטיבה 576 אגד ארטילרי 218 ("עוצבת עידן") מדיה וקבצים בנושא אוגדת יהודה בוויקישיתוף אתר האוגדה (אורכב 27.09.2013 בארכיון Wayback Machine) פליקס פריש, הקיצוץ בביטחון: מפקדת אוגדת יהודה נסגרת, באתר ynet, 28 במאי 2003
ספר חנוך

ספרי חנוך הם ספרים חיצוניים המתארים את תולדותיו של חנוך, אחד מבני הדורות הראשונים לאחר אדם ולפני נח, דמות מספר בראשית. הספרים נכתבו במקומות שונים ובתקופות שונות, כשאת חיי חנוך המקראי כנראה שיש לתארך לסביבות שנת 3000 לפנה״ס לפי הכרונולוגיה מקראית. האם התכוונתם ל... ספר חנוך א' – נשתמר רק בתרגום לגעז (אתיופית) ולכן נודע בשם ספר חנוך החבשי ספר חנוך ב' – נשתמר רק בתרגום לסלאבית כנסייתית עתיקה ולכן נודע בשם ספר רזי חנוך הסלאבי ספר חנוך ג' – נכתב כנראה במאה החמישית לספירה וידוע גם כחנוך העברי
אנטוניו לייטאו

אנטוניו קרלוס קרוואליו נוגיירה לייטאו (בפורטוגזית: António Carlos Carvalho Nogueira Leitão;‏ 22 ביולי 1960 - 18 במרץ 2012) היה אתלט פורטוגזי, בעל מדליית ארד אולימפית בריצת 5000 מטר. לייטאו נולד באספינאו. באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיים לייטאו במקום עשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:38.55 דקות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 13:32.33 דקות. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה לייטאו במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:09.20 דקות דקות, אחרי סעיד עוויטה ממרוקו שקבע שיא אולימפי חדש של 13:05.59 דקות ומרקוס ריפל משווייץ (13:07.54 דקות). נפטר ב-18 במרץ 2012. אצטדיון פתוח ריצת 5000 מטר: 13:07.70 דקות (1982) אנטוניו לייטאו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אנטוניו לייטאו, באתר olympedia.org אנטוניו לייטאו, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית אנטוניו לייטאו, באתר Track and Field (גברים)
בית חזון

לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה בית חזון היא שכונה בכפר הרא"ה, שתושביה טוענים למעמד עצמאי כיישוב קהילתי. בית חזון שייכת למועצה אזורית עמק חפר. השכונה הוקמה על ידי עולים מאנגליה, ארצות הברית ודרום אפריקה ביוזמת דוד בנעט, שמשון נוביק ודוד שמיר. יש האומרים כי השכונה קרויה על שם הרב אברהם ישעיהו קרליץ המכונה ה"חזון איש". השכונה הייתה חלק מכפר הרא"ה ובאותו זמן היא נוהלה על ידי ועד של השכונה, שהורכב מתושבי השכונה בלבד. אולם, משנת ה'תשס"ח, השכונה עצמאית מהכפר. תושבים מהמושב הסמוך, אלישיב, טוענים כי אדמות השכונה הן בבעלותם ואף יזמו דיון בוועדת הפנים והגנת הסביבה על כך. המועצה האזורית עמק חפר כופרת בטענותיהם. מכבדים את ראשוני בית חזון, באתר מועצה אזורית עמק חפר חגי הוברמן ואברהם נווה, ייחודו של כפר-תולדותיו וקורותיו של כפר הרא"ה, וועד כפר הרא"ה, 2003, עמ' 237-240 Open Knesset, oknesset.org
מקסימוס הקונפסור

מקסימוס הקונפסור (ביוונית: Μάξιμος ο Ομολογητής), המכונה גם התאולוג מקסימוס או מקסימוס של קונסטנטינופול (580 בערך – 13 באוגוסט 662), היה נזיר נוצרי, תאולוג, והיסטוריון. בצעירותו היה עובד מדינה, ואף שימש כעוזרו של הקיסר הביזנטי הרקליוס. עם זאת ויתר על החיים במרחב הפוליטי כדי להיכנס בעול הנזירות. לאחר המעבר לקרתגו, למד מקסימוס ספרות נאו-אפלטונית והפך בעצמו לסופר בולט. מקסימום נקלע לעין הסערה ב-640, בעת המחלוקת אודות המונותליטיזם. הקיסר הרקליוס, שמאס בוויכוחים הדתיים המייגעים בין המונופיזיטים לאורתודוקסים אודות היחס בין טבעו האלוהי לטבעו האנושי של ישו, קידם מינות פשרה (שנוסחה בחופזה על ידי הפטריארך סרגיוס) שהכריזה כי לאלוהים שהתגשם בבשר היו אמנם שתי מהויות אך רצון אחד. מקסימוס, ששהה בקרתגו, נחרד מעצם הרעיון, ופתח במסע תעמולה נמרץ בקרב המנזרים והבישופים באפריקה כנגד התאולוגיה החדשה. משם נסע אל רומא, ושכנע את האפיפיור מרטינוס לגנות את המונותליטיזם בוועידה כנסייתית שנערכה ב-649. הקיסר קונסטנס השני, יורשו של הרקליוס, נאחז חמה והורה לאסור את מקסימוס והאפיפיור. הנזיר סירב לחזור בו ועמד בתקיפות על כך שלישו היו שני רצונות, על אף עינויים (לשונו נכרתה כדי שלא יוכל לדבר) ושנים ממושכות בכלא. הוא מת בגלות במצודת סכמרום, בגאורגיה של ימינו. פחות מעשרים שנה לאחר מותו, האקלים הפוליטי השתנה: האפיפיור ויטליאנוס התברר כמתנגד נחרץ של דוקטרינת הרצון האחד, והקיסר קונסטנטינוס הרביעי היה אדיש מכדי להגן על התורה שקידמו אביו וסבו. ועידת קונסטנטינופול השלישית גינתה את המונותליטיזם והכריזה עליו כמינות. מקסימוס, יחד עם אחרים שסבלו על התנגדותם, הוכתר עתה כקדוש. בכתב יד שהתגלה ששמו "חיי מקסימוס המודה" שנכתב על ידי "גרגוריוס מריש עינא", בישוף שהתנגד לגישתו של מקסימוס, יש התייחסות לכך שהוא נולד ב"חיצפין קריתא" כלומר בחספיה. מדיה וקבצים בנושא מקסימוס הקונפסור בוויקישיתוף מקסימוס הקונפסור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עפר כהן ודוד טלשיר, חיספין - תולדות היישוב ופשר שמו עמ' 117-113
יואכים גאוק

יואכים גאוק (בגרמנית: Joachim Gauck; נולד ב-24 בינואר 1940) הוא נשיאהּ לשעבר של גרמניה. הוא הנשיא הראשון מאז איחוד גרמניה שהגיע מגרמניה המזרחית. גאוק היה בעברו כומר לותרני, ופעיל זכויות אדם שזכה למרבית פרסומו במאבק נגד השטאזי בגרמניה והנהגת הפגנות להפלת חומת ברלין בשנת 1989. גאוק נולד בעיר הנמל רוסטוק. כשהיה בן 11, נעצר אביו על ידי המשטר הקומוניסטי בחשד לריגול ושהה בגולאג סובייטי במשך 5 שנים, דבר שהשפיע רבות על ראיית העולם של גאוק. בבגרותו החל בלימודי תאולוגיה, ובהמשך הפך לכומר לותרני. בשנת 1990 שימש כחבר בפולקסקאמר. בעקבות איחוד גרמניה נבחר על ידי הבונדסטאג כנציב הפדרלי הראשון בארכיון השטאזי. בתפקיד זה זכה להכרה על פועלו כ"צייד השטאזי" ו"חסיד בלתי נלאה של הדמוקרטיה" כשפעל לחשוף את פשעי השטאזי. גאוק היה מועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בבחירות לנשיאות בשנת 2010, אך הפסיד בפער קטן לכריסטיאן וולף. לאחר פרישתו של וולף, נבחר ב-2012 לנשיא לאחר שזכה לתמיכת 991 מתוך 1228 קולות באספה הפדרלית של גרמניה. בכך היה למועמד המוסכם על מספר מפלגות. מדיה וקבצים בנושא יואכים גאוק בוויקישיתוף יואכים גאוק, ברשת החברתית Goodreads
גאורגיוס סינקלוס

גאורגיוס סינקלוס (ביוונית: Γεώργιος Σύγκελλος, בלטינית: Georgius Syncellus; מת אחרי שנת 810) היה כרוניקאי ואיש כנסייה ביזנטי. גאורגיוס חי שנים רבות כנזיר בארץ ישראל, כפי הנראה בלאורה של חריטון במנזר סוקה שבנחל תקוע (מדבר יהודה). לימים הגיע אל קונסטנטינופוליס, שם התמנה לסינקלוס (אנ') (syncellus, מילולית: "חבר לתא") של טראסיוס (אנ'), פטריארך קונסטנטינופול. אחר כך פרש שוב לחיים במנזר, כדי שיוכל לכתוב את מה שנחשב ליצירתו הגדולה – כרוניקה או היסטוריה עולמית (Ekloge chronographias). הכרונוגרפיה של סינקלוס נכתבה סביב שנת 800. לדברי אנסטסיוס ביבליותקריוס (אנ'), גאורגיוס "נאבק באומץ רב-נגד כפירה (כלומר נגד איקונוקלאזם) ואף נענש פעמים רבות על ידי השליטים שהתקצפו על פולחני הכנסייה"; ברם, אמיתות דברים אלה מוטלת בספק. גאורגיוס סינקלוס, קטעים מתוך כרונוגרפיה (באנגלית) גאורגיוס סינקלוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רבקה פישמן-דוקר, "מרד בר-כוכבא במקורות נוצריים", בתוך: אהרן אופנהיימר, אוריאל רפפורט (עורכים), מרד בר כוכבא – מחקרים חדשים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשמ"ד, עמ' 237. Theophanes the Confessor. The Chronicle of Theophanes Confessor: Byzantine and Near Eastern History AD 284-813. Translated with Introduction and Commentary by Cyril Mango and Roger Scott with the assistance of Geoffrey Greatrex. Oxford: Clarendon Press, 1997. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוג'יקי

קוג'יקי (ביפנית: 古事記 – תיעוד עניינים עתיקים) הוא הכרוניקה העתיקה ביותר בנמצא של ההיסטוריה של יפן, והיא מתוארכת לראשית המאה ה-8. כרוניקה זו נכתבה על ידי או נו יסומארו, לבקשת הקיסרית גנמיי. זוהי אסופת מיתוסים העוסקים ביצירת איי יפן ובקאמי. מיתוסים אלה, בלוויית אלה המופיעים בניהון שוקי, מהווים את הבסיס שממנו צמחה דת השינטו. קוג'יקי מכיל מספר שירים הכתובים בכתב סיני, אך הסימניות משמשות סימנים פונטיים, ואין להן משמעות מסוימת, מכיוון שהטקסט נכתב ביפנית של היאמטו, בין סוף המאה ה-7 לראשית המאה ה-8. הוא נחלק לשלושה חלקים: קמיצומאקי (גלגול עליון), נאקאצומאקי (גלגול אמצעי) ושימוצומאקי (גלגול תחתון). הקמיצומאקי מכיל את ההקדמה ומתמקד בלידת האלים ובפועלם. הנאקאצומאקי פותח בסיפורו של הקיסר ג'ימו, הקיסר הראשון, וסיפור כיבוש יפן, ומסתיים בקיסר ה-15 אוג'ין. רבים מהסיפורים המופיעים בו הם מיתולוגיים, ואינם מקור היסטורי מהימן. מסיבות שאינן ידועות, מופיעים פרטיהם של הקיסרים השני עד התשיעי, אך ייתכן שקיסרים אלה נוספו לחיבור על מנת למלא את החלל בין המלכים האמיתיים לג'ימו. השימוצומאקי סוקר את התקופה מהקיסר ה-16 ועד הקיסר ה-33, ובניגוד לחלקים הקודמים אינו מכיל אזכורים רבים לאלים. לקוג'יקי שני כתבי יד: איסֶה ואוּראבֶּה. האחרון מכיל שלושים ושישה טקסטים, כולם העתקים משנת 1522 שכתב אוראבה קננאגה. כתב היד איסה מתחלק בעצמו לשניים: שינְפּוּקוּג'י-בּוֹן (真福寺本) שנכתב ב-1372, והוא הטקסט העתיק ביותר בנמצא, ודוֹקה-בון (道果本). הדוקה-בון נחלק בתורו לשלושה: טקסט הדוקה-בון מ-1381; ממנו נותר רק החצי הראשון של הכרך הראשון. טקסט הדושו-בון (道祥本) מ-1424; ממנו נותר רק הכרך הראשון, אך הוא מכיל פגמים רבים. טקסט השוּניוּ-בון (春瑜本) מ-1426; מכיל כרך אחד בלבד. ניהון שוקי - דברי ימי יפן Kasulis, Thoms P. Shinto: The Way Home. University of Hawaii Press, 2004. ISBN 9780824828509. Philippi, Donald L. Kojiki. University of Tokyo Press, 1977. ISBN 9780860083207 קוג'יקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קוג'יקי, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Kasulis, עמ' 72.
אורגזמה (קוקטייל)

אורגזמה הוא קוקטייל שמנת. בישראל, מרכיביו המקובלים כוללים 60 מ"ל ליקר קפה, 60 מ"ל אייריש קרים ו-60 מ"ל שמנת. את המרכיבים מוזגים לשייקר עם קוביות קרח ומוזגים לכוס קוקטייל. לעומת זאת, בארצות שונות בעולם נוהגים להכין קוקטייל זה בצורות אחרות היכולות לכלול למשל ליקר תפוזים ומזיגה לכוס אולד פאשן מלאה בקרח. Made on you B.A.C.K (בתרגום חופשי: אורגזמה על הגב) - קוקטייל אורגזמה שמוסיפים לו אמרטו, האייריש קרים בו הוא בייליס וליקר הקפה הוא קלואה. הטעם לשם הוא Baileys, Amaretto, (cream) and Kahlúa. Screaming Orgasm (בתרגום חופשי: אורגזמה צעקנית) - קוקטייל אורגזמה שמוסיפים לו מנה של וודקה. בסדרה שמש, בעונה הרביעית, הגיע לקוח שביקש את הקוקטייל, ועוגן הסבירה למרקוס ולנחום שמש איך להכין אותו. בסרט "קוקטייל" בריאן פלניגן מדקלם שיר שכתב בו הוא מזכיר את קוקטייל האורגזמה. מדיה וקבצים בנושא אורגזמה בוויקישיתוף מדריך מצולם להכנת קוקטייל אורגזמה, סרטון באתר יוטיוב כתבה של גיא גיסר על בייליס המתארת כיצד להכין "אורגזמה" ערך זה הוא קצרמר בנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יש לי צרות אבל לא כאלה

יש לי צרות אבל לא כאלה (באנגלית: I Had Trouble in Getting to Solla Sollew) הוא ספר ילדים מאת ד"ר סוס שנכתב בשנת 1965. תורגם לעברית על ידי לאה נאור. גיבור הספר הוא יצור שחי בשלווה בכפר קליפר. יום אחד בעודו מטייל איבד ריכוז בשל פרחים שהסבו את תשומת-לבו, נתקל בסלע ונחבל בגבו. מסקנתו הייתה כי עליו להביט קדימה ולא להתרכז בדברים אחרים. אולם במהרה גילה כי צרות עלולות להופיע גם מכיוונים אחרים: מלפנים ישנם הסלעים; מאחוריו הופיע קווילי קלב, יצור שנשך את זנבו; מעליו הגיח סקרוץ, יתוש שנטפל אליו בצווארו; ומהאדמה הופיע יצור שנשך את רגליו בשם סקרוב. בעודו מוקף בכל הצרות האלה, עובר לידו יצור בעל כלי-רכב משונה למראה, לו גלגל יחיד וגמל המושך אותו. היצור ממעיט מחומרת צרותיו של הגיבור ומציע לקחת אותו עמו לעיר בשם סולה סלה השוכנת ליד נהר נאה בשם האו הלה. בעיר זו אין צרות, לפחות לא כאלו שחווה הגיבור. אולם תלאותיו של הגיבור רק החלו והדרך הסתברה כארוכה וקשה מכפי שציפה, הגמל חלה וכעת עליהם למצוא לו רופא כאשר הם גוררים אותו בעצמם ברצועות-הרכב. בבוקר התמזל מזלם ונמצא רופא לגמל. הרופא מודיע להם שהגמל צריך מנוחה ואינו יוכל להמשיך. הגיבור היה עייף מאוד אך היצור השני הבטיח לו כי ישנה באזור תחנת הסעה של אוטובוס שיוצא לסולה סלה. הגיבור הולך לכוון התחנה אולם הסתבר שמארבעת גלגלי האוטובוס יצא האוויר עקב ארבעה מסמרים שהנהג עלה עליהם בשוגג ועל-כן יהיה עליו לצעוד ברגל. בעודו צועד, פרצה לפתע סערה קשה. הוא מצא את עצמו מנסה לישון בתוך מים קרים עם המון ינשופים ועכברים הסובלים גם הם מהקור. כשנרדם לבסוף, הוא חולם שישן הוא בעיר סולה סלה ושצרותיו תמו כבר. משינה מתוקה זו הוא מתעורר לפתע ומוצא את עצמו נסחף בשיטפון. בהמשך, הגיבור מגלה שמישהו השליך לו חבל לעזרה כדי שיוכל לטפס למעלה ולצאת מהמים. לדאבונו, הסתבר לו כי זורק החבל הוא גנרל קשוח שמגייס אותו לצבא. הוא פקד עליו לצעוד בראש כשכלי-נשקו היה בסך הכל קנה קש וגרגר אפונה. הגנרל ולוחמיו רצו לכבוש את ארץ "פפונוס פרלוי" שהיו בטוחים שהיה בה "פפון" יחיד בלבד. כשמסתבר להם כי היו שם פפונים לא מעטים כל צבאו המפואר של הגנרל הסתובב לאחור וברח, מלבד הגיבור שנותר לבדו מול הפפונים. הגיבור עומד מול מצב מסובך ומתחיל לחשוב שאולי סופו קרב. אז הוא מבחין לפתע בצינור מוזר ועליו הכיתוב "נור 6". לא היה לו זמן לגלות מה פירוש המילה "נור" והוא קפץ פנימה. הצינור נתגלה כמערה חשוכה ובה מיליון ציפורים שטעו בדרכן ונשאו חפצים שונים, נתקלו ופצעו אותו. אחרי קשיים מרובים וחבלות בגופו יצא משם היצור מבעד פתח כחול והגיע אל הנהר האו הלה. הוא מבין שבקרוב יגיע למחוז חפצו. ואז הוא מגיע סוף סוף ליעד הנכסף! הוא נפגש עם איש העומד בשער של העיר סולה סלה שסיפר לו כי בסולה סלה אין צרות כמעט, מלבד צרה אחת שישנה בכל זאת בעיר. הצרה היא "נולי בולי מנעולי", יצור ירוק וקטן הגר בתוך חור המנעול של הדלת היחידה שדרכה ניתן להיכנס לעיר. אי אפשר היה לפתוח את הדלת והאיש טוען כי הריגתו של היצור תוביל למזל רע. האיש הציע לגיבור לרוץ איתו לעיר אחרת, ששמה בולה בו בל, השוכנת ליד נהר נאה ששמו ואו ול. לדבריו, אין בעיר הזו צרות בכלל. הגיבור מהסס, מתלבט ושוקל האם ללכת בעקבות האיש ליעד החדש אך לבסוף מחליט לחזור לכפר קליפר, ממנו יצא. הסיפור מסתיים בכך שהגיבור מחליט להתייצב מול הצרות שמחכות לו בכפר ולשם כך הצטייד במקל, ומכריז שמעתה לצרות שלו יש יריב בדמותו. יש לי צרות אבל לא כאלה, באתר OCLC (באנגלית)