laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ליגת העל האפגנית בכדורגל

ליגת העל האפגנית היא ליגת הכדורגל הבכירה באפגניסטן. קדמה לה, הליגה הקאבולית, כאשר בשל מחסור במגרשי כדורגל באפגניסטן, כל משחקי הליגה מ-2006 נערכו באצטדיון גאזי שבקאבול אך בשל מספר הקבוצות בליגה, כל המשחקים נערכו בימים שונים של השבוע. בשנת 2012, נפתחה ליגת העל האפגנית וליגת העל הקאבולית חדלה מלהתקיים עונה לאחר מכן. לפני הקמת ליגת העל האפגנית, הייתה קיימת ליגת העל הקאבולית שהוקמה ב-2006 וכללה 7 בתים אזוריים שכיסו את כל אפגניסטן. אלופות ליגת העל הקאבולית: ליגת העל האפגנית הוקמה רשמית ב-2012, כאשר בעונה הראשונה השתתפו 8 קבוצות, והליגה התקיימה מספטמבר ועד אוקטובר (חודש אחד בלבד), במתכונת של 2 בתים ו-3 משחקים לכל קבוצה, לאחר מכן חצי גמר וגמר. בעונת 2013, נבחרו ושובצו השחקנים בליגה באמצעות תוכנית ריאלטי אפגנית בשם "Maidan e sabz" ("המגרש הירוק"), שהנחה מוכתאר לשקרי, כוכב הערוץ Tolo TV (הערוץ הכי פופולרי באפגניסטן). הרעיון הגיע מהתאחדות הכדורגל האפגנית ששיתפה פעולה עם חברת המדיה האפגנית "Moby Media Group", שהיא הבעלים של מספר ערוצים מסחריים ותחנות רדיו באפגניסטן. הערוצים של החברה שידרו את המשחקים, והשחקנים שובצו בקבוצות לפי צוות שיפוט ולפי הצבעות הקהל. 34 המחוזות באפגניסטן חולקו ל-8 אזורים גדולים יותר. בליגה היו 8 קבוצות, וכל קבוצה קיבלה 18 שחקנים. תוכנית הטלוויזיה והליגה בפורמט הייחודי, עזר להביא לתודעה את הכדורגל שהיה ענף פחות פופולרי במדינה, ועזר להבליט מיעוטים במדינה כמו מיעוט ההזארה. כיום גמר תחרות הכדורגל באפגניסטן היא אחד אירועי הספורט הגדולים במדינה ביחד עם גמר ליגת הקריקט שהוא ענף אף יותר פופולרי. שאהין אסמאייה היא שיאנית הזכיות בליגת העל האפגנית עם 5 אליפויות נכון ל-2020. בנוסף היא הקבוצה היחידה בליגה שהגיעה ל-8 מתוך תשעת הגמרים הראשונים בליגה (2013–2020). אתר האינטרנט הרשמי של ליגת העל האפגנית בכדורגל אפגניסטן – רשימת אלופות, RSSSF הליגה לא התקיימה בשל מלחמה במדינה. אורדו קאבול הוכתרה כזוכה בליגה הלא רשמית. לשעבר קאבול בנק לשעבר קאבול בנק
ג'ון קרלוס

ג'ון קרלוס (באנגלית: John Carlos; נולד ב-5 ביוני 1945) הוא אתלט ושחקן פוטבול אמריקאי בעבר, שהתפרסם בצעד המחאה שנקט על דוכן המנצחים אחרי שזכה במדליית ארד בריצת 200 מטר באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). קרלוס נולד וגדל בשכונת הארלם שבניו יורק. בזכות כישרונו כאתלט בריצות למרחקים קצרים זכה במלגת לימודים לאוניברסיטת המדינה של מזרח טקסס, ולאחר שנה, עבר לאוניברסיטת סן חוזה בקליפורניה. ב-1967 זכה להישג משמעותי ראשון בזירה הבינלאומית, כשנטל את מדליית הזהב בריצת 200 מטר במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג. ב-1968 ייצג קרלוס את ארצות הברית באולימפיאדה שנערכה במקסיקו סיטי וזכה במדליית הארד בריצת 200 ממטר. בטקס חלוקת המדליות עוררו הוא והזוכה במדליית הזהב טומי סמית' סערה כאשר הופיעו לטקס הענקת המדליות עטויים בכפפות ובצעיפים שחורים ובגרביים שחורות וללא נעלים, וכאשר הצדיעו בהצדעת הכוח השחור בעת השמעת ההמנון האמריקני. הזוכה במדליית הכסף, האוסטרלי פיטר נורמן, הצטרף למחאתם בענידת תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם". סמית' הסביר מאוחר יותר כי הניף את ידו הימנית כסמל לכוחה של אמריקה השחורה, ואילו קרלוס הניף את ידו השמאלית כסמל לאחדותה של אמריקה השחורה. הצעיף שעטו בא לסמל את גאוותם של השחורים ואילו היעדר הנעליים היה סמל לעוניים של השחורים באמריקה. ראשי הוועד האולימפי הבינלאומי ראו במעשיהם של סמית' וקרלוס הבעת עמדה פוליטית שאין לה מקום במשחקים האולימפיים. נשיא הוועד, אוורי ברנדג', איים כי אם לא יסולקו השניים, תושעה המשלחת האמריקנית כולה מהמשחקים. בסופו של דבר, עזבו סמית' וקרלוס את הכפר האולימפי ושבו לארצם. ב-1969 המשיך קרלוס להתחרות כאתלט, במסגרת נבחרת האתלטיקה של אוניברסיטת סן חוזה. באליפות ה-NCAA זכה במדליית זהב בריצות ל-100 ול-220 יארד, והיה שותף לרביעיית השליחים שזכתה במדליית הזהב במירוץ ל-110X4 יארד. קרלוס גם השווה את שיא העולם בריצת 100 יארד, שעמד אז על 9.1 שניות. בהמשך הקריירה הספורטיבית שלו פנה קרלוס למשחק הפוטבול הוא התקבל לקבוצת פילדלפיה איגלס מליגת ה-NFL, אך פציעה בברכו במהלך מחנה האימונים מנעה ממנו לשחק והוא עזב את הקבוצה לאחר עונה אחת בה היה ברשימת הפצועים הלא פעילים. קרלוס המשיך מכאן לשתי עונות נוספות בליגת הפוטבול הקנדית - האחת במונטריאול אלואטס והשנייה בטורונטו ארגונאוטס. עם פרישתו מפעילות ספורטיבית עבר קרלוס לעבוד בחברת ציוד הספורט פומה, בוועד האולימפי האמריקני, בוועדה המארגנת של אולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1984 ועבור עיריית לוס אנג'לס. בשנת 1985 עבר קרלוס לעבוד כמאמן אתלטיקה בבית־ספר תיכוני. מדיה וקבצים בנושא ג'ון קרלוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ון קרלוס (באנגלית) ג'ון קרלוס, ברשת החברתית פייסבוק ג'ון קרלוס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ון קרלוס, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ג'ון קרלוס, באתר olympedia.org ג'ון קרלוס, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית ג'ון קרלוס, באתר Track and Field (גברים) חיים איסרוביץ', אגרופי המחאה של מקסיקו 1968, באתר nrg‏, 27 ביולי 2008 דור בלך, ‏החיים שאחרי התמונה, באתר גלובס, 31 באוקטובר 2011 פרק בפודקאסט ״מינהר הזמן״ בנושא ״המחאה השחורה של האיש הלבן״ בתאגיד השידור הישראלי ״כאן״ "1968: Black athletes make silent protest" (באנגלית בריטית). 1968-10-17. נבדק ב-2021-01-20. מאוחר יותר התברר כי סמליות זו הייתה מאולתרת: קרלוס שכח להביא עמו כפפות ולכן, לפי הצעתו של נורמן, חלקו השניים בכפפותיו של סמית' Caroline Frost, "The other man on the podium ", BBC, 17.10.2008.
ליגת העל הירדנית

ליגת העל הירדנית (בערבית: الدوري الأردني للمحترفين) נקראת מסיבות מסחריות גם אל-מאנאסיר ג'ורדניאן פרו, היא ליגת הכדורגל הבכירה בירדן. הליגה הוקמה בשנת 1944, שנה לאחר עצמאותה של ירדן מהמנדט הבריטי. בין הקבוצות הבכירות לאורך השנים בליגה זו ניתן למנות את אל פייסלי עמאן, אל-ויחדאת ואל אהלי עמאן. הליגה כוללת 12 קבוצות המתחרות ביניהן לאורך עונה הכוללת שני מפגשים אחד בבית ואחד בחוץ (22 מחזורים). קבוצה מקבלת שלוש נקודות על ניצחון, נקודה אחת על תוצאת תיקו ואפס נקודות על הפסד. הקבוצות מדורגות לפי: נקודות, הפרש שערים ולאחר מכן שערים שהובקעו. אם בכל הפרמטרים הנ"ל ישנו שוויון בין קבוצות, הן חולקות ביניהם את המקום הגבוהה. אם יש שוויון בין הטוענות לאליפות (מקום ראשון ושני), או בין הטוענות להישארות בליגה (מקומות 10-12) או במיקום לכרטיס לגביע בינלאומי, משוחק משחק פלייאוף נוקאאוט בודד במיקום נטרלי לקביעת המיקומים. הקבוצות שדורגו לבסוף בשני המקומות האחרונים יורדות לליגת המשנה הירדנית שנקראת "הליגה הירדנית הראשונה", ובמקומן עולות 2 הקבוצות הראשונות בליגת המשנה. הקבוצה שזוכה במקום הראשון ובאליפות הליגה מעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית, והקבוצה שסיימה במקום השני והקבוצה שזכתה בגביע ה-FA הירדני מעפילות לשלב הבתים של גביע ה-AFC (השני בחשיבותו באסיה). הקבוצות הירדניות הן בין המצליחות ביותר בגביע ה-AFC עם 3 זכיות בסך הכל, ושנייה בגביע זה רק לקבוצות מליגת העל הכוויתית.אלופות הליגה לפי עונות קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע ה-FA הירדני באותה העונה והשלימה דאבל מקומי. אתר האינטרנט הרשמי של ליגת העל הירדנית
סן מרטין דה לוס אנדס

סן מרטין דה לוס אנדס (בספרדית: San Martín de los Andes, סן מרטין של האנדים) היא עיירה בפרובינציית נאוקן שבמערב ארגנטינה. העיירה שוכנת לחופו המזרחי של אגם לאקר, בגובה של כ-640 מטרים מעל פני הים, כ-45 ק"מ מהגבול עם צ'ילה. העיירה משמשת כבירתה של נפת לאקר, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-22 אלף תושבים. בשפת המפוצ'ה היא מכונה "פּוּקָאוּז'וּאֶה" (Pucaullhué), שפירושו "מקום השחפים". העיירה נוסדה ב-4 בפברואר 1898, כעמדה אסטרטגית באזור שהיה עד לא מכבר בשליטת המפוצ'ה, ושגם צ'ילה טענה לריבונות בו. ב-1902 נקבע סופית הגבול בין שתי המדינות, בהתאם לבוררות של המלך אדוארד השביעי, וסן מרטין נותרה בצדו הארגנטינאי. ב-30 השנים הראשונות לאחר הקמתה, הייתה העיירה בסיס צבאי, ורק מאוחר יותר, ובמיוחד לאחר הכרזתו של הפארק הלאומי לנין והקמתו של אתר הסקי בהר צָ'פֶּלְקוֹ, החלה לקבל את צביונה הנוכחי, כעיירת תיירות (אם כי עדיין שוכן בתחומה בסיס צבאי גדול). מאז שנות ה-70 של המאה העשרים, התיירות היא הענף המוביל בעיירה. בחורף פועלים בסביבתה אתרי סקי (החשוב שבהם בצ'פלקו), ובקיץ פוקדים אותה מטיילים המבקרים באתרים הסובבים אותה, ובהם הפארקים הלאומיים לנין ונאוול ואפי ודרך שבעת האגמים. בנוסף, ריבוי האגמים והנחלים באזור מהווים גם מוקד משיכה לחובבי דיג. מדיה וקבצים בנושא סן מרטין דה לוס אנדס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סן מרטין דה לוס אנדס (בספרדית)
מונגולואיד

האם התכוונתם ל... מונגולואיד (גזע) – כינוי היסטורי לאחד מגזעי האדם, על פי הגדרות מסוימות מונגולואיד – כינוי לאדם הלוקה בתסמונת דאון
מרגרט מיטשל

מרגרט מיטשל (באנגלית: Margaret Mitchell;‏ 8 בנובמבר 1900 - 16 באוגוסט 1949) הייתה סופרת אמריקאית. כתבה את הרומן "חלף עם הרוח", שיצא לאור ביוני 1936 והוסרט בשנת 1939. נולדה בעיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה (דרום ארצות הברית). למדה במכללת סמית' שבמדינת מסצ'וסטס, אך הפסיקה את לימודיה בשנת 1918, וחזרה לביתה בעקבות מות אמה ממחלה. בהמשך התקבלה לעבודה בעיתון מקומי, וכתבה טור שבועי. בעקבות שבירת קרסול, נכפתה עליה תקופת החלמה בביתה. בעלה, ג'ון מארש, נשלח להביא עבורה ספרים רבים מהספרייה, והציע שתכתוב ספר בעצמה. מיטשל החלה לכתוב את "חלף עם הרוח", עשתה שימוש בידע הרב שהיה לה בנושא מלחמת האזרחים האמריקנית (היא גדלה בדרום המובס), ושילבה בעלילה תכנים אישיים (אוטוביוגרפיים). סדר הכתיבה היה שרירותי לחלוטין (הפרק הראשון שנכתב היה הפרק האחרון). מיטשל לא שיתפה איש מלבד בעלה בכתיבה. בשנת 1929 היא החלימה והחליטה לזנוח את כתיבת הספר, על אף שהיה כתוב ברובו. בשנת 1935 היא התבקשה ללוות מוציא לאור מחברת "מקמילן", בשם הווארד לייתם, שהגיע לאטלנטה במטרה למצוא כותבים דרומיים. לייתם התעניין בכתיבתה של מיטשל, והיא הגישה לו את היצירה החלקית שכתבה. לייתם התלהב, וחברת "מקמילן" שילמה למיטשל מקדמה, כדי שתסיים לכתוב את הפרק הראשון של הספר. מיטשל סיימה לכתוב במרץ 1936, וב-30 ביוני 1936 הספר יצא לאור. הספר נמכר בהצלחה רבה, וזיכה את מיטשל בפרס פוליצר בשנת 1937. הספר נחשב לאחד הספרים הנמכרים ביותר בהיסטוריה. עם זאת, מיטשל לא פרסמה עוד ספרים, והוא נשאר ספרה היחיד. המפיק דייוויד סלזניק רכש את זכויות ההסרטה של הספר תמורת כ-50 אלף דולר, והפיק את הגרסה הקולנועית של "חלף עם הרוח". הצילומים החלו בדצמבר 1938 והסתיימו בנובמבר 1939, ולתפקידים הראשיים בחר סלזניק בקלארק גייבל (רט באטלר) ובוויוויאן לי (סקרלט אוהרה). תקציב ההפקה היה 4 מיליון דולר, והקרנת הבכורה נערכה באטלנטה ב-15 בדצמבר 1939. הסרט זכה בשמונה פרסי אוסקר, ונחשב לאחד הסרטים המצליחים והידועים ביותר בהיסטוריה. באוגוסט 1949 מיטשל נפצעה באורח קשה בתאונת דרכים באטלנטה (נהג מונית פגע בה בעת שחצתה את הכביש). היא מתה מפצעיה אחרי חמישה ימים בבית החולים גריידי, בגיל 48, ונקברה באטלנטה. פלאפר Darden Asbury Pyron, Southern Daughter: the Life of Margaret Mitchell, Oxford University Press, 1991 (הספר בקטלוג ULI) Jane Eskridge (ed.), Before Scarlett: Girlhood Writings of Margaret Mitchell, Hill Street Press, 2000 (הספר בקטלוג ULI) Anita Price Davis, The Margaret Mitchell Encyclopedia, McFarland & Co., 2013 (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא מרגרט מיטשל בוויקישיתוף עופרה עופר אורן, מרגרט מיטשל: מה הביא אותה לכתוב את "חלף עם הרוח"?, בבלוג "סופרת ספרים", 17 באוגוסט 2015 מרגרט מיטשל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מרגרט מיטשל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מרגרט מיצ'ל (1900-1949), דף שער בספרייה הלאומית מרגרט מיטשל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרגרט מיטשל, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מרגרט מיטשל, באתר AllMovie (באנגלית) מרגרט מיטשל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרגרט מיטשל, באתר MusicBrainz (באנגלית)
וולטר ויילד

וולטר ויילד (באנגלית: Walter Wild, ‏13 באוקטובר 1872 - 16 בדצמבר 1953) היה כדורגלן אנגלי ונשיאו הראשון של מועדון הכדורגל ברצלונה. ויילד נולד באנגליה, ובהמשך עבר להתגורר בעיר ברצלונה עקב עסקים, במסגרתם יצר קשר עם ז'ואן גאמפר, מייסד המועדון. ב-29 בנובמבר 1899 היה ויילד בין 12 הנוכחים בפגישה שארגן ז'ואן גאמפר במטרה לייסד את מועדון הכדורגל. הוא נבחר להיות הנשיא הראשון על ידי גאמפר, כיוון שהיה הבוגר מבין הנוכחים. בפגישה נקבעו השם, הסמל והצבעים של המועדון. ויילד היה נשיא המועדון עד 25 באפריל 1901. סגנו הראשון היה ג'ון פרסונס. גאמפר היה דובר המועדון וקפטן הקבוצה. במקביל להיותו נשיא, היה ויילד שחקנה של קבוצת הכדורגל. הוא שיחק בעמדת ההגנה ושותף בעשרה משחקים בלבד, ובהם גם המשחק הראשון אי פעם של המועדון. הוא זכה עם הקבוצה בגביע הראשון שלה, בטורניר ידידות כנגד נבחרת קטלוניה. ויילד תרם את דירתו כמפקדה הראשונה של המועדון. אחד מהישגיו הבולטים כנשיא היה סיכום עם בית המלון "קזנובס" לאפשר למועדון להשתמש, כמגרשו הביתי, במגרש של בית המלון. יתר על כן, תחת ויילד השתתף המועדון במהדורה הראשונה של "גביע מסאיה", אם כי הקבוצה לא זכתה בה להצלחה רבה. ויילד נבחר מחדש לתפקיד שלוש פעמים, בין דצמבר 1899 לבין דצמבר 1900. הוא פרש מתפקידו ב-25 באפריל 1901 כיוון שנאלץ לחזור לארץ מולדתו. ביום עזיבתו נבחר להיות "חבר כבוד" של המועדון. בחגיגות היובל של המועדון היה ויילד אורח כבוד, ומשום שלא עקב אחר התפתחות המועדון, התפלא לראות עד כמה רחוק הגיע. מדיה וקבצים בנושא וולטר ויילד בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיאבולו

דיאבולו או יו-יו סיני הוא אביזר להטוטנות מודרני, שהתפתח מצעצוע סיני מסורתי. בסינית יש לו מספר שמות: 扯鈴, 中國搖搖, 響簧, 斗空竹 ו-空竹. מערכת הדיאבולו מורכבת משני חלקים: הדיאבולו עצמו: אביזר להטוטנות דמוי שעון חול, העשוי מגומי או פלסטיק, ומורכב משני חלקים דמויי קערות שמחוברים בתחתיתם. צירו של הדיאבולו יכול להיות יצוק כחלק אחד, שני חלקים מחוברים או ציר מסתובב שמסתובב לצד אחד. מקלות השליטה: שני מקלות שיכולים להיות עשויים מפלסטיק, עץ, אלומיניום, סיבי פחמן או סיבי זכוכית שמחוברים בחוט. אופי המשחק הבסיסי במערכת הדיאבולו הוא שהדיאבולו עצמו מוצב על החוט שבין שני המקלות ואז נזרק באוויר, ונתפס בשנית על ידי החוט. על בסיס זה יכול להטוטן הדיאבולו לבצע מספר רב של תרגילים. יש תרגילים שמשתמשים אך ורק בדיאבולו והחוט המחובר לשני המקלות, בעוד תרגילים אחרים משתמשים גם באברי גוף. ניתן גם להקפיץ מספר דיאבולו בו זמנית, כמו בלהטוטנות המסורתית. להטוטנים מקצועיים יכולים להקפיץ עד שישה דיאבולו. קיימים סוגים רבים של דיאבולו, דיאבולו כבדים או גדולים שומרים יותר על התנע שלהם, ודיאבולו קטנים או קלים ניתנים לזריקה לגובה רב, וניתן לסובב אותם מהר יותר. יש דיאבולו שעשויים מגומי ולכן עמידים יותר בפני נפילות או מכות, ודיאבולו שעשויים מברזל, שאותם ניתן להבעיר באש. לדיאבולו יכולים להיות מגוון של תרגילים מיוחדים והם מחולקים לקבוצות שונות כגון: קשרים (knots), עזיבות מקל (suicides), תרגילי גוף (body tricks) והחלקה על המקל (grinds). הדיאבולו התפתח מהיו-יו הסיני שעוצב לראשונה במאה ה-12. ליו-יו הסיני היה ציר מרכזי והוא היה מחובר לשני גלגלים בצורת דיסקים, בעוד שלדיאבולו יש צורה מעט חרוטית יותר. מוצא השם דיאבולו אינו מהמילה הדומה באיטלקית diavolo (שטן). השם הוטבע על ידי המהנדס הצרפתי גוסטב פיליפארט שפיתח את הדיאבולו המודרני בתחילת המאה ה-20. הוא השתמש במילה היוונית dia bolo, שמשמעותה "להעיף מעבר". מדיה וקבצים בנושא דיאבולו בוויקישיתוף DiaboloTricks.com - אתר לתרגילי דיאבולו (באנגלית) DiaboloTricks.net
גמלאות

האם התכוונתם ל... גִּמְלָאוֹת – צורת הרבים של "גִּמְלָה", תשלום המשולם לאדם בגין זכות שצבר בעבודתו או שרכש במסגרת תוכנית לביטוח פנסיוני פרישה לגמלאות – הפסקת העבודה עקב הגעה לגיל פרישה או מסיבה אחרת, והתפרנסות מגמלה חודשית פרופסור אמריטוס (Professor Emeritus) או פרופסור אמריטה – פרופסור מן המניין (ופרופ' מחקר) שפרש לגמלאות, אך ממשיך לשמור על קשר עם האוניברסיטה ולעיתים גם לחקור וללמד בה, ראו פרופסור#דרגות בפרופסורה וכן אמריטוס
מנופי אבי

מנופי אבי היא חברה ישראלית המספקת שירותי הרמה, הנפה ושינוע כבד באמצעות הפעלת והשכרת עגורנים ובמות הרמה מסוגים שונים, בעיקר מנופים ניידים. בבעלות החברה למעלה מ-80 מנופים בכושר הרמה הנע מ-25 ועד ל-1,000 טון. רוב המנופים הם מנופים ניידים יבשתיים אך בבעלות החברה גם מנופים ימיים המותקנים על גבי דוברות עם כושר הרמה של עד 100 טון. בנוסף מפעילה החברה כ-350 במות הרמה מסוגים שונים, חלקן מסוגלות להגיע עד לגובה של 72 מטר. החברה משכירה מנופים ובמות הרמה ומתפעלת אותם. בנוסף, מתעסקת החברה בשינוע כבד ומפעילה לשם כך צי משאיות כבדות וסמי-טריילרים. בבעלות החברה מוסך עצמאי בראשון לציון בשטח של כ-5,000 מטר רבוע. המוסך מספק שירותי תיקון לציוד החברה ומכיל גם מחסן חלקי חילוף. בנוסף מפעילה החברה רשת מוסכים ניידים לתיקון ותחזוקת כלי החברה גם בעת העבודות בשטח. חברת "מנופי אבי" נוסדה כחברה פרטית על ידי אבי יוחנן, שעבד כשוליית סנדלר בעסק משפחתי. בעקבות עבודתו עם כלי צמ"ה בשירותו הצבאי, החל להתעניין במנופים והפך לשותף בחברה "התקווה מנוף". בשנת 1972 עזב את השותפות והקים את חברת "מנופי אבי". בהמשך הצטרף אליו אחיו, אילן יוחנן, שהחל לעבוד כמנופאי וכמכונאי שתיקן את המנופים באתרי העבודה. כשהחברה גדלה הפך אילן למנהל המוסך של החברה ומאוחר יותר לשותפו הבכיר של אבי. בשנת 1982 נטלה החברה חלק חשוב בפינוי חצי האי סיני והעברת בסיסי צה"ל לגבול החדש. לאורך השנים רכשה החברה ציוד חדיש. ב-1987 רכשה מנופים מרומניה. מאוחר יותר רכשה את המנוף LT-1300, המנוף הראשון תוצרת חברת ליבהר (Liebherr). ב-1994 קנתה את המנוף הזחלי הראשון בישראל Demag CC1000. בשנת 2000 קיבלה תו תקן 9001-2000 ISO ולה גם תקן בטיחות 18001 ותקן איכות הסביבה 14001. החברה גדלה והתרחבה במהלך השנים וב-2008 העסיקה כ-250 עובדים. בספטמבר 2016 סייעו מנופים מתנייעים של החברה בפעולות החילוץ שנעשו בעקבות קריסת חניון הברזל. ביולי 2006 הוצתו שני מנופים של חברת "ריוול" (Riwal) על ידי שומר אתר-הבנייה של חברת "ריוול", ונגרם להם נזק כבד. יוחנן הואשם בתחילה כי הוא עמד מאחורי ההצתה כדי לפגוע במתחרהו. אולם בהמשך, לאחר שלא נמצאו די ראיות לכך, הושג הסדר טיעון על פיו הודה יוחנן כי ידע על כוונת השומר להצית את המנופים, לא דיווח למשטרה ואף הותיר את השומר ברושם שאם ישרוף את המנופים, יתוגמל על ידו. בנוסף, יוחנן הודה שהתקשר למנכ"ל "ריוול" והשמיע איומים באוזני אשתו. במסגרת הסדר הטיעון התחייב יוחנן לשלם פיצויים בסך 200,000 ש"ח לריוול, ונדון ל-300,000 ש"ח קנס, 6 חודשי מאסר בפועל אותם הוא ריצה בעבודות שירות ו-15 חודשי מאסר על תנאי. מדיה וקבצים בנושא מנופי אבי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מנופי אבי גזר דין, מדינת ישדאל נגד אברהם יוחנן (18.11.2007).
פייר וז'יל

פייר וז'יל (בצרפתית: Pierre et Gilles) הוא כינויים של צמד צלמים צרפתיים. פייר קומואה (Pierre Commoy) נולד בשנת 1950 בעיר לה רוש-סור-יון, ז'יל בלאנשאר (Gilles Blanchard) נולד בשנת 1953 בעיר לה האבר (Le Havre). יצירתם של השניים מזוהה עם תצלומי סטודיו בסגנון קיטש או קאמפ, ובהם התייחסות לתרבות הפופולרית ולתרבות הומוסקסואלית ולהומוארוטיקה. בשנת 1974 החל ז'יל בהתכתבות רבת שנים עם האמנית הצרפתייה אנט מסאז'ה (Anntte Messager). הוא עבר לפריז והתחיל בקריירה של צייר ומאייר. באותה עת עבר לפריז גם פייר, שם הוא התחיל בקריירה של צלם במגזינים כגון "Rock & Folk", "Dépêche-mode" ו"Interview". השניים נפגשו בשנת 1976 באירוע בבוטיק של חברת האופנה קנזו (Kenzo Takada) ועד מהרה חלקו השניים דירה וסטודיו. החל משנת 1977 החלו השניים ליצור את עבודותיהם במשותף, כשהם משלבים בין טכניקת הצילום לבין טכניקות ציוריות וקולאז'. בשנת 1983 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה של השניים בגלריה פריזאית. ברבים מתצלומיהם של פייר וז'יל מוצגים דוגמנים ודוגמניות בתבניות חשיבה והצגה מוכרות. הדוגמנים מצלמים דמויות כגון קדושים נוצריים ודמויות מן מיתולוגיה היוונית. סגנון הצילום מדגיש את האופי המלאכותי של הייצוג על ידי שימוש בתפאורה, באביזרים ובתלבושות תיאטרליות, וכן על ידי שימוש בתאורה דרמטית ובאיפור כבד ההופך את גוף הדוגמנים לדמויות אידיאליות. רבים מן הדוגמנים הם דמויות מפורסמות כגון הזמרות מדונה, קיילי מינוג, השחקנים ז'ולייט גרקו קתרין דנב וז'אן מאריס (Jean Marais) וסלבריטאים (אמנדה לפור). פן בולט נוסף בעבודתם הוא הפרשנות ההומואירוטית לדמויות השונות, אשר מבליט את מיניותם של הדוגמנים. חלק מן העבודות אף מושפע מתצלומי פורנו ומציג עירום גברי. מדיה וקבצים בנושא פייר וז'יל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פייר וז'יל פייר וז'יל, ברשת החברתית פייסבוק פייר וז'יל, ברשת החברתית אינסטגרם תדהר ואלד, "פרחי הרוע", באתר הארץ, 13 ביולי 2007
צווארון לבן

צווארון לבן הוא כינוי בלתי פורמלי לאנשים המשתייכים למעמד הביניים, אשר עובדים בעבודות מקצועיות הדורשות על פי רוב השכלה אקדמית. בין מקצועות הצווארון הלבן נמנים מקצועות הניהול, עבודות משרד ואדמיניסטרציה, שיווק ומכירות ומקצועות חופשיים כגון עריכת דין ורפואה. אנשי הצווארון הלבן מובחנים מאנשי הצווארון הכחול, שעבודתם מצריכה עבודת כפיים. הוגה המונח "צווארון לבן" היה אפטון סינקלר. הוא השתמש בו לראשונה כדי לתאר את העובדים המודרניים בתחומי הפקידות, האדמיניסטרציה והניהול בשנות השלושים של המאה ה-20. השימוש במונח זה דווקא נבע מהעובדה, שבמהלך רוב שנות המאה ה-19 והמאה ה-20, גברים שעבדו בעבודות משרדיות במדינות אירופה ובארצות הברית נדרשו כמעט תמיד לקוד לבוש שכלל חולצות לבנות בעלות צווארון לבן. בנוסף לכך, במגזר התעשייתי של המדינות דוברות האנגלית במאה ה-20, צבעם של הסרבלים או הבגדים העליונים הצביע על מעמדם של העובדים: עובדי הכפיים לבשו כחול, מנהלי העבודה לבשו חום והצוות המקצועי הבכיר, דוגמת המהנדסים, לבשו לבן. איש צווארון לבן הוא זה שעובד במשרד או שאינו עובד בעבודת כפיים. שיעורם של עובדי הצווארון הלבן בארצות הברית עלה בהתמדה, מ-17% מכלל העובדים בשנת 1900 ל-59.4% מכלל העובדים בשנת 1998. הסיבות העיקריות לכך הן המהפכה הטכנולוגית והשינויים במבנה הכלכלה בארצות הברית. עובדי הצווארון הלבן, שהיוו מיעוט בחברה החקלאית ובראשית ימי החברה התעשייתית, הפכו לרוב במדינות המתועשות. המהפכה הטכנולוגית יצרה דרישה רבה לעבודות משרדיות והפחיתה משמעותית את מספר המשרות הדורשות עבודה ידנית במפעלים (ראו: אבטלה טכנולוגית). באופן כללי, רמת השכר של עובדי הצווארון הלבן גבוהה יותר מזו של עובדי הצווארון הכחול, אם כי רבים מעובדים אלה אינם מרוויחים שכר הגבוה משמעותית מהשכר הממוצע במשק. בנוסף, במספר הולך וגדל של חברות לא מועסקים כלל עובדי צווארון כחול, מאחר שפיזית הן אינן מייצרות שום דבר, ובמקום זאת ישנה היררכיה של עובדי צווארון לבן. בסביבת עבודה כזו העובדים מתלבשים לרוב אותו הדבר, והבדלי הדרגות ביניהם באים לידי ביטוי בסמכויות המואצלות להם, בגודל ואיכות מרחב העבודה או המשרד, בהטבות שלהן הם זוכים ובגובה המשכורת עצמה. כעובדים שכירים, גם עובדי הצווארון הלבן מאוגדים לעיתים באיגודים מקצועיים משלהם, ואף הם עשויים לנקוט בצעדים כגון עיצומים או שביתות, במסגרת מאבקים לשיפור תנאי עבודתם. עם זאת, תופעה זו שכיחה הרבה יותר באירופה מאשר בארצות הברית, שבה פחות מ-10% מכלל העובדים במגזר הפרטי חברים באיגודים מקצועיים. הסוציולוג האמריקאי סי. רייט מילס ערך מחקר מעמיק על עובדי הצווארון הלבן, ופרסם את מסקנותיו בספר בשנת 1951. בספרו הוא טען שעובדי הצווארון הלבן סובלים מתחושה חזקה של ניכור, הנובעת מכך שהם אינם מוכרים רק את זמנם, אלא הם נאלצים אף למכור את אישיותם ולעשות זאת "עם חיוך על הפנים". הוא הביא כדוגמה את סוכני הביטוח (דוגמה שהייתה קרובה ללבו, מאחר שאביו היה סוכן ביטוח). ערך מורחב – עבירת צווארון לבן בקרימינולוגיה, "עבירות צווארון לבן" הן עבירות המבוצעות בדרך כלל על ידי אנשים ממעמד הביניים או מהמעמד הגבוה, במסגרת או בקשר למקום עבודתם. עבירות צווארון לבן מבוצעות ללא שימוש באלימות. דוגמאות לעבירות צווארון לבן: מעילה, מרמה והפרת אמונים, שוחד, סחר במידע פנים. צווארון כחול צווארון ורוד עובד ידע מדיה וקבצים בנושא צווארון לבן בוויקישיתוף
פרישה לגמלאות

המונח "פרישה" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו פרישה (פירושונים). פרישה לגִמְלָאוֹת היא סיום העבודה בעיקר עקב גיל (בין אם הגעה לגיל פרישה, או גיל אחר) או מסיבות אחרות (כגון בריאות). בעקבות הפרישה לגמלאות מקבל האדם, במקרים רבים, פנסיה (גִּמְלָה תקופתית) מקרן פנסיה או מן המעביד (ואז הפרישה נקראת גם פרישה לפנסיה), או כספים שצבר בתקופת עבודתו (כגון כספי קופת גמל, פיצויים) המשמשים לפרנסתו לאחר הפרישה. כן נהנים הפורשים לגמלאות, בדרך כלל, מקצבות הביטוח הלאומי (קצבת זקנה, קצבת נכות). פרישה לגמלאות היא צעד פורמלי לעובד השכיר, המסיים את יחסי עובד-מעביד ומזכה את העובד בפיצויי פיטורים. פרישה לגמלאות מתקיימת גם אצל עובד עצמאי, על פי החלטתו. פרישה לגמלאות היא שינוי מהותי בחיי האדם העובד, ממצב שבו יום-יום עליו להתייצב לעבודתו, למצב שבו לא מוטלת עליו חובה כזו, וכל זמנו בידו. שינוי מהותי כזה מצריך היערכות נאותה. מקומות עבודה גדולים מארגנים לעובדיהם המתקרבים לגיל פרישה פעילות של הכנה לפרישה, המסייעת למעבר קל של השינוי. בישראל נקבע גיל הפרישה בחוק גיל פרישה. גיל פרישת חובה הוא 67 שנה, ובגיל זה רשאי המעביד להורות לעובד לפרוש לגמלאות. נשים רשאיות לפרוש כבר בגיל 63, תוך זכאות לכל הזכויות הניתנות בגיל פרישה. שינוי גיל הפרישה לנשים עבר כתיקון לחוק גיל פרישה, תשס"ד-2004 החל מ - 1.2020, בתאריך 1.5.2022. גיל הפרישה לנשים ימשיך לעלות עד גיל 65 עבור ילידות 1970. [1]. נשים וגברים זכאים לפרוש החל מגיל 60 בפרישה מוקדמת, שבה ניתנות רק חלק מהזכויות הניתנות בגיל פרישה. בחלק ממקומות העבודה קיימים הסכמים הקובעים גיל פרישה אחר, מאוחר מזה הקבוע בחוק או מוקדם ממנו. כאשר עובד היה מבוטח בקרן פנסיה, עם פרישתו לגמלאות הוא מתחיל לקבל פנסיה מקרן הפנסיה לכל ימי חייו. החל משנת 2008 מסלול קצבה הוא מסלול חיסכון לפנסיה. מסלול זה הוא היחיד המזכה בהקלות מס הן לעובד והן למעסיק. קודם לכן התאפשר גם ביטוח פנסיוני במסלול הוני, שבו ניתן לחוסך אפשרות למשוך ללא מס את הכסף הפנסיוני שצבר. תשלומי פנסיה המשולמים למי שהגיע לגיל פרישה פטורים מדמי ביטוח לאומי וביטוח בריאות ונהנים מפטור ממס הכנסה עד תקרה של 4,903 ש"ח לחודש (בשנת 2024). תקרת הפטור נמוכה יותר כאשר העובד קיבל פטור ממס על כספי פיצויים/מענקים בעבר והיוון כספי פנסיה. קבלת הפטור ממס הכנסה על הפנסיה, לאחר גיל הפרישה, נקראת "קיבוע זכויות" ומחייבת הגשת בקשה לפקיד שומה . ליאת קוליק, לבלוב בעת שלכת - הפרישה מעבודה בעידן של שינויים, הוצאת רסלינג, 2022. מדריכים לפרישה וגמלאות, באתר נציבות שירות המדינה הארכת שירות מעבר לגיל פרישה, באתר נציבות שירות המדינה מדריך לעובד לקראת פרישה לגמלאות (פנסיה), באתר כל זכות כרמל שרייר, החיים קצרים ויקרים, צאו לפנסיה, באתר TheMarker‏, 3 ביולי 2018 פרישה מעבודה, דף שער בספרייה הלאומית חוק גיל פרישה (תיקון מס' 6), התשע"ז-2017