laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ריק ואוטרס

הנדריק אמיל (ריק) ואוטרס (בהולנדית: Hendrik Emil (Rik) Wouters;‏ 21 באוגוסט 1882 – 11 ביולי 1916) היה פסל וצייר בלגי. נחשב אחד האמנים הבלגים הבולטים במאה העשרים, אם כי בשאר העולם לא זכה לפרסום רב. ואוטרס נולד בעיר מכלן. בגיל 11 החל לעבוד בסטודיו של אביו שהיה נגר אומן. מאוחר יותר למד ציור במכלן וב-1902 עבר לבריסל והחל ללמוד פיסול. בשנותיו הראשונות כאמן עסק בעיקר בפיסול. הוא התאהב בהלן (נל) דוארינקס - נערה ששימשה לו מודל, ונשא אותה לאישה, ומאז היוותה את הדמות המרכזית בחלק גדול מיצירותיו. בציורים רבים אשתו נראית מגהצת, מלמדת את הילדה לקרוא; יש איור שבו היא מצחצחת נעליים. בפיסול הושפע ואוטרס בעיקר מאוגוסט רודן. כצייר אפשר לשייכו לזרם הפוביזם. המבקרים הפריזאים דחו אותו בטענה שהוא מחקה את סגנונם של מאטיס ושל סזאן. למעשה ואוטרס הגיע לפריז רק ב-1911. עד אז היה מבודד מן המתרחש בצרפת וראה רק צילומי שחור-לבן של יצירותיו של סזאן, ממנו אכן הושפע רבות. גם לצייר הבלגי ג'יימס אנסור הייתה השפעה רבה עליו. כמו הפוביסטים גם בציוריו בולטים הצבעים החזקים והחיים והיציאה מהמציאות האובייקטיבית לטובת תפיסת המציאות הסובייקטיבית המשתמשת בכתמי צבע כאמצעי ביטוי. ואוטרס ואשתו חיו בדלות עד אשר ב-1911 חתם חוזה עם גלריה בבריסל. במלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא הבלגי ונמלט עם יחידתו להולנד. הוא נכלא יחד עם יחידתו כשבויי מלחמה על ידי ההולנדים ששמרו על נייטרליות במלחמה. שוחרר מהשבי בהולנד לאחר שחלה בסרטן, ומת באמסטרדם לאחר מספר חודשים, בטרם מלאו לו 34 שנים. פסלים: Het zotte geweld Huiselijke zorgen מדיה וקבצים בנושא ריק ואוטרס בוויקישיתוף מאמר על פתיחה של תערוכה רטרוספקטיבית ריק ואוטרס (אורכב 17.10.2013 בארכיון Wayback Machine), באתר המכון הבלגי לאמנות Rik Wouters A Retrospective Exhibition 10 במרץ 2017, באתר המוזיאון המלכותי הבלגי לאמנויות (אנ') Catalogus- Catalogue, RIK WOUTERS, 2002, Brussel: Paleis voor Schone Kunsten Brussel, 2002, עמ' 51-195. (בצרפתית , פלמית)
איים בזרם

איים בזרם (באנגלית: Islands in the Stream) הוא ספרו האחרון של ארנסט המינגוויי. הספר יצא לאור ב-1970, תשע שנים לאחר מותו של המינגוויי. הספר תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר, והמהדורה החדשה על ידי יואב כ"ץ. חלק מחוויות חייו של המינגוויי נתנו השראה לסיפור, חייו באיים הקריביים וחוויותיו כמתנדב בחיפוש אחר צוללות גרמניות במלחמת העולם השנייה, באותו אזור. הרומן בנוי משלושה חלקים. החלק הראשון, "בימיני" (Bimini), מתאר מספר שבועות בביתו של גיבור הסיפור, תומאס האדסון. האדסון הוא צייר מצליח המתגורר על אי הנופש האקזוטי בימיני דרומית לפלורידה, אשר בעברו לחם במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים בספרד. שלושת בניו הצעירים, החיים בנפרד ממנו מגיעים אליו, ויחד עמו ועם חבריו יוצאי הדופן, מבלים את חופשת הקיץ. החלק השני, "קובה" (Cuba), הוא פרק קודר ובו האדסון, למוד סבל, משרת כקצין מודיעין ומבצעים מיוחדים במשרד לשירותים אסטרטגיים במלחמת העולם השנייה. הוא מגיע לחופשה קצרה בהוואנה, חופשה שאת רובה הוא מבלה בשתייה בבאר אפלולי בעיר. בהמשך מתואר מפגשם של האדסון וגרושתו, המחדשים את אהבתם. החלק השלישי, "בים" (At Sea), הוא סיפור פעולה הדוק ומפורט, המתאר את קרב המוחות בין אנשי הצוללות הגרמניות בים הקריבי ובין האדסון וצוותו, אנשי המשרד לשירותים אסטרטגיים, אשר צדים אותם. בשירו "לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ" מזכיר מאיר אריאל את הספר, כשהוא מתאר בשיר חייל במוצב הסמוך לתעלת סואץ הקורא את הספר: קורא "איים בזרם" מאת ארנסט המינגווי תרגם את זה יפה אהרן אמיר. — לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ ארבעת הבתים הראשונים בשיר מתארים בקצרה אירועים המופיעים בספר. תרגום: אהרן אמיר, עם עובד, 1972. (הספר בקטלוג ULI) תרגום: יואב כץ, פן, 2006. (הספר בקטלוג ULI) "לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ" – מילות השיר שכתב והלחין מאיר אריאל, באתר שירונט. אילת שמיר, איפה יש בספרות המודרנית עוד דמויות כאלה, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2006. ארנסט המינגוויי, "איים בזרם", ידיעות ספרים, 2006, עמוד 13. ארנסט המינגוויי, "איים בזרם", ידיעות ספרים, 2006, עמודים 15-16. ארנסט המינגוויי, "איים בזרם", ידיעות ספרים, 2006, עמוד 412. ארנסט המינגוויי, "איים בזרם", ידיעות ספרים, 2006, עמוד 337. ארנסט המינגוויי, "איים בזרם", ידיעות ספרים, 2006, עמוד 466. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ענת גת

ענת ויינשטיין-ברקוביץ (נולדה ב-28 במרץ 1970), הידועה בשם העט ענת גת, היא סופרת, עיתונאית ותסריטאית ישראלית. היא בעלת תואר ראשון מהפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן, למדה לימודי תעודה בעיתונות ותקשורת ב"כותרת", סיימה בהצטיינות את לימודי התואר שני בתקשורת פוליטית בחוג למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב. כתבה בעיתוני ילדים, נוער, הורות ומשפחה ופרסמה עד עתה 17 ספרים לילדים ולנוער. בין ספריה לילדים ונוער הטרילוגיה "משלחת נוער", "במבה באמבטיה", "זה רק יתוש", "אפשר גם אחרת" קובץ סיפורים בנושא מניעת אלימות, מספר ספרים בסדרת "חלומות מקומיים". כתבה במשך שנים את המדור "חטאי נעורים" ב"מעריב לנוער". בתחום התסריטאות, פיתחה וכתבה פרקים בסדרה "חלומות נעורים". מחברת הספר "הריון בגדול" - מדריך להורים בהריון מרובה עוברים, כתבה במגזינים שונים כתבות בנושא הורות ומשפחה. ויינשטיין-ברקוביץ היא אמא לארבעה ילדים, בהם תאומים זהים, תושבת אשקלון. לאחר סיום תפקידה כדוברת עיריית אשקלון, הייתה ענת הדוברת של השר יולי אדלשטיין, וכיום היא מרצה לתקשורת במרכז למחוננים ומצטיינים באשקלון ואשדוד. הספרים של ענת גת, באתר "סימניה" רשימת הפרסומים של ענת גת, בקטלוג הספרייה הלאומית ענת גת, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל ענת גת, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ענת גת, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בוכה בגשם

בוכה בגשם הוא סרט ישראלי של ימין מסיקה, הרביעי אשר ביים בכיכובו של אבי ביטר. בסרט זה, כמו בשאר סרטיו, משחק אבי את עצמו, זמר מזרחי מצליח אשר נדחק לשולי החברה על ידי התקשורת בגלל סגנון שירתו המזרחי הכבד. אבי (אבי ביטר) מופיע במועדון זמר מזרחי בדרום תל אביב ביחד עם רוני (דני חדד). רוני אינו מעוניין לשיר עוד מוזיקה מזרחית והוא משנה את סגנונו על מנת למצוא חן בעיני התקשורת, דבר אשר קהל המועדון אינו רואה בעין יפה. לאחר שמיקו, בעל המועדון (בבר יוקו), מפטר את רוני, מחליט רוני לנקום באבי, והוא שולח את חברתו לחיים בטי (אתי בוחבוט) שתגרום לאבי להתאהב בה, ודרך זה לגרום לו להתדרדר, לא להגיע להופעות ולאולפנים ובדרך זו לגרום למיקו להחזיר שוב את רוני למועדון. אלברט, האמרגן של אבי (ירמי קדושי) רואה את הנעשה מהצד ומתנגד לקשר של אבי עם בטי. בטי מבינה שלבדה היא לא תצליח לגרום לאבי לזנוח את מקצועו כיוון שאחותו הקטנה של אבי מתפקדת כמנהלת האישית שלו. על מנת להוציא את אחותו של אבי מהתמונה היא שולחת את רוני אליה כדי שיכבוש את לִבה ויסיט אותה מניהול לוח הזמנים של אבי. רוני מסמם את אחותו של אבי ואונס אותה כשהיא מחוסרת הכרה. כאשר נודע הדבר לאבי הוא מכה את אחותו ומאשימה בפגיעה בכבוד המשפחה. בעקבות כך בורחת אחותו למטבח ושם מתאבדת באמצעות אקדח. כאשר אבי מגלה מי עומד מאחורי המזימה, הוא ואלברט אורבים לבטי ולרוני מחוץ לביתם ויורים בהם. בטי נהרגת ורוני נפצע בידו. אבי מוכיח את רוני על בגידתו בתרבות המזרחית ורוני מתחרט על מעשיו. הסרט מסתיים כאשר אבי חוזר לשיר במועדון ואלברט נמצא בכלא בעקבות הרצח שביצע. נשרף בכאב – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי כמה היא יפה – מילים: דני שושן / לחן טורקי מביט מרחוק – מילים: אבי ביטר / לחן: אבי ביטר תתביישי – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי כאב ואכזבות – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי דואט הפרדה – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי אל תתאהבי – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי שים לב – מילים: גילי גנני / לחן טורקי / מבצעת: ליאת בנאי במאי – ימין מסיקה עוזר במאי – ירמי קדושי מפיק – אבי ביטר מפיק בפועל – ימין מסיקה תסריט – ירמי קדושי עוזר תסריטאי – יגאל מוסאי מלהק - בבר יוקו מלחין – עדי לאון מנהל מוזיקלי – אבי ביטר מאפרת – סיגל שטיינפלד "בוכה בגשם", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בוכה בגשם", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אתר הפקות המזרח בע"מ
מרדכי אריאלי

מרדכי אריאלי (1909, פולין - 9 באוקטובר 1993, ישראל) היה צייר ישראלי. נולד בשם מרדכי מורז'ינסקי בעיר סובאלקי שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית, למשפחה מסורתית. אביו היה צייר. למד ב"חדר" ובבית ספר עממי רוסי. המשיך לימודיו במשך שבע שנים בבית ספר תיכון עברי. בעקבות הכרות עם הצייר בוריס שץ, שהמליץ לו לנסוע לארץ ישראל וללמוד בבצלאל, עלה ארצה ב-1926. בבצלאל למד עד סגירת המוסד ב-1928 ונחשב לאחד "המורדים", בשל נטיתו לציור מודרני. בעקבות אחיו, דוד מורז'ינסקי, נסע ב-1931 לפריז ולמד שם בגראנד שומייר ובאקול פופרייר דה דסון עד 1934. לאחר שובו לארץ עבד בבניין ומאוחר יותר החל לעבוד כצייר שלטי הפרסומת לסרטים בקולנוע "מגדלור". התמיד במלאכה זו במשך 18 שנים. בשנת 1937 הצטרף לאגודת הציירים והפסלים וב-1949 חבר לקבוצת "אופקים חדשים", שימש כמזכיר הקבוצה בין השנים 57–1953 והציג בכל תערוכות הקבוצה בארץ ובעולם. אריאלי התגורר ברחוב קרני ברמת-אביב. נפטר בכ"ד בתשרי תשנ"ד ונטמן בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו את רעייתו אסתר אריאלי, שני ילדים גדעון ואולי. 1955, 1961 - פרס דיזנגוף, מטעם עיריית תל אביב. 1954, 1962 - פרס משרד החינוך והתרבות. 1953, 1958 - פרס ההסתדרות. 1944, 1948, 1963 - גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב. 1951 - מוזיאון תל אביב. 1957 - בית האמנים, ירושלים. 1966 - בית האמנים, תל אביב. 1969 - גלריה ריבנפלד, יפו העתיקה. 1970 - בית עמנואל, רמת-גן. 1973, 1994 - גלריה רוזנפלד, תל אביב. גילה בלס, אופקים חדשים, הוצאת הספרים רשפים, תש"ם, 1980. מדיה וקבצים בנושא מרדכי אריאלי בוויקישיתוף מרדכי אריאלי, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל מידע לאספנים אודות מרדכי אריאלי, באתר עסקי אמנות ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לאון פסטרנק

לאון פסטרנק (בפולנית: Leon Pasternak;‏ 12 באוגוסט 1910 או 1909 – 14 בנובמבר 1969) היה משורר וסאטיריקן יהודי-פולני. לאון פסטרנק נולד בלמברג שבגליציה, באימפריה האוסטרו-הונגרית (כעבור שנים אחדות עברה לרשות הרפובליקה הפולנית הצעירה; כיום לביב בתחומי אוקראינה של ימינו). בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה פסטרנק צעיר חדור אידיאלים, שפרסם שירים סאטיריים בכתבי עת סוציאליסטיים. כתיבתו עוררה עליו את זעם השלטונות, ופסטרנק נאלץ לעזוב את לבוב לטובת ורשה. בוורשה הוא התפרסם עד מהרה, ויחד עם ידידו סטניסלב יז'י לץ ייסד תיאטרון סאטירי אנטי-ממסדי. התיאטרון נסגר על ידי השלטונות כעבור שמונה הופעות בלבד, ופסטרנק נשלח למאסר. בשנת 1934 נשלח פסטרנק, שהיה אז בן 24, לכלא ברזה קרטוסקה, שבו כלאה ממשלת פולין אקטיביסטים קומוניסטים בשנות ה-30. בניסיון להקל עליו את תנאי המאסר הקשים, שרבים מהאסירים לא עמדו בהם, נהגו בנותיה של דודתו רגינה פסטרנק להביא לו מגליציה הרחוקה בגדים חמים ומזון. באותן השנים ממש שבהן נרדף לאון פסטרנק ונאסר בשל מאבקו האידאולוגי, נרדף מעבר לגבול הרוסי דודנו, המשורר בוריס פסטרנק, משום שסירב לתמוך ב"טיהורים" של סטלין. המזל האיר לו יותר מאשר לבן דודו הפולני – שמו של בוריס פסטרנק היה ברשימת המועמדים להישלח לסיביר, אך ברגע האחרון נמחק מהרשימה. לאחר כשנה שוחרר לאון פסטרנק מהכלא. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לברית המועצות, הצטרף לצבא האדום, ולחם בנאצים בתור קצין בדיוויזיה הפולנית. פסטרנק חיבר גם רבים משירי הלכת שמילותיהן מרוממות הרוח שימשו השראה ומוטיבציה לחיילים במלחמתם העיקשת בנאצים. לאחר המלחמה נבחר לסגן יושב-הראש של איגוד הסופרים הפולנים. פסטרנק היה נשוי לשחקנית הקולנוע הפולנייה ממוצא יהודי רישרדה חנין (Ryszarda Hanin). לאון פסטרנק נפטר ב-1969 בוורשה בירת פולין. "לאון פסטרנק היה אידיאליסט עד לסוף, נאמן לעקרונותיו עד לנשימתו האחרונה", כך אמר עליו הסופר והסטיריקן הפולני המפורסם רישרד מארֶק גרונסקי (Groński). מדיה וקבצים בנושא לאון פסטרנק בוויקישיתוף
אורי קלאוזנר

אורי קלאוזנר (נולד ב-21 בינואר 1963) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי. את שירותו הצבאי מילא בתיאטרון צה"ל שם כתב וביים מופעים ללהקות צבאיות ולתיאטרון. קלאוזנר הוא בוגר מגמת משחק בחוג לתיאטרון, ומגמת בימוי והפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1997 הקים את "סטודיו קיי" שאותו ניהל עד שנת 2004 ועמו ערך סדנאות בתחום הקולנוע והטלוויזיה ברחבי הארץ. החל משנת 2018, קלאוזנר לוקח חלק פעיל בקהילת Horizon לחינוך לחלל מטעם קרן רמון. קלאוזנר כתב וביים את הסרטים "שעשועי פרויד" (1991) ו"רגעים של חסד" (48 דק', 2001). הוא התפרסם לראשונה בעקבות תפקידו בסרט "החיים על פי אגפא" של אסי דיין, שם שיחק בתפקיד ערס בהמי בשם משה, חבר בחבורה של לוי ומלכה (בגילומם של שמיל בן ארי ורבקה נוימן). דמויות משנה אלו כיכבו גם בסרט השני בטרילוגיה של דיין - "שמיכה חשמלית ושמה משה", הפעם כדמויות הראשיות סביבן סובבת העלילה. בשנת 2001, שיחק בסרטו השני של הבמאי בני תורתי "כיכר החלומות" (זוכה 5 פרסי אופיר) ובסרטו השלישי של תורתי "בלדה לאביב הבוכה" (זוכה 4 פרסי אופיר). בנוסף, שיחק קלאוזנר בסדרות טלוויזיה רבות, ביניהן: "תמונות יפואיות", "רמת אביב גימל", "כחול עמוק", "הסודות של כנרת", "שבתות וחגים", " "תיק סגור", "השיר שלנו", "מילואים", "גאליס", "מבצע קיפוד", סדרת הנוער של ערוץ הילדים, "דאוס", העונה השלישית של הטלנובלה "האלופה" אשר שודרה ב-HOT3, וכן בדרמת הפשע של רשף לוי "הבורר" ועוד. קלאוזנר הופיע בסרטי קולנוע רבים של מגוון במאים מובילים בתעשייה המקומית, ביניהם: "גמר גביע" של ערן ריקליס, "החיים על פי אגפא" ו"שמיכה חשמלית ושמה משה" של אסי דיין, "ההסדר" ואזור חופשי" של עמוס גיתאי, "10% ילדה שלי", "כיכר החלומות" ובלדה לאביב הבוכה" של בני תורתי, "שנת אפס" של יוסף פיצ'חדזה, "פנסיון פראכט" של תמר ירום, "בקרוב יקרה לך משהו טוב" של אייל שיראי ועוד רבים אחרים. בשנת 2015 הופיע קלאוזנר בסרט הקולנוע "היורד למעלה", בבימויו של אלעד קידן. בגין עבודתו על סרט זה, קלאוזנר זכה בפרס "השחקן הטוב ביותר" מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל לשנת 2015. באותה שנה שיחק בסרט "פנסיון פראכט", דרמה תקופתית בבימויה של תמר ירום, ובסרט "10% ילדה שלי", דרמה קומית של הבמאי אורי בר-און. בשנת 2016 גילם את הרב פיינשטיין בעונתה השנייה של סדרת המתח "פצועים בראש" ששודרה ב-HOT3 ויצרו חנן סביון וגיא עמיר. ב-2018 שיחק בדרמה החרדית אוטונומיות. לצד יתר עיסוקיו כיום, קלאוזנר הוא גם מנחה סדנאות משחק מול מצלמה. מדיה וקבצים בנושא אורי קלאוזנר בוויקישיתוף אורי קלאוזנר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אורי קלאוזנר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אורי קלאוזנר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי אורי קלאוזנר, באתר ספר הקולנוע הישראלי אורי קלאוזנר, באתר AllMovie (באנגלית) אורי קלאוזנר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אורי קלאוזנר, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים רותי זוארץ, ‏זה שעולה: אורי קלאוזנר משחק כבר 25 שנה ועדיין לא מוכר את עצמו תמורת נזיד עדשים, באתר מעריב אונליין, 28 בדצמבר 2015 נירית אנדרמן, "הגננת" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2015
פרלוד לחולית

פרלוד לחולית (שנקראת גם סדרת הבתים) היא טרילוגיית ספרי קדימונים מאת בריאן הרברט וקווין ג'יי. אנדרסון, שמתרחשת ביקום של חולית שיצר פרנק הרברט. הטרילוגיה מבוססת בחלקה על רשומות שפרנק הרברט השאיר לפני מותו. הסדרה מתרחשת בשנים שהובילו לאירועי חולית המקורי. ספרי הטרילוגיה הם: חולית בית אטריידיס חולית בית הארקונן חולית בית קורינו האירועים בתחילת טרילוגיית פרלוד לחולית מתרחשים כשלושים וחמש שנים לפני תחילת האירועים בחולית. הטרילוגיה נותנת הרבה מידע על דמויות רבות המופיעות בסדרה של פרנק הרברט. בעוד שחלק מן המידע המוצג בטרילוגיה תואם למידע שניתן בספריו של פרנק הרברט, חלק ממנו סותר אותו ישירות. הטרילוגיה מציגה את עברן של דמויות רבות. הברון ולדימיר הארקונן, דנקן איידהו וגורני האלק המשועבדים אצל ההארקוננים, הדוכס לטו אטריידיס הצעיר, הגבירה ג'סיקה בתור מתלמדת במסדר בנות גשרית, שאדם הרביעי בצעירותו ועוד. הטרילוגיה תורגמה לעברית על ידי דורית לנדס. הטרילוגיה זכתה לשיווק רחב והובילה ליצירת דור חדש של מעריצי חולית. עם זאת, קוראים רבים, בעיקר אלה שקראו את הסדרה של פרנק הרברט, ביקרו את הסדרה לרעה. רבים טוענים כי כתיבתם של בריאן הרברט וקווין ג'יי. אנדרסון אינה עמוקה ופילוסופית כמו כתיבתו של פרנק הרברט, וכי הסתירות בין הקדימונים לסדרה המקורית מפריעים. יצחק קריטי, המשכה וראשיתה של הסאגה המד"בית, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2001
ארמון בלוו

ארמון בלוו (בגרמנית: Schloss Bellevue, "שלוס בלוי") הוא ארמון המצוי במרכז ברלין, בצידו הצפוני של פארק הטירגארטן בקרבת נהר השפרה, ובסמוך לעמוד הניצחון של ברלין. מאז שנת 1994 מהווה הארמון מקום מגוריו הרשמי של נשיא גרמניה. הארמון נקרא "בלוו" (בצרפתית: "נוף יפה") בשל הנוף הנשקף אליו מכיוון נהר השפרה. הארמון נבנה בשנת 1786 עבור הנסיך פרדיננד מפרוסיה, אחיו הצעיר של המלך פרידריך השני. הארמון תוכנן על ידי האדריכל פיליפ דניאל באומן כארמון קיץ, ונבנה במקום בו עמד קודם לכם בית אחוזה שנבנה בשנת 1743 על ידי גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף. ארמון בלוו היה המבנה הראשון בגרמניה שנבנה בסגנון נאו קלאסי. ב-3 בספטמבר 1870 נחתם בארמון החוזה אשר סיים את מלחמת צרפת–פרוסיה. הארמון שימש כמקום המגורים הרשמי של יורש העצר הגרמני עד שנת 1918. בשנות ה-30 של המאה ה-20 שימש הארמון כמוזיאון לאתנוגרפיה. בתקופת השלטון הנאצי שימש המבנה כבית אירוח רשמי עבור השלטון הנאצי. מאז שנת 1957 שימש הארמון כמקום מגורים עבור נשיא גרמניה בעת שהותו בברלין (כאשר מקום המגורים הרשמי של הנשיא היה בוילה האמרשמידט בבון). בשנת 1987 שופץ המבנה ולאחר איחוד גרמניה המערבית עם גרמניה המזרחית הפך, בשנת 1994, למקום המגורים הנשיאותי הרשמי. בשנים 2004–2005 נערכו במבנה שיפוצים נוספים ובאותה עת התגורר הנשיא בארמון שרלוטנבורג. לארמון מבנה מרכזי המעוטר בעמודים קורינתיים, ושני אגפים צידיים ("אגף הנשים" ו"אגף השפרה"). ארמון בלוו בלילה הבניין העגול- בניין משרדי הנשיאות הגרמנית שבסמוך לארמון בלוו נשיא ארצות הברית ברק אובמה בעת ביקורו בגרמניה, 2013 טקס קבלת פנים של הצבא הגרמני ברחבת ארמון בלוו חדר הנשפים חדר האוכל הגדול המשרד הטקסי של נשיא גרמניה מדיה וקבצים בנושא ארמון בלוו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון בלוו (בגרמנית) תיאור המבנה באתר Berlin Tourism
רחוב 17 ביוני

רחוב 17 ביוני (בגרמנית: Straße des 17. Juni) הוא רחוב במרכז ברלין בירת גרמניה. רחוב זה מהווה את המשכו לכיוון מערב של שדרת אונטר דן לינדן. הרחוב חוצה את הטירגארטן. בקצהו המזרחי נמצא שער ברנדנבורג ובקצהו המערבי נמצאת כיכר ארנסט-רוטר שבשרלוטנבורג. במרכז הרחוב נמצאת כיכר הכוכב הגדול ובמרכז עמוד הניצחון של ברלין. בקצהו המזרחי של הרחוב נמצא אנדרטת המלחמה הסובייטית שנבנתה בשנת 1945. הרחוב משמש כאתר ההזנקה של מרתון ברלין. הדרך נסללה בשנת 1799 ושימשה הדרך הראשית לברלין מכיוון מערב, וציר הקישור המרכזי בין פרוורי מערב ברלין למרכז העיר. קודם למלחמת העולם השנייה נקראה הדרך "שארלוטנבורגר שוסה" (Charlottenburger Chaussee) מאחר שהדרך קישרה את העיר לפרוור שרלוטנבורג. בתקופת השלטון הנאצית הורחבה הדרך כחלק מציר מזרח-מערב שנבנה עבור התהלוכות הצבאיות של המפלגה הנאצית. בשלהי מלחמת העולם השנייה, במהלך הקרב על ברלין, ולאחר שהעיר הוקפה על ידי הצבא הסובייטי ובשל הארטילריה הסובייטית לא יכלו הנאצים להשתמש בשדות התעופה של ברלין, שימשה דרך זו כאתר הנחיתה העיקרי של בכירי הצבא הנאצי אשר הגיעו לפיהררבונקר. בשנת 1953 שונה שם הרחוב לרחוב 17 ביוני על מנת לציין את מרד הפועלים של מזרח גרמניה שחל בתאריך זה. מדיה וקבצים בנושא רחוב 17 ביוני בוויקישיתוף הרחוב בתקופת השלטון הנאצי - כחלק מ"ציר מזרח מערב" ("Ost-West Achse")
כף אגולס

כף אגולַס (באנגלית: Cape Agulhas, באפריקאנס: Kaap Agulhas, במקור בפורטוגזית: Cabo das Agulhas) הוא הנקודה הדרומית ביותר ביבשת אפריקה, והנקודה המפרידה בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס ההודי. הכף נמצא כ-170 קילומטר דרומית-מזרחית לעיר קייפטאון. שם הכף ניתן לו על ידי הנווט הפורטוגזי הנודע ברתולומיאו דיאש שקרא לו Cabo das Agulhas (בעברית - "כף המחטים") מכיוון שבנקודה זו הצפון המגנטי והצפון האמיתי - התאחדו. הכף ממוקם 150 קילומטר דרום מזרחית לכף התקווה הטובה ולפעמים נחשב במקומו לאחד משלושת הכפים הגדולים (כף התקווה הטובה, כף הורן וכף לווין). ההרים על הכף שייכים לרכס הר השולחן אשר מגיע עד פאתי העיר קייפטאון עצמה. האזור נחשב למקום הטוב ביותר לצלילה בדרום אפריקה בזכות מיני הדגים הרבים הנמצאים בים באזור זה. בכף כמו בכל אזור החוף הדרומי של דרום אפריקה שורר מזג אוויר נוח המושך תיירים רבים. עם זאת, ההפלגה באזור נחשבת מסוכנת בגלל הרוחות החזקות בים וסערות המלוות בגלי פרא המגיעים לגובה של 30 מטר והיכולים להטביע גם ספינות גדולות. הסיבה לסערות הרבות היא ההתנגשות בין הזרם סביב-קוטבי האנטארקטי הקריר הנושב ממערב למזרח לזרם אגולס החמים הנושב באזור הכף. בעבר הכף היה מוכר כאחד המקומות המסוכנים ביותר לימאים, ורבים מהם איבדו את חייהם כשנקלעו לסערות ולסחף והתרסקו עם ספינותיהם על הסלעים. מדיה וקבצים בנושא כף אגולס בוויקישיתוף כף אגולס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כף אגוליאש, באתר western-cape-info Cape Agulhas, Western Cape באתר ההיסטוריה של דרום אפריקה Cape of Needles The Treacherous and Productive Seas of Southern Africa J. K. M allory, ABNORMAL WAVES ON THE SOUTH EAST COAST, International Hydrographic Review HOW THE COLOSSAL FREAK WAVES OFF THE COAST OF SOUTH AFRICA WORK ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של דרום אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ראש ממשלת טורקיה

ראש ממשלת טורקיה (בטורקית: Türkiye Cumhuriyeti başbakanı ובדרך כלל רק Başbakan - ראש הממשלה) הייתה משרה שהמחזיק בה היה ראש מועצת השרים בטורקיה. היה אחראי על שיתוף הפעולה בין השרים ועל מימושה של מדיניות הממשלה, והיה עליו לפקח על כך שהשרים פועלים בהתאם להוראות החוקה והחוק. ראש הממשלה התמנה בידי נשיא טורקיה מקרב חברי האספה הלאומית ועליו להציג את שריו בפני האספה. האספה אישרה את המינוי בהצבאת אימון בתוך שבוע ולאחר שהממשלה הציגה בפניה את תוכנית פעולתה. כל אחד מהשרים היה אחראי בפני ראש הממשלה לעניינים עליהם מופקד משרדו ולפעולות הכפופים לו. משרד ראש ממשלת טורקיה כונה "באשבקנלק" (Başbakanlık). ראש הממשלה האחרון שכיהן בטורקיה היה בינאלי ילדרים, ראש הממשלה ה-28 במספר. על פי משאל העם שהתקיים באפריל 2017, תפקיד ראש הממשלה התבטל והתמזג עם תפקיד הנשיא, עם מעבר טורקיה למשטר נשיאותי, בדומה לזה הקיים בארצות הברית. עם הקמתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-23 באפריל 1923 נבחר מוסטפא כמאל לנשיאה. רק ב-1921 קיבלה האספה הלאומית את חוקתה הראשונה וזו עמדה בתוקף גם לאחר הכרזת העצמאות של טורקיה ועד שנת 1924. חוקת 1921 הייתה קצרה ולקונית ולא הזכירה כלל את הנשיא או את ראש הממשלה. נשיא האספה תיפקד כראש ממשלה אף שהלכה למעשה הוא היה בעצם יושב ראש האספה הלאומית. ביום הכרזת העצמאות של טורקיה, ב-29 באוקטובר 1923 שונתה החוקה הראשונה כך שקבעה בסעיף 10 את תפקידו של נשיא המדינה וסעיף 12 קבע כי האחרון ימנה, יחד עם האספה הלאומית, את ראש הממשלה (Başvekil בטורקית עות'מאנית). הלכה למעשה קבעה החוקה כי טורקיה היא רפובליקה נשיאותית והנשיא הוא ראש הרשות המבצעת. מצב זה נותר בעינו גם עם קבלתה של החוקה השנייה ב-1924. ב-1961 נכנסה החוקה השלישית של טורקיה לתוקפה לאחר משאל עם. חוקה זו ערכה שינויים מרחיקי לכת במבנה מוסדות המדינה ותפקידים, ובין היתר הפכה את המדינה לרפובליקה פרלמנטרית. הנשיא הפך לדמות ייצוגית אף כי שמר על מעמדו הרשמי כראש הרשות המבצעת, והסמכויות הביצועיות הופקדו בידיו של ראש הממשלה. לאחר ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה ב-1980 בוטלה החוקה מ-1961 ובמקומה התקבלה ב-1982 החוקה הרביעית בתולדות המדינה. חוקה זו שבה והרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת והשפיעה במידה רבה גם על סמכויותיו של ראש הממשלה. באפריל 2017 הוחלט במשאל עם לבטל את תפקיד ראש הממשלה ולמזגו עם תפקיד הנשיא. בתקופה זו "ראשי הממשלות" היו למעשה היושבי ראש של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. מדיה וקבצים בנושא ראש ממשלת טורקיה בוויקישיתוף ראש ממשלת טורקיה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתר משרד ראש ממשלת טורקיה
מפלגת התנועה הלאומית

מפלגת התנועה הלאומית או מפלגת הפעולה הלאומית (טורקית Milliyetçi Hareket Partisi, MHP) היא מפלגה בטורקיה אשר נוסדה על ידי אלפארסלן טירקש ב-1969. מצעה של המפלגה הוא ימני-קיצוני ולאומני-אתנוצנטרי בעיקרו, ולכן מתנגד להצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי. בשנת 1965 זכה אלפארסלן טירקש בשליטה ב"מפלגת הכפריים הרפובליקנים הלאומית" (Cumhuriyetçi Köylü Millet Partisi, CKMP) שנוסדה ב-1958 בעקבות מיזוגן של "מפלגת הרפובליקנים הלאומית" (Cumhuriyetçi Millet Partisi) ו"מפלגת הכפריים הטורקים" (Türkiye Köylü Partisi). ארבע שנים לאחר מכן שינתה המפלגה את שמה ל"מפלגת התנועה הלאומית". בשנות השבעים של המאה ה-20 נקטה המפלגה קו לאומני קיצוני וגזעני ברור, שכוון בעיקר כנגד כורדים וקומוניסטים, אולם גם כנגד בני לאומים אחרים: "לטורקים אין חברים או בני ברית אלא בקרב טורקים אחרים. טורקים! שובו לשורשיכם. אנו פונים אל לטורקים שאבותיהם הם טורקים... אלה שפילגו את אומתינו הם בוגדים יוונים, ארמנים ויהודים, וכורדים, בוסנים ואלבנים. איך אתם כטורקים יכולים לסבול את בני המיעוטים המטונפים האלה. הרחיקו מקרבינו את הארמנים והכורדים ואת כל אויבי הטורקים". המפלגה, כמו כל המפלגות הפוליטיות בטורקיה, פוזרה ונאסרה לאחר ההפיכה הצבאית השלישית במדינה ב-1980. יחד עמה נאסר קיומו של ארגון "הזאבים האפורים" (Bozkurtlar), ארגון הנוער של המפלגה, ו-220 מאנשיו כמו גם חלק מאנשי המפלגה וטירקש עצמו הועמדו לדין. טירקש נדון למאסר לתקופה של ארבע וחצי שנים. ב-1981 האשימו הרשויות הטורקיות את "הזאבים האפורים" בכ-700 מעשי רצח שהופנו בעיקר כנגד אנשי שמאל בין השנים 1974 ו-1980. ב-1983 קמה המפלגה שוב, הפעם בשם "מפלגת המשימה הלאומית" או "מפלגת המאבק הלאומי" (Milliyetçi Çalışma Partisi, MÇP), וב-1987 שב טירקש לכהן כמנהיגה. ב-1992 שבה המפלגה אל שמה המקורי. באותה שנה פרשה מהמפלגה הסיעה המסורתית בקרב חבריה בטענה כי המפלגה "נעדרת אמונה דתית" והקימה את "מפלגת האיחוד הגדול" (Büyük Birlik Partisi) המשלבת דוקטרינה דתית ולאומנית. עם מותו של טירקש ב-1997, ניסה מנהיג המפלגה החדש, דוולט בהצ'לי, להציג קו ימני מתון יותר, גם כלפי הדת. הוא הבטיח להסיר את התנגדותו בעניין איסור לבישת כיסוי ראש לנשים במוסדות ממשלה, נושא רגיש בטורקיה, במיוחד באוניברסיטאות ולהנהיג שיעורים בבתי הספר בנושאי דת. בבחירות שנערכו בטורקיה בעת גל הגאווה הלאומית שלאחר לכידת עבדוללה אג'לאן זכתה המפלגה ב-18% מהקולות והגיעה למקום השני. יחד עם מפלגת המולדת השתתפה המפלגה בממשלת קואליציה ברשות בולנט אג'וויט ממפלגת השמאל הדמוקרטי, אך בבחירות בשנת 2002 לא עברה את אחוז החסימה. בבחירות שנערכו במדינה ב-22 ביולי 2007 זכתה המפלגה ב-14.3% מהקולות וכתוצאה מכך ב-71 מושבים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה. עם זאת נותרה המפלגה באופוזיציה לאור העובדה שהמפלגה המובילה, מפלגת הצדק והפיתוח ברשות רג'פ טאיפ ארדואן, נהנית מרוב מוחלט באספה הלאומית. הזאבים האפורים מדיה וקבצים בנושא מפלגת התנועה הלאומית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מפלגת התנועה הלאומית (בטורקית) מפלגת התנועה הלאומית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מפלגת התנועה הלאומית, ברשת החברתית אינסטגרם מתוך מצע המפלגה בשנות השבעים לפי אתר Euro-Mediterranean Partnership ראו לדוגמה כאן