laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נחל קנה (מדבר יהודה)

נַחַל קָנֶה (בערבית: ואדי אלעֻ'וֵיר, שמשמעותו העמק הקטן), זורם בשוליים המזרחיים של צפון מדבר יהודה. שמו של הנחל ניתן לו על שם צמחי קנה מצוי הצומחים סביב עינות קנה בסמוך לשפך הנחל. הנחל מתחיל כ-3.5 ק"מ מצפון-מערב למצוקי דרגות והוא יורד לכיוון מצוק ההעתקים, בדרכו עובר ומתחתר בסלע הקירטון הרך ובסלעי הגיר והדולומיט של המצוק, ונשפך לים המלח בתחומי שמורת קנה וסמר. באזור המעבר בין רמת מדבר יהודה ומצוק העתקים, עובר בנחל שביל המחבר את מצוקי דרגות עם השביל הקדום שבין בקעת הורקניה וחורבת קומראן. נחל קנה, מדריך ישראל החדש : אנציקלופדיה, מסלולי טיול כרך 13 : מדבר יהודה ובקעת ים המלח, בעריכת ספי בן-יוסף, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2001, עמ' 197 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מזמורי שלמה

מזמורי שלמה הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, שנכתב ככל הנראה בארץ ישראל בין השנים 70 ו-45 לפני הספירה. בספר 18 מזמורים, הדומים למזמורי התהלים. אין כל ספק בין החוקרים כי הספר נכתב במקורו בעברית, וזאת על פי איכותו המכנית והגרועה של הנוסח שהשתמר ביוונית. אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי חסיד, יליד ירושלים, שחווה בעצמו את המאורעות בזמן כיבוש פומפיוס בשנת 63 לפני הספירה. בכל מקרה, המקור העברי אבד. הספר שנכתב בסגנון המזכיר את ספר התהילים מיוחס לשלמה המלך אולם בגוף המזמורים אין זכר לשלמה. בספר מוזכרים שליטים יהודים בארץ ישראל שמסוכסכים זה עם זה, ואויב נכרי שכובש את ירושלים. מעובדות אלו ועוד הסיקו רבים מהחוקרים שמחבר הספר הוא יהודי פרושי מהפלג שהתנגד נחרצות למלכות החשמונאים וראה בהם שליטים לא לגיטימיים. הדמויות שמוזכרות בספר הן בין היתר הורקנוס השני, אריסטובלוס אחיו, ופומפיוס הרומאי שכבש את ארץ ישראל וביטל את עצמאותה המדינית. כמו כן מהמזמורים בספר ניתן ללמוד הרבה על היחסים המתוחים ששררו בארץ ישראל בתקופת חיבורו, ובמיוחד בין הפרושים והצדוקים. בפרק ב מתייחס המשורר לרצח פומפיוס בחוף מצרים בשנת 48 לפנה"ס. חיבור אחר ושונה "האודות של שלמה" (Odes of Solomon) נצטרף בכתבי יד רבים ונכרך יחדיו עם מזמורי שלמה, כאילו חוברו שניהם בידי אותו מחבר, אך ברור כי אין הדבר כן: בעוד ש'מזמורי שלמה' נראה חיבור יהודי, הרי ש'מזמורי האודות אשר לשלמה' (Odes of Solomon), הם נוצריים במפורש. יעקב שלום ליכט, ס' מזמורי שלמה, ספרים חיצוניים וגנוזים, כרך ה', תשל"ח, אנציקלופדיה מקראית, עמ' 1112-1113, 1120 אברהם כהנא, מזמורי שלמה, ספרים החיצונים-חלק שני, תל אביב, תרצ"ז, עמ' 103–130. מזמורי שלמה, בתוך: הספרים החיצונים, כרך "כתובים אחרונים", מתורגמים ומפורשים על ידי א. ש. הרטום, הוצאת יבנה תל אביב. עמ' 129–163. יהושע אפרון, "מזמורי שלמה", השקיעה החשמונאית והנצרות, ציון ל, תשכ"ה, עמ' 1-46 (מידע בקטלוג רמב"י) מדיה וקבצים בנושא מזמורי שלמה בוויקישיתוף מזמורי שלמה, באתר ויקיטקסט מזמורי שלמה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אברהם שליט, הורדוס המלך, עמ' 355–356, הערה 110.
שלומי אברהם

שלומי אברהם (נולד ב-1982) הוא שחקן ישראלי. אברהם נולד וגדל בפתח תקווה. בחטיבת ביניים השתתף בחוג תיאטרון, ובכיתות י"א-י"ב למד במגמת תיאטרון בתיכון אחד העם בפתח תקווה. אחד ממוריו היה איתן לונדנר. בסוף י"ב שיחק אברהם בדרמת הטלוויזיה "הבלדה על ארי ודרצ'י", בבימויו של לונדנר. בצבא שירת במשך שלוש שנים בתל-השומר. במהלך שירותו הצבאי שיחק בסרט הסטודנטים "אנדרדוג" בבימויו של ערן מירב. אברהם גילם את דמותו של נתי, נער פנימייה. בשנים 2005–2008 למד במסלול התלת-שנתי בסטודיו למשחק ניסן נתיב. בין חבריו לכיתה היו יובל שרף, ידידיה ויטל, אבי קורניק, דני איסרליש, איתי חיון, נעמה עמית, אלינור קלוגר ואורטל חאיק. במהלך לימודיו זכה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל לשנת 2006/2007. כמו כן זכה במלגת הצטיינות לשנת 2008, מטעם קרן אסתר וד"ר ליאון אלי. בזמן לימודיו בניסן נתיב שיחק אברהם בסרטו של ערן קולירין "ביקור התזמורת" (2006). הוא מגלם את דמותו של פאפי, נער ביישן שמשדכים לו מישהי שהוא אינו מעוניין בה. באחת הסצינות אחד הנגנים מהתזמורת המצרית מלמד אותו איך להתנהג בדייט. החל מיולי 2010 משחק שלומי אברהם בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי", פרי עטו של ברטולט ברכט, בבימויו של אודי בן-משה, בתיאטרון הקאמרי בתפקיד דמויות רבות. הוא מגלם, בין היתר, את דמותו של שאווה, עוזרו של השופט אצדק (שלמה בר-אבא). בשנת 2011 היה אברהם מועמד על תפקידו לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית השחקן המבטיח. החל מיולי 2011 משחק שלומי אברהם בהצגה "אורזי המזוודות" מאת חנוך לוין, בבימויו של אודי בן-משה בקאמרי. הוא מגלם את הגיבן אבנר צחורי, דמות רגישה מאוד שכל אנשי השכונה מתנים צרותיהם בפניו. אבנר גר עם אחיו (יואב לוי) ואשתו (אנדריאה שוורץ) ובמהלך כל ההצגה הוא מעביר מזוודות לבית החדש שלו. אברהם היה מועמד על תפקידו בהצגה לפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2012 בקטגוריית השחקן המבטיח. בהצגה משחקים גם דרור קרן, רוזינה קמבוס, חנה מרון, רבקה מיכאלי, גילת אנקורי, עזרא דגן, אבי גרייניק, שירי גדני ואסתי קוסוביצקי. החל מיוני 2015 משחק שלומי אברהם בהצגה "גם הוא באצילים" מאת מולייר, בבימויו של אודי בן-משה בתיאטרון הקאמרי. אברהם שיחק בסרט "מאיה" בבימויה של מיכל בת-אדם (2010), שיחק בסרט "הבודדים" בבימויו של רנן שור (2010), בתפקיד אחד הסוהרים בכלא. בשנת 2016, החל אברהם לשחק בסדרת הטלוויזיה הקומית של Yes הטלוויזיה בלוויין שיצר גורי אלפי "האחיות המוצלחות שלי", בתפקיד מידד. בשנת 2018 החל לשחק במחזה "הילד חולם" מאת חנוך לוין בתפקידים: שותת דם, נער פיסח ו"משיח". בשנת 2020 החל לשחק במחזה "מחוברים לחיים" בתיאטרון הקאמרי מאת אלי ביז'אווי ובבימויו של אלון אופיר, שמבוסס על הסרט הצרפתי משנת 2011. מדיה וקבצים בנושא שלומי אברהם בוויקישיתוף שלומי אברהם, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שלומי אברהם, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי שלומי אברהם, באתר AllMovie (באנגלית) שלומי אברהם, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) שלומי אברהם, באתר אישים שלומי אברהם, באתר קרן הקולנוע הישראלי שלומי אברהם - מועמד לפרס השחקן המבטיח על תפקידים שונים בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי"(הקישור אינו פעיל), באתר פרס התיאטרון הישראלי רן בוקר, כוכב "האחיות המוצלחות שלי": "נפגעתי בשביל מידד", באתר ynet, 25 באפריל 2018
קולון

קוּלוֹן (Coulomb,‏ C או אמפר-שנייה) הוא יחידת מידה במערכת היחידות הבין-לאומית שנקבעה למטען חשמלי. יחידה זו קרויה על שם הפיזיקאי הצרפתי שארל-אוגוסטן דה קולון. החל מתאריך 20 במאי 2019 ההגדרה של הקולון היא יחידת מטען ששווה לזו של 1 1.602176634 × 10 − 19 {\displaystyle {\frac {1}{1.602176634\times 10^{-19}}}}  יחידות מטען בסיסיות (מטען האלקטרון בסימן חיובי). לפני כן ההגדרות הנפוצות היו: אשר עובר בתיל נושא זרם בן אמפר אחד במשך שנייה אחת. אשר יגרום לכוח דחייה בגודל   9 × 10 9 N {\displaystyle \ 9\times 10^{9}N} בין שני חלקיקים הטעונים כל אחד במטען זהה (של 1 קולון), ומרוחקים מטר אחד זה מזה. ההגדרה המדויקת ניתנת על ידי חוק קולון:   F = 1 4 π ϵ 0 q 2 r 2 {\displaystyle \ F={\frac {1}{4\pi \epsilon _{0}}}{\frac {q^{2}}{r^{2}}}} כאשר ϵ 0 {\displaystyle \epsilon _{0}} הוא המקדם הדיאלקטרי של הריק, הידוע גם בשם קבוע הדיאלקטריות של הריק, וגודלו 8.8541 × 10 − 12 {\displaystyle 8.8541\times 10^{-12}} . של כ-6242 קואדריליון (אמריקאי) אלקטרונים שהם   6.242 × 10 18   {\displaystyle \ 6.242\times 10^{18}\ } אלקטרונים. כלומר: מטען אלקטרון (מטען יסודי) מוגדר כ:   e = 1.602 × 10 − 19   Coul {\displaystyle \ e=1.602\times 10^{-19}\ {\mbox{Coul}}} (כל ההגדרות שקולות זו לזו) מתקיים   e = 1.602 × 10 − 19   Coul = 4.8 × 10 − 10   esu {\displaystyle \ e=1.602\times 10^{-19}\ {\mbox{Coul}}=4.8\times 10^{-10}\ {\mbox{esu}}} כאשר esu זו יחידת המטען ביחידות cgs. מקובלת גם יחידת המידה אמפר-שעה. אמפר-שעה אחד שווה ל-3,600 קולון. יחידות מידה על שם אישים אמפר-שעה קולון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אולגה בריזגינה

אולגה ארקדייבנה ולדיקינה בריזגינה (באוקראינית: Ольга Аркадьевна Брызгина Владыкина;‏ נולדה ב-30 ביוני 1963) היא אתלטית סובייטית בעבר, שייצגה עד שנת 1991 את ברית המועצות ואחר כך ייצגה את אוקראינה. היא אלופה אולימפית (סיאול 1988), סגנית אלופה אולימפית (ברצלונה 1992), אלופת עולם (רומא 1987), אלופת אירופה (שטוטגרט 1986) ובעלת התוצאה החמישית בכל הזמנים בריצת 400 מטר. פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (סיאול 1988 וברצלונה 1992), אלופת עולם (טוקיו 1991) ושיאנית העולם (משנת 1988) בריצת שליחות 4x400 מטר. בריזגינה נולדה בקרסנוקמסק שבמחוז פרם. בשנת 1979 עברה עם משפחתה ללוהנסק, עיר שמתגוררת עד היום. ב-22 ביוני 1984 בתחרות שנערכה בקייב, אוקראינה קבעה בריצת 400 מטר תוצאה של 48.98 שניות והוכיחה שהיא מוכנה לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אך היא לא השתתפה בה, בעקבות החרם שהובילה מדינתה ביחד עם הגוש המזרחי כתגובה לחרם שהובילה ארצות הברית 4 שנים קודם לכן וכך נמנע ממנה לנסות לזכות במדליה אולימפית ראשונה. ב-6 באוקטובר 1985 בתחרות שנערכה בקנברה, אוסטרליה סיימה במקום שני בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.27 שניות (שיאה האישי), אחרי מריטה קוך ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 47.60 שניות. באותה העת התוצאה שקבעה הייתה השלישית בכל הזמנים. באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, אז מערב גרמניה בשנת 1986 זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.67 שניות. באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.38 שניות, לפני פטרה שרזינג (49.94 שניות) וקירסטן אמלמן (50.20 שניות) שתיהן ממזרח גרמניה ובמדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:19.50 דקות, אחרי מזרח גרמניה (3:18.63 דקות) ולפני ארצות הברית (3:21.04 דקות). באולימפיאדת סיאול זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.65 שניות, לפני פטרה שרזינג (49.45 שניות) ובת ארצה אולגה נזרובה (49.90 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם טטיאנה לדובסקאיה, אולגה נזרובה ומריה פיניגינה בשיא עולם חדש של 3:15.17 דקות, לפני ארצות הברית עם דנין הווארד, דיאן דיקסון, ואלרי בריסקו-הוקס ופלורנס גריפית' ג'וינר (3:15.51 דקות) ומזרח גרמניה (3:18.29 דקות). באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם טטיאנה לדובסקאיה, לודמילה ג'יגלובה ואולגה נזרובה בתוצאה של 3:18.43 דקות, לפני ארצות הברית (3:20.15 דקות) וגרמניה (3:21:25 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.82 שניות ולא הצליחה להגן על תוארה. באולימפיאדת ברצלונה זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:20.20 דקות, לפני ארצות הברית (3:20.92 דקות) ובריטניה (3:24.23 דקות) ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.05 שניות, אחרי מארי-ז'וזה פרק מצרפת (48.83 שניות) ולפני קסימנה רסטרפו מקולומביה (49.64 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה. בריזגינה נישאה לויקטור בריזגין אלוף אולימפי בריצת שליחים 4x100 מטר באולימפיאדת סיאול (1988). לזוג בת, יליזבטה בריזגינה אף היא אתלטית מוכשרת, אלופת אירופה 2010 בריצת שליחות 4x100 מטר וסגנית אלופת אירופה 2010 בריצת 200 מטר. ריצת 200 מטר: 22.44 שניות (1985) ריצת 400 מטר: 48.27 שניות (1985) ריצת 400 מטר: 50.81 שניות (1987) מדיה וקבצים בנושא אולגה בריזגינה בוויקישיתוף אולגה בריזגינה, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אולגה בריזגינה, באתר olympedia.org אולגה בריזגינה, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית אולגה בריזגינה, באתר Track and Field (נשים)
איזידורוס מסביליה

איזידורוס הקדוש מסביליה (בלטינית: Isidorus Hispalensis;‏ 560 – 4 באפריל 636) היה בישוף, תאולוג, ומלומד ספרדי-רומאי מהתקופה הויזיגותית. נודע בזכות ספרו "האטימולוגיות", שנחשב לאחת האנציקלופדיות הראשונות. הוכרז כדוקטור של הכנסייה, ולעיתים נחשב לאחרון אבות הכנסייה. איזידרורוס נולד בקרטחנה שבהיספניה ועבר לסביליה בגיל צעיר (לפי גרסה אחרת נולד בסביליה). התייתם מהוריו בגיל צעיר ולמד אצל אחיו ליאנדר הקדוש (אנ'), ומאוחר יותר החליפו בתפקיד בישוף סביליה. הוא סייע בהמרת דתם של הוויזיגותים, בני המעמד השליט שכבשו את ספרד במאה ה-5, מהזרם האריאני לאורתודוקסיה הקתולית, דתם של תושבי הארץ. כמו כן ישב בראש מועצות דתיות שונות. איזידורוס חי בחצרם של הויזגותים. הוא היה היסטוריון שלהם וניסה לפאר את מעמדם. רבים מחשיבים את הוונדלים למי שבזזו את רומא בצורה החמורה ביותר, רק משום שאיזידורוס הדביק להם את הרס שכיות החמדה. זאת עשה על מנת לשבח את הוויזיגותים. בשנת 633 כיהן כיושב הראש של ועידת טולדו הרביעית (אנ'), והוביל את האיסור על המרת דת בכפייה של היהודים בספרד. עם זאת, ההמרות שנעשו בכפייה מאז הועידה הקודמת ב-613 אושרו. איזידורוס מת בסביליה ב-4 באפריל 636. בשנת 1598, הוכרז כקדוש, ובשנת 1722 הוכרז כדוקטור של הכנסייה. יום חגו חל ב-4 באפריל. יצירתו העיקרית, "האטימולוגיות", שנכתבה בלטינית במהלך הרבע הראשון של המאה ה-7, היא אנציקלופדיה בת 20 כרכים, המאגדת את כל הידע הדתי והחילוני של התקופה. אף כי מדובר בעבודת עריכה מחדש של אוסף מקורות יותר מבמחקר מקורי, נודעה לספר השפעה גדולה על דורות רבים של מלומדים בימי הביניים, והוא הופץ בעותקים רבים. את הפרק ביצירה זו העוסק בחוק, פותח איזידורוס בסקירה של כל המחוקקים הגדולים בהיסטוריה, ובראשם "משה, בן העם העברי, שהיה הראשון להסביר את חוקי האל בשפת הקודש". קטע זה צוטט בידי מחבר המבוא לחוק הבווארי (Lex Baiwariorum) (אנ'), שפורסם בשנים 744–748. בנוסף ל"אטימולוגיות" כתב איזידורוס גם חיבור על ההיסטוריה של הגותים, "ההיסטוריה של הגותים, הוונדלים והסואבים" (שתי גרסאותיו הושלמו כנראה בשנים 619 ו-624), וחיבורים תאולוגיים ומדעיים שונים. איזידרורוס נזכר ב"ספר יוחסין" לאברהם זכות (1452–1515). למשל: "ומהמבול עד שנולד אברהם זמן שני והם רצ"ב שנים כפי היהודים, וכפי האחרים תתקמ"ב, ויש בין אלו הסברות תרנ"ב, וזה כפי איזידארו שם רשעים ירקב וכפי אוגושתין שם רשעים ירקב אלף וע"ב שנים". מדיה וקבצים בנושא איזידורוס מסביליה בוויקישיתוף איזידורוס מסביליה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Isidorus Hispalensis, Etymologiae, V:1 יצחק חן, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 5, עמ' 223. אברהם בן שמואל זכות, ספר יוחסין השלם, מאמר שישי, עמ' 232.
1826 במדע

ערך מורחב – 1826 יוני – היאצינט דה בוגנוויל סיים מסע סביב העולם שנמשך 3 שנים. 15 במרץ משלחת בריטית בראשות ג'ורג' ביירון לחקר האוקיינוס השקט ואיי הוואי חזרה לנמל הבית. המסע הסתיים ב-8 בספטמבר 1824 22 באפריל משלחת צרפתית בראשות ג'יול דיומון דורוויל לחקר האוקיינוס השקט יוצאת לדרך. המסע הסתיים ב-25 במרץ 1829 10 ביולי משלחת רוסית בראשות אוטו פון קוצבו לחקר צפון האוקיינוס השקט וחצי האי קמצ'טקה חזרה לנמל הבית. המסע החל בשנת 1823 20 באוגוסט – משלחת רוסית בראשות פיודור ליטקה לחקר האוקיינוס השקט יוצאת לדרך. המסע הסתיים ב-25 באוגוסט 1829 סם מורי מקבל פטנט על מנוע בעירה פנימית ניספור נייפס מבצע את הצילומים הראשונים. בידוד ברום על ידי אנטואן ג'רום באלאר גילוי המבנה הכימי של נפתלן על ידי מייקל פאראדיי ניקולאי לובצ'בסקי הציג לראשונה את הגאומטריה לא-אוקלידית. יוהאן פטר מולר פרסם את המחקר שלו בהקשר לפעילות מערכת העצבים. גילוי ביצית על ידי קרל ארנסט פון בייר 26 במאי – ריצ'רד קרינגטון, אסטרונום בריטי (נפטר ב-1875) 13 ביולי – סטנסלאו קניזארו, כימאי אטילקי (נפטר ב-1874) 21 באוגוסט – קרל גגנבאור, ביולוג גרמני (נפטר ב-1903) 17 בספטמבר – ברנהרד רימן, מתמטיקאי גרמני (נפטר ב-1866) 6 בינואר – ג'ון פרי, גאולוג בריטי (נולד ב-1766) 7 ביוני – יוזף פראונהופר, פיזיקאי גרמני (נולד ב-1787 22 ביולי – ג'וזפה פיאצי, אסטרונום איטלקי (נולד ב-1746) 25 באוקטובר – פיליפ פינל, רופא צרפתי (נולד ב-1745) 23 בנובמבר – יוהאן אלרט בודה, אסטרונום גרמני (נולד ב-1747) מדיה וקבצים בנושא 1826 במדע בוויקישיתוף
מולינה

האם התכוונתם ל... אוטו פרס מולינה – נשיא גואטמלה אלפרד מולינה – שחקן בריטי אנטוניו מוניוס מולינה – סופר ספרדי אנטוניו מולינה (מלחין) – מלחין ומוזיקאי פיליפיני 1894-1980 אנטוניו מולינה (זמר) – רקדן פלמנקו שחקן וזמר תיאטרון ספרדי 1928-1992 ז'אן מולינה – כרוניקן, משורר ומלחין בחצר שארל האמיץ, דוכס בורגונדיה טירסו דה מולינה – מחזאי, משורר ופרוזאיקן ספרדי רפאל טרוחיו מולינה – היה שליט הרפובליקה הדומיניקנית תומאס הווארד מולינה – היה קצין חיל הים שחקר במאה ה-19 את ים המלח מולינה (ספרד) – פרובינציה באראגון שבספרד
איגרת ירמיהו

איגרת ירמיהו, אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך ומיוחס לנביא ירמיהו ששלח אותו כביכול לעתידים לגלות בבלה. באיגרת 72 פסוקים. איגרת ירמיהו כלולה בביבליה של הכנסייה הרומית והיוונית ובכתבי יד של תרגום השבעים הוא נכלל יחד עם מגילת איכה וספר ברוך בספר ירמיהו. בתרגום התנ"ך של לותר כלולה האיגרת כפרק שישי של ספר ברוך. חלק מהאיגרת, בנוסח יווני, נמצא במגילות מדבר יהודה. הדעות בין החוקרים חלוקות אם הספר נכתב במקורו בעברית או ביוונית. המצדדים בהיות מקורו עברי נסמכים על איכותו המכנית והגרועה של הנוסח שנשמר בידינו ביוונית. המצדדים במקורו ביוונית מסתמכים על ייחוס הכותב ליהודי אלכסנדריה במצרים ועל הקטע היווני שנמצא במגילות מדבר יהודה. אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי וסבור כי האיגרת נכתבה במקורה עברית ויועדה ליהודים. זמן חיבורה של האיגרת הוא כנראה קדום יחסית. אברהם כהנא משער כי הספר חובר בין השנים 380 לפנה"ס - 330 לפנה"ס. הוא סבור כי האיגרת נכתבה בזמן שלטון מלכות פרס, וכבר ספר חשמונאים א' שחובר במאה השנייה לפנה"ס משתמש בה. עמדות אחרות מקדימות את כתיבת האיגרת למאה ה-5 לפנה"ס או מאחרות למאה ה-2 לפנה"ס. יחזקאל לויט מייחס את כתיבת האיגרת למצרים, על סמך התיאור של עובדי עבודה זרה כ"נרות רבות ידליקו לפניהם", אותו הוא מזהה כיום ההדלקה לפני סאיס. הספר מיוחס לירמיהו הנביא אולם ברור כי הזיהוי אינו נכון, ויש הטוענים כי הזיהוי השגוי נעשה מאות שנים לאחר חיבור הספר, על ידי אחד המתרגמים. האיגרת המיוחסת לירמיהו היא אזהרה אל בני ישראל היושבים בגלות בבל שלא יעבדו את אלילי הגויים, והוכחה על אפסותם של האלילים ואין-אונותם. תמצית דבריו של המחבר הם: האלילים הם חסרי חיים, נטולי כוח, אינם יכולים לנוע ואף לא להציל את עצמם, וכל שכן להציל את העובדים אותם, או את העשוקים. האלילים נחותים אפילו מבעלי החיים המאוסים ביותר, שבכוחם להזיק, ולכן אין לעבוד אותם, ואין לקרוא להם בשם אלוהים. פולחן האלילים הוא בלתי מוסרי ומגונה. הספר מסתיים בפסוק: "על כן אשרי איש צדיק אין אלילים לו כי לא תשיגהו כלימה". האיגרת מהווה מעין הרחבה של פרק י' בספר ירמיהו. החוקרים חלוקים איזה נוסח של ספר ירמיהו, נוסח המסורה או נוסח תרגום השבעים, עמד בפני מחבר האיגרת. היו שטענו ששני הנוסחים עמדו בפני המחבר. אליה שמואל הרטום, איגרת ירמיהו, ספרים החיצונים כרך א -חלק שני, תל אביב, תרצ"ז, עמ' 10–23. איגרת ירמיה, בתוך: הספרים החיצונים, כרך "כתובים אחרונים", מתורגמים ומפורשים על ידי א. ש. הרטום, הוצאת יבנה תל אביב. עמ' 15–24. איגרת ירמיהו, באתר ויקיטקסט איגרת ירמיהו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יצחק זעקיל פרענקיל, תרגום מיוונית לעברית של איגרת ירמיהו, אתר דעת תרגומים לאנגלית של האיגרת ופרשנות באנגלית יצחק רינג, מבוא לספרות התנ"ך, הוצאת יבנה, 1967, ערך: איגרת ירמיהו, עמוד 10 אנציקלופדיה מקראית, כרך ה', עמודים 367-368 תוכן המגילות, מגילות מדבר יהודה, רשות העתיקות שפה וכתב, מגילות מדבר יהודה, רשות העתיקות יחזקאל לויט, ירמיה, איגרת ירמיה, אוצר ישראל, כרך ה', עמ' 225, באתר היברובוקס נועם מזרחי, ממימרת חכמה להמנון תהילה, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום, כה (תשע"ז), עמ' 96–59, עמ' 89 נועם מזרחי, ממימרת חכמה להמנון תהילה, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום, כה (תשע"ז), עמ' 90, הערת שוליים 83
סנטיאגו קלטרווה

סנטיאגו קלטרווה ואלס (בספרדית: Santiago Calatrava Valls, נולד ב-28 ביולי 1951) הוא אדריכל ומהנדס ספרדי יליד חבל ולנסיה, בעל סגנון ייחודי, הבונה בניינים ציבוריים וגשרים תלויים ברחבי העולם. קלטרווה משלב בעבודותיו את הידע ההנדסי הרב שלו עם כישרון אדריכלי כדי ליצור מבנים קלים ואסתטיים בהשראת עולם החי והצומח. קלטרווה, יליד ולנסיה, הוא בוגר בית הספר הגבוה לאדריכלות בעיר. קלטרווה התפרסם במיוחד לאחר שזכה בתחרות בבניית גשר "באק דה רודה" בברצלונה לקראת המשחקים האולימפיים בעיר. כמו כן עיצב את מרכז התחבורה של מרכז הסחר העולמי בניו יורק ואת הכפר האולימפי באתונה. בישראל עיצב קלטרווה את גשר המיתרים בפתח תקווה המיועד להולכי רגל, את גשר המיתרים בירושלים עליו עוברת הרכבת הקלה וכן הולכי רגל, ואת אובליסק הטכניון. קלטרווה תכנן בניין האמור להיבנות בשיקגו בגובה של 609 מטר (2,000 רגל) האמור להיות הגבוה בארצות הברית עם סיום בנייתו. מבנים נוספים שתכנן: תחנת רכבת חדשה בלייז' (בבנייה) וטרמינל חדש בשדה התעופה של בילבאו (אנ')(וכן גשר בעיר). קלטרווה היה גם אמור להיות אחראי על בניית מגדל נח'יל בדובאי, שהיה מתכונן לקחת ממגדל בורג' ח'ליפה את תואר המגדל הגבוה ביותר בעולם בגובה של 928 מטרים. סגנונו המיוחד של קלטרווה קל לזיהוי במבט ראשון, ומתאפיין בצבע לבן, שימוש נרחב בכבלים, בקשתות, בקורות ובזכוכית ליצירת אפקט "שקוף" וצורות אורגניות. המבנים שלו מזכירים לעיתים קרובות צורות מעולם הטבע כמו עצים או ציפורים. גשר המיתרים בירושלים הגלריה לאמנות של מילווקי גשר המיתרים בפתח תקווה גשר אלמיו בסביליה הטורסו המתפתל במאלמה שבשוודיה גשר זוביזורי (הגשר הלבן) בבילבאו אובליסק הטכניון - פסל קינטי במרכז הטכניון בישראל מבנה הקולנוע התלת ממדי בוולנסיה שבספרד האודיטוריום של טנריפה מוזיאון המחר בריו דה ז'ניירו בברזיל קלאטראווה בסיור בגשר המיתרים בירושלים ערכים על מבנים בתכנון סנטיאגו קלטרווה אתר האינטרנט הרשמי של סנטיאגו קלטרווה אתר האינטרנט של סנטיאגו קלטרווה איי.פי, הסתובב לו הראש, באתר ynet, 28 באוגוסט 2005 - כתבה על המגדל הגבוה בצפון אירופה בתכנונו של סנטיאגו קלטרווה בלייר קמין, Scaling aesthetic heights, כתבה על המגדל בתכנונו של קלטרווה האמור להיבנות בשיקגו, שיקגו טריביון (באנגלית) רועי בית לוי, ראש גשר, באתר הארץ, 22 במאי 2008 סנטיאגו קלטרווה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מהו גשר מיתרים ואיך קלטרווה שולט בגשרי המיתרים?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה
פלוריאנוס

מַרְקוּס אַנִיוּס פְלוֹרִיָאנוּס (בלטינית: Marcus Annius Florianus; חי 276 - ?) היה קיסר רומא במשך חודשים אחדים בשנת 276. ערך מורחב – משבר המאה ה-3 טקיטוס נולד ופעל בתקופה הידוע בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, שבה היו לפחות עשרים ושישה תובעים לתואר הקיסר, בעיקר גנרלים בולטים בצבא הרומי, שהצליחו להשתלט על תפקיד הקיסר. עשרים ושישה אנשים התקבלו באופן רשמי על ידי הסנאט הרומי כקיסרים במהלך תקופה זו, ובכך הפכו לקיסרים לגיטמיים. הקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס - ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה. השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את הקיסרים הרומאיים לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים, בתקופה זו החלו הגותים ושבטים ברברים אחרים את סדרת התקפותיהם על האימפריה הרומית, מעימותים שנמשכו לאורך המאות עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית. המשבר הביא לשינויים עמוקים במוסדות האימפריה, בחברה, בחיים הכלכליים, ובסופו של דבר, בדת. תקופה זו נתפסת בעיני רוב ההיסטוריונים, כהגדרת המעבר בין התקופות ההיסטוריות של העת העתיקה הקלאסית לבין שלהי העת העתיקה. פלוריאנוס היה אחיו למחצה של הקיסר טקיטוס, בן לאם משותפת ואבא שונה. בתקופת שלטונו של טקיטוס הוא שימש כמפקד המשמר הפרטוריאני וליווה את טקיטוס בעת הקרבות מול הגותים. בדרכו של טקיטוס חזרה לרומא כשהוא בשיא תהילתו ובראש גייסות מנצחים הוא פנה ללא דיחוי להתעמת עם פולשים פרנקים ואלמאנים שפלשו אל תוך הפרובינציה של גאליה על פי המקורות הרומאים בני התקופה הוא מת ממחלה בסמוך לעיר טיאנה שבקפדוקיה (טורקיה) בחודש יוני 276. על פי הסיפור הוא החל להתנהג באופן מוזר ובשגיון והצהיר כי הוא ישנה את שמות חודשי השנה ויקרא להם על שמו ואז התמוטט ומת. על פי ההיסטוריון הרומאי זוסימוס, הוא נרצח לאחר שמינה קרובי משפחתו לתפקידי מפתח בסוריה. פלוריאנוס הכתיר עצמו לקיסר באוגוסט 276, בתמיכת הלגיונות שהיו תחת פיקוד אחיו הקיסר הקודם טקיטוס ובעיקרם הלגיונות שהיו מוצבים בחלק המערבי של האימפריה, אך לא ביקש ולא זכה לתמיכת הסנאט. הוא לא הספיק להגיע לרומא על מנת לבסס את תביעתו לכס הקיסרות בטרם הכריזו הלגיונות של החלק המזרחי של הקונסוליה על פרובוס כקיסר ופלוריאנוס נאלץ להצעיד את צבאו על מנת להכניע את המרידה. הצבאות נפגשו בסמוך לעיר טרסוס בטורקיה, צבאו של פלוריאנוס היה גדול יותר אך פרובוס היה מפקד מנוסה, נמנע מעימות ישיר והשתמש בטקטיקות התשה שבשילוב עם תנאי מזג האוויר הקייצי הקשים הביאו להתמרדות בצבאו של פלוריאנוס. לא ברור האם פלוריאנוס נרצח על ידי מורדים מתוך צבאו או שמצא את מותו בנסיבות אחרות. משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI) אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955. מדיה וקבצים בנושא פלוריאנוס בוויקישיתוף פלוריאנוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פיטר בראון, The World of Late Antiquity ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המסגד הכחול

המסגד הכחול, כפי שהוא מכונה ברחבי העולם, או מסגד הסולטאן אהמט (בטורקית: Sultanahmet Camii) הוא מסגד באיסטנבול, שנבנה בין השנים 1609 עד 1616 בפקודת הסולטאן אהמט הראשון, על שמו קרוי המסגד, ובו מקום קבורתו של הסולטאן. המסגד נמצא בחלק העתיק של איסטנבול, במקום בו היה מרכז העיר קונסטנטינופול עת הייתה בירת האימפריה הביזנטית, אל מול האיה סופיה. מוזיאון איה סופיה היה במקור כנסייה נוצרית. המסגד נבנה במכוון אל מול הכנסייה, ובסגנון הדומה לה, על מנת להראות כי הבנייה האסלמית יכולה להתעלות על הבנייה הנוצרית. כיום משמש המסגד כמקום תפילה פעיל, והוא סגור לכניסת מבקרים בשעות התפילה. המסגד נודע בשם "המסגד הכחול" בשל האריחים הכחולים מהעיר איזניק המצפים את קירותיו הפנימיים (אף שהצבע דהה במהלך השנים). אדריכל המסגד, סדפקאר מהמט אגה, שהיה אדריכל החצר המלכותית, קיבל הוראה מהסולטאן לא לחסוך בהוצאות ולבנות את המבנה האיסלמי היפה בעולם. צורת המסגד רבועה וגודלה 64 על 72 מטרים. כיפת המסגד נתמכת על ידי ארבעה עמודים גדולים וכל על חצאי קשתות. קוטר הכיפה 33 מטרים וגובהה 43 מטרים. מסגד הסולטאן אהמט ייחודי בכך שהיה המסגד היחיד בטורקיה ולו שישה מינרטים - אותו מספר מינטרים שהיה אז במסגד אל-חראם בעיר מכה. הסולטאן ספג ביקורת של חכמי הדת באותה עת, על הניסיון להשוות את חשיבות המסגד למקום הקדוש ביותר לאסלאם במכה, ועל כן נאלץ לממן בניית מינרט שביעי במכה. קירות המסגד מצופים בלמעלה מ-20,000 אריחים מצוירים ביד, אשר יוצרו באיזניק. המסגד מואר על ידי 200 חלונות צבועים (ויטראז') וכן מנורות שמן. קירות המסגד מקושטים בפסוקים מהקוראן שנכתבו על ידי גדול הקליגרפים באותה עת - סייד קאסם ע'ובארי. אהמט הראשון מדיה וקבצים בנושא המסגד הכחול בוויקישיתוף סרט של National Geographic על המסגד הכחול באיסטנבול תמונות של פנים המסגד הכחול תמונות מסגד הסולטאן אהמט (המסגד הכחול) תמונות ישנות של המסגד הכחול מסגד הסולטאן אהמט (המסגד הכחול) (אורכב 29.05.2020 בארכיון Wayback Machine)