laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חכים סהאבו

חכים סהאבו (בצרפתית: Hakim Sahabo; נולד ב-16 ביוני 2005 בבריסל שבבלגיה) הוא כדורגלן רואנדי יליד בלגיה המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת המילואים של ליל ובנבחרת רואנדה. סהאבו גדל במחלקות הנוער של בירסחוט, אנדרלכט, ראסינג גנק, מכלן וליל. בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של ליל. ב-17 בנובמבר 2022 ערך סהאבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רואנדה בתיקו 0-0 נגד נבחרת סודאן במשחק ידידות. מדיה וקבצים בנושא חכים סהאבו בוויקישיתוף חכים סהאבו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) חכים סהאבו, ברשת החברתית אינסטגרם חכים סהאבו, באתר Transfermarkt חכים סהאבו, באתר Soccerway חכים סהאבו, באתר WorldFootball.net חכים סהאבו, באתר National Football Teams חכים סהאבו, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חכים סהאבו".
שבע (תוכנית טלוויזיה)

שבע היא תוכנית אקטואליה יומית המשודרת בשעה שבע בערב בעכשיו 14 בהגשתו של העיתונאי שרון גל. את התוכנית מלווים פאנל פרשנים קבוע וכתבי ופרשני עכשיו 14. התוכנית משודרת בימים ראשון עד רביעי בשעה 19:00 ואורכת כ־45 דקות. במשבצת השידור שלה בימי חמישי משודרת התוכנית "אולפן חמישי". בתחילת התוכנית מציג גל מונולוג בנושא מסוים, ולאחר מכן מתנהל פאנל עם הכתבים והפרשנים המשתתפים על נושאים אקטואליים שונים. הפאנל של התוכנית כלל את רותם סלע, דורון כהן ורן ברץ. ביוני 2022 החל יעקב ברדוגו להגיש את התוכנית לצדה של טל מאיר. מאוחר יותר הוגשה התוכנית לצד איתמר פליישמן ואחרים. ממרץ 2023 הגיש יעקב ברדוגו את התוכנית לבדו. בתקופה זו התראיין ראש הממשלה בנימין נתניהו בתוכנית, לראשונה מאז סיום הבחירות לכנסת העשרים וחמש. הריאיון השיג רייטינג של 4.2%. במאי 2023 אמיר איבגי החליף את יעקב ברדוגו בהגשת התוכנית. נוה דרומי שימשה כמגישה מחליפה, בדרך כלל בימי חמישי. התוכנית ירדה מהאוויר באוקטובר 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל, ובפברואר 2024 התוכנית "הדו"ח של אראל" הועברה למשבצת השידור שלה. ב־19 במאי 2024 התוכנית חזרה לאוויר בהגשת שרון גל. אתר האינטרנט הרשמי של שבע שבע עם אמיר איבגי | 14.5.2023 | התכנית המלאה, סרטון בערוץ "עכשיו 14 - התוכניות המלאות", באתר יוטיוב (אורך: 37:49) שבע עם יעקב ברדוגו, באתר עכשיו 14, 13 במרץ 2023 מייסד ומו"ל הוצאת הספרים סלע מאיר שבע עם יעקב ברדוגו וטל מאיר | 2.1.2023 | התכנית המלאה, סרטון בערוץ "עכשיו 14 - התוכניות המלאות", באתר יוטיוב (אורך: 48:01) שבע עם יעקב ברדוגו ואיתמר פליישמן | 15.2.2023 | התכנית המלאה, סרטון בערוץ "עכשיו 14 - התוכניות המלאות", באתר יוטיוב (אורך: 47:53) ראש הממשלה בנימין נתניהו בריאיון ראשון ובלעדי ליעקב ברדוגו מאז הבחירות, סרטון בערוץ "עכשיו 14", באתר יוטיוב (אורך: 23:17) נבו טרבלסי, ‏המפץ בשוק הטלוויזיה: מי המנצח הגדול של ערב השידורים החדש?, באתר גלובס, 6 במרץ 2023 ציוץ של רן בוקר ברשת החברתית אקס (טוויטר), 15 במרץ 2023 עכשיו 14 חדשות ואקטואליה, ברוך הבא: העיתונאי אמיר איבגי מצטרף לחדשות 14 ויגיש תוכנית יומית, באתר עכשיו 14, 2 במאי 2023
ג'ף זיינטס

ג'פרי דנסטון זיינטס (באנגלית: Jeff Zients, נולד ב-12 בנובמבר 1966) הוא ראש סגל הבית הלבן בממשל ביידן. מינואר 2021 עד אפריל 2022 שימש כיועץ לנשיא לטיפול במגפת הקורונה בארצות הברית. בעבר היה גם מנהל המועצה הלאומית לכלכלה, מנהל משרד הניהול והתקציב, חבר מועצת מנהלים במספר חברות עסקיות, וכן חבר במועצת המנהלים של פייסבוק משנת 2018 עד 2020. ג'ף זיינטס נולד למשפחה יהודית בוושינגטון די. סי. וגדל בעיירה קנזינגטון (אנ') במרילנד. למד לתואר ראשון ותואר שני במדע המדינה באוניברסיטת דיוק וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה "summa cum laude" בשנת 1988. לאחר סיום לימודיו עבד כיועץ ניהולי במספר חברות פרטיות. בגיל 35 נמנה ברשימת "40 Under 40" של כתב העת פורצ'ן, והונו הוערך בסך של 149 מיליון דולר. רוב הכנסותיו נבעו מתפקידיו בחברת The Advisory Board Company (אנ'), בה שימש כסמנכ"ל תפעול, ולאחר מכן מנכ"ל ויושב ראש מועצת המנהלים. בשנת 2005 היה חלק מקבוצה, בה היה גם קולין פאוול, שביקשה לרכוש את קבוצת הבייסבול וושינגטון נשיונאלס. העסקה לא יצאה לבסוף לפועל. זיינטס נשוי ואב לארבעה ילדים. מתגורר בוושינגטון די. סי. בשנת 2009 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לסגן מנהל משרד הניהול והתקציב. ביולי 2010 כיהן כמנהל המשרד במשך מספר חודשים, ושב לתפקיד זה בשנים 2012–2013. לאחר מכן היה אחראי על אתר האינטרנט של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, ומנהל המועצה הלאומית לכלכלה, תפקיד אותו מילא עד ינואר 2017. זיינטס הצטרף למועצת המנהלים של פייסבוק ב-2018, בעקבות פרשת קיימברידג' אנליטיקה. הוא עמד בראש ועדת הביקורת של החברה עד שנת 2020, אז מונה למנכ"ל חברת השקעות פרטית. בשנת 2018 היה גם בין המייסדים של רשת מסעדות בייגל בסגנון ניו יורק בשם "Call Your Mother". באוקטובר 2020 זיינטס היה חלק מצוות הניהול של נשיא ארצות הברית הנכנס ג'ו ביידן. בדצמבר 2020 מונה למתאם תגובות הממשל למגפת הקורונה בארצות הברית. בנובמבר 2021 הודיע זיינטס כי במקום סגרים הממשל האמריקאי מתכוון להסתמך על חיסונים ותרופות לטיפול בקורונה, על מנת למנוע התפרצות גל קטלני נוסף של המגפה. "אנחנו יכולים לבלום את התפשטות הנגיף מבלי שנצטרך לסגור את הכלכלה שלנו", אמר. זיינטס סיים את תפקידו כמתאם קורונה במרץ 2022. ב-8 בפברואר 2023 מונה לראש סגל הבית הלבן בממשל ביידן, במקומו של רון א. קליין. מדיה וקבצים בנושא ג'ף זיינטס בוויקישיתוף ג'ף זיינטס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Who is Jeffrey Zients? Ask his mom, USA Today, ‏22 באוקטובר 2013 (באנגלית). Jeff Zients: The bagel impresario headed to the White House, BBC, ‏27 בינואר 2023 (באנגלית). היעד: "שגרה חדשה". כך נלחם ביידן בקורונה, באתר ynet, 13 בפברואר 2021. בממשל ביידן מבטיחים: לא יוטלו סגרים נוספים בארה"ב, באתר כלכליסט, 23 בנובמבר 2021. מתאם הקורונה בבית הלבן לשעבר: ביידן בחר ראש סגל חדש, באתר ynet, 27 בינואר 2023.
אפרדינג (מחוז)

אפרדינג הוא מחוז קטן בצפון מרכז אוסטריה עילית שבאוסטריה. בירתו היא העיירה אפרדינג. המחוזות השכנים לו הם (לפי כיוון השעון ממערב לדרום): גריסקירכן, רוהרבאך, אורפאר, מחוז לינץ ומחוז ולס. במחוז ישנן 12 עיירות, והעיירה בה יש את האוכלוסייה הגדולה ביותר היא אַלקופֶן. המחוז משתרע על 259.5 קמ"ר, ואוכלוסייתו מונה 30,718 תושבים, נכון לשנת 2001. אלקופן אשהאך אן דר דונאו אפרדינג פרהאם הייבאך אוב דר דונאו הרטקירכן הינצנבאך פראמבאכקירכן פופינג שארטן סנקט מאריינקירכן אן דר פולזנץ שטרונהיים מדיה וקבצים בנושא אפרדינג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אפרדינג
הייתם צריכים להיות שם

הייתם צריכים להיות שם הוא סרט תיעודי ישראלי ששודר בכאן 11 ב-20 באפריל 2020 (ערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה). הסרט, בהנחייתו של הקומיקאי טל פרידמן, עוסק בהומור בזמן השואה בעזרת ראיונות עם שורדי שואה, מומחים, וכן קומיקאים ישראלים מוכרים. טל פרידמן, בן של שורדי שואה, מראיין דמויות רבות בעלות זיקה לשואה במטרה להתחקות אחר תופעת ההומור באותה תקופה, וכן על המניעים הפסיכולוגים מאחוריה. פרידמן לומד על מרקם החיים התרבותי של היהודים בגטאות ובמחנות ההשמדה, לרבות משחקי קופסה ואיורים סאטיריים, הופעות תיאטרון וקברטים, ובדרנים נודדים כדוגמת רובינשטיין, "הליצן של גטו ורשה". שורדי השואה אף משתפים בבדיחות אמיתיות שהיו מספרים בזמן השואה. בנוסף, הסרט משלב ראיונות עם היסטוריונים וחוקרים כדוגמת חיה אוסטרובר וכן קומיקאים ישראלים ידועים כגון רבקה מיכאלי ודב נבון, המנתחים את המניעים מאחורי השימוש בהומור כדי לצלוח תקופות קשות ולשמור על צלם אנוש. בסוף הסרט, פרידמן מנהל שיחה עם הוריו, זאב ומיכל פרידמן, שהיו פתוחים במיוחד לדבר על מאורעות התקופה בילדותו, לרבות הומור שחור וקיצוני. פרופ' אריה סובר דוד (דוגו) לייטנר דב נבון דני חנוך הלינה בירנבאום זאב אנגלמאייר ד"ר חיה אוסטרובר זאב פרידמן חנה מלכה טומי שחם ד"ר טרזה מייזלס מוני מושונוב רבקה מיכאלי ד"ר מיכל פרידמן מרדכי פפירבלנט שמוליק עצמון הייתם צריכים להיות שם, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב הייתם צריכים להיות שם, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית רותה קופפר, יהודי אחד עולה לרכבת, באתר כלכליסט, 20 באפריל 2020 שגיא בן נון‏, טל פרידמן: "גם אם הייתי בשואה הייתי מתנהג כקומיקאי", באתר וואלה, 20 באפריל 2020
פדרו השלישי, מלך אראגון

פדרו השלישי, מלך אראגון (באראגונית: Pero III d'Aragón; בקטלאנית: Pere el Gran;‏ 1240 – 11 בנובמבר 1285), היה מלך אראגון ורוזן ברצלונה מ-1276 ועד מותו, ומ-1282 מלך גם בסיציליה כפטרו הראשון, מלך סיציליה. פדרו נולד בערך בשנת 1240, והיה בנם הבכור של חיימה הראשון, מלך אראגון ויולאנטה מהונגריה, בתו של אנדראש השני, מלך הונגריה. ב-13 ביוני 1262 התחתן פדרו במונפלייה עם קונסטנצה מסיציליה, בתו של מנפרד פון הוהנשטאופן ונכדתו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1276 מת אביו ופדרו עלה לשלטון במקומו בממלכת אראגון. מיד לאחר עלייתו לשלטון, הוא נאלץ להדוף התקוממות מצד האוכלוסייה המורית של ולנסיה ומסע של רוזני פואה. בשנת 1278 הוא הכריח את אחיו חיימה השני, מלך מיורקה להישבע לו שבועת אמונים. ב-1281 הוא הוביל מסע לתוניס, ונחת שם ב-1282 בראש צי עם 15,000 לוחמים. כיורש לבית הוהנשטאופן בסיציליה, הוא תמך בהתקוממות הסיציליאנים בסיציליה של 1282. פדרו השלישי נחת ליד טרפאני ב-30 באוגוסט, לאחר שקיבל הודעה מפלרמו בבקשה לעזרה במאבק נגד המלך הלא אהוב שארל מאנז'ו במערכה ליד תוניס. הוא קיבל את הכתר שהציעו לו אצילים סיציליאנים והוכרז כפטרו הראשון, מלך סיציליה בפלרמו ב-4 בספטמבר. כדי לעמוד בעלויות המלחמה, הוא נאלץ עד מהרה להגדיל את זכויות האצילים האראגוניים, אך הצליח להתייצב מול צרפת ונאפולי בסיוע קסטיליאני ויווני. מאחר שהאפיפיור היה בצד של שושלת אנז'ו הצרפתית ופדרו השלישי. השתייך למפלגה האנטי-אפיפיורית הגיבלינית של השטאופנים, הוא הוחרם ב-18 בנובמבר 1282 על ידי האפיפיור מרטינוס הרביעי, חרם שנותר כמאה שנה עבור סיציליה ושליטיה. בשנה שלאחר מכן הדיח האפיפיור את פדרו והכתיר במקומו את שארל, רוזן ולואה, בנו של פיליפ השלישי, מלך צרפת. גם בממלכת אראגון. בתמיכת האפיפיור, פיליפ הוביל מסע צלב נגד פדרו בשנים 1284–1285, שהסתיים ללא הצלחה. כדי ליישב סכסוכים בין יהודים מקהילות ספרדיות שונות, פנה פדרו לרשב"א, אז רבה של ברצלונה. פדרו השלישי מת ב-11 בנובמבר 1285 ונקבר בקבר מלכותי במנזר הציסטרסיאני Reial Monestir de Santa Maria de Santes Creus במחוז טרגונה. בנובמבר 2009, מדענים מהמוזיאון הקטאלני להיסטוריה (Museu d'Història de Catalunya) הצליחו להוכיח שקברו לא נשדד באמצעות מצלמת אנדוסקופיה. מנישואיו עם קונסטנצה פון הוהנשטאופן נולדו לו הילדים הבאים: אלפונסו השלישי, מלך אראגון (1265–1291) חיימה השני, מלך אראגון (1267–1327) איזבל מאראגון, מלכת פורטוגל (1271–1336), התחתנה עם דיניש, מלך פורטוגל פדריקו השני, מלך סיציליה (1272–1337) יולנדה מאראגון, דוכסית קלבריה (אנ') (1273–1302), התחתנה עם רובר, מלך נאפולי פדרו מאראגון (1275–1296) לפדרו הייתה מערכת יחסים עם אינס זפאטה בין השנים 1275–1280 ממנה היו לו את הילדים הבאים: פרננדו מאראגון סנצ'ו מאראגון פדרו מאראגון, התחתן בפורטוגל עם קונסטנסה מנדש דה סילבה טרסה מאראגון בנוסף, היו לו 3 ילדים לא חוקיים ממריה ניקולאו: חיימה פרס מאראגון (נפטר ב-1285) חואן פרס מאראגון ביאטריס מאראגון (נפטרה ב-1316) מדיה וקבצים בנושא פדרו השלישי, מלך אראגון בוויקישיתוף פדרו השלישי, מלך אראגון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ארדה גולר

אָרְדַה גוּלֵר (בטורקית: Arda Güler; נולד ב-25 בפברואר 2005 באנקרה שבטורקיה) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית ובנבחרת טורקיה. גולר גדל במחלקות הנוער של גנצ'לרבירלי ופנרבחצ'ה. בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פנרבחצ'ה במסגרת ליגת העל הטורקית. בעונת 2021/2022 ערך 12 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים. ב-6 ביולי 2023 חתום במועדון הכדורגל ריאל מדריד עד שנת 2029. את תחילת דרכו התחיל גולר ברגל שמאל ונפצע בברך לפני תחילת העונה, לאחר מכן רשם פציעה בירך, קרע את הארבע ראשי ונעדר עד סוף 2023. ב-19 בנובמבר 2022 ערך גולר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בניצחון 2–1 על נבחרת צ'כיה במשחק ידידות. ב-19 ביוני 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2–0 על נבחרת ויילס במסגרת מוקדמות יורו 2024. נכלל בסגל נבחרת טורקיה ליורו 2024. פנרבחצ'ה הגביע הטורקי: 2022/23 ריאל מדריד הסופרקאפ הספרדי: 2024 אליפות ספרד: 2023/2024 ליגת האלופות: 2023/2024 הסופר קאפ האירופאי : 2024 מדיה וקבצים בנושא ארדה גולר בוויקישיתוף ארדה גולר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ארדה גולר, ברשת החברתית אינסטגרם ארדה גולר, באתר Transfermarkt ארדה גולר, באתר Soccerway ארדה גולר, באתר BDFutbol ארדה גולר, באתר WorldFootball.net ארדה גולר, באתר National Football Teams ארדה גולר, באתר FootballDatabase.eu ארדה גולר, באתר ESPN Ryan DabbsContributions from Michael Yokhin last updated, Turkey Euro 2024 squad: Vincenzo Montella's full team, fourfourtwo.com, ‏2023-09-21 (באנגלית)
תיאה אלטרס

תיאה אלטרס (1924–2004) הייתה אדריכלית קרואטית-גרמנית אשר הייתה ידועה במחקריה ופרסומיה על אנדרטאות יהודיות בהסן, גרמניה. אלטרס נולדה בזאגרב, קרואטיה ב-11 במרץ 1924. היא גדלה במשפחה קרואטית-יהודית עשירה, הוריה היו ז'יגה ואלמה פיהרמן. במהלך מלחמת העולם השנייה נכלאה אלטרס יחד עם אמה ואחותה ילקה, במחנה הריכוז ראב. לאחר כניעת איטליה ושחרור המחנה, הצטרפה אלטרס לפרטיזנים עם אמה ואחותה. לאחר המלחמה חזרה אלטרס לזאגרב ונהפכה לחברה במפלגה הקומוניסטית של קרואטיה. היא סיימה לימודי תיכון ולאחר מכן למדה בפקולטה לארכיטקטורה באוניברסיטת זאגרב, וסיימה את לימודיה ב-1953. לאחר מכן, עבדה כאדריכלית בזאגרב והשלימה את לימודיה האקדמיים בפריז, צרפת. עם שובה לזאגרב, היא התחתנה עם יעקב אלטרס ובשנת 1960 נולדה בתם היחידה אדריאנה. בשנת 1964 נאלץ בעלה לעזוב את זאגרב לציריך, שווייץ עקב הרדיפה של ליגת הקומוניסטים של קרואטיה. ב-1964 נמלטה אלטרס לאיטליה הודות לגיסה שהבריח אותה ואת בתה למדינה. מאיטליה עברה לקונסטנץ, גרמניה, שם עבדה במחלקת הבנייה העירונית של העיר. במשך שלוש שנים נסעה אלטרס בין קונסטנץ לציריך, שם עבד בעלה. ב-1968 היא קיבלה אזרחות גרמנית. אלטרס עזרה לבעלה לייסד את הקהילה היהודית המתחדשת בגיסן (גרמניה) ב-1978. אלטרס חקרה את השרידים האדריכליים של בתי הכנסת לשעבר בהסן. בשנת 1989 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גיסן כהוקרה על מחקריה על יהדות העיר. בשנת 1995 היא זכתה בפרס הדוויג-בורגהיים-מדאיי על תרומתה. אלטרס זכתה גם במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. היא זכתה לתשומת לב עולמית בשל מחקריה ופרסומיה על גורל הקהילה היהודית ההרוסה בסן מ-1933 עד 1945. במהלך הקריירה שלה פרסמה מספר ספרים על יהדות האזור. נפטרה בגיסן ב-28 בספטמבר 2004. Stätten der Juden ב Gießen, Königstein i. Ts., 1998,מסת"ב 3-7845-7793-8 בית כנסת בהסן – האם היה כתוב ב-1945?, Königstein i. Ts., 1988,מסת"ב 3-7845-7790-3 Synagogen und jüdische Rituelle Tauchbäder und: Synagogen in Hessen – Was geschah seit 1945? Teil II, Königstein i. Ts., 1994,מסת"ב 3-7845-7792-X Synagogen und jüdische rituelle Tauchbäder בהסן – Was geschah seit 1945?, Die Blauen Bücher, Königstein i. Ts., Verlag Langewiesche, 2007,מסת"ב 978-3-7845-7794-4 מדיה וקבצים בנושא תיאה אלטרס בוויקישיתוף "Holocaust Survivors and Victims Database: Thea Altaras". מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה. נבדק ב-11 ביוני 2013. {{cite web}}: (עזרה) "Biographie Frau Dr. Thea Altaras" (בגרמנית). Jüdische Gemeinde Gießen. אורכב מ-המקור ב-2015-06-20. נבדק ב-2013-06-11. Altaras, Adriana (2011). Titos Brille. Köln: Kiepenheuer & Witsch. ISBN 978-3-462-04297-9. Romano, Jaša (1980). Jevreji Jugoslavije 1941-1945: žrtve genocida i učesnici narodnooslobodilačkog rata. Beograd: Jevrejski Istorijski Muzej, Saveza jevrejskih opština Jugoslavije. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "תיאה אלטרס".
שרה קרנסון

שרה קרנסון (17 ביוני 1916 - 30 באוקטובר 2015) הייתה מתאמת עבודה דרום אפריקאית ופעילה נגד אפרטהייד. שרה רובין נולדה ב-1916 ביוהנסבורג, בתם של המהגרים היהודים ממזרח אירופה זליק רובין (חייט) ואנה רובין. הוריה היו ממייסדי המפלגה הקומוניסטית בדרום אפריקה (אנ'), ורובין הצעירה הצטרפה לליגה הקומוניסטית הצעירה כנערה. רובין עבדה במשרדי המפלגה הקומוניסטית ביוהנסבורג, והייתה חברה ב"ליגה נגד פשיזם ומלחמה". היא לימדה שיעורי אוריינות לעובדים, ועבדה בחנות הספרים של המפלגה ביוהנסבורג. מ-1936 עד 1940, הייתה מעורבת בארגון ותיאום עבודה, עם עובדי טבק ועובדי סוכר בדרבן. ב-1945 היא הפכה למזכירה הכללית של איגוד הרכבות והנמלים של דרום אפריקה, שבסיסו בקייפטאון. על שרה ובעלה נאסרה ההשתתפות בהתכנסויות ציבוריות תחת חוק דיכוי הקומוניזם משנת 1950. המשך מעורבותו של בעלה, פרד, במפלגה הקומוניסטית הביא למעצרו ולמשפטו ב-1956. ב-1960 גם שרה קרנסון נעצרה ושוחררה עם תנאי להישאר בקייפטאון תחת השגחה. פרד נכלא ב-1965, ושרה עזבה את דרום אפריקה לאנגליה ב-1968. באנגליה, היא המשיכה לעבוד עבור האיגודים המקצועיים, ובעיתון Morning Star . בני הזוג קרנסון התאחדו מחדש ב-1972 בלונדון וחזרו לדרום אפריקה בשנת 1991. שרה רובין נישאה לפרד קרנסון ב-1943, בזמן שהיה עדיין בשירות פעיל במלחמת העולם השנייה. נולדו להם שלושה ילדים, לין, ג'ון ורות. שרה התאלמנה בשנת 2000. שרה עצמה נפטרה ב-2015, בגיל 99, ב- מיוזנברג, קייפטאון. אירוע זיכרון לאומי נערך בקייפטאון לזכרה, ובו השתתפו מנהיגי המפלגה הקומוניסטית הדרום אפריקאית, הקונגרס הלאומי האפריקאי וה-Congress of South African Trade Unions. בתם לין פרסמה ביוגרפיה של בני הזוג קרנסון: אדום בקשת: החיים והזמנים של פרד ושרה קרנסון (2011). בנוסף, נערכה תערוכה על בני הזוג קרנסון, גם היא בשם "אדום בקשת", במוזיאון "בית העבדים" בקייפטאון בשנת 2015. "Sarah Carneson" South African History Online (2011). Shaun de Waal, "Sarah Carneson: A lifetime dedicated to SA's freedom struggle" Mail & Guardian (15 November 2015). "Liberation Hero and Ex-Star Worker Sarah Carneson Dies" People's Daily Morning Star (6 November 2015). Denis Herbstein, "Fred Carneson" The Guardian (18 September 2000). Chris Barron, "Obituary: Sarah Carneson, feisty communist harassed and exiled for her beliefs" Sunday Times (8 November 2015). Carla Bernardo, "SACP’s Sarah Carneson remembered" IOL (5 December 2015). Lynn Carneson, Red in the Rainbow: The Life and Times of Fred and Sarah Carneson (Random House 2011). מסת"ב 9781770220850 "RIP Sarah Carneson" Iziko Museums of South Africa (3 November 2015). ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שרה קרנסון".
מרדכי זמל

הרב מרדכי אריה זמל (ה'תרע"א, 1911 - כ"ח באב ה'תשנ"א, 18 באוגוסט 1991) היה רב המושבה תל מונד ויישובי גוש תל מונד במשך קרוב ל-50 שנה. נולד בלודמיר שבווהלין (אז באימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) ליהושע וגיטל, סוחרי טקסטיל חסידי צ'ורטקוב. למד בישיבה קטנה של רשת ישיבות נובהרדוק בלודמיר. לאחר שסיים את הש"ס, עבר ללמוד בישיבה גדולה של רשת נובהרדוק בקוריץ, ולאחר כמה שנים עבר ללמוד בישיבת "אור תורה" בזוויהל, אצל הרב יואל שורין ("העילוי מפולטבה"). לאחר שעשה שימוש חכמים אצל כמה רבנים, נסמך לרבנות על ידי הרב שלום שכנא צ'רניאק, רבה של מצייב. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 עלה לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט ששלח הרב קוק. בארץ למד בישיבת בית יוסף - נובהרדוק בתל אביב מפי הרב הלל ויטקינד והרב אהרן ויינשטיין. נישא לחיה דאבא בת הרב יצחק אפשטיין מירושלים. הוא למד בישיבת חברון בירושלים, שם התקרב לראש הישיבה הרב יחזקאל סרנא ולרבנים שמשון אהרן פולנסקי ואליהו ראם. נסמך לרבנות מפי חכמי ירושלים הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, צבי פסח פרנק, יעקב משה חרל"פ ואיסר זלמן מלצר. בירושלים נרקם קשר קרוב בינו לבין הרב הראשי הרצוג, וכאשר באו לרב הרצוג בשנת 1942 נציגי המושבה תל מונד לבקש המלצה לרב - המליץ להם על הרב זמל. בתל מונד ייסד מקווה טהרה, בית כנסת ובית ספר דתי על אף התנגדויות קשות מקרב אנשי הוועד המקומי. בתפקיד הרבנות נשא קרוב ל-50 שנה, עד מותו. נפטר ב-18 באוגוסט 1991, כ"ח באב ה'תשנ"א ונקבר בהר המנוחות לאחר פטירתו הוקם לזכרו כולל אברכים "עם מרדכי" בתל מונד. בנו אל"ם הרב אברהם משה אבידן היה עוזר הרב הראשי לצה"ל, ראש ישיבת שעלבים ומחבר הספרים "שבת ומועד בצה"ל", "אהבת צדקה", "אמרות מלך", "שמירת הנפש כהלכתה" ועוד. בנו הרב אשר זמל כיהן כרב המועצה האזורית הדר השרון בנו הרב חיים יהושע זמל כיהן כרב שכונות תלפיות וארנונה בירושלים. בנו יוסף עשת נהרג בהתרסקות מטוס ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-1964 גיסיו היו הרבנים יצחק מאיר חרל"פ וחיים דוד כהנא. הרב אשר זמל, גדולת מרדכי, תשע"ח - 2018. הרב יצחק אפשטיין הוציא לאור את הספר "שעורי תורה" על מסכת נדרים: סיכומי שיעורים ששמע מרבי שמעון שקופ בישיבת טלז, שהיה הספר הראשון מתורתו הרב שקופ שיצא לאור. בת נוספת של הרב אפשטיין הייתה מנוחה חרל"פ. קברו באתר Gravez. משה ויסברג, מחבר הספרים וראש ישיבת שעלבים נפטר בשבת, באתר בחדרי חרדים, 30 בינואר 2021 הרב אשר זמל הוכתר בהדר השרון, דבר, 29 במאי 1977 הרב חיים יהושע זמל, באתר בית הכנסת ע"ש ש"י עגנון. הישראלי שנהרג בקונגו היה תושב תל מונד, למרחב, 1 בספטמבר 1964 ש. אנגל, ה"טייס" הישראלי שנהרג בקונגו - צעיר הרפתקן ובעל עבר פלילי מתל-מונד, דבר, 1 בספטמבר 1964
חיטרובקה

חיטרובקה (ברוסית: Хитро́вка) הוא רובע היסטורי באזור בסמאני שבמרכז העיר מוסקבה, הידוע בשם כיכר חיטרובקה (Хитро́вская площадь). עד 1824, הרובע נודע בשם סמטת שלושת הקדושים, על שם כנסיית שלושת הקדושים שניצבה שם. לאחר שהאציל ניקולאי חיטרובו התיישב באחוזה במקום, הסמטה ולאחר מכן הרובע ההיסטורי הסובב אותו נקראו על שמו. בשנים 1935–1993 נקרא בשם "מקסים גורקי". חיטרובקה נוצרה סביב שוק מקומי ועד 1812 היו בו רק שתי אחוזות גדולות. לאחר מלחמת רוסיה–צרפת, חיילים רבים שחזרו מהחזית התיישבו בה. בסוף המאה ה-19, הפכה חיטרובקה לאזור תעשייתי ואיכרים ששוחחרו מהצמיתות חיפשו כאן עבודה. אנשים התקבלו לעבודה כפועלי בניין עונתיים. בנייני מוסקבה של אז נבנו על ידיהם. מסמכים ועיתונים מהתקופה גם מתארים התאספויות והפגנות רבות של האינטליגנציה בכיכר חיטרובסקאיה. הרובע היה משופע טברנות זולות, בתי מרזח ומפעלי שתייה. למטרות צדקה סופק מזון חינם לעניי הרובע. הבתים המקיפים את הכיכר נבנו מחדש ונבנו גם בתים עם דירות זולות. והאזור נודע לשמצה בכך שהתגוררה בו אוכלוסייה מפוקפקת. הרובע התפתח למעין מדינה בתוך מדינה. בחיטרובקה שלטו חוקים משלהם, ובמשך זמן רב, השלטונות במוסקבה לא התערבו בנעשה במקום. הדבר הבולט ביותר הוא שנוצרה מובלעת של פשע בלב ליבה של מוסקבה – מחיטרובקה ועד לחומות הקרמלין, קצת יותר מחמישה קילומטרים ממרכז השלטון התגוררו בה גנבים, נוכלים, רוצחים, מורשעים לשעבר ופושעים נמלטים. בתים רבים יושבו על ידי אנשים שנפלו לתחתית הסולם החברתי, שלא הייתה להם אפשרות לשכור דיור במקום אחר. רבים מהם התדרדרו עד מהרה לפשע. הזנות שגשגה בחיטרובקה: נשים רבות התדרדרו לזנות מגיל צעיר. גניבת ילדים פרחה: תינוק גנוב היה יכול להימכר לקבצן מקצועי להצטרף לכנופיית הכייסים ששגשגה ברובע. בשנת 1935 שונה שם המקום לגורקי ולאחר מכן למקסים גורקי על שם הסופר הסובייטי. השם "חיטרובקה" שוחזר ב־1993. חיטרובקה היוותה השראה לסופרים רבים לכתוב יצירות נפלאות. המפורסמת ביותר היא עבודתו של העיתונאי ו. גיליארובסקי "מוסקבה והמוסקבאים". גיליארובסקי ביקר בחיטרובקה פעמים רבות ותיאר את האזור ותושביו בדיוק מדהים. בצורה אמנותית, האווירה של שכונת העוני חיטרובקה הועברה בצורה מושלמת על ידי בוריס אקונין ברומן "אהוב המוות" מתוך סדרת ספרים על אראסט פנדורין. חיטרובקה היא מרכז ההתרחשות של סרטו של הבמאי קארן שחנזארוב חיטרובקה: חותם הארבעה משנת 2023. מדיה וקבצים בנושא חיטרובקה בוויקישיתוף
הנרי אסטון בארקר

הנרי אסטון בארקר (באנגלית: Henry Aston Barker;‏ 1774 – 19 ביולי 1856) היה צייר נוף פנורמות סקוטי, בנו של רוברט בארקר שאת עסקיו המשיך. בארקר נולד בגלאזגו, בנו הצעיר של רוברט בארקר, צייר הפנורמות, לו סייע כילד. בגיל שתים עשרה הוא היה אמור לעבוד על יצירת קווי מתאר של העיר אדינבורו מראש מצפה הכוכבים של קלטון היל, וכמה שנים לאחר מכן ערך את השרטוטים לנוף של לונדון מאלביון מילס. מאוחר יותר הוא עשה תחריטים בעקבות רישומים אלה. ב-1788 עבר בארקר ללונדון עם אביו, וזמן קצר לאחר מכן הפך לתלמיד באקדמיה המלכותית. הוא המשיך להיות העוזר הראשי של אביו בפנורמה עד מותו של האחרון בשנת 1806, הוא השתלט על העסק, והמשיך בתערוכות במשך 20 שנה בהצלחה רבה. הוא נסע לעיתים קרובות במהלך עבודתו, ובאוגוסט 1799 עזב את אנגליה לטורקיה, כדי לצייר רישומים לפנורמה של קונסטנטינופול. בפאלרמו, הוא נפגש עם סר ויליאם המילטון, שגריר אנגליה בנאפולי, שהכיר לו את האדמירל נלסון, שלדבריו "לקח אותי ביד ואמר שהוא חייב לי על כך שהוא מייחס לי ניצחונו בקרב על הנילוס במשך שנה יותר ממה שהיה נמשך להערכת הציבור". הפנורמה של קונסטנטינופול הוצגה ב-1802, והרישומים נחרטו ופורסמו בארבעה לוחות. ב-1801 נסע בארקר לקופנהגן כדי לצייר רישומים לתמונה של הקרב, ובעודו שם הוא התקבל שוב על ידי נלסון. במאי 1802, במהלך שלום אמיין, הוא נסע לפריז וצייר רישומים לפנורמה של העיר. לאחר שהוצגו פנורמות רבות אחרות אלה, המאוחרות יותר היו בעיקר מרישומים של ג'ון בורפורד, שחלק עם בארקר את הנכס בפנורמה בסטרנד, שנרכש ב-1816 מאחיו, תומאס אדוארד. בארקר, לעומת זאת, עדיין נסע מעת לעת, וביקר, בין השאר, במלטה, שם צייר רישומים של הנמל, שהוצג ב-1810 וב-1812; ונציה, שפנורמה שלה הוצגה ב-1819; ואלבה, שם הכיר את נפוליאון. לאחר קרב ווטרלו ביקר בארקר בשדה הקרב, ונסע לפריז, שם השיג מהקצינים במפקדה את כל המידע הדרוש בנושא הקרב. פורסמה סדרה של שמונה תחריטים מאת ג'ון ברנט מהסקיצות המקוריות של בארקר משדה הקרב, וכך גם רישומי גיברלטר שלו. הפנורמה הגדולה האחרונה שלו, שהוצגה ב-1822, הראתה את תהלוכת ההכתרה של המלך ג'ורג' הרביעי. מבין כל הפנורמות שהוצגו, זו של קרב ווטרלו הייתה המוצלחת והמכניסה ביותר. על ידי תערוכת התמונה הזו הרוויח בארקר לא פחות מ-10,000 פאונד. בשנת 1802 לערך הוא נישא לבכורה מבין שש בנותיו של אדמירל ויליאם בליי, אשר פיקד על הבאונטי בזמן המרד המפורסם. איתה היו לבארקר שני בנים ושתי בנות. בשנת 1826 הוא העביר את ניהול שתי הפנורמות לג'ון ורוברט ברפורד, והלך לגור תחילה בצ'אם, בסארי, ולאחר מכן ליד בריסטול. בארקר מת ב-19 ביולי 1856 בביטון ליד בריסטול. רשימה של רוב הפנורמות שצוירו והוצגו על ידי הנרי ורוברט בארקר פורסמה ב-The Art Journal 1857, עמ' 47. אחיו, תומאס אדוארד בארקר, אמנם לא היה אמן, אבל היה מעורב בניהול העסק המשפחתי, אך מאוחר יותר הקים תערוכת פנורמה מתחרה עם הצייר רמזי ריצ'רד ריינגל בתיאטרון הסטרנד, לונדון. פנורמה של קנסטנטינופול, 1800 מדיה וקבצים בנושא הנרי אסטון בארקר בוויקישיתוף arrison, Robert (1885). "Barker, Henry Aston". In Stephen, Leslie (ed.). Dictionary of National Biography. Vol. 3. London: Smith, Elder & Co. p. 201. Bryan, Michael (1886). "Barker, Henry Aston". In Graves, Robert Edmund (ed.). Bryan's Dictionary of Painters and Engravers (A–K). Vol. I (3rd ed.). London: George Bell & Sons. The Gentleman's Magazine, A. Dodd and A. Smith, 1856. (באנגלית) The art journal London, Virtue, 1857. (באנגלית)