laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מותו של וזיר-מוכתר: אהבתו וחייו של גריבוידוב

מותו של וזיר-מוכתר: אהבתו וחייו של גריבוידוב (ברוסית: Смерть Вазир-Мухтара. Любовь и жизнь Грибоедова) היא סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2009, המבוססת על הרומן בעל אותו השם מאת יורי טיניאנוב אודות השנה האחרונה לחייו של אלכסנדר גריבוידוב, סופר, דיפלומט ומלחין רוסי. האריסטוקרט הרוסי הצעיר אלכסנדר סרגייביץ' גריבוידוב, שהשתתף בכינון השלום בטורקמנצ'אי, מגיע לבירה סנקט פטרבורג, שם הוא זוכה להצלחה בחברה, מנהל חיים נעימים, ובין לבין מפתח תוכנית לקולוניזציה הרוסית ולפיתוח הכלכלי של הקווקז. הצאר ניקולאי מעוניין יותר בגריבוידוב כדיפלומט המסוגל לדרוש תשלום פיצויים מהפרסים. גריבוידוב מעוניין גם לקבל כספים — הוא מקווה שאלה ילכו לפיתוחה של גאורגיה. זמן קצר לפני עזיבתו הגורלית לפרס, התחתן גריבוידוב עם הנסיכה הגאורגית נינה צ'בצ'אוואדזה. בקרוב בני הזוג יגלו: יהיה להם ילד. אך החובה התבררה כגבוהה יותר מאהבה, וגריבוידוב נאלץ לנסוע לטהראן לנהל משא ומתן ישיר עם שאה פתח עלי. עם הגעתו לטהראן התנהג גריבוידוב בהתרסה ובחוצפה; התנהגותו בקהל הגבוה ביותר זעזעה את הפרסים. נוספו לכך תככים של אויבים פוליטיים ואישיים: מנהיגי הצבא של השאה אלאייר חאן והעריק הרוסי שמשון חאן, כמו גם דיפלומטים בריטים. בבוקר 30 בינואר 1829, התקהל קהל מחוץ למסגד הראשי בטהראן ובצעקות התקדם אל בניין השגרירות הרוסית. במהלך המתקפה על השגרירות, שהתרחשה בתמיכת השלטונות, נהרגו כל עובדיה, למעט המזכיר הראשון מלצוב שהסתתר מתחת לשטיחים. גם הסריס הראשי המבושה של הרמון השאה, מירזה יאקוב, שהיה בתפקיד לאבטחת השגרירות, נמחץ למוות. השאה שלח שגרירים לפטרבורג להתנצל והגיש לקיסר הרוסי ניקולאי הראשון, בין היתר, את יהלום השאה המפורסם מכתר המוגול. מעוניין בנייטרליות של הפרסים בעיצומה של המלחמה הרוסית באימפריה העות'מאנית, הצאר סולח להם על רצח הדיפלומטים, כמו גם כחלק מהפיצויים שדרש השגריר במחיר חייו. מיכאיל יליסייב – "אלכסנדר גריבוידוב" אנטולי גושצ'ין – "סשקה, משרתו של גריבוידוב" איוון סטבונוב – מזכיר"ב, מזכירת השגרירות הרוסית" יבגני קרפוב – "אדלונג" אנדריי זיברוב – "ניקולאי הראשון" ולרי סולוביוב – "פסקביץ'" ויקטור קוסטצקי – "מקדונלד" סרגיי אלימפייב – "פושקין" מריה אברמישווילי – "נינה" צ'ווצ'וואדזה קארינה רזומובסקאיה – י"לנה בולגרינה" סרגיי ברקובסקי – "בולגרין" אולגה מדיניך – "טלשבע" גלי עבידולוב – "קנצלר נסלרודה" הליום סיסוב – "קרילוב" איגור "שיבנוב" – "רודופיניקין" דמיטרי סוטירין – "בורצב" ויקטור סמירנוב – "ירמולוב" אנדריי שימקו – "צ'אאדאייב" אולגה וולקובה – "פרסקוביה ניקולאיבנה" לריסה מאלבנאיה – "נסטסיה פיודורובנה" מיכאיל טריאזורוקוב – "סגן" וישניאקוב ולדימיר ברנוב – "ניקולאי ניקולאייביץ"' אנדריי מתיוקוב – "סנקובסקי" רומן גריבקוב – "פומין" יבגני טיטוב – "קרטיגין" סרגיי לוסב – "סיפיאגין" דמיטרי פודנוזוב – "שמשון חאן" טייזיה פופנקו – "הנסיכה סלומה" אזמט בגירוב – "פאזיל חאן" סרגיי שלגונוב – "ד"ר מקניל" טטיאנה קוליש – "ליידי מקדונלד" יורי זגרנייב – "אלאהר חאן קג'אר" ניקולאי אישטייב – "מנוצ'הר חאן" מיכאיל קרפנקו – "סקריפולוב" אריק קניה – "עבאס מירזה" סטנלי קרסוביצקי – "חוזרוב-מירזה" ניקולאי דיק – "סביני" נטליה ורפולומייבה – "דאשה" רומן אייג'ב מיכאיל דורופייב מותו של וזיר-מוכתר, באתר רוסקינו "בלי צער, בלי מחשבה" - הסדרה על גריבוידוב, ביקורת "מותו של וזיר-מוכתר: אהבתו וחייו של גריבוידוב", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
פולה (כפר)

פולה (בהונגרית: Pula) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם בפולה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 214 תושבים ובשנת 2020 רק 187 בפולה חיו יהודים בתקופות זמן שונות. מדיה וקבצים בנושא פולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פולה נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פלמן מרקוב

פלמן מרקוב (בבולגרית: Пламен Марков;‏ נולד ב-11 בספטמבר 1957) הוא כדורגלן בולגרי, ששיחק בעמדת הקשר והיה שחקן ומאמן של נבחרת בולגריה. פלמן מרקוב נולד בעיר סבליאבו והחל לשחק בקבוצת הנוער העירונית ואחר כך בקבוצה הבוגרת. בשנת 1975 הוא עבר לקבוצת צסק"א סופיה וכבר בעונה הראשונה היה שותף לזכייה באליפות. לאחר ששיחק בקבוצה עשור, הוא עבר לקבוצת מץ הצרפתית. בשנת 1986 מרקוב נכלל בנבחרת בולגריה למונדיאל 1986. לאחר שנתיים במץ, עבר מרקוב לקבוצת גרנובל בה סיים את הקריירה כשחקן בשנת 1989. לאחר פרישתו ממשחק פעיל, מונה מרקוב למאמנה של גרנובל. בשנת 1995 הוא חזר לעונה בודדת לצסק"א סופיה. בהמשך הוא אימן מספר קבוצות בבולגריה. בשנים 2002–2004 ובשנת 2008 שימש מרקוב בתור מאמן נבחרת בולגריה. צסק"א מוסקבה אליפות בולגריה – 6 פעמים: 1974/75, 1975/76, 1979/80, 1980/81, 1981/82, 1982/83 הגביע הבולגרי – 3 פעמים: 1981, 1983, 1985 פלמן מרקוב, באתר Transfermarkt פלמן מרקוב, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) פלמן מרקוב, באתר Soccerway פלמן מרקוב, באתר WorldFootball.net פלמן מרקוב, באתר National Football Teams פלמן מרקוב, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
שוי

שוי (בהונגרית: Sóly) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. הכפר היה ידוע בכרמיו שמגפניו נעשה יין איכותי. בשנת 1880 החלה להתגלות באזור כנימת הפילוקסרה שעד אמצע שנות הרסה את כל הכרמים בכפר. בשוי חיו יהודים בתקופות זמן שונות. מדיה וקבצים בנושא שוי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שוי נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאן סטניסלבסקי

יאן סטניסלבסקי (בפולנית: Jan Stanisławski‏; 24 ביוני 1860 – 6 בינואר 1907) היה צייר מודרניסטי פולני, מחנך לאמנות, ומייסד וחבר בקבוצות אמנות חדשניות וחברות ספרותיות, בהן הזצסיון הווינאי. בשנת 1906 הוא הפך לפרופסור מן המניין באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב. בתחילה למד סטניסלבסקי מתמטיקה באוניברסיטת ורשה (1879–1882), ולאחר מכן במכון הטכני הקיסרי בסנט פטרסבורג. הוא החל ללמוד ציור בסטודיו לאמנות בוורשה שהפך מאוחר יותר לבית הספר לאמנויות יפות. בשנת 1883 נרשם לבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב. בשנת 1885 המשיך את לימודיו בפריז אצל צ'ארלס אמיל אוגוסט דוראנד. בעת שהותו בפריז הוא נסע וביקר באיטליה, ספרד, שווייץ, גרמניה, אוסטריה ומזרח גליציה. עבודותיו המוקדמות הוצגו בחנוכתו של סלון דה שאמפ דה מארס בפריז בשנת 1890 ובחברת קרקוב לאמנויות יפות בשנת 1892. בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא המשיך בנסיעות וספרי הרישום שלו התמלאו ברישומים מברלין. דרזדן, פראג, קרקוב, ומקומות שונים באוקראינה. בשנת 1897 הוא יזם ועזר בארגון התערוכה הנפרדת לציור ופיסול באולם הבדים של קרקוב. באותה שנה הוא הפך למורה לציור נוף בבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב, ובשנת 1906 – לאחר ששודרג בית הספר לאקדמיה בשנת 1900 – הוענק לו תואר פרופסור מלא וגם לימד בבית הספר הפרטי לציור ורישום לנשים של תאודור אקסנטוביץ' ובבית הספר לאמנות לנשים בקרקוב. מיקולה בורצ'ק היה בין תלמידיו. הוא הקים את חברת האומנים הפולנים אגודת שטוקה ("אמנות") בקרקוב בשנת 1897. מאוחר יותר הוא הפך לסגן היו"ר ולבסוף ליו"ר אותה חברה, והציג את עבודותיו בתערוכות רבות שארגנו על ידה. בשנת 1898 הוא הפך לחבר בתנועת "הזצסיון הווינאי", ויצירותיו הוצגו איתם בשנים 1901, 1902 ו-1905. בשנת 1901 הוא הפך לחבר מייסד של החברה הפולנית לאמנויות שימושיות. לאחר מותו נפתחו שתי תערוכות בארמון האמנות על ידי אגודת ידידי קרקוב לאמנויות יפות בנובמבר 1907, האחת הציגה 154 מציורי השמן שלו, וגם רישומים וצבעי מים, והשנייה הציגה עבודות של תלמידיו המצטיינים הרבים. סטניסלבסקי נקבר בבית העלמין רקוביצקי בקרקוב. נהר הוויסלה כוורות לילה יורד קתדרלה בקייב הדנייפר עננים דיוקן עצמי נוף באוקראינה מדיה וקבצים בנושא יאן סטניסלבסקי בוויקישיתוף יאן סטניסלבסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Jan Stanisławski | Życie i twórczość | Artysta, Culture.pl (בפולנית)
יחסי ברבדוס–ספרד

יחסי ברבדוס–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ברבדוס וספרד. לפני תצפיותיו של קמפוס ב-1536 וב-1550, מתארים כותבי הימים הרשמיים של הודו המערבית כי המשלחות הקולומביאניות חקרו אזורים מבודדים אלה מוקדם וכי משלחות אלו או הנגזרות שלהם כבר כללו את מערך האיים הקריביים כחלק מכתר ספרד לפני מסעות הכוכבים. בפרק הזמן שבין 1536 ל-1662 היא נכבשה גם על ידי הפורטוגלים, והמחלוקת על האיים הייתה עם האנגלים מאז 1620. עד קיץ 2012 עבד מרצה הסוכנות הספרדית לשיתוף פעולה בינלאומי (AECID) באוניברסיטת הודו המערבית (UWI) בברבדוס, לימד ספרדית וארגן תוכנית להחלפת סטודנטים ברבדיים וספרדים. החל משנת 2015, הרצאה ספרדית זו תושק שוב עם אוניברסיטת ברבדוס. ברבדוס מיוצגת בספרד באמצעות שגרירותה בבריסל. ספרד מיוצגת בברבדוס באמצעות שגרירותה בפורט אוף ספיין, טרינידד וטובגו, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בברידג'טאון. Ficha de Barbados Office of Diplomatic Information. Ministry of Foreign Affairs and Cooperation. Section: Economic relations. [1] Travel recommendation for Barbados. Ministry of Foreign Affairs and Cooperation. Ficha de Barbados Office of Diplomatic Information. Ministry of Foreign Affairs and Cooperation. Section: Data of the Spanish representation.
ברונו שיירו

ברונו שיירו (בצרפתית: Bruno Olivier Cheyrou; נולד ב-10 במאי 1978 בסירן) הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק בעמדות הקישור. הוא אחיו של כדורגלן העבר בנואה שיירו. שיירו שיחק במחלקת הנוער של ליל, יחד עם אחיו, בנואה. בשנת 1998 הוא נקלט בקבוצה הבוגרת וגם בה שיחק לצד אחיו. בשנת 2002 עבר שיירו לליברפול וכונה אז "הזיידן החדש". שיירו לא עמד בציפיות ובהחלטת מאמן הקבוצה דאז, רפאל בניטס, הוא הושאל בשנת 2004 למרסיי (כדורגל) ועונה לאחר מכן הושאל לבורדו. בשנת 2006 נמכר לסטאד רן בה שיחק מספר עונות. בשנת 2010 שיחק שיירו באנורתוסיס פמגוסטה הקפריסאית. בשנת 2010 עבר שיירו לנאנט שם שיחק שנתיים. בשנת 2015 שיחק בליגה האזורית בצרפת עד לפרישתו ממשחק פעיל. בשנים 2002–2004 שיירו שיחק בנבחרת צרפת ורשם 3 הופעות. ברונו שיירו, באתר Transfermarkt ברונו שיירו, באתר Soccerway ברונו שיירו, באתר BDFutbol ברונו שיירו, באתר WorldFootball.net ברונו שיירו, באתר National Football Teams ברונו שיירו, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ז'ראר הוייה על שיירו
יוזף מהופר

יוזף מהופר (בפולנית: Józef Mehoffer‏; 19 במרץ 1869 – 8 ביולי 1946) היה צייר ואמן דקורטיבי פולני, אחד האמנים המובילים של תנועת פולין הצעירה, חבר הזצסיון הווינאי ואגודת שטוקה, ואחד האמנים הפולנים הנערצים ביותר בתקופתו. מהופר נולד ברופשיץ, הגיע ממשפחה של פקידות. סבו יוזף אדלר פון מהופר (נולד ב־1786 בברנו) - היה עיתונאי, סופר, מהאצולה האוסטרית שהתיישבה בגליציה בסביבות 1808. האב וילהלם היה יועץ לבית הדין הארצי. לאחר שגליציה קיבלה אוטונומיה בתוך המלוכה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867, אביו הפך לשופט והיה נשיא בית המשפט המחוזי. אמו אלדונה לבית פוליקובסקה, דאגה לגדל חמישה בנים. אבי נפטר מוקדם, בשנת 1873, כאשר יוזף היה רק בן 4. למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב אצל ולדיסלב לוסצ'קביץ', ואחר כך באקדמיה לאמנויות בווינה, וכן בפריז באקדמיה קולארוסי. שם החל מהופר לצייר דיוקנאות, לעיתים קרובות של אנשים בעלי חשיבות היסטורית. מאוחר יותר הרחיב את עבודתו לכלול טכניקות שונות, כגון אמנות גרפית, ויטראז', טקסטיל, רישומי גיר, תחריטים ואיורי ספרים. הוא הפיק עיצובי תפאורה לתיאטרון ועיצב רהיטים מסוגננים. מהופר זכה לשבחים בינלאומיים על חלונות הויטראז'ים שלו בכנסיית קולגייט סנט ניקולס הגותית בפריבורג, שווייץ שנוצרו בשנים 1895–1936. עיצובים אחרים של ויטראז'ים שלו כוללים את קפלת ראדזיוויל בבאליצה (1892), קפלת גראוור באופבה (1901), קפלת הצלב הקדוש בוואוול (1904), קפלת הקבר בגולוצ'וב (1906), קפלת אורגלמייסטר וינה (1910), קתדרלה בפשמיש (1940), כנסייה בדבניקי ליד קרקוב (1943) ועוד. קיים ויטראז' שתוכנן על ידי מהופר בכנסיית הלב הקדוש של ישו בטורק (מרכז פולין); באותה כנסייה יש גם ציורי קיר מעשה ידי מהופר. מהופר בחן אמצעי ביטוי שונים במהלך הקריירה שלו כדי לכלול מגוון של אומנויות יישומיות בפרויקטים שלו. הוא ייצר הרבה עטיפות ספרים, קישוטים וכרזות. מהופר - מלבד הרבגוניות שלו באמנות הסטודיו - התפרסם בזכות ציורי הקיר שלו שהזכירו לעיתים קרובות אמנות מימי הביניים. לעיתים קרובות הוא שיתף פעולה עם סטניסלב ויספיאנסקי ויאן מטייקו. יוזף מהופר היה נשוי לידוויגה יאנקובסקה, והיה לו בן, זביגנייב (1900–1985). ב־8 ביולי 1946 נפטר משחפת בוודוביץ', ונקבר בבית העלמין רקוביצקי בקרקוב. גן מוזר דיוקן אשה דיוקן אשה שמש במאי שביל בגן חיים ויטראז' לידת ישו אתר האינטרנט הרשמי של יוזף מהופר מדיה וקבצים בנושא יוזף מהופר בוויקישיתוף יוזף מהופר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) One of the most revered Polish artists of his time, Mehoffer’s works continue to amaze, www.thefirstnews.com (באנגלית) Józef Mehoffer, Culture.pl (באנגלית) Lokalizator Grobów - Zarząd Cmentarzy Komunalnych, zck-krakow.pl
א-שורוק (עיתון)

א-שורוק (בערבית: الشروق – "הזריחה"; בתעתיק מדויק: אלשרוק) הוא בין העיתונים הבולטים במצרים בשנים האחרונות, שהוקם בשנת 2009. העיתון יוצא באופן יום יומי, מופץ בכמה מדינות ערביות ומדבר בעיקר על פוליטיקה, אקטואליה וספורט. העיתון הושק על ידי הוצאת הספרים דאר א-שורוק בפברואר 2009 על ידי מייסד ובעלי העיתון אבראהים אל-מועלם (ער'), שהוא גם הבעלים של העיתון המוכר א-תחריר. הוא פורסם כעיתון עצמאי על ידי "החברה המצרית להוצאה לאור בערבית ובאנגלית" והשתכן ברחוב מוחמד כאמל מורסי, גיזה. לאחר ההפיכה המצרית בשנת 2013 שהדיחה את הנשיא מוחמד מורסי, ההוצאה נסגרה ליומיים בעקבות לחץ ציבורי בתגובה למאמר שפרסם בלאל פאדל. המאמר עסק בהתערבותו של העיתונאי מוחמד חסיינין הייכל במרוץ לנשיאות, בו נבחר עבד אל-פתאח א-סיסי. העיתון עוסק בתחומים שונים, חשובים יותר או פחות, ומתאים לקהל מגוון; מתפרסמות כתבות שעוסקות בסכסוך שהתרחש בין אלג'יריה למצרים במוקדמות מונדיאל 2010 ובסוגיות פוליטיות מורכבות וראיונות בלעדיים עם לוחמים איסלאמים קיצוניים. בסוף אוגוסט ובתחילת ספטמבר 2009 העיתון חשף מסמך שכותרתו "אל-בדיל אל-ת'לית' בין אל-אסתבדאד ואל-אסתסלאם" (האלטרנטיבה השלישית בין דספוטיזם לכניעה) שנכתב על ידי עבוד א-זומור וטארק א-זומור, שני פוליטיקאים איסלאמיסטים בכירים במערכת הפוליטית הצבאית של מצרים. אמנם, הגרסה המודפסת של העיתון אינה בין עשרת העיתונים הנפוצים ביותר במצרים, אך תפוצת העיתון היא עצומה, ובשנת 2011 עמדה על 150,000 עותקים בכל יום. מאידך, גרסתה המקוונת של העיתון דורגה במקום השלישי בקרב העיתונים המקוונים הפופולריים ביותר במזרח התיכון בשנת 2012. בין 2008 ל-2009 שימש האני שוכר-אללה כעורך הראשי של העיתון. החל משנת 2014 העורך הראשי הוא עמאד א-דין חוסיין. אתר האינטרנט הרשמי של א-שורוק (בערבית) א-שורוק, ברשת החברתית פייסבוק א-שורוק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) א-שורוק, סרטונים בערוץ היוטיוב ראיון עם איברהים אל-מועלם, סגן נשיא איגוד המו"לים הבינלאומי The Report: Egypt 2010, Oxford Business Group, ISBN 978-1-907065-17-0. (באנגלית) The Arab Press Network, web.archive.org, ‏28 ביולי 2013 Wayback Machine, web.archive.org, ‏11 באוקטובר 2014 Egypt's newest daily, Tahrir, hits the newsstands - Politics - Egypt, Ahram Online (באנגלית) MEMP Preserves Arab Spring Newspaper al-Tahrir | CRL, www.crl.edu عن الموقع - بوابة الشروق, www.shorouknews.com (בערבית) Mustafa Salah, Prominent Egyptian journalist resigns over censorship, Al-Monitor, ‏4 בפברואר 2014 (באנגלית) Omar Ashour, The De-Radicalization of Jihadists: Transforming Armed Islamist Movements, Taylor & Francis, 7 באפריל 2009, עמ' 181, ISBN 978-0-203-87709-8. (באנגלית) The Forgotten Recantation, www.jihadica.com (באנגלית) Nancy Messieh, Newspaper Circulation Declines in the Middle East, The Next Web, ‏1 במאי 2012 (באנגלית) New Egypt, new media | Osama Diab, the Guardian, ‏10 במרץ 2011 (באנגלית) Wayback Machine, web.archive.org, ‏29 בספטמבר 2013
קרב נארווה

האם התכוונתם ל... המצור על נארווה (1558) (אנ') – המצור והכיבוש של נארווה על ידי הצבא הרוסי, חלק ממלחמת ליבוניה המצור על נארווה (1579) – מצור כושל שנערך על ידי הצבא השוודי, במהלך מלחמת ליבוניה המצור על נארווה (1581) (רו') – המצור והכיבוש של נארווה על ידי הצבא השוודי, חלק ממלחמת ליבוניה המצור על נארווה (1590) (רו') – מצור כושל שנערך על ידי הצבא הרוסי במהלך מלחמת רוסיה-שוודיה (1590–1595) (אנ') המצור על נארווה (1658) (רו') – מצור כושל שנערך על ידי הצבא הרוסי במהלך מלחמת רוסיה-שוודיה (1656-1658) קרב נארווה (1700) – תבוסה של הצבא הרוסי בסמוך לנארווה, במהלך מלחמת הצפון הגדולה המצור על נארווה (1704) (אנ') – המצור והכיבוש של נארווה על ידי הצבא הרוסי, חלק ממלחמת הצפון הגדולה קרב נארווה (1711) קרב נארווה (1918) (רו') – אירוע הפתיחה של מלחמת העצמאות האסטונית (אנ') קרב נארווה (1944) – קרב במלחמת העולם השנייה מתקפת נארווה (15–28 בפברואר 1944) מתקפת נארווה (1–4 במרץ 1944)
שלמה זלמן לעווי (זלוטשוב)

הרב שלמה זלמן לעווי (בערך ה'תקנ"ה – ח' באב ה'תקצ"א, 18 ביולי 1831) היה אב"ד זלוטשוב. נולד לרב אברהם לעווי מפוזנא ואסתר ינקלביץ (איציק) לעוי. למד אצל הרב שלמה זלמן ליפשיץ ואצל הרב יעקב מליסא. הוא היה רב בעיירה קלעטשואווע ובה'תרפ"ט עבר לעיר זלוטשוב לא ידוע עם מי הוא התחתן בנישואים הראשונים. בנישואים השניים שלו הוא התחתן עם פריידל כ"ץ טרויבע. הוא נפטר ממגפה בעירו בשנת ה'תקצ"א. מסופר שהוא התפלל ואמר שהוא מוכן למסור את נפשו כדי שהמגפה תיעצר. הרב שלמה זלמן התחתן פעמיים. לא ידוע אם מי הוא התחתן בנישואים ראשונים. בנישואיו השניים הוא התחתן עם פריידל. היה לו 12 ילדים, אחד מאשתו הראשונה ו-11 מאשתו השנייה. לרב שלמה זלמן היו 4 אחים ואחות אחת, והוא היה הבכור. הרב שלמה זלמן פראסט לעוי, באתר www.bazach.com ספר ארח דוד: אסופת הלכות והליכות, חידושים ומכתבים, אורחות ותולדות / של ... רבי דוד בהר"ן ... ומשפחת בית אבותיו ; נלקט ונערך ע"י יוצאי חלציו ישראל גולדברג, נחום סילמן | בהר"ן, דוד, 1866-1946 (גולדברג, ישראל בן צבי פינחס) | The National Library of Israel, באתר www.nli.org.il (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תאודור אקסנטוביץ'

תאודור אקסנטוביץ' (בפולנית: Teodor Axentowicz‏; 13 במאי 1859 – 26 באוגוסט 1938) היה צייר פולני ממוצא ארמני והונגרי, חבר הזצסיון הווינאי. הרקטור של האקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב. התפרסם בזכות הדיוקנאות שיצר וכן בשל תיאורים מחיי ההוצולים בקרפטים. אקסנטוביץ' נולד ב-13 במאי 1859 בבראשוב, טרנסילבניה, למשפחה ממוצא פולני-ארמני שקיבלה תואר אצולה במאה ה-17. האב דאודאט היה פקיד בית משפט אוסטרי, האֵם אגנישקה באה ממשפחת פלוכארש ההונגרית. זמן קצר לאחר שנולד הוטבל בטקס קתולי. כשתאודור היה בן שלוש, משפחתו עברה ללבוב, אז נולדה אחותו הלנה. בשנים 1879–1882 למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן. משם עבר לפריז, שם היה תלמידו של קרולוס-דוראן והמשיך בהרחבת השכלתו עד 1895. באותה תקופה החל בשיתוף פעולה ממושך עם כתבי עת שונים ועשה את דרכו כמעתיק וכמשכפל יצירותיהם של טיציאן ובוטיצ'לי עבור העיתון "לה מונד אילוסטר". כמו כן ערך מסעות רבים ללונדון ורומא, שם הכין סט דיוקנאות. בשנת 1893 בצ'לסי, לונדון, נשא לאישה את אִיזָה הנרייטה גילגוד, דודתם של אנשי התיאטרון ואל גילגוד וג'ון גילגוד. לזוג נולדו שמונה ילדים, אחד מהם היה קצין בצבא האוסטרי ונהרג במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1894 החל בשיתוף פעולה עם וויצ'ך קוסאק ויאן סטיקה במהלך הכנת הפנורמה של קרב רסלוויצה, אחד הציורים הפנורמיים הגדולים בתולדות האמנות הפולנית. בשנה שלאחר מכן עבר לקרקוב, שם התמנה לפרופסור באקדמיה המקומית לאמנויות יפות. הוא היה פעיל גם בחברה המקומית ושיתף פעולה עם חברות שונות המוקדשות להפצת אומנויות ומלאכות. בשנת 1897 ייסד קונסרבטוריון אמנותי לנשים וזמן קצר לאחר מכן הפך למייסדי אגודת שטוקה, שחבריה היו אמנים כמו יוזף צ'למונסקי, יוליאן פלאט, יאצק מלצ'בסקי, יוזף מהופר, יאן סטניסלבסקי, ואחרים. בשנת 1910 הוא הפך לרקטור האקדמיה ומאז 1928 היה גם חבר כבוד באגודת זצ'נטה. במהלך חייו היו לו תערוכות רבות בפולין ומחוצה לה. הוא עוטר במדליות זהב רבות בתערוכות לאומיות ובינלאומיות כאחד. הבולטות ביותר היו בברלין (1896, 1913), סנט לואי (1904), מינכן (1905, 1935), לונדון (1906), וינה (1908), רומא (1911), ונציה (1914, 1926), פריז (1921), שיקגו (1927) ופראג (1927). ציוריו ניתן למצוא כמעט בכל האוספים הציבוריים בפולין ברבים מחוצה לה. בנוסף לחברת האומנים הפולנים אגודת שטוקה, הוא היה גם חבר בהאגנבונד וחבר מייסד בתנועת "הזצסיון הווינאי". הוא נפטר ב-26 באוגוסט 1938 בקרקוב. מדיה וקבצים בנושא תאודור אקסנטוביץ' בוויקישיתוף תאודור אקסנטוביץ', באתר "Find a Grave" (באנגלית) תאודור אקסנטוביץ', באתר Discogs (באנגלית) Teodor Axentowicz | Życie i twórczość | Artysta, Culture.pl (בפולנית) Teodor Axentowicz - mistrz pastelu - Nasz Dziennik, stary.naszdziennik.pl Axentowicz Theodor. Vereinigung Bildender Künstler Österreichs Secession [Hrsg.: Ver sacrum: Mittheilungen der Vereinigung Bildender Künstler Österreichs (1.1898)], digi.ub.uni-heidelberg.de (בגרמנית)
אשר לעמיל לעווי

הרב אשר לעמיל לעווי (ה'תקנ"ח – ח' בכסלו ה'תרי"א, 13 בנובמבר 1850) היה אב בית דין של העיר גאלין שבפולין ובסוף ימיו גם של ירושלים. נולד לרבי אברהם לעווי מפוזנא ולאסתר ינקלביץ (איציק) לעוי בשנת ה'תקנ"ח והיה בנם השני. בצעירותו למד אצל הרב שלמה זלמן ליפשיץ ואצל רבי יעקב מליסא. התחתן עם אסתר מרגליות. כיהן כרב העיר גאלין, ובשנת ה'תר"ג עלה לארץ ישראל יחד עם שנים מאחיו הצעירים ממנו, הרב נחום לעווי משאדיק, והרב יעקב יהודה לייב לעווי. בירושלים נתמנה כאחד משלושת הדיינים בבית הדין האשכנזי, לצידם של רבי נחמן שלמה הלוי., והרב בנימין דב. לחם נגד המיסיון בירושלים, ויש אומרים שהוא נפטר בגיל צעיר מפני שהרעילו אותו המיסיונרים[דרוש מקור]. נפטר בח' בכסלו ה'תרי"א (13 בנובמבר 1850), ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. הערך "אשר לעמיל לעווי", באתר המכלול הרב אשר לעמיל (פראסט) לעוי, באתר www.bazach.com ספר ארח דוד: אסופת הלכות והליכות, חידושים ומכתבים, אורחות ותולדות / של ... רבי דוד בהר"ן ... ומשפחת בית אבותיו ; נלקט ונערך ע"י יוצאי חלציו ישראל גולדברג, נחום סילמן | בהר"ן, דוד, 1866-1946 (גולדברג, ישראל בן צבי פינחס ) | The National Library of Israel, באתר www.nli.org.il
חיים בשנית

חיים בשנית (באנגלית: Seconds) הוא סרט מדע בדיוני ומותחן אמריקאי בשחור-לבן משנת 1966 בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר, עם רוק הדסון וג'ון רנדולף (אנ') בתפקידים הראשיים. התסריט מבוסס על הרומן "Seconds" של דייוויד אלי (1963). זה סרטו האחרון של פרנקנהיימר בשחור-לבן. הוא ביים את הסרט לאחר השליח ממנצ'וריה (1962) ושבעה ימים במאי (1964) ושלושת הסרטים האלה מכונים "טרילוגית הפרנויה של פרנקנהיימר". המונח "Second" אינו מתכוון בסרט לשנייה אלא לאדם ש"נעלם" וחי כעת בשנית בזהות אחרת. זה היה ניסיונו היחיד של הדסון להופיע במותחן בדיוני כזה לאחר שהופיע בעיקר בקומדיות רומנטיות. עם השנים הפך הסרט לסרט פולחן. הצלם ג'יימס וונג האו היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר שחור-לבן. ג'ון פרנקנהיימר היה מועמד לפרס דקל הזהב. ב-2015 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית. ארתור המילטון (ג'ון רנדולף) הוא בנקאי עשיר בגיל העמידה. הוא חש ריקנות בחייו, יחסיו עם אשתו אמילי (פרנסס ריד) קרים ומנוכרים על סף משבר ובתם היחידה כבר לא גרה אתם. יום אחד הוא מקבל טלפון מחבר ישן בשם צ'רלי שארתור חשב שנפטר, על האפשרות לחיים חדשים ומישהו תוחב לידו ברחוב פתק עם כתובת להגיע לשם. ארתור מגיע למפעל בשר גדול, מועלה על תא מטען אטום של משאית בשר ומגיע לבניין של ארגון סודי המכונה "החברה" (Company), שם מראיין אותו בעל החברה "רובי" (ג'ף קורי) ומסביר לו כי כדי לשנות את חייו העלובים ובסכום של 30,000 דולר הוא יעבור ניתוח רדיקלי לשינוי זהותו ויקבל את צורתו של אדם שמת בשם טוני וילסון. החברה תדאג ל"מותו" של המילטון בשריפה בבית מלון וכן תעביר אותו להתאקלמות בקליפורניה. המילטון מהסס אך לבסוף משתכנע וחותם. הוא מועבר לחדר ניתוח ועובר ניתוח מקיף לשינויו דמותו לאדם צעיר ונאה בשם טוני וילסון (רוק הדסון). הוא טס ללוס אנג'לס שם הוא מתארח להתאקלמות בווילה בחוף מאליבו בתור צייר. החברה מספקת לו משרת בשם ג'ון (וסלי אדי). על החוף הוא פוגש צעירה בשם נורה מרכוס (סלומה ג'נס) ומתפתחת ביניהם ידידות. היא מספרת לו שעזבה את בעלה ושתי ילדותיה כדי להיות חפשייה. היא אינה מגלה לו שלמעשה היא מועסקת של ה"קומפני". כדי שירגיש צעיר היא לוקחת אותו לפסטיבל יין שבו שותים, משתכרים ודורכים ענבים עירומים. ג'ון מארגן לו מסיבה בווילה וטוני מתחיל להשתכר ולגלות דברים על עצמו שאר המוזמנים מביטים עליו בזעם ואז מתברר לו שגם הם למעשה "חיים בשנית". טוני חוזר לבית המילטון בליווי ג'ון אבל אשתו אינה מכירה אותו. הוא דורש מרובי לחזור למצבו הראשוני אבל אינו יודע שהדבר אינו אפשרי. הוא נכבל, מועבר מטושטש לחדר ניתוח כשכומר קורא לפניו תפילת רקוויאם ומוכנס לחדר ניתוח שם ירדימו אותו לנצח וישתמשו באיבריו ללקוח נוסף של ה"קומפני". "חיים בשנית", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חיים בשנית", באתר נטפליקס "חיים בשנית", באתר AllMovie (באנגלית) "חיים בשנית", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "חיים בשנית", באתר Metacritic (באנגלית) "חיים בשנית", באתר אידיבי "חיים בשנית", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) חיים בשנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קדימון לחיים בשנית, באתר יוטיוב פסקול הסרט, באתר יוטיוב סצנת פסטיבל היין, באתר יוטיוב סצנת הסיום של חיים בשנית, באתר יוטיוב חיים בשנית, באתר TCM