אוניות המערכה מסדרת טנסי

אוניות המערכה מסדרת טנסי כללה שתי אוניות מערכה סופר-דרדנוט - טנסי וקליפורניה - שנבנו עבור הצי של ארצות הברית בסוף שנות ה-1910, חלק מהסדרה ה"סטנדרטית". הסדרה הייתה ברוב הבחינות חזרה על סדרת ניו מקסיקו, כאשר השיפורים העיקריים היו מערכת הגנה תת-מימית מחוזקת משמעותית, והגבהה מוגברת של תותחי הסוללה הראשיים כדי לאפשר להם לירות בטווחים גדולים בהרבה. הם נשאו אותה סוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) בארבעה צריחים משולשים, והיו בעלי אותה מהירות מרבית של 21 קשר (39 קמ"ש; 24 מייל לשעה). שתי האוניות שירתו בצי האוקיינוס השקט במשך כל הקריירה שלהן, שכללה תוכנית אימונים נרחבת בתקופת בין המלחמות של שנות ה-20 וה-30. שתי האוניות נכחו ב-Battleship Row בפרל הארבור כשהיפנים תקפו ב-7 בדצמבר 1941; קליפורניה טורפדה וטבעה אך לטנסי נגרם נזק מינימלי בלבד. קליפורניה הוצפה מחדש ושתי האוניות נבנו מחדש בכבדות בין 1942 ל-1944. לאחר מכן השתיים ראו שירות נרחב ככלי הפגזה התומכים במסע הדילוג על האיים ברחבי מרכז האוקיינוס השקט. טנסי השתתפה במערכת האיים האלאוטיים באמצע 1943, במערכה באיי גילברט ומרשל בסוף 1943 ובתחילת 1944, ובמערכה על איי מריאנה ופלאו באמצע 1944, אז קליפורניה חזרה גם היא לצי. שתי האוניות השתתפו במערכת הפיליפינים בסוף 1944, והיו נוכחות בקרב מצר סוריגאו ב-24 באוקטובר, קרב אוניות המערכה האחרון בהיסטוריה. שיפוץ לטנסי מנע ממנה להשתתף בקרב על מפרץ לינגאיין בינואר 1945, שם נפגעה קליפורניה מקמיקזה, אשר בתורה מנע ממנה לתמוך בחיילי חיל הנחתים במהלך קרב איוו ג'ימה. טנסי הייתה מעורבת בכבדות בלחימה שם ובקרב אוקינאווה שלאחר מכן, שם גם היא נפגעה מקמיקזה. שתי האוניות בילו את שארית המלחמה בפטרול בים סין המזרחי עד לכניעה היפנית הרשמית בספטמבר. לאחר שהשתתפו לזמן קצר בכיבוש יפן, הם הוחזרו לארצות הברית והוקצו לצי העתודה האטלנטי. הן נשארו שם עד 1959, אז נמכרו לגרוטאות. עבודת התכנון על סדרת טנסי, שכונתה בתחילה "אוניית מערכה 1916", החלה ב-14 בינואר 1915; צוות התכנון השתמש בסדרת ניו מקסיקו הקודמת כנקודת התחלה. הדירקטוריון רצה לבנות אוניית מערכה שתתבדל מסדרת אוניות המערכה הסטנדרטיות, במיוחד במונחים של הגנת שריון מפני תותחי ה-15 אינץ' (381 מילימטרים) שהופעלו על ידי ציים אירופיים. הם התנגדו פשוט לפתח את הסדרה הסטנדרטית, ששילבה שיפורים מצטברים קלים יחסית, אבל מזכיר הצי, ג'וזפוס דניאלס, דחה אותם והורה ש"אוניית המערכה 1916" תחזור למעשה על עיצוב ניו מקסיקו עם שיפורים מוגבלים. במקביל לכך שהציים האירופיים החלו לאמץ תותחים גדולים יותר, הם גם החלו לפתח טורפדות ארוכי טווח שיכולים להגיע גם למרחקי הקרב הצפויים לאותה העת, 10,000–14,000 יארד (9,100–12,800 מטרים) . לכן, יכולתה של האונייה החדשה להתנגד להתקפות תת-מימיות - מוקשים ימיים בנוסף לטורפדות - הפכה לדאגה העיקרית של המתכננים. כדי להבטיח שהאונייה תוכל לשרוד פיצוץ מתחת למים, הם החליטו לשלב ארבעה מחיצות טורפדו, שיצרו ארבעה חללים. מתוכם, הזוג הפנימי ימולא במים או במזוט, שיספגו את הלחץ והגז של הפיצוץ. מערכת זו הוכיחה את עצמה כיעילה והיא שימשה בהרבה עיצובים של אוניות מערכה. האוניות אושרו ב-3 במרץ 1915, בזמן שעבודות התכנון עדיין נמשכו; הניסויים על מערכת מחיצות הטורפדו הושלמו רק בפברואר 1916. בינתיים, העבודה כבר החלה על הסדרה הבאה, שתחילה נקראה "אוניית מערכה 1917", שהפכה לסדרת קולורדו. סדרה זו הייתה בעצם חזרה על העיצוב של טנסי, השינוי הגדול היחיד היה אימוץ תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) גדולים יותר במקום תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) שאוניות סדרת הטנסי נשאו. מערכת ההנעה הטורבו-חשמלית שפותחה עבור אוניות הסדרה קולורדו הוחלה רטרואקטיבית על טנסי וקליפורניה בדצמבר 1915, לפני שהחלה הבנייה של כלי השיט. אוניות הסדרה היו באורך של 600 רגל (182.9 מטרים) בקו המים, ואורך כולל של 624 רגל (190.2 מטר), רוחב של 97 רגל 5 אינץ' (29.7 מטרים), ושוקע של 30 רגל 2 אינץ' (9.2 מטרים). הדחק האוניות היה 32,300 טונות ארוכות (32,818 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 33,190 טונות ארוכות (33,723 טונות) במעמס מלא. בתנאי חירום, היה ניתן לאחסן דלק ותחמושת נוספים, מה שהגדיל משמעותית את ההדחק ל-37,948 טונות ארוכות (38,557 טונות), אשר בהתאם העמיק את השוקע ל-34 רגל 9.875 אינץ' (10.6 מטרים). גופי האוניות כללו חרטום קוצץ בולט כדי להתמודד בים פתוח ולהפחית את נתזי המים. תחתית כפולה נמשכה לכל אורכן של האוניות, וגוף האונייה שלהן כלל מידור נרחב כדי להפחית את הסיכון להצפה בלתי ניתנת לשליטה; מתחת לקו המים, בגוף האונייה היו 768 תאים ועוד 180 מעל קו המים. הסיפון הראשי, הסיפון הגבוה ביותר שנמשך לכל אורכה של האונייה, הכיל חלק גדול משטח המחיה לצוותיהם, שכלל 57 קצינים ו-1,026 מלחים. כפי שנבנו, הם הותקנו בשני תרני סריג עם צמרות נקודתיות עבור סוללת התותחים הראשית. ההיגוי נשלט על ידי הגה מאוזן יחיד. האוניות הונעו באמצעות הנעה טורבו-חשמלית. שמונה דוודי צינורות מים של Babcock & Wilcox המופעלים בנפט יצרו קיטור שהניע שני גנרטורים טורבו חשמליים של וסטינגהאוס, שבתורם סיפקו כוח לארבעה מנועים חשמליים שהניעו ארבעה מדחפים עם 3 להבים בקוטר 14 רגל (4.3 מטרים). הטורבינות היו בתאים נפרדים אטומים למים, מסודרים מלפנים ומאחור, עם ארבעה דוודים כל אחד; לכל דוד היו חדרי דוודים אטומים למים משלו, עם שני דוודים משני צידי הטורבינות. המנועים היו מסודרים בשלושה חדרים: חדר גדול יותר ומרכזי עבור שני המנועים המניעים את הצירים הפנימיים, ואחד לכל ציר חיצוני משני הצדדים. כל סט של ארבעה דוודים הוכנס לארובה משלו. מערכות ההנעה שלהם דורגו ב-28,600 כוחות סוס (21,300 קילוואט), שהעניקו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). בניסויי מהירות, טנסי הגיעה למקסימום של 21.38 קשרים (39.60 קמ"ש) מ-29,609 כוחות סוס (22,079 קילוואט). אחסון הנפט הרגיל הסתכם ב-1,900 טונות ארוכות (1,930 טונות), אך היה ניתן להשתמש בחללים בגוף כדי להגדיל את קיבולת הדלק המקסימלית לשעת חירום ל-4,656 טונות ארוכות (4,731 טונות). היה להם טווח שיוט של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (39 קמ"ש), שירד ל-2,500 מיילים ימיים (4,600 ק"מ) במהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש) בדרך כלל; עם תוספת חירום מלאה של נפט הטווח שלהן יותר מהכפיל את עצמו, ל-20,500 מיילים ימיים (38,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים ו-9,700 מיילים ימיים (18,000 ק"מ) במהירות 18 קשרים (33 קמ"ש). האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /50 קליבר Mark IV בארבעה צריחים משולשים, הממוקמים על קו האמצע בזוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי. שלא כמו אוניות מערכה אמריקאיות קודמות עם צריחים משולשים, צריחים אלו אפשרו לכל קנה להתרומם באופן עצמאי. מאחר שטנסי וקליפורניה הונחו לאחר קרב יוטלנד שנערך באמצע שנת 1916, שהוכיח את הערך של אש צוללת ארוכת טווח מאוד, שונו צריחי הסוללה העיקריים שלהם בעודם בבנייה כדי לאפשר הגבהה ל-30 מעלות. זה העניק טווח מקסימלי של 35,100 יארד (32,100 מטרים) עם פגזים חודרי שריון במשקל 1,500 ליברות (680 קילוגרם), שנורה במהירות לוע של 2,625 רגל לשנייה (800 מטר לשנייה). עם פגזים סופר-נפיצים במשקל 1,275 פאונד (578 ק"ג), מהירות הלוע עלתה ל 2,825 רגל לשנייה (861 מטר לשנייה) לטווח גדול יותר בהתאמה של 36,650 יארד (33,510 מטר). התותחים סבלו מפיזור יתר של היריות, שבסופו של דבר התגלה כי נגרם על ידי בית הבליעה ארוך מדי, שאפשר פער בין הפגז למטענים ההודפים. הבעיה תוקנה בסופו של דבר עם התותח Mark VII. הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר, עשרה מהם הותקנו בקזמטים בודדים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה במפלס סיפון 01, סיפון אחד גבוה מהסיפון הראשי. שישה מהתותחים היו מסודרים לירות קדימה וארבעה היו מכוונים לאחור. ארבעת התותחים הנותרים הוצבו בתושבות ציר פתוחים בסיפון נוסף גבוה יותר ברמת 02; שניים הוצבו ליד מגדל הניווט והאחרים הוצבו משני צידי הארובות. בתחילה, האוניות היו אמורות להיות מצוידות בעשרים ושניים מהתותחים, אך חוויות בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיחו כי התותחים הנוספים, שהיו ממוקמים בגוף האונייה, היו בלתי שמישים בשום מצב מלבד בים רגוע. כתוצאה מכך צופו הקזמטים כדי למנוע הצפה. התותחים היו מסוג Mark VIII, שהיה להם מהירות לוע של 3,150 רגל לשנייה (960 מטר לשנייה) וירו פגזים במשקל 50 פאונד (23 ק"ג). אוניות הסדרה נשאו ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר Mark X להגנה נגד מטוסים. תותחים אלו היו ממוקמים על סיפון 02, כאשר שניים משני צדי עגורני הסירה והשניים האחרים לצד התורן הראשי. התותחים ירו פגזים במשקל 13 פאונד (5.9 ק"ג) במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה). הם גם נשאו מגוון תותחים אחרים, כולל ארבעה תותחי הצדעה במשקל 6 פאונד ותותח שדה Mark XI 3 אינץ' וכמה מקלעים לשימוש על ידי יחידות נחיתה. בנוסף לחימוש התותחים שלהן, אוניות הסדרה צוידו גם בזוג צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב. הם סופקו עם טורפדו בליס-לאוויט מסוג Mark VII; אלה נשאו ראש נפץ במשקל 321 פאונד (146 ק"ג) והיה להם טווח של 12,500 יארד (11,400 מטר) במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש). חגורת השריון העיקרית שלהם הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ) והייתה בערך ברוחב 18 רגל (5.5 מטר), שמחציתו מעל קו המים. השריון העבה יותר הגן על האזורים החיוניים של האוניות, כולל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה, המשתרעים מהברבטה הקדמית ביותר ועד לברבטה האחורית; הירכתיים קיבלו חיפוי שריון קל יותר. שני הקצוות של החגורה הראשית כוסו על ידי מחיצות רוחביות משוריינות בעובי 13.5 אינץ'. הסיפון המשוריין הראשי היה עד עובי 3.5 אינץ' (89 מ"מ), והוא היה מחובר לחלק העליון של החגורה הראשית, עובר בין המחיצות המשוריינים הרוחביים. סיפון שריון שני שהיה בעובי 2.5 אינץ' (64 מ"מ) הונח מתחת לסיפון הראשי; עוד מאחור, היכן שהוא היווה את ההגנה האופקית היחידה, הוא גדל בעוביו ל-5 אינץ'. בחרטומי האוניות הוגדל סיפון השריון התחתון ל-3 אינץ'. בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ), דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ), שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מאחור, וגגות בעובי 5 אינץ' (127 מ"מ); גיבוי מעץ טיק שימש לריפוד המבנים מפני פגיעות פגזים. הצריחים הורכבו על גבי ברבטות בעובי 13 אינץ' (330 מ"מ). במגדלי הניווט שלהם היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ) עם גגות בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ). התאים המשוריינים לקליטה בארובה היו בעובי 9 אינץ'. אוניות הסדרה עברו סדרה של שינויים קלים בחימוש המשני והנ"מ שלהם במהלך שנות ה-20 וה-30. בשנת 1922, טנסי הסירה את שני תותחי ה-5 אינץ' ליד התורן המרכזי והתקינו ארבעה תותחי 3 אינץ' נוספים, שניים מהם הוצבו במקום שבו היו תותחי ה-5 אינץ'. השניים האחרים הוצבו מאחורי צריחי תותחי ה-5 אינץ' הקדמיים. כל שמונת התותחים הוסרו ב-1928 והוחלפו בשמונה תותחי נ"מ בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר. קליפורניה חומשה באופן דומה במהלך שיפוץ בין השנים 1929–1930. נוספו שמונה מקלעי קליבר 0.50, שישה על גגות הצמרות, שניים על התורן הקדמי וארבעה על התורן הראשי. שני התותחים האחרים הונחו על כנים משני צידי התורן הקדמי. לטנסי הוחזרו שניים מתותחי ה-3 אינץ' ב-1940, והוצבו משני צדי כנפי הגשר. שינויים אחרים כללו התקנת ציוד לטיפול במטוסים. בקליפורניה הותקן מעוט על צריח העל האחורי שלה והיא קיבלה שלושה מטוסי ווט UO-1 לסיור ולהכוונת אש. שנתיים לאחר מכן, טנסי שונתה באופן דומה, אם כי המעוט שלה היה ממוקם על הירכתיים. בתחילת שנות ה-30, היא קיבלה מעוט שני על הצריח האחורי שלה, ובשלב מסוים בקליפורניה הותאם גם מעוט לירכתיים שלה. במהלך השיפוץ שלהן ב-1943, הוסרו המעוטים המורכבים על הצריח ושתי האוניות נותרו עם מעוט על הירכתיים בלבד. שתי הספינות שוחזרו ומודרניות בהרחבה לאחר שניזוקו במהלך המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941. הותקנו בליטות חדשות נגד טורפדו והמידור הפנימי שלהן שופר כדי לחזק את עמידותה בפני נזקים תת-מימיים. המבנה העילי שלהן שופץ לחלוטין, כאשר מגדל הניווט הישן, המשוריין בכבדות, הוסר ובמקומו הוקם מגדל קטן יותר כדי להפחית את ההפרעה לשדות האש של תותחי הנ"מ. המגדל החדש הוסר מאחת הסיירות מסדרת ברוקלין שנבנתה מחדש לאחרונה. התורן הקדמי הוחלף בתורן מגדל ששיכן את הגשר ומנהל הסוללה הראשי, והארובה השנייה שלהן הוסרה, כאשר הדוודים הללו נפלטו לתוך ארובה קדמית מוגדלת. ההגנה האופקית חוזקה במידה ניכרת כדי לשפר את התנגדותה להתקפה אווירית; 3 אינץ' של פלדה לטיפול מיוחד (STS) נוספו לסיפון מעל מחסני התחמושת ו-2 אינץ' (51 מילימטרים) של STS נוספה במקום אחר. גם חבילת הנשק של האוניות עברה שיפוץ. שתי האוניות קיבלו מכ"ם חיפוש אווירי ומכ"מים בקרת אש עבור הסוללות הראשיות והמשניות שלה, כאשר הסוללה המשנית המעורבת של תותחי 5 אינץ' 51 קליבר ו-25 קליבר הוחלפה בסוללה אחידה של 16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בשמונה צריחים תאומים. אלה נשלטו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש Mk 37. סוללת הנ"מ הקלה עודנה שוב, ומורכבת כעת מ-10 צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-43 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ'). השינויים הכפילו את צוות האונייה, ל-114 קצינים ו-2,129 מלחים. במהלך השיפוץ האחרון שלה בינואר 1945, טנסי קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי SP ומכ"ם בקרת אש MArk 27. טנסי וקליפורניה שירתו בצי האוקיינוס השקט, שמאוחר יותר שונה שמו לצי הקרב ב-1922 ולאחר מכן לכוח הקרב ב-1931, באוקיינוס השקט במשך הקריירה שלהם בזמן שלום, כאשר קליפורניה שימשה כאוניית הגדל של הצי. היא בילתה את שנות ה-20 וה-30 בהשתתפות בתרגילי אימון ציים שגרתיים, כולל בעיות הצי השנתיות, והפלגות ברחבי אמריקה ומחוצה לה, כגון ביקור ברצון טוב באוסטרליה ובניו זילנד ב-1925. בעיות הצי שנערכו בשנות ה-20 וה-30 היוו את הבסיס לפעולות הצי האמריקני בזירת האוקיינוס השקט, וניסיון שהוכיח שאוניות המערכה מהסוג הסטנדרטי היו איטיות מדי לפעול עם נושאות מטוסים, מה שהוביל לפיתוח אוניות המערכה המהירות שנבנו בארצות הברית בשנות ה-30. הכשרה משותפת עם חיל הנחתים סיפקה ניסיון שהוכח כמועיל במהלך מסע הדילוג על האיים במהלך זירת האוקיינוס השקט. בנובמבר 1924, המריא לוטננט דיקסי קיפר מקליפורניה, שיגור מטוס בלילה הראשון בהיסטוריה. בעודם בלונג ביץ', קליפורניה, שלחו האוניות אנשי צוות לחוף כדי לסייע בחילוץ לאחר רעידת האדמה בלונג ביץ' ב-1933. במהלך תקופה של עלייה במתיחות עם יפן על רקע מלחמת סין–יפן השנייה ב-1940, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט הורה לכוח הקרב לעבור מנמל הבית שלו בסן פדרו, קליפורניה, לפרל הארבור בהוואי במאמץ להרתיע תוקפנות נוספת. עבודות המודרניזציה של האוניות שתוכננו ל-1940 ו-1941 בוטלו, וכך גם בעיית הצי לשנת 1941, שכן המצב עם יפן התקרב למשבר והצי קבע כי יש לשמור על הצי במצב מוכנות גבוה. אף על פי כן, כשהיפנים תקפו את הצי בפרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הם עשו זאת לאחר שהשיגו הפתעה מוחלטת. לא מוכנות לחלוטין להתקפת הפתע, שתי האוניות עגנו ב-Battleship Row, שם קליפורניה הוטבעה במים רדודים. טנסי, שעגנה מאחורי אוניית המערכה וירג'יניה המערבית ובכך מוגנת מפני התקפות טורפדו, יצאה ללא פגיעה יחסית, אם כי שריפות מאוניות אחרות עיוותו חלק מלוחות גוף האונייה שלה והצריכו תיקונים. היא גם נלכדה כשוירג'יניה המערבית טבעה ודחקה את טנסי לעבר רציף הבטון. לאחר ששוחררה משורת אוניות המערכה, טנסי הפליגה למספנת הצי Puget Sound, שם החלה תוכנית המודרניזציה הראשונית. קליפורניה נמשתה מקרקעית הנמל באמצע 1942 ונלקחה גם לפוג'ט סאונד, שם נבנתה מחדש, החל מאוקטובר. עד אז, טנסי חזרה לשירות עם סוללת הנ"מ הקלה המשודרגת שלה, אך היא לא ראתה פעולות פעילות עקב המחסור המשתק בדלק באוקיינוס השקט באותה תקופה. הצי החליט שיש לבנות אותה מחדש באותם קווים כמו קליפורניה, אז היא חזרה לפוג'ט סאונד כדי להיבנות מחדש. טנסי הושלמה תחילה, וחזרה לצי במאי 1943 בזמן כדי להשתתף במעקכת האיים האלאוטיים, ובכך החלה את הקריירה שלה כאוניית תמיכה בירי ימי במהלך מסע הדילוג על האיים נגד יפן. בתפקיד זה, היא ערכה הפגזות הכנה להשמדת עמדות הגנה יפניות וסיפקה תמיכה לכוחות היבשה הימיים והצבאיים בזמן שהם פילסו את דרכם לחוף, דיכוי מגינים יפניים וירי על נקודות הגנה. טנסי נפרסה לאחר מכן למרכז האוקיינוס השקט כדי לקחת חלק במערכה באיי גילברט ומרשל, החל בקרב טאראווה בנובמבר. קרבות קווג'לין ואניווטוק נערכו לאחר מכן בתחילת 1944, אז הסתיימה העבודה על קליפורניה. בזמן שקליפורניה עדיין ערכה ניסויים ימיים, טנסי השתתפה בשלבים האחרונים של מבצע Cartwheel על ידי הפצצת קאווינג כהתקפת הסחה. קליפורניה הייתה מוכנה לשירות בזמן למערכה על איי מריאנה ופלאו באמצע 1944, ושתי האוניות הפגיזו עמדות יפניות על סאיפאן, טיניאן וגואם. שתי האוניות התנגשו בזמן שהן היו בדרך ליעד האחרון במערכה, פלליו, מה שמנע מקליפורניה להשתתף בקרב פלליו, למרות שטנסי נותרה בפעולה. במהלך הלחימה על טיניאן נפגעה טנסי מתותחי שדה יפניים וניזוקה קלות. שתי האוניות תוקנו בזמן כדי להשתתף במתקפה הגדולה הבאה, המערכה בפיליפינים שהחלה עם הפלישה ללייטה באוקטובר 1944. שתי האוניות תמכו בנחיתה, מה שגרם ליפנים לצאת למבצע Sho-Gō 1, התקפת נגד ימית גדולה שהביאה לקרב מפרץ לייטה ב-23–26 באוקטובר. קליפורניה וטנסי, כחלק מקבוצת ההפגזות תחת אדמירל משנה ג'סי ב' אולדנדורף, השתתפו באחד המרכיבים של הקרב המורכב, קרב מצר סוריגאו, בליל 24–25 באוקטובר. שם, הצי של בעלות הברית השמיד את הכוח הדרומי היפני המורכב מזוג אוניות מערכה ישנות, סיירת כבדה אחת וארבע משחתות; רק משחתת יפנית אחת נמלטה מהצי העדיף של בעלות הברית. קליפורניה וטנסי ירו רק לזמן קצר במהלך הקרב, מכיוון שתקשורת שגויה בין מפקדיהן כמעט הובילה להתנגשות נוספת, שהוציאה אותן מעמדת הירי. בכל זאת הן היו נוכחות בקרב אוניות המערכה האחרון בהיסטוריה. קליפורניה המשיכה בפעילות מחוץ לפיליפינים, אם כי טנסי הוחזרה לשיפוץ בפוג'ט סאונד. במהלך הקרב על מפרץ לינגאיין בינואר 1945, קליפורניה נפגעה ממטוס מתאבד קמיקזה, למרות שהיא הפילה מטוס תוקף שני. היא לא נפגעה באופן חמור, אך הצוות שלה סבל אבדות כבדות, עם למעלה מ-50 הרוגים ויותר מ-150 פצועים. היא חזרה לפוג'ט סאונד לצורך תיקונים, אז הסתיימה העבודה על טנסי, מה שאפשר לה לחזור להילחם מול איוו ג'ימה בתחילת פברואר. היא סיפקה תמיכה באש כבדה, מכוונת להר סוריבאצ'י לפני ובמהלך קרב איוו ג'ימה, לפני שהמשיכה לאוקינאווה כדי לבצע את הפגזת ההכנה של האי הזה לקראת הפלישה הקרובה. היא פעלה מחוץ לאי במשך החודש הבא; במהלך קרב אוקינאווה, שבו ביצעו היפנים התקפות קמיקזה חוזרות וקשות על צי בעלות הברית, טנסי נפגעה על ידי מטוס מתאבד אחד ב-12 באפריל שגרם נזק קטן אך הרג יותר מעשרים ופצע יותר ממאה. היא נותקה לאוליטי לצורך תיקונים שהסתיימו בתחילת יוני, כשחזרה ללחימה מול אוקינאווה. קליפורניה הצטרפה זמן קצר לאחר מכן לטנסי, אם כי עד אז הלחימה על החוף הייתה בשלביה האחרונים. שתי האוניות הוקצו אז לכוח משימה 95, שהופקד על סיור בים סין המזרחי, כאשר טנסי היא אוניית הדגל של מפקדו, תת אדמירל אולדנדורף. הם תמכו בכיבוש הראשוני של יפן בספטמבר לפני שנשלחו הביתה לארצות הברית מאוחר יותר באותו החודש. כעת רחבות מכדי לעבור דרך תעלת פנמה כתוצאה מהשיפוצים שלהן ב-1943, הם נאלצו לחזור לחוף המזרחי של ארצות הברית דרך האוקיינוס ההודי והאטלנטי. שם, הן הוצאו מהעבודה והוקצו לצי העתודה האטלנטי, שבסיסו בפילדלפיה. שתי אוניות המערכה נמחקו מרשימות הצי במרץ 1959, נמכרו לגרוטאות ב-10 ביולי, ולאחר מכן נגרטו. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת טנסי בוויקישיתוף