laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שיקגו סטאגס

שיקגו סטאגס (באנגלית: Chicago Stags) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר שיקגו, אילינוי, ששיחקה בליגת ה-BAA וליגת ה-NBA בין השנים 1946–1950. הקבוצה הוקמה בשנת 1946, ולקחה חלק בעונת הבכורה של ליגת ה-BAA. הליגה כללה אז 11 קבוצות המחולקות בין שני בתים, והסטאגס שובצו בבית המערבי. את עונת הבכורה שלה סיימה שיקגו עם המאזן השני בטיבו בליגה, 39–22, והעפילה עד גמר ה-BAA בו הפסידה לפילדלפיה ווריורס בתוצאה 1–4. בכל שלוש העונות הבאות העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, אך לא הצליחה לשחזר את הישג ההעפלה לגמר הליגה. לקראת עונת 1949/1950 התמזגה ליגת ה-BAA אל ליגת ה-NBA, בה שיחקה שיקגו בעונתה האחרונה. כוכב הקבוצה הבלתי מעורער היה הקלע מקס זסלופסקי, שנבחר לחמישייה הראשונה של העונה ארבע פעמים ברציפות והוביל את קלעי הקבוצה בכל עונותיה, עם ממוצע של 17.9 נקודות למשחק. כמו כן בלט בקבוצה הרכז אנדי פיליפ, שהעמיד בשלוש עונותיו בקבוצה ממוצעים של 11.6 נקודות ו-4.9 אסיסטים למשחק. בהמשך הקריירה שותף פיליפ בחמישה משחקי אולסטאר כשחקן הווריורס, ונבחר בשנת 1961 להיכל התהילה של הכדורסל. בדראפט 1950 רכשו הסטאגס את זכויות הדראפט על שחקן היכל התהילה לעתיד בוב קוזי, אך בשל פירוק הקבוצה נערך "דראפט פיזור" על שחקני שיקגו, בו נבחר קוזי על ידי בוסטון סלטיקס. כשחקן הסלטיקס נבחר קוזי 13 פעמים למשחק האולסטאר, וזכה עם הקבוצה ב-6 אליפויות NBA. בשנת 1961 הוקמה בשיקגו קבוצת ה-NBA "שיקגו פקרס", שעברה כעבור שנתיים לבולטימור (כיום וושינגטון ויזארדס), ובשנת 1966 יוסדה בעיר קבוצת שיקגו בולס. שני מועדונים אלה – הויזארדס והבולס – לא נחשבים כגלגולים של שיקגו סטאגס אלא כמועדונים נפרדים המשאירים את הסטאגס על תקן קבוצה שחדלה להתקיים. להלן חמשת הקלעים המובילים בתולדות המועדון: 1. מקס זסלופסקי - 4,196 2. אנדי פיליפ - 1,822 3. סטן מייזק - 1,665 4. אודי ספירס - 1,243 5. ג'ין ואנס - 977 סיכום העונות של המועדון, באתר Basketball-reference.com הבולס בערב מחווה לשיקגו סטאגס, באתר הרשמי של שיקגו בולס סיכום סדרת גמר ה-BAA‏ 1947, באתר basketball-reference.com סטטיסטיקות הקריירה של זסלופסקי, באתר basketball-reference.com סטטיסטיקות הקריירה של פיליפ, באתר basketball-reference.com נבחרי דראפט הפיזור של שיקגו סטאגס, באתר realgm.com המובילים הסטטיסטיים של המועדון, באתר basketball-reference.com
סבין זלטין

סבין זלטין (בצרפתית: Sabine Zlatin; 13 בינואר 1907 – 21 בספטמבר 1996) הייתה לוחמת יהודייה צרפתית בתנועת ההתנגדות הצרפתית בשנות מלחמת העולם השנייה. הצילה כמאה מילדי איזיו בתקופת השואה. לאחר המלחמה נודעה בזכות פעילותה להנצחת ילדי בית הילדים שנספו בשואת יהודי צרפת. זלטין נולד בוורשה, שנייה מבין 12 ילדים. אביה היה אדריכל. עקב מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה ועקב האנטישמיות בפולין, שלאחר מלחמת העולם הראשונה זכתה לעצמאותה מהאימפריה הרוסית, היגרה המשפחה מפולין ב-1920. לאחר נדודים בדנציג, קניגסברג, ברלין ובריסל הגיעו בני המשפחה לננסי, שם למדה זלטין היסטוריה של האמנות. שם הכירה את מירון זלטין, סטודנט יהודי צעיר שהגיע מרוסיה ולמד חקלאות באוניברסיטת ננסי. הם נישאו בשנת 1927 והקימו חוות עופות בעיירה לנדה (צר') בצפון צרפת. ביולי 1939 קיבלו סבין ומירון אזרחות צרפתית. ערך מורחב – ילדי איזיו בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדבה זלטין לקורס אחיות של הצלב האדום בליל. בשנת 1940 עברו בני הזוג זלטין למונפלייה ומשם עברו לאיזיו (צר'). במאי 1943 הקימו השניים בכפר איזיו בית ילדים ובו מצאו מחסה עשרות ילדים יהודים, נרדפי הנאצים, שהובאו למקום על ידי האוז"ה. בית הילדים היה חלק מרשת של בתי ילדים שבחלקם שהו הילדים בתור מסתור, ובחלקם באופן זמני, לפני העברתם אל מעבר לגבול, אל שווייץ או ספרד הנייטרליות. למעלה ממאה ילדים שהו בבית הילדים באיזיו מהקמתו במאי 1943 ועד פשיטת הגרמנים באפריל 1944. חלקם שהו במקום רק מספר שבועות או חודשים. עם פשיטת הגרמנים על בית הילדים באפריל 1944 לא הייתה סבין בבית הילדים וכך ניצלה. היא הייתה במונפלייה, שם ביקשה מהאחראים על הפעלת בית הילדים, נוצרים ואנשי אוז"ה יהודים כאחד, לפזר את הילדים ולהפסיק את פעילותו של בית הילדים עקב התגברות החשש לשלומם של הילדים. זאת לאחר שבספטמבר 1943 נכבש אזור דרום-מערב צרפת בידי הגרמנים - אזור שעד אותה עת היה בידי האיטלקים. בעלה של זלטין, מנהל בית הילדים מירון זלטין, גורש בטרנספורט 73 (צר') שיצא מצרפת לטאלין ב-15 במאי 1944 ונרצח. לאחר תפיסת הילדים עברה זלטין לפריז ושם פעלה בשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית. זלטין התפרנסה מעבודתה כטבחית במלון לוטציה בפריז, שם סייעה ביצירת קשרים בין ניצולי שואה ששבו ממחנות ריכוז. ביולי 1945 גילתה זלטין שילדי איזיו, שבהם טיפלה ושגורשו, נרצחו באושוויץ. רק אחת מהם, לאה פלדבלום, שרדה. זלטין הייתה ציירת לפני המלחמה, והמשיכה בעיסוקה זה גם אחרי המלחמה. על יצירותיה חתמה בשם "יאנקה" (Yanka), שם החיבה שבו כינה אותה אביה. את עיקר פרסומה הקנתה לה פעילותה להנצחת ילדי איזיו בשנים שלאחר המלחמה. היא הייתה אחת היוזמות להקמת מוזיאון בבניין ששימש את בית הילדים. בשנת 1987 הוקם, בבניין בו פעל בית הילדים, מוזיאון המנציח את סיפורם של הילדים ואת סיפור הגירוש. זלטין נפטרה בשנת 1996 בפריז ונקברה בבית הקברות מונפרנאס בחלקה מספר 18. על שמה קרוי רחוב בווילרבאן וכן רחוב ברובע השביעי בליון. בשנת 2012 שינתה עיריית ליון את שם הרחוב ל"רחוב סבין ומירון זלטין". על קיר הבית בו גרה זלטין ברובע השישי של פריז, ברחוב מאדאם (צר') מספר 46, קבוע לוח זיכרון לזכרה. סרט טלוויזיה בשם "הגברת מאיזיו" (צר') הנציח את סיפורה וכך גם מספר ספרים, אחד מהם נכתב על ידי סרז' קלרספלד. ב-6 באפריל 2015, במלאת 71 שנה לגירוש, חנך נשיא צרפת פרנסואה הולנד את מוזיאון בית הילדים המחודש באיזיו, לאחר שזה נסגר למספר חודשים לשם שיפוצים. מדיה וקבצים בנושא סבין זלטין בוויקישיתוף על בית הילדים באיזיו (MAISON D'IZIEU), באתר יד ושם ניצולת השואה דיאן פנסטר מספרת על הצלתה ממחנה אגדה בידי סבין זלאטין, באתר יוטיוב סבין זלטין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אשר מסטולין (השני)

רבי אשר פרלוב מסטולין (כונה: האדמו"ר הצעיר וביידיש דער יונגער רבי; כ' בתמוז ה'תקפ"ז 1827 – ט"ו באב ה'תרל"ג 1873 בנו של רבי אהרן מקרלין בעל ה"בית אהרן" והאדמו"ר החמישי בשושלת קרלין. רבי אשר נולד בסטולין בכ' בתמוז תקפ"ז לרבי אהרן (השני) מקרלין ולחוה בתו של רבי מרדכי מקרמניץ. כבר בחיי אביו התנהג בגינוני אדמו"רות לצד אביו, ועם פטירת אביו בי"ז בסיוון ה'תרל"ב נתמנה למלא את מקומו כאדמו"ר החמישי בשושלת. נישא בראשונה לחיה בתו של רבי מנחם נחום טברסקי ממקארוב, ולאחר שנפטרה בעת לידתה - נשא לאשה את אחותה שיינה צביה. אחרי כ-14 שנות נישואין שבהן לא ילדה - התגרש ממנה ונישא בשלישית לשרה דבורה, בתו של רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק ואלמנתו של רבי יחיאל יעקב מקוז'ניץ. כשנה בלבד כיהן כאדמו"ר עד לפטירתו בט"ו באב ה'תרל"ג בעיר דרוהוביטש במגפה שהשתוללה אז בעיר. בנו רבי ישראל מסטולין (הינוקא מסטולין) מילא את מקומו. בשל פטירתו בגיל צעיר, ובשל כהונתו כשנה בלבד, כונה בחסידות דער יונגער רבי או בעברית האדמו"ר הצעיר. מזיווגו הראשון נולדה חנה אשת רבי מרדכי טברסקי מקוזמיר, ונחמה פיגא אשת רבי ישראל שפירא מגרודזינסק. מזיווגו השלישי נולד לו בנו רבי ישראל (הינוקא) מסטולין. בנימין בראון, כספינה מיטלטלת: חסידות קרלין בין עליות למשברים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2018. אשר בן אהרן (1827-1873), מקרלין, דף שער בספרייה הלאומית שנת פטירתו של סבו רבי אשר מסטולין (הראשון) שעל שמו נקרא. בנו של המגיד מזלוטשוב
מירון זלטין

מירון זלטין (בצרפתית: Miron Zlatin;‏ 1904, אורשה - 1944, טאלין) היה חקלאי יהודי צרפתי, שהציל את ילדי איזיו, כמאה במספר, בתקופת מלחמת העולם השנייה. נרצח בשואה. משפחתו של מירון הייתה משפחה יהודית שחיה ברוסיה. אביו של זלטין עסק במסחר בעצים על פני נהר הדנייפר. זלטין היגר לצרפת והיה סטודנט לחקלאות באוניברסיטת ננסי. באוניברסיטה הכיר את סבין ובשנת 1927 נישאו השניים. הם הקימו חוות עופות בעיירה לנדה (צר') בצפון צרפת. ביולי 1939 קיבלו מירון וסבין זלטין אזרחות צרפתית. ערך מורחב – ילדי איזיו בשנת 1940 עברו בני הזוג זלטין למונפלייה ומשם עברו לאיזיו (צר'). במאי 1943 הקימו השניים בכפר איזיו בית ילדים ובו מצאו מחסה עשרות ילדים יהודים, נרדפי הנאצים, שהובאו למקום על ידי האוז"ה. זלטין ניהל את בית הילדים. בית הילדים היה חלק מרשת של בתי ילדים שבחלקם שהו הילדים בתור מסתור, ובחלקם באופן זמני, לפני העברתם אל מעבר לגבול, אל שווייץ או ספרד הנייטרליות. למעלה ממאה ילדים שהו בבית הילדים באיזיו מהקמתו במאי 1943 ועד פשיטת הגרמנים באפריל 1944. חלקם שהו במקום רק מספר שבועות או חודשים. עם פשיטת הגרמנים על בית הילדים באפריל 1944 נעצר גם זלטין עם יתר אנשי הצוות, שבעה במספר בסך הכל, ועם 44 הילדים ששהו במוסד באותה העת. הוא גורש מתחנת רכבת בבוביני (צר') שבמחוז סן-סן-דני, בטרנספורט 73 (צר') שיצא לטאלין ב-15 במאי 1944 ונרצח באוגוסט 1944 בירי. יתר ילדי איזיו שגורשו, נרצחו באושוויץ. רק אחת מהם, לאה פלדבלום, שרדה. ביולי 1946 נקרא על שמו של זלטין רחוב בעיירה לנדה (צר') בצפון צרפת, שם חיו מירון וסבין זלטין תקופת מה לפני השואה. אשתו של זלטין, סבין, פעלה להנצחת ילדי איזיו בשנים שלאחר המלחמה. היא הייתה אחת היוזמות להקמת מוזיאון בבניין ששימש את בית הילדים. בשנת 1987 הוקם, בבניין בו פעל בית הילדים, מוזיאון המנציח את סיפורם של הילדים ואת סיפור הגירוש. על שמם של מירון וסבין זלטין קרוי רחוב ברובע השביעי בליון. בשנת 2012 שינתה עיריית ליון את שם הרחוב מ"רחוב סבין זלטין" ל"רחוב סבין ומירון זלטין". ב-6 באפריל 2015, במלאת 71 שנה לגירוש, חנך נשיא צרפת פרנסואה הולנד את מוזיאון בית הילדים המחודש באיזיו, לאחר שזה נסגר למספר חודשים לשם שיפוצים. מדיה וקבצים בנושא מירון זלטין בוויקישיתוף על בית הילדים באיזיו (MAISON D'IZIEU), באתר יד ושם
אנרי ברטולי

אנרי ברטולי (בצרפתית: Henri Bartoli;‏ 1918, ליון – 2008) היה כלכלן צרפתי שהתמחה בהיסטוריה של המחשבה הכלכלית וכן חסיד אומות העולם. לפני מלחמת העולם השנייה וכן בתקופת השלטון הגרמני בצרפת היה ברטולי סטודנט למשפטים בליון ופעיל בארגון הנוער הנוצרי העובד (אנ'). ברטולי הזדהה עם מאבקו של הכומר פייר שאייה למען היהודים והתיידד עם סטודנטים יהודיים באוניברסיטה בה למד. בשנת 1943 נעצרה רנה מורל, אחת מידידותיו של ברטולי, על ידי הגסטפו ונשלחה למחנה הריכוז דראנסי עם אמה. ברטולי הגיע לפריז עם ארוסה של מורל וטען בפני אנשי הגסטפו שהידידה היא נוצרייה מזה דורות. כדי להשיג את שחרורה של מורל יצר ברטולי קשר עם הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים, מפקדת הצבא הגרמני בצרפת ובכירים בכנסייה הקתולית בצרפת שהגנו על יהודים. הכומר אנרי מנרדה (Henri Ménardais) הציג תעודות טבילה מזויפות לפיהן הייתה מורל נוצרייה וכך גם הוריה. ברטולי הגיע עם התעודות למחנה דראנסי והציגן בפני פקידי הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים במקום. אלה השתכנעו והורו על שחרורן של מורל ואמה. ברטולי היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת פנתאון-סורבון (צר') בפריז. בכתביו הרבים ביטא מחשבה הומניסטית וסוציאליסטית, עסק בשאלת הרעב העולמי ובפערים הכלכליים, שטען שפוגעים בחברה, וניסה לעגן מחשבה חברתית ביסודות כלכליים. הוא הושפע בין היתר מהאנציקליקה "Rerum novarum" (אנ') של האפיפיור לאו השלושה-עשר, מסוף המאה ה-19, בה הושמעה קריאה לצדק חברתי. בשנת 1998 הוכר ברטולי על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם. אנרי ברטולי, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה פעילותו של ברטולי להצלתה של מורל באתר יד ושם (באנגלית). ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וטינגן

וטינגן (בגרמנית: Wettingen, בגרמנית שווייצרית: Wettigä) היא עיר במחוז באדן שבקנטון ארגאו שבשווייץ. זוהי העיר הגדולה ביותר בקנטון וב-2014 מנתה אוכלוסייתה 20,221 תושבים פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. קיים מידע בוויקיפדיה הגרמנית (גר'). וטינגן שוכנת על גדתו הימנית של הנהר לימאט. רוב שטחה של העיר משתרע בשטח הקרוי שדה וטיגר (Wettingerfeld), שהוא מישור שטוח התחום מכל עבריו: מדרום וממערב על ידי נהר הלימאט, מצפון על ידי המורדות התלולים הדרומיים של הר לגרן (Lägern) וממזרח על ידי הר סולפרג (Sulperg). על חלק ממורדות הר לגרן משתרע כרם. בין הר לגרן לבין הר סולפרג שוכן עמק איגיטל (Eigital) הבלתי מפותח. קצהו של עמק זה, הנמצא בקצהו הצפון-מזרחי של שדה וטיגר, הוא מיקומו של מרכז הכפר המקורי המשומר היטב. פלג מים קטן זורם דרך שד וטיגר והוא נשפך אל הלימאט בגוטסברגן. שטחה של וטיגן הוא 10.6 קמ"ר. מתוכם 21.6% משמשים לחקלאות, 39.1% הם שטחים מיוערים, 37.6% הם שטחים בנויים ו-1.8% הם שטחי נהרות הוא אגמים. הנקודה הגבוהה ביותר בשטח העיר היא פסגת הבורגהון, חלק מהר לגרן, בגובה 859 מ' מעל פני הים והנקודה הנמוכה היא בגובה 360 מ', על שפת הלימאט. היישובים השכנים הם אנטבאדן, אהרנדינגן ונידרווניגן מצפון, אוטלפינגן ממזרח, וורנלוס מדרום-מערב, נוינהוף מדרום ובאדן ממערב. וטינגן שוכנת על כביש A3. תחנת הרכבת המקומית היא נקודת עצירה של הקווים S6 ו-S12 של רשת ה-S-Bahn של ציריך. יחד עם העיר באדן היא מקבלת שירות מרשת האוטובוסים RVBW, שהמוסך המרכזי שלה שוכן בעיר. מדיה וקבצים בנושא וטינגן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וטינגן (בגרמנית) משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של שווייץ משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של שווייץ
ים מוסון

ים מוסון (באנגלית: Mawson Sea) הוא השם המוצע לים שלאורך החוף של ארץ המלכה מרי במזרח אנטארקטיקה, מזרחית למדף הקרח שקלטון. ממערב לו, בצדו המערבי של מדף הרח שקלטון, נמצא ים דייוויס. ממזרח לו נמצאים האי באומן ומפרץ וינסנז. השם הוצע כחלק מטיוטת הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי בשנת 2002. הטיוטה הזו לא אושרה מעולם על ידי הארגון (או כל ארגון אחר) ומסמך הארגון ההידרוגרפי משנת 1953 (שאיננו כולל שם זה) עודנו בתוקף בשלב זה. בני סמכא בתחום הגאוגרפיה ואטלסים חשובים אינם משתמשים בשם זה, לרבות המהדורה ה-10 משנת 2014 של "אטלס העולם" של נשיונל ג'יאוגרפיק והמהדורה ה-12 משנת 2014 של אטלס העולם של טיימס. שני קרחונים חשובים נשפכים אל ים זה: קרחון סקוט וקרחון דנמאן. התנתקות קרחון דנמאן מביאה להופעה תקופתית של אי הקרח פובדה. השם הוצע להנצחת זכרו של חוקר אנטארקטיקה האוסטרלי דאגלס מוסון. http://www.iho-ohi.net/iho_pubs/standard/S-23/S23_1953.pdf (הקישור אינו פעיל, 04.11.2017)
אלקטרון קושר

האם התכוונתם ל... קשר כימי – משיכה מתמשכת בין אטומים, יונים או מולקולות קשר קוולנטי או קשר מולקולרי – שיתוף של זוגות אלקטרונים בין אטומים אורביטל מולקולרי קושר (אנ') – משיכה בין האורביטלים האטומיים של אטומים במולקולה, ראו גם אורביטל מולקולרי אלקטרון (פירושונים)
ז'אן-בטיסט לולי

ז'אן-בטיסט לולי (בצרפתית: Jean-Baptiste Lully; באיטלקית: Giovanni Battista Lulli, ‏ 28 בנובמבר 1632 – 22 במרץ 1687), היה מלחין צרפתי, יליד איטליה. נולד בפירנצה לאב שהיה טוחן, ולמד לנגן בכינור ובגיטרה. ב-1643 נלקח לצרפת על ידי אנרי השני הדוכס מגיז, ושימש כנער בשירותה של אן, דוכסית מונפנסייה שהייתה בת דודו של המלך לואי הארבעה עשר. ב-1653 הצטרף לתזמורת החצר של לואי ה-14 שהכיר בכישרונותיו המוזיקליים ואפשר לו לנצח על תזמורת כלי מיתר חדשה. בתפקידו מנצח שם החל בכתיבת מוזיקה לריקודים, שירים, יצירות לכלי מיתר ולכלי נשיפה ומוזיקה דתית. ב-1661 קיבל אזרחות צרפתית, וב-1662 נתמנה למלחין החצר הבלעדי וזכה למעמד מכובד. באותה שנה נישא למדלן שהייתה בתו של חברו, המוזיקאי מישל למבר. החל ב-1664 העלה קומדיות בלט עם המחזאי הצרפתי מולייר. אך ב-1671 הפכו לולי ומולייר מידידים לאויבים. ב-1672, בהשפעתה של מאדאם דה מונטספאן, שהייתה מאהבתו של המלך, הצליח לולי להקים את האקדמיה המלכותית למוזיקה, ולייסד את האופרה הצרפתית בשיתוף פעולה עם הלבריתן פיליפ קינו שהיה משורר. הצגות האופרה נערכו בתיאטרון שנבנה עבור לולי ברחוב סנט אונורה בפריז. בהצגות אלה חזו רבים מאנשי האצולה. ב-1681 נתמנה לולי למזכירו של המלך לואי הארבעה עשר וקיבל תואר אצולה. אך ב-1685 יחסיו עם ברונט, שהייתה נערה משרתת בחצר המלכות, גרמו לשערורייה. ב-8 בינואר 1687 חבט לולי באקראי ברגלו בשרביט המנצחים (שהיה באותה תקופה מוט ארוך בו הכו ברצפה ולא שרביט קטן מונף באוויר, כמו בימינו) כאשר ניצח על יצירה לכבוד החלמתו של המלך ממחלה. הפצע הזדהם וגרם למותו במרץ של אותה שנה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אטיס אצ'יס וגלתיאה אלססט אמאדיס אמור מדיסין ארמיד אשיל ופוליקסן גם הוא באצילים (Le Bourgeois gentilhomme) חגיגות האהבה ובכחוס מערת ורסאי מקדש השלום ניצחון האהבה פאאטון פרסה קדמוס וארמיון (1673) קרנבל - מסקאראד רולנד Dies Irae Gavotte lully Te Deum ז'אן-בטיסט לולי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'אן-בטיסט לולי, באתר ספוטיפיי ז'אן-בטיסט לולי, באתר AllMusic (באנגלית) ז'אן-בטיסט לולי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'אן-בטיסט לולי, באתר פרויקט מוטופיה ז'אן-בטיסט לולי, באתר Discogs (באנגלית) ז'אן-בטיסט לולי, באתר Songkick (באנגלית) ז'אן-בטיסט לולי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ז'אן-בטיסט לולי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'ן בטיסט לולי (1632-1687), דף שער בספרייה הלאומית
שלווים

שלווים הוא שם משותף למספר סוגים של עופות קטנים עד בינוניים משתי משפחות: פסיוניים ושלווים אמריקניים, כשהסוג המוכר ביותר הוא Coturnix. מינים אלה שאינם קרובים טקסונומית, הם עופות קטנים החיים באמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואזורים שונים באירופה, אסיה, אפריקה ואוסטרליה והם בעלי גוף עגלגל מוסווה ומנוקד, לעיתים כרבולת קטנה על הראש ומקור קצר. מיני השלווים נודדים בלהקות כדי לחפש מזון. בישראל מצוי רק מין אחד של שליו - שליו נודד, המזוהה עם השליו שאכלו בני ישראל במדבר סיני, בצאתם ממצרים על פי המקרא. שליו זה מקנן בטורקיה, ונודד בלהקות גדולות מעל לים התיכון, כשהוא נוחת לאחר יותר מיום תעופה באפיסת כוחות בחופי צפון סיני חוף עזה ומערב הנגב. עקב המאמץ מצטברת בשריריו חומצת חלב העלולה לסכן את האדם האוכל כמות גדולה מבשרה, וגורמת להקאות ואף מוות. שבטי הנוודים בצפון סיני תופסים את השליו תוך מעופו ונחיתתו, ברשתות מיוחדות המיועדות לכך. דמיון התופעה של נחיתת להקות גדולות של עופות בבת אחת בסיני, לקיטתם לאחר שהם מותשים והסיכון באכילת יתר מהם, הביאו חוקרים רבים לזהות עוף זה עם העוף שבסיפור המקראי. סוג שליו (Coturnix) סוג ומין יחיד שליו ההימלאיה (superciliosa Ophrysia) סוג ומין יחיד שליו הר השלג (Anurophasis monorthonyx) סוג שליו-שיחים (Perdicula) סוג שליו מצויץ Callipepla, סוג בובווייט Colinus סוג שליו מונטזומה Cyrtonyx סוג ובו מין יחיד שליו מזמר Dactylortyx thoracicus סוג חוגלת עצים Dendrortyx סוג שליו עצים Odontophorus סוג ובו מין יחיד שליו הרים אמריקני Oreortyx pictus סוג ובו מין יחיד שליו אמריקני מפוספס Philortyx fasciatus סוג ובו מין יחיד שליו צהוב-פנים Rhynchortyx cinctus סוג שליו אבנים Ptilopachus שלווים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Quail Species Information, AvianWeb שליו, ד"ר נוח רוטרי (אתר מט"ח)
ג'ובאנה דלי אלביצי

ג'ובאנה דלי אלביצי (באיטלקית: Giovanna degli Albizzi; ‏18 בדצמבר 1468, פירנצה - 7 באוקטובר 1488, פירנצה) הייתה אצילה איטלקייה מבית אלביצי. מפורסמת בעיקר בשל הדיוקנים שלה שצוירו בידי דומניקו גירלנדיו וסנדרו בוטיצ'לי. ג'ובאנה נולדה בפירנצה ב-18 בדצמבר 1468. היא הייתה הבת השמינית של מסו דלי אלביצי ואשתו קטרינה סודריני. היא הייתה נצר למשפחת אלביצי, משפחה רבת עוצמה בפירנצה, שהייתה יריבה וותיקה של בית מדיצ'י. ב-15 ביוני 1486 היא נישאה ללורנצו טורנאבוני, נצר לבית טורנאבוני. היא נקראה מאז ג'ובאנה אלביצי טורנובאני. בני טורנובאני היו מקורבים מאוד לבני מדיצ'י, והנישואים מסמלים התקרבות, גם עם עקיפה, לסיום הסכסוך בין שתי המשפחות. אביו של בעלה, ג'ובאני טורנאבוני, היה מקורב מאוד ללורנצו דה מדיצ'י ("המפואר"), ושימש בין היתר כגיזבר של האפיפיור. הוא הוגדר בידי רבים כאיש החזק ביותר בפירנצה אחרי לורנצו דה מדיצ'י עצמו. לכבוד החתונה, עיטר הצייר סנדרו בוטיצ'לי את אכסדרת הווילה של משפחת טורנובאני בפרסקו עם סצנות אלגוריות, שבאחד מהן אף מככבת ג'ובאנה - "ונוס ושלוש הגרציות מגישות מתנות לנערה צעירה". ג'ובאנה גם ממוקמת במיקום בולט בציורי הקיר שבקפלת טרונאבוני, בשני ציורים "Nascita della Vergine" ו-"Visitazione". בשני ציורי הקיר היא מופיעה עם אותה שמלה - שמלה מפוארת עם קישוטי זהב, אך עם שרוולים שונים. גם דומניקו גירלנדיו הקדיש לה כמה פורטרטים. המפורסם שבהם (בתמונה משמאל) נמצא במוזיאון תיסן בורנמיסה שבמדריד (ייתכן שציור זה צויר לאחר מותה של ג'ובאנה). ציור נוסף (למטה משמאל) מוצג במוזיאון פוג'י טוקיו ביפן. אופיינית (אך לא בלעדית), היא התספורת שלה עם שער בלונדיני אסוף ותלתלים שממסגרים את הפנים. ב-11 באוקטובר 1487 בגיל תשע עשרה היא ילדה את בנם הראשון, ג'ובאניו. שנה לאחר מכן היא הרתה שוב, ומתה ב-7 באוקטובר 1488 במהלך הלידה. היא נקברה בסנטה מריה נובלה. Emma Micheletti, Domenico Ghirlandaio, in Pittori del Rinascimento, Scala, Firenze 2004. ISBN 88-8117-099-X מדיה וקבצים בנושא ג'ובאנה דלי אלביצי בוויקישיתוף
אברהם משה באב"ד (גורה הומורה)

הרב אברהם משה באב"ד מגורה הומורה (ה'תר"ס, 1900 - י"א באב ה'תש"ם, 24 ביולי 1980) היה רב וראש ישיבה חסידי בבוקובינה ובישראל. נולד בגורה הומורולוי (גורה הומורה) שבדרום בוקובינה, צפון רומניה; לרב המקומי מנחם מנדל באב"ד, חסיד טשורטקוב שנודע כתלמיד חכם ועמד בקשרי מכתבים הלכתיים עם גדולי דורו. בילדותו למד מפי אביו ובהמשך נסע ללמוד אצל הרב מאיר אריק מטרנוב והיה לתלמידו המובהק. הוא התכתב עם רבו זה בדברי תורה גם לאחר ששב לעיירת הולדתו. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תר"ץ התמנה תחתיו כרב הקהילה היהודית-החסידית בגורה הומורה. בחודש אלול ה'תרצ"ב, 1932, נישא למישקט בת הרב אליעזר ניסן הורוביץ מצפת, שהייתה יתומה מאב ובתו החורגת של האדמו"ר מוויז'ניץ הרב ישראל הגר (ה"אהבת ישראל"). לאחר נישואיו שב לעיירת הולדתו והיה מעורב בחיים הציבוריים היהודיים בה. במסגרת רבנותו בעיירה זו שהייתה גם עיירת נופש, בא בקשרים עם רבים מרבני בוקובינה ורומניה כולה, שנפשו בעיירה. רוב הקהילה היהודית בגורה הומורה של שנות ה-30 הייתה חילונית, ובניהם של רבים מאנשי הקהילה הדתית עזבו את הקהילה. כדי לנסות ולשמר את הצעירים בתוך הקהילה, הקים הרב באב"ד את "הקן החסידי" שבו ניהל שיחות ומסיבות מדי ערב עבור כלל הציבור. בימי מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי רומניה היה בטרנסניסטריה, ובגטו דז'ורין עם גיסו הרב ברוך הגר מסירט. הוא למד אז עם אחיינו הצעיר משה הגר ועם הרב יוסף נפתלי שטרן. עם תום המלחמה, לאחר תקופה קצרה שעשה בעיירה בבסרביה, חזר לגורה הומורה וכונן מחדש את קהילתו. בשנת ה'תש"ח, 1948, ניסה לעלות לארץ ישראל אך הוגלה לקפריסין, ושימש כרב במחנה המעצר בקפריסין. לאחר קום המדינה, עלה לישראל והתיישב בבני ברק. הוא נקשר לרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש") וניהל עם אשתו מוסד לבנות ניצולות השואה תחת חסותו של החזון איש. בראשית שנות ה-50 עבר לגור ביפו והיה לרבה של שכונת גבעת עלייה. בסביבות תשי"ב, 1952 התמנה לתקופה[דרושה הבהרה] לראש ישיבת "יחל ישראל" של חסידות סרט ויז'ניץ בראשות גיסו האדמו"ר הרב ברוך הגר. לעת זקנתו, בשנת 1976 עבר לגור בירושלים, בשכונת מאה שערים. הוא נפטר בי"א באב ה'תש"ם, 24 ביולי 1980, ונקבר לפי צוואתו בבית הקברות החדש שלמרגלות בית הקברות העתיק בצפת. הגה"צ רבי אברהם משה באב"ד זצ"ל, באתר ארגון יהודי בוקובינה
הנס סארפיי

הנס אדו סארפיי (באנגלית: Hans Adu Sarpei, נולד ב-28 ביוני 1976 בטמה שבגאנה) הוא כדורגלן עבר גאנאי-גרמני ששיחק בעיקר בוולפסבורג, באייר לברקוזן ונבחרת גאנה בעמדת המגן. סארפיי נולד בגאנה, והיגר עם משפחתו בגיל צעיר לגרמניה. בנעוריו שיחק במועדונים בעיר קלן ובסביבותיה, ובשנת 1998 החל לשחק בפורטונה קלן, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בעונת 1999/00 הפך סארפיי לשחקן הרכב קבוע בפורטונה קלן, אך נשר עם המועדון לליגה השלישית, וחתם בתום עונה זו בדיסבורג. סארפיי שיחק בדיסבורג עונה אחת, ובקיץ 2001 חתם בוולפסבורג, קבוצה מתחדשת ששמה לעצמה מטרה באותם ימים, להגיע לצמרת הכדורגל הגרמני תוך כמה שנים. סארפיי שיחק בוולפסבורג בעמדות ההגנה והקישור, ושיתף פעולה לאורך שש עונות בקישור הקבוצה עם שחקנים כפאבלו תיאם, דורינל מונטאנו, מירוסלאב קרהאן ופטריק וייזר. בתום שש עונות בקבוצה, בהן וולפסבורג סיימה בעיקר במרכז הטבלה ותקעה יתד בבונדסליגה, עזב סארפיי את הקבוצה לאחר שצבר 139 הופעות והבקיע שני שערים, וחתם בבאייר לברקוזן. בעונתו הראשונה בקבוצה, 2007/08, סארפיי היה שחקן חשוב במערך של באייר לברקוזן ושיתף פעולה עם סימון רולפס, טרנקילו בארנטה, ארתורו וידאל וסרגיי ברברז. עם זאת, הקבוצה חוותה עונה מאכזבת וסיימה במקום השביעי בלבד. לאחר עונה זו, סארפיי איבד את מקומו בהרכב ומיעט מאוד לשחק. בקיץ 2010 עזב סארפיי את לברקוזן לאחר שצבר 42 הופעות ליגה בלבד בשלוש עונות, וחתם בשאלקה 04. גם בשאלקה מיעט סארפיי לשחק, אך היה שותף לזכייה של הקבוצה בגביע הגרמני בעונת 2010/11, לאחר ניצחון 5-0 על קבוצתו לשעבר דיסבורג בגמר. סארפיי פתח בגמר זה, אך הוחלף בדקה ה-43 על ידי סרחיו אסקודרו. בתום עונת 2011/12 עזב סארפיי את שאלקה והחל לשחק בליגות האזוריות, בוויקטוריה קלן. סארפיי החל לשחק בנבחרת גאנה בשנת 2000, והשתתף עמה במונדיאל 2006, שם הודח עם נבחרתו בשמינית הגמר לאחר הפסד 3-0 לנבחרת ברזיל, גביע אפריקה לאומות 2006 בו הודחה גאנה בשלב הבתים, גביע אפריקה לאומות 2008 בו גאנה סיימה במקום השלישי לאחר הפסד 1-0 לנבחרת קמרון בחצי הגמר, וניצחון 4-2 על נבחרת חוף השנהב במשחק על המקום השלישי, גביע אפריקה לאומות 2010, בו הפסידה גאנה בגמר 1-0 לנבחרת מצרים, ומונדיאל 2010, בו הודחה גאנה ברבע הגמר על ידי נבחרת אורוגוואי בבעיטות הכרעה, בטורניר שנחשב לטוב ביותר של נבחרת אפריקאית כלשהי עד היום במונדיאלים. לאחר מונדיאל 2010 לא זומן עוד סארפיי לנבחרת. אחיו של הנס, אדוארד סארפיי, גם היה כדורגלן, ששיחק עונה אחת בפ.צ. קלן. אחיינו הוא הכדורגלן האנס נונו סרפיי. לסארפיי יש חשבון פייסבוק פעיל במיוחד, ומעריציו נוהגים לחבר אודותיו עובדות צ'אק נוריס. בשנת 2017 שימש כפרשן בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי ספורט האמריקאית "הביסטמאסטר האולטימטיבי". שאלקה 04 הגביע הגרמני: 2010/11 מדיה וקבצים בנושא הנס סארפיי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הנס סארפיי הנס סארפיי, ברשת החברתית פייסבוק הנס סארפיי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הנס סארפיי, באתר Transfermarkt הנס סארפיי, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) הנס סארפיי, באתר Soccerway הנס סארפיי, באתר WorldFootball.net הנס סארפיי, באתר National Football Teams הנס סארפיי, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt