laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארגון (יסוד)

אַרְגּוֹן (Argon) הוא יסוד ממשפחת הגזים האצילים שסמלו הכימי Ar ומספרו האטומי 18. ארגון הוא גז חסר צבע וריח בצורתו הגזית והנוזלית והוא מסיס במים פי 2.5 מחנקן או חמצן. לא ידוע על קיומן של תרכובות ארגון בטבע. בשנת 2000 דיווחו מדענים מאוניברסיטת הלסינקי על ייצור התרכובת HArF. ארגון יכול ליצור עם מים מבנה שבו אטום ארגון כלוא ברשת מולקולות מים. חישובים תאורטיים וסימולציות מחשב חוזות קיום אפשרי של תרכובות ארגון יציבות, אבל בינתיים לא נמצאה דרך לייצר אותן באופן סינתטי. שימוש נפוץ בארגון הוא מילוי נורות להט, מכיוון שהוא אינו מגיב עם חוט הלהט אפילו בטמפרטורות גבוהות. שימושים נוספים: ארגון משמש כגז אינרטי להגנה מפני חמצון ותגובות אחרות במגוון שימושים, כגון ייצור וריתוך של טיטניום ויסודות פעילים אחרים, גידול גבישי צורן וגרמניום ויישומים אחרים. לארגון נוזלי שימוש בפרוצדורות רפואיות כמו למשל חיסול רקמה סרטנית על ידי קירור קיצוני. מסמך החוקה המקורי של ארצות הברית מוצג לקהל במכל שקוף שמכיל ארגון במקום אוויר, וכך נמנע ריקבון הנייר. פלזמה של ארגון משמשת בתהליכים במיקרואלקטרוניקה, בליטוש עדין של דגמי מיקרוסקופ אלקטרונים חודר, ובמגוון יישומים אחרים במחקר מדעי. גז ארגון משמש כמבודד רעשים בחלונות בעלי זיגוג כפול ומוזרק בלחץ לתוך הרווח בין שתי הזכוכיות של החלון. כגז הדלקה בנורות פולואורסצנטיות, נורות כספית ונורות מתכת הליד. מקור השם ארגון הוא מהמילה היוונית: Argos שמשמעותו "לא פעיל". השם הוענק ליסוד על ידי ויליאם רמזי. היסוד התגלה לראשונה על ידי הנרי קוונדיש ב-1785 כאשר ערך ניסוי. קוונדיש לא הקדיש זמן ומחשבה ליסוד שמצא, לא היה בטוח כי אכן מדובר ביסוד, והתעלם ממנו כליל. הארגון זוהה רק ב-1894 על ידי הכימאים הבריטים לורד ריילי (Lord Rayleigh) וויליאם רמזי. הארגון מרכיב כ-0.934% מאטמוספירת כדור הארץ והוא הגז האציל הנפוץ ביותר על פניו. הוא מופק כשמנזלים אוויר ומפרידים את מרכיביו. אטמוספירת מאדים מכילה 1.6% ארגון. גשושית המחקר "הויגנס" גילתה נוכחות ארגון באטמוספירת טיטאן, ירחו הגדול ביותר של שבתאי. ארגון ב-Webelements (באנגלית) ארגון - שימושים, תכונות וישומים (באנגלית) Leonid Khriachtchev, Mika Pettersson, Nino Runeberg, Jan Lundell & Markku Räsänen (2000). "A stable argon compound". Nature. 406: 874–876. doi:10.1038/35022551.{{cite journal}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) Perkins, S. (26 באוגוסט 2000). "HArF! Argon's not so noble after all – researchers make argon fluorohydride". Science News. {{cite news}}: (עזרה)
סנטה לוצ'יה

סנטה לוצ'יה הוא אחד השירים הנפוליטניים המפורסמים ביותר. השיר, מעין שיר הלל לנאפולי ולרובע סנטה לוצ'יה הידוע בזכות הנמל הציורי שבו, נכתב בשנת 1848. את מילותיו, בשפה הנפוליטנית, חיבר הבארון Michele Zezza ואת הלחן חיבר תאודורו קוטרו (Teodoro Cottrau), שאף פרסם את השיר בהוצאה לאור שבבעלותו, הוצאת "קוטרו", בשנת 1850. את ההשראה ללחנו של השיר, הכתוב כמעין ברקרולה, שאב קוטרו כפי הנראה משמיעת האריה "Com'è bello, quale incanto" מתוך האופרה "לוקרציה בורג'ה" מאת גאטנו דוניצטי. השיר נתפרסם לראשונה בנפוליטנית, תחת הכותרת "Lo varcajuolo de Santa Lucia" (הספן מסנטה לוצ'יה) אך בגרסתו זו לא זכה להצלחה רבה. עם זאת, גרסה בשפה האיטלקית שחיבר אנריקו קוסוביץ' (Enrico Cossovich), קולונל-ימי, עיתונאי ומשורר, נתחבבה מאוד על הקהל וזכתה לתפוצה ולאהדה רבה. הגרסה האיטלקית היא, למעשה, הגרסה המוכרת והמושרת עד עצם היום הזה בכל רחבי העולם. לוצ'יה הקדושה מסירקוזה מדיה וקבצים בנושא סנטה לוצ'יה בוויקישיתוף מידע על היצירה "סנטה לוצ'יה" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "סנטה לוצ'יה" באתר AllMusic גרסאות נוספות ל"סנטה לוצ'יה" באתר SecondHandSongs אודות השיר
בית צים (תל אביב)

בית צים היה בניין משרדים שעמד בתל אביב-יפו בשדרות רוטשילד 22 הצמוד לרחוב נחלת בנימין, עד ל-4 בפברואר 1966, אז נשרף כליל. הבניין תוכנן בידי האדריכל דב כרמי והוקם ב-1958 במגרש שעליו עמדה קודם לכן תחנת כיבוי האש של תל אביב. בשנת 1958 הקימה חברת הספנות "צים" בשדרות רוטשילד, ליד האנדרטה למייסדי העיר תל אביב, את "בית צים", בניין משרדים בן 5 קומות אשר תוכנן בידי האדריכל דב כרמי ואכלס בתוכו את משרדי החברות צים, דיזנגוף חברה לסחר, דיזנגוף מערב אפריקה, יכין חק"ל ישראל, גמול, אלדא, אסטרקו, סקנדינביאן איירליינס, ועוד. ב-4 בפברואר 1966 בשעה 09:45, פרצה שרפת ענק בבית צים בתל אביב, והבניין על 5 קומותיו נשרף כולו עד היסוד. אדם בן 70 נהרג כשנפל מהקומה השלישית בעת שניסה להימלט מהבניין הבוער בטיפוס על הצנרת החיצונית, ועוד 67 אנשים נפצעו. בבניין שהו עם פריצת השרפה כ-500 בני אדם. מלבד הפגיעות החמורות בנפש, נגרם בשרפה גם נזק חמור לתיעוד ההיסטורי של העיר, בין היתר נשרפו: ארכיון חברת "מסעי ארץ ישראל", ארכיונו הפרטי של יהושע חנקין, וארכיון "תל מונד". השרפה, שהייתה אחת החמורות בתולדות מדינת ישראל, התפשטה בין היתר בגלל מחיצות הסיבית שתחמו את המשרדים. גורם השרפה היה ככל הנראה, התחממות משנק של אחד מגופי התאורה הפלואורסצנטיים של הבניין. צוותי כיבוי רבים הוזנקו למקום השרפה, ועמלו לכבותה. כוחות ההצלה נתקלו בקשיי תנועה עקב התגודדות כ-15,000 אזרחים מסביב למבנה. חלק מהניצולים חולצו על ידי מסוק חיל האוויר הישראלי מגג המבנה, שהוזמן על ידי אזרח פרטי ששירת בעבר בחיל האוויר. אנשי הכיבוי טענו לאחר מכן שהרוח שנוצרה ממדחפי המסוק גרמה להתפשטות הלהבות. אחת המסקנות שהוסקו בעקבות השרפה הגדולה הייתה שיש להתקין טלפון בביתו של מפקד שירות כיבוי האש בתל אביב. הבניין נהרס ולא נבנה מחדש, והמגרש שעליו עמד נותר ריק במשך עשרות שנים. ביוני 2010 הוחל בבניית בניין חדש על המגרש – מגדל משרדים "רוטשילד 22". בניית המגדל הושלמה בשנת 2014. מדיה וקבצים בנושא בית צים בוויקישיתוף ירון דרוקמן, לקפוץ מבניין בוער: דרמת החילוץ משריפת הענק בת"א, באתר ynet, 6 בפברואר 2016 נשרף בית "צים" בתל אביב, דבר, 6 בפברואר 1966, המשך בית צים באתר 100 לתל אביב תמונות צבע מאירוע השרפה, באתר "נוסטלגיה אונליין" שרון קדמי, ‏שנת 1966: הרוגים בדליקה שפרצה במבנה בית צים, באתר גלובס, 24 ביוני 2003 זהר נייגר, ‏גבורה בלהבות: סיפורו של החילוץ המוסק מהשריפה בבניין צים, באתר חיל האוויר הישראלי, 15 בפברואר 2022
וארג

וארג (Warg) הוא יצור מיתולוגי הדומה לזאב. בספרו של הפילולוג ומחבר הפנטזיה ג.ר.ר. טולקין, "ווארג" הוא סוג גדול ורע במיוחד של זאב שאורקים יכולים לרכב עליו. הוא שאב את השם והמאפיינים של הווארגים משילוב משמעויות ומיתוסים נורדים עתיקים ואנגלים ישנים. במיתולוגיה הנורדית, וארגר (הותאם לאנגלית כ-warg) הוא פנריר שהשמיד את האל אודין בקרב ראגנארוק, ואת הזאבים סקאל והאטי שרודפים ללא הרף אחר השמש והירח. באנגלית עתיקה המשמעות של wearh הוא מנודה שעלול להיחנק למוות. הווארג הוא יצור טורף, הווארג דומה לזאבים אך גדול יותר, חכם יותר, ואינטליגנטי יותר. הווארג הם חיות היודעות להתנהל ולדבר זה עם זה, והם מסתובבים בלהקות ליד הרי הערפל. בספריו של ג'.ר.ר. טולקין, הווארגים הם זאבים רשעים, בעלי בריתם של האורקים, ומשמשים להם כמין חיות רכיבה. במיתולוגיה הנורדית, הכוונה בעיקר לזאבים השטניים פנריר, סקול והאטי. ההוביט - ספר מאת ג'.ר.ר טולקין המציג לראשונה את דמות הווארגים. שר הטבעות - ספר המשך לספר "ההוביט". אורק - בעלי בריתם של הווארגים ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עמוס מר-חיים

עמוס מר-חיים (נולד ב-4 ביולי 1938, ה' בתמוז תרח"צ) הוא מנהל ישראלי, שכיהן כמנכ"ל משרד המסחר והתעשייה וראש ועדה קרואה בעיריית בני ברק. מר-חיים הוא בוגר האוניברסיטה העברית בכלכלה, ובעל תואר שני במינהל עסקים. אביו אליעזר היה איש העלייה השנייה, מיוזמי הגדוד העברי, איש עסקים ודירקטור בפועל של בנק קופת עם. אמו הייתה אשת העלייה השלישית וחברה בקיבוץ הראשון של השומר הצעיר, נכדתו של הרב יואב יהושע וינגרטן מקינצק, מגדולי התורה בפולין. מר-חיים שירת בנח"ל והיה חבר קיבוץ בית העמק. ב-1962 כיהן בתפקיד זוטר במשרד המסחר והתעשייה. שימש עוזר שר התעשייה, בעת כהונתם של השרים יוסף ספיר, פנחס ספיר, חיים צדוק וזאב שרף. ב-1969 מונה לכלכלן הראשי של משרד התעשייה והמסחר. ב-1970 מונה במשרד לסמנכ"ל למימון. בתפקיד זה פעל להגדלת המקורות התקציביים, המענקים וההלוואות שהועמדו לרשות התעשיינים. ב-1974, בעת כהונתו של השר חיים בר-לב, נוספו לתחומי אחריות המשרד חברות ממשלתיות, כימיקלים לישראל וחברת מבני תעשייה. באוגוסט 1976 מונה למנהל מרכז ההשקעות. ב-1977 מונה למנכ"ל משרד התעשייה והמסחר, תפקיד בו כיהן עד 1979. ב-1980 הצטרף כחבר למפלגת העבודה. במסגרת השוק הפרטי היה נציג חברת בונאס, שפעלה בישראל מטעם סינדיקט היהלומים הלונדוני. ב-1983 מונה ליו"ר מטה הבחירות של טדי קולק. ב-1984 מונה למנכ"ל כלל תעשיות, תפקיד בו כיהן עד 1989. באותה שנה מונה למשנה למנכ"ל קונצרן "כלל". ב-1991 פרש מתפקידו ב"כלל". ב-1993 התמודד בבחירות לראשות העיר ירושלים כסגנו של טדי קולק, שהתמודד על ראשות העיר. הוא נבחר לחבר מועצה, אך בעקבות אי מינויו לתפקיד ביצועי החליט לפרוש בעתיד מהתמודדויות פוליטיות. מונה לדירקטור בחברה לישראל. חבר בוועד הפועל בחברה ובוועדת כספים. ב-1996 מונה לסגן יו"ר החברה לישראל, ונחשב למספר שתיים בקונצרן, אחרי ארווין אייזנברג. בינואר 1998 מונה למנכ"ל בפועל של הקונצרן. שימש עד יולי 1997 בתפקיד יו"ר רשות הדואר. בין השנים 1995–1997 כיהן כיו"ר הוועדה הקרואה בבני ברק. הוא שימש כממלא מקום יו"ר הרשות לפיתוח ירושלים, וכיהן בשורה של תפקידים נוספים, כגון: יו"ר איגוד החברות הציבוריות בישראל, חבר בית הדין לעבודה, חבר הנהלת יד ושם, חבר הנהלת החברה הכלכלית לירושלים ועוד. בנוסף, הנחה בשנות ה-80 תוכנית טלוויזיה. מר-חיים משמש דירקטור בעשרות חברות, ובהן: מפעלי נייר אמריקאיים ישראלים, החברה המרכזית לניירות ערך, יישום חברה למחקר ופיתוח של האוניברסיטה העברית, צים חברת השיט הישראלית, כתר הוצאה לאור, מפעלים פטרוכימיים בישראל, אל-רוב (ישראל), בתי זיקוק לנפט, כימיקלים לישראל, שיכון ופיתוח לישראל, אלרם חברה לשיכון, דשנים וחומרים כימיים, נגב מינרלים תעשייתיים, מפעלי ים המלח, מפעלי תובלה, פריקלאס ים המלח, רותם אמפרט נגב, תרכובות ברום, מכרות נחושת תמנע. בשנת 1998 הורשע מר-חיים, על פי הודאתו במסגרת עסקת טיעון, בעבירות מס. מר-חיים הודה על אי דיווחן של הכנסות בהיקף 2.3 מיליון ש"ח בין השנים 1991–1995. בגזר הדין הוטל עליו קנס בסך מיליון ש"ח וששה חודשי עבודות שירות, אותן ביצע בבית החולים איכילוב. מר-חיים נשוי ואב לחמישה. אחיו הוא המוזיקאי יוסי מר-חיים. גיא רולניק, עמוס מר עולם פברואר 27, 1996 (הקישור אינו פעיל, 29 בדצמבר 2023) מר־חיים ימשיך כסמנכ"ל משרד המסחר והתעשיה, דבר, 2 במאי 1974 ע.מר חיים — מנהל מרכז ההשקעות, מעריב, 16 באוגוסט 1976
סעיד עוזרי

מארי סעיד (סעדיה) עוזרי (במקור: עְזַיְרִי, או: עְזֵיְרִי, בערבית: عزيري, פירושו: "המשיח"; ה'תרכ"ט, 1869, צנעא, תימן - ב' בתמוז ה'תשי"ד, 3 ביולי 1954, ירושלים) היה ראש ישיבת בית אלאוסטא בקאע אל-יהוד בצנעא וממנהיגי הדור האחרון של יהדות צנעא. נולד בעיר צנעא שבתימן ליוסף עוזרי. הרב חיים קורח היה מלמדו העיקרי בתקופת ילדותו, ובתחילת בגרותו למד בבית המדרש בית אלכחלאני בראשות גיסו, מארי סאלם חבשוש. היה ידוע כחזן ומשורר בעל קול ערב, וחברו של המשורר סעיד אלג'מאל. הרב עוזרי נישא, ולאחר שנים נפטרו אשתו ובניו והוא נותר עם בנותיו. הוא נישא בשנית ולאחר שנולדו לו שלוש בנות נפטרה גם אשתו השנייה. בזקנותו נשא את זהרה (שרה) צאלח ונולדו להם שני בנים ושתי בנות. הבת הגדולה נפטרה בילדותה. עם פטירת ראש ישיבת "בית אלאוסטא" - הרב חיים עראקי הכהן, התמנה הרב עוזרי לעמוד בראשות ישיבה בולטת זו. שימש בתפקיד כארבעים שנה. שימש גם כחבר בית דינו של הרב הראשי הרב יחיא יצחק הלוי. הרב סעיד עוזרי נפטר בביתו שבשכונת הקטמונים בירושלים בשבת ב' בתמוז ה'תשי"ד (1954), בגיל 85. תלמידו המובהק הוא הרב יוסף צוברי. בזמן המחלוקת שפרצה בקהילת צנעא על אמיתות ספר הזוהר והקבלה, היה הרב עוזרי דמות מרכזית בין מנהיגי המתנגדים לתנועת הדרדעים ועודד תמיכה בקבלה. בעידודו יצא לאור הספר "אמונת ה'", שבו השיב הרב עוזרי ורבנים נוספים לטענותיו של הרב יחיא קאפח, מנהיג הפלג הדרדעי, בספרו "מלחמות ה'". לדעת הרב עמרם עוזירי, את הספר אמונת ה' חיברו יחדיו הרב סעיד עוזירי והרב יחיא ערוסי, והם נעזרו בתלמידיהם הצעירים, שמואל צובירי, [[יוסף צובירי]], [[יחיא אלשיך]] ועוד. הרב עוזרי, כרוב חכמי תימן, דגל ברעיון הציוני, ובהשפעתו עלו רוב תלמידיו ורבים מבני עדתו לארץ ישראל. הוא עצמו עלה לישראל בט"ו בחשוון ה'תש"י (1949). הוא התאכזב מהחילוניות בישראל, אך שמח על הזכות שנפלה בחלקו לקיים מצוות ישוב ארץ ישראל. ביטוי לשמחתו זו ניתן כאשר למעברת "תלפיות", בירושלים, שבה התגורר, הגיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון והרב עוזרי הניח את שתי ידיו על ראשו ובירכו בברכת כהנים[דרוש מקור]. הרב סעדיה עוזרי, דבר, 4 ביולי 1954 הרב סעדיה עוזרי, דבר, 5 ביולי 1954 הרב סעדיה עוזרי ז"ל, הצופה, 5 ביולי 1954 מאיר לוי, זכרון להולכים: ר' סעדיה עוזרי ז"ל (שלשים לפטירתו), הצופה, 2 באוגוסט 1954 קווים לדמותו של מרן הגאון רבינו סעיד עוזירי זיע”א רב בית הכנסת בית אלאוסטא – לרגל יומא דהילולא ב’ תמוז - אתר המאורות הרב עמרם עוזירי, מלאך ה' - מתולדות רבינו ישראל עזירי זתע"א, תש"ף, עמ' לח הרב עמרם עוזירי, מלאך ה' - מתולדות רבינו ישראל עזירי זתע"א, תש"ף, עמ' רד-רה כך כתב תלמידו הרב חיים יצחק הלוי בחוברת "נפש" לזכרו עמוד 19, תל אביב ה'תשי"ד (1954).
יצחק טוניק (מבקר המדינה)

יצחק טוניק (6 בינואר 1911 – 9 בינואר 1989) היה עורך דין, מבקר המדינה השלישי של מדינת ישראל, בשנים 1982–1987. יצחק טוניק נולד בסטולפצה, עיירה במחוז נובוגרודק (אז, במזרח פולין וחלק מן האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס), לזאב וברכה, במשפחה בת עשרה ילדים. בבעלות המשפחה היה אטליז. בבחרותו למד בישיבת מיר בליטא. טוניק עלה לארץ ישראל בשנת 1934 ולמד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים. בשנת 1945 הקים משרד עורכי דין בירושלים. ביולי 1948 מונה לשופט שלום בירושלים. החל משנת 1949 עד סוף 1950 שימש בתפקיד התובע הצבאי הראשי תחת פיקודו של אהרן חטר-ישי הפרקליט הצבאי הראשי (פצ"ר). לאחר שחרורו מצה"ל, הפך לשותף במשרד עורכי הדין א' חטר-ישי שנוסד על ידי מפקדו לשעבר. בשנת 1960 צורף כשותף נוסף למשרד עו"ד יעקב מלץ, מי שנבחר לימים לתפקיד המבקר, עם תום כהונתו של טוניק. בין השאר הוא ייצג עצורים מברית הקנאים ואת שלום שטרקס, אחד הנאשמים בפרשת יוסל'ה שוחמכר. השתתף (יחד עם אהרן חטר-ישי) בבדיקת נושא העסק הביש. הבדיקה שימשה לחיבור מסמך בן מאות עמודים, שהוגש לדוד בן-גוריון על ידי העיתונאי חגי אשד. על סמך בדיקה זו, לפיה ועדת השבעה עיוותה את הדין, שב בן-גוריון באוקטובר 1964 והעלה את הנושא בפני ראש הממשלה לוי אשכול. בשנת 1969 ייצג את מייקל רוהאן במשפטו על הצתת מסגד אל-אקצא. באמצע שנות ה-60 הוא היה חבר בוועדה לבחירת שופטים. בפברואר 1972 נבחר לשמש כראש לשכת עורכי הדין בגוברו על ברוך גייכמן ואמנון גולדנברג ובשנת 1975 נבחר שנית לתפקיד והמשיך לכהן בו עד מרץ 1979. הוא שב וכיהן כחבר הוועדה לבחירת שופטים בשנים 1978-1981. בינואר 1982 מונה למבקר המדינה ונציב תלונות הציבור, תפקיד בו כיהן עד ינואר 1987, מועד סיום כהונתו. במסגרת תפקידו נמנה עם מנסחי חוק יסוד: מבקר המדינה, שהיה בהליכי חקיקה באותה תקופה וכן נמנה עם יוזמי הקמתה של ועדת בייסקי - ועדת החקירה הממלכתית לוויסות מניות הבנקים. עם תום כהונתו שימש כיו"ר הוועדה לעניין עיסוקים נוספים של חברי הכנסת, שמסקנותיה גרמו לשינוי המצב שהיה קיים עד אז, בו נשאו חברי כנסת בכפל תפקידים כראשי רשויות וח"כים כאחד. כיהן כנשיא האגודה הישראלית של "שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים". בשנת 1992 נקרא על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים. בנובמבר 1938 עלה אחיו נח, לארץ ישראל והחל בלימודים באוניברסיטה העברית. בשנת 1946 עלתה האחות חוה לארץ ישראל, ושנה לאחר מכן עלה גם האח עזריאל. שניהם הקימו מאוחר יותר משפחות בישראל. אחיינו הוא העיתונאי יצחק טוניק, לשעבר מפקד גלי צה"ל. מדיה וקבצים בנושא יצחק טוניק בוויקישיתוף פרטים על יצחק ומשפחתו, באתר "יד ושם" מבקר המדינה, חוק יסוד: מבקר המדינה (הסתייגות מבקר המדינה יצחק טוניק), עיונים בביקורת המדינה, מס' 39, התשמ"ה - 1985 אליעזר גולדברג, חוות דעת ולא דין וחשבון, באתר הארץ, 11 במרץ 2007 אתר "Billiongraves" הרכב בית המשפט המחוזי בירושלים, דבר, 25 ביולי 1948 סגן פישל תובע שיחרורו מן המאסר, הארץ, 14 ביולי 1949 פסה"ד במשפט אורי וינטר - היום, חרות, 23 בנובמבר 1950 רב החובל זאב הים מעיד במשפט טביעת מסדה, דבר, 28 ביולי 1953 הוארך מעצרו של חשוד כקנאי דתי, הארץ, 24 ביוני 1951 ש. שטרקס כופר באשמה, חרות, 29 בנובמבר 1962 יוחנן בדר, הפרשה ואנוכי, חרות, 18 בדצמבר 1964 רוהאן כופר באשמות, למרחב, 7 באוקטובר 1969 יגאל לב, שחררו אותם לפסח כמקדמה, מעריב, 10 בפברואר 1966 יגאל לב, אינקויזיציה ושמה פרסומת, מעריב, 7 במרץ 1967 שאול הון, שלושה אוחזים בכיסא, מעריב, 16 בפברואר 1972 עו"ד ברגר נבחר לוועדה לבחירת שופטים, דבר, 9 באוקטובר 1981
אנדרטת השלום בהירושימה

אנדרטת השלום בהירושימה המכונה לרוב גם "הכיפה האטומית" או "כיפת הפצצה" (יפנית: 原爆ドーム, כיפת גנבאקו) היא אתר מורשת עולמית מאז שנת 1996. האנדרטה היא חלק מרכזי של פארק השלום בהירושימה, הנמצא במרכז הירושימה שביפן. הבניין שהפך לאנדרטה תוכנן במקור על ידי האדריכל הצ'כי יאן לטסל. עבודות הבנייה החלו ב-1914 והבניין הושלם ונפתח באפריל 1915, אז החל לשמש כמרכז תערוכות וכנסים עירוני וכונה "אולם התערוכה המסחרית של הירושימה". הבניין נישא לגובה של שלוש קומות בעוד האגף המרכזי שבו היה בן חמש קומות והגיע לגובה של 25 מטר. המבנה היה עשוי לבנים ומעליו הונחה כיפה אליפטית עשויה מסגרת פלדה ומצופה נחושת. בשנת 1933 שונה שמו של המבנה ל"אולם קידום התעשייה של מחוז הירושימה". ב-6 באוגוסט 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית הטילה פצצה אטומית על הירושימה שהתפוצצה במרחק 150 מטרים מהבניין, 600 מטרים מעל האדמה. בניין זה היה למבנה הקרוב ביותר למוקד הפיצוץ ששרד לפחות בחלקו, וזאת בשל העובדה שהדף הפיצוץ הגיע מכיוון כמעט אנכי. שלד האגף המרכזי של המבנה נותר עומד והוא נשאר בחורבנו עד היום. ממשלת יפן החליטה לא לשפץ את הבניין אלא להפוך אותו לאנדרטה להפצצה האטומית ולסמל של תקווה לשלום העולם ולהתפרקות מנשק גרעיני. פארק הזיכרון לשלום הוקם סביב המבנה בין 1950 ו-1964, ובשנת 1955 נפתח מוזיאון באתר. בכל שנה מאז 1952 נערך במקום טקס זיכרון לאירוע. מדיה וקבצים בנושא אנדרטת השלום בהירושימה בוויקישיתוף תמונות הבניין לפני הפצצה
קסנון

קסנון (Xenon) הוא יסוד כימי ממשפחת הגזים האצילים שסמלו הכימי Xe ומספרו האטומי 54. בעבר קסנון כונה "גז אינרטי". היום ידוע שהגדרה זו אינה מדויקת, כיוון שניתן ליצור מספר תרכובות שמכילות קסנון. קסנון מסוגל להתמוסס ולהיכלא בין רשת מולקולות מים. השימוש העיקרי בקסנון הוא בנורות למבזקים אלקטרוניים למצלמות, מנורות סטרובוסקופיות, לייזרים, ועוד. שימושים נוספים: הערה: השם "קסנון" משמש ברוב השפות כשם גנרי לנורות הפריקה (HID) שיש בפנסים קדמיים של כלי רכב, למרות שאלו אינן נורות קסנון אלא נורות מתכת הליד. כמרדים כללי - למרות ששימוש זה נדיר בעיקר בשל מחירו הגבוה של קסנון והעבודה שנדרשות מכונות אנסטזיה מיוחדות בשבילו, קסנון משמש גם הוא בהרדמה. ייצור נורות פריקה למקרני קולנוע ושפופרות הבזק במצלמות, מערכות גילוי אש וכדומה. מכיוון שקסנון הוא יסוד אציל כבד יחסית, משתמשים בו במנועי יונים, היוצרים דחף באמצעות האצת סילון של יונים בניגוד לכיוון התנועה הרצוי, בדומה למנוע רקטי. האיזוטופ 133Xe הוא רדיואיזוטופ יעיל. בכימיה אנליטית, לתרכובות H4XeO6 שימושים כחומר מחמצן. בנורות ליבון והלוגן מסוימות (בעיקר בנורות לפנסים ניידים וכן בנורות להקרנה), משתמשים בקסנון במקום בארגון, חנקן או קריפטון כ"גז אינרטי". כגז הדלקה בנורות נתרן לחץ גבוה. כמקור האור הראשוני בנורות מתכת הליד לפנסי רכב קדמיים (בשניות שמרגע ההדלקה, לפני שהכספית וההלידים מתאדים). על מנת לעשות זאת, הקסנון בנורה נמצא בלחץ של כמה אטמוספירות. הדבר מאפשר גם חימום מהיר יותר של הכספית וההלידים בגלל החום הרב יותר של קשת הקסנון בתנאים כאלו. הקסנון (מקור השם במילה היוונית ξενος‏ (xenos) שמשמעה "זר") זוהה באנגליה על ידי ויליאם רמזי (William Ramsay) ומוריס טרברס (Morris Travers) ב-1898, בשאריות שנשארו מאידוי אוויר נוזלי. קסנון נמצא בכמויות זעירות (שני חלקיקים מתוך 20 מיליון) באטמוספירת כדור הארץ ומופק מסחרית במיצוי מאוויר נוזלי. האיזוטופים 133Xe ו-135Xe מיוצרים בכורים גרעיניים בהקרנת נייטרונים. לפני 1962, קסנון וגזים אציליים אחרים נחשבו לאדישים לחלוטין מבחינה כימית. מאז, יותר ויותר עדויות מעידות שקסנון ושאר הגזים האציליים יוצרים מספר תרכובות. עד היום יוצרו תרכובות קסנון עם פלואור, חנקן, מימן, נתרן ועוד מספר יסודות אחרים. בנוסף לכך, ידועות 80 תרכובות של קסנון, פלואור וחמצן. קסנון אינו יסוד רעיל, אך תרכובות שלו הן חומרים מחמצנים חזקים ורעילים, שמסוגלים לגרום לנזק. כיוון שקסנון כבד יותר מהאוויר, מהירות הקול בו נמוכה יותר. כששואפים אותו לריאות, הוא גורם לקול עבה ונמוך (בניגוד לשאיפת הליום). עם זאת, בדומה לגז צחוק ולהליום, שאיפת קסנון עלולה לגרום למחסור בחמצן בגוף ולחנק. לקסנון יש השפעה מאלחשת, והוא משמש ברפואה כמרדים כללי. כיום, בשל הסכנה הטמונה בו והשפעתו המאלחשת (וגם בגלל מחירו הגבוה), הפסיקו אוניברסיטאות רבות להשתמש בשאיפה שלו להדגמה במעבדות כימיה. כתחליף לו הן משתמשות בגז גופרית שש-פלואורידית בהדגמה זו (אף שגם הוא גורם לאספיקסיה). קסנון ב-Webelements (באנגלית) קסנון כחומר מאלחש (באנגלית) קסנון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מקור השם (באנגלית)
יעקב אייזנמן

יעקב (יענק'לה) אייזנמן (נולד ב-1945 בירושלים) הוא צלם, מפיק, במאי ועורך קולנוע וטלוויזיה ישראלי. בשנת 1966 החל לעבוד כמתלמד בחברת סרטים ירושלמית בשם "סרטי הבירה". בשנת 1969 הצטרף למחלקת הצלמים של הטלוויזיה הישראלית והיה בין ראשוני הצלמים בטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון). הוא צילם כתבות וסרטים דוקומנטריים רבים. ביים וצילם כמה סרטים דוקומנטריים כמו "פוסטמורטם - על ניקוי ראש". בשנת 1972 מונה למנהל מחלקת עריכת סרטים ואף הקים את הקורס הראשון לעורכי סרטים של הטלוויזיה הישראלית, שממנו יצאו מרבית עורכי הסרטים העובדים בה עד שנות 2000. בשנת 1976 הצטרף ליגאל לוסין להפקת הסדרה התיעודית המונומנטלית של הערוץ הראשון "עמוד האש" והיה למפיק הראשי של הסדרה. עד לפרישתו מרשות השידור בשנת 2002 ערך והפיק תוכניות רבות. ביניהן "הטברנה", "מודל 96", "קליק פלוס", "30 שנה למלחמת ששת הימים" ו"40 שנה למבצע קדש". שימש צלם ראשי של כמה סרטי קולנוע עלילתיים באורך מלא כגון "הסיקריקין", "ג'וקר", "קשר הדבש", "אדמה חמה", "זוג נשוי", "גולם במעגל" וכן של דרמת הטלוויזיה "קובי ומלי". בשנת 1989 היה בין צוות מייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים ושימש בו כמורה לצילום קולנוע וטלוויזיה. משנת 2003 משמש מורה לצילום קולנוע וטלוויזיה וראש מסלול תקשורת דיגיטלית במכללה האקדמית "ספיר". בתו היא הזמרת תמר אייזנמן. יעקב אייזנמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יעקב אייזנמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) יעקב אייזנמן, דף שער בספרייה הלאומית טובה צימוקי, שניים מפרקי הסדרה עמוד האש, דבר, 20 באפריל 1980 אורלי לובין, "קשר הדבש", סרטו של יעוד לבנון שיוקרן בשבוע הבא בסינמטק תל־אביב, חזה את המחתרת היהודית וספיחיה לפני 13 שנה, חדשות, 21 בדצמבר 1989 ניר בכר, הצגת הקולנוע הראשונה - לבית־הספר החדש לקולנוע יש כבר בית, מורים, קפטריה ותוכנית הוראה. נותרו עדיין כרטיסים בודדים לשנת הלימודים הבאה, כל העיר, 4 באוגוסט 1989
אזור מפורז

אזור מפורז (באנגלית: Demilitarized zone; בראשי תיבות: DMZ או DZ) הוא שטח, בדרך כלל בין שני כוחות צבאיים או יותר, בו אסורה הכנסת צבא או כל פעולה צבאית. המונח "אזור מפורז", בו אסורה פעילות צבאית אך בכל יתר הבחינות הוא עשוי להיכלל בתחום הריבונות של מדינה כלשהי נבדל מהמונח אזור נייטרלי, שהוא טריטוריה (בדרך כלל בין שתי מדינות) שאינה נכללת בתחום הריבוני של אף אחת מהן, אולם מעוגנת בהסכם כלשהו בין הצדדים בנוגע אליה. שטח שאיננו בריבונות אף מדינה ואף אינו מעוגן בשום הסכם בין מדינות נקרא "טרה נוליוס". למעשה, כל אזור נייטרלי הוא גם אזור מפורז, אולם אזור מפורז אינו בהכרח גם אזור נייטרלי. חבל הריין רגישות מיוחדת נודעת ליצירת אזורים מפורזים מנשק גרעיני (Nuclear Weapon Free Zone (NWFZ). על פי פרק 7 באמנה לאי התפשטות נשק גרעיני ((the nuclear Nonproliferation Treaty (NPT) שנכנסה לתוקף ב-1970 לארצות יש את הזכות ליצור אזורים ספציפיים מפורזים מנשק גרעיני. העצרת הכללית של האו"ם אישרה ב-1975 מחדש זכות זו וניסחה קריטריונים לאזורים אלו. בתוכם יכולות הארצות להשתמש באנרגיה גרעינית לצורכי שלום. כיום ישנם חמישה אזורים כאלה: אמריקה הלטינית והקריביים (על פי אמנת Tlatelolco מ-1967), דרום האוקיינוס השקט (על פי אמנת Rarotonga מ-1985), דרום-מזרח אסיה (על פי אמנת בנגקוק מ-1995), אפריקה (על פי אמנת Pelindaba מ-1966) ומרכז אסיה (על פי אמנת Semipalatinsk מ-2006). חלוץ בתחום זה היה פוליטיקאי והדיפלומט הפולני אדם רפצקי אשר כבר ב-2 באוקטובר 1957 הציג באומות המאוחדות את תוכניתו המכונה "תוכנית רפצקי" להפיכת מרכז אירופה לאזור חופשי מנשק גרעיני. הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות קבעו מספר אזורים מפורזים בין ישראל למדינות ערב שהתייתרו בעקבות מלחמת ששת הימים. בין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים היו אזורים אלו מוקדי חיכוך: בגבול ישראל-ירדן: אזור לטרון, רצועת שטח מפורז בעובי של כקילומטר עד שלושה קילומטרים, אך למעשה היה זה שטח הפקר שלא היה בריבונות ישראלית ואף לא ירדנית. בשטח זה הוקמו היישובים נוה שלום, מכבים, כפר רות, לפיד ושילת. הקו העירוני בירושלים, רצועת שטח שרוחבה עשרות מטרים בסמוך לעיר העתיקה, וכן אזור ארמון הנציב. בגבול ישראל-מצרים: אזור תל ניצנה בגבול ישראל-סוריה: רמת הבניאס (מקומו של קיבוץ שניר כיום). רצועה ממזרח לאגם החולה ומעין משולש גאוגרפי מדרום לו סביב המושבה משמר הירדן ולאחריה רצועת שטח צרה לאורך נהר הירדן (הגבול הבינלאומי לאורך רצועה זו נמתח על הגדה המזרחית של הנהר) המתרחבת מעט בקרבת שפך הנהר לכנרת. רצועה ממזרח לאפיק הירדן; ואזור מורדות רמת הגולן בדרום מזרח הכנרת, כולל חמת גדר, עין גב, האון, מעגן (קיבוץ), ותל קציר. הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת יום כיפור ותקופת ההתשה שלאחריה, קבע אזור מפורז רובו בתוך שטח סוריה. פירוק נשק האזור המפורז הקוריאני אזור נייטרלי משולם סיקרון, האזור המפורז בסביבת ניצנה, בשנים 1956-1949, הגורמים וההתפתחויות שהביאו לדחיקת המצרים מהאזור, אוניברסיטת בן-גוריון שאול אריאלי, כל גבולות ישראל מאה שנים של מאבק על עצמאות, זהות, התיישבות וטריטוריה, ספרי עליית הגג, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2018 מתי גרינברג, האזורים המפורזים בגבול ישראל–סוריה, 2 כרכים, אג"ם/תוה"ד, אפריל 1993 ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.