laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צ'וגה מאמי

צ'וגה ממי (למפת עיראק מוגדלת)   בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. צ'וגה ממי (למפת עיראק רגילה)   בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. צ'וגה ממי צ'וגה מאמי (בפרסית: چغامامی, چگامامی ונוסחי כתיב נוספים, מ־چگا, چغا, או چیا, "גבעה" בניבים פרסיים מקומיים, בפרט במערב איראן ובדרום־מערבה, ו־مامی, שם פרטי של בעל הקרקע) הוא אתר ארכאולוגי במחוז דיאלא בדרום עיראק ליד העיר מנדלי (Mandali) על גבול איראן. האתר משתייך לתרבות סאמרא, תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית שהתקיימה באלף השישי לפנה"ס. באתר זה נמצאו מערכת של תעלות השקיה הראשונות בעולם ובזה ייחודו. האתר שכן על דרך עתיקה שהובילה לפרס. מקור המים העיקרי של היישוב היו מי שיטפונות שזרמו מנחל גנגיר (Gangir river). האתר שוכן בגובה 137 מטר מעל פני הים. האתר שוכן כ-125 ק"מ צפונית-מזרחית לבגדאד והוא תוארך לסוף האלף השישי לפנה"ס. באתר נמצאו מספר שלבי התיישבות מתקופת סאמרא ועד תקופת עובייד. באתר נמצאו מבנים מלבניים שנבנו מבלני בוץ, כולל מגדל שמירה בכניסה ליישוב. מערכת ההשקיה שימשה לגידול בעלי חיים מבויתים בקר, כבשים ועזים. בנוסף שימשה לחקלאות לגידול חיטה, שעורה ופשתן. הממצאים שנמצאו באתר כוללים כלי קרמיקה צבועים מתרבות סאמרא וצלמיות נשים. האתר נחפר במשך שלושה חודשים בין דצמבר 1967 ועד פברואר 1968 על ידי משלחת של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק בראשותו של הארכאולוג הבריטי דייוויד אוטס (David Oates) (אנ'). EXCAVATIONS AT CHOGA MAMI, IRAQ דוח של הארכאולוג הבריטי דייוויד אוטס Samarran Irrigation Agriculture at Choga Mami in Iraq מאמר של Hans Helbae, פורסם ב-1972 בכתב העת Iraq Choga Mami, 1967–68: A Preliminary Report מאמר של Joan Oates. Choga Mami (אורכב 25.03.2014 בארכיון Wayback Machine) באתר של צבא ארצות הברית 2 Choga mami, סרטון באתר יוטיוב סרטון סיור באתר הארכאולוגי http://www.iranboom.ir/didehban/yademan-ha/1697-baresi-laye-ha-ilam.html fa:چغا
רביב שכטר

רביב שכטר (נולד ב-8 באוגוסט 1974) הוא עיתונאי ספורט ישראלי ונמנה בין מייסדי הפודקאסט 'צבע אדום'. את דרכו בתקשורת החל שכטר ככתב ועורך במדור הספורט של אתר ynet. בשנת 2004 החל לעבוד במקומוני רשת שוקן, "העיר" בתל אביב ו"כל העיר" בירושלים שם ערך את מדורי הספורט ואת מדור "ציפורה". בשנת 2006 עבר ל-nrg שם שימש כעורך אשכול שכלל את מדורי הברנז'ה, התרבות, הרכילות ומדור בשם "סקסי" ובהמשך אף מונה לסגן עורך האתר תפקיד אותו מילא עד התפטרותו בחודש יוני. כעבור חודשיים מונה לעורך אתר ONE, וגם את התפקיד הזה מילא זמן קצר בלבד כשפוטר כעבור כחודשיים. במרץ 2007 ייסד יחד עם העיתונאי עודד קרמר את הבלוג "עומדים בשער" שם ביקרו באנונימיות את תקשורת הספורט בישראל. השניים טענו מאוחר יותר כי האנונימיות הקלה עליהם, כעיתונאים פעילים, להשיג חומרים עבור הבלוג. לאחר חמישה חודשים הפסיקו השניים את הכתיבה בבלוג והעבירו את הבעלות עליו לעיתונאי שלמה מן, שכתב אף הוא באנונימיות. הבלוג נסגר בתחילת 2008 בעקבות תביעת דיבה שהגישה אופירה אסייג, ממושאי הביקורת העיקריים של הבלוג, נגד שכטר, קרמר ומן. בפברואר 2015 זכתה אסייג בתביעה ונפסק שקרמר ושכטר יחדיו ישלמו לה פיצוי של 30 אלף ש"ח בתוספת 10,000 ש"ח הוצאות משפט. עם יציאתו לאור של "ישראל היום" מונה שכטר לסגן עורך מדור הספורט תחת אלי סהר ובין השנים 2011–2014 שימש עורך המדור. ב-2016 שב לתקשורת והצטרף למחלקת הדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי אך לאחר כחצי שנה עבר למעריב שם הוא משמש כעורך מדור הספורט. רביב שכטר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שלמה מן, יעמדו בשער?, באתר העין השביעית, 22 ביוני 2011 לי-אור אברבך‏, עורך חדש ל-nrg ברנז'ה, באתר וואלה, 6 בפברואר 2006 לי-אור אברבך‏, עזיבות ב-nrg, באתר וואלה, 14 ביוני 2006 רנן פריד‏, פוטר העורך הראשי של ONE, באתר וואלה, 8 באוקטובר 2006 רונן דורפן, על סגירת הבלוג ROSK, אתר דה-באזר, 11 במרץ 2008 אורן פרסיקו, פגיעה מצטברת ומועצמת, באתר העין השביעית, 23 בפברואר 2015 אלכסנדר כץ, הסטארט אפ הכריע? רביב שכטר יעזוב את תפקידו כעורך הספורט ב'ישראל היום', באתר אייס נועה פרייס‏, לאחר חצי שנה בתאגיד: רביב שכטר עובר למעריב, באתר וואלה, 19 באוקטובר 2016
דראפט ההרחבה של שנת 1995 ב-NBA

דראפט ההרחבה של שנת 1995 בליגת ה-NBA התקיים ב-24 ביוני 1995 בשל הצטרפותן הצפויה של 2 קבוצות לליגה: טורונטו ראפטורס ווונקובר גריזליס. טורונטו וונקובר היו 2 הקבוצות הראשונות בליגה המגיעות מקנדה, מאז טורונטו האסקיז, ששיחקה בליגה בעונת 1946/47. בדראפט הרחבה הקבוצות שמצטרפות לליגה יכולות לבחור שחקנים מתוך סגל הקבוצות הקיימות, למעט שחקנים "מוגנים". בדראפט ב-1995 כל אחת מקבוצות הליגה יכולה הייתה להגן על 9 שחקנים מתוך שחקני הסגל שלה. לפני קיום הדראפט נערכה הטלת מטבע על מנת לקבוע את סדר הבחירה של הקבוצות בדראפט ההרחבה ובדראפט הרגיל. הגריזליס זכו בהטלת המטבע, דבר שנתן לקבוצה את הזכות לבחירה הגבוהה יותר בדראפט הרגיל. בתמורה זכתה טורונטו בבחירה הראשונה בדראפט ההרחבה ובאפשרות לבחור בו 14 שחקנים לעומת 13 בחירות שניתנו לגריזליס. הראפטורס ניצלו את הבחירה הראשונה ובחרו בבי. ג'יי. ארמסטרונג, שזכה ב-3 אליפויות עם שיקגו בולס, אך השחקן סירב להצטרף לקבוצה ולבסוף הועבר לגולדן סטייט ווריירס תמורת 5 שחקנים. מתוך 14 השחקנים שבחרה הקבוצה בדראפט, 7 שחקנים הצטרפו לקבוצה ושיחקו בשורותיה בעונה הראשונה. רק 3 שחקנים שיחקו בעונה יותר מעונה אחת (ז'אן טבק, אייסי ארל ואוליבר מילר). הגריזליס בחרו בבחירה הראשונה שלהם את גרג אנתוני מניו יורק ניקס. מתוך 13 השחקנים שבחרה הקבוצה בדראפט, 8 שחקנים הצטרפו לקבוצה ושיחקו בשורותיה בעונה הראשונה. רק 2 שחקנים שיחקו יותר מעונה אחת (גרג אנתוני ובלו אדוארדס). לפני ביצוע הדראפט ביצעה הקבוצה עסקה עם קבוצת אורלנדו מג'יק, במסגרתו התחייבה הקבוצה לבחור ברודני דנט, תמורת בחירת סיבוב שני עתידית בדראפט. ותק בליגה לפני ביצוע הדראפט עונות בהן שיחק השחקן עם הקבוצה בה נבחר בדראפט ההרחבה The NBA Settles North of the Border, NBA.com Memphis Grizzlies 2009–10 Media Guide (pg. 119)
טניה מרקוס

טטיאנה יוסיפובנה מרקוס (ברוסית: Татья́на Ио́сифовна Ма́ркус ‏; (21 בספטמבר 1921 - 29 בינואר 1943) הייתה לוחמת יהודייה במחתרת האנטי-נאצית שפעלה בעיר קייב בברית המועצות במלחמת העולם השנייה. טניה מרקוס נולדה למשפחה יהודית בעיר רומני ב-1921. כעבור כמה שנים עברה משפחתה לקייב. למדה במחזור ט' של בית ספר מס' 44. בשנת 1938 החלה לעבוד כמזכירת מחלקת כוח אדם של שירות הנוסעים של מסילת הברזל הדרום-מערבית, וביולי 1940 שובצה מרקוס לעבודה בעיר קישינב על ידי המפלגה הקומוניסטית. בתחילת המלחמה חזרה לקייב ולאחר כיבוש העיר בידי הנאצים, הצטרפה למחתרת העירונית בקייב. היא פעלה בזהות בדויה של בת נסיך גרוזיני בשם מרקוסידזה אשר נרצח על ידי הבולשביקים. מרקוס קנתה את אמונם של הגרמנים, עבדה איתם, הסתובבה בחברתם, והעבירה את המידע שאספה לידי המחתרת. מרקוס ארגנה פעולות חבלה והביאה לחיסולם של מספר קצינים גרמנים, ובעצמה חיסלה כמה ממחזריה הנאצים ביריות אקדח. בפעם אחרת, במהלך מצעד, היא השליכה רימון מוסווה כזר פרחים לעבר שיירה של חיילים גרמנים. ב-22 באוגוסט 1942 בפקודת הוועד העירוני חיסלה אדם בשם מירונוביץ, ולפי עדויות אחרות היה זה קצין גרמני בשם קארל שטוקרט, והשאירה בכיס המעיל שלו פתק בו חתמה בשמה: "טניה מרקוסידזה". באותו יום הפליגה על סירה עם שני פעילי המחתרת לעיר אוסטר, שם הייתה אמורה לחבור לקבוצת פרטיזנים בשם "להגנת המולדת". אך הגרמנים כבר ניהלו חיפושים אחריה, ובהמשך הצליחו לתפוס אותה. הגרמנים עינו אותה באכזריות בסניף גסטפו בקייב, ברחוב ולדימירסקיה 33, הרביצו לה, אנסו אותה ותלשו את שערותיה. על אף העינויים, היא לא מסרה את שמות חבריה למחתרת. לבסוף, ב-29 בינואר 1943, הוצאה להורג בירייה. במחתרת של קייב פעלו יהודים רבים ביניהם שמעון (סמיון) ברוז (Bruz), בוריס סונדק (Sondak), וגולדה איזרלביץ'. טניה מרקוס הייתה אחת מיהודים אלו, אך בפרסומי המחתרת היא מופיעה בזהותה הבדויה ללא אזכור מוצאה היהודי. לוח זיכרון בבית ספר קייב מס' 44. הלוח נהרס באביב 2016. ב-21 בספטמבר 2016 הוענק לה יחד עם אנטולי שפירו התואר "גיבור אוקראינה, כוכב הזהב". ב-1 בדצמבר 2009 הוקמה בבאבי יאר אנדרטה לזכרה. בספטמבר 2011 הוצא בול דואר שהוקדש לה. מדיה וקבצים בנושא טניה מרקוס בוויקישיתוף טניה מרקוס, באתר בית לוחמי הגטאות ИЗВЕСТНОЕ И НОВОЕ СЛОВО О ТАНЕ МАРКУС, ZN,UA, ‏9 באוגוסט 2002 טטיאנה מרקוס, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השניה "Holocaust in Kiev and the Tragedy of Babi Yar". Yad Vashem (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-4 באוגוסט 2019. נבדק ב-20 במאי 2021. {{cite web}}: (עזרה) יצחק ארד, בצל הדגל האדום: יהודי ברית המועצות בלחימה נגד גרמניה הנאצית., משרד הביטחון, 2008, עמ' 298-299 В Киеве уничтожили памятную табличку в честь советской подпольщицы, казненной гитлеровцами, ‏13 במאי 2016 (באוקראינית) (ארכיון) "Про присвоєння звання Герой України", Zakon.rada.gov.ua, על אומץ לב אישי והקרבה עצמית הירואית, בלתי מנוצחת של הרוח במאבק נגד פולשים פשיסטים במלחמה הפטריוטית הגדולה של 1941–1945 (באוקראינית) "Татьяна Маркус увековечена в Бабьем Яру", sd.net.ua (ברוסית)
גשר המלך פהד

גשר המלך פהד (בערבית: جسر الملك فهد) הוא מערכת של גשרים וסוללות נושאי כביש באורך של 25 קילומטרים המקשרת בין ערב הסעודית לבין בחריין, על פני מפרץ בחריין, מצר הים שבין שתי המדינות. הגשר הוא חלק מכביש 80 ברשת הכבישים הערבית הבינלאומית משריק. הרעיון להקים גשר בין ערב הסעודית לבחריין הועלה לראשונה בשנת 1954. בשנת 1968 הוקמה ועדה משותפת לשתי המדינות לבחינת ההיתכנות של הפרויקט ושל עלותו. ב-1975 השלים הבנק העולמי דו"ח מטעמו אודות הפרויקט המוצע. ב-8 ביולי 1981 נחתם הסכם בין ערב הסעודית לבחריין לבניית הגשר. הבנייה החלה ב-11 בנובמבר 1981 וב-12 בנובמבר 1986 נפתח הגשר לתנועה. הגשר נקרא על שמו של פהד, מלכה החמישי של ערב הסעודית. בשנת 2010 עברו בגשר מדי יום 25,104 כלי רכב ו-52,450 איש בממוצע, ובסך הכל במהלך אותה שנה - 19.1 מיליון איש. הגשר, שרוחבו 23 מטרים, הוא מערכת הכוללת סוללות, אי מלאכותי וחמישה גשרים שאורכם הכולל הוא 12,430 מטרים. הכביש על גבי הגשר כולל שני נתיבים לכל כיוון. הגשר מורכב משלושה קטעים: מאל-עזיזיה מדרום לעיר ח'ובאר שבחוף ערב הסעודית עד לאי הדרכונים – אי מלאכותי שבמרכזו נמצא מעבר הגבול בין ערב הסעודית לבחריין; מאי הדרכונים לאי אום א-נעסאן שמול חופו המערבי של האי בחריין; מהאי אום א-נעסאן לאל-ג'סרה (אנ') שבחוף בחריין. שטחו של אי הדרכונים (נקרא גם אי האמצע), הנחלק בין שתי המדינות, הוא 660 דונם. בנוסף לשתי תחנות גבול הכוללות מגדלים, הוקמו בו מתקני שירותים שונים ובהם שני מסגדים ושתי מסעדות על גבי מגדלים בגובה של 65 מטרים, שמהם נשקף נוף הגשר והמצר. בבניית הגשר נעשה שימוש ב-350 אלף מטרים מעוקבים של בטון ו-47 אלף טון פלדה. עלות הבנייה, שמומנה על ידי ערב הסעודית, הגיעה ל-1.2 מיליארד דולר. הקבלן הראשי בפרויקט היה החברה ההולנדית בלסט נדם (Ballast Nedam). מדיה וקבצים בנושא גשר המלך פהד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גשר המלך פהד הגשר, באתר Saudinf (באנגלית) הגשר, באתר Thebahrain (באנגלית)
תבה ע'אורא

תבה ע'אורא (בערבית:  تبه غاورا, מוכר גם בשם טפה גאורה, מטורקית - Tepe: גבעה או תל, ומכורדית - گه‌وره‌ או gewre: גדול, קרי "תל גדול") הוא אתר ארכאולוגי בצפון מזרח עיראק. אתר זה היה מיושב בין השנים 1500-5000 לפנה"ס. תבה ע'אורה שוכן ליד האתר של העיר העתיקה נינוה, 3.2 ק"מ מדור שרוכין ו-24 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר המודרנית מוסול. קוטרו של התל הוא 120 מטר, וגובהו 22 מטר. בחפירות הארכאולוגיות התגלו 16 שלבי התיישבות שהראו שהתל היה מיושב משנת 5000 לפנה"ס לערך ועד 1500 לפנה"ס. באתר נמצאו קברים מהאלף ה-5 וה-4 לפנה"ס המתוארכים לתקופת אורוכ. באתר נמצא המקדש הקדום ביותר שבו השתמשו ברכיב אדריכלי דמוי עמוד ובגומחות. אתר זה היה מיושב בתקופת חלף ולאחר מכן נמצאו בו השפעות של תרבות עובייד. באתר נמצא אקרופוליס מתקופת עובייד המאוחרת. הממצאים החשובים באתר היו מהקברים מתקופת אורוכ, האלף הרביעי לפנה"ס. בקברים נמצאו חפצי נוי מעוטרים בזהב, ראש זאב עשוי אלקטרום, קערות מגולפות עשויות שיש ואובסידיאן, מסרקים עשויים שנהב ולחות וחרוזים עשויים מלאפיס לאזולי. נמצאה כמות גדולה מאוד של טביעות חותם על חרס שמהוות מקור חשוב לתקופות אורוכ ועובייד. התרבות שהתגלתה באתר בשכבות שתוארכו בין השנים 2900-3500 לפנה"ס, קיבלה את השם תקופת ע'אורה, על שם האתר. הארכאולוג הבריטי אוסטן הנרי לייארד חפר באתר חפירה קצרה לפני 1850. חפירות ממושכות יותר התקיימו ב-1927, 1931-1932 ו-1937-1936 על ידי משלחת בראשותו של הארכאולוג היהודי אמריקאי אפרים אביגדור שפייזר (אנ') ומשלחת נוספת שחפרה בין השנים 1936-1932, ו-1938-1937 בראשות צ'ארלס באך (Charles Bache). המשלחות היו של אוניברסיטת פנסילבניה ובית הספר האמריקאי לחקר המזרח. מדיה וקבצים בנושא תבה ע'אורא בוויקישיתוף EXCAVATING TEPE GAWRA IN THE ARCHIVES OF THE UNIVERSITY OF PENNSYLVANIA MUSEUM Archaeological site photographs at Oriental Institute Tepe Gawra באתר ספריית MIT תבה ע'אורא, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Tepe Gawra באתר MIT
מסורת וחיים

מסורת וחיים (בגרמנית: Tradition und Leben) הייתה עמותה בעלת אופי מלוכני הפועלת בגרמניה. תנועת מסורת וחיים, הוקמה על בסיס "הפדרציה לחוק וסדר", שנוסדה בשנת 1918 על ידי מלוכנים גרמנים שקראו להחזיר לשלטון את וילהלם השני, קיסר גרמניה. כבר אז הייתה סיסמת הארגון "האיגוד העממי להיסטוריה מסורת וחיים". בשיאה כללה הפדרציה 100,000 חברים. הפדרציה פורקה בשנת 1934, בעקבות הוראה מטעם המפלגה הנאצית שאסרה על התכנסות מלוכנית, אולם עדיין רבים מחבריה המשיכו לתמוך בבית הוהנצולרן, במסגרת אגודות לא רשמיות. לאחר שבהלוויית וילהלם, נסיך פרוסיה, השתתפו למעלה מ-50,000 איש, החל היטלר לחשוש מהמלוכנים יותר מתמיד ופרסם בתגובה את "צו הנסיכים" (Prinzenerlass), שבעקבותיו סולקו משורות הוורמאכט כל בני משפחת הוהנצולרן. המלוכנים נרדפו עד חורמה, ורבים מהם כגון קלאוס שנק פון שטאופנברג, וכן רבים ממתכנני קשר העשרים ביולי היו מתנגדים חריפים לנאציזם. בשנת 1948 רוכזו המלוכנים הגרמנים מחדש בידי היינריך פון משנבאך, ובשנת 1956 נרשמו באופן חוקי כעמותה במשרד הפנים הגרמני. כיום מטה העמותה הוא בקלן, ובראשה עומד קנוט וישנבאך. העמותה מוציאה לאור עיתון ומפעילה אתר אינטרנט, הפופולריים גם מחוץ לגרמניה. אנשי העמותה מופיעים גם כנציגים מטעם בית הוהנצולרן בטקסי הכתרה או נישואין של בתי מלוכה גולים אחרים. כמו כן מקפידים חברי העמותה לבקר בקברו של וילהלם השני באחוזת דורן ב-4 ביוני, שהוא יום פטירתו. סיסמת העמותה הנוכחית הנה: "אנו שמים דמוקרטיה על הכתר". העמותה פעלה לקידום מספר רעיונות, העיקריים שבהם: הפיכת גרמניה למונרכיה חוקתית. הכתרתו של גאורג פרידריך כקיסר גרמניה. גרמניה תישאר בפועל רפובליקה פדרלית, הנסיכים מבית האצולה ששלטו במדינות גרמניה בעבר, יוחזרו לשלטון רק אם כך יוחלט במשאל עם. הקיסר הוא ראש המדינה, בעוד הפרלמנט הוא המבצע בפועל. אתר האינטרנט הרשמי של מסורת וחיים (בגרמנית) Working for the Impossible: Is A New German Monarchy Thinkable? (באנגלית) Yahoo Groups Monarchie der Zukunft (אורכב 16.04.2016 בארכיון Wayback Machine) (בגרמנית)
יהדות מלזיה

יהדות מלזיה היא קהילה יהודית קטנה, שהתקיימה בעבר במיוחד בפננג. כיום חיים יהודים מעטים במלזיה רובם שוהים שם לצורכי עבודה וייתכן שגם שרידים של הקהילה המקומית. מעט מאוד ידוע על היהודים שחיו במלאיה (מלזיה של היום) לפני המאה ה-18. נוכחות מוגברת החלה עם פתיחת הנמל הבריטי בג'ורג' טאון בתחילת המאה ה-19; פתיחת הנמל העניקה הזדמנויות מסחר חדשות למהגרים יהודים מכל רחבי העולם. מרבית היהודים שהיגרו למושבה הבריטית החדשה היו מעיראק; באותה תקופה יהודי עיראק סבלו מהמושל דאוד פאשה ונמלטו בהמוניהם לארצות זרות. מיעוט מיהודי מלזיה היו אשכנזים והייתה אף קהילה קטנה של יוצאי ארמניה. למרות זאת, אחד המהגרים העיד שבמשך שלושים שנה היה רק יהודי שומר תורה ומצוות אחד במלזיה. משהתבססה קהילה משמעותית במלזיה, היה זה רק בפננג, שהיה מחוז חשוב עם נוכחות בריטית בולטת. אך ניתן היה למצוא יהודים בודדים גם בקואלה לומפור, כיום בירת מלזיה, וגם באיפוה, סרמבן ומלאקה, בקצה הצפוני של חצי האי המלאי. הקהילה היהודית הגיעה לשיאה בשנות העשרים המוקדמות של המאה ה-20, בעקבות מלחמת העולם הראשונה. ועדיין, במשך כל שנות קיומה של הקהילה, מעולם לא גרו במלזיה יותר מ-180 יהודים. המקומיים התייחסו בסובלנות אל היהודים ומנהיגיהם, והקהילה לא סבלה מאנטישמיות. בשנת 1929, נבנה בית הכנסת הראשון בפננג. במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשו היפנים למלזיה. הבריטים נסוגו מהארץ, ועמם מרבית היהודים. היהודים המעטים שנותרו במלזיה הוכרחו בידי היפנים ללבוש טלאי צהוב על בגדם, אולם מלבד זאת לא סבלו הרבה. בשנת 1943, הפכה פננג לבסיסה של קבוצת המונסון, שייטת צוללות של הקריגסמרינה, שלחמה בשיתוף פעולה עם היפנים. הגרמנים התעללו בתחילה ביהודים מקומיים, אולם הפסיקו בעקבות הוראה מהמושל היפני. לאחר המלחמה היגרו מרבית היהודים לארצות זרות כמו סינגפור, אוסטרליה, ארצות הברית וישראל. ב-1963 נותרו רק 20 משפחות יהודיות במלזיה, ב-1969 ירד המספר ל-3. ב-1976 נסגר בית הכנסת בפננג. כיום מבין בתי הכנסת המעטים שנבנו במלזיה עומדים רק שניים על תילם: האחד בפננג, והשני בקואלה לומפור. הבניינים המקוריים עדיין עומדים, אך השימוש בהם שונה. בניין בית הכנסת הישן בפננג, השמור טוב יותר מבין השניים, משמש כיום כמשכנה של חברה פרטית, אולם בעליו התחייב לשמור על חיצוניותו היהודית. בניין בית הכנסת הישן בקואלה לומפור נמצא במצב פחות טוב, וכיום יש בו מסעדה ואכסניית תרמילאים. הסמלים היהודיים שהיו בחזיתו הוסרו, ובמקומם הוכנסו סמלים מוסלמיים. אחרוני היהודים עזבו את מלזיה עקב חשש להתנכלות מצד המוסלמים שהשתלטו על המדינה. בית הקברות היהודי בפננג, שהוקם בשנת 1805, הוא ככל הנראה אחד מבתי הקברות העתיקים ביותר בדרום-מזרח אסיה. המצבה היהודית העתיקה ביותר מתוארכת ל-9 ביולי 1835, ועליה רשום שמה של אשה בשם שושן לוי. ככל הנראה המצבה מציינת את קברה של היהודיה-אנגליה שתרמה את הקרקע שעליה ניצב בית הקברות. רוב הקברים הם בצורת ארון מקומר עם מכסה משולש, דומה לגלוסקמות שנמצאו בישראל. ישנם כ-107 קברים הממוקמים בבית הקברות, כשהמצבה האחרונה היא משנת 2011. הקברים של הכהנים נמצאים בנפרד מהקבוצה העיקרית של הקברים, בפינה הצפון המזרחית של בית הקברות. בין קברי הכהנים נמצא קברו של לוטננט אליהו היימן חיים ויקטור כהן, מהרגימנט התשיעי של צבא הודו הבריטית, שנהרג בתאונה ב-10 באוקטובר 1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. באופן רשמי בית הקברות עדיין פתוח לקבורה. The last Jew to leave Penang מלזיה, פנאנג אין יהודים, יש אנטישמיות, באתר דעת. מלזיה באתר הספרייה היהודית הווירטואלית. אתר המוקדש לבית הקברות היהודי בפננג
התאחדות הכדורגל האוסטרית

התאחדות הכדורגל האוסטרית (בגרמנית: Österreichischer Fußball-Bund ובקיצור ÖFB) היא הגוף המנהל את הכדורגל באוסטריה. היא מנהלת את כל תחרויות הכדורגל באוסטריה בהם גם: הבונדסליגה האוסטרית, הגביע האוסטרי ונבחרת אוסטריה בכדורגל, כמו גם את נבחרת הנשים האוסטרית. מטה ההתאחדות נמצא בעיר הבירה וינה. בשנת 1894, פירסט וינה, קבוצת הכדורגל הראשונה באוסטריה, שנוסדה בווינה. מגרעין זה, התאחדות הכדורגל האוסטרית הוקמה בשנת 1904. שנה אחת לאחר ההקמה, אוסטריה הפכה לחברה בפדרציית הכדורגל הבינלאומית פיפ"א ואירחה את קונגרס פיפ"א החמישי בשנת 1908. אבן דרך בהיסטורית הפדרציה וכדורגל העבר היו השנים 1934, 1954 ולאחר מכן שנת 1958 וכן 1978, 1982, 1990 ו-1998, בהם השתתפה אוסטריה בגביע העולם. הוגו מייזל היה אחד האישים הידועים ביותר בשנים הראשונות של התאחדות הכדורגל האוסטרית, הוא היה מאמנה של נבחרת אוסטריה משנת 1919, ובשנת 1927 הוא גם הפך למזכ"ל התאחדות הכדורגל האוסטרית. באולימפיאדת ברלין בשנת 1936, נבחרת אוסטריה בהנהגתו זכתה במדליית כסף לאחר שהפסידה 2-1 לאיטליה בגמר, זה הגמר הבינלאומי היחיד של אוסטריה. נבחרתו של מייזל, שזכתה לכינוי "נבחרת הפלא", נותרה ללא הפסד מ-12 באפריל 1931 עד 23 באוקטובר 1932, במשך 14 משחקים רצופים. רגעי השיא של סדרה זו היו בניצחונות 0-6 (בברלין) ו0-5 (בווינה) על גרמניה. בשנות ה-50, הם ראו יותר הישגים עם גדולי הכדורגלנים הידועים שלהם כגון: ארנסט אוקווירק (פעמיים הקפטן של קבוצת העולם שבחרה פיפ"א), ארנסט האפל, גרהרד הנפי וולטר זמאן. מונדיאל 1954 מדורג להיות בין המוצלחים ביותר בהיסטוריה של התאחדות הכדורגל האוסטרית. עשרים שנה לאחר המקום ה-4 במונדיאל 1934 שנערך באיטליה, אוסטריה חזרה למעגל הנבחרות הטובות שוב. 1906 - 1904: סטרבלוב 1907 - 1906: איגנץ אבלס 1914 - 1907: אדולף ואלנר 1922 - 1914: איגנץ אבלס 1926 - 1922: קרל ולקרט 1938 - 1926: ריצ'רד אברסטלר 1955 - 1945: ג'וזף גרו 1969 - 1955: הנס וולץ 1976 - 1970: היינץ גרו 1982 - 1976: קרל סקנינה 1984 - 1982: הרברט רגאץ והיינץ גרו (זמני) 2002 - 1984: ג'וזף "בפו" מאהרט 2008 - 2002: פרידריך סטיקלר 2009 - 2008: קורט ארנברגר (זמני) הווה - 2009: ליאו ווינדטנר מדיה וקבצים בנושא התאחדות הכדורגל האוסטרית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של התאחדות הכדורגל האוסטרית התאחדות הכדורגל האוסטרית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) התאחדות הכדורגל האוסטרית, ברשת החברתית אינסטגרם התאחדות הכדורגל האוסטרית, ברשת החברתית LinkedIn התאחדות הכדורגל האוסטרית, סרטונים בערוץ היוטיוב האתר הרשמי (בגרמנית) (באנגלית)
פעולות מלחמה (ספר)

פעולות מלחמה (באנגלית: Acts of War) הוא הספר הרביעי בסדרת ספרי המתח מאת הסופר האמריקאי טום קלנסי, ד"ר סטיב פיצ`ניק, פסיכיאטר ודוקטור ליחסים בין-לאומיים אשר שירת בצוותי משא ומתן דיפלומטיים בראשותם של הנרי קיסינג'ר, סיירוס ואנס וג'יימס בייקר, והסופר ג'ף רובין. הספר, מתאר סוכנות מודיעין חשאית העוסקת בפתרון משברים בין-לאומיים ובסיכול טרור. החמ"ל (חדר מלחמה), אשר הוא סוכנות לניהול אירועי משבר קצרי זמן המתפרצים ללא התראה דוגמת משברי בני ערובה, סיכול פיגועי טרור ועוד משברים שהקים נשיא ארצות הברית, מייקל לורנס. בסוכנות נציגים מכל סוכנויות המודיעין, אכיפת החוק, המשפט והצבא. בראש הסוכנות עומד פול הוד, אשר שימש כראש עיריית לוס אנג'לס בעברו. סגנו של הוד הוא הגנרל מייקל "מייק" רוג'רס, יוצא הכוחות המיוחדים שלחם בווייטנאם ופיקד על חטיבה ממוכנת במלחמת המפרץ. הסוכנות מפעילה גם את צוות המחץ האמון על ביצוע פעולות מיוחדות, עליו מפקד לויטננט קולונל צ'ארלי סקוויירס, איש המבצעים המיוחדים של חיל האוויר האמריקני. המשבר הבין-לאומי בו נדרש החמ"ל לטפל בספר זה הוא פיגוע שהתרחש בטורקיה בסכר אתאתורק. הספר "פעולות מלחמה", באתר "סימניה" פעולות מלחמה, באתר OCLC (באנגלית) טום קלנסי, סטיב פיצ`ניק וג'ף רובין, "פעולות מלחמה", "הוצאת הד ארצי", 1995, עמוד 245. טום קלנסי, סטיב פיצ`ניק וג'ף רובין, "פעולות מלחמה", "הוצאת הד ארצי", 1995, עמוד 81.
פרנץ רוט

פרנץ "בולה" רוט (בגרמנית: Franz "Bulle" Roth, נולד ב-27 באפריל 1946 בממינגן שבגרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת הקשר. רוט כונה "השור", בזכות סגנון המשחק הפיזי שלו. רוט שיחק בנעוריו במועדון הספורט של קאופבוירן, וממנו התקדם לבאיירן מינכן בשנת 1966. הוא נודע בכיבוש שערים חשובים ומכריעים, כמו בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1967 מול גלאזגו ריינג'רס, בו כבש את שער הניצחון עבור באיירן מינכן בהארכה, לאחר 0-0 בתום 90 הדקות. זה היה התואר האירופי הראשון בתולדותיו של המועדון. בהמשך, רוט היה שותף לשלוש הזכיות הרצופות של באיירן מינכן בגביע אירופה לאלופות בין השנים 1974-1976. רוט הבקיע את השער הראשון מול לידס יונייטד בניצחון 2-0 בגמר גביע אירופה לאלופות 1975, וכעבור שנה הבקיע שוב שער מכריע בניצחון 1-0 בגמר גביע אירופה לאלופות 1976 מול סנט אטיין. רוט עזב את באיירן מינכן בשנת 1978, ועבר לעונה אחת בקזינו זלצבורג, ובהמשך לס.ו. זנדהאוזן לעונה נוספת. רוט נחשב לאחד השחקנים המעוטרים ביותר בתולדות באיירן מינכן. באמתחתו 322 הופעות במדי באיירן מינכן, עובדה המציבה אותו במקום התשיעי ברשימת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים, נכון לשנת 2015. רוט הבקיע 72 שערים במדי באיירן מינכן, וזכה עמה בארבע אליפויות הבונדסליגה, ארבעה גביעים, שלושה גביעי אירופה לאלופות, זכייה אחת בגביע אירופה למחזיקות גביע, וזכייה אחת בטורניר הגביע הביניבשתי בשנת 1976. הצלחתו של רוט בבאיירן מינכן לא תורגמה להצלחה בזירה הבינלאומית. יש לו ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בין השנים 1967-1970. עם באיירן מינכן: אליפות הבונדסליגה (4): 1968/69, 1971/72, 1972/73, 1973/74 הגביע הגרמני (4): 1965/66, 1966/67, 1968/69, 1970/71 גביע אירופה לאלופות (3): 1973/74, 1974/75, 1975/76 גביע אירופה למחזיקות גביע: 1966/67 הגביע הביניבשתי: 1976 מדיה וקבצים בנושא פרנץ רוט בוויקישיתוף פרנץ רוט, באתר Transfermarkt פרנץ רוט, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) פרנץ רוט, באתר WorldFootball.net פרנץ רוט, באתר National Football Teams פרנץ רוט, באתר FootballDatabase.eu פרנץ רוט בהיכל התהילה של באיירן מינכן ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים גרמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הדוויג והשארית העצבנית

האם התכוונתם ל... הדוויג והשארית העצבנית (מחזמר) – מחזמר אוף ברודוויי משנת 1998 הדוויג והשארית העצבנית (סרט) – סרט קולנוע מוזיקלי משנת 2001