laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טרוביל

טרוביל או טרוביל-סור-מר (בצרפתית: Trouville-sur-Mer) היא קומונה הנמצאת בנורמנדי שבצפון צרפת. טרוביל הופיעה לראשונה ברבע הראשון של המאה ה-13 תחת השם Torouvilla. בעת הזו, טרוביל הייתה נמל דייגים צנוע מאוד על תעלת למאנש. במחצית של המאה ה-19, טרוביל הפכה ליעד תיירותי בזכות אנשי הרוח הצרפתיים שהתאהבו במקום, בהם הציירים שארל מוזן, קלוד מונה ואז'ן בודן (אחת מיצירותיו המתארת את טרוביל נמצאת במוזיאון תל אביב לאמנות), והסופרים אלכסנדר דיומא האב, גוסטב פלובר ו מרסל פרוסט. בשל מרחקה הקצר מפריז, טרוביל הפכה ליעד אופנתי של הבורגנות הפריזאית ועד מהרה קיבלה את הכינוי "מלכת החופים" (Reine des plages). כדי לענות לביקוש הגדל של התיירים, הוקם בטרוביל קו ימי של הסעת נוסעים מלה הבר לטרוביל ב-1847 (רכבות מגיעות מפריז ללה הבר). כמו כן, הוקמו מלונות מפוארים ( מונה צייר אחד מהם: Hôtel des Roches Noires) וטיילת עשויה מעץ שהשתמרה עד היום ("Les Planches"). ב-1863 נוצר קו רכבת ישיר בין פריז לטרוביל ונבנתה תחנת רכבת חדשה. בסוף המאה ה-19 דוביל השכנה התחילה להתפתח ולהחליף אט אט את מקומה של טרוביל כיעד האופנתי. למרות עלייתה של דוביל והפיכתה ליעד האלגנטי בנורמנדי, טרוביל נשארת עיר תיירותית ונתפסת גם כ"אותנטית" יותר מדוביל הבורגנית. התיירות נשארת עד היום מקור ההכנסה המרכזי של טרוביל עם 14 בתי מלון, עשרות מסעדות, אתר קמפינג של 200 מקומות, מרכז של טלסוטרפיה, ואפילו קזינו. בנוסף, טרוביל מארחת מדי שנה פסטיבל קולנוע המוקדש לסרטים קצרים (Festival Off-Courts). בשנת 1972 ב"וילה מונטבלו" שנבנתה בשנת 1864 בסגנון בל אפוק נפתח מוזיאון בו מוצגות בין היתר יצירות של אמנים קשורים עם העיר כמו אז'ן בודן ורמון סבינק וגם של סלבדור דאלי. אז'ן בודן גוסטב פלובר קלוד מונה מדיה וקבצים בנושא טרוביל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טרוביל (בצרפתית) טרוביל, ברשת החברתית אינסטגרם טרוביל סור-מר (צרפת), דף שער בספרייה הלאומית
דולורס או'רירדן

דולורס מארי איילין או'רירדן (באנגלית: Dolores Mary Eileen O'Riordan) ‏ (6 בספטמבר 1971 - 15 בינואר 2018) הייתה זמרת-יוצרת וגיטריסטית אירית וסולנית להקת הרוק הקרנבריז. או'רירדן הובילה את הקרנבריז להצלחה עולמית במשך 13 שנים, עד להפסקה ב-2003 והאיחוד ב-2009. או'רירדן פצחה בקריירת סולו ושחררה שני אלבומים ב-2007 ו-2009. או'רירדן בלטה בשל שירת ה-lilting (אנ') שלה והמבטא הלימריקי הכבד שלה. היא שימשה כשופטת בתוכנית הטלוויזיה The Voice of Ireland בערוץ הטלוויזיה Raidió Teilifís Éireann בין השנים 2013–2014. או'רירדן הייתה גם חברה בלהקת Jetlag. דולורס או'רירדן נולדה וגדלה בבאליבריקן שבלימריק, אירלנד. להוריה, טרנס ואיילין או'רירדן, שבעה ילדים ודולורס הייתה הצעירה שבהם. ערך מורחב – הקרנבריז ב-1990 השתתפה במבחן בד ללהקת "The Cranberry Saw Us" (שם הלהקה שונה אחר כך ל-"The Cranberries") והתקבלה. הלהקה הוציאה כחמישה אלבומים כשאו'רירדן משמשת כסולנית, קלידנית גיטריסטית ואף כתבה את רוב שירי הלהקה. או'רירדן הוציאה שני אלבומי סולו וערכה שיתופי פעולה רבים עם זמרים ברחבי העולם. כמו כן היא ביצעה הופעה קצרה בסרט "קליק" בכיכובו של אדם סנדלר כזמרת חתונות ששרה את השיר Linger. ב-2008 זכתה או'רירדן בפרס EBBA. באפריל 2014 הצטרפה להרכב Jetlag, עמם הקליטה חומרים חדשים. או'רירדן נישאה למנהל של להקת דוראן דוראן דון ברטון ולהם שלושה ילדים. הזוג נפרד בשנת 2014 לאחר 20 שנות נישואין. בשנת 2006 פורסם כי או'רירדן היא אחת מ-10 הנשים העשירות ביותר באירלנד. בהמשך נודע כי או'רירדן סבלה בילדותה מהתעללות מינית מאחד האנשים הקרובים אליה במשך ארבע שנים ברציפות. במהלך חייה סבלה או'רירדן מדיכאונות רבים, אנורקסיה, אלכוהוליזם ואף ניסתה להתאבד באמצעות כדורים מספר פעמים. ב-15 בינואר 2018 או'רירדן נמצאה מתה לבדה במלון בלונדון. מותה נגרם כתוצאה מטביעה באמבטיה, בעת שהייתה שיכורה. מדיה וקבצים בנושא דולורס או'רירדן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דולורס או'רירדן (באנגלית) דולורס או'רירדן, ברשת החברתית פייסבוק דולורס או'רירדן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דולורס או'רירדן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דולורס או'רירדן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דולורס או'רירדן, באתר Last.fm (באנגלית) דולורס או'רירדן, באתר AllMusic (באנגלית) דולורס או'רירדן, באתר MusicBrainz (באנגלית) דולורס או'רירדן, באתר Yandex.Music (ברוסית) דולורס או'רירדן, באתר Discogs (באנגלית) דולורס או'רירדן, באתר Songkick (באנגלית) דולורס או'רירדן, באתר SecondHandSongs דולורס או'רירדן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) EBBA 2008 winners Profile: Dolores O'Riordan: Steely diva who doesn’t want fame to linger עמי פרידמן, סולנית "הקרנבריז" הלכה לעולמה בגיל 46, באתר ynet, 15 בינואר 2018 איתמר זהר, פורסמה סיבת המוות של סולנית "הקרנבריז": טבעה באמבטיה אחרי שהשתכרה, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2018 סולנית הקרנבריז מתה מטביעה שנגרמה מהרעלת אלכוהול, באתר www.maariv.co.il
מיכאיל לסין

מיכאיל יורייביץ' לסין (ברוסית: Михаил Юрьевич Лесин; ‏11 ביולי 1958 - 5 בנובמבר 2015) היה איש תקשורת ואישיות פוליטית רוסית, יועצו הקרוב של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. לסין נחשב למייסד סוכנות הידיעות הממלכתית הרוסית "Russia Today". בשנות ה-90 של המאה ה-20 הקים את חברת הפרסום "וידאו אינטרנשיונל" והיה לנשיאה. הוא היה שותף לקמפיין הבחירות לנשיאות רוסיה של הנשיא בוריס ילצין לקדנציה שנייה ב-1996 ושותף פעיל להסתרת מצבו הבריאותי של ילצין מציבור הבוחרים בשנות ה-90 הייתה וידאו אינטרנשיונל בבעלותו, הלקוחה היחידה של זמן מסך לפרסומות של ערוץ NTV, אז בבעלות ולדימיר גוסינסקי. בסוף שנות ה-90 נותקו היחסים בין שתי החברות. בשנת 2000 לאחר מינויו הרשמי של ולדימיר פוטין לקדנציה הראשונה שלו כנשיא רוסיה, מינה את מיכאיל לסין מחדש לתפקיד שר העיתונות בממשלת קסיאנוב לאחר שכיהן כשר העיתונות והדפוס החל מממשלת סטפאשין וכיהן גם תחת ממשלת פוטין הראשונה. בפרשת גזפרום וסילוקו של גוסינסקי מהשליטה בערוץ NTV שימש לסין כמתווך לכאורה בין גוסינסקי לאנשי הקרמלין, אך לדברי גוסינסקי לסין הוא שאילץ אותו לקבל את תנאי הקרמלין. לדברי דייוויד הופמן (אנ') שחקר את מערכות היחסים בצמרת הפוליטית והתקשורתית במוסקבה בשנות פעילותם של אישים אלו, פעלו לסין וחברו אלפרד קוך בפרשה זו ממניעים של נקמה אישית על יחסו המתנשא של גוסינסקי אליהם, והובילו למינויו של ידידם בוריס ג'ורדן למנהל NTV לאחר הדחתו של יריבם. לסין שימש כיועץ לנשיא רוסיה לענייני תקשורת. גופתו של לסין נמצאה ב-5 בנובמבר 2015 במלון בוושינגטון די. סי. ולמחרת דיווח ערוץ RT כי סיבת המוות הייתה התקף לב. לסין הניח אחריו בת מנישואיו הראשונים ובן מנישואיו השניים. בתו קתרין ניהלה את הסניף האמריקאי של סוכנות RT. מילדיו אלו היה לסין סב לחמישה נכדים בעת מותו. מדיה וקבצים בנושא מיכאיל לסין בוויקישיתוף סטיבן לי מאיירס, הניו יורק טיימס, הטיפוס לפסגה, הסילוק מהאליטה והמוות המסתורי: השר שעזר לפוטין להשתלט על התקשורת, באתר הארץ, 3 באפריל 2016 מיכאיל לסין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מיכאיל לסין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מיכאיל לסין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דייוויד א. הופמן, האוליגרכים - המיליארדרים החדשים של רוסיה, ספריית מעריב, 2005. עמ' 332–333. דייוויד א. הופמן, האוליגרכים - המיליארדרים החדשים של רוסיה, ספריית מעריב, 2005. עמ' 446–448. ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גאורג פוקס

גאורג פוקס (בגרמנית: Georg Fuchs;‏ 25 בדצמבר 1856 – 30 בספטמבר 1939) היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוסים ואחר כך על פלגת ארמייה בחזית המערבית. פוקס נולד ב-25 בדצמבר 1856 בדנציג שהשתייכה לממלכת פרוסיה. ב-1877 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1911 מונה למפקד חטיבה בפוזן, ובשנת 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-16. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פוקס מפקד הדיוויזיה ה-16, וכבש עימה את לוקסמבורג. לאחר מכן לחם פוקס עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות. בסוף אוגוסט 1916 מונה פוקס למפקד קורפוס המילואים ה-10, ובאוקטובר מונה למפקד קורפוס המילואים ה-14. ב-5 במרץ 1917 מונה פוקס למפקד פלגת הארמייה C, ופיקד עליה עד ה-9 בנובמבר 1918. על הצלחתו בקרבות קיבל פוקס ב-22 באוגוסט 1917 את העיטור פור לה מריט. לאחר הפסקת האש מונה פוקס לתפקיד בארמייה החמישית, ובאוקטובר 1919 פרש לביתו. ב-30 בספטמבר 1939 מת פוקס במינסטר, והוא בן 83 שנים. הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא גאורג פוקס בוויקישיתוף
אריך פון גינדל

אריך פון גינדל (בגרמנית: Erich von Gündell;‏ 13 באפריל 1854 – 23 בדצמבר 1924) היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוסים ואחר כך על פלגת ארמייה בחזית המערבית. פון גינדל נולד ב-13 באפריל 1854 בגוסלאר שהשתייכה לממלכת פרוסיה. ב-1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1910 מונה למפקד הדיוויזיה ה-20, ובשנת 1913 פרש לביתו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון גינדל למפקד קורפוס המילואים ה-5, שהיה חלק מהארמייה החמישית בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות. בפברואר 1916 לחם פון גינדל עם הקורפוס שבפיקודו בקרב ורדן, ועל הצלחתו בקרבות קיבל פון גינדל ב-28 באוגוסט 1916 את העיטור פור לה מריט. ב-3 בספטמבר 1916 מונה פון גינדל למפקד פלגת הארמייה B, ופיקד עליה עד סוף המלחמה. ב-23 בדצמבר 1918 פרש פון גינדל לביתו, וב-23 בדצמבר 1924 מת בגטינגן, והוא בן 70. הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא אריך פון גינדל בוויקישיתוף
סמילישוק

סמילישוק (בליטאית: Semeliškės, סמלישקס; בפולנית: Siemieliszki, סיימיילישקי; ביידיש: סעמעלישאק) היא עיירה קטנה במחוז וילנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה במאה ה-14, ובתחילת המאה ה-16 הוקמה בו כנסייה ראשונה. ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-60 משפחות יהודיות, ופעל בה בית ספר עברי. עם סיפוח ליטא לברית המועצות ב-1940, נאסרה בה הפעילות הציונית. בתקופה הסובייטית הגיעו ליישוב כ-200 בחורי ישיבת ברנוביץ' ששהתה עד אז בטרקאי הסמוכה ועברה עם צוות הישיבה לסמילישוק. ראש הישיבה, הרב אלחנן וסרמן עזב את סמילישוק 12 ימים לפני כניסת הנאצים לליטא בשל מידע שקיבל על כך שהסובייטים מחפשים אחריו. בעקבותיו עזב גם הרב ישראל יעקב ליובצ'נסקי. שניהם נהרגו מאוחר יותר. הרב דוד רפפורט שנשאר בסמילישוק, הוגלה לסיביר ונפטר שם בספטמבר 1941. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, ריכזו ליטאים לאומנים את יהודיה במתחם של הכנסייה המקומית, אשר הוסב לגטו. יהודי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, ומעת לעת נרצחו חלקם בידי ליטאים מקומיים, בעידוד הכומר המקומי. עם הבאת יהודים נוספים מהסביבה לגטו, הגיע מספר יושביו ל-995 איש. ב-6 באוקטובר 1941 רצחו הליטאים את כל יהודי הגטו שבעיירה ביער סמוך. לפי דו"ח יגר נרצחו במועד זה 962 יהודים, מהם: 213 גברים, 359 נשים ו-390 ילדים. 23 יהודים מהעיירה הצליחו להימלט מהאקציה, וחלקם נתפסו בידי הגרמנים והליטאים. מדיה וקבצים בנושא סמילישוק בוויקישיתוף "סמילישוק", באתר JewishGen (באנגלית) סמילישוק (Semeliškės), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם כריסטוף דיקמן (גר') ומרטין דין (אנ'), סמלישקס, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1117–1118), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ספיזישוק

ספיזישוק (בליטאית: Zapyškis, זפישקיס; בפולנית: Sapieżyszki, ספייז'ישקי) היא עיירה קטנה במחוז קובנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. העיירה נקראה על שם משפחת האצולה הפולנית סאפייהה (Sapieha), אשר בנתה במקום כנסייה. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום פרוסיה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-300 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לרבות סניף של מכבי ובית ספר עברי. עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940 נאסרה פעילות זו. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, החלו הליטאים המקומיים לבצע מעשי שוד והתעללות ביהודי היישוב. באוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, ונרצחו בידי שוטרים ליטאים 40 גברים יהודים. ב-4 בספטמבר 1941 נרצחו על גדת נהר נימן הסמוך היהודים שנותרו בגטו שביישוב. לפי דו"ח יגר נרצחו במועד זה 47 גברים, 118 נשים ו-13 ילדים. מדיה וקבצים בנושא ספיזישוק בוויקישיתוף "ספיזישוק", באתר JewishGen (באנגלית) ספיזישוק (Zapyškis), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מרטין דין (אנ'), זפישקיס, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1155–1156), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מנפרד פון ריכטהופן (גנרל)

מנפרד פון ריכטהופן (בגרמנית Manfred von Richthofen;‏ 24 במאי 1855 – 28 בנובמבר 1939) היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוסים במלחמת העולם הראשונה. פון ריכטהופן נולד ב-24 במאי 1855 בבארצדורף שהשתייכה לממלכת פרוסיה, למשפחת האצולה פון ריכטהופן, והיה דודו של מנפרד פון ריכטהופן, הטייס ואלוף ההפלות. ב-1874 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1913 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים של המשמר, ובשנת 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-6. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון ריכטהופן למפקד קורפוס הפרשים ה-1, שפעל יחד עם הארמייה השלישית בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות, ובקרב הראשון על המארן. ב-6 בנובמבר 1914 הועבר הקורפוס לחזית המזרחית, כחלק מהארמייה התשיעית, ונטל חלק חשוב יחד עם קורפוס המילואים ה-25 בקרב לודז'. ב-23 בספטמבר 1916 מונה פון ריכטהופן למפקד קורפוס המילואים ה-38, וב-18 בנובמבר מונה למפקד קורפוס המילואים ה-25. ב-8 במרץ 1917 מונה פון ריכטהופן למפקד הקורפוס ה-53, ובינואר 1918 מונה לסגן מפקד חיל המשמר בברלין. על הצלחתו בקרבות קיבל פון ריכטהופן ב-18 בינואר 1918 את העיטור פור לה מריט. ב-10 בנובמבר 1918 פרש פון ריכטהופן לביתו, בעקבות אירועי המהפכה הגרמנית. פון ריכטהופן אימץ את אחיינו וולפרם פון ריכטהופן, כדי לשמור על אחוזתו בנחלות המשפחה. ב-28 בנובמבר 1939 מת פון ריכטהופן באחוזתו בבארצדורף, והוא בן 84 שנים. הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
עורק בית הברך

עוֹרֵק בֵּית הַבֶּרֶךְ (TA: arteria poplitea) הוא עורק ברגל, באזור הברך, הממשיך את עורק הירך לאחר מעברו במבקע המתוויכים. העורק נע בגומץ הברך ומסתיים בגבולו התחתון של שריר בית הברך, שם הוא מתפצל לעורק השוקה הקדמי ולעורק השוקה האחורי. העורק, שהוא המבנה הקדמי ביותר בגומץ בית הברך, נע בסמוך לקופסית מפרק הברך בעוברו בגומץ הבין-עליי. חמישה סעיפים לברך מספקים דם לקופסית המפרק ולרצועות. עורקים אלה – עורק הברך העליון הצדי, עורק הברך העליון התיכון, עורק הברך האמצעי, עורק הברך התחתון הצדי ועורק הברך התחתון התיכון – משתתפים ביצירת רשת השקה סביב הברך. ענפי עורק בית הברך הם: העורק השוקתי הקדמי העורק השוקתי האחורי עורקי הסובך עורק הברך העליון התיכון עורק הברך העליון הצדי עורק הברך האמצעי עורק הברך התחתון הצדי עורק הברך התחתון התיכון ענפים לשרירים מעורק בית הברך מספקים דם לשרירי מיתר הברך, שריר הסובך, שריר הסוליה ושריר כף הרגל. לענפים העליונים השקות חשובות קלינית עם סופיהם של עורק הירך העמוק ועורקי העכוז. מלפנים לעורק בית הברך נמצאים עצם הירך, מפרק הברך ושריר בית הברך. מאחוריו נמצאים וריד בית הברך, עצב השוקה, חיתולית ועור. מאחר שעורק בית הברך עמוק, ייתכן קושי במישוש דופק בעורק זה. המישוש של דופק בעורק מבוצע על פי רוב בעת שהנבדק שוכב פרקדן, תוך כיפוף הברך על מנת להרפות את החיתולית בבית הברך ואת שרירי מיתר הירך. פעימות הדופק נמושות בצורה הטובה ביותר בחלק התחתון של הגומץ, על פני עצם השוקה. היחלשות או אובדן של דופק זה עלולים להעיד על חסימה של עורק הירך. מפרצת בעורק בית הברך גורמת לרוב לבצקת וכאב בגומץ הברך. ניתן להבחין בין המפרצת לגושים אחרים באזור באמצעות פעימות הדופק שבמפרצת ובאמצעות אוושות שניתן לשמוע אותן במסכת. מאחר שהעורק נמצא עמוק לעצב השוקה, המפרצת יכולה למתוח את העצב או ללחוץ על כלי הדם המספקים אותו. הכאב מלחץ כזה על העצב הוא לרוב מוקרן אל העור העוטף את ההיבט התיכון של השוק, הקרסול וכף הרגל. מאחר שהעורק נמצא סמוך לחלק הברכי של עצם הירך ולקופסית המפרק, שברים בירך המרוחקת או פריקה של המפרק עלולים לקרוע את העורק ולגרום לדימום. יתרה מזאת, בשל קרבתם של העורק והווריד, ובשל תחימתם לגומץ הברך, פגיעה משולבת של העורק והווריד עלולה לגרום לפיסטולה ביניהם. כישלון בזיהוי מצבים אלה ובטיפול מהיר בהם עלול להוביל לאובדן הרגל. אם יש הכרח בקשירה של עורק הירך, דם יכול לעבור את החסימה דרך ההשקות בברך ולהגיע אל העורק לאחר מקום הקשירה.
סקידל

סקידל (בבלארוסית: Скідзель, סקידזייל; בפולנית: Skidel) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. סקידל נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובמאה ה-17 הפכה למרכז מסחרי לסביבתה. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,100 יהודים, כ-80% מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל הבונד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נערך ביהודי העיירה פוגרום, לאחר שהואשמו בסיוע לסובייטים. עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בסוף ספטמבר 1939, נאסרה הפעילות הציבורית היהודית ביישוב. ב-23 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שהופגזה באופן קשה. מיד לאחר מכן הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בצפיפות רבה בגטו שהוקם בה. ב-2 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו הקשישים והחולים בבתיהם, וכ-2,330 יהודים הועברו למחנה המעבר הקשה קלבסין, ממנו שולחו בנובמבר 1942 למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ. רבי יצחק כ"ץ, תלמיד רבי אריה ליב אפשטיין רבי שלום שכנא ילין סופר ובעל מגיה מסקידל בנו הרב אריה ליב ילין (בכתיב היידי: יעֶלין) רב ליטאי, רבה של בילסק. נודע על שם ספרו "יפה עיניים". רבי אלכסנדר סנדר אפשטיין רבי חיים אלעזר - מו"צ בסקידל, מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין בעל נפש החיים רבי אברהם שמואל, מחבר "עמודי אש" - רב בסקידל ובאיישישוק (נפטר תרכ"ט) רבי יחזקאל חפץ, מחבר "מלאכת חרש" (תרל"ז) רבי זאב וולף וויסאקיר (תרל"ח - תר"ן) רבי משה צבי וולוברינסקי (? - תרס"א) - חתן הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין רבי אברהם ב"ר יונה הירשוביץ (גירשאוויץ) רבי מאיר נחום וישובסקי רבי צבי הירש אורליאנסקי רבי שבתי שמואלי נולד בסקידל ועשה עליה לישראל והיה 60 שנה מזכיר ישיבת מרכז הרב יחד עם הרב אברהם חיים צ'צ'יק הרב ברנשטיין סבה של המורה הגדולה רבקה נביס אשת רבי זליג נביס הנקרא רבי יהושע זליג הלוי נביס רחל גרוסבאום-פסטרנק, "סקידל", בתוך: שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: (4) פולין, כרך ח: מחוזות וילנה–ביאליסטוק–נובוגרודק, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 512–515. מדיה וקבצים בנושא סקידל בוויקישיתוף סקידל (Skidel), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "סקידל", באתר השטעטל הווירטואלי אלכסנדר קרוגלוב (רו') ולאורה קרגו, סקידל, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 952–953), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מרדכי אפשטיין, סקידל, ט"ו סיון, קול קורא לעזרה (ידיעה על שרפה הגדולה בסקידל), הצפירה, 1 ביוני 1880
כוכב בית לחם

כוכב בית לחם הוא גרם שמימי שעל פי הברית החדשה הופיע מעל שמי בית לחם לבשר על הולדתו של ישו ולהורות לשלושת האמגושים את הדרך למקום הולדתו של ישו. תיאור זה מנסה להתאים עצמו לנבואת הכוכב המופיעה בספר במדבר ומאוזכרת במגילות מדבר יהודה. בבשורה על-פי מתי שבברית החדשה מתואר כי הגיעו אנשים חכמים מן המזרח לעיר ירושלים ושאלו: "מי הוא זה אשר נולד מלך היהודים? אשר ראינו את כוכבו אשר זרח, ובאנו לעבוד אותו" (פרק ב' פסוק 2). בספר "הבשורה על פי לוקאס" מופיעים פרטים נוספים, לפיהם בעת הלידה הופיע כבוד ה' ומלאכים בשמיים בישרו על הלידה לרועים בשדה: "בְּאוֹתוֹ חֶבֶל אֶרֶץ הָיוּ רוֹעִים שֶׁנָּהֲגוּ לָגוּר בַּשָֹדֶה וְלִשְׁמֹר עַל עֶדְרָם בְּאַשְׁמוּרוֹת הַלַּיְלָה. לְפֶתַע נִצַּב עֲלֵיהֶם מַלְאַךְ ה' וּכְבוֹד ה' נָגַהּ סְבִיבָם..." (פרק ב' פסוק 9). תיאורים של כוכב בית לחם ניתן לראות לרוב באמנות המתארת את סגידת האמגושים בצורה כזאת או אחרת. בציור פרסקו של האמן ג'וטו די בונדונה, כוכב בית לחם מתואר ככוכב שביט. בעבודת הטפטין (אריגה) של האמן אדווארד ברן-ג'ונס (28 אוגוסט 1833 - 17 יוני 1898, אנגליה), מופיע הכוכב כאשר הוא מוחזק בידיו של המלאך. בכנסיית המולד, כוכב בעל ארבע עשרה אלומות, מציין על פי המסורת את מקום הולדות של ישו. כוכב בית לחם משמש כאביזר קישוט עבור צליינים נוצרים המבקרים בארץ הקודש, הוא מיוצר בעיקר מעץ זית וניתן למצוא אותו בחנויות מזכרות לתיירים בעיר העתיקה בירושלים ובעיר בית לחם. בעץ חג המולד נהוג לשלב קישוטים מוזהבים מנייר, פלסטיק או מתכת בדגם כוכב בית לחם. בנוסף משמש כקישוט המיוצר על ידי צורפים כעגילי אוזניים ותליונים לצוואר. בעבודות השחזור והשימור של מלון דריסקו במושבה הגרמנית ביפו, אשר נקרא בעבר מלון ירושלים, נעשה שחזור של כוכב בית לחם על פי תמונה המתוארכת לסביבות שנת 1910, המראה את ראשי קהילת הטמפלרים ביפו ושרונה בחזית המלון. הכוכב, אשר שוחזר על ידי סטודיו תכלת לשימור ציורי קיר, נעשה על פי תמונה יחידה וכוכבי בית לחם דומים אחרים, בטכניקה של יציקת פליז. עם חניכת מלון ירושלים החדש בשנת 2018, הושב אחר כבוד כוכב בית לחם למקומו מעל דלת הכניסה למלון. אף שהאירוע מתואר רק בברית החדשה, ואין עדויות חיצוניות המתארות אותו, ניסו מדענים נוצרים להסביר את התופעה כתופעת טבע מדעית. הדבר נעשה בהתעלמות מאגדות דומות בדבר הופעת כוכב בעת הולדתו של הקיסר הרומי אלכסנדר סוורוס. בין התאוריות שהוצעו היו ליקוי כוכבי לכת כגון הליקוי של צדק ושבתאי בשנת 7 לפנה"ס, וכן הליקוי בין שבתאי ונגה בשנת 2 לפנה"ס. הסבר נוסף מתייחס לשביט היילי שעבר בקרבת כדור הארץ בשנת 12 לפני הספירה. יוהאנס קפלר הציע שמדובר היה בסופר נובה. על פי תאוריה נוספת, בשנת 5 לפנה"ס היו הכוכבים צדק ונגה קרובים זה לזה ועשויים היו להיראות יחד עם הירח ככוכב אחד. מדיה וקבצים בנושא כוכב בית לחם בוויקישיתוף ניסיונות להסביר את הופעת הכוכב באופן מדעי אתר אסטרונומי על הכוכב כוכב בית לחם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סקלבמייז'

סקלבמייז' (בפולנית: ‏Skalbmierz‏Ⓘ‏) היא עיירה במחוז קזימייז'ה שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1217, ובאמצע אותה מאה נהרסה בידי הטטרים. בשנת 1342 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר אושרו בידי המלך ולדיסלב השני יגיילו בשנת 1427. באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי גייסות האימפריה השוודית, ולאחר מכן בידי הקוזקים וההונגרים. בשנת 1869 נטלו הרוסים את זכויות העיר מהיישוב, בעקבות מרד ינואר, ואלה הושבו לו בשנת 1927. יהודים התיישבו בעיירה מסוף המאה ה-19, עם ביטול האיסור על ישיבת יהודים בה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-400 יהודים, כרבע מתושביה, ופעל בה סניף של ההסתדרות הציונית. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, גויסו יהודיה לעבודות כפייה, רכושם הוחרם והוטלו עליהם תשלומי כופר וחובת ענידת טלאי צהוב, שהומר בהמשך בסרט זרוע. בספטמבר 1940 רוכזו יהודי העיירה וכאלף יהודים שגורשו מקרקוב בגטו שהוקם ביישוב. ב-29 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס ושוטרים גרמנים ופולנים, והעבירו את כל יושביו למחנה המעבר סלומניקי עם אלפי יהודים נוספים מאזור מייחוב. לאחר המתנה בת מספר ימים תחת כיפת השמיים, נערכה ביהודי המקום סלקציה. קשישים נרצחו במקום, צעירים שולחו למחנות עבודה, וכל יתר היהודים שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. מדיה וקבצים בנושא סקלבמייז' בוויקישיתוף סקלבמייז' באתר מרכז מורשת יהדות פולין סקלבמייז' (Skalbmierz), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "סקלבמייז'", באתר השטעטל הווירטואלי
סקרישב

סקרישב (בפולנית: Skaryszew) היא עיירה במחוז ראדום שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. סקרישב נזכרת מהמאה ה-12, ובשנת 1354 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך פשיטת האימפריה השוודית על פולין באמצע המאה ה-17 נגרם הרס רב ליישוב. זכויות העיר ניטלו מהיישוב בידי הרוסים בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ואלה הושבו לו בשנת 1922 בידי הרפובליקה הפולנית השנייה. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-18, ועד ראשית המאה ה-20 לא התקיימה בה קהילה יהודית עצמאית, הגם שפעלו בה בית כנסת ובית עלמין. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-850 יהודים, כמחצית תושביה, ופעלה בה אגודה ציונית. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939 הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן גיוס לעבודות כפייה. בהמשך הגיעו לעיירה פליטים יהודים מהסביבה. באפריל 1942 רוכזו כ-1,800 יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בה. ב-18 באוגוסט 1942 הועברו כל יהודי גטו סקרישב לגטו שידלובייץ, ומשם שולחו כעבור כחודש למחנה ההשמדה טרבלינקה. מדיה וקבצים בנושא סקרישב בוויקישיתוף סקרישב באתר מרכז מורשת יהדות פולין סקרישב (Skaryszew), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "סקרישב", באתר השטעטל הווירטואלי סבסטיאן פיונטקובסקי (פול'), סקרישב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 307–308), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
רקוויאם (פון סופה)

הרקוויאם של פון סופה ברה מינור היא יצירה מוזיקלית פרי עטו של המלחין האוסטרי פרנץ פון סופה לטקסט הרקוויאם הקתולי. הרקוויאם של פון סופה הוא אחת מן היצירות החשובות ביותר של פון סופה, אך כמרבית יצירותיו של המלחין, למעט מספר אוברטורות, היא לא מושמעת רבות. פרנץ פון סופה היה ידוע בעיקר בהלחנותיו לאופרה, אולם הוא רצה לקחת חלק גם בהלחנת מוזיקה דתית. את הרקוויאם שלו סיים להלחין בשנת 1855 לזכר חברו, במאי ומנהל התיאטרון פרנץ פוקורוני שהיה פטרון של פון סופה וסייע לו בכסף וקשרים; הרקוויאם הולחן ובוצע חמש שנים לאחר מותו של פוקורוני. נוסף להקדשה זו, הוסיף פון סופה לפרטיטורת הרקוויאם הקדשה לאפיפיור באותה עת, פיוס התשיעי שהיה בחיים באותו הזמן. הקדשה נוספת זאת לדמות כה מרכזית מעידה על יומרתו של פון סופה, שהיה מלחין צעיר יחסית באותה התקופה. הרקוויאם בוצע לראשונה בכנסיית הפיאריסטים בווינה, ב־22 בנובמבר 1855, יום השנה לפטירתו של פוקורוני. בכורת הרקוויאם הייתה הצלחה, אולם כבר זמן קצר לאחר הבכורה התפרסמו ביקורות שליליות על הרקוויאם והוא ירד מהבמות. הביצוע האחרון של היצירה עד לזמננו היה בשנת 1901 ולאחר מכן אבדה הפרטיטורה של היצירה. הפרטיטורה נמצאה בשנת 1988 בספריית וינה, ומאז הרקוויאם מבוצע מדי פעם וזכה אף לכמה הקלטות. הרקוויאם הולחן בסגנון איטלקי שנחשב למיושן בעת הלחנתו. השימוש בסגנון זה היה אחד הדברים שבגינם זכה רקוויאם זה לביקורות קשות. סגנון הרקוויאם עליז יחסית ולא דרמטי ומפחיד כרקוויאמים אחרים שהולחנו באותה התקופה כרקוויאם של ברליוז ושל ורדי. גם הרכב היצירה צנוע יחסית. מבחינות אלו הרקוויאם מזכיר דווקא הלחנות מהתקופה הקלאסית, בעיקר הרקוויאם של אנטוניו סליירי. ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-75 דקות. ביצוע היצירה דורש ארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה בת ארבעה קולות המונה לפחות 64 זמרים (פון סופה מציע אפשרות להכפיל את מספר הזמרים במקהלה), ותזמורת הכוללת: כלי קשת - 24 כינורות, 8 ויולות, 6 צ'לי ו-6 קונטרבסים. כלי נשיפה מעץ - 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים ו-2 בסונים. כלי נשיפה ממתכת - 4 קרנות, 2 חצוצרות ו-2 טרומבונים. כלי הקשה - מערכת של שלושה תופי טימפני. Requiem aeternam & Kyrie eleison Dies irae: Dies irae Tuba mirum Rex tremendae Recordare Confutatis Lacrimosa Domine Jesu Christe Hostias Sanctus Benedictus Agnus Dei מידע על הקומפוזיציה "רקוויאם" באתר AllMusic מידע בסיסי על הרקוויאם של פון סופה. ביקורת על היצירה וביצוע מסוים שלה, מאת מיכאל קוקסון. ביקורת על היצירה וביצוע מסוים שלה, מאת ג'רי דובינס.