laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חוקת לוקסמבורג

חוקת לוקסמבורג היא קובץ החוקים העליון של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג. החוקה הנוכחית נכנסה לתוקף ב-17 באוקטובר 1868. חוקת 1868 סימנה את השינוי הרדיקלי במבנה החוקתי של לוקסמבורג, אך למעשה היא הייתה תיקון לחוקה המקורית. ההכרזה על החוקה הקודמת נעשתה ב-12 באוקטובר 1841, כניסתה לתוקף ב-1 בינואר 1842, והיא תוקנה פעם אחת ב-20 במרץ 1848 ופעם נוספת ב-27 בנובמבר 1856. 19 במאי 1919 - הריבונות הלאומית הועברה מהמונרך לאומה (סעיף 32). סמכויות של המונרך לפקד על הכוחות המזוינים ולחתום על הסכמים אושררו, בתנאי שההסכם איננו סודי וכי מועצת המדינה אישרה אותו (סעיף 37). כל שינוי בשטחה הטריטוריאלי של לוקסמבורג חייב להיות מאושר קודם לכן בחוק (סעיף 37). 28 באפריל 1948 - הדוכסות הגדולה הוגדרה כ"מדינה חופשית, עצמאית ובלתי ניתנת לחלוקה", ובכך הסתיימה הנייטרליות הפוליטית של המדינה (סעיף 1). 6 במאי 1948 - הוכנסו שינויים בנושא מדיניות השפה בתחום החוק והמשפטים, וזאת במקום מעמד שווה לצרפתית וגרמנית (סעיף 29). 15 במאי 1948 - זכות ההצבעה הוגבלה ללוקסמבורגים המתגוררים במדינה שגילם מעל 21, ושזכויותיהם הפוליטיות אינן מוגבלות מסיבה כלשהי. גילם של המועמדים המתמודדים בבחירות חייב להיות מעל 25 (סעיף 52). 1948 - 21 במאי 1956 - 27 ביולי 25 באוקטובר 1972 - 27 בינואר 1979 - 13 ביוני 1983 - 25 בנובמבר 1988 - 20 בדצמבר 1989 - 31 במרץ 20 באפריל 13 ביוני 16 ביוני 19 ביוני 1994 - 23 בדצמבר 1996 - 12 ביולי 1998 - 12 בינואר 1999 - 29 באפריל 2 ביוני 2000 - 8 באוגוסט 2003 - 18 בפברואר 19 בדצמבר 2004 - 26 במאי 19 בנובמבר "Archives of Mémorial A". Service central de législation. אורכב מ-המקור ב-2007-06-14. "Constitution de Luxembourg" (PDF). Service central de législation. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2008-02-16.
אור מאופיר

אור מאופיר היא מסגרת ישיבתית הפועלת כמכינה קדם אקדמית ומכינה קדם-צבאית לצעירים יוצאי אתיופיה בישראל. המכינה הוקמה בשנת 1995 ביישוב מרכז שפירא שבמועצה אזורית שפיר. המכינה פועלת בחסות ישיבת אור עציון בראשות הרב שמעון לפיד ושוכנת בסמיכות למוסדות הישיבה האחרים. לאחר השלמת הזכאות לתעודת בגרות, מאפשרת המכינה לתלמידיה לעבור קורס הכנה לבחינה הפסיכומטרית, וללמוד הלכה ושחיטה בהסמכת הרבנות הראשית לישראל. כן ניתנת האפשרות להצטרף למסלול לתואר בוגר בחינוך. בלימודי היהדות ניתנת התייחסות מיוחדת למסורות עדת ביתא ישראל, הנמסרות מפי קסים. בנוסף מושם דגש על לימודי מנהיגות רוחנית, המשלבים הנחיה הלכתית עם מעורבות חברתית ופיקודית. סגל המכינה מלווה את בוגריה במהלך שירותם בצה"ל ומאפשרים להם להשתלב בהמשך בלימודים בישיבה הגבוהה אור עציון. בשנת 2010 מונה המכינה כ-75 תלמידים מתוכם כ-10 משרתים בצבא רובם בשירות קרבי. מקים המכינה והעומד בראשה עד 2009 הוא הרב יעקב (קובי) לוין, רב היישוב נטע שבחבל לכיש ואלוף-משנה הרב שרון צברי, כיום ראש מחלקת הרבנות ברבנות הצבאית, ששימש כמנהלה של המכינה בשנותיה הראשונות. כיום מנהל המכינה והעומד בראשה הוא הרב אמיתי קפלן.[דרוש מקור] בשנת 2006 הוסמך הרב הראשון מבין בוגרי הישיבה. אתר האינטרנט הרשמי של אור מאופיר אור מאופיר, באתר "גיידסטאר ישראל" חגית רוטנברג, עולים על קס הרבנות, באתר ערוץ 7, 28 באוגוסט 2003 רב ראשון ממכינת "אור מאופיר", אתר ערוץ 7, 07.05.2006
תרמיט

תרמיט (באנגלית: Thermite) הוא תערובת של תחמוצת מתכתית (למשל תחמוצת ברזל) עם אבקת מתכת (לרוב אלומיניום). כשמציתים את התערובת, החומר עובר תגובה אקסותרמית הקרויה תגובה אלומינותרמית או תגובת תרמיט. במהלך התגובה הופכת התחמוצת למתכת. התרמיט יכול לבעור בטמפרטורה גבוהה (עד קרוב ל-2,500 מעלות צלזיוס) בזכות נקודת הרתיחה הגבוהה של אלומיניום. ישנם הרכבים שונים של תרמיט. החומר הדליק יכול להיות אלומיניום, מגנזיום, טיטניום, אבץ, צורן, בורון, ועוד. השימוש באלומיניום נפוץ במיוחד בשל נקודת הרתיחה הגבוהה שלו ועלותו הנמוכה. החומר המחמצן יכול להיות ביסמוט תלת-חמצני (אנ'), בורון תלת-חמצני (אנ'), צורן דו-חמצני, כרומיום תלת-חמצני (אנ'), מנגן דו-חמצני, תחמוצות ברזל שונות, נחושת דו-חמצנית (אנ'), עופרת תלת-חמצנית (אנ'), ועוד. תרמיט התגלה 1893 על ידי הכימאי הגרמני האנס גולדשמידט. בשנת 1899 נעשה השימוש המסחרי הראשון בחומר לצורך ריתוך פסי רכבת קלה באסן. תרמיט אינו משמש כחומר נפץ, אך תגובת תרמיט יכולה ליצור טמפרטורה גבוהה מאוד בצורה ממוקדת, ומכאן שימושיה בריתוך מתכות. בעזרת החום המשתחרר ניתן להתיך מקטע צר של מתכת, וכך לחתוך אותה, ואילו המתכת הנוזלית הטהורה הנוצרת כתוצאה מהתגובה יכולה לשמש לחיבור רכיבים מתכתיים. היישום הנפוץ של תרמיט הוא בקטיעה וריתוך פסי רכבת, כיוון שהתהליך מאפשר לתקן מקטע של הפסים מבלי להוציא אותו ממקומו. תרמיט הכולל תחמוצת נחושת משמש לריתוך כבלי חשמל. בנוסף להיבט האנרגטי של התגובה, אחד התוצרים שלה היא מתכת טהורה. לאור זאת נעשה שימוש בתגובת תרמיט כדי להפיק מתכות טהורות. כך למשל, כחלק מפרויקט מנהטן פותח תהליך של הפקת אורניום טהור ממלחי אורניום. רימוני תרמיט משמשים בשדה הקרב, במיוחד לצורך הרס כלי ארטילריה של האויב. כיוון שתגובת תרמיט אינה מלווה בפיצוץ, ניתן לחבל בציוד בחשאיות יחסית. בעזרת תרמיט, ניתן לפגוע בקנה התותח או לסתום אותו לחלוטין. כדי להגביר את היעילות של תרמיט כאמצעי לחימה, מערבבים אותו עם רכיבים פירוטכניים, כגון בריום חנקתי וגופרית. תרמיט קיבל שימוש רחב בעת מלחמת העולם השנייה, בעיקר בתור חומר מילוי לפצצות תבערה. הפצצות היו בנויות כמצרר של פצצות קטנות הממולאות בתרמיט עם מרעום מגנזיום, והן גרמו לשריפות ענק בערים רבות (ראו למשל השרפה הגדולה השנייה של לונדון, הפצצת דרזדן). תגובת תרמיט מסוכנת מאוד בגלל הטמפרטורות הגבוהות הנוצרות בתגובה וחוסר השליטה בתגובה מרגע ההצתה. במהלך התגובה נפלטת קרינה על-סגולה מסוכנת, ולכן אסור להסתכל על התגובה ישירות. בנוסף, מתכות שנקודת הרתיחה שלהן נמוכה בהרבה מטמפרטורת התגובה של תרמיט, כגון אבץ, עלולות להפוך לטיפות חמות, שעפות באוויר ואף יכולות להתחיל לבעור כתוצאה מחשיפה לחמצן. הערמת מנת תרמיט חדשה במקום שבו כבר התרחשה תגובה יכולה להביא להצתה מיידית וחזקה במיוחד, שעלולה לגרום לכוויות אצל אדם שנמצא במרחק שנחשב לבטיחותי בתנאים רגילים. את אבקת התרמיט אפשר לקבל בדרך פשוטה של ערבוב חלודת ברזל עם אלומיניום. התגובה מנוסחת כך: Fe2O3 + 2Al -> 2Fe + Al2O3 + Heat מדיה וקבצים בנושא תרמיט בוויקישיתוף תרמיט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פיוס התשיעי

האפיפיור פיוס התשיעי (בלטינית: Pius IX; נולד כג'ובאני מריה מאסטאי פרטי; 13 במאי 1792 – 7 בפברואר 1878) היה האפיפיור של הכנסייה הקתולית מיום בחירתו ב-16 ביוני 1846 ועד מותו ב-1878, והוא האפיפיור שכהונתו הייתה הארוכה ביותר בהיסטוריה של הנצרות. פיוס התשיעי נבחר כמועמד האגף הליברלי והאגף המתון במועצת הקרדינלים, לאחר בחירתו של השמרן גרגוריוס השישה עשר. בתחילת כהונתו כאפיפיור נטה פיוס לביצוע רפורמות לקידום המודרניזציה והדמוקרטיה באיטליה ובכנסייה: הוא העניק חנינה לכל האסירים הפוליטיים במדינות האפיפיור (כ-2,000 בסך הכל); העביר את תפקיד הצנזורה של העיתונות מהכנסייה הקתולית לוועדה שחבריה היו, ברובם, לא משורות הכנסייה, והקים ועדות דומות לרפורמה בהיבטים שונים של מדיניות הממשל; הוא הקים משמר אזרחי, ומחה כאשר אוסטריה כבשה את העיירה האפיפיורית פרארה בשנת 1847. אולם, בעקבות אירועי אביב העמים בשנת 1848, נמלט פיוס התשיעי מרומא בעטיו של מרד רפובליקני, ומאותה עת החל להתרחק מן הליברליזם ונטה יותר לשמרנות. בשנת 1864 פרסם את ה"קוואנטה קורה" המורה למאמינים להדוף את האידאולוגיות המודרניות הפסולות. ידוע במיוחד הנספח למסמך זה, "סילבוס הטעויות" שבו מנויות הדוקטרינות הפסולות לדעת הכנסייה. פיוס יזם וכינס את ועידת הוותיקן הראשונה (רומא, 1870)(אנ'). בוועידה זו הוכרזה בכנסייה הקתולית הדוגמה (dogma) בדבר האלטעות של האפיפיור, לפיה האפיפיור איננו טועה כאשר הוא מורה מכסאו (ex cathedra) בענייני אמונה ומוסר באופן המחייב את כלל הכנסייה. פיוס היה מן הדוחפים להכרזה זו. מכח סמכותו זו קבע פיוס באופן רשמי את הדוגמה של העיבור ללא חטא. בתקופתו נלקח הילד היהודי בן השש אדגארדו מורטארה ממשפחתו על ידי משטרת הוותיקן, לאחר שהתגלה שהוטבל לנצרות בגיל שנתיים. לא הועילו פניות מצד מנהיגים שונים, לרבות מקהילות באירופה ומצד נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט לאפיפיור פיוס התשיעי להשיבו למשפחתו. האפיפיור סירב. Barwig, Regis N. (1978). More Than a Prophet: Day By Day With Pius IX. Altadena: Benziger Sisters. De Cesare, Raffaele (1909). The Last Days of Papal Rome. London: Archibald Constable & Co. Hasler, August Bernhard (1981). How the Pope Became Infallible: Pius IX and the Politics of Persuasion. Doubleday. Hasler, August Bernhard (1979). Wie der Papst unfelhlbar wurde: Macht und Ohnmacht eines Dogmas. R. Piper & Co. Verlag. Kertzer, David I. (2004). Prisoner of the Vatican: The Popes' Secret Plot to Capture Rome from the New Italian State. Houghton Mifflin. ISBN 0-618-22442-4. מדיה וקבצים בנושא פיוס התשיעי בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר הרשמי של הוותיקן פיוס התשיעי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פיוס התשיעי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Peter Browning, Revolutions and Nationalities: Europe, 1825-90, Cambridge University Press, 2000, עמ' 31, ISBN 978-0521786072. (באנגלית) Christopher Duggan, The Force of Destiny: A History of Italy since 1796, Penguin Books, 2007, עמ' 182, ISBN 9780141013909. (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מכון גיאורגי אליאבה

מכון גיאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים, מיקרוביולוגיה ווירולוגיה הוא מכון שנוסד בשנת 1926 לצורכי מחקר בבקטריופאג'ים, המשמשים כנגיפים התוקפים את החיידקים, ולניצול הפוטנציאל הרפואי הטמון בהם (Phage therapy). המכון מומן על ידי סטלין, למטרות ביצוע מחקר, דגימה וייצור של בקטריופאג'ים. ברבות השנים הפך למרכז עולמי לחקר שימושים רפואיים בבקטריופאג'ים. אחת מהצלחותיו הראשונות של המכון הייתה בפיתוח בקטריופאג' רב עוצמה למלחמה במחלת הדיזנטריה, שבו השתמש הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחר מכן. המכון עדיין ממוקם בטביליסי ומשקיף על נהר הקורה. המכון נוסד בשנת 1926 בטביליסי כמעבדה מיקרוביולוגית. מייסדה, פרופ' גיאורגי אליאבה, לא היה מודע לקיום בקטריופאג'ים עד לשנת 1926. באותה שנה הוא פגש, במכון פסטר שבפריז, את פליקס ד'ארל (Felix d'Herelle), ביולוג קנדי ממוצא צרפתי, שהיה הראשון שהציע להשתמש בבקטריופאג'ים כטיפול נגד חיידקים, והתיידד עמו. בפגישה זו התרשם אליאבה מאוד מהאפשרויות הגלומות במחקר אודות בקטריופאג'ים ובאופן השפעתן על הטיפול במחלות הנגרמות על ידי חיידקים. ד'ארל עצמו ביקר בטביליסי פעמיים בשנים 1934-1935. ד'ארל נענה להזמנה של סטלין, בשנת 1934, לבקר במעבדה של אליאבה שהוקמה מספר שנים קודם לכן. ביקוריו של ד'ארל בטביליסי, שהייתה תחת השלטון הסובייטי, גרמו לו להתאהב בקומוניזם, והוא הסכים לחלק את זמנו לשנה בין טביליסי לעבודתו הרגילה. הוא אף הקדיש לסטלין את אחד מספריו, "הבקטריופאג' ותופעת ההחלמה" ("The Bacteriophage and the Phenomenon of Recovery"), שפורסם בשנת 1935 בטביליסי. עם התמשכות עבודתו החל ד'ארל לתכנן מגורי קבע בטביליסי והחל בבניית קוטג' בשטח המכון. מבנה המגורים שימש מאוחר יותר כמפקדת הק.ג.ב. בגאורגיה. למרות הידידות בין שני המדענים, שיתוף הפעולה ביניהם היה לוקה בחסר. בערך בתקופה בה החל ד'ארל לבנות את בית מגוריו בשטח המכון, התאהב אליאבה באותה אישה שראש הנ.ק.ו.ד. בגאורגיה, לברנטי בריה, היה מאוהב בה. בריה דאג לכך שאליאבה יוצא להורג ויוקע כאויב העם. ד'ארל נמלט מטביליסי ויש אומרים כי מעולם לא חזר מאז. על פי גרסה אחרת שהה ד'ארל בפריז בתקופת הוצאתו של אליאבה להורג והחליט לא לחזור לטביליסי. כמו כן, ספרו של ד'ארל נאסרו להפצה. למרות ההתפתחויות לא שינה המכון את ייעודו ועיסוקו, והמשיך את עבודת המחקר על הפאג'ים. בשנת 1938 אוחדו המכון למחקר הבקטריופאג' והמכון למיקרוביולוגיה אפידמיולוגיה, שנוסד בנפרד בשנת 1936, ונוסד המכון למיקרוביולוגיה אפידמיולוגיה ובקטריופאג'. המכון המשיך לפעול עד לשנת 1951. בשנה זו בוטל רישיונו של המכון בידי קומיסר העם של הבריאות הגאורגית. לאחר 1951 הוכפף המכון להתאגדות משרד הבריאות ושמו שונה ל-המכון לתרכיבי חיסונים ונסיובים. המחקר והעבודה על הפאג'ים נמשכה בתקופת המלחמה הקרה מבלי שהמערב היה מודע לה. תרמה לכך העובדה שכל המחקר נכתב בשפה הגאורגית. כמו כן השיטה לא נבדקה באופן עקבי, הניסויים נעשו על בני אדם ולא היו קבילים במערב. הניסוי הקרוב ביותר לסטנדרטים מערביים בוצע בפולין של שנות ה-80 ותוצאותיו הראו מובהקות סטטיסטית גבוהה. גם המכון בטביליסי ספג משברים שהביאו אותו לירידת פעילותו. מלחמת האזרחים בגאורגיה בתחילת שנות ה-90, ומשבר החשמל שנגרם בעטיה גרם לכך שהמוסד עבר לתאורה בנרות. מחצית מספריית הפאג'ים שנמצאה במקררי המוסד, אבדה עקב כך. המימון הסובייטי הופסק ומחיר האמפולה האמיר והפך אותו ללא מסחרי. גיאורגי אליאבה בקטריופאג' מדיה וקבצים בנושא מכון גיאורגי אליאבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מכון גיאורגי אליאבה ‏Notable people of Samegrelo.
פורטולאנו

פורטולאנו (מלטינית "מדריך נמל"), הם טקסטים ותרשימים שתיארו פריסה של נמלים בחלקים נרחבים ממשטח כדור הארץ. היוו לדעת היסטוריוני הקרטוגרפיה את "המפות הראשונות". בראשית המאה הארבע עשרה, תקופה בה רוב הימאים לא ידעו קרוא וכתוב, הידע על מתווה הימים, הנמלים, הסכנות שארבו בדרך ותנאי הפלגה כאלו ואחרים הועבר באופן מסורתי על ידי הספנים בין אלו לאלו בעל פה. אולם, החל מראשית אותה המאה עדים אנו למפות של הים התיכון, המוסרות פרטים מהסוג המצוי ברישומים עתיקים. במדריכים העתיקים הללו גוללו הספנים של אותה העת את ידיעותיהם מניסיונם אודות אותם מתווי ימים, סכנות, תנאי הפלגה וכיוצא באלו. בעוד שמדריכים עתיקים אלו היו טקסטים פיגורטיביים, המדריכים החדשים היו המפות. הפורטולאנוס, שכונו גם "מדריכים שימושיים", היו ניידים ואיפשרו שינויים תוך כדי התנסות בהפלגות ובאותם מסעות. מדיה וקבצים בנושא פורטולאנו בוויקישיתוף פורטולאנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויה ונטו

ויה ונטו (באיטלקית: Via Veneto), או בשמה המלא ויה ויטוריו ונטו (Via Vittorio Veneto), היא אחד הרחובות הראשיים והמפורסמים ברומא, בירת איטליה. הרחוב ידוע בחנויות היוקרתיות הרבות המצויות בו וכן באזכורו בסרט של פדריקו פליני "לה דולצ'ה ויטה" אשר מתאר את הרחוב והסביבה הסמוכה לו. סרטו של פליני פרסם את הרחוב והביא לו פופולריות רבה שבעקבותיה מוקמו בו בתי קפה וחנויות יוקרתיות בשנות ה-60 וה-70. בשנות ה-80 הייתה ירידה בפופולריות של הרחוב, אולם בשנות ה-90 נפתחו בו חנויות אופנה יוקרתיות חדשות, ובראשית המאה ה-21 הרחוב נחשב לאחד הרחובות היוקרתיים ברומא. הרחוב מקשר בין גני וילה בורגזה ושערי חומת אורליאנוס בחלקו הצפוני לפיאצה ברבריני בחלקו הדרומי. ברחוב ממוקמת הכנסייה הפוצ'ינית של לידת הבתולים הידועה בקטקומבות שלה. מדיה וקבצים בנושא ויה ונטו בוויקישיתוף תיאור הרחוב באתר נשיונל ג'יאוגרפיק
ויה קונדוטי

ויה קונדוטי (באיטלקית: Via Condotti), או בשמו הרשמי ויה דיי קונדוטי (Via dei Condotti) הוא אחד הרחובות הידועים בעיר רומא, בירת איטליה. הרחוב עבר בתוואי הרחוב הנוכחי כבר בתקופת האימפריה הרומית - הרחוב קישר בין ויה פלאמיניה הקדומה לעבר הטיבר ומעברה השני של הדרך, לגבעת פינקיו. כיום מקשרת הדרך בין המדרגות הספרדיות לויה דל קורסו. הרחוב נקרא על שם התעלות שהביאו מים למרחצאות אגריפה שנבנו על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה. הרחוב, הנמצא ברובע קמפו מרציו, ידוע בחנויות האופנה היוקרתיות המצויות בו, וכן במיקומו של קפה גרקו - בית הקפה העתיק ביותר ברומא, שנוסד ברחוב בשנת 1760. חנויות אופנה היוקרתית ממוקמות ברחוב למעלה ממאה שנים, מאז הקמת החנות של בית האופנה בולגארי ברחוב בשנת 1905. בתי אופנה נוספים להם חנויות ברחוב הם ולנטינו גאראווני, הרמס, ג'ורג'יו ארמני, קרטייה ופראגאמו, ולמעצבת האופנה לאורה ביאג'וטי משרדים ברחוב. ולנטינו החל בשנת 1989 בהליכים משפטיים במטרה למנוע פתיחת סניף של רשת מקדונלד'ס בסמוך לרחוב על מנת לשמור על המראה האליטיסטי של הרחוב, אולם נכשל במאבק זה. ברחוב התגוררו אישים רבים ובהם גוליילמו מרקוני, ממציא הרדיו, שהתגורר בבית מספר 11 עד מותו בשנת 1937. מדיה וקבצים בנושא ויה קונדוטי בוויקישיתוף רחובות הקניות של רומא ההיסטוריה של מקדונלד'ס
חיים בר

חיים בר (נולד ב-14 במאי 1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הבלם בקבוצת מכבי נתניה ובנבחרת ישראל. חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי. בר, אשר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי נתניה בסוף עונת 1972, הופיע במדיה 417 משחקים (שיאן ההופעות במדי הקבוצה), וכבש לזכותה 10 שערים. בר, שיחק בסך הכל במשך 16 עונות במדי הקבוצה ובשנת 1989 פרש ממשחק פעיל לאחר שזכה עם הקבוצה בארבע אליפויות, כולל דאבל בשנת 1978. בר זומן לנבחרת ישראל לראשונה בעונת 1974/1975, ואת הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול נבחרת רומניה באצטדיון בלומפילד. בסך הכל ערך בר 51 הופעות במדי הנבחרת, ואת שערו היחיד כבש במשחק מול נבחרת יפן במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978. (ישראל ניצחה 0-2 כשאת השער הראשון במשחק כבש חברו של בר לקבוצת מכבי נתניה, עודד מכנס). בר שיתף פעולה בנתניה עם אחיו, שרגא בר, גם הוא שחקן נבחרת ישראל. בר נשוי ואב לשלוש בנות, ובעבר היה נשוי לאור-לי הופמן בר, מאמנת הכושר מ"לרדת בגדול". מכבי נתניה אליפות (4): 1973/1974, 1977/1978, 1979/1980, 1982/1983 גביע המדינה (1): 1977/1978 אלוף האלופים (4): 1973/1974, 1977/1978, 1979/1980, 1982/1983 חיים בר, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל חיים בר, באתר Transfermarkt חיים בר, באתר National Football Teams חיים בר, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ילדה רצה על המרפסת

"ילדה רצה על המרפסת" (באיטלקית: Bambina che corre sul balcone) הוא ציור שמן מאת הצייר הפוטוריסטי ג'אקומו באלה (Giacomo Balla), משנת 1912. הציור מתאר ילדה הרצה מצדו השמאלי של הבד אל צדו הימני. הילדה אינה מתוארת בצורה ריאליסטית, כי אם בעזרת טכניקת הפוינטיליזם. טכניקה זאת שימשה את באלה להדגיש את התנועה של הדמות בצורה "סימולטאנית". בהשפעת הכרונומטוגרפיה, באלה תיעד את המשכיות התנועה ומיזג אותה אל רגע אחד. באלה אף יצר רישומים מקדימים לעבודה זו, בהם הוא שם דגש על שינוי התנוחות של פלג הגוף התחתון בעת תנועת הריצה. ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריי סטיבנסון

ג'ורג' ריימונד סטיבנסון (באנגלית: George Raymond Stevenson;‏ 25 במאי 1964 – 21 במאי 2023) היה שחקן צפון אירי. סטיבנסון נולד בליסברן שבצפון אירלנד, אך עבר עם משפחתו לניוקאסל על הטיין, אנגליה בהיותו בן שמונה. בתחילה למד עיצוב פנים, ועסק בתחום בחברת אדריכלות בלונדון. בגיל 27 החליט לנסות להגשים חלום ילדות, והחל ללמוד משחק בבית הספר לתיאטרון אולד ויק שבבריסטול. לאחר סיום לימודי המשחק, ב-1993, הופיע במספר תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות וכן במספר סרטי טלוויזיה. תפקידו החשוב הראשון היה בסרט הקולנוע "The Theory of Flight" ב-1998, בו גילם ג'יגולו. בשנת 2004 הופיע לראשונה בסרט הוליוודי, כשגילם את דמותו של האביר דגונט בסרט המבוסס על עלילות המלך ארתור, לצדם של קלייב אוון וקירה נייטלי. ב-2005 קיבל תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "רומא" בהפקה משולבת של רשתות HBO ו-BBC. סטיבנסון גילם בסדרה את דמותו של טיטוס פולו, חייל בלגיונו של יוליוס קיסר, שניחן במזג חם, אומץ לב, כוח פיזי רב ונאמנות למפקדיו ולחברו הטוב לוקיוס וורנוס. ב-2008 גילם את התפקיד הראשי בסרט הקולנוע "המעניש: אזור מלחמה", המבוסס על הקומיקס "המעניש". בהמשך השתתף גם בסרטים "הנבחר", "החבר'ה האחרים" (2010), "Kill the Irishman" ו"ת'ור" (2011). סרט נוסף בכיכובו שיצא ב-2011 הוא גרסה בטכנולוגיית תלת-ממד לשלושת המוסקטרים, בה גילם את פורטוס. סטיבנסון הופיע גם במספר מחזות בתיאטרון מאז שנת 2000, ובהם "The Duchess of Malfi" בהפקת התיאטרון המלכותי הלאומי. בשנת 2011 השתתף סטיבנסון בסרט הלייב אקשן מבית מארוול קומיקס "תור" בתפקיד וולסטאג, אחד מהלוחמים שלושה - תפקיד אותו חזר לגלם בסרטי ההמשך "תור: העולם האפל" (2013) ו"תור: ראגנארוק" (2017). בשנת 2012 הופיע סטיבנסון בתפקיד משנה בעונה השביעית של הסדרה "דקסטר" (בגילום אייזיק סירקו – ראש המאפייה האוקראינית "קושקה". פרקים 1–9). בשנת 2014 גילם סטיבנסון את התפקיד מרכוס איטון בסרט המדע-בדיוני "מפוצלים"; אשר המבוסס על עלילת הספר "מפוצלים" שנכתב על ידי ורוניקה רות'. בשנת 2015 שיחק במיני-סדרה "קדושים וזרים" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק. בשנת 2018 שיחק בסרט הפעולה "בני ערובה" (אנ'). בשנת 2019 שיחק בעונה השלישית של הדרמה ההסיטורית "מדיצ'י". בשנת 2020 שיחק את יורד הים אות'ר בסדרה "ויקינגים". בשנת 2022 השתתף במותחן הפשע "נקמה ללא מעצורים" שביים מרטין קמפבל ובכיכובו של ליאם ניסן. באותה שנה גילם את המושל סקוט בקסטון בסרט הפעולה ההודי "RRR". סטיבנסון נפטר ב-21 במאי 2023 בהיותו בן 58, במהלך צילומי "Cassino in Ischia" באיטליה. אתר האינטרנט הרשמי של ריי סטיבנסון (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא ריי סטיבנסון בוויקישיתוף ריי סטיבנסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ריי סטיבנסון, באתר AllMovie (באנגלית) ריי סטיבנסון, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ריי סטיבנסון, באתר Box Office Mojo (באנגלית) ריי סטיבנסון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ריי סטיבנסון, באתר "רומא" השחקן ריי סטיבנסון ("ת'ור") מת בגיל 58, באתר mako, 22 במאי 2023 Ray Stevenson Dies: ‘RRR’, ‘Thor’, Vikings’ & ‘Divergent’ Actor Was 58
שלום מושקוביץ'

שלום מושקוביץ' (1887–1980), שנודע גם בכינויו "שלום מצפת" ו-"זייגרמאכר" (ביידיש: "[ה]שען"), היה צייר ישראלי בסגנון נאיבי. מושקוביץ' היה בן למשפחה חסידית שעלתה ארצה בשלהי המאה ה-18. הוא חי בצפת, והתפרנס מתיקון שעונים ומציור שלטים וזכה לכינוי "זייגרמאכר". היה פוקד את ביתו של יוסף צבי גייגר ועוקב אחר ציוריו הנאיביים והושפע מעבודתו. היה נוהג לצייר להנאתו ציורים בסגנון נאיבי על רקע סיפורי התנ"ך. במלחמת העצמאות נהרס בית-המלאכה שלו, והאמן יוסל ברגנר, שהתגורר בצפת טרם עבר לתל אביב, הכיר בכישוריו כצייר ועודדו להתמקד באמנות במקום בשעונים. מושקוביץ' שילב בציוריו את הנושאים המוכרים לו היטב: סיפורי המקרא והווי החיים של היישוב הישן בצפת. נודע בסגנונו ה"ליניארי" – שורות של פריטים בציור, המצוירות בפרופורציה מוגדלת ובשורות נפרדות כדי להבליטם. בשנות ה-50 הביא ברגנר את ציוריו של מושקוביץ' לתודעת אנשי אמנות מחוגי הבוהמה התל אביבית. ובגיל מבוגר, הפך מאלמוני המצייר לעצמו לאחת מן הדמויות הבולטות באמנות הישראלית. בשנת 1958 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב. הוא נודע בכינוי נוסף: "שלום מצפת" או "שולֶם מצפת". ציוריו, בסגנון האמנות הנאיבית, הפכו למבוקשים ונמכרו במחירים גבוהים. באפריל 1961 נערכה תערוכה מציוריו בגלריה בניו יורק, מושקוביץ' הוזמן להשתתף בפתיחת התערוכה, אך מצב בריאותו לא אפשר לו לטוס. ביולי 1961 הוצגו ציוריו גם במוזיאון היהודי של ניו יורק. בפברואר 1966 השתתף בתערוכה במוזיאון ישראל, חודשים ספורים לאחר פתיחת המוזיאון. במאי 1967 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של מושקוביץ' במוזיאון ישראל, שאחר כך הוצגה גם במוזיאונים בסטוקהולם ואמסטרדם. שלום מושקוביץ' נפטר בשנת 1980, והוא בן 84 שנים במותו. בסך הכל הספיק מושקוביץ לצייר כאלפיים ציורים, שכמעט כולן נמכרו עוד בחייו. בידי משפחתו נותרו כ-100 ציורים. המשפחה מינתה את הכלכלן דניאל דורון, שיצג את מושקוביץ' עוד בחייו, למנהל העזבון. דורון קיבל שכר טרחה ממכירת ציוריו, שמכירם עלה בחדות. המשפחה גם מכרה ליטוגרפיות של יצירותיו במחיר של כ-1,000 דולר ליחידה, וכן נתנה זיכיון לבית מלאכה בהרצליה לייצר אריחי קיר בהם מודפסים ציוריו. המשפחה גם הוציאו לאור אלבום על תולדותיו ועבודותיו. הלקוחות העיקריים של יצירותו היו בעיקר אספנים יהודים מאזור ניו יורק, שאוהבו את ציורי התנ״ך שלו. בינואר 1987 נעצרו מספר אנשים שהואשמו בזיוף ציוריו של מושקוביץ',שהפכו למבוקשים ביותר. החקירה על זיוף היצירות נפתחה לאחר תלונה של דניאל דורון. הזיופים נעשו באמצעות יצירת הדפסים באיכות גבוהה. ציורי התנ"ך מדיה וקבצים בנושא שלום מושקוביץ' בוויקישיתוף שלום מושקוביץ', באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל קובץ מתמונותיו באתר קולקט. להגדלת התמונות יש להקליק עליהן. שלום מושקוביץ', דף שער בספרייה הלאומית אליעזר לוין, עסק טוב - פרנסה מציורי התנ"ך, חדשות, 27 באוקטובר 1985 שלום מוסקוביץ', מעריב, 7 בפברואר 1958 תמונות צייר צפתי בנוסח <המזרח> קוצרות הצלחה בארצות הברית, הארץ, 30 במרץ 1961 תערוכת ציורים של "סבא שלום" בניו-יורק, למרחב, 20 ביולי 1961 נפתחה תצוגת "אמנות נאיבית" במוזיאון ישראל, דבר, 15 בפברואר 1966 שלום מצפת בתערוכה במוזיאון ישראל, למרחב, 18 במאי 1967 "שולם" מצפת מציג בירושלים, מעריב, 18 במאי 1967 משה פרל, רשת זייפני התמונות כללה עשרות אנשים, חדשות, 28 בינואר 1987 מיכאל רותם, תבדקו אם ה"זייגרמאכר" והגוטמן שלכם מקוריים, חדשות, 7 באפריל 1987 מיכאל רותם, "הנובו־רישים הישראלים אשמים בתופעת זיופי התמונות", חדשות, 8 באפריל 1987
אוניברסיטת סאו פאולו

אוניברסיטת סאו פאולו (בפורטוגזית: Universidade de São Paulo; בראשי תיבות: USP) היא אחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה החשובים בברזיל ובאמריקה הלטינית. האוניברסיטה פעילה במחקר ובהוראה בכל תחומי מדעי הרוח, מדעי החברה, מדעי הטבע, המדעים המדויקים, רפואה והנדסה. מוצעות בה גם תוכניות לימודי-חוץ לקהל הרחב. רשומים בה כ-75,000 סטודנטים לתארים בוגר, מוסמך ודוקטור. לאוניברסיטה 11 קמפוסים, 4 מהם ממוקמים בעיר סאו פאולו (הקמפוס הראשי מכונה "קמפוס אָרְמָנְדוֹ דֶה סָלֶס אולִיבֶירָה" ושטחו 7,443,770 מ"ר). שאר הקמפוסים מפוזרים בערים אחרות במדינת סאו פאולו (באורו, לורנה, פירסיקאבה, פירסונונגה, ריביירו פרטו, סאו קרלוס, סנטוס וסאו פאולו). המבנה האקדמי של USP מאורגן ב-42 בתי ספר, 6 מכונים מתמחים וארבעה מוזיאונים חשובים. היא השיגה במהירות תפקיד מוביל בתחומים רבים ושונים כמרכז מחקר והיא אחראית לכ- 20% מכלל התפוקות האקדמיות בברזיל. היא נחשבת למוסד האקדמי המחקרי הטוב בברזיל. בעבר היא דורגה במקום ה-94 בפריון מחקרי בין האוניברסיטאות בעולם. לפי אותו דירוג, מדורגת USP ראשונה בין האוניברסיטאות באמריקה הלטינית. מאידך, על פי הדירוג של טיימס לשנת 2007 מדורגת USP במקום ה-176 בין האוניברסיטאות הטובות בעולם. על פי דירוג השוואתי אחר עבור פריון מחקרי, מוקמה USP במקום ה-45 בעולם. מעמדה כאוניברסיטה הוכר ב-25 בינואר 1934, כאשר חברו יחד מספר פקולטות שפעלו מזה מספר שנים כמוסדות עצמאיים, ביניהן הפקולטה למשפטים שהוקמה עוד ב-11 באוגוסט 1827, הפקולטה לרפואה ובית הספר הפוליטכני. לאלה הצטרפו פקולטות חדשות לפילוסופיה, מדעי הרוח ומדעים, אשר קלטו פרופסורים מצרפת, איטליה, גרמניה ומדינות אחרות באירופה. בית הספר הפוליטכני כלל מחלקות להנדסה אזרחית, הנדסת חשמל, הנדסת מחצבים, הנדסה מטלורגית, הנדסה ימית והנדסה כימית. מאז נוספו עוד פקולטות ומחלקות לאוניברסיטה. USP היא אוניברסיטה ציבורית והלימודים בה מוצעים בחינם. על פי החוק הברזילאי, אסור על אוניברסיטה ציבורית בברזיל לגבות תשלום עבור קורסים אקדמיים. כל אדם שסיים לימודים תיכוניים זכאי להשתתף בבחינות הכניסה של האוניברסיטה. קיימת תחרות רבה על כל מקום ובכל שנה מתמודדים 150,000 מועמדים על כ-10,000 מקומות. המוטו של האוניברסיטה הוא "Scientia Vinces" (מלטינית: "באמצעות המדע תנצח"). האוניברסיטה שותפה מייסדת בקונסורציום הבינלאומי של מיזם טלסקופ מגלן הענק. מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת סאו פאולו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת סאו פאולו Top Universities, Universidade de São Paulo http://www.timeshighereducation.co.uk/hybrid.asp?typeCode=144