laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Love the Way You Lie

Love the Way You Lie (בעברית: אוהבת את הדרך בה אתה משקר) הוא שיר של הראפר האמריקאי אמינם בשיתוף הזמרת ריהאנה מתוך אלבומו השביעי, Recovery. השיר יצא לאור כסינגל השני מהאלבום ב-17 באוגוסט 2010. השיר עוסק במערכת של יחסי אהבה-שנאה. השיר הופק על ידי מפיק ההיפ-הופ הבריטי אלכס דה קיד. במצעדי הפזמונים, זכה השיר להצלחה רבה. בין היתר, הגיע השיר למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 וב-22 מצעדי פזמונים נוספים. במצעדים השנתיים, הגיע השיר למקום הראשון באוסטרליה, בבריטניה ובישראל. הווידאו קליפ של השיר זכה ל-2.3 מיליארד צפיות באתר YouTube (נכון לינואר 2022), והוא הקליפ ה-54 הנצפה ביותר באתר, והנצפה ביותר של אמינם. השיר מכר עד כה 13 מיליון עותקים. לשיר יצאה גרסה נוספת, שנכללה באלבומה של ריהאנה, Loud, ונקראה "(Love the Way You Lie (Part II". בשיר זה, ריהאנה היא הזמרת המובילה, ואמינם מתארח בו. השיר נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום השירים הטובים והאהובים ביותר לשנת 2010. איאן גיטינס מכתב העת הגרידאן דירג את השיר במקום השני ברשימתו 10 הרצועות הטובים ביותר לשנת 2010. אנטוני ראמוס ממגזין Access Hollywood הכלילה את השיר במקום השלישי לפי בחירתה ברשימת 10 השירים הטובים ביותר לשנת 2010. מידע על היצירה "Love the Way You Lie" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Love the Way You Lie" באתר מיוזיק בריינז מידע על השיר "Love the Way You Lie" באתר AllMusic סרטון השיר "Love the Way You Lie" באתר יוטיוב guardian.co.uk/music (2010-12-11). "Albums of 2010: How Guardian music critics voted". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-03-25. Access’ On The Download Staff’s Top 10’s Of 2010 | Access Online, Access (באנגלית)
שנונית השפלה

שׂנונית השפלה (שם מדעי: Acanthodactylus schreiberi) היא מין של שנונית ממשפחת הלטאיים, המזכירה במראה את שנונית הנחלים. היא נפוצה בישראל, קפריסין, לבנון וטורקיה. צבעה צהבהב עד חום. לאורך גופה ישנם פסים אורכיים מנומרים המלווים בכתמים כהים ובהירים המופרדים על ידי פסים דקיקים בהירים. פסים אלה נהיים מטושטשים יותר עם ההתבגרות. אורכה לרוב עד 25 ס"מ, ובאורח נדיר - יותר מכך. כמו בשנונית הנחלים, אורכו של הזנב הוא כשני שלישים מאורך הגוף, ואף יותר (כאשר מדובר בזנב מקורי, כלומר, כזה שלא התחדש לאחר קטיעה). לקשקשי הגב יש קרינים, כשבחלקו האחורי של הזנב הם גדולים, וככל שמתקרבים לראש הם קטנים. שנונית זו נראית בעיקר בבוקר. כשחם מאוד היא מסתתרת באזורים מוצלים או בתוך מחילתה, ובזמן החורף היא פועלת בשעות החמימות יותר של היום. בארץ ישראל נפוץ התת-מין הסורי (syriacus), המצוי בחבל עזה ולאורך החוף מדרום עד לצפון בלבנון. באזורים הבנויים, השנונית אינה מצויה עוד. בישראל, שנונית השפלה נפוצה בקרקעות חוליות לרבות כורכר וחול כתום ("חמרה") לאורך מישור החוף, השרון, חוף הכרמל, מישור החוף הצפוני עד לגבול הלבנון. מצפון לנחל הירקון, היא תימצא גם בחולות ניידים מאוד, עד לעורף חוף הים ממש, ולעיתים באוכלוסיות הללו צבע הלטאות בהיר מאוד ומזכיר את שנונית החולות במבט ראשון. מדרום לנחל הירקון, קיימת חפיפה בתפוצת שנונית השפלה ושנונית החולות, ואנו עדים לחלוקה בין שני המינים ברמת תת-בתי הגידול שבשטח: שנונית החולות מאכלסת חולות נודדים ומיוצבים-למחצה, וככל שהחולות יותר מיוצבים (פחות נודדים) היא נעלמת ומחליפה אותה שנונית השפלה. בדרום מישור החוף, שני המינים הללו מהווים הלכה למעשה סמנים (אינדיקטורים) לרמת יציבות החולות, למשל במחקר ארוך-הטווח הנערך בשמורת חולות ניצנים. מחקר שנערך בעבר בחולות חולון מצא ששני המינים מסוגלים לחיות באותו אזור בזכות חלוקת משאבים שונה בכל מין, אשר מונעת תחרות ישירה בשנים בהן תנאי האקלים וכמות המזון ממוצעים; בשנת בצורת עלולה להיווצר תחרות ביניהם. הבדל ניכר בין שנונית השפלה לשנונית הנחלים הוא אצבעות הרגליים האחוריות, המשוננות בצורה פחותה בשנונית הנחלים. בעונת הרבייה, הזכרים בולטים בפס צהוב ובזנבם המעובה. הזכרים והנקבות הצעירים בולטים בזנב תחתון ורוד עד אדמדם או כתמתם. אצל הנקבות הזנב הוא בצבע זה כל חייהן. חלק מהפרטים כהים יותר וחלק פחות, בדומה לזוחלים רבים אחרים. גחון הגוף לבן ומבריק בצבע כחלחל. הזכרים גדולים מהנקבות באופן ניכר. השנונית מטילה בין שש לשמונה ביצים באביב והן בוקעות לרוב כשמונה עד תשעה שבועות לאחר מכן. בדומה לשנוניות אחרות, הצעירות שבוקעות בעלות רגליים מוכתמות בכתמים עגלגלים. שנונית השפלה נטרפת על ידי דורסים, חתולים, כלבים ונחשים. ההסוואה מקלה על ההתגוננות, אולם מרגע שכשלה, תגיב השנונית בריצה לצל הקרוב ביותר, או למחילה של שנונית אחרת. מדיה וקבצים בנושא שנונית השפלה בוויקישיתוף שנונית השפלה, באתר NCBI (באנגלית) שנונית השפלה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) שנונית השפלה, באתר GBIF (באנגלית) שנונית השפלה באתר הרשימה האדומה של IUCN בעז שחם, ניהול וממשק של דיונות וזוחלים: השלכות לגבי שחזור בתי גידול ואסטרטגיות שימור. חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010 איתן אביטל, חלוקת משאבים בין שני מיני לטאות מהסוג שנונית (Acanthodactylus) החיים באותו אזור חולות. עבודת גמר לתואר מוסמך בזואולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1981
אנדרה ליכנרוביץ'

אנדרה ליכנרוביץ' (בצרפתית: André Lichnerowicz; ‏21 בינואר 1915 - 11 בדצמבר 1998) היה מתמטיקאי צרפתי אשר עסק בגאומטריה דיפרנציאלית ומתמטיקה פיזיקלית. פרופסור בקולז' דה פראנס. אביו, ממוצא פולני, היה מורה לתרבויות הקלאסיות ואמו מורה למתמטיקה. ליכנרוביץ' למד באקול נורמל סופרייר, שם סיים את לימודיו בשנת 1936. הוא למד גאומטריה דיפרנציאלית אצל אלי קרטן ובשנת 1939 סיים דוקטורט. הוא החל ללמד באוניברסיטת שטרסבורג במהלך מלחמת העולם השנייה עד לשנת 1949. אחר כל לימד באוניברסיטת פריז עד שנת 1951. בשנת 1952 מונה לסגל הקולז' דה פראנס, שם לימד עד לפרישתו בשנת 1986. בשנת 1967 הקימה הממשלה הצרפתית את ועדת ליכנרוביץ' שהייתה מורכבת מ-18 מורים לבדיקת החינוך המתמטי. הוועדה המליצה על תוכנית לימודים המבוססת על לוגיקה ועל תורת הקבוצות. כמו כן המליצה על הוראת המספרים המורכבים לתלמידים בתיכון. Elements of Tensor Calculus, John Wiley and Sons, 1962. Relativistic Hydrodynamics and Magnetohydrodynamics, W. A. Benjamin, 1967. Linear Algebra and Analysis' Holden Day, 1967. Geometry of Groups of Transformations, Leyden: Noordhoff, [1958] 1976. Global Theory of Connection and Holonomy Groups Leyden: Noordhoff, [1955] 1976. Magnetohydrodynamics: Waves and Shock Waves in Curved Space-Time Kluwer, Springer 1994. ISBN 0792328051 with Alexandre Favre, Henri Guitton, and Jean Guitton, Chaos and Determinism, Johns Hopkins, 1995. with Alain Connes, and Marco Schutzenberger, Triangle of Thoughts, American Mathematical Society, 2000. מדיה וקבצים בנושא אנדרה ליכנרוביץ' בוויקישיתוף אנדרה ליכנרוביץ', באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה אנדרה ליכנרוביץ', באתר MacTutor (באנגלית)
ג'ורג' קרא

ג'ורג' קרא (בערבית: جورج القرا; נולד ב-29 במאי 1952) הוא שופט ערבי-ישראלי, שכיהן כשופט בית המשפט העליון. קרא, יליד יפו, הוא בן למשפחה ערבית-נוצרית, אחת הבולטות בקהילה הנוצרית בעיר. הוא סיים את בית הספר היסודי טרה סנטה ובית ספר התיכון "אשכולות" שבעיר הולדתו. בשנת 1973 סיים לימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1974, לאחר קבלת רישיון לעריכת דין, עבד כעורך דין עצמאי במשרד משותף עם בן-דודו. בתקופה זו היה פעיל באגודה למען ערביי יפו ובאגודה האורתודוקסית-נוצרית, פעילויות שאותן הפסיק עם מינויו לשופט. בשנת 1989 מונה לשופט בית משפט השלום בתל אביב. בחודש מאי 2000 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. הוא מומחה במשפט הפלילי וישב בראש הרכב שופטים שדן בפשעים חמורים בבית המשפט המחוזי. כיהן כאב בית הדין בהרכב שהרשיע את נשיא מדינת ישראל לשעבר, משה קצב, בעבירות אינוס. בפברואר 2017 נבחר לשופט בבית המשפט העליון, והושבע לתפקיד ב-13 ביוני 2017. ב-29 במאי 2022 סיים את כהונתו ופרש לגמלאות. בדעת מיעוט, ביקש קרא לפסול תוכנית לבנייה בעיר דוד שבירושלים, לאחר שבהיעדר מתורגמן לערבית נטשו המתנגדים לתוכנית את ישיבת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה ולא השמיעו את טענותיהם בפני המועצה. לדבריו, טענותיהם של המערערים לא נשמעו והדיון התקיים לאחר שאלו עזבו/הועזבו בהוראתו של יושב ראש המועצה. הדיון עצמו, כדבריו, התמצה בהקראת 'ראשי הטיעונים' של המערערים כפי שהופיעו בערר, ובכך אין כדי לקיים את זכות הטיעון, ולמעשה יש בו "קיום דיון למראית עין בלבד שנעשה כדי לצאת ידי חובת המועצה בקיום דיון בטענות המערערים" (פסקה 2 לפסק דינו). בעמדתו, הביע השופט קרא את התפיסה שכדי לקיים את זכות הטיעון יש להביא את התושבים לשותפות פעילה בדיון, ואילו האשם התורם שלהם אינו רלוונטי דיו באשר העירייה ידעה כי אלה אינם יודעים עברית ולא סיפקה מתורגמן. עוד כתב בפסק דינו: "לדידי, גם אם תאמר כי בא כוח המערערים התרשל בכך שלא ביקש לזמן מתורגמן מבעוד מועד, ובהינתן קביעת בית המשפט לפיה "המשיבות אינן חולקות על חובתן לדאוג לתרגום הדיון לערבית", התקשיתי להלום את מסקנתו של בית המשפט קמא ששחררה את המשיבות מחובתן האמורה רק משום שבא כוח המערערים לא פנה וביקש כי יזומן מתורגמן" קרא מתנגד באופן עקרוני להריסת בתי מחבלים בהיותו לדבריו כלי "הטומן בחובו פגיעה קשה בחפים מפשע מהווה ענישה קולקטיבית המופעלת בניגוד לעקרון היסוד לפיו [...] איש בעוונו יישא ואיש בחטאו יומת". עם זאת, במקרה אחד הוא הצטרף למני מזוז המתנגד גם הוא להריסת בתי מחבלים - כשהם תומכים בהמרת צו ההחרמה וההריסה - בצו לאטימת החדר בבית בו התגורר המפגע. קרא נשוי, ואב לשלוש בנות. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' קרא בוויקישיתוף ג'ורג' קרא, באתר הרשות השופטת הדס מגן, ‏מיהו השופט ג'ורג' קרא שיכריע בשבוע הבא במשפט קצב?, באתר גלובס, 25 בדצמבר 2010 טובה צימוקי, התייצב מול ארגוני הפשע, סירב לשיר "התקווה": דרכו של השופט ג'ורג' קרא, באתר ynet, 28 במאי 2022 חן מענית, שופט העליון קרא פרש לגמלאות: "כבן למיעוט הערבי, תקופה זו לא היתה קלה עבורי", באתר הארץ, 29 במאי 2022 עע"מ 694/18 אבו נאב אוסאמה ואח' נ' המועצה הארצית לתכנון ובניה, משרד הפנים, ניתן ב־2 ביוני 2019 בג"ץ 144/22 סועאד אבו שחידם נ' מפקד פיקוד העורף, ניתן ב־19 בינואר 2022 בג"ץ 4853/20 סוהילה אבו בכר נ' המפקד הצבאי לאיזור הגדה המערבית, ניתן ב־10 באוגוסט 2020
דניס אוברבי

דניס אוברבי (אנגלית: Dennis Overbye; נולד ב-2 ביוני 1944) הוא סופר ועיתונאי אמריקאי בתחום המדע הפופולרי, משמש ככתב לענייני מדע של הניו יורק טיימס. אוברבי קיבל תואר ראשון בפיזיקה מ-MIT ובשנת 1970 החל ללמוד לתואר שני באסטרונומיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בשנת 1976 הוא מונה לעוזר עורך במגזין האסטרונומיה Sky & Telescope. משנת 1976 עד ל-1980 היה עורך בכיר במגזין המדע Discover. אחר כך החל בקריירה של פרילנסר, כשהוא כותב למגוון עיתונים ומגזינים בהם הלוס אנג'לס טיימס, Science והטיימס. בשנת 1998 הצטרף כסגן עורך מדעי לעיתון הניו יורק טיימס ואחר כך מונה לכתב המדעי. בספרו "איינשטיין מאוהב", מתאר אוברבי את חייו של איינשטיין מילדותו ועד מותו, על ההיבטים השונים: איינשטיין כאיש משפחה, חבריו, הפופולריות שלו אצל הסטודנטים, התמודדותו מול הממסד המדעי, וכמובן קשייו בניסוח התיאוריה שלו. הספר גם עוסק בשאלה כמה הייתה שותפה מילבה מאריץ', אשתו הראשונה של איינשטיין, בפיתוח תורת היחסות. הקריאה בספר מהנה, אך דורשת מאמץ מקוראים שאינם בעלי ידע מספק בפיזיקה. הלבבות הבודדים של הקוסמוס : סיפור החתירה המדעית אל סודות היקום, זמורה-ביתן, 1999 איינשטיין מאוהב : רומן מדעי, הוצאת אוניברסיטת חיפה, 2005. הכתבות של אוברבי בניו יורק טיימס
קוטוב מינאר

קוּטוּב מינאר (באורדו: قطب مینار, בהינדית: क़ुतुब मीनार) הוא מגדל עתיק במתחם קוטוב שבדלהי, זהו המינרט הבנוי מלבנים הגבוה ביותר בעולם, גובהו 72.5 מטר, קוטר בסיסו במפלס התחתון הוא 14.32 מטרים, וקוטר הרצפה בקומה העליונה הוא 2.75 מטרים. במשך השנים שחלפו מאז בניתו נטה המגדל מעט ולכן המגדל נמצא במעקב מהנדסים. העלייה לקומותיו העליונות נאסרה לאחר תאונה בה 45 ילדי בית-ספר נהרגו עקב בהלה בשעת הפסקת חשמל ב-1981. אחת ההשערות היא שהמגדל קרוי על שמו של קוטוב אוד-דין אייבכּ שהתחיל לבנותו. יש גם דעות שהוא נקרא על שם הקדוש קוטוב אוד-דין בח'תיאר כּאכּי שביקר במקום בזמנו של יורשו של אייבכ, אילטוטמיש. את יסודות המגדל הניחו הראג'פוטים של הממלכה ההינדית האחרונה בדלהי, אולם את בנייתו התחיל קוטוב אוד-דין אייבכּ (באורדו: قطب الدین ایبک) ב-1193 כסמל לניצחונו על הראג'פוטים והגדיר את המגדל כסמל לניצחון האסלאם על הכופרים. המגדל מהווה דוגמה לאדריכלות הינדו-אסלאמית. המינאר כנראה לא שימש לקריאת מואזין כי גובהו לא מאפשר לשמוע את קריאתו של אדם המצוי בראשו. קוטוב אוד-דין אייבכ היה עבד טורקי לשעבר, משבט אייבכ, שהתחיל את הקריירה כע'למאן (غلمان - עבדים זרים שנרכשו בצעירותם וחונכו על ברכי האסלאם כקציני צבא ממלוכיים) והגיע לעמדת פיקוד על הצבא ולניהול הטריטוריה של המנהיג האפגאני מוחמד גהורי בהודו, אייבכ ייסד את השושלת הממלוכית של דלהי. לאחר מותו של מוחמד גהורי בשנת 1206 ללא יורש עצר, נלחם קוטוב אוד-דין אייבכ נגד יריביו ותפס את השלטון באימפריה. הוא קבע את עיר הבירה הראשונה שלו בלאהור ומאוחר יותר במקום בו הוקמה מאוחר יותר העיר דלהי. המינאר הוא אחד המבנים הראשונים שנבנו בדלהי תחת השלטון הסולטאני, למבנה יש גם משמעות פוליטית - גובהו ועוצמתו היו אמורים להראות לתושבי הסולטנות את כוחם של האסלאם ושליחיו הסולטאנים, להראות את עליונותו של המגדל ושל האסלאם על המקדשים ההינדים ועל ההינדואיזם, סמל פוליטי למתן לגיטימציה והמחשת האחידות של המוסלמים סביב הדת והתפילות, אחידות שהייתה אמורה להעלים את העובדה שלמוסלמים אין מדינה משותפת ואף לא שפת דיבור משותפת. כלומר, מרחב קדוש משותף סמלי ללוחמים מרקע מגוון. אייבכ נפטר אחרי שהשלימו את הקומה הראשונה. את שלוש הקומות הבאות בנה חתנו ויורשו אילטוטמיש. על פי כתובות שונות במבנה, הבניה ותיקוני המבנה נמשכו לסירוגין עד 1368, שנה בה נבנתה כיפה מעל המינרט ולשם כך נבנו מחדש שתי הקומות העליונות. במאה ה-19 התמוטטה הכיפה כתוצאה מרעידת אדמה. נבנתה כיפה חליפית אולם הוחלט להסיר אותה וכיום המבנה הוא ללא כיפה. במגדל חמש קומות, בכל קומה יש מרפסת המעוטרת בעיצוב דמוי חלת דבש. שלוש הקומות התחתונות מצופות באבן חול אדומה ושתי הקומות העליונות בנויות מאבן חול שבה משובצות אבני שיש. חוץ מהסמליות שבמגדל, הוא שימש גם כמגדל שמירה ותצפית. בסמוך למגדל נמצאת תחנת המטרו החדשה – תחנת קוטוב מינאר. אתר האינטרנט הרשמי של קוטוב מינאר מדיה וקבצים בנושא קוטוב מינאר בוויקישיתוף Qutb Minar and its Monuments קוטוב מינאר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ראובן הורוביץ

הרב ראובן הורוביץ (תרנ"ט, 1899 - י"ז בניסן תש"ג, 22 באפריל 1943) היה ממנהיגי המזרחי בפולין ומלוחמי מרד גטו ורשה. נולד בטרנופול שבגליציה לרב לייבל, מצאצאי השל"ה, ולנכדת הרב ראובן זידר, מגדולי תלמידי החכמים בלבוב. למד אצל הרב דוד מנחם מוניש באב"ד, ראב"ד טרנופול ומחבר שו"ת "חבצלת השרון", ולאחר מכן למד בישיבת לומז'ה וב"מתיבתא" של אגודת ישראל שבה הוסמך לרבנות לאחר לימודים של שנתיים. בתרפ"ד-תרצ"ג היה פעיל בצעירי אגודת ישראל ונודע כנואם מזהיר וכתב מאמרים רבים בעיתוני "אגודת ישראל" ופרסם מחקרים תורניים רבים. נישא לבתו של הרב קולינד מאוליקה בחבל ווהלין שבמערב אוקראינה, ומונה לרבה של העיירה. לאחר זמן מה עזב את "אגודת ישראל" בגלל שהתנגדה להתיישבות בארץ ישראל, ועבר להיות ממנהיגי תנועת "תורה ועבודה" של המזרחי. עבר להתגורר בוורשה ויצא בהזדמנויות שונות לדרוש לטובת רעיון הציונות הדתית. על נאומיו המרתקים זכה לכינוי "ז'בוטינסקי זעירא". הרב הורוביץ עסק בענייני עלייה לארץ ופעל במחלקה החרדית של קק"ל. באותה תקופה פרסם מאמרים רבים שבהם כתב לחזק את הציבור הדתי-לאומי במטרה להכשיר את הדרך להקמת מדינה יהודית. בגטו ורשה עסק בפעילות תורנית ותרבותית. בזמן קרוב לפרוץ מרד גטו ורשה ניסו הגרמנים להשפיע על היהודים לעבור ל"עבודה" בערים אחרות, שמשמעותה האמיתית היה שליחה למחנה השמדה. כאשר ראו הרבנים כי לא מעט יהודים נוטים לקבל את ההצעה ביאושם, כנסו ישיבה מיוחדת שבה השתתף הרב ראובן הורוביץ, ובה הוחלט לומר ליהודים לא לנסוע כי מדובר בשליחה להשמדה ולא לכל עבודה שהיא. הרב הורוביץ הצטרף למפקדה של המרד כשהוחלט עליו, ואף השתתף בליל הסדר במפקדה הראשית ברחוב זמנהוף 21, שאותו ערך הרב יוסף אלכסנדר זמלמן מפשדץ (פשייץ'), בעצמו פעיל במרד במחתרת אצ"י (המחתרת היהודית שלצידה פעל אי"ל). בהמשך עברה המפקדה לרחוב מילה 18. בי"ז בניסן תש"ג הוצת הבונקר של מפקדת המרד, וממנו יצאו כ-30 בחורי ישיבה עם נשק ואליהם הצטרפו הרבנים זמלמן והורוביץ. כולם נכנסו לרחוב זמנהוף 44 ומשם ניהלו את הקרב האחרון נגד הנאצים, שבו נהרג הרב הורוביץ כמו גם הרב זמלמן ואחרים. אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך ב. הלל זיידמן, יומן גיטו ורשה. על הרב ראובן הורוביץ באתר "זכור - אמונה בימי השואה"
תיבת ההפתעות

תיבת ההפתעות הייתה תוכנית טלוויזיה לילדים אשר שודרה בערוץ הילדים בין השנים 1991–1993. מיכל ינאי הנחתה את התוכנית שהייתה מיועדת לגיל הרך. התוכנית שודרה בין השעות 13:30 ל-14:30 מדי יום. במסגרת התוכנית הגישה ינאי מספר פינות - בהן פינת לימוד קסמים, פינת לימוד אותיות, הקראת מכתבים של הצופים ועוד. ינאי אף גילמה מספר דמויות. בקיץ 1992 הצטרף אל ינאי למשך הקיץ הפיל "אפילו" (בדיבובו של מיכאל וייגל). שבהמשך כיכב בעונה הראשונה של "המחסן של כאילו" ובתוכנית משלו שבה הוא טס לארצו במטוס. בשנת 1993 התוכנית הסתיימה והחלה להיות משודרת בתוכנית בשם "גינת ההפתעות". "תיבת ההפתעות", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית תוכניות ילדים נוסטלגיות - תיבת ההפתעות באתר נוסטלגיה 90 קטע מתוך תיבת ההפתעות, סרטון באתר יוטיוב תיבת ההפתעות עם אפילו, סרטון באתר יוטיוב
רחל הוכמן

רחל הוכמן (נולדה ב-10 בספטמבר 1944) היא מורה לפיתוח קול, ממייסדי ההדרכה הקולית בישראל ומפתחת שיטת 'השירה הטבעית' (Natura Canto). נולדה בקיבוץ מעברות, הוכמן היא בתו של המלחין הקלאסי נסים נסימוב. בוגרת האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב במגמת ביצוע והוראת פיתוח קול. במלחמת יום הכיפורים נהרג בעלה יצחק הוכמן (הוכלה), מורה לחינוך גופני. בנם הוא השחקן אורי הוכמן ובתם מיכל הוכמן שחקנית תיאטרון וקולנוע. הוכמן לימדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, בסמינר הקיבוצים ובאקדמיה למוזיקה בירושלים.הייתה ראש החוג לפיתוח קול בבית הספר למוסיקה של הקריה האקדמית אונו. היא משמשת זה שנים רבות כמדריכה קולית בהפקות רבות בכל התיאטראות בישראל ומלמדת פיתוח קול שחקנים וזמרי פופ. הוכמן שימשה כמדריכה קולית בהפקות מוזיקליות עם מוזיקאים בינלאומיים כמו קרלוס מירנדה ושימשה כמדריכה הקולית של הלהקות הצבאיות ושל תיאטרון צה"ל. הדריכה את המקהלה הקאמרית של תל אביב בניצוחו של מיכאל שני. בין עבודותיה בתיאטרון הרפרטוארי בארץ: 'הילד חולם' ו'כריתת ראש' מאת חנוך לוין ובבימויו, 'המצליחים' מאת עלי מוהר ויוני רכטר בתיאטרון החאן, הנפש הטובה מסצ'ואן ומעגל הגיר הקווקזי בתיאטרון הקאמרי ועוד. הוכמן הכשירה דור של מורים לפיתוח קול העושים שימוש בשיטתה, ממובילי ההדרכה הקולית בישראל, כמו דלית כהנא, יסמין גמליאל ויניב ברוך.מאיה אבידן. נעמה לוי. שיר ביטון. נועה רדלמן. היא בעלת טור קבוע בביטאון 'מילה' של המרכז הישראלי למקהלות וחבורות זמר.בין תלמידה:יהורם גאון.גלי עטרי.נורית גלרון.יהודית רביץ.עופרה חזה.מירי מסיקה.קרן פלס.יובל דיין.הראל סקעת.רן דנקר.שירי מימון. נינט.ציפי שביט.מוקי.חנן בן ארי.עמרי גליקמן.מרינה מקסימיליאן.אניה בוקשטיין.מאיה דגן.יהודה פוליקר.יסמין לוי.ועוד רבים בהפקות תיאטרון ומחזות זמר בשיטתה של הוכמן מודרכים התלמידים להפיק את קולם ולגרום לתהודתו בצורה טבעית, בדומה לקול אותנטי שמקורו למשל בצעקה, צחוק או בכי. הטכניקה העיקרית הנלמדת תחת הדרכתה היא 'לכוון את הצליל לאף' ולהדגיש שם את תהודתו. הגוון האפי (מלשון אף) של קול המואזין כשהוא קורא למאמינים לתפילה הוא הבסיס לשיטת הלימוד. הוכמן מרבה להסתייע בדימויים מילוליים המדגישים את התחושה שבהפקת הצליל, דימויים המסייעים לתלמידיה לתפוס מושגים מוזיקליים מופשטים שקשה להפנימם ללא התנסות אישית ישירה. על אף שהשכלתה האקדמית של הוכמן היא קלאסית, מתמקדת שיטתה בביצוע מוזיקלי של חומרים מגוונים. טכניקת השירה הטבעית שהיא מלמדת משרתת רפרטואר רחב הכולל פופ, רוק, מוזיקה אתנית, תיאטרון, מחזות זמר ועוד. גישתה מתעלת את טכניקת הלימוד לשירות האמירה ודרישות הרפרטואר וככזו היא פרקטית ומכוונת-ביצוע. הוכמן מרבה להדגיש כי אין בפיתוח הקול כדי לפגוע ביצירתיות של הזמר וכי מטרתה איננה לשנות את הקול של הזמר אלא להעניק לו כלים מעשירים תוך שמירה על הסגנון הטבעי ועל הצבע הקולי הייחודי שלו. מדיה וקבצים בנושא רחל הוכמן בוויקישיתוף גלריית תמונות מכיתת אמן עם רחל הוכמן באתר שח"ם ראיון מצולם עם רחל הוכמן באתר youtube מופע לרגל יום הולדתה ה-70 של רחל הוכמן באתר youtube רחל הוכמן, בארכיון הבימה
ג'ורג'יה (סרט)

ג'ורג'יה (באנגלית: Four Friends) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הדרמה, שיצא לאקרנים בשנת 1981. הסרט בוים על ידי ארתור פן ומבוסס על האוטוביוגרפיה של התסריטאי סטיב טשיך. הסרט פותח צוהר לשנות ה-60 של המאה העשרים ואל הטראומה האמריקנית בעקבות מלחמת וייטנאם, לצד נושאים כגון זכויות האדם, הפוליטיקה של המגדר, ותרבות הסמים. כל זאת דרך סיפורו של נער ממוצא יוגוסלבי הגדל באינדיאנה. הסרט מתאר ארבעה צעירים בני המעמד הבינוני-הנמוך בעיירה תעשייתית קטנה בצפון ארצות הברית. הסרט מתחיל עם סיום לימודיהם בתיכון בשנת 1961 כשהם פונים כל אחד לדרכו. הם נפגשים שנית בסוף העשור הסוער של שנות השישים ותחילת שנות השבעים. זהו סרט חניכה ובה בעת גם סיפור "התפכחותה" של ארצות הברית באותן שנים סוערות. "ג'ורג'יה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ג'ורג'יה", באתר נטפליקס "ג'ורג'יה", באתר AllMovie (באנגלית) "ג'ורג'יה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ג'ורג'יה", באתר אידיבי "ג'ורג'יה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים אמריקאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הגפן

בית הגפן הוא מרכז ערבי-יהודי לתרבות, חברה, נוער וספורט השוכן בשכונת ואדי ניסנאס בחיפה ומאוגד כעמותה עירונית רשומה. המבנה הראשי של המרכז נבנה בסוף המאה ה-19, בפינת רחוב הגפן של היום ודרך ההר (שדרות הציונות של היום), שחיברה בין שכונות העיר התחתית לכרמל. בשנת 1910 נפתח במבנה מלון "הרצליה", שהוקם על ידי משפחת הלוי-אפשטיין אשר עברה מיפו לחיפה. הקומה השנייה של המבנה שימשה למגורי אורחי המלון, חדר הסבה וחדר אוכל. בקומה הראשונה התגוררו בני המשפחה וכן שימשה לשירותי המלון. בחצר המבנה היו עצי פרי, גן ירק ובור מים לאגירת מי גשמים. מלון זה היה המלון הראשון בבעלות יהודית שהיה ברמה אירופאית שהוקם בחיפה. המזון שהוגש בו היה כשר. בשנת 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, המלון הוחרם על ידי השלטון העות'מאני כדי לשכן בו את קציני המטה העות'מאני-גרמני. משפחת לוי-אפשטיין נדרשה לפנות את המלון תוך 48 שעות תוך השארת כל רכושה במלון. עם התחלת המנדט הבריטי, עבר מלון הרצליה למבנה ברחוב אלנבי 7. בתקופת המנדט הבריטי, ובשנים הראשונות של מדינת ישראל שכן במבנה בית ספר עממי לילדי הסביבה. המבנה הוא בית אבן דו-קומתי, בעל צורת צלב וחלונות מקושתים שמעליהם חלונות עגולים קטנים. המבנה מחופה בגג רעפים שלו מספר גמלונים. בשנת 1963, בתקופתו של ראש העיר אבא חושי ובעידודו, הפך המבנה למרכז יהודי-ערבי שמטרתו לקדם סובלנות ודו-קיום של בני הדתות השונות בחיפה. המרכז הוקם על ידי פרופ' יעקב מלכין. במהלך השנים צורפו שני מבנים נוספים למרכז היהודי-ערבי בנוסף למבנה ברחוב הגפן 2. מעברו השני של הכביש נמצאת הספרייה לילדים ע"ש קלור שנבנתה בתחילת המאה ה-20 כבית מגורים. במבנה שכנו בית חולים ממשלתי ובתי ספר עד שצורף לבית הגפן. כמו כן, הבניין שבו ממוקם האולם משמש את משרדי תיאטרון אל כארמה והוא עיקר השימוש בו. בבית הגפן מתקיימים סדנאות ומפגשים, תערוכות, ימי עיון וכנסים. המקום משמש גם מרכז קהילתי לנוער ולמבוגרים. המרכז פועל כעמותה הממומנת על ידי עיריית חיפה באמצעות הקרן לחיפה, משרד החינוך התרבות והספורט ותורמים. המרכז שותף לפסטיבל החג של החגים, שבמסגרתו מתקיימות בו תערוכות. מסלול האמנות המתקיים בפסטיבל יוצא מגלריית בית הגפן אל רחובות שכונת ואדי ניסנאס. "תיאטרון אל-כארמה" נוסד בשנת 1968 ומפיק הצגות בשפה הערבית כולל מחזאות מקורית. התיאטרון הופיע ברחבי העולם. בין במאי התיאטרון נמנה גם השחקן והבמאי סלים דאו שניהל את התיאטרון בשנים 1986-1998. לפניו ניהל את התיאטרון מחמוד סובאח (משפרעם). אחריו מאז 1998 כיהן קאסם שעבאן משעב שסיים תפקידו באוקטובר 2011. החל משנת 2012 המנהל החדש הוא ראיד נסרללה. חלק מעובדי המרכז משמשים מנחים במפגשים שהוא מקיים. כמו כן, המנחים אחראים למפגשי ילדים יהודים מוסלמים ונוצרים בבתי הספר בחיפה. יש בו גם מנחים העובדים עם המרכז הרוחני של הדת הבהאית ומסייעים בהנחיית המטיילים בגנים הבהאים. מדיה וקבצים בנושא בית הגפן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הגפן אלבום לאבא חושי - מזכרת מבית הגפן מתוך הארכיון ע"ש אבא חושי, האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה בית הגפן, באתר "גיידסטאר ישראל" בית הגפן - מרכז ערבי יהודי לתרבות חברה ונוער (חיפה), דף שער בספרייה הלאומית יואב פוגלסון, חיפה - ביטאון העמותה לתולדות חיפה, גיליון 5, דצמבר 2007, עמ' 18-17 אות הוקרה לפרופ' יעקב מלכין שהקים את בית רוטשילד ובית הגפן באתר עיריית חיפה
חזקיה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אישים ביהדות: חזקיה – מלך ממלכת יהודה משושלת בית דוד רבי חזקיה (זוהר) – דמות המוזכרת בספר הזוהר כתנא בן הדור הרביעי חזקיה (אמורא) – אמורא ארץ-ישראלי בדור השני, בנו של רבי חייא ורבו של רבי יוחנן רבי חזקיה – אמורא ארץ-ישראלי בדור הרביעי, תלמידו של רבי ירמיה ורבו של רבי מנא חזקיה בן מנוח – המכונה חזקוני יהודה בן חזקיה – הידוע גם כ"יהודה הגלילי", היה מנהיג כת דתית יהודית בסוף תקופת בית שני, אשר מרדה נגד האימפריה הרומית. חנניה בן חזקיה בן גרון – תנא שחי בתקופת בית שמאי ובית הלל. הרב חיים חזקיהו מדיני – אחרון מהמאה ה-19, מחבר הספר שדי חמד אחרים: אבנר חזקיהו – שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי. יצחק חזקיה – שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי. מלאכי חזקיה (במקור:מלאכי חזקיהו) – מבכירי קרייני החדשות בתחנת הרדיו "קול ישראל". אורי חזקיה – סטנדאפיסט ישראלי, בנו של מלאכי חזקיה. אישים ששמם הפרטי הוא חזקיה