laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גטו סוסנוביץ

גטו סוסנוביץ היה גטו יהודי שהוקם בעיר סוסנוביץ שבמחוז שלזיה עילית בפולין הכבושה בתקופת השואה. . לפני מלחמת העולם השנייה חיו בסוסנוביץ כ-30,000 יהודים, שהיוו כ-20% מאוכלוסיית העיר. לאחר הכיבוש הגרמני גרשו הנאצים לסוסנוביץ את היהודים מהקהילות הקטנות שבסביבתה, בשיאו היו בגטו כ-45,000 איש. סוסנוביץ ובנדין הסמוכה הפכו לעיירות מרכזיות באזור זגלמביה שעדיין היו מיושבות על ידי יהודים. העיר, הממוקמת על הגבול בין פולין לגרמניה לפני המלחמה, נכבשה על ידי גרמניה הנאצית בימים הראשונים של הפלישה לפולין בספטמבר 1939. יהודים מקומיים רוכזו באופן מיידי והחל מסע הוצאות להורג ראשונות. זמן קצר לאחר מכן, הוקם הגטו. ב-9 בספטמבר, נשרף בית הכנסת הגדול בסוסנוביץ. בגטו הוקמו יודנראט בראשותו של משה מרין וכן משטרה יהודית. בחודשים הראשונים של שנת 1940 נוצר בסוסנוביץ "המשרד המרכזי של המועצות היהודיות בשלזיה עילית" בראשותו של מרין, שייצג כ-45 יישובים. בהמשך הפך מרין לידוע לשמצה כ"דיקטטור של היהודים" באזור זגלמביה, כשבכוחו לקבוע חיים או מוות של היהודים המקומיים. בסוסנוביץ הוקם מחנה עבודה מקומי ובו סדנאות שונות, תחת פיקוחם של הגרמנים. למחנה עבודה זו הובאו יהודים מיישובי הסביבה למשל מסלווקוב. מאז הוקם הגטו, החלו יהודים להישלח למחנות עבודה והשמדה במעין 'טפטוף' קבוע. בסוף אפריל 1942 נשלח צו התייצבות ליהודי הגטו, אלפי יהודים, בינייהם נטולי משפחות עבודה, זקנים ומשפחות מרובות. למתייצבים נאמר שיעד הגירוש הוא טרזין, בעוד שיעד הגירוש היה אושוויץ. ב-10 במאי 1942 התרחש מועד גירוש נוסף לאושוויץ. מעטים מהמועמדים לגירוש התייצבו, ולפיכך הגסטאפו, בסיוע המשטרה היהודית והיודנרט הוביל לתפיסת יהודים נוספים. בשילוחים שהתרחשו בשנת 1942 בחודש מאי גורשו 1500 יהודיים, וביוני גורשו 2000 יהודיים. ב-12 באוגוסט 1942 בוצעה סלקציה המונית בגטו. תושבי הגטו נקראו להירשם. בפועל התרחשה סלקציה לקראת גירוש. כ-22,000 מיהודי סוסנוביץ' התייצבו למפקד, וכ-4,000 יהודים גורשו לאושוויץ. ב-15 במרס 1943 הושלמה העברת התושבים הפולנים מגטו שרודולה והחלו להעביר את יהודי סוסנוביץ לגטו זה. מאוקטובר 1942 עד ינואר 1943 הגטו הועבר למחוז סרודאלה הגובל בגטו בנדין. בשלב זה, כ-13,000 יהודים עדיין חיו בסוסנוביץ. אלפי יהודים גורשו מהגטו לאושוויץ ביוני 1943. הגטו חוסל חודשיים לאחר מכן, בחודש אוגוסט, וכמעט כל היהודים שנותרו בו גורשו גם כן לאושוויץ. כמה מאות יהודים נותרו בגטו שרודאלה, שחוסל בינואר 1944. פעילות מחתרתית בגטו סוסנוביץ אורגנה על ידי תנועות הנוער הציוניות גורדוניה והשומר הצעיר. במהלך הגירוש הסופי באוגוסט 1943, הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בבנדין וסוסנוביץ קיים מרד נגד הגרמנים, כאקט אחרון של התרסה, אך הוא לא צלח, ומרבית הלוחמים היהודים נהרגו מול הכוחות הגרמניים העדיפים. התנגדותם של תושבי הגטו מונצחת באחד מרחובותיה של סוסנוביץ, הנושא את השם "רחוב גיבורי הגטאות". מדיה וקבצים בנושא גטו סוסנוביץ בוויקישיתוף סוסנובייץ (Sosnowiec), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מאיר שמעון גשורי (עורך), ‏ספר יזכור לקהילת סוסנוביץ, בספריית העיר ניו יורק, "ספר סוסנוביץ והסביבה", 1973 "סוסנובייץ", באתר JewishGen (באנגלית) משה מרין (אנגלית) מתוך אנציקלופדיה YIVO ליהדות מזרח אירופה אלכסנדרה נמיסלו, סוסנובייץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 162–166), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) גבריאל שטרסמן ויוסף חריף, "גרמני, יליד שרונה, שיודע עברית ואידיש" הטיל פחדו על גיטו סוסנוביץ, מעריב, 4 במאי 1961 סוסנובייץ (Sosnowiec), באתר יד ושם
באנשי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... באנשי – ישות על־טבעית מהמיתולוגיה האירית. באנשי (קומיקס) – דמות גיבור-על של מארוול קומיקס. באנשי (סדרת טלוויזיה) – סדרת דרמה אמריקאית. בננה באנשי – קוקטייל בנשי (פירושונים)
מאניטולין

מאניטולין (באנגלית: Manitoulin) הוא אי בימת יורון שבאונטריו, קנדה. האי הוא אי האגם הגדול בעולם, שטחו 2,766 קמ"ר והוא האי ה-172 בגודלו בעולם כולו. על פני האי ישנם אגמים רבים, שבתוכם איים, כשעל חלקם ישנם אגמים גם כן. משמעות שם האי בשפה הילידית היא "אי הרוחות", והוא שימש כאתר מקודש עבור השבטים המקומיים. האדם האירופאי הראשון שהתיישב על האי היה כומר ישועי, שפתח מיסיון על האי בשנת 1648. הגעת האדם הלבן גרמה להתפרצות מגפות בקרב הילידים, שמערכת החיסון שלהם לא הייתה עמידה בפני המחלות האירופאיות. האי נשאר שומם כמעט במשך 150 שנה. רק בשנת 1812 חזר האי ויושב על ידי השבטים המקומיים, ובשנת 1862 הותר גם למתיישבים אירופאיים להתיישב באי. אוכלוסיית האי (נכון ל-2016) מונה 13,255 תושבים. רובם (61.1%) לבנים והשאר ילידים קנדיים. מדיה וקבצים בנושא מאניטולין בוויקישיתוף התאחדות התיירות של האי מאניטולין, באתר www.manitoulintourism.com (באנגלית) הנתונים באתר המפקד. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של קנדה ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חניבעל: מקור הרוע

האם התכוונתם ל... חניבעל: מקור הרוע (ספר) – ספר מאת תומאס האריס חניבעל: מקור הרוע (סרט) – סרט המבוסס על הספר
פדהצור

פדהצור הוא שם משפחה עברי. בספר במדבר מצוין פדהצור כאביו של גמליאל, נשיא שבט מנשה. האם התכוונתם ל... בתנ"ך, אביו של גמליאל. אלעזר יעקב פודהורצר – מראשי היישוב היהודי בצפת, שד"ר ומגואלי מירון דוד פדהצור – עיתונאי ופובליציסט ישראלי משה פדהצור – מראשי היישוב היהודי בצפת משה פודהוצר – רבה של הרימלוב, גליציה, אבי משפחת פודהוצר-פודהורצר-פדהצור משה פודהורצר – תעשיין ואיש עסקים ישראלי, כיהן כמנכ"ל טמפו משקאות ראובן פדהצור – טייס קרב וקברניט, מרצה וחוקר לענייני ביטחון עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור – ספר ילדים עברי מאת אפרים סידון
טיל (משקע)

טיל (Till), טיל קרחוני (glacial till) או מִרְבַּץ מוֹרֵנָה הוא משקע בלתי ממויין. הוא חלק מהסחופת הקרחונית והוא מושקע על ידי קרחון. הרכבו משתנה בין חרסיות, לתערובת של חרסיות, חול, חצץ ובולדרים. חומרים אלה הם תוצאה של ההסעה הקרחונית. סלע הקרקעית נתון לשחיקה של הקרחון, שימשיך לסחוף את החומר הלאה. הטיל מושקע במורנות השונות, אם בתת-הקרחון, המורנה הצידית או מורנת הקצה. עם הפשרת הקרחון, יוסעו משקעי הטיל (הקלים דים להסחף במי הפשרת הקרח), הלאה. באגמים קרחוניים, יושקעו כוורוות (varves). הטיל עשוי להכיל גם מינרלים בעלי ערך שנסחפו על ידי הקרחון, כמו אבני חן ואף יהלומים (יהלומים נמצאו בטיל קרחוני בצפון אמריקה -בקנדה ובארצות הברית -במדינות וויסקונסין ואינדיאנה). סחיפה סחף גאומורפולוגיה קרחונית מורנה (גאוגרפיה) מדיה וקבצים בנושא טיל בוויקישיתוף טיל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) השם שהאקדמיה העברית נתנה ל-till‏ מִרְבַּץ מוֹרֵנָה במילון קרקע (תשכ"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
זריחת הארץ

זריחת הארץ (באנגלית: Earthrise) הוא תצלום של כדור הארץ הזורח מעל פני הירח, שצולם על ידי האסטרונאוט ויליאם אנדרס ב-1968 במהלך משימת אפולו 8. התמונה נכללה בסדרת 100 התמונות המשפיעות ביותר בכל הזמנים של טיים מגזין ונחשבת בתור "התצלום הסביבתי המשפיע ביותר שצולם". זריחת הארץ הוא שמו של תצלום AS8-14-2383 של נאס"א שצולם במהלך משימת אפולו 8. מפקד המשימה, האסטרונאוט פרנק בורמן, צילם תמונה דומה בשחור לבן בטרם צולמה תמונה זו. התמונה צולמה בשנית על ידי אנדרס עם סרט צילום צבעוני, ולמעשה זו התמונה שזכתה לפרסום. התמונה צולמה במהלך המסלול סביב הירח ב-24 בדצמבר 1968, באמצעות מצלמת הסלבלד. במצלמה היה סרט פילם אשר יוצר במיוחד על ידי חברת קודאק. ניתן להאזין להקלטה של האירוע, בו שלושת אנשי הצוות, אנדרס, בורמן וג'יימס לוול משוחחים ברגע הצילום. צולמו הרבה פריימים מהרגע הזה, כפי שניתן להבין גם מהקלטת האירוע, בהוראתו של בורמן. לאחר שאנדרס צילם (הגדרות הצילום היו 1/250 השנייה וצמצם F/11), צילם גם לוול עוד שתי תמונות, אך בהגדרות צילום שונות. באוטוביוגרפיה של בורמן ניתן למצוא תמונה בגודל כמעט עמוד שלם רפרודוקציה של צילום השחור לבן אותו צילם מהאירוע, יחד עם הכיתוב "אחת התמונות המפורסמות בהיסטורית הצילום - צולמה לאחר שלקחתי את המצלמה מאנדרס". בורמן היה מפקד המשימה, ועוד ציין בספרו כי זו התמונה ששירות הדואר השתמש בה על בול, ואין עוד הרבה צילומים ששוכפלו כמו תמונה זו. אך כפי שנכתב קודם, התמונה שמופיעה בספרו של בורמן אינה זהה לתמונה שצילם אנדרס, כאשר מלבד המיקום השונה של כדור הארץ, גם צורת העננים שונה. התצלום מופיע בספר שהוציא מגזין לייף "100 צילומים ששינו את העולם". ב-1969 הפיק שירות הדואר האמריקאי בול עם פרטים מתמונה זו, עם הכיתוב "...In the beginning God" (בראשית ברא אלוהים). The Blue Marble נקודה כחולה חיוורת מדיה וקבצים בנושא זריחת הארץ בוויקישיתוף ״הזריחה ששינתה את העולם״ - פרק על התמונה בהסכת ״עושים מינהר״ 100 Photographs that Changed the World by Life - The Digital Journalist, digitaljournalist.org הקלטה של נאס"א מהאירוע
איי פאראסל

איי פאראסל, הנקראים בסינית איי סישָה (Xīshā בפין-יין, 西沙群岛 בסינית או איי חואנג-סה בווייטנאמית), הם קבוצה של מעל 30 איים בים סין הדרומי, כ -320 ק"מ דרומית-מזרחית להינאן ובמרחק דומה צפונית-מזרחית למרכז וייטנאם. שנמצאים תחת ריבונותה של הרפובליקה העממית של סין, למרות שגם טאיוואן ווייטנאם טוענות לבעלות עליהם. בסוף המאה התשע עשרה צרפת תבעה את האיים כחלק ממושבת וייטנאם שלה, ואחרי שהצרפתים נסוגו מווייטנאם בשנת 1954 טענה זו עברה לדרום וייטנאם. האיים היו נתונים תחת עימותים צבאיים בין צבאות סין ווייטנאם, אך ב-1974 הצליחה סין לבסס את שלטונה על האיים. ניהול האי נמצא תחת אחריותו של הממשל של מחוז האינאן שבדרום סין. הממשל בהאינאן הקים ביולי 2012 את העיר סאנשה, שתחום שיפוטה כולל את קבוצת האיים, על מנת לחזק את הטענה הסינית לבעלות על האיים. מדיה וקבצים בנושא איי פאראסל בוויקישיתוף איי פאראסל ייפתחו בקרוב למטיילים, באתר הרדיו הבינלאומי של סין בעברית איי פאראסל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ibiblio.org, Lighthouses of China: Xīshā (Paracel Islands) ערך זה הוא קצרמר בנושא איים ובנושא גאוגרפיה של אסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זאב קרן

זאב קרן הוא מנהל אמנותי וכוריאוגרף של מחול ישראלי לבמה. קרן מכהן בתפקיד המנהל האמנותי של פסטיבל מחול יזרעאלי המתקיים בחג השבועות במועצה אזורית עמק יזרעאל במסגרת פסטיבל חלב ודבש, וכן כוריאוגרף ומנהל אמנותי של להקת המחול אלון יזרעאל, להקות המחול האירוס הנצרתי מנצרת עילית, להקת המחול רוקדים ישראל מגן יבנה ועוד. יצירותיו של קרן מביאות לבמה תמונות מהווי הישראלי והיהודי ומ"המקורות" בארץ ישראל. הוא יצר כ-100 ריקודים לבמה, כגון: ריקוד הכותנה, ניגון קראקוב, היא יושבה לחלון, הנוקדים, חוטפי התפוזים, כוחו של ניגון ועוד רבים. בנוסף מפיק קרן מזה 20 שנה מופעים בפסטיבל מחול כרמיאל, וכן היה שותף בהפקת אירוע יום העצמאות של הקהילה היהודית בפרנקפורט - גרמניה. קרן חבר בדירקטוריון הישראלי של המועצה הבינלאומית לפסטיבלי פולקלור ואמנות עממית הס.י.או.ף ושל מעת"ף- המרכז הישראלי לחילופי תרבות עממית ופולקלור. קרן הוזמן ללמד כוריאוגרפיה בארץ ובעולם: במוסקבה ובסנט פטרבורג שברוסיה. בקייב ובחרקוב שבאוקראינה. פרנקפורט ובברלין שבגרמניה. בלונדון, אנגליה. בוויטבסק, בלארוס. ריקוד הכותנה, מבצעת להקת המחול אלון יזרעאל, פסטיבל מחול יזרעאלי 2010, סרטון באתר יוטיוב ניגון קראקוב בביצוע להקות המחול אלון יזרעאל והאירוס הנצרתי בפסטיבל כרמיאל 2006, סרטון באתר יוטיוב היא יושבה לחלון בביצוע להקת המחול אלון יזרעאל בפסטיבל מחול יזרעאלי 2013, סרטון באתר יוטיוב הנוקדים בביצוע להקת המחול אלון יזרעאל בפסטיבל מחול יזרעאלי 2010, סרטון באתר יוטיוב
אליהו גוז'נסקי

אליהו (אַליוֹשָה) גוֹזַ'נסקי (ביידיש: גאָזשאַנסקי; 1 באוגוסט 1914 – 21 בדצמבר 1948) היה ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל. אליהו גוז'נסקי נולד כבן יחיד לפרידה ויצחק גוז'נסקי בסנקט פטרבורג. ב-1917 עברה המשפחה להורדנה, שם הצטרף לתנועת השומר הצעיר. בגיל 16 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ גליל ים. אחר כך התקבל לבית הספר מקוה ישראל ושם הצטרף לתנועת ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי, כרבים מחברי התנועה שהגיעו מהתנועות הכחולות. ב-1933 נשא לאישה את אסתר (לבית אנקורי). ב-1936 חזר לפולין על מנת ללמוד בבית הספר למודדים מוסמכים בהורדנה, שם הצטרף לתנועה המקבילה הפולנית. באחת מפעולות התנועה, שפעלה במחתרת, נאסר ונדון לשמונה שנות מאסר, אך השתמש בנתינותו הארצישראלית ושב לארץ ישראל ב-1938. בארץ ישראל עבד במקצועו כמודד עבור הצבא הבריטי וכפועל בפרדסים. חזר לפעול במסגרת המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, שפעלה כמחתרת לכל דבר. הוא נבחר כחבר ועד הסניף בתל אביב ואחרי הריגתו של מזכיר הסניף בידי הבולשת הבריטית ביולי 1941 הפך לאחראי על פעילות האיגוד. מאחר שהתנועה הוגדרה על ידי הבולשת כמחתרת נעצר ב-1941 ונכלא לזמן-מה. עם שחרורו מהכלא החל לעבוד במלטשת היהלומים "כוכב". עד מהרה נהפך למנהיג שביתות בענף, וכשיצאה המפלגה מן המחתרת נבחר לנציגהּ במועצת פועלי תל אביב. על אף שהפך להיות חלק מהממסד הפועלי, השלטונות הבריטים מחד ו"ההגנה" מאידך המשיכו לעקוב אחר פעילותו הפוליטית. כמנהיגים פוליטיים אחרים בתקופה נהג גוז'נסקי לכתוב מאמרים, שירים וכיוצא בזה. חלק ממאמריו פורסמו ב"קול העם", ביטאונה של מפלגתו. מיד עם קום המדינה היה בין המארגנים של ועידת האיחוד בקולנוע מאי בחיפה, שבה התמזגו המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) והליגה לשחרור לאומי לתנועה אחת, היא המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). חודשיים לאחר מכן יצא לפולין על מנת לייצג את המפלגה המאוחדת בוועידת האיחוד של שתי מפלגות הפועלים, הסוציאליסטית והקומוניסטית, בשובו נהרג בתאונת מטוס ביוון. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. השאיר אחריו אישה ובן – יורם, לימים בעלה של חברת הכנסת תמר גוז'נסקי. גראָדנע, [תל אביב: חמו"ל, 1945]. (ביידיש) גרודנה; הקדמה: מאיר וילנר; תרגום מאידיש: ברזילי נוף, תל אביב: המפלגה הקומוניסטית הישראלית, תשל"ח. מעמד הפועלים במערכה, תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, תש"ו. לאחר מותו: דער מענטש האָט געזיגט: א כראָניק פון א שטאָט, ורשה; תל אביב: יידיש בוך, 1949. (ביידיש) (רומן) האדם ניצח: כרוניקה של עיר; תרגם מאידיש: מאיר פרוש, בת ים: תמר ויורם גוז'נסקי, 2011. במערכות המעמד והעם: קובץ מאמרים ונאומים, תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1959. תמר גוז'נסקי (עורכת), קום התנערה!: אליהו (אליושה) גוז'נסקי – כתביו ועליו, חיפה: פרדס, תשס"ט 2009. הספר קום התנערה!: אליהו (אליושה) גוז'נסקי – כתביו ועליו (2009), באתר של תמר גוז'נסקי א. גוז'נסקי הובא לקבורות, על המשמר, 14 בינואר 1949 * דני רכט, בית אליושה, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" על גוז'נסקי, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" אליהו גוז'נסקי (1914-1948), דף שער בספרייה הלאומית אמנון לורד, מי רצח את החבר סיומה?, באתר News1 מחלקה ראשונה היום הלווית 12 חללי האוירון, חרות, 13 בינואר 1949
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (מדריד)

המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (ספרדית: Museo Nacional Arqueológico או MAN) הוא מוזיאון לאומי ארכאולוגי השוכן במבנה מהמאה ה-19 שתוכנן על ידי האדריכל פרנסיסקו אלארקון (Francisco Jareño y Alarcón). המוזיאון נוסד בשנת 1867 על ידי צו מלכותי של איזבלה השנייה, מטרת המוזיאון הייתה לאחסן את האוספים של מלכי ספרד בתחומים: נומיסמטיקה, ארכאולוגיה, אתנוגרפיה ופריטי אמנות דקורטיביים. המוזיאון וממוקם ליד פלאסה דה קולון והוא חולק את המבנה עם הספרייה הלאומית של ספרד. המוזיאון עבר למבנה הנוכחי בשנת 1895. המבנה בסגנון אדריכלי נאו-קלאסי נבנה בין השנים 1866–1892. בשנת 1968 עבר המבנה שיפוץ ושטח המוזיאון הורחב משמעותית. המוזיאון נסגר לקהל ביולי 2011 ופתיחתו מחדש מתוכננת לסוף שנת 2013 או תחילת שנת 2014. המוזיאון כולל מוצגי אמנות מהתקופות ההפרהיסטוריות ועד המאה ה-19, בעיקר מחצי האי האיברי. בין המוצגים המפורסמים במוזיאון נמצאים מספר פסלים עתיקים, קופסת אחסון עשויה שנהב, חשבוניית כרטיסים של נפייר, חלק מאוצר גוורסאר (Treasure of Guarrazar) ואוסף פסיפסים רומיים, ממצאים קלטים, אטרוסקים וממצרים העתיקה. בנוסף, כולל המוזיאון בתא תת-קרקעי העתקי ציורים מתקרת מערת אלטאמירה. המוזיאון מכיל אוספים רבים של פסלים ביניהם פסל גודאה המתפלל - פסל של גודאה, שליט העיר השומרית לגש פסל הגברת מבאזה (אנ') - הפסל נמצא בשנת 1971 בעיר באזה בגרנדה בספרד. הפסל מתוארך למאה ה-4 לפנה"ס תכשיטי אוצר גוורסאר - 26 כתרים וצלבים מזהב, שניתנו לכנסייה הקתולית על ידי מלך הויזיגותים במאה השביעית בהיספניה. פסל הגברת מאיביזה - (אנ') פסל מהמאה השלישית שנמצא באי איביזה מומיות וארונות קבורה מצריים המוזוליאום של פוסו מורו (גר') - המוזוליאום נמצא בשנת 1970 בחפירות אכאולוגיות במחוז אלבסטה בדרום ספרד. הוא מתוארך לסוף המאה ה-6 לפנה"ס פסל הגבירה מאלש (אנ') פסל מהמאה ה-4 שהתגלה במקרה ב-1897 בעיר אלש בדרום מזרח ספרד. הסרקופג של קונסטנזה דה קסטיליה (ספ') - מהמאה ה-15, הייתה נכדתו של פדרו הראשון, מלך קסטיליה ואם מנזר סנטו דומינגו אל ריאל במדריד פסלה של ליוויה דרוסילה יושבת - אשתו של הקיסר הרומי אוגוסטוס פסלו של גודאה מתפלל הגברת מבאזה אחד הכתרים מזהב מאוסף אוצר גוורסאר פסל הגברת מאיביזה המוזוליאום של פוסו מורו פסל הגבירה מאלש פסלה של ליוויה דרוסילה הסרקופג של קונסטנזה דה קסטיליה מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (בספרדית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (בקטלאנית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (בגליסית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (בבסקית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (בצרפתית) המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה, ברשת החברתית פייסבוק המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתר המוזיאון ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא ספרד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרה ז'יד

אנדרה ז'יד (צרפתית: André Paul Guillaume Gide‏; 22 בנובמבר 1869 – 19 בפברואר 1951) היה סופר צרפתי, מגדולי סופרי צרפת במאה ה-20 וחתן פרס נובל לספרות לשנת 1947. אנדרה ז'יד נולד בפריז לאב שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטה של פריז. הוא גדל בסביבה מבודדת בנורמנדי והפך לסופר בגיל צעיר. בגיל 22 ב-1891 פרסם את הנובלה הראשונה שלו "יומניו של אנדרה ואלטר". בשנים 1893–1894 ערך מסעות בצפון אפריקה, התיידד עם אוסקר ויילד באלג'יר והחל לשכב עם גברים ולהעמיק בהומוסקסואליות. ב-1895, אחרי מות אמו, נישא לדודניתו מדלין רונדו, אך לא היו להם ילדים. ב-1916 הפך הנער מרק אלגרה בן ה-16, (לימים במאי קולנוע ידוע), למאהבו של ז'יד. ב-1918 פגש אנדרה ז'יד בדורוטי ביסי, שהייתה חברתו במשך למעלה משלושים שנה ותרגמה את כתביו לאנגלית. ב-1923 נולדה לו בת מאישה אחרת בשם אליזבת ון-ריסלברג. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפך אנדרה ז'יד למקור השראה לסופרים כאלבר קמי וז'אן-פול סארטר. ב-1923 פרסם ספר על הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי. ב-1924, כאשר הגן על יצירתו "קורידון" ועל ההומוסקסואליות שלו, גונה על ידי חלק ניכר של הציבור. הוא עצמו חשב כי הייתה זו הטובה שביצירותיו. אחרי 1925 החל לדרוש תנאים אנושיים לאסירים בבתי הכלא. ב-1926 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו. בשנים 1926 - 1927 ערך מסעות במושבות הצרפתיות שבמרכז אפריקה. הוא כתב על מסעותיו אלה: "מסע בקונגו" ו"בחזרה מצ'אד". במאמרים אלה הוקיע את האינטרסים הכלכליים של צרפת בקונגו ודרש רפורמה. הוא הוקיע במיוחד את השתלטותן של חברות צרפתיות על חלקים של המושבות באפריקה ואת ניצול האוצרות הטבעיים שלהן, בעיקר גומי. הוא תיאר כיצד מכריחים את הילידים לעזוב את הכפרים למשך שבועות רבים כדי ללקט את הגומי מן העצים, והשווה זאת לעבדות. במשך שנות השלושים הפך לקומוניסט, אך התאכזב מן הקומוניזם אחרי ביקורו ברוסיה הסובייטית. התנגדותו לקומוניזם גרמה לו לאבד רבים מחבריו הסוציאליסטים. ב-1942 אנדרה ז'יד עזב את צרפת והתגורר בתוניסיה עד סוף מלחמת העולם השנייה. ב-1947 זכה בפרס נובל לספרות. אנדרה ז'יד נפטר ב-1951, ובשנה שלאחריה הכנסייה הקתולית הכניסה את ספריו לרשימת הספרים האסורים. חסר המוסר, תרגם אביטל ענבר, מסדה, תל אביב, 1980. חסר המוסר, תרגם מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, אחוזת בית, 2024 מזייפי המטבעות, תרגם יהושע קנז, תל אביב, סימן קריאה, 1977. מרתפי הוטיקן, תרגם אביטל ענבר, עם עובד, תל אביב, 1984. השער הצר והסימפוניה הפסטורלית, תרגם אביטל ענבר, ירושלים, כתר, 1982. שיבת הבן האובד; פילוקטטס, תרגם יהושע קנז, ספרית פועלים, תל אביב, 1978. ביצות, תרגם ד"ר עירן דורפמן, כרמל, ירושלים, 2010. אחדים מספריו של אנדרה ז'יד תורגמו ליידיש. אנדרה ז'יד, ברשת החברתית Goodreads אנדרה ז'יד, באתר פרס נובל (באנגלית) אנדרה ז'יד, פותחים ספר: ביצות, אנדרה ז'יד, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2010 עילי ראונר, מדוע לכתוב ספר כדי לומר שהכל הבל הבלים?, באתר הארץ, 19 במרץ 2011 ערן סבאג, ‏"חיים של אחרים" על אנדרה ז'יד, באתר iCast‏, 18 בספטמבר 2011 יצחק לאור, השתיקה של מקהלת האינטליגנציה הצרפתית, באתר הארץ, 24 בינואר 2013 בני ציפר, יצירות של ז'יד ממליצות לא ללכת שולל אחר מראית העין, באתר הארץ, 15 ביולי 2024 ספריםפרוזה אנדרה ז'יד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אנדרה ז'יד בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אנדרה ז'יד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנדרה ז'יד (1869-1951), דף שער בספרייה הלאומית
אשור-דן השלישי

אשור-דן השלישי היה מלך אשור בתקופת האימפריה האשורית החדשה הוא מלך בין השנים 773‏-755 לפנה"ס. אשור-דן היה בנו של המלך אדד-ניררי השלישי, הוא מלך לאחר אחיו שלמנאסר הרביעי. מעט מאוד ידוע על תקופת מלכותו. שלטונו הוגבל על ידי השפעתם החזקה של נכבדים חשובים ובמיוחד מפקד הצבא האשורי הסריס שמשי-אילו (אנ'). שלטונה של אשור נחלש מאז מותו של אבי סבו שלמנאסר השלישי ותקופת שלטונו המשיכה מגמה זו. על פי הקאנון האפונימי של אשור בשנת 765 לפנה"ס פגעה מגפה באשור, ובשנים שלאחר המגפה המלך לא היה יכול לצאת למסעות מלחמה. (הנוהג האשורי היה שהמלך מוביל אחת לשנה מסע מלחמה). בשנת 763 לפנה"ס פרץ כנגדו מרד שנמשך 4 שנים עד שנת 759 לפנה"ס כשמגפה נוספת פגעה באשור. יורשו של אשור-דן היה אחיו אשור-ניררי החמישי. בשנת מלכותו התשיעית של אשור-דן, אירע ליקוי חמה אשר לפי חישוב אסטרונומי-מתמטי אירע בשנת 763 לפנה"ס. ליקוי חמה זה איפשר את תיארוכה של כל רשימת הלימו האשורית בין השנים 893 לפנה"ס – 666 לפנה"ס, ובכך תרם לקביעת הכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק. A. Kirk Grayson, Assyrian Rulers of the Early First Millennium BC II (858-754 BC), University of Toronto press, 1996
אדניום נפוח

אדניום נפוח (שם מדעי: Adenium obesum, נקרא גם "אדונית המדבר" ו"ורד המדבר") הוא פרח בסוג אדניום ממשפחת ההרדופיים. מחוץ למדבר, האדניום נפוץ כצמח נוי. האדניום הוא פרח מדברי. מקורו במדבריות של המזרח התיכון, חצי האי ערב ומזרח אפריקה. בשל מקורו המדברי, האדניום לא זקוק להשקיה רבה. הוא עמיד בפני חום אך רגיש לקור. בארץ ישראל הוא פורח בקיץ, ממאי עד אוקטובר. מומלץ לגדלו בעציץ, כיוון שבחורף רצוי להעבירו למקום מוגן מגשם ולחות. האדניום הוא שיח יחסית גדול. גובהו יכול להגיע עד ל-150 ס"מ, ורוחבו נע בין 50 ל-80 ס"מ. גזע האדניום הוא בשרני ועבה. פריחתו כוללת פרחים יפים וגדולים בצבעי ורוד, ארגמן ולבן, שצורתם היא של בסיס כצינורית עם אבקנים צהובים הנפתח לפרח צלחתי בעל 5 עלי כותרת. שורשו של האדניום הנפוח הוא בצורת בקבוק, מה שמסייע באגירה יעילה של המים המעטים שהצמח קולט במדבר. מדיה וקבצים בנושא אדניום נפוח בוויקישיתוף אדניום נפוח, באתר ITIS (באנגלית) אדניום נפוח, באתר NCBI (באנגלית) אדניום נפוח, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אדניום נפוח, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אדניום נפוח, באתר Tropicos (באנגלית) אדניום נפוח, באתר GBIF (באנגלית) אדניום נפוח, באתר The Plant List (באנגלית) אדניום נפוח, באתר IPNI (באנגלית) מידע ותמונות באתר שתיל מידע ממשתלת גצלר אדניום נפוח באתר הרשימה האדומה של IUCN על פי הסרט "חיים מופלאים" (2009), BBC ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניסן כהן-מלמד

ניסן כהן-מלמד (23 במרץ 1906 – 18 באוגוסט 1983) היה מלחין, מורה, חזן ואתנומוזיקולוג ישראלי. חיבר שירים רבים ונחשב לאחד מהמלחינים המזרחיים הראשונים. כהן-מלמד נולד בעיר שיראז באיראן. הוא עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1908 והתגורר בירושלים. בתחילה למד בתלמוד תורה, אולם מאוחר יותר עבר לבית הספר העירוני לבנים והחל גם ללמוד במחלקה לציור של בצלאל. הוא המשיך את לימודיו בסמינר בירושלים ובשעורי חזנות אצל שלמה רוזובסקי בקונסרבטוריון ירושלים. הוא למד גם בבית הספר התיכוני למסחר בת לאביב וקיבל תעודת הוראה. כהן-מלמד עבד בהוראת חזנות ומקצועות היהדות והיה גם חזן בבתי ספר שונים בירושלים. הוא נחשב לבקיא בנוסחאות השונות של טעמי המקרא הספרדיים והמזרחיים ובחזנות. ידיעותיו במוזיקה קלאסית סייעו לו להעלות על הכתב נעימות של פזמונים ושירים עממיים מזרחיים, פרקי חזנות ספרדיים וכן את טעמי-המקרא. הוא חבר למעלה ממאה נעימות לשירי-עם ארץ-ישראליים ושירי ילדים וכחמשים מנגינות לפרקי-חזנות. בשנים 1939–1946 היה מזכיר אקו"ם. בין שיריו הנודעים: "חנוכייה לי יש", "נרות שבת" ועוד רבים. ארכיונו נמצא בספרייה הלאומית. בנו הוא המוזיקאי עוזי מלמד. ניסן כהן-מלמד, "רננים", חלק א', חלק ב',בעריכת שלמה קפלן, הוצאת מרכז לתרבות ולחינוך 1972, מהדורה הספרייה למוזיקה ע"ש נסימוב מס' 217 ניסן כהן-מלמד, "ניסן כהן מלמד - אוטוביוגרפיה". תצליל ט\ד, 1969. ניסן כהן מלמד, "פרקי חזנות ופיוטים בנוסח יהודי ספרד הירושלמיים", IMI Records, תל אביב 1980 . ניסן כהן מלמד, "War of the Maccabeans against the Greeks", הסתדרות הציונית העולמית המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה, 1961 ספיבק יוסף, "ניסן כהן מלמד- כי הבשילו אשכולות רוקדים". עקיבא צימרמן, "לדמותם של ר' נסים קורקידי וניסן כהן מלמד, ממעצבי דמותה של החזנות הספרדית בתל אביב", רננות המכון למוזיקה יהודית, תשנ"ו ניסן כהן-מלמד, באתר זמרשת ניסן כהן-מלמד, באתר MusicBrainz (באנגלית) ניסן כהן-מלמד, דף שער בספרייה הלאומית האזנה לשירי ניסן כהן-מלמד, באתר זמרשת דוד תדהר (עורך), "ניסן כהן-מלמד", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1640 יחזקאל בראון, עיונים במלוס הספרדי-ירושלמי, מפי ניסן כהן מלמד, פעמים מידע על ניסן כהן-מלמד בקטלוג הספרייה הלאומית דוד תדהר (עורך), "ניסן כהן-מלמד", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1640 דוד תדהר (עורך), "ניסן כהן-מלמד", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1641 עליו ראו דודי פטימר, החצוצרה והוא – סיפורו של המוזיקאי עוזי מלמד, דודיפדיה, 6 ביולי 2014.