laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אמפנדה

אמפנדה (בספרדית: Empanada) היא כיסון אפוי שמקורו בגליסיה, ספרד. בגליסיה מכינים אמפנדות מבצק הממולא בדג בקלה או בבשר עוף. מקור השם הוא בפועל הספרדי Empanadar, שפירושו "לעטוף בלחם" או "לכרוך". בשל ריבוי של מהגרים ספרדים מחבל גליסיה הפך המאכל לפופולרי מאוד באמריקה הלטינית, והוא נפוץ במיוחד בארגנטינה. אמפנדה מאכל פופולרי, בעיקר בארצות לטיניות, שם ניתן למצוא אותו הן במסעדות יוקרה והן כמאכל רחוב, אפוי או מטוגן, ממולא בדגים, עוף, בשר בקר או גבינות, כשבגרסתה הפופולרית ביותר האמפנדה ממולאת בשר בקר. בצק האמפנדס מורכב מקמח, חמאה ומים. לכל מדינה מתכון ייחודי למלית. משערים שמקור האמפנדה ממאפי בצק שהוכנו על ידי המורים ששלטו בספרד במשך מאות שנים. המאכל דומה לכיסונים אפויים אחרים, כמו סמבוסק ובורקס, אם כי עשוי מבצק אחר. מאפה דומה בצורתו בשם צ'יבורקי מוכן באמצעות טיגון בשמן ולא באפייה. המאכל מוזכר בשולחן ערוך על ידי המחבר שנולד בספרד לפני הגירוש בשם "אינפנדא" בסימן שיח (סעיף טז):" מותר ליתן אינפנדה כנגד האש במקום היד סולדת ואע"פ שהשומן שבה שנקרש חוזר ונימוח" . המשנ"ב מפרש:" פשטידא הנזכר בכמה מקומות והוא פת כפולה הממולא בחתיכות שומן...." כנראה שהחפץ חיים לא ראה מאכל זה אלא הכירו מתוך הלימוד כי מילאו אותו בשומן עם בשר והשומן היה הנושא הנידון הרלוונטי להלכה. בארגנטינה האמפנדה היא מאכל פופולרי מאוד, ונחשב לחלק בלתי נפרד מהמטבח הארגנטינאי. הוא נמכר ברחובות כחטיף במחיר שווה לכל כיס, ומוגש בפסטיבלים ובאירועים שונים כמתאבן. האמפנדה הארגנטינאית היא בצורת ירח, וממולאת בעיקר בבשר עוף (Empanada de Pollo) או בקר (Empanada de Carne), המתובל בכמון ובצל מרוסק, ולעיתים אף חתיכות ביצה קשה וזיתים ירוקים. הבצק מוכן מתערובת של קמח לבן, מים ומרגרינה. ניתן למצוא גם אמפנדות עם מילוי גבינה מותכת (Empanada de Queso). מילויים פופולריים נוספים הם תירס, טונה ובטטה. שיטות ההכנה הנפוצות של האמפנדה הן טיגון או אפיה. שפים במסעדות מודרניות בארגנטינה נוהגים לנסות סוגי מילויים חדשים ואקזוטיים באמפנדות שבתפריט. בחלק מהן אף נהוג להגיש אמפנדות ממולאות בפירות העונה ורוטב מתוק כקינוח. מאכל זה שמקורו בגליסיה, מקובל בארגנטינה בתור פאי: תבנית ובה תחתית מבצק, עליה המילוי, ומלמעלה כיסוי מבצק. המילוי בנוסחו הארגנטיני כולל טונה וסרדינים, ביצים קשות, עגבניות ופלפלים, זיתים, שום ובצל. צורתה המקורית של האמפנדה, במילויים מלוחים כגון בשר ודגים, אינה פופולרית במקסיקו כמו במקומות אחרים באמריקה הלטינית, אך עם זאת המנה מוכרת היטב ובמחוזות מסוימים, כגון מחוז הידאלגו, אף נפוצה. מה שכן נפוץ במקסיקו הם אמפנדות במילויים מתוקים, כגון דלעת, שמנת מתוקה ופירות שונים, וקינוחים אלה פופולרים ברחבי המדינה. בניגוד לאמפנדות במקומות אחרים, הבצק של האמפנדות המקסיקניות עשוי לרוב מקמח תירס, ולא מקמח חיטה. המטבח המקסיקני ארפה המטבח הארגנטינאי בורקס סמבוסק קונצ'ה יעל עזר‏, אוכל עולמי: אמפנדס דרום אמריקאי, באתר וואלה, 9 במאי 2014 דנה אלמוסני, בקצב לטיני: אמפנדס בשלוש מליות, באתר ynet, 9 במרץ 2010 אמפנדס בשר, Mako אמפנדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יעל עזר‏, אוכל עולמי: אמפנדס דרום אמריקאי, באתר וואלה, 9 במאי 2014
לייבו לוין

לייבו לוין (בכתיב יידי: לייבו לעווין; 1914, קמפולונג מולדובנסק, רומניה – 1983, הרצליה) היה קריין אמנותי, זמר ומלחין ביידיש שהתפרסם ברומניה לפני מלחמת העולם השנייה. הוא קרא פרוזה, שירה ומשלים ביידיש, הלחין וביצע שירים של איציק מאנגר, חיים נחמן ביאליק, ה. לייוויק, משה לייב הלפרן, אנה מרגולין, שיקה דריז ומשוררים אחרים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסרים הפרטים על ילדותו. ב-1919 עבר לצ'רנוביץ, שר במקהלת בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ עם החזן הנודע פיני ספקטור. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 התחיל ללמוד בסמינר למורים לשפה וספרות היידיש "דער יידישער שולפאריין" ובמקביל החל את פעילותו האמנותית ברחבי רומניה. הוא היה עורך ערבי שירה ופרוזה ביידיש, קורא ושר שירי עם ושירי משוררים למנגינות שהלחין בעצמו. ב-1939 – בצ'רנוביץ יצאו לאור בהוצאת הרש סגל: האלבום "ששה שירי ערש" הכולל את הלחנים של לייבו לוין לשיריהם של איציק מאנגר, ה. לייוויק, משה לייב הלפרן, אברהם רייזן ונחום יוד, עם הציורים של איזיו שרף, וחוברת הכוללת תשעה שירים מאת הטרובדור מבלצי, זליג ברדיצ'בר. המלים והתווים נרשמו מפי לייבו לוין. ב-1941 גויס לצבא האדום ואחר כך לצבא העבודה בהרי אורל. ב-1942 נאסר באשמת ריגול לטובת רומניה. הוריו ושתי אחיותיו נספו בטרנסניסטריה. בין השנים 1942–1956 היה אסיר במחנות עבודה בסיביר. ב-1972 עלה עם משפחתו לארץ. ב-1980 תרגם מגרמנית ליידיש את כל שיריה של המשוררת הצעירה מצ'רנוביץ זלמה מרבאום-אייזינגר (1924–1942). הספר יוצא בהוצאת י. ל. פרץ, ת"א. בהוצאת אור-תו יוצא קובץ שירים שהלחין. שירת היידיש בניגוניו של לייבו לוין בהוצאת י.ל. פרץ, ת"א, בעריכתה של ביתו, רות לוין (זמרת ושחקנית ישראלית, כלת פרס סגל לתרבות היידיש). הספר כולל 49 שירים למלים מאת 21 משוררים (איציק מאנגר, ה. לייוויק, אברהם רייזן, מ"ל האלפרן, א. לוצקי, א. מרגולין, ז. מרבוים-אייזינגר ועוד), עם עיבודים לפסנתר מאת חנן וינטרניץ, צילומים וציורים, כמו כן הקדמה ואחרית דבר מאת רות לוין, כל הטקסטים מובאים ביידיש ובתרגומים לעברית ואנגלית. לייבו לוין, דף שער בספרייה הלאומית וועמען וועסטו זינגען, וועמען? לייבו לוין שר ביידיש באתר המרכז לחקר המוסיקה היהודית, האוניברסיטה העברית בירושלים רות לוין מספרת על בית אביה, באתר Yiddish Book Center
איל טריטיקו

"איל טריטיקו" (באיטלקית: Il trittico; בעברית: "הטריפטיך" או "הטריפטיכון") היא טרילוגיית אופרות מאת ג'אקומו פוצ'יני. שלוש האופרות כולן בנות מערכה אחת ומבוצעות בערב אחד בזו אחר זו. כמו כן, האופרות הן בעלות אופי מנוגד: הראשונה, "האדרת" היא אופרה דרמטית וקודרת, השנייה, האחות אנג'ליקה, היא בעלת אופי דתי-מיסטי ואילו האופרה השלישית והמסיימת, ג'אני סקיקי, היא אופרה קומית. היצירה בוצעה לראשונה ב-14 בדצמבר 1918 על בימת המטרופוליטן אופרה בניו יורק. לא כל האופרות בטרילוגיה היו אז בגרסתן הסופית והמוכרת כיום, ואף לא כולן התקבלו באהדה שלמה על ידי המבקרים והקהל. עם זאת, כיום, לאחר שכל האופרות נערכו מחדש ו"שופצו" על ידי המלחין, ה"טריפטיך" מהווה חלק מן הרפרטואר האופראי המקובל ומועלה דרך קבע על בימות העולם. אף על פי שכוונת פוצ'יני הייתה כי שלוש האופרות תועלינה יחד כקובץ אחד, כיום נוהגים לעיתים להציג רק אחת משלוש האופרות ולהעלותה יחד עם אופרה קצרה אחרת, לא תמיד משל פוצ'יני. (פעמים רבות מדובר ב"ליצנים" מאת רוג'רו ליאונקוואלו או באבירות כפרית מאת פייטרו מסקאניי). תחילתו של חיבור הטרילוגיה בהלחנת האופרה "האדרת" (Il tabarro), אשר הולחנה כאופרה עצמאית. רק בעקבות מפגש עם הליבריתן ג'ובאקינו פורצאנו החליט פוצ'יני כי זו האחרונה תהיה ל"תמונה הדרמטית" מתוך טרילוגיית אופרות-במערכה-אחת. האדרת - Il tabarro האחות אנג'ליקה - Suor Angelica ג'אני סקיקי - Gianni Schicchi וריזמו
בראגה (משקה)

בראגה (Bragă) או בוזה (Boza, Bozahane) הוא משקה מותסס, עכור למראה, חמוץ מתוק, המכיל חומרים מאוד מזינים. המשקה המקורי עשוי מדגנים, בעיקר דוחן או שעורה. הבראגה מופקת מהרתחת מים עם קמח של גרעיני הצמח Luzula pilosa במשך 3 שעות. הנוזל שנוצר, לאחר ההרתחה והקירור, ללא סינון, בראשיתו של תהליך תסיסה, הוא "הבלאגה הטריה" או "הבלאגה המתוקה". בהמשך תהליך התסיסה מחמיצה הבלאגה ומשנה את טעמה בהתאם. "הבלאגה החמוצה" מכילה כמויות קטנות מאוד של כוהל, בדרך כלל כ-1%. כדי לתת למשקה צבע מתאים נעשה שימוש בסוכר מושחם. מקורו של הבוזה באסיה, שם נהגו לשתות אותו בעיקר בחורף. הצרפתי ז'אן ת'בנו, שביקר בארץ ישראל בשנת 1658, ציין כי טעמו של המשקה גרוע למדי אבל הוא זול. באמצע המאה השש-עשרה החלו להוסיף לבוזה גם אופיום. חכמי הדת העות'מאניים, שבנוסף למלחמתם בהווי שהתפתח בבתי הקפה, הוסיפו גם את המאבק בשתיית המשקה ה"מועשר". הסולטאן סלים השני היה הראשון, שהוציא צו כנגד מוכרי הבוזה וציווה על סגירת הבוזהח'אנה - החנויות לממכר הבוזה. כנראה שצווי הסולטאן לא הצליחו להתמודד עם הדרישה למשקה התוסס. ההיסטוריון העות'מאני, אבליה צ'לבי, כתב שבאיסטנבול בלבד פעלו בתקופתו (המאה השבע-עשרה) שלוש מאות חנויות לממכר בוזה, עובדה שכנראה הניעה את הסולטאן מהמט הרביעי להוציא צו דומה האוסר על שתיית המשקה. התנגדות השלטונות לשתיית המשקה התוסס המועשר באופיום מובנת לאור תיאורו של הנוסע ליאונרד ראוולף, שביקר בארץ ישראל בשנת 1573 וכתב כי "משקה זה גורם לטורקים להיות עליזים ומרוממי רוח, כמו שקורה לאנשים שלנו כאשר הם שותים בירה". הבראגה הוחדרה לארצות הרומניות על ידי הטורקים בתקופת האימפריה העות'מאנית. לפני התקופה המודרנית, הבראגה והלימונדה היו המשקאות המצננים העיקריים שנמכרו בארצות הרומניות. המשקאות הופקו על ידי המוכרים בביתם ונמכרו ברחוב ישירות לקונים הצמאים. כיום הבוזה שכיח בטורקיה, דרום מזרח רומניה, אלבניה, מרכז אסיה, בולגריה, מדינות יוגוסלביה לשעבר ואזורים נוספים במזרח אירופה והבלקן ומדינות הים התיכון. מדיה וקבצים בנושא בראגה בוויקישיתוף מאמר על הבראגה ברומניה (אורכב 27.09.2007 בארכיון Wayback Machine) ברומנית
סוקאטה

סוקאטה (ברומנית: Socată) הוא משקה קל פופולרי ברומניה. המשקה מופק מפרחי סמבוק שחור (Sambucus nigra, סוק ברומנית) בתוספת פרוסות לימון, סוכר, חומץ ושמרים. תהליך ההכנה נמשך כשבוע, ובמהלכו בוחשים את המשקה מדי פעם. גרסה של משקה הפאנטה מתוצרת חברת קוקה-קולה בשם "שוקטה" אשר שווק בעבר גם בישראל, מחקה את טעמה של הסוקאטה. מדיה וקבצים בנושא סוקאטה בוויקישיתוף
פטאסקה שחורה

פטאסקה שחורה (ברומנית: Fetească Neagră) הוא זן ענבי יין רומני מקומי. ענבים מזן פטאסקה משמשים לייצור יין אדום יבש או חצי יבש או מתוק בעל ניחוח של צימוקים שחורים. היין בגוון אדום וטעמו מתעדן ומתעשר עם הזדקנותו. כרמים של פטאסקה מצוים במולדובה ובמונטניה. בבאסקה שחורה טמיואסה רומנאסקה בוסויואקה דה בוחוטין מדיה וקבצים בנושא פטאסקה שחורה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בבאסקה שחורה

בבאסקה שחורה (ברומנית: Băbească neagră) הוא זן ענבי יין רומני מקומי. ענבים מזן בבאסקה משמשים לייצור יין שולחני. צבע הענבים שחור כחלחל והם מגיעים לבשלות במחצית השנייה של ספטמבר. ליין גוון אדום חזק עם ברק וחמיצותו מאוזנת. כרמים משובחים של בבאסקה מצויים במולדובה, בעיקר בניקורשט (Nicoreşti), אך גם באודובשט (Odobeşti), קוטשט (Coteşti) ופנצ'יו (Panciu). פטאסקה שחורה טמיואסה רומנאסקה בוסויואקה דה בוחוטין מדיה וקבצים בנושא בבאסקה שחורה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טמיואסה רומנאסקה

טמיואסה רומנאסקה (ברומנית: Tămâioasă Românească) הוא זן ענבי יין רומני. ענבים אלה משמשים להפקת יינות איכות לבנים, מתוקים ומבושמים. לענבים גוון צהוב מוזהב, ארומה של פרחים ודבש וטעם חמצמץ-מתקתק. מהזן מיוצר יין לבן מתוק או חצי מתוק. זן זה נמצא במרחב הרומני יותר מאלפיים שנה. מקורו בדרום יוון הקדומה וזכה להערכה אצל כל עמי אגן הים התיכון, שם הפך לאמצעי תשלום מקובל. הגפנים הובאו למרחב הרומני על ידי מתיישבים יוונים וגם על ידי רומאים. תפוקת הענבים צנועה יחסית, בין שמונה לעשרה טונות להקטר, ומתמעטת בתהליך הבשלת היתר עד לארבע עד שש טונות להקטר. ליינות יש תכולת כוהל של 12 עד 12.5 אחוזים. בבאסקה שחורה פטאסקה שחורה בוסויואקה דה בוחוטין Top Tamaioasa Romaneasca (ברומנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בצלאל

האם התכוונתם ל... בְּצַלְאֵל בֶּן אוּרִי – דמות תנ"כית, האמן והאדריכל הראשי שעסק בתכנון המשכן, עיצובו, בנייתו ויצירת כליו בית ספר לאמנות וגופים נלווים בית הספר לאמנות "בצלאל" נוסד בירושלים בשנת 1906, שמו נבחר כמחווה לבצלאל בן אורי והוא פעל בתקופות שונות תחת שמות שונים: בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות (1929-1906) – שמו המקורי של בית הספר בצלאל החדש או "בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" (1955-1935) – שמו של בית הספר לאחר פתיחתו מחדש בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1955-) – שמו של בית הספר מאז שקיבל הכרה כמוסד אקדמי בית הנְכוֹת בצלאל (בעבר "בית הנכאת"; 1906-1965) – מוזיאון וחלל תצוגה שפעל לצד בית הספר לאמנות "בצלאל" עד שעבר לשטח מוזיאון ישראל החדש; כיום פועל במקום זה "בית האמנים בירושלים" בצלאל (כתב עת) – כתב עת מקוון של "בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים" אחר רחוב בצלאל – רחוב בירושלים שוק בצלאל – שוק בתל אביב אישים ששמם הפרטי הוא בצלאל צָלִי (פירושונים), לרבות קיצור לשם הפרטי בצלאל
בוזה

האם התכוונתם ל... בראגה (משקה) – משקה קל שכיח בדרום מזרח רומניה. סאטינדרה נאת בוז – פיזיקאי בנגלי אשר עסק בפיזיקה מתמטית. בוזה (גלידה מסטיק סורית)
הסכם זאדאר

הסכם זאדאר (באיטלקית: Pace di Zara, בקרואטית: Zadarski mir – בשתי השפות "שלום זאדאר") היה הסכם שלום שנחתם ב-18 בפברואר 1358 בעיר זאדאר, כיום בקרואטיה, ומכוחו איבדה ונציה את שליטתה בחופו המזרחי של הים האדריאטי. ההסכם שנחתם בכנסיית פרנציסקוס הקדוש בעיר, בין הרפובליקה של ונציה לבין הונגריה בשליטת המלך לאיוש הראשון, שם קץ ליריבות בין הצדדים ואיפשר את פריחתה של הרפובליקה של רגוזה. מדיה וקבצים בנושא הסכם זאדאר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות והסכמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בראגה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... בראגה – עיר בפורטוגל בראגה (משקה) – (נקרא גם בוזה) משקה קל המקובל בטורקיה ובכל המדינות שהיו תחת שלטון האימפריה העות'מאנית בראגה (אצטדיון) – אצטדיון הכדורגל של העיר בראגה, בו משחקת קבוצת ספורטינג בראגה ספורטינג בראגה – קבוצת הכדורגל הבכירה של העיר בראגה פרס בראגה – פרס נורווגי לספרות ושירה אישים: אליס בראגה – שחקנית קולנוע ברזילאית סוניה בראגה – שחקנית קולנוע ברזילאית ברגה
סורת קורייש

סורת קורייש (ערבית: سورة قريش), בתעתיק מדויק: סורת קֻרַיְש, היא סורה מספר 106 בקוראן. סורה קצרה זו מונה ארבעה פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל (جبريل) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת א-תין ולפני סורת אל-קארעה. הסורה מדרבנת את בני שבט קורייש, שבטו של מוחמד אשר שלט במכה, לעבוד את אללה (המכונה בסורה בתואר "ריבון הבית הזה"), אשר הגן עליהם, למען עתידם שלהם. הסורה מהווה צמד, יחד עם סורת אל-פיל הקודמת לה, בהזכירן לבני שבט קורייש את הטובות אותן הרעיף עליהם אללה. נאמר כי בעותק הקוראן של אובי אבן כעב (أبي بن كعب بن قيس), אחד ממלוויו של מוחמד ומחבריה הנכבדים של הקהילה המוסלמית של אותם הימים, נכתבו השתיים יחדיו כסורה יחידה. הכעבה הייתה מרכזית בחיי השבט, שכן היוותה מוקד משיכה לצליינים אשר גרר בעקבותיו מסחר ויוקרה. סורת אל-פיל מתארת כיצד הציל אללה את הכעבה מהרס, ואילו סורת קורייש מתארת את אללה כאדון הכעבה, וככזה דוחקת בבני שבט קורייש לעבוד אותו על מנת להגן עליהן במסעות שלהם, בנוסף לדברים נוספים. הסורה מתייחסת לשני מסעות אשר נהג שבט קורייש לבצע בעונת הקיץ ובעונת החורף. על אף שלא הוזכר בפסוקים של הסורה שמסעות אלה נגעו למסחר, ויש פרשנים הסבורים כי המשפט "מסע החורף והקיץ" דווקא מתייחסים לעלייה לרגל לאבן השחורה של הפגאנים הערבים. עם זאת, היה חשוב לפרשני הדת לרומם את מעמדו של שבט קורייש בקרב הערבים עוד לפני הופעת האסלאם. בהתאם לאגדה, הוענקו לשבט קוריש כתבי זכויות מסחריות בלעדיות מצד שלטנות פרס ושלטונות ביזנטיון בשטחים אשר נשלטו על ידיהם. כדי לבסס את האגדה נטען שמסע הקיץ היה מופנה לתימן (אשר הייתה תחת שלטון פרסי) ואילו מסע החורף הופנה לסוריה (אשר הייתה תחת שלטון ביזנטי). מצד אחד רצתה האליטה הקורישית בתקופה המוסלמית לשמור על הזכויות הכלכליות של שבט קוריש כאשר טענה שזכויות אלה הוענקו לשבט עוד לפני האסלאם. מצד שני, הצגת שבט קורייש כיישות פוליטית עוד לפני האסלאם באה לחזק את השלטון המוסלמי באותה תקופה שהשתייך לשבט קורייש. מדיה וקבצים בנושא סורת קורייש בוויקישיתוף מובא אצל אורי רובין, "נספח א: סדר התגלות פרקי הקוראן", הקוראן, תרגם מערבית אורי רובין, אוניברסיטת תל אביב, 2005, עמ' 552. פרשני הקוראן סבורים כי זוהי התייחסות לכעבה במכה. ראו למשל את תפסיר אבן עבאס לאיה שלוש. ראו חדית' מפי בן דודו של מוחמד עבדאללה אבן עבאס המובאת בתפסיר אבן-כאת'ר כאן. הזן אל-ח'טיב אל-שרביני (מת 1570), אל-סראג' אלמניר, בירות: דאר אחיאא אל-תראת' אלערבי, 2004, כרך 8, ע' 435 ראו למשל את הפירושים של תפסיר אל-ג'לאלין ותפסיר אבן עבאס לאיה 2 כאן ופה בהתאמה.
טובלרון

טובלרון (Toblerone) הוא ממתק שוקולד המיוצר על ידי תאגיד מונדלז האמריקאי. טובלרון מוכר בעיקר בגלל צורתו: גושי שוקולד דמויי משולש ומנסרה (המסמלים את הר המטרהורן שבהרי האלפים השווייצריים). כמו כן, הוא ידוע באריזתו הצהובה. הטובלרון הוכן לראשונה על ידי תיאודור טובלר ואמיל באומאן בברן, שווייץ, ב-1907. השניים פיתחו שוקולד חלב בשילוב עם נוגט, שקדים ודבש בצורת משולש. שם המוצר הוא הלחם של שם משפחתו של טובלר והמילה האיטלקית "Torrone" (סוג של נוגט). על צורתו הייחודית של השוקולד נרשם פטנט. מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 יוצרו גרסאות נוספות של הטובלרון. ביניהן טובלרון בטעם שוקולד חלב באריזה צהובה; בטעם שוקולד מריר באריזה שחורה; בטעם שוקולד לבן באריזה לבנה; בטעם אגוזים וצימוקים באריזה צהובה-סגולה; בטעם יערת דבש פריכה באריזה צהובה-לבנה. גודל החטיף נע בין כעשרה סנטימטרים עד לכמטר. פסגה בודדת של טובלרון נקראת "אלפּ", יחיד של אלפים. בציור המטרהורן שעל האריזה חבוי איור של דוב (bear), המרמז על עיר הולדתו של טובלר, ברן. במרץ 2023 החליטה חברת האם להעתיק את ייצור השוקולד לסלובקיה דבר אשר יגרור הורדת סימול הר המטרהורן מעטיפת השוקולד. במקומו יוזכר שהשוקולד יוצר לראשונה בשווייץ בשנת 1908. גודל הטובלרון ומספר הפסגות הוא כלהלן: מדיה וקבצים בנושא טובלרון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טובלרון טובלרון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Mondelēz International, Inc., Mondelēz International, Inc. (באנגלית) Annelise Schoups, Why is Toblerone Called Toblerone? | Rewind & Capture (באנגלית) Jenni Reid, Toblerone chocolate to cut iconic Matterhorn logo from packaging due to 'Swissness' laws, CNBC, ‏2023-03-06 (באנגלית) על פי הספר "Schott's Miscellanies" של Ben Schott בהוצאת Bloomsbury
קל

האם התכוונתם ל... קל - בעל משקל קטן יחסית, למשל, נשק קל בניין קל – בניין בעברית הר קל – הר בטורקיה אישים: אסתר קל – סופרת ישראלית סבסטיאן קל – כדורגלן גרמני סופי קאל – צלמת ואמנית צרפתייה רג'ינלד קל – בריטי קלה
היטל (ייצוג גרפי)

היטל (באנגלית: projection) הוא כל שיטה לייצוג פני השטח של כדור או צורה תלת־ממדית אחרת על פני משטח דו-ממדי. מטרתו של ההיטל הוא הצגת הייצוג הדו-ממדי במינימום עיוותים. המדע העוסק בשיטות והייצוגים של כדור הארץ על גבי מפה נקרא תורת ההיטלים. על מנת לבחור את סוג ההיטל יש צורך להתחשב בגודלה של המדינה אותה רוצים למפות ואת המאפיינים הגאוגרפים שלה, מדינה צרות וארוכות ימופו בהיטל שונה ממדינות שמתפרשות לרוחב, לכן ההיטל הוא פונקציה של גודלה, צורתה ומיקומה של המדינה על גבי כדור הארץ. מפות יכולות להיות שימושיות יותר מאשר כדורים במצבים רבים: הן יותר קומפקטיות וקלות לאחסון; הן עשויות להתאים למגוון רב של שימושים; הן נצפות בקלות על צגי מחשב; הן יכולות להקל על מדידת מאפיינים של השטח ממופה; הן יכולות להראות מנות גדולות יותר של פני השטח של כדור הארץ בפעם אחת; והן זולות לייצור, אחסון ושינוע. תכונות שימושיות אלה הניעו את הפיתוח של היטלי המפות. עם זאת, לפי תיאורמה אגרגיום שהוכיח קרל פרידריך גאוס, לא קיים היטל מושלם שאין בו שום עיוותים של הגדלים האמיתיים. כנ"ל לגבי משטחי התייחסות אחרים המשמשים כמודלים לכדור הארץ. כל עוד היטל מפה הוא ייצוג צורה עקומה במשטח מישורי, הוא יהיה מעוות באופן כזה ואחר. כל היטל המפה ייחודי מעוות את הייצוג באופן ייחודי. תורת ההיטלים היא האפיון של עיוותים אלה. היטל אזימוטלי היטל גלילי היטל חרוטי על מנת לקבל מפה עם מינימום עיוותים לכל היטל יש מספר תנוחות שונות. היטל קסיני-סולדנר (אנ') הוא ההיטל שנבחר על ידי שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1920, היטל זה נבחר למיפוי ארץ ישראל עקב צורתה וגודלה של ארץ ישראל המנדטורית. היטל זה שימש כהיטל של רשת ישראל הישנה. כיום נעשה שימוש ברשת ישראל החדשה המבוססת על היטל מרקטור רוחבי. קרטוגרפיה תיאורמה אגרגיום היטלים מידע נוסף על היטלים (קובץ DOC) באתר אוניברסיטת חיפה היטל, באתר MathWorld (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סציבי

סָצִיבִי (בגאורגית: საცივი) הוא מאכל עוף ברוטב מרק אגוזים וכוסברה קר (ציבי בגאורגית פירושו קר) במטבח הגאורגי. כדי להכין את המרק יש להוסיף למרק בשר (בדרך כלל בשר עוף), אגוזי מלך כתושים, בצל חתוך דק, חמאה (יהודי גאורגיה כמובן לא מוסיפים), ביצים ולבסוף כוסברה. את הסציבי ניתן להגיש עם עוף, דגים או ירקות, כאשר את הסציבי עוף מכינים ממרק בשר רותח כבסיס להכנתו. סציבי שונה מהמאכל הבלקני והטורקי כמו טרטור ("Tarator") והעוף הצ'רקסי באופן הכנתו. המטבח הגאורגי מדיה וקבצים בנושא סציבי בוויקישיתוף מתכון לסציבי כולל תמונות, ברוסית מתכון לסציבי עם עוף, ברוסית מתכון לסציבי, באנגלית דרה גולדשטיין, הסעודה הגאורגית:התרבות מלאת החיים והאוכל הטעים של הרפובליקה של גאורגיה עמ' 97–99, באנגלית, מסת"ב 0520219295 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'יוואווה

צ'יוואווה (בספרדית: Chihuahueño) הוא גזע הכלבים הקטן בעולם, וקרוי על שם מדינת צ'יוואווה במקסיקו. כלבי הצ'יוואווה ידועים בעיקר בשל קוטנם, עיניהם הגדולות, ואוזניהם הגדולות והזקורות. ניתן להבחין בין שני סוגי צ'יוואווה בהתאם לשיער שלהם: ארוך או חלקלק. לכלב הצ'יוואווה ראש מעוגל בצורת תפוח ופרצוף זעיר מאוד. מקור הצ'יוואווה אינו ברור לחלוטין, אך הן הפולקלור והן המחקר הארכאולוגי מצביעים על הגעת הגזע במקסיקו. התאוריה המקובלת ביותר היא שאבותיו של הגזע הם כלבי "טצ'יצ'י", כלבי לוויה שהיו חביבים על עם הטולטק במקסיקו. מקורות שונים קושרים את אבותיו גם עם האצטקים והמאיה, ויש הטוענים שהייתה להם משמעות דתית בעבר. עדויות לכלבים אלו נמצאו בחורבות צ'יצ'ן איצה. מקורו של אבי הגזע המודרני מצוי בשנת 1850 בקאזס גרדנס שבמדינת צ'יוואווה שבמקסיקו, משם קיבל את שמו. עדויות רבות גם קושרות אותו למקסיקו סיטי. הצ'יוואווה נותר גזע פופולרי, במיוחד באמריקה, וב-1904 הוכר על ידי מועדון הכלבנים האמריקאי כגזע רשמי. בשנת 1520 מגלה הארצות הרנן קורטז כתב מכתב ובו הוא מתאר כיצד האצטקים הרביעו ומכרו אותם למאכל. שרידים של צ'יוואווה הדומה במאפייניו לגזע המודרני התגלו בווראקרוס שבמקסיקו, ומתוארכים לשנת 100 לספירה. כלבי הצ'יוואווה ידועים ככלבים נאמנים במיוחד, אך ששים לקרב. צ'יוואווה בעל מזג חם לא יהסס לתקוף, ומסיבה זו הם בדרך כלל לא מתאימים לבית עם ילדים קטנים. עם זאת, כלבים אלו נוטים להיות נאמנים בצורה קיצונית לבעליהם, ולעיתים להגן עליהם יתר על המידה מפני אנשים זרים וחיות. כלבי הצ'יוואווה נוטים להעדיף את חברתם של כלבי צ'יוואווה אחרים על פני גזעים אחרים. בשל אופיים הסקרני וממדיהם הקטנים הם מסתגלים במהירות לסביבות שונות, ובכלל זאת בערים גדולות ובדירות קטנות. כלבי הצ'יוואווה נחשבים בדרך כלל כבעלי אופי עקשני וקשה, בעיקר בגלל הקושי באילופם והצורך שלהם להתגונן מפני חיות גדולות מהם. ניתן למנוע אופי בעייתי בעזרת אילוף מתאים מגיל צעיר וחשיפה מקסימלית של הצ'יוואווה לסביבתו. הצ'יוואווה אוהב חום ומעדיף לישון תחת שמיכה ובמקומות קטנים וצרים שם הוא מרגיש מוגן. עפרי שובל, שעירים חסרי מנוח, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2008 צ'יוואווה באתר "עולם של כלבים" צ'יוואווה באתר פטקינג American Kennel Club - Chihuahua History Ancient Chihuahuas in Southeastern U.S.?, Lost Worlds, 14.2.2012.
שארל השני, מלך נווארה

שארל השני (צרפתית: Charles II; ‏10 באוקטובר 1332 - 1 בינואר 1387), המכונה גם "שארל הרע" היה מלך נווארה בין 1349 ל-1387 והדוכס מאברה (Évreux) בין 1343 ל-1387. שארל נולד באברה לז'אן השנייה, מלכת נווארה, בתו של לואי העשירי, מלך צרפת, ובעלה פיליפ, רוזן אברה. מלבד אדמותיה של ממלכת נווארה בהרי הפירנאים, היו לו שטחים נרחבים גם בנורמנדי, שאותם ירש מהוריו שקיבלו אותם כפיצוי על ויתורם על תביעותיהם בצרפת, שמפאן, וברי ב-1328. לפיכך, אברה ואזורים אחרים בצפון צרפת (מורטן, חלקים מוקסן, חלק מקוטנטן) היו שייכים לו. למעשה, קיווה שארל כי יוכרו תביעותיו לכתר הצרפתי, בהיותו נכדו של המלך לואי העשירי. כחלק מתביעותיו לאזורים נוספים, היה שארל מעורב בהתנקשות בחייו של המשנה למלך צרפת שארל דה לה סרד, ב-8 בינואר 1354. לה סרד היה מופקד על שמפאן, ברי ואנגולם, שטחים ששארל תבע כיורשה של אימו. בתגובה, תקף ז'אן השני, מלך צרפת את אברה ונווארה. שארל כרת ברית עם אויבה של צרפת, אדוארד, הנסיך השחור (בנו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה). הסכם שלום נחתם ב-22 בפברואר 1354 (הסכם מנט), והעביר שטחים נוספים לחזקתו של שארל. הסכם זה, כמו הסכם ואלון, שנה לאחר מכן, לא החזיקו מעמד ושארל המשיך להתכתש עם הצרפתים ולחתור תחת חותנו. ב-1356 כלא ז'אן את שארל בטירת גלר. כעבור זמן קצר, בנובמבר 1357, שוחרר במהלך המתקפה האנגלית בקרב פואטייה והצטרף לז'אקרי, המורדים נגד האצילים. שארל נהרג כאשר נר העלה את חדרו באש והרג את שארל השני. שארל נישא ב-1352 לז'אן מוולואה, מלכת נווארה, בתו של ז'אן השני, מלך צרפת. ילדיהם היו: מארי (1360–1400), נישאה לאלפונסו מאראגון, דוכס גאנדיה. שארל השלישי, מלך נווארה (1361-1425). בון (1364–1389). פייר מאברה, רוזן מורטן (1366–1411). פיליפ (1368), מת בינקותו. ז'אן (1370-1437), נישאה לז'אן החמישי, דוכס ברטאן ולאחר מכן להנרי הרביעי, מלך אנגליה. בלאנש (1372–1385). בשנת 1387 מת שארל בעיר פמפלונה. מדיה וקבצים בנושא שארל השני, מלך נווארה בוויקישיתוף שארל השני, מלך נווארה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שארל השני, מלך נווארה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כראמה

כַּרָאמַה (בערבית: الكرامة, בתעתיק עברי: אל-כראמה) היא עיירה בירדן, בבקעת הירדן ליד גשר אלנבי, בגובה של 212 מ' מתחת לפני הים. היא ידועה בעיקר בשל מבצע צה"ל נגד מפקדת הפת"ח שבתחומה ב-21 במרץ 1968. משמעות המילה "כראמה" בערבית היא כבוד, חסד, נדיבות, הכנסת אורחים. כפר קטן מאוד שקלט הרבה פליטים ממלחמת העצמאות. ממשלת ירדן קיבלה אותם בברכה, ומכאן – שם הכפר. במהלך מלחמת ששת הימים ברחו והתיישבו בכראמה פליטים מתחומי הגדה המערבית. אחרי מלחמת ששת הימים הפכה כראמה למתחם של כמה בסיסים של ארגון הפת"ח. בעקבות הפצצות צה"ל, נמלטו מן העיירה מרבית תושביה המקומיים והיא הפכה לבסיס של אנשי הפת"ח. בירדן קיים גם מעבר גבול בשם כראמה (ער'), על גבול ירדן–עיראק. זאב וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת א"י, 1976, עמ' 3860-3859 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ירדן ובנושא יישובים במזרח התיכון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.