laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קורט פאהלן

קורט פאהלן (בגרמנית: Kurt Pahlen;‏ 26 במאי 1907 – 24 ביולי 2003) היה מנצח, מלחין ומוזיקולוג אוסטרי. קורט פאהלן נולד בווינה ושם למד מוזיקה ומדעי המוזיקה. בשנת 1929 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ותואר קאפלמייסטר. לאחר הצלחות ראשונות בווינה היגר פאהלן מאימת הנאצים לדרום אמריקה. שם היה פאהלן פעיל באוניברסיטה של מונטווידאו, כיהן במשך שנים כמנהל מוזיקלי של בית האופרה המפורסם של בואנוס איירס, תיאטרו קולון, וכן לימד בבית הספר על שם פסטלוצי בבואנוס איירס. ספריו הרבים בנושאי מוזיקה תורגמו לשפות רבות. באמצעות שידוריו ברדיו ובטלוויזיה ודברי ההסבר שנשא בפסטיבלי מוזיקה באירופה (בהם הפסטיבלים של זלצבורג, ורונה, מינכן, וינה וברגנץ) נחשף לציבור הרחב. חובבי אופרה, בעיקר, אך גם מוזיקאים, זמרים ומנצחים מוקירים את סדרת מדריכי האופרה "אופרות העולם" בהוצאתו, העוסקים באופרות מפורסמות. משנות השבעים של המאה העשרים התגורר קורט פאהלן במנדורף שבשווייץ. במהלך ימי מוזיקה לילדים שארגן בעיר לנק נפל ונפטר מפצעיו כתוצאה מכך. Musikgeschichte der Welt Orel Füssli Verlag, Zürich, (1947). Musiklexikon der Welt (1956). Tschaikovsky. Ein Lebensbild" Hans E. Günther Verlag, Stuttgart (1959) Sinfonie der Welt (1967). Mensch und Musik (1974). Oratorien der Welt (1985) Die großen Epochen der abendländischen Musik (1991). Die große Geschichte der Musik (2002) (überarbeitete Neuauflage von Die großen Epochen...). Reihe Opern der Welt — die großen Werke der Opernliteratur (ein Band zu jeweils einem bekannten Werk des Musiktheaters mit Textbuch, Einführung und Kommentar). Ja, die Zeit ändert viel. Mein Jahrhundert mit der Musik. (Autobiographie). Deutsche Verlags-Anstalt DVA, München 2001, ISBN 3421054622 "תולדות המוזיקה בעולם", הוצאת ניב, תרגום יצחק הירשברג מדיה וקבצים בנושא קורט פאהלן בוויקישיתוף קורט פאהלן, באתר Discogs (באנגלית) קורט פאהלן (1907-2003), דף שער בספרייה הלאומית Nachrufe auf Kurt Pahlen aus der Wiener und Berliner Zeitung
ארוין רבאו

אֶרְוִין מרדכי רָבַּאוּ (Rabau;‏ 15 בנובמבר 1899, ברלין – 15 ביוני 1983, ישראל) היה רופא גינקולוג וכירורג ישראלי. לימד באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב. ניהל מחלקת נשים ויולדות בבתי החולים בילינסון, הירקון, ותל השומר. רבאו נולד בברלין ולמד בגימנסיה ההומניסטית. במלחמת העולם הראשונה שירת בחיל התותחנים הגרמני. רבאו היה ציוני פעיל וחבר בתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס" ("כחול לבן"). הוא למד עברית, משנה ותלמוד יחד עם ד"ר הרי הלר וגרשום שלום אצל אברהם בלייכרודה. אחר כך למד רפואה בהיידלברג ובברלין, ובשנת 1924 קיבל תואר דוקטור לרפואה. הוא הועסק במשך תקופה כרופאו האישי של אחד מעשירי גרמניה, ואחר כך עבד בבית החולים הנודע "מואביט" (Moabit) בברלין במשך כעשר שנים. משנת 1930 היה סגן מנהל המחלקה לגינקולוגיה ומיילדות. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה רבאו לארץ ישראל. בארץ ייסד בשנת 1936 יחד עם הרי הלר ואחרים את בית החולים בילינסון בעזרתה של "קופת החולים הכללית של הסתדרות העובדים בא"י", שם עמד בראש המחלקה הגינקולוגית. בשנת 1948 עבד רבאו בהתנדבות כיועץ גינקולוגי לרופאה הראשית של חיל הנשים ד"ר אנטוניה בורשטין בשנת 1948 עזב יחד עם ד"ר הלר את בית החולים ועבר לבית החולים תל השומר, שם הקים וניהל במשך שנים את אגף לגינקולוגיה ומיילדות. הוא עסק במחקר בעיות הפוריות, והפך מחקר זה לחלק מתוכנית המחקר של בית החולים תל השומר. מתלמידיו: הפרופ' חיים זכות, הפרופ' שלמה משיח. קיבל את תואר יקיר העיר תל אביב. מתלמידיו: ד"ר דוד הוגו כהן בשנת 1936 נישא לציונה קטינסקי, דיאטנית ופעילה בוויצו, בתם של ברוך קטינסקי וגוטה לבית שרתוק, שנולדה בתקופת התיישבותם בכפר הערבי עין סיניא. ילדיהם: פרופ' נורית כנען-קדר, פרופ' יעל קציר ופרופ' מיכה רבאו, שהיה כירורג בכיר באיכילוב. נכדיו: פרופ' חגי כנען, יונתן כנען, דן קציר, פרופ' תמר קציר ד"ר עודד רבאו, מיכל רבאו, וענת ברקין רבאו. נפטר בשנת 1983, בן 83 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול. The 70th birthday of Prof. Erwin M. Rabau תקוה ויינשטוק, הפרופסור אוסף פמוטים, מעריב, 6 בספטמבר 1961 ישעיהו אביעם, יש מרפא לעקרות, מעריב, 19 במרץ 1963 ישעיהו אביעם, מחלקה חדשה – תקווה חדשה: בית־היולדות הגדול שהוקם בתל־השומר זכה להכרה בינלאומית, מעריב, 24 בספטמבר 1965 ישעיהו אביעם, "ערב ראיונות" – במסגרת המסע לעידוד הילודה, מעריב, 3 בדצמבר 1968 פרופ' א. רבאו, מנהל מחלקה ליולדות ב"תל־השומר": אינני מאמין שנמוקים רפואיים לגבי הסיכונים שבהפלה יניאו אישה מלעשות זאת. הפתרון: לשכנע את הרופאים, מעריב, 10 בינואר 1969 נורית כנען-קדר, התנגשות התרבויות בארץ ישראל, יקינתון MB, דצמבר 2008, גיליון 229, בספרייה הווירטואלית של מטח ארוין רבאו באתר חברה קדישא ת"א–יפו "כל חייל חזית" - השירות הרפואי צבאי בארץ ישראל ובמדינת ישראל בתקופת מלחמת העצמאות 1947–1949, ברוך הורוויץ, כרך ב', משרד הביטחון – ההוצאה לאור, שנת 2000, פרק: תקופה שישית: שלב האופנסיבה שלנו - המתקפה הישראלית חלק ג', עמוד 387
שיבלי תלחמי

שיבלי תלחמי (נולד ב-31 ביולי 1951) הוא פרופסור בעל הקתדרה לשלום ופיתוח על שם אנואר סאדאת באוניברסיטת מרילנד ועמית בכיר במרכז סבן למדיניות במזרח התיכון במכון ברוקינגס. תלחמי הוא ערבי-נוצרי-ישראלי. שיבלי נולד בעספיא למשפחה ערבית נוצרית. אביו, הפסיק את לימודי הרפואה עקב מלחמת העצמאות והיה בעל מתפרה ומורה, ואמו עקרת בית. אחיו, עימאד תלחמי, הוא איש עסקים. הוא סיים תואר ראשון מקווינס קולג' בניו יורק (1974), תואר שני בפילוסופיה ודתות מ-Graduate Theological Union בברקלי (1978) והוא סיים תואר במדע המדינה באוניברסיטת ברקלי (1986). בין השנים 1990 ל-1991 היה יועץ למשלחת האמריקאית לאו"ם. היה יועץ לחבר הקונגרס האמריקאי לי המילטון, והיה חבר במשלחת ארצות הברית לוועדה המשותפת של ישראל, הפלסטינים וארצות הברית נגד הסתה. כתב מאמרים בוושינגטון פוסט, בניו יורק טיימס ובלוס אנג'לס טיימס. הוא לימד בכמה אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קולומביה, סאוות'מור קולג' ואוניברסיטת ברקלי. en:Graduate Theological Union A Decade of Reflections on Peace, ed. (forthcoming) The Stakes: America and the Middle East (Westview Press, 2003; updated version, 2004) Identity and Foreign Policy in the Middle East, ed. with Michael Barnett (2002), International Organizations and Ethnic Conflict, ed. with Milton Esman (1995); Power and Leadership in International Bargaining: The Path to the Camp David Accords (1990); מדיה וקבצים בנושא שיבלי תלחמי בוויקישיתוף דף אישי באתר אוניברסיטת מרילנד SHIBLEY TELHAMI, Anwar Sadat Professor for Peace and Development, University of Maryland, curriculum vitae Conversations with History: Shibley Telhami, סרטון באתר יוטיוב Unpacking "Dignity" in the Arab Uprisings (S. Telhami), סרטון באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פטר קארלסון (שחקן הוקי קרח)

לארס פטר קארלסון (בשוודית: Lars Peter Karlsson; ‏17 בפברואר 1966 - 11 במרץ 1995) היה שחקן הוקי קרח מקצועי שוודי. קארלסון נולד בלאנדבי, וסטמנלנד שבשוודיה והחל את דרכו המקצועית בקבוצה "VIK Västerås HK" מהליגה השנייה בדירוגה במדינה, "HockeyAllsvenskan". לאחר חמש עונות בליגה עבר קלארסון ושיחק בשתי קבוצות אחרות, לאחר ארבע שנים חזר ל-"VIK Västerås HK" ששיחקה בליגה הבכירה, ובתום העונה עבר שוב לקבוצה אחרת מליגת המשנה. קארלסון שיחק בתפקיד מגן. ב-11 במרץ 1995 כאשר חזר קארלסון מבילוי, הוא נתקל בסקינהד נאו-נאצי בן 19 שתקף אותו על רקע הומופובי. הנער דקר אותו בסכין 64 פעמים, והרג אותו במקום. קארלסון היה בן 29 במותו. במשפטו טען התוקף כי קארלסון ניסה "להתחיל" עמו. הוא נשלח לשמונה שנות מאסר בגין הריגה. ההרשעה הכעיסה פעילים שוודים למען זכויות להט"ב שטענו כי ההרשעה צריכה הייתה להיות בגין רצח. פרשת הרצח של קארלסון סוקרה בהרחבה בכלי התקשורת בשוודיה, וחברי קבוצת ההוקי שלו ארגנו צעדת מחאה לזכרו שבה השתתפו יותר מ-2,000 איש. פטר קארלסון, באתר European Hockey.Net פטר קארלסון, באתר European Hockey.Net Bengt Michanek, Nazist mördade deras kamrat, Aftonbladet, December 9, 1999 (בשוודית)
אלכסנדר צאנקוב

פרופסור אלכסנדר צולוב צאנקוב (בבולגרית: Александър Цолов Цанков;‏ 29 ביוני 1879, אוריאחובו, נסיכות בולגריה – 27 ביולי 1959, בואנוס איירס, ארגנטינה) היה פוליטיקאי ולאומן בולגרי, מנהיג החזית הלאומית הפרו פשיסטית אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה לאחר ההפיכה שהיה מבין מוביליה והסתיימה בהדחתו ורציחתו של קודמו אלכסנדר סטמבוליסקי. צאנקוב סיים בית ספר תיכון בעיר רוסה וב-1910 רכש את תוארו בכלכלה פוליטית באוניברסיטת סופיה. ב-1907 סיים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת ברלין. מ-1911 ועד 1923 היה מרצה לכלכלה באוניברסיטת סופיה ובמקביל פעיל פוליטי ימני מרכזי ואחד מראשי החזית העממית הבולגרית. ב-9 ביוני 1923 פרצה הפיכה בממלכה שהובלה על ידי החזית העממית ונתמכה על ידי הצבא ובמסגרתה הודח ונרצח ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי. צאנקוב נבחר על ידי ראשי ההפיכה לעמוד בראשות ממשלת בולגריה כמנהיג מפלגה חדשה שהוקמה ונקראה הברית הדמוקרטית הבולגרית. צאנקוב ומפלגתו נקטו בקו פרו פשיסטי מובהק ולא הססו להפעיל כוחות צבא ומשטרה לדיכוי אופוזיציה למשטרם. תקופת כהונתו לוותה באי שקט פוליטי, סמוך לתחילת כהונתו היה ניסיון הפיכה קומוניסטי שדוכא בכוח רב על ידי הצבא, תוך הוצאה להורג של מאות אזרחים שנחשדו בסיוע לקושרים. ב-1925 לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, שכוון לחסל את המלך בוריס השלישי ובמהלכו נהרגו 160 בני אדם ועוד 300 נפצעו הכריז צאנקוב על ממשל צבאי בממלכה. מאות אנשים נעצרו והוצאו להורג. המצב הכלכלי המעורער בממלכה הוביל לאי שקט וביקורת נוקבת על ממשלו. בינואר 1926 התפטר צאנקוב מראשות הממשלה ועבר לכהן בתור יושב ראש האספה הלאומית עד 1930. בראשית שנות ה-30 הפך צאנקוב לחסידה של התנועה הנאצית וב-1932 יזם את הקמתה בבולגריה של התנועה החברתית הלאומית, אשר משנתה דמתה מאוד למשנת המפלגה הנאצית. בספטמבר 1944, לאחר כיבוש בולגריה בידי הצבא האדום הקימו הנאצים ממשלה בולגרית גולה וב-16 בספטמבר מינו את צאנקוב לעמוד בראשה. לאחר תום מלחמת העולם השנייה נמלט צאנקוב לארגנטינה, שם הלך לעולמו ב-1959 והוא בן 80 שנים. לצאנקוב היה יחס אמביוולנטי לבני הקהילה היהודית. ב-1937 בגבור האירועים האנטישמיים בבולגריה תוך התקרבותו של הממשל הבולגרי לגרמניה הנאצית, החליטו ראשי הקהילה היהודית לערוך סקר בקרב מדינאים, ראשי ציבור ומובילי דעת קהל בולגרים, כדי לבחון את חומרת הבעיה. צאנקוב השיב לשאלות וציין את התנגדותו לרדיפת היהודים על רקע מוצאם האתני. עם זאת הוסיף וענה כי יהודי בולגריה מפגינים נחשלות תרבותית, חומרנות ובדלנות המונעת מהם להיטמע בעם הבולגרי. צאנקוב תמך בכינון החוק להגנת האומה שאושר בינואר 1941 ודמה במתכונתו לחוקי נירנברג, אך ב-17 במרץ 1943 היה בין 43 הפוליטיקאים שחתמו על מכתבו של דימיטר פשב לראש הממשלה בוגדאן פילוב כנגד גירוש יהודי הממלכה למחנות ההשמדה. מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר צאנקוב בוויקישיתוף אלכסנדר צאנקוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמוד 27. רומנו, אלברט. א, המשבר והפילוג בתנועה הציונית 1930-1940, בתוך אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 606. קשלס, חיים, מאבקו של דימיטר פשב, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 855.
רגלת הגינה

רְגֵלַת הַגִּנָּה (שם מדעי: Portulaca oleracea) היא מין צמח בשרני וחד-שנתי, הנחשב לעיתים כעשב שוטה ממשפחת הרְגֵלָתִיִּים (Portulacacea). לרגלה גבעולים ארוכים הנמשכים על-פני הקרקע, ענפיו אדמדמים, שבירים אך בשרניים. עליו מוארכים, אליפטיים ומזכירים ביצה בצורתם. הרגלה פורחת בחודשים פברואר-ספטמבר. פרחיו קטנים וצהובים, הפרחים נמצאים בהתפצלויות השריגים. הפרי נפתח בראשו ונראה ככיס המכיל זרעים קטנים (עד מילימטר) בצבע שחור או חום כהה. רגלת הגינה נפוצה במזרח התיכון, אסיה, צפון אפריקה, ודרום אמריקה. רגלת הבית ידועה בישראל גם בשמה בערבית "ריג'לה" או בשמה בכורדית-יהודית "פרפחינא". אזור התפוצה הטבעית של רגלת הגינה אינו כולל את ישראל, אך הצמח הופץ בארץ ישראל בידי האדם וכיום הוא מתפשט בה באופן טבעי (מין פולש). על מנת לנבוט, דורשת הרגלה אדמה לחה, ומידות גבוהות של אור וחום. בארץ ניתן למצוא אותה באזורים בעלי אקלים ים-תיכוני, בתות הספר, ערבות, מדבריות ואף בחרמון. הרגלה מוזכרת בתלמוד בשם "חלוגלוגות" בסיפור המתאר כיצד חכמים לא הבינו מה פירוש מילה זו. שפחתו של רבי קראה לצמח בשמו הארמי "פרפחיניה", וכך נודע לחכמים פירוש השם. הרגלה עשירה באומגה 3, ויטמין C, פלבנואידים וככלל משתמשים בה כעשב מרפא לצרכים רפואיים שונים בארצות רבות בעולם. הרגלה משמשת כתוסף לסלטים שונים והיא בעלת טעם חמצמץ קל לאחר טיגון. בעבר יעץ פליניוס הזקן להחזיק בצמח זה כקמע כנגד רוחות רעות. רגלת הגינה, באתר ITIS (באנגלית) רגלת הגינה, באתר NCBI (באנגלית) רגלת הגינה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) רגלת הגינה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רגלת הגינה, באתר צמח השדה רגלת הגינה, באתר צמחיית ישראל וסביבתה רגלת הגינה, באתר Tropicos (באנגלית) רגלת הגינה, באתר GBIF (באנגלית) רגלת הגינה, באתר The Plant List (באנגלית) רגלת הגינה, באתר IPNI (באנגלית) רונית פנסו, מטבל מעלי ריג'לה, מתכון, באתר הארץ, 20 ביולי 2005 שרי אנסקי, עלה נעלה - מתכונים להכנת סלטים מעלי רגלה, באתר nrg‏, 5 באוגוסט 2005 פורטולקה רב שנתית, רגלת הגינה תרבותית רגלת הגינה באתר הרשימה האדומה של IUCN דנין, אבינעם, הצומח לחופי הכנרת במיפלסים נמוכים. מתוך: הכנרת ימת החיים של ישראל, י. גל וא. שילר. מינהלת הכנרת והוצאת אריאל. 1987. :עמ' 69–71 תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף כ"ו, עמוד ב'. רש"י ד"ה "פרפחיני". Plants Poisonous to Livestock - Cornell University Department of Animal Science Megaloudi, Fragiska (2005). Wild and Cultivated Vegetables, Herbs and Spices in Greek Antiquity. Environmental Archaeology 10 (1): 73-82
ארנסט ברלך

ארנסט ברלך (גרמנית: Ernst Barlach;‏ 2 בינואר 1870 – 24 באוקטובר 1938) היה פסל גרמני אקספרסיוניסט, אמן גילוף, יוצר הדפסים, במאי וסופר חבר הזצסיון הברלינאי. פסליו הוחרמו על ידי המשטר הנאצי כ"אמנות מנוונת". נולד בעיר וֶדֶל (גר') בשלזוויג-הולשטיין. היה הבכור מארבעה אחים. למד בבית ספר יסודי ברצבורג (גר'). אביו נפטר כשהיה בן 14. בין השנים 1888 ל-1891 למד בהמבורג. ב-1891 החל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות יפה בדרזדן (גר') אצל הפַּסָּל רוברט דייז. אחרי ארבע שנים, בשנת 1895, עבר לפריז להמשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן, שם נחשף לזרמים אומנותיים כמו תנועת הנאבי והפרימיטיביזם של פול גוגן. לאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד כפסל בהמבורג ובאלטונה ופיסל בעיקר בסגנון הארט-נובו. בשנת 1904 זכה לתצוגת יחיד ראשונה מעבודותיו בברלין. בשנת 1906 נסע עם אחיו ניקולאס לרוסיה לפגוש את אחיהם האנס, שם הושפע מאוד סגנונו האמנותי. באותה שנה נולד בנו, ניקולאוס. לאחר שחזר מרוסיה השתפר מצבו הכלכלי בזכות משכורת קבועה מסוחר האמנות פול קסירה שניתנה בתמורה ליצירותיו. ברלך החל להתמקד בפסליו מאותה תקופה בפנים ובידיים של אנשים ופחות בשאר חלקי הגוף. בשנת 1909 בילה כעשרה חודשים בפירנצה וכשחזר התיישב בעיר גיסטרו שבגרמניה, שם התגורר עד למותו. בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה היה ברלך פטריוט ותומך נלהב של המלחמה, וקיווה שהיא תייצר עידן חדש יצירה אמנותית. בין השנים 1915–1916 התנדב למלחמה כחייל רגלי וחזר ממנה כפציפיסט. זוועות המלחמה ימשיכו להיות נושא לפסליו. לאחר מלחמת העולם הלכה וגברה הפופולריות שלו. הוא זכה בפרסים שונים, בהם פרס קלייסט (1924). בשנת 1919 צורף כחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות, ובשנת 1925 נבחר לאקדמיה של מינכן לאמנויות. משנת 1928 יצר פסלים רבים המשקפים גישה אנטי-מלחמית כתגובה לזוועות מלחמת העולם הראשונה. גישה פציפיסטית זאת עמדה בניגוד להלך הרוח בגרמניה עם התחזקות הנאציזם וברלך היה נתון לביקורת רבה על כך. כשהוזמן להכין אנדרטה לחללי מלחמת העולם הראשונה בעיר מגדבורג, הפתיע את המזמינים בכך שלא יצר פסל המתאר את הגבורה של הלוחמים. במקום הוא העמיד שלושה חיילים גרמנים, חייל צעיר שרק גויס, קצין צעיר ואיש מילואים מבוגר, עומדים בבית קברות שעליהם ניכרים זוועות המלחמה והבעת כאב ודיכאון בעיניהם. אישה אלמנה מכסה את פניה, גולגולת חובשת קסדה גרמנית ואזרח (פניו כשל ברלך עצמו) שעיניו עצומות. ברלך הגדיר את שלושת חצאי הדמויות באזור התחתון כ"מצוקה, מוות וייאוש". האנדרטה עוררה תרעומת בקרב הציבור הלאומני בגרמניה והנאצים הסירו אותה ממקומה. בשנת 1936 עבודותיו הוחרמו ביחד עם יצירות של קתה קולוויץ ושל וילהלם למברוק (Lehmbruck), מכיוון שהואשמו ביצירת אמנות מנוונת. ברלך נאלץ להפסיק לעבוד כפסל וחברותו באקדמיה לאמנויות בוטלה. בנוסף לפיסול, ברלך כתב כשמונה מחזות אקספרסיוניסטים, שני ספרי פרוזה ואוטוביוגרפיה בשם "Ein selbsterzähltes Leben"‏ (1928). מדיה וקבצים בנושא ארנסט ברלך בוויקישיתוף Ernst Barlach ארנסט ברלך באתר פליקר ארנסט ברלך, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארנסט ברלך, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארנסט ברלך, באתר Discogs (באנגלית)
אוניברסיטת אברדין

אוניברסיטת אברדין (באנגלית: University of Aberdeen) השוכנת בעיר אברדין שבסקוטלנד היא מהאוניברסיטאות הקדומות בסקוטלנד (שלישית בוותק שלה) ובממלכה המאוחדת (חמישית בוותק שלה). האוניברסיטה הנוכחית הוקמה ב-1860 מאיחוד של קולג' המלכים (King's College) שהוקם בשנת 1495 וקולג' מרישל (Marischal) שהוקם ב-1509. האוניברסיטה חברה ברשת אורורה (רשת אוניברסיטאות). האוניברסיטה מאורגנת בשלושה קולג'ים: מדעי הרוח והחברה, רפואה ומדעי החיים, מדעים מדויקים. כל אחד מהקולג'ים מחולק לבתי ספר ומכוני מחקר. בין בתי הספר באוניברסיטה נכללים בית הספר למנהל עסקים, בית הספר לחינוך, בית הספר למשפטים, בית הספר למדעי הרפואה ותזונה, בית הספר לפסיכולוגיה, בית הספר להנדסה, בית הספר למדעי המחשב ועוד. ניתן ללמוד באוניברסיטה מסלולים לתואר ראשון, תואר שני עיוני, תואר שני מחקרי ותואר שלישי. כמו כן מתקיימות תוכניות בינלאומיות ומסלולים ללימודים מקוונים. באוניברסיטת אברדין מתקיים מחקר בתחומים שונים ופועלים בה מגוון מרכזים ומכוני מחקר. בין תחומי המחקר נכללים מדעים, רפואה, הנדסה, שפות, מדעי הרוח וכן מחקרים בינתחומיים. לאורך השנים הגיעו חוקרי האוניברסיטה להישגים שונים, בהם פיתוחים בתחום הטיפול במחלת הסוכרת באמצעות אינסולין, חקר הארכאולוגיה של סקוטלנד והקמת מוזיאון לארכאולוגיה. חוקרים מהאוניברסיטה היו שותפים לפיתוח מכשיר ה-MRI הראשון. בשלהי שנות השבעים צוות חוקרים מהאוניברסיטה פיתח את סורק ה-MRI הראשון ובאוגוסט 1980 השתמש הצוות במכשיר זה לביצוע הדמיה רפואית של גופו של חולה שהתמודד עם מחלת הסרטן. פרדריק סודי שהיה איש סגל באברדין בשנים 1914 עד 1919 זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1921. ג'ון מקלויד שסיים לימודי רפואה באברדין בשנת 1898, זכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1923. ג'ורג' פג'ט תומסון זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1937 בזכות מחקר שביצע במהלך עבודתו באברדין. ג'ון בויד אור שהיה איש סגל באברדין בשנות ה-20, זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1949. ריצ'רד סינג שהיה איש סגל באברדין בשנים 1948 עד 1966, זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1952. מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת אברדין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת אברדין אוניברסיטת אברדין, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת אברדין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת אברדין, ברשת החברתית אינסטגרם על-פי תהילים קיא, י Schools and Institutes, University of Aberdeen Research Institutes and Centres, University of Aberdeen Research History, Aberdeen University The life-saving machine developed in Aberdeen, BBC, ‏2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא סקוטלנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוברט דייז

רוברט דייז (בגרמנית: Robert Diez; ‏20 באפריל 1844 – 7 באוקטובר 1922) היה פסל גרמני. דייז נולד בעיירה פוזנק, לאמיל שהיה ראש העיר. הוא עבר לדרזדן שם למד אמנות. היא לימד באקדמיה המלכותית לאמנות יפה בדרזדן, והיה מורו של הפסל ארנסט ברלך. רבים מפסליו משמשים כמונומנטים ציבוריים, כמו מזרקות, אנדרטאות ופסלי מנהיגים. רבים מרישומיו ותוכניות פסליו נהרסו בהפצצת דרזדן בין 13 ל-15 בפברואר 1945 במהלך מלחמת העולם השנייה. מדיה וקבצים בנושא רוברט דייז בוויקישיתוף רוברט דייז ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמנחותפ השלישי

אמנחותפ השלישי (באוגריתית: 𐎐𐎎𐎗𐎊 – נִמֻּרִיָ, על־שם כינוי נוסף של המלך במצרית) היה פרעה מצרי מתקופת הממלכה החדשה, המלך התשיעי של השושלת ה־18. היה בנו של תחותמס הרביעי. בתקופת מלכותו הגיעה האימפריה המצרית לשיא גדולתה ונחשבת לתקופת שגשוג. תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1417–1379 לפנה"ס (על פי הכרונולוגיה המצרית הגבוהה). אמנחותפ הוכתר בצעירותו למיטב הערכות בין הגילים 6–12. נישואיו בשנת מלכותו השלישית לתֶיַה, נטולת המעמד המלכותי, הונצחו על גבי חרפושיות. השפעתה של מלכה זו על ענייני המלוכה הייתה רבה. לאמנחותפ נולדו מתיה שני בנים, נסיך הכתר תחותמס ואמנחותפ הרביעי שהיה ליורשו כנראה בעקבות מותו של נסיך הכתר. לזוג נולדו גם ארבע בנות: סאת־אמון – הייתה הבכורה של אמנחותפ השלישי, והייתה נשואה לו. איזיס – הייתה בתו השנייה של אמנחותפ השלישי, והייתה נשואה לו. הנות'־נב – משמעות השם הוא 'גברת האדמות'. נב־אית – משמעות השם זה 'הגברת של הארמון'. אמנחותפ השלישי ניסה לצמצם את השפעתם הגוברת והולכת של כוהני האל אמון על ידי תמיכה בכוהני האל אתון והרחבת שליטתם הדתית. לאחר מותו, יורשו אמנחותפ הרביעי שינה את שמו לאחר עלייתו למלוכה לאחנתון והוביל את מהפכת האתוניזם, אמונה באל אחד האל אתון. אמנחותפ יצא למסעות כיבוש ודיכוי מהומות לכוש וסוריה, במקביל כרת בריתות עם מלך בבל הכשי ועם מלך מיתני שוּתַרְנָה השני, לשם חיזוק ברית זאת נשא בשנת מלכותו העשירית את קילו־חפה בתו של מלך מיתני לאשה. מאורע זה הונצח בחרפושיות זיכרון. אמנחותפ הרחיב מאוד את הסחר הבינלאומי בתקופתו. הוא חיבר את הנילוס לים האדום בתעלה שאיפשרה שיט ספינות לארצות הדרום. במקביל הגביר את הסחר עם כנען וסוריה באמצעות שיירות, ובאמצעות ספינות שהפליגו במורד הנילוס מנא אמון צפונה לאורך חופי כנען. היקפם של קשריו הדיפלומטיים והיקף הסחר באו לידי ביטוי במכתבים ששלחו מלכי אשור, מיתני, בבל והחתים כפי שבאו לידי ביטוי בארכיון מכתבי אל עמרנה. בעקבות מלחמות הכיבוש והסחר, זרם שלל והון למצרים ובעיקר לבירתה תבאי. אמנחותפ בנה מבני פאר רבים, אסטלות, ארמונות ממערב לנילוס, מקדשים בכרנך ובלוקסור ממזרח לנהר. באזור הנקרופוליס של תבאי בנה מקדש מתים גדול ובחזיתו ניצבו שני פסלי ענק במצב ישיבה הקרויים "פסלי הענק של מֶמנוֹן". מהמקדש נשארו שרידים מעטים. אמנחותפ נקבר בעמק המלכים בקבר מס "WV22". בתקופת הביניים השלישית המתוארכת למאות ה־11 עד ה־8 לפנה"ס הועברה המומיה שלו ביחד עם מלכים נוספים מהשושלות ה־18 וה־19 לחדר צדדי בקבר KV35. קבר זה התגלה על ידי האגיפטולוג הצרפתי ויקטור לורט (Victor Loret) בשנת 1898. בדיקת המומיה העלתה שבעת מותו היה אמנחותפ בגיל שבין ארבעים לחמישים. אשתו תיה חיה 12 שנים אחריו. היא מוזכרת במספר מכתבי אל עמרנה מתקופתו של בנה אחנתון. זאהי הוואס, סודות במשפחת המלוכה של המלך תות, נשיונל ג'יאוגרפיק, גיליון 148, ספטמבר 2010 מדיה וקבצים בנושא אמנחותפ השלישי בוויקישיתוף אמנחותפ השלישי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אמנחותפ השלישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הגרדיאן, במצרים חשפו עיר בת 3,000 שנה עם כלי חרס וחותמות של אמנחותפ השלישי, באתר הארץ, 9 באפריל 2021 אמנחותפ השלישי, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) A. Bernard Knapp, An Alashiy an Merchant at Ugarit, Tel Aviv 10, 1983, עמ' 38–45 doi: 10.1179/tav.1983.1983.1.38 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לייטה

לייטה (באנגלית: Leyte) הוא אי בקבוצת ויסאיאס שבפיליפינים. אוכלוסיית האי מונה 2,188,295 נפשות ושטחו כ-7,368 קמ"ר. אורכו של האי הוא 180 ק"מ ורוחבו 65 ק"מ. בצפונו, גובל האי באי סאמאר, כאשר ביניהם מפריד מצר סן חואניקו (San Juanico Strait), שהנקודה הצרה ביותר שלו היא 2 ק"מ בלבד. בדרום, מופרד לייטה ממינדנאו על ידי מצר סוריגאו. במזרח, גישתו של לייטה לים הפיליפינים מכוסה על ידי האי סאמאר מצפון מזרח והאי דינאגאט בדרום מזרח, אשר יחד יוצרים את מפרץ לייטה. ממערב ללייטה שוכנים האיים סבו ובוהול. האי לייטה הוא הררי ברובו ומכוסה יערות, אך עמק לייטה, בצפון מזרח האי, שופע בחקלאות. מבחינה פוליטית, מחולק האי לשתי פרובינציות: לייטה ודרום לייטה. פרובינציית דרום לייטה, השוכנת בדרום האי, כולל את האי פאנאון, ואילו האי ביליראן, השוכן בצפון ובעבר היה חלק מפרובינציית לייטה, מהווה כיום פרובינציה עצמאית. הערים המרכזיות בלייטה הן טקלובן סיטי, בצד המזרחי של האי, ואורמוק סיטי, בחופו המערבי, כאשר האחרונה ידועה בתחנת הכוח שבה, המופעלת באמצעות אנרגיה גאותרמית. האי לייטה התפרסם בעיקר בקרבות המערכה על הפיליפינים, במהלך כיבושם מחדש של הפיליפינים על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. ב-20 באוקטובר 1944, עלה גנרל דאגלס מקארתור על החוף באומרו: שבתי - I have returned, בתגובה להבטחתו שישוב, כשעזב את האי עם כיבושו על ידי היפנים במרץ 1942. אולם, היפנים לא נכנעו במהרה, כפי שהוכיח קרב לייטה, והתכנסות כוחות ימיים, אמריקאים ויפנים, סביב האי, הוביל לקרב מפרץ לייטה, שנמשך ארבעה ימים והיה לקרב הימי הגדול בהיסטוריה. אתר הזיכרון לנחיתה בלייטה שוכן בחוף פאלו, ומציין את הנקודה בה נחתו הכוחות האמריקאים. באתר מוצב גם פסלו של מקארתור. גשר סן חואניקו הוא הגשר הארוך ביותר בפיליפינים, וממנו ניתן לצפות על מצר סן חואניקו, על אלפי האיונים שבו. מדיה וקבצים בנושא לייטה בוויקישיתוף לייטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)