laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אצ'פר

אצ'פר (למפת אתיופיה מוגדלת)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי אצ'פר (למפת אתיופיה רגילה)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי אצ'פר אצ'פר (געז: አቸፈር) הוא מחוז היסטורי בצפון מערב אתיופיה לחופו הדרום מערבי של אגם טאנה. ההשערה היא שתושביו המקורים היו דוברי שפה נילו-סהרית שלאחר מכן נושלו על ידי האגאו. במסורת האתיופית נזכר המחוז כחלק מהשטחים שקיבל השליט הת והיה אזור שיושב בביתא ישראל. בשלהי המאה ה-16 החלה החדירה האתיופית לאזור ובכך הפך לווסאל ומחוז ספר. בעקבות ההתנגדות המקומית הקיסרים האתיופים סרצה דנגל וסוסוניוס ערכו במקום מערכות צבאיות עקובות מדם, השלטון האתיופי במחוז התחזק והמקומיים עברו תהליכי אמהריזציה. למחוז חשיבות מסחרית בעיני האתיופים ובו עברו דרכי מסחר מאגאו מדר, גוג'ם ומאזורים דרומה מהם לאזורי הצפון לרבות גונדר. במחוז היו וישנם גם שווקים רבים שבהם נמכרים דגים, קפה, כותנה ובעבר גם שנהבים. כיום שטח המחוז מחולק לשני נפות אצ'פר הצפונית ואצ'פר הדרומית. BaVerle B. Berry, "Ačäfär" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: A-C, Harrassowitz, 2003, ISBN 3447047461, p. 67 Taddesse Tamrat, "Process of Ethnic Interaction and Integration in Ethiopian History: The Case of the Agaw", The Journal of African History, Vol. 29, No. 1, Special Issue in Honour of Roland Oliver, 1988, pp. 5-18 James Arthur Quirin, The Evolution of the Ethiopian Jews: a History of the Beta Israel (Falasha) to 1920, University of Pennsylvania, 1992, ISBN 9780812231168, p. 23
לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (1800–1831)

לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (בגרמנית: Luise von Sachsen-Gotha-Altenburg, נולדה בשם לואיזה דורותיאה פאולינה שרלוטה פרדריקה אוגוסטה; 21 בדצמבר 1800 - 30 באוגוסט 1831), הייתה רעייתו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, ואמו של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה. הנסיכה לואיזה הייתה בתם היחידה של אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ורעייתו הראשונה לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. ב-31 ביולי 1817 נישאה לואיזה בת ה-16 לבן דודה הרחוק ארנסט השלישי, דוכס סקסה-קובורג-זאלפלד, בן ה-33. לזוג נולדו שני בנים: ארנסט, שירש את הדוכסות מאביו, ואלברט, שנשא לאישה את המלכה ויקטוריה ובכך ייסד את שושלת המלוכה של בית סקסה-קובורג-גותה בבריטניה. נישואיה של לואיזה היו אומללים בשל בגידותיו הרבות של ארנסט, והזוג נפרד בשנת 1824 לאחר שבע שנות נישואים. לואיזה נשלחה לגור בזנקט ונדל במערב גרמניה, הרחק מהעיר קובורג, בה נאלצה להשאיר את שני בניה עם סבתם מצד אביהם, אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף. בשל היותה בת יחידה היא ירשה מאביה את דוכסות גותה, אולם אדמותיה הועברו מיד לחזקתו של בעלה שהפך לדוכס סקסוניה-קובורג-גותה. ב-31 במרץ 1826 התגרשו בני הזוג. שבעה חודשים לאחר מכן נישאה לואיזה בסודיות למאהבה אלכסנדר פון הנשטיין. הזוג חי חיים מאושרים, אולם בפברואר 1831 התגלה סוד נישואיהם ולואיזה איבדה כל חזקה על ילדיה. לואיזה נפטרה מסרטן ב-30 באוגוסט 1831 בהיותה בת 30 בלבד. מדיה וקבצים בנושא לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג בוויקישיתוף לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אתלטיקה באולימפיאדת סנט לואיס (1904)

אולימפיאדת סנט לואיס (1904) נערכה בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית. תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-29 באוגוסט לבין ה-3 בספטמבר 1904. נערכו 25 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו, בהשתתפות 118 משתתפים מ-11 מדינות. נבחרת האתלטיקה של ארצות הברית (ארצות הברית) זכתה ב-23 מדליות זהב מתוך 25 אפשריות. ארצ'י האן (ארצות הברית ארצות הברית) זכה ב-3 מדליות זהב, ג'יימס לייטבודי (ארצות הברית ארצות הברית), זכה ב-4 מדליות מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת תחת הנבחרת המעורבת, הארי הילמן (ארצות הברית ארצות הברית) זכה ב-3 מדליות זהב וריי יורי (ארצות הברית ארצות הברית) זכה ב-3 מדליות זהב (זכייה נוספת ב-3 מדליות זהב), מאיר פרינסטיין היהודי (ארצות הברית ארצות הברית) זכה בשתי מדליות זהב והגן על תוארו בקפיצה משולשת וג'ון פלנגן (ארצות הברית ארצות הברית) הגן על תוארו ביידוי פטיש. ארצ'י האן מנצח בריצת 60 מטר באולימפיאדת סנט לואיס (1904) הארי הילמן מנצח בריצת 400 מטר באולימפיאדת סנט לואיס (1904) תומאס היקס, מנצח בריצת המרתון, עם תומכיו באולימפיאדת סנט לואיס (1904) מאיר פרינסטיין מנצח בקפיצה לרוחק באולימפיאדת סנט לואיס (1904) סמואל ג'ונס מנצח בקפיצה לגובה באולימפיאדת סנט לואיס (1904) צ'ארלס דבורק מנצח בקפיצה במוט באולימפיאדת סנט לואיס (1904) ריי יורי מנצח בקפיצה לגובה מהמקום באולימפיאדת סנט לואיס (1904) ראלף רוז זוכה במדליית ארד ביידוי פטיש באולימפיאדת סנט לואיס (1904) התנאים בריצת המרתון היו קשים. הריצה התנהלה בדרך עפר בין הגבעות לאורך 40 ק"מ ולוותה בעננים של אבק שהעלו הרכבים שליוו את הרצים. הטמפרטורה באותו היום הייתה חמה ועמדה על 32 מעלות צלזיוס ובנוסף הייתה רק תחנה לשתיית מים אחת במחצית הדרך. רק 14 רצים מתוך 32 הצליחו לסיים את הריצה. בריצה השתתפו טובי רצי המרתון מארצות הברית ביניהם, סמי מלור (אלוף מרתון בוסטון בשנת 1902), ג'ון לורדון (אלוף מרתון בוסטון בשנת 1903) ומייק ספרינג (אלוף מרתון בוסטון בשנת 1904), שלושתם לא הצליחו לסיים את הריצה. במהלך הריצה נראה תומאס היקס תשוש ולכן קיבל מעוזריו ברנדי, חלבון ביצה ושתי מנות של סטריכנין (1 מ"ג כל אחת) שסייעו לו לסיים את הריצה (מנה נוספת של סטריכנין יכלה להיות קטלנית עבורו). לאחר שחצה את קו הסיום הוא התמוטט. חלומו לזכות בריצה נגוז לאחר שראה שפרדריק לורז אף הוא מארצות הברית כבר הספיק לחגוג את "ניצחונו" ולהצטלם כאלוף האולימפי בריצת המרתון עם אליס רוזוולט בתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט. מאוחר יותר התברר שלורז רימה בתחרות. לאחר ריצה של 14.5 ק"מ הוא עבר לנסיעה נעימה ברכב עם מאמנו כ-17.7 ק"מ עד שמכוניתם הפסיקה לעבוד. את יתרת הדרך עבר בריצה וניכנס ראשון לאצטדיון. לאחר שהתגלתה התרמית מדליית הזהב הועברה להיקס. להגנתו טען לורז שעשה זו כבדיחה עליה התנצל. (•) האתלט הצרפתי אלבר קורה קיבל "זהות כפולה" במשחקים האולימפיים. הוא זכה במדליית כסף בריצת מרתון ונירשם על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי כאתלט אמריקאי, אך בתחרות הקבוצתית ריצה ל-4 מייל הוא נירשם כצרפתי ולכן הקבוצה שבה השתתף נחשבת, נבחרת מעורבת. תחרות ה"טריאתלון" הייתה ייחודית לאירוע זה ולא נערכה כמוה באולימפיאדות הבאות. היא אינה טריאתלון המקובל כיום. לכאורה היא הייתה שילוב בין אתלטיקה להתעמלות, אך בפועל כללה קפיצה לרוחק, הדיפת כדור ברזל וריצת 100 מטר. מדיה וקבצים בנושא אתלטיקה באולימפיאדת סנט לואיס בוויקישיתוף אתלטיקה באולימפיאדת סנט לואיס (1904), באתר סימוכין ספורט אולימפי
משולש גבולות

מְשֻׁלַּשׁ גְּבוּלוֹת הוא נקודת מפגש בין הגבולות של שלוש מדינות או יחידות מנהליות. נקודת מפגש מסוג זה היא הצורה האופיינית למפגש גבולות, אם כי ישנם מקרים של מפגש של ארבעה גבולות ויותר. פעמים רבות משולש גבולות מסומן באופן מיוחד על ידי הצדדים השותפים לו. אמנת שנגן, שמחילה בקרב המדינות החתומות עליה מדיניות הגירה וביקורת גבולות מתואמת, נחתמה בקרבת העיר שנגן הסמוכה למשולש הגבולות בין לוקסמבורג, צרפת וגרמניה, שלוש מתוך חמש המדינות שחתמו עליה לראשונה. בעולם יש כ-160 משולשי גבולות בינלאומיים, חלקם יבשתיים וחלקם על פני מקורות מים. ככל שמדינה גובלת ביותר מדינות, כך סביר יותר שהיא תהיה צד במשולש גבולות. הרפובליקה העממית של סין, למשל, גובלת ב-14 מדינות, והיא המדינה היוצרת את מספר משולשי הגבולות הבינלאומיים הרב ביותר בעולם. לישראל שני משולשי גבולות יבשתיים בינלאומיים ומשולש גבולות ימי אחד. משולשי הגבולות היבשתיים מצויים סמוך להר דב בצפון רמת הגולן עם סוריה ולבנון ועל גדות נהר הירמוך בדרום רמת הגולן עם סוריה וירדן. משולש הגבולות הימי עם ירדן ומצרים מצוי במפרץ אילת כ-2.5 מיל ימיים (4.63 קילומטרים) מנקודת הגבול היבשתי בין ישראל למצרים בטאבה. משולש גבולות מפורסם הוא משולש הגבולות בין ארגנטינה, ברזיל ופרגוואי באמריקה הדרומית. הוא מצוי במפגש הנהרות איגואסו ופרנה. נהר איגואסו מהווה גבול בין ארגנטינה וברזיל ונהר פרנה מהווה גבול בין פרגוואי לארגנטינה. מדיה וקבצים בנושא משולש גבולות בוויקישיתוף Chris M. Carleton, Jonathan I. Charney, David A. Colson, Lewis M. Alexander, Robert W. Smith (ע), International Maritime Boundaries, כרך V, Boston: Martinus Nijhoff Publishers, עמ' 3468 שיה אגוזי, הוחלט: "המשולש הימי" בגבול מצרים - שטח ישראלי, באתר ynet, 7 במרץ 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרכז מסחרי

מרכז מסחרי או מרכזון הוא מרכז קניות אשר כולל חנויות ושירותים שונים. על פי רוב, חנויות אלו ממוקמות כך שפתחיהן פונים לרחוב, ומעליהן בנויים בתי דירות. המרכז המסחרי ממוקם במרכז העיר, והגישה אליו בתחבורה ציבורית נוחה. המרכז המסחרי תפס את מקומו של השוק, הפרוץ לכל נזקי מזג האוויר (אף כי בימינו שוקי הירקות והפירות מכוסים במספיק סככות הנושקות זו לזו, עד כי רוב שטחם מכוסה). במרכז המסחרי נותרו עדיין אלמנטים בלתי סדורים כמו בשוק, המתבטאים בעיקר בצפיפות בכבישים הסמוכים למרכז המסחרי, בחניות כפולות ובעיכובי תנועה בגלל כניסה ויציאה מחניה. המרכז המסחרי מאופיין בהזנחה ברוב הערים בהם נבנו קניונים חדשים. ההזנחה מתבטאת בחנויות סגורות, לכלוך וכדומה. בנוסף, המרכז המסחרי מאופיין במכירה קמעונאית ובחנויות עצמאיות, שאינן חלק מרשת. שלטי החנויות עשויים להיות חלק מעסקת פרסום בין בעל החנות לבין החברה הממנת את השלט: השלט האחיד מפרסם מוצר שהחנות מוכרת, ובתחתיתו שם החנות. שלטים כאלה מונפקים על ידי חברות חומרי בניין, משקאות קלים וסיגריות בדרך כלל. תחלופת החנויות, בעליהן ומרכולתן נמוכה בדרך כלל יותר מאשר בקניון. החנויות מתגאות לעיתים בזמן שחלף מאז נפתחו, למשל במילים "נוסד 1938", המציינות כי החנות החלה לפעול בשנה זו. גם הגופן העתיק מאפיין חנויות אלה. המרכז המסחרי ירד מגדולתו עם עלייתם של שתי צורות מסחר חדשות: קניונים בהם המסדרונות מקורים והאזור מאובטח, והאזור המסחרי כולו מתוכנן בתכנון מרכזי. קניוני החוצות (פאוור סנטרים) בהם מרוכזות חנויות ענק. מרכז עסקים ראשי מרכז קניות עירוב שימושים עדי דברת-מזריץ, חוזרים לשכונה: "האינטרנט גמר את הקניונים" - ואלה הכוכבים החדשים, באתר TheMarker‏, 1 ביולי 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הונג יינג

הרפובליקה העממית של סין זהו שם סיני; שם המשפחה הוא הונג. הונג יינג (במנדרינית תקנית: 虹影; נולדה ב-21 בספטמבר 1962) היא משוררת וסופרת סינית מודרנית. הונג יינג נולדה בימי הרעב הגדול וגדלה בשכונות העוני של צ'ונגצ'ינג שעל גדות נהר היאנגצה. החלה לכתוב בגיל 18. בגיל 19 עזבה את בית הוריה ובמשך עשר שנים ערכה מסע ברחבי סין, במהלכו כתבה את שיריה וסיפוריה הראשונים וניסתה לטוות את קווי המתאר של זהותה כסופרת וכמשוררת. לאחר תקופה קצרה של לימודים בשנת 1989 באקדמיה על שם לו שו'ן בבייג'ינג ובאוניברסיטת פודאן בשאנגחאי, היא עקרה אל לונדון ב-1991, והמשיכה שם את עבודתה כסופרת. היא חזרה אל סין והתיישבה בבייג'ינג בשנת 2004, שם היא חיה עד היום. ספריה תורגמו לעשרים שפות וחלקם זכו להפוך לרבי מכר בסין ובמערב. בין הספרים הבולטים שכתבה: מאהבת סינית, קיץ של בגידה, אננדה, ליפסטיק פלפל אדום וספרה האוטוביוגרפי בת הנהר. כמו כן פרסמה עד היום ארבעה קובצי שירה. בתפיסתה הונג יינג רואה את תפקידה כסופרת כשליחות חברתית: להילחם למען החלשים והשונים בחברה הסינית, בעבור חיים נסבלים ויחס הוגן מהשלטונות. בספרה "בת הנהר", המבוסס על חייה, היא אף מבקרת קשות את חוסר הצדק החברתי המצוי בחברה הסינית. בכתיבתה היא משלבת בין היסטוריה פוליטית מדינית וסיפורים אנושיים. גיבורים רבים בספריה הם גברים ונשים בעלי העדפה מינית חריגה לתקופתם (הומוסקסואלים, לסביות, חובבי פולחני מין וכדומה). כך בספרה "K: אמנות האהבה" (בגרסה העברית: "מאהבת סינית"), היא מתארת סיפור אהבה ארוטי המבוסס על רומן שהתרחש בין המשורר האנגלי ג'וליאן בל (אחיינה של הסופרת וירג'יניה וולף) והסופרת הסינית לין צ'אנג, בשנות השלושים בסין. גם באוסף הסיפורים הקצרים "ליפסטיק פלפל אדום", היא מתארת סיפורים אודות הומואים ולסביות בסין של שנות התשעים. בת הנהר - תרגום מסינית רוני שריג, כנרת זמורה ביתן 2004 מאהבת סינית - תרגום מסינית, שבע קרני, כנרת זמורה ביתן 2005 (שמו המקורי של הספר: "K: אמנות האהבה") אודות הספר בת הנהר עוד על הונג יינג
ג'ורג'

האם התכוונתם ל... גאורגיוס הראשון – מלך יוון ג'ורג' (ירחון) – ירחון שנוסד על ידי ג'ון קנדי ג'וניור ג'ורג' (עיר) – עיר בדרום אפריקה לנסיכים בשם ג'ורג' ראו הנסיך ג'ורג' למלכים בממלכת בריטניה הגדולה ובממלכה המאוחדת ראו המלך ג'ורג' צלב ג'ורג' – העיטור האזרחי הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת קפטן ג'ורג' (דורון זהבי) שם משפחה: בוי ג'ורג' – זמר וכותב שירים אנגלי בריאן ג'ורג' – שחקן ומדבב בריטי-קנדי דייוויד לויד ג'ורג' – היה מדינאי בריטי הלן ג'ורג' – שחקנית אנגלייה הנרי ג'ורג' – סופר, פוליטיקאי וכלכלן אמריקאי מליסה ג'ורג' – שחקנית אוסטרלית סוזן ג'ורג' – שחקנית ומפיקה אנגלייה פול ג'ורג' – כדורסלן אמריקאי צ'ארלי ג'ורג' – כדורגלן אנגלי סנט ג'ורג' אישים ששמם הפרטי הוא ג'ורג'
דוקטור דוליטל והכנרית הירוקה

דוקטור דוליטל והכנרית הירוקה (באנגלית: Doctor Dolittle and the Green Canary) הוא ספר מסדרת ספריו של יו לופטינג אודות רופא החיות, דוקטור דוליטל. הספר מחולק לשלושה חלקים: חלק ראשון וחלק שני - הכנרית הירוקה מספרת לג'ון דוליטל וחיות הקרקס שלו אודות חייה בעת שהדוקטור כותב ביוגרפיה עליה. חלק שלישי - דוליטל עוזר לקנרית למצוא את ידידה מנקה החלונות עליו ספרה בסיפורה. פיפינלה - הקנרית הירוקה. מנקה החלונות (סטיב, לשעבר הדוכס מלובורו) - בעליה של פיפינלה, כותב ספרים פילוסופיים בעילום שם על מנת לעזור לאנשים אומללים שפגש במסעותיו. דוקטור דוליטל - הרופא המוכשר שמסוגל לדבר עם חיות. החבורה של דוקטור דוליטל - קבוצת חיות המלוות אותו לאורך ספרים רבים מהסדרה: דב-דב הברווזה, גב-גב החזיר, ג'יפ הכלב, פולינזיה התוכית ועוד. צ'יפסיד ובקי - דרורים בני זוג אשר עוזרים לדוקטור בכל מצב ואשר מאתרים את הדוכס (בעזרת שאר הדרורים הלונדוניים). הקנרית, בספר עצמו גם כן נכתב "כנרית"
לוח אחיאסף

לוח אֲחיאסף היה אלמנך (חיבור היוצא לאור פעם בשנה) בעברית שראה אור בהוצאת אחיאסף בשנים 1893 עד 1904 בוורשה (ופעם נוספת ב-1923). האלמנך איגד בתוכו לוח שנה עברי וכללי ודברי ספרות בעברית, שירים, תמונות, מאמרים, רשימת הספרים החדשים שראו אור בעברית במהלך השנה והספדים ("אזכרת נשמות") וכן "לוחות שימושיים" כגון המרת מידות ומשקלות, רשימות ערים ואוכלוסייתן, חוקי הדואר, הרכבת, הטלגרף והבנק וכיוצא בזה. יוזמי הלוח ועורכיו היו סופרים ומשוררים עבריים שמרכזם היה באודסה ובוורשה, שהיו קשורים בהוצאת "אחיאסף", בראשם בן אביגדור (אברהם ליב שלקוביץ) ובהם משה לייב ליליינבלום, דוד פרישמן, אחד העם, יוסף הלוי, שמואל לייב גורדון, אברהם לודויפול, דוד ניימרק, מאיר-סיקו סמילנסקי, דוד שמעוני, ש. בן-ציון ואחרים, יחד עם אנשי אגודת "בני משה". לא בכל שנה פורסם שמו של עורכו הראשי של הלוח. את "לוח אחיאסף" לארבע השנים הראשונות ערך בן אביגדור, את לוח אחיאסף החמישי ערך לילינבלום, את השישי ערך אברהם שלום פרידברג, כן עסקו בעריכת הלוח גם ראובן בריינין ויוסף קלוזנר. המטרה הייתה ליצור לוח שנה שימושי לבית העברי-המשכילי, שיהווה תשתית תרבותית לא אליטיסטית, למטרת "שעשועים ותועלת לבני העם, לענג את נפשם במקרא עיניני ספרות יפים וטובים ולהורותם את הידיעות הנחוצות לדעת לכל איש בעולם המעשה", כפי שהוצהר באיגרת אל הקוראים בפתח הלוח הראשון. הלוח יצר תרבות עברית, ברוח דבריו של חיים נחמן ביאליק ש"כל עם מחויב ליצור תרבות... ליצור ממש בידי עצמו, בכלים ובחומר משלו ובחותמת משלו". הקו הבולט מבחינה אידאולוגית, לפחות בשלושת הלוחות הראשונים, היה ציוני; לאחר מכן הייתה נימת פלורליזם רעיוני בקשר לפתרון השאלה היהודית, אולם בכל לוח יוחד פרק לסקירה ("השקפה") על "מצב היישוב היהודי בארץ ישראל" בשנה החולפת. משנת 1897 ואילך צורף ללוח מדור מיוחד הסוקר את "שנת הקונגרס", כלומר האירועים בזירה הציונית שהתרחשו בין קונגרס לקונגרס. שלושת הלוחות הראשונים היו במה כמעט יחידה לפרסום שירים וסיפורים בעברית, הן מקוריים והם תרגום, והם עשירים יותר בתוכן ספרותי. בעוד שבלוח הראשון פורסמו 23 שירים, בשני הופיעו 24 שירים, ובשלישי 32 שירים, בשלושת הלוחות שאחריהם פורסמו פחות מעשרה שירים בכל לוח. לוח אחיאסף, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אבנר הולצמן, אחיאסף, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אלי לוין, שנה טובה למהלך החדש, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2011 איש יהודי ספרא [משה מרדכי פּראס], שיחה בעולם הספרות: חזון־לוח ("אחיאסף", לוח ספרותי ושימושי, עם תמונות וציורים, לשנת תרנ"ז, ווארשא, הצפירה, 4 בנובמבר 1896 שמות החכמים והסופרים שהשתתפו במאספי "אחיאסף" ורשימת מאמריהם, הצפירה, 3 בינואר 1913 לוח אחיאסף, באתר OCLC (באנגלית) לוח אחיאסף - עותקים סרוקים, באתר אוניברסיטת גתה בפרנקפורט "אל הקוראים", לוח אחיאסף 1, תרנ"ד, עמ' VI. בטקס חנוכת האוניברסיטה העברית ב-1 באפריל 1925, ראו חיים נחמן ביאליק, דברי ספרות, מהדורת תשכ"ה, דביר, עמ' קל"א.
אירן, נסיכת הסן

אירן, נסיכת הסן (Irene von Hessen-Darmstadt, נולדה בשם אירן לואיז מריה אנה; 11 ביולי 1866 - 11 בנובמבר 1953), הייתה בתם השלישית של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואשתו הראשונה אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של המלכה ויקטוריה. היא נישאה לבן דודה היינריך, נסיך פרוסיה. אחותה הצעירה, אלכסנדרה, נישאה לבן דודם השני ניקולאי, הפכה לקיסרית רוסיה האחרונה ונרצחה על ידי מהפכנים בולשביקים במהלך מהפכת אוקטובר. אחותה הגדולה אליזבת, נישאה לסרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ונרצחה גם היא על ידי מהפכנים, יחד עם חברים אחרים של בית המלוכה הרוסי. אחותה הבכורה של אירן, ויקטוריה, נישאה לבן דודו של אביהן לודוויג, נסיך באטנברג והייתה לסבתו של פיליפ, דוכס אדינבורו. הנסיכה אירן לואיז מריה אנה נולדה ב-11 ביולי 1866 וקיבלה את השם "אירן", מהמילה היוונית לשלום, משום שנולדה עם סיומה של מלחמת שבעת השבועות בין אוסטריה לפרוסיה. אמה אליס גידלה את בנותיה בפשטות ודאגה שילמדו לבצע עבודות בית כגון אפיה, ניקיון וכדומה. הנסיכה אליס גם הדגישה בפני ילדיה את הצורך במתן לעניים ולקחה אותם לעיתים קרובות לבתי חולים ומוסדות צדקה. חיי המשפחה קיבלו מכה קשה כאשר בשנת 1873 אחיה הצעיר פרידריך נפל מחלון ומת מדימום פנימי כתוצאה ממחלת ההמופיליה, מחלה ממנה סבלו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה. בשנת 1878 חלו כל בני המשפחה למעט הבת אליזבת והאם אליס במחלת הדיפטריה. אליס טיפלה במשך ימים ארוכים במשפחתה החולה, אולם בבוקר ה-16 בנובמבר הנסיכה מרי, בת הזקונים של המשפחה, נפטרה מהמחלה. לאחר ששאר בני המשפחה כבר החלימו מהמחלה אליס, שהייתה מותשת מהטיפול בהם, נדבקה אף היא ונפטרה ב-14 בדצמבר. לאחר מותה של אם המשפחה החליטה המלכה ויקטוריה לקחת חלק פעיל בגידולם של הילדים. הנסיכה אירן ואחיה בילו את חופשותיהם עם בבריטניה עם סבתם, ובזמן שחיו בגרמניה מטפלותיהם קיבלו הנחיות מהמלכה לגבי חינוכם. ב-24 במאי 1888 אירן נישאה לנסיך היינריך, ילדו השלישי של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה. אמו של היינריך הייתה ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, בתה של המלכה ויקטוריה ודודתה של אירן. הנישואים התקבלו במורת רוח על ידי המלכה, שלא ידעה על היחסים בין בני הדודים עד שהחליטו להנשא. הנישואים היו מאושרים ולבני הזוג נולדו שלושה בנים: ולדמאר (1889-1945) - כמו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה סבל ממחלת ההמופיליה ומת בשנת 1945 כתוצאה מאיבוד דם, לאור מחסור במנות דם בסופה של מלחמת העולם השנייה. זיגיסמונד (1896-1978) - נישא לשרלוט, נסיכת סקסה-אלטנבורג. לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה שירת בצבא הגרמני, עבר עם משפחתו לקוסטה ריקה. היינריך (1900-1904) - מת בצעירותו ממחלת ההמופיליה. הנסיכה נשארה קרובה לכל אחיה ואחיותיה, למרות מורת רוחה מכך ששתי אחיותיה, אליזבת ואלכסנדרה, עזבו את הכנסייה הלותרנית והמירו את דתם לכנסייה הרוסית הפרבוסלבית. כמו שני בניה של אירן, גם בנה של אלכסנדרה, הצארביץ' אלכסיי, היה חולה בהמופיליה, ואירן (שכבר שכלה בן אחד למחלה) ניחמה את אחותה בשנת 1912 לאחר שאלכסיי כמעט ומת מסיבוכי המחלה. קשריה הקרובים של אירן עם אחיותיה נחתכו בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ששמה את האחיות בשני צדדים יריבים. לאחר המלחמה גילתה אירן כי שתי אחיותיה, אלכסנדרה ואליזבת, נרצחו על ידי מהפכנים בולשביקים בעוד שאחיה, ארנסט לודוויג, הודח מתפקידו כדוכס הגדול של הסן. למרות ביטול המלוכה בגרמניה הורשו אירן והיינריך לשמור על אחוזתם, המלמרק, שבצפון גרמניה. הנסיך היינריך נפטר בשנת 1929 ובשנת 1945 מת בנם הבכור ולדמר כתוצאה מסיבוכים ממחלת ההמופיליה. הנסיכה אירן נפטרה ב-11 בנובמבר 1953 באחוזתה, בגיל 87. מדיה וקבצים בנושא אירן, נסיכת הסן בוויקישיתוף
אירווינג בקסטר

אירווינג נוט בקסטר (באנגלית: Irving Knot Baxter;‏ 25 במרץ 1876 – 13 ביוני 1957) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 5 מדליות מאולימפיאדה אחת, מהן 2 מדליות זהב, בקפיצה לגובה ובקפיצה במוט. בקסטר נולד ביוטיקה, שבמדינת ניו יורק. אחיו יו בקסטר זכה 4 פעמים באליפות ארצות הברית בקפיצה במוט בשנים 1886-1883. באליפות איגוד הקולג'ים לספורטאים חובבים באמריקה שנערכה בשנת 1897 זכה בקסטר במשותף במדליית כסף בקפיצה לגובה בתלמיד בטריני קולג'. בשנת 1899 זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה כסטודנט באוניברסיטת פנסילבניה (Penn or UPenn). אותה שנה, הוא זכה במדליות זהב באליפות איחוד אתלטים חובבים בקפיצה לגובה ובקפיצה במוט. בדרכו לאולימפיאדת פריז (1900) זכה בקסטר באליפות בריטניה בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.88 מטר. במשחקים עצמם הוא זכה בתוך יומיים ב-5 מדליות, מהן שתי מדליות זהב ו-3 מדליות כסף. הוא זכה במדליות זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.90 מטר, לפני פטריק ליהי מבריטניה (1.78 מטר) ולאיוש גנצזי מהונגריה (1.75 מטר) ובקפיצה במוט בתוצאה של 3.30 מטר, לפני בן ארצו מרדית' קולקט (3.25 מטר) וקארל אלברט אנדרסן מנורווגיה (3.20 מטר). ניצחונו של בקסטר בקפיצה במוט הושג בנסיבות קצת מוזרות, לאחר שמתחריו, דניאל הורטון ובסקום ג'ונסון שניצחו אותו בבריטניה, נעדרו מהתחרות כמו גם צ'ארלס דבורק (שלימים זכה בסנט לואיס, 1904. ג'ונסון ודבורק עזבו בטענה שהתחרות נדחתה והורטון עזב בטענה שהוא לא משתתף ביום השבתון. בקסטר לעומתם, לאחר שזכה בתחרות הקפיצה לגובה ושהה אותה העת באצטדיון, נרשם ברגע האחרון לתחרות. הוא זכה במדליות כסף בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.135 מטר, אחרי בן ארצו ריי יורי (3.21 מטר) ולפני אמיל טורשבוף מצרפת (3.03 מטר), בקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.525 מטר, אחרי יורי שקבע שיא עולם חדש של 1.655 מטר ולפני בן ארצו לואיס שלדון (1.50 מטר) ובקפיצה משולשת מהמקום בתוצאה של 9.95 מטר, אחרי יורי (10.58 מטר) ולפני בן ארצו רוברט גארט (9.50 מטר). בשנת 1901 זכה בקסטר פעם נוספת באליפות בריטניה בקפיצה לגובה. בשנת 1901 הצטרף בקסטר ללשכת עורכי הדין בניו יורק ובשנת 1903 נבחר לכהן כשופט במקרים מיוחדים. למעט תקופת מלחמת העולם הראשונה, הוא עבד כעורך דין עצמאי עד לשנת 1921 שבה מונה לתפקיד מנהל המחוז הצפוני בניו יורק, תפקיד שמילא עד להתפטרותו בשנת 1925. לאחר מכן, חזר לפרקטיקה הפרטית שלו. בשנת 1957 נפטר בקסטר בעיר הולדתו, יוטיקה. קפיצה לגובה: 1.918 מטר (1900) קפיצה במוט: 3.35 מטר (1900) מדיה וקבצים בנושא אירווינג בקסטר בוויקישיתוף אירווינג בקסטר, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אירווינג בקסטר, באתר olympedia.org אירווינג בקסטר, באתר Track and Field (גברים)
דוד עם ראשו של גוליית

דוד עם ראשו של גוליית (באיטלקית: Davide con testa di Golia) הוא ציור שמן של האמן האיטלקי קאראווג'ו, שצויר בין השנים 1605–1610 לערך. היצירה מוצגת בגלריה בורגזה שברומא. היצירה מנסה לתאר סצנה בסיפור התנ"כי "דוד וגוליית". ההשראה הישירה ליצירתו של קרוואג'ו מגיעה מיצירה אחרת של אחד מחסידיו של ג'ורג'ונה. אולם קרוואג'ו נתפס כמי שלכד ביצירתו את הדרמה שבסיפור דוד וגוליית ביעילות רבה יותר, כשבידו של דוד ראשו המתנדנד ונוטף הדם של גוליית. על חרבו של דוד מופיע הכיתוב: H-AS OS, המשמש קיצור עבור משפט בלטינית: ”Humilitas occidit superbiam”, שפירושו "ענווה הורגת גאווה". בציורו של קרוואג'ו נראה דוד מוטרד. בהבעת פניו יש עירוב של עצב וחמלה. ההחלטה לתאר אותו מהורהר ולא חוגג, יוצרת קשר פסיכולוגי יוצא דופן בינו לבין גוליית. קשר זה מסתבך עוד יותר לאור העובדה שקרוואג'ו תיאר את עצמו כגוליית, ואילו מי ששימש כמודל לדוד הוא "הקרוואג'ו הקטן שלו". ייתכן כי הוא מתכוון ל"סקו דל קרוואג'ו", שהיה עוזר הסטודיו של האמן ברומא מספר שנים קודם לכן. לא נמצאו דיוקנאות של סקו, מה שהופך את הזיהוי לבלתי אפשרי לאימות. אפשרות נוספת היא כי דוד מייצג את קראוואג'ו הצעיר המחזיק בערגה את קרוואג'ו המבוגר, שהתנהגותו הפרועה כצעיר, הרסה את חייו כאדם בוגר. העניין הביוגרפי של הציור, שמוסיף שכבה נוספת של משמעות ליצירה המורכבת, הוא שדוד וגוליית משמשים דימוי לישו והשטן, לניצחון הטוב על הרע, כחלק מהאיקונוגרפיה הנוצרית-אורתודוקסית של אותה תקופה. קרוואג'ו מצייר את דוד כבעל רגשות אֵבֶל עמוקים על מותו של גוליית, ואין בו אכזריות או אדישות להרג שביצע, בהתאם להיותו מייצג הטוב וניצחונו. מדיה וקבצים בנושא דוד עם ראשו של גוליית בוויקישיתוף הדעות חלוקות על השנים המדויקות; מרבית החוקרים נוטים לקבוע כי מדובר בשנים 1609 - 1610.
מעבר דרייק

מעבר דרייק הוא מצר ים באורך 800 קילומטרים בין הנקודה הדרומית ביותר של אמריקה הדרומית בכף הורן שבצ'ילה לאיי שטלנד הדרומיים הסמוכים ליבשת אנטארקטיקה. בנקודה זו מתמזגים החלק הדרום-מערבי של האוקיינוס האטלנטי והחלק הדרום-המזרחי של האוקיינוס השקט, והוא ממשיך דרומה לעבר האוקיינוס הדרומי. המצר נקרא על שמו של יורד הים ומגלה הארצות האנגלי פרנסיס דרייק. מעבר דרייק הוא המצר הרחב ביותר (רוחבו בחלק הצר ביותר הוא 820 קילומטרים), והעמוק ביותר בכדור בארץ (כ-5 ק"מ)[דרוש מקור]. במקום זורם הזרם הסירקומפולארי האנטארקטי (אנ') שמעבר דרייק הוא החלק הצר ביותר שבנתיבו. כך למעשה מתבצעים בו חילופין בקנה מידה גדול של מים, טמפרטורה, מליחות, ופחמן, וכך למעשה הוא משפיע על האקלים העולמי. באזור נמצאים כמעט כל מיני הלווייתנאים, וכן מינים רבים של עופות, כמו יסעוריים ואלבטרוסיים. באזור מנשבות רוחות מערביות חזקות ובלתי פוסקות. רוחות אלה לא נתקלות במכשולים בדרך ולכן מפתחות מהירות גבוהה, לרוב כ-25-30 מ'/ש', כלומר אינדיקטורים לסערה של 10 נקודות. הסערות התכופות הקנו לאזור בעבר את השם חמישים חמושים. גורם נוסף שמקשה מאוד על השייט באזור הוא הימצאות קרחונים וקרח נסחף. החלק הדרומי של המצר מאפריל עד נובמבר (עונת החורף בהמיספרה הדרומית) מכוסה בקרח. בקיץ, בדרום מצר דרייק, הקרח צף לעיתים קרובות, וקרח נסחף מגיע לחופי ארץ האש. ספינות המפליגות דרך מצר דרייק מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט צריכות להתגבר על ההתנגדות החזקה של זרמי האוקיינוס המעגלי האנטארקטי. תנאים אלה הופכים את השייט באזור לקשה במיוחד והוא אינו מפותח. לאחר שנבנתה תעלת פנמה, רוב האוניות עוברות דרכה בדרכן מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט וחזרה. אם יש צורך להגיע לחלק הדרומי של דרום אמריקה כלומר להקיף אותה מדרום, המסלול המועדף הוא דרך מצר מגלן שהוא רגוע ובטוח בהרבה[דרוש מקור]. מדיה וקבצים בנושא מעבר דרייק בוויקישיתוף מעבר דרייק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יומן מסע - מעבר דרייק באתר הידען מיצר דרייק - המקום הסוער ביותר על פני כדור הארץ, באתר Rubic Times