אדוארד לואו

אדוארד "נד" לואו (באנגלית: Edward "Ned" Low וגם Lowe או Loe;‏ 1690–1724) היה שודד ים ידוע לשמצה ממוצא אנגלי שפעל בשלהי תור הזהב של הפיראטיות, בראשית המאה ה-18. נולד לחיי עוני בווסטמינסטר בלונדון, והיה גנב מגיל קטן. בצעירותו עבר לבוסטון במסצ'וסטס. אשתו מתה בלידה בסוף 1719. שנתיים אחר כך נעשה שודד ים, ופעל בחופי ניו אינגלנד והאיים האזוריים ובים הקריבי. לואו פיקד על מספר אוניות, ובדרך כלל החזיק צי קטן של שלוש או ארבע אוניות. לואו וכנופיית הפירטים שלו השתלטו על מאה אוניות לפחות במהלך הקריירה הקצרה שלו ואת רובן העלו באש. למרות שהיה פעיל רק שלוש שנים, הוא זכור כאחד הפירטים האכזריים ביותר בתקופתו, שעינה את קורבנותיו לפני שרצח אותם. סר ארתור קונאן דויל תיאר את לואו כ"פרא אדם ומיואש", ואיש של "אכזריות מדהימה וגרוטסקית". הניו יורק טיימס כינה אותו מענה, ששיטותיו היו "נותנות קרדיט לכושר ההמצאה של האינקוויזיציה הספרדית בימיה החשוכים ביותר". לואו מת ב-1724 לערך, בנסיבות שאינן ידועות בוודאות. על פי ספר "ההיסטוריה הכללית של הפיראטים" של צ'ארלס ג'ונסון, אדוארד לואו נולד בווסטמינסטר, לונדון, אנגליה, בשנת 1690. הוא תואר כאנאלפבית, בעל "אופי מריר", ומוכן תמיד לרמות, התנהל "כפרוע ברחובות קהילת המולדת שלו". כצעיר, נאמר עליו שהיה מהמר ומשחק משחקים מסוכנים. נראה כי רוב משפחתו היו גנבים. בעודו צעיר, אחיו, ריצ'רד, היה קטן, ונאמר שהוא הובל בסל על גבו של חבר. בקהל ברחוב היה ריצ'רד חוטף את הכובעים והפאות של העוברים והשבים. בהמשך, ריצ'רד ניגש לצורות אחרות של פעילות פלילית ובסופו של דבר נתלה בשנת 1707 בגין פריצה לבית בסטפני. כשהתבגר, נמאס לו מהכייסות והגנבות ברחוב ופנה לפריצה לבתים. בסופו של דבר עזב את אנגליה, ונסע לבדו לעולם החדש בסביבות 1710. הוא בילה שלוש עד ארבע שנים במקומות שונים, לפני שהתיישב בבוסטון, מסצ'וסטס. ב־12 באוגוסט 1714 התחתן עם אליזה מארבל בכנסייה הראשונה של בוסטון. נולד להם בן, שנפטר כשהיה תינוק, ואז נולדה בת בשם אליזבת, בחורף 1719. אשתו נפטרה בלידה, והותירה את לואו עם בתו. אובדן אשתו השפיע עמוקות על לואו בקריירת הפיראטיות המאוחרת שלו, הוא הביע לרוב צער על הבת שהשאיר מאחור, וסירב לצרף גברים נשואים לכנופיה שלו. הוא גם אפשר לנשים שתפס לחזור לנמל בשלום. בתחילת 1722 הצטרף לחבורה של שנים-עשר גברים בספינה שפנתה להונדורס, שם תכננו לאסוף משלוח בולי עץ למכירה חוזרת בבוסטון. לואו הועסק כאחראי, פיקח על העמסת בולי עץ. יום אחד, הוא חזר לספינה רעב, אך הקפטן אמר לו שהוא יצטרך לחכות לאכול, וכי הוא ואנשיו יצטרכו להסתפק במנת רום. בשלב זה, לואו "לקח רובה טעון וירה לעבר הקברניט אך פגע במישהו אחר". בעקבות מרד כושל זה, נאלצו לואו וחבריו לעזוב את הספינה. יום לאחר מכן הוביל לואו את כנופיה בת שנים עשר איש - שכללה את פרנסיס פרינגטון ספריגס, שהמשיך להיות שודד ידוע לשמצה בפני עצמו - והשתלט על ספינה קטנה מול חופי רוד איילנד. לואו וצוותו הפכו לפיראטים, הם נהגו להניף דגל שחור ולהכריז מלחמה נגד כל העולם." לואו באמצעות ספינתו עקב על מסלול המשלוחים הפופולרי בין בוסטון לניו יורק. תוך ימים ספורים הוא וצוותו תפסו ספינה מחוץ לרוד איילנד ובזזו אותה. לאחר מכן תפס מספר סוחרים לא חמושים ליד פורט רוזמרין. הם היו ידועים כשודדים אכזריים ביותר ונועזים. לואו פנה דרומה והחל לפעול במימיו של גרנד קיימן, בתקופה זו שימש כסגן קפטן של שודדי הים הפיראט ג'ורג' לותר, שעמד בראש קבוצת שודדים, שפיקד על ספינה בגודל 100 טונות עם שמונה תותחים ועשרה תותחים מסתובבים. כשהיא הושמדה, לותר והצוות שלו עברו לספינה ששמה "הריינג'ר". צוותו של לותר הורחב ללא הרף על ידי מלחים נואשים שהיו מוכנים להצטרף אליו. במהירות זכה למוניטין באכזריותו. הוא לימד את לואו את טכניקות העינויים שכללה קשירת ידיו של הקורבן בחבל בין אצבעותיהם והעלאתו למעלה, שריפת בשרם עד העצמות. בעקבות מספר פשיטות מוצלחות, לותר בסופו של דבר כבש אונייה גדולה מחומשת היטב עם תותחים בשם "רבקה" ב-28 במאי 1722. [5] הוא נתן ללואו להיות הקפטן. עם צוות של 44 איש, לואו פירק את שותפותו עם לותר. בפשיטה בולטת אחת ביוני 1722, תקפו לואו וצוותו שלוש עשרה ספינות דיג מניו-אינגלנד שהסתתרו בפורט רוזווי, שלבורן, נובה סקוטיה. אף על פי שצוותו היה קטן הוא הניף את דגל ג'ולי רוג'ר והצהיר כי לא ינהג ברחמים בדייגים אם יגלו התנגדות. אנשיו של לואו שדדו את כל כלי השיט. לואו בחר את הספינה הגדולה ביותר, מפרשית בת 80-טון, חימש אותה ב-10 תותחים והפך אותה לאוניית הדגל שלו. הוא הטביע את שאר אוניות הצי והפקיר את "רבקה". עיתון בבוסטון מ-9 ביולי 1722 פרסם רשימה על הפרשה. מספר דייגים נאלצו להצטרף לשודדי הים, כולל פיליפ אשטון, שהצליח להימלט במאי 1723 ברוקטאן באיי מפרץ הונדורס, וכתב תיאור מפורט על החיים על סיפון ספינת הפיראטים של לואו. לפני בריחתו של אשטון, הוא הוכה, עונה, הוחזק בשלשלאות ואיימו על חייו פעמים רבות כשסירב לחתום על התחייבות להפוך לפיראט. הטקטיקה של לואו כללה בעיקר הנפת דגלים בצבעים שגויים והתקרבות לכלי מבלי לעורר חשד. בתחילה, לואו השתמש באותו דגל של אדוארד טייך ("שחור הזקן"). מאוחר יותר הוא השתמש בדגל משלו - דמות שלד אדומה על רקע שחור, שהפך לידוע לשמצה. הוא הניף את דגלו לראשונה בסוף יולי 1723. לואו השתמש גם בדגל משי ירוק עם דמות צהובה של אדם הנושף בחצוצרה; החצוצרן הירוק הזה הונף על התורן של ספינתו כדי להזמין את קברניטי הצי שלו לפגישות על סיפון ספינת הדגל. הוא פעל באזור ניו פאונלנד לפני שחצה את האוקיינוס האטלנטי לאזור האיים האזוריים. שם, הוא תפס ספינת מלחמה צרפתית או פורטוגזית והפך אותה לאונית הדגל שלו שנקראה"פינק רוז". הוא תפס גם ספינה אנגלית שעל סיפונה שני נוסעים פורטוגזים שהוצאו להורג. הוא עבר לאיים הקנריים, כף ורדה ואז חזר לחוף ברזיל, שם נתקל במזג אוויר גרוע. לואו זנח את תוכניותיו לבזוז אוניות המסחר העשיר מול חופי ברזיל, והמשיך לאיים הקריביים. ג'ורג' רוברטס, בספינה הבריטית ״קינג סאמו״ר, סיפר על פגישה עם לואו על סיפון אונית הדגל שלו. הספינה של רוברטס נכבשה על ידי לואו, שכעת הגדיר את עצמו כ"קומודור ". כ 220 קילומטר ממזרח לסורינם, לואו היה עם צי של שתי אוניות (הפינק רוז והפנסי, בפיקודו של צעיר צ'ארלס אריס) הם עגנו כדי להסיר מגוף האוניות צמחייה כגון אצות ובלוטים מהחלק החיצוני של הסירות. לשם כך הם היו צריכים לעלות את הספינות למזח יבש שהיה זמין לפירטים. לואו עדיין לא היה מנוסה מספיק, והורה ליותר מדי גברים לעבוד בצד החיצון של הספינה להוריד את ההצטברות האצות. פתחי הספינה הושארו פתוחים, והיא הוצפה במים וטבעה. "פינק רוז" נשאה את מרבית הציוד וההספקה, הצוות והקפטן נתפסו במצב קשה ונאלצו לקצוב בקפדנות מים מתוקים חצי כוס מים לכל אדם, בכל יום. הוא לא הצליח להגיע ליעדם הראשוני בטובגו בגלל רוחות קלות וזרמים חזקים, הצי הקטן של לואו הגיע עד גרנדה, אי בבעלות צרפתית. כשהוא מסתיר את מרבית אנשיו מתחת לכיסוי, הותר לו לשלוח גברים לחוף לאסוף מים. למחרת נשלחה ספינה צרפתי לחקירה, בשעה שאנשיו של לואו יצאו מהמחבוא. לואו, שפיקד כעת על ספינה אחת שנלכדה (ששמה שונה לריינג'ר), נתן את הספינה השנייה לסגנו, שפרש מהצי של לואו באמצע הלילה עם צוות קטן בעקבות מחלוקת שפרצה ביניהם. הצי החדש של לואו תפס ספינות רבות נוספות. במהלך משפט שנערך ב-10 ביולי 1723 בפני מספר אנשים מצוות של לואו, מלח שהיה על סיפון אחת האוניות ושמו ג'ון וולנד העיד כיצד לואו התקיף את סירתו, לקח רכוש כולל זהב בשווי של 150 ליש"ט, ואז הכה אותו וכרת את אוזנו עם חתיכת זכוכית. באותה העת כבש הצי של לואו ספינה פורטוגזית בשם "נוסטרה סיגניורה דה ויקטוריה" ב־25 בינואר 1723. רב החובל של ויקטוריה החזיק ברכוש רב מזהב (ששוויו באותה עת סביב 15,000 ליש"ט)וזרק אותו לים. לואו התפוצץ בזעמו - הוא ניתק את שפתיו של הקברניט הפורטוגלי ועינה אותו קשות. לאחר מכן רצח את הצוות שנותר. אנשיו של לואו עצמו תיארו אותו כ"מניאק". ההיסטוריון אדוארד לסלי תיאר את לוא כפסיכופת עם היסטוריה מלאה "מום, פריקות, עריפות ושחיטה". לואו, כמו שודדי ים אחרים באותה תקופה, ניסה להפחיד את קורבנותיו להיכנע בכך שאיים להרוג או לענות אותם. ככל שההצלחה של לואו גדלה באזור הקריביים, כך גם נודע שמו לשמצה. בסופו של דבר, הלחץ גבר מצד הרשויות, שעד אז התמקדו במיוחד בלואו למרות המוני הפיראטים שהיו בפעולה באותה תקופה. לואו עם האריס וספינותיהם עזבו את האיים האזוריים לקרולינה. ב־10 ביוני 1723 הם ספגו תבוסה מהדהדת בקרב עם אוניית מלחמה בריטית "גרייהונד", החמושה בכבדות. גרייהאונד הועברה לפיקודו של פיטר סולגרד לצוד את לואו ואת הצי שלו. לואו נמלט באונייה פנסי עם צוות קטן ו-150,000 ליש"ט בזהב על הסיפון. הוא פנה חזרה לאזור האיים האזוריים, והשאיר את האריס והריינג'ר מאחור. 25 מאנשי הצוות של הריינג'ר, כולל רופא הספינה, הועמדו לדין בין 10 ביולי ל-12 ביולי, כשסולגרד מסר עדות וסיפר על הקרב. הגברים נתלו על פיראטיות ושוד, ליד ניופורט, רוד איילנד, ב־19 ביולי 1723. האריס נשלח בחזרה לאנגליה ונתלה. לואו שעדיין היה על הפנסי, הפליג צפונה. הוא תפס כלי שיט לצייד לווייתנים 130 ק"מ בים. במצב רוח זועם בעקבות המפגש עם גרייהאונד ואובדן האריס, עינה את הקברניט לפני שירה בו בראשו. הוא הניח את צוות הלווייתנים ללא שום הוראות, והתכוון לתת להם למות מרעב. היה להם מזל, והם הגיעו לננטקט, מסצ'וסטס, לאחר מסע קשה. לואו המשיך לתפוס סירות דיג, נוספות בסמוך לרוד איילנד, ומעשיו הפכו לאכזריים עד כדי כך שצוותו סירב לבצע את הוראותיו לענות את הדייגים. הוא שב דרומה ללכוד ספינה צרפתית בת 22 תותחים וכלי סחר גדול מווירג'יניה, בשם ״הפי קריסמס״, בסוף יוני 1723. יש דיווחים סותרים על נסיבות מותו של לואו. קפטן צ'ארלס ג'ונסון - הצהיר בספרו ההיסטוריה הכללית של הפיראטים, בניגוד למקורות אחרים, כי לואו והפנסי נראו ליד הקנריים וגינאה. עם זאת, בזמן שכתב את ספרו ב־1724, לא הופיעו דיווחים נוספים. הוא ציין שמועות - אחת שלואו הפליג לברזיל, ואחרת כי ספינת לואו טבעה בסערה. המוזיאון הימי הלאומי בלונדון קובע כי הוא מעולם לא נתפס, וסיים את חייו בברזיל. שמועה אחרת טוענת, כי הוא חולץ על ידי ספינה צרפתית, כשנודע לרשויות בצרפת על זהותו הוא הועמד לדין, ונתלה במרטיניק בשנת 1724. מעשיו של אדוארד לואו, יחד עם מעשיהם של שודדי ים אחרים מהתקופה כמו אדוארד שחור הזקן, רוברטס ברתלומאו, הביאו לעלייה רבה בנוכחות הצבאית כדי להגן על נתיבי השייט, והתוצאה הייתה סיום תור הזהב של הפירטיות. עד שנת 1700 עמדו לרשות מדינות אירופה מספיק כוחות ואוניות, לאחר שהסתיימו מספר מלחמות, כדי להתחיל להגן טוב יותר על מושבותיהם החשובות במערב הודו וביבשת אמריקה, מבלי להסתמך על סיוע של אנשים פרטיים. שודדי ים שבסיסם היה בקריביים נרדפו מהים על ידי שייטת בריטית חדשה שהוקמה בפורט רויאל, ג'מייקה, וקבוצה קטנה יותר של ציידי פיראטים פרטיים ספרדים, מהעיר הספרדית, גארדה דה קוסטה, או פשוט הגארדה. סר ארתור קונאן דויל, ביצירתו "הדגל הירוק", תיאר את לואו כ"פראי ומיואש", ואיש של "אכזריות מדהימה וגרוטסקית". הניו יורק טיימס אמר כי "לואו וצוותו הפכו לאנשי הטרור של האוקיינוס האטלנטי, והשליטה שלו הייתה על כל חלקי האוקיינוס, מחופי ברזיל ועד ניופאונדלנד". אדוארד לואו הוצג בבולים ובמטבעות זיכרון באיים הקאריביים. בול דואר עליו הוזמן על ידי איי קיימן בשנת 1975, ובשנת 1994 ממשלת אנטיגואה וברבודה בהנציחו אותו ואת אונייתו, "רבקה". דמותו של לואו היא אחד הפירטים שנכללים בשודדי הקאריביים בדיסנילנד בקליפורניה, וכן מופיעה בסרטים שונים וסדרות טלוויזיה. כמה מהמרדפים של לואו, כמו סביב ניו המפשייר והאי הוט בנובה סקוטיה, מושכים אליהם ציידי אוצרות המחפשים ממצאים בספינות שהטביע. Flemming, Gregory. At the Point of a Cutlass: The Pirate Capture, Bold Escape, and Lonely Exile of Philip Ashton, ForeEdge (2014) ISBN 978-1611685152 מדיה וקבצים בנושא אדוארד לואו בוויקישיתוף אדוארד לואו, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)