laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מספר ירוק

בסלנג עברי, מספר ירוק הוא רישיון להפעלת מונית בישראל. כללי הרישיון מוסדרים בפקודת התעבורה ובתקנות התעבורה. בימי המנדט הבריטי הונהג בארץ שימוש במספרי רישוי של מכוניות בעלי רקע בצבעים שונים: אדום, לבן, כחול. הרקע הירוק של מספר הרישוי העיד על המכונית שהיא זכאית לשמש כמונית ולכן הפך לשם נרדף לרישיון להפעלת מוניות, ביטוי זה נשאר כמטבע לשון גם לאחר שנוהג הרקע הירוק בוטל. מיד לאחר הקמת מדינת ישראל הוקצו מספרים ירוקים ברובם לחיילים משוחררים ולנכי צה"ל. במקביל להקצאת מספרים ירוקים על ידי הממשלה התפתח שוק שחור של מסחר במספרים ירוקים והועלו הצעות להאבק במסחר זה. לטענת ארגון בעלי המוניות רוב מוכרי המספרים הירוקים היו אלו שקבלו אותם ממשרד הביטחון ומכרו אותם כמעט מיד בשוק השחור. פנחס בן שאול, המפקח על התעבורה בשנת 1987 תיאר את שיטת חלוקת המספרים הירוקים בשנות ה-50 וה-60: "בשנות ה-50 חולקו המספרים הירוקים בשיטת הפתקאות. מי שהיה מביא פתק מחבר בעל השפעה, היה מקבל מספר ירוק. בשנות ה-60 זה עבר לשיטה המקומית: לכל ראש רשות מקומית הייתה רשימה של החברים שלו, והם היו הראשונים שנהנו מהזכות. התנאי היה שהנהג יעבוד באזור שלו. כך נוצר מצב, שבראש העין יש היום 300 נהגי מוניות, בשעה שלמעשה נחוצים שניים." בסוף שנת 1970 הוחלט לשנות את השיטה ומספרים ירוקים ניתנו לבעלי ותק של 8–10 שנים בנהיגה במוניות כנהגים שכירים. כמו כן, 30% מהמספרים הירוקים הוקצו לנכי צה"ל ועולים חדשים. לראשונה גם הוחלט לגבות אגרה של בין 15–20 אלף לירות ממקבלי מספר ירוק, הגם שבשוק השחור נמכרו רישיונות בכ-60 אלף לירות. בשנת 1986 שונה החוק והוחלט שמספרים ירוקים יימכרו לזוכים בהגרלה. שר התחבורה החליט מדי שנה על מספר המספרים הירוקים החדשים שהונפקו, חלקם הוקצו לנכי צה"ל ומשפחות שכולות והשאר ניתנו לזוכים בהגרלה תמורת אגרה שהייתה נמוכה עשרות מונים ממחיר השוק. שיטה זאת משכה אלפי אנשים להשתתף בהגרלה. בחוק נתנו הוראות מעבר שאפשרו לנהגים ותיקים לקנות מספר ירוק מחוץ להגרלה. בשנת 1995 תוקן החוק ונקבעה אגרה של 135,000 ש"ח עבור מספר ירוק. בינואר 1998 תוקן החוק ובוטלו כל המכסות למספרים ירוקים. במקום זאת נקבעה אגרה עבור מספר ירוק בגובה של 205,000 ש"ח (או 110,000 ש"ח לנהגים ותיקים) וכל מי שהיה מעוניין היה יכול לקבל מספר ירוק ללא הגבלה. בשנת 2009, בגלל ירידה בביקוש למוניות היה מחיר מספר ירוק בשוק החופשי נמוך מהאגרה הממשלתית. נכון לשנת 2014, עומד מחיר מספר ירוק על 245,703 ש"ח. בג"ץ 4769/95 רון מנחם נ' שר התחבורה עידו סולומון, נהגי מוניות מעדיפים לעבוד ב"שחור" - והכבישים מוצפים בנהגים שאינם מומחים, באתר TheMarker‏, 9 בדצמבר 2010 למכירה טקסי, דבר, 21 ביולי 1942 באין מכוניות - אין גם חלוקת מספרים ירוקים לטכסי, מעריב, 30 בספטמבר 1949 הדרך בחזרה לנכה המלחמה להיותו ככל האדם, על המשמר, 13 באפריל 1950 נכים הפריעו במשרד הבטחון, חרות, 26 ביולי 1950 המספר הירוק הועלה בכנסת, על המשמר, 21 ביוני 1950 רשות לביטול המספר הירוק, חרות, 13 ביולי 1950 מ. מייזלס, חשבונו של בעל המוניות, מעריב, 26 בפברואר 1951 אביבה מץ, נהגי מוניות: לא משתלם לנו לנהוג, מעריב, 11 בספטמבר 1987 דוד מושיוב, מחסור במוניות באזור ת"א, דבר, 12 בינואר 1973 יגבו דמי זכיון בשיעור 15,000 - 20,000 ל"י ממקבלי רשיון מונית, דבר, 31 בדצמבר 1970 בני ברק, נהגי המוניות: הביקוש למונית ירד לחצי, באתר ynet, 23 במרץ 2009 אני מעוניין להיות בעל מונית ("מספר ירוק"). מה עליי לעשות?, פורטל השירותים והמידע הממשלתי (הקישור אינו פעיל, 27.02.2022) ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נעלי גולדה

נעלי גולדה הוא כינוי סלנג לסוג מסוים של נעליים לחיילות. בשנות ה-60' ניתן כינוי זה לנעליים חצאיות חומות, בעלות שרוכים. ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, שהייתה בשנים ההן שרת החוץ, נעלה נעליים אורתופדיות בעלות שרוכים ללא עקב גבוה. הנעליים התקניות, שהותרו לחיילות בצה"ל באותה תקופה, דמו במראה שלהן לנעלים של גולדה מאיר, לכן כונו "נעלי גולדה". לאחר הטירונות הותר לחיילות לנעול נעלי סירה שחורות חלקות ללא עקב, שאותן רכשו בעצמן, ונעלי גולדה נותרו ללא שימוש. נעלי עבודה לנשים הזכירו את הנעליים התקניות של החיילים, אלא שבמקום לשורכן בשרוכים למלוא גובהן, רוכסים אותן בשני אבזמים המשלימים את שריכת השרוכים. עד אוגוסט 1993 היוו נעלי העבודה לנשים בצבא רכוש של הבסיס, והחיילות היו מוחתמות על ציוד (משומש) זה בהגיען, במידת הצורך, ומזדכות בעוזבן את הבסיס. החל מתאריך זה, נעלי נשים מהוות ציוד אישי של החיילת, ואינן מוחזרות לבסיס בעת החלפת בסיס. בכך הושוותה הלוגיסטיקה המטפלת בנעלי חיילות לזו המטפלת בנעלי חיילים. אמנון דנקנר ודוד טרטקובר, איפה היינו ומה עשינו, עמ' 128
קורדובה (קולומביה)

קורדובה (בספרדית: Córdoba) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא בצפון קולומביה והוא גובל בים הקריבי בצפון, בסוקרה ובבוליבר במזרח ובאנטיוקיה בדרום ובמערב. המחוז משתרע על שטח של 25,020 קמ"ר. במחוז מתגוררים כ-1.8 מיליון תושבים (הערכה ל-2017). בירת המחוז היא מונטריה. דגל קורדובה דומה לדגל סיירה לאון בתקופה הפרה-קולומביאנית התגוררו באזור מספר שבטי ילידים, ובעיקר בני הסֵנוּ (אנ') שחיו לאורכו של נהר סינו (אנ'). האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה מגלה הארצות הספרדי רודריגו דה בסטידס ב-1501. הספרדים החילו להקים יישובים באזור כמה עשרות שנים לאחר מכן. האזור היה שייך ליחידות מנהליות שונות, ועם הקמת רפובליקת קולומביה במתכונתה הנוכחית בסוף המאה ה-19 הוא היה שייך למחוז בוליבר. מחוז קורדובה פוצל מבוליבר ב-1952. המחוז נקרא על שמו של חוסה מריה קורדובה (אנ'), שהיה איש צבא שפעל למען עצמאות קולומביה. הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על גידול מקנה, חקלאות, הכוללת בין היתר גידול אורז, תירס, יאם, מניהוט, שומשום, בננה, קנה סוכר, כותנה, דורה וקקאו, כרייה ודיג. בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לשבע פרובינציות (Provincias) כדלהלן: מדיה וקבצים בנושא קורדובה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קורדובה קורדובה באתר האגודה הגאוגרפית של קולומביה (בספרדית).
אוטו שולצה

אוטו שולצה (בגרמנית: Otto Schultze;‏ 11 במאי 1884 – 22 בינואר 1966) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה. לפני כן התבלט כמפקד צוללות במלחמת העולם הראשונה ועל כך עוטר בפור לה מריט. שולצה נולד באולדנבורג ב-11 במאי 1884, וב-1900 התגייס לצי הקיסרי הגרמני. ב-27 בספטמבר 1903 הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי, ב-21 במרץ 1905 לדרגת אובר-לויטננט צור זי וב-22 במרץ 1910 לדרגת קפיטן-לויטננט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב על הדרדנוט "קניג". ב-1915 עבר לכוח הצוללות וב-11 במרץ 1916 מונה למפקד הצוללת "U-63". הוא פיקד עליה בהצלחה רבה והטביע 53 אניות בסך כולל של 132,567 טון. ב-18 במרץ 1918 הוא קיבל את עיטור ה"פור לה מריט". ב-28 באפריל של אותה שנה הועלה לדרגת קורבטנקפיטן. עם סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף שולצה לרייכסמרינה ומילא בו תפקידי ניהול ומטה. ב-1 באפריל 1925 הועלה לדרגת פריגטנקפיטן, ובין 1927–1929 פיקד על אוניית המערכה "אלזס". ב-1 בינואר 1928 הועלה לדרגת קפיטן צור זי, וב-28 בספטמבר 1929 מונה למפקד תעלת קיל. ב-26 בפברואר 1930 מונה למפקח על ההדרכה, וב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת קונטרה-אדמירל. באוקטובר 1933 הוא מונה למפקד הבסיס הימי הים הצפוני, וב-1934 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל. ב-1936 הועלה לדרגת אדמירל, וב-1937 פרש מהצי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 הוא חזר לשירות כמפקד בסיס הצי הים הצפוני. הוא הודח מהתפקיד לאחר שלושה חדשים, ובין מרץ 1941 לאוגוסט 1942 פיקד על כוחות הצי בצרפת. ב-31 באוגוסט של אותה שנה, הוא פרש סופית מהצי, ועם פרישתו הועלה לדרגת גנרל-אדמירל. הוא נפטר בהמבורג ב-22 בינואר 1966 בגיל 81. מדיה וקבצים בנושא אוטו שולצה בוויקישיתוף אוטו שולצה (באנגלית) אוטו שולצה באתר uboat.net
צנרת (פירושונים)

האם התכוונתם ל... צנרת – מערכת של צינורות לשינוע זורמים הצנרת – תוכנית אקטואליה ברשת 13
מ. דניאל

מ. דניאל (בכתיב קירילי: М. Даниэль) הוא שם העט של מרק דניאל מאירוביץ' (Даниэль Меерович;‏ 1900, דבינסק, לטביה – 1940, מוסקבה?), סופר יידיש ומחזאי. דניאל נולד בעיר דבינסק שבאימפריה הרוסית למשפחת בעלי מלאכה עניים, וזכה לחינוך דתי מסורתי. עסק במלאכות רבות בטרם הפך למורה בגיל עשרים. בעת מלחמת העולם הראשונה גלה להרי אורל. לימים שימשה לו גלות זו מקור ורקע לספריו. בשנת 1921 השתקע במוסקבה, השלים לימודי ספרות רוסית באוניברסיטת מוסקבה, וכתב מספר מחזות, שאחדים מהם הוצגו וזכו להצלחה רבה, תורגמו לרוסית, והקנו לו פרסום רב. ספרי הילדים שלו ביידיש זכו אף הם להצלחה רבה, ונדפסו בבתי הוצאה גדולים במוסקבה ובחרקוב. דניאל פרסם קרוב לשלושים כרכים של סיפורת, לילדים ולמבוגרים. אף לא אחד מספריו תורגם לעברית. בנו, יולי דניאל (1925–1988), התפרסם מאוד בשעתו כאחד מן המתנגדים האמיצים והחריפים למשטר הסובייטי. מ. דניאל, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) מ. דניאל (1900-1940), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מילובאן קאפור

מילובאן קאפור (באנגלית: Milovan Kapor; נולד ב-5 באוגוסט 1991) הוא כדורגלן קנדי ממוצא סרבי המשחק בפוהרוני בעמדת הבלם. קאפור נולד בעיר טורונטו שבמחוז אונטריו אשר בקנדה להורים ממוצא סרבי. קאפור התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת מרילנד. בקיץ 2014 הצטרף לקדיס מהליגה השלישית בספרד, אליה השתייך שנה אחת ולא רשם דקות משחק בה. בינואר 2015 חתם בדוקלה באנסקה ביסטריצה מליגת העל הסלובקית. ב-6 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בדוקלה בתיקו 1-1 נגד ספרטק טרנבה. שבוע לאחר מכן, קאפור הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד רוז'ומברוק. בקיץ 2015 חתם בפודברזובה בה שיחק רק 9 משחקים עד סיום העונה. בקיץ 2016 חתם בזלטה מוברצה. ב-15 באפריל 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה שהיה גם שער הניצחון בדקה ה-93 של המשחק נגד סניצה. ב-6 באוגוסט 2017 חתם בהפועל חדרה מהליגה הלאומית. בינואר 2018 עזב את חדרה וסיכם בהומל מליגת העל הבלארוסית. ב-23 ביולי 2019 חתם בבוכרה מליגת העל האוזבקית. ב-10 באוגוסט 2020, קאפור חתם באתלטיקו אוטווה. בינואר 2022 חתם בפוהרוני מליגת העל הסלובקית. קאפור זומן לסגל המורחב של נבחרת קנדה לקראת גביע הזהב 2017, אך לא נכלל בסגל הסופי. ב-9 באוקטובר 2017 נכלל לראשונה בסגל הנבחרת בהפסד 1-0 נגד אל סלוודור, אך לא זכה לדקות משחק. מילובאן קאפור, באתר Transfermarkt מילובאן קאפור, באתר Soccerway מילובאן קאפור, באתר WorldFootball.net מילובאן קאפור, באתר FootballDatabase.eu מיכאל וייסרמן, מילובאן קאפור חתם בהפועל חדרה, באתר דאבל פס, 6 באוגוסט 2017 מיכאל וייסרמן, הבלם מילובן קאפור שוחרר מהפועל חדרה, באתר דאבל פס, 24 בינואר 2018 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מילובאן קאפור".
אוטו שניוינד

הוברט מריה אוטו שניוינד (בגרמנית: Hubert Maria Otto Schniewind;‏ 14 בדצמבר 1887 – 26 במרץ 1964) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה. שניוינד נולד ב-14 בדצמבר 1887 בסארלואי שבקיסרות הגרמנית. ב-1907 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני, ובמלחמת העולם הראשונה שימש כמפקד טרפדות. הוא היה חלק מהכוח הגרמני בפיקודו של לודוויג פון רויטר, אשר עם סיום המלחמה הועבר לסקפה פלו עד שבחוזה ורסאי יוחלט על גורל אניותיו. בהוראתו של רויטר, הציתו הגרמנים את האניות והטביעו אותן כדי שלא יפלו לידי הבריטים. בעקבות כך, נלקח שניוינד בשבי הבריטי. הוא שוחרר ב-1920, התגייס לפרייקור והוצב בבריגדת ארהארדט. עם הקמתו של הרייכסמרינה, התגייס אליו ומונה למפקד שולת המוקשים "M 133". בין 1925-1926 שימש כיועץ לענייני ימייה של שר ההגנה אוטו גסלר. ב-1932 מונה למפקד הסיירת הקלה "קלן". לאחר מכן מילא תפקידי ניהול ומטה, וב-1937 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל. ב-31 באוקטובר 1938 הוא מונה לראש המטה של הצי (Seekriegsleitung), וב-1940 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל. בעקבו הטבעתה של ה"ביסמרק" ב-27 במאי 1941 ומותו של גינתר ליטיינס, מונה שניוינד למחליפו של ליטיינס בתפקיד מפקד הצי (Flottenchef) - התפקיד השלישי במעלתו בצי הגרמני, המקביל למפקד צי הבית (Home Fleet) בצי הבריטי. ב-1943 הוא הועבר לפקד על קבוצת הקרב הצפונית, וב-1 במרץ 1944 הועלה לדרגת גנרל-אדמירל. הוא הועבר מהתפקיד ב-30 ביולי של אותה שנה, ועד סיום המלחמה לא קיבל תפקיד חדש. לאחר המלחמה, נעצר ונשפט במהלך משפט הפיקוד העליון על חלקו בתכנון מבצע וסריבונג - הפלישה לנורווגיה, אולם זוכה. הוא נפטר ב-26 במרץ 1964 בעיר לינץ אם ריין. מדיה וקבצים בנושא אוטו שניוינד בוויקישיתוף אוטו שניוינד (באנגלית)
חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית

חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית (באנגלית: Fourteenth Air Force) היה כוח שהשתייך לפיקוד החלל של חיל האוויר של ארצות הברית והיה אחראי על הארגון, האימונים, הציוד, הפיקוד והשליטה והעסקת כוחות החלל של חיל האוויר לתמיכה בפעילות הפיקודים הקרבים המאוחדים. לאחר הקמת כוח החלל של ארצות הברית הפך חיל האוויר ה-14 לפיקוד המבצעים של כוח החלל. שורשי חיל האוויר וסמלו מגיעים מיחידת "הנמרים המעופפים", כינויה של קבוצת מתנדבים מהגיס האווירי של צבא ארצות הברית בראשות קלייר שנו, שסייעו לחיל האוויר הסיני במהלך מלחמת סין–יפן השנייה. ביולי 1942 הוטמעה יחידת הנמרים המעופפים בכוח המשימה האווירי של סין. 1943 נוסד חיל האוויר ה-14 בהוראה מיוחדת של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ושנו מונה למפקדו הראשון. החיל פעל במהלך מלחמת העולם השנייה בזירה הסינית ובזירה הדרום-מזרח אסייתית. במהלך הקרבות השמיד חיל האוויר 2,315 מטוסים יפנים, 365 גשרים, 1,225 קטרים ו-715 קרונות רכבת. לאחר המלחמה עבר חיל האוויר לאורלנדו שבפלורידה וב-1946 קיבל אחריות על ההגנה האווירית באזור דרום-מזרח ארצות הברית. ב-1948 הועבר החיל תחת פיקוד האוויר הקונטיננטלי ומשימתו הורחבה גם לאימון יחידות מילואים. במהלך מלחמת קוריאה נטל החיל חלק בהכשרה ובשינוע של אלפי יחידות וחיילי מילואים והמשמר הלאומי. ב-1957 קיבל החיל אחריות גם למשימות חיפוש והצלה וכן היה אחראי לכל משימות התובלה של כוחות המילואים במזרח ארצות הברית. בספטמבר 1960 פורק החיל. באפריל 1966 הוקם החיל מחדש במסגרת פיקוד ההגנה האווירית. ביולי 1968 עבר מטה החיל לבסיס חיל האוויר אנט בקולורדו וקיבל את השם כוח החלל ה-14. משימתו הייתה לזהות שיגורי טילי אויב, לעקוב אחר טילים ולוויינים בחלל ולספק שירותי שיגור לוויינים. כמו כן קיבל את התפקיד לאמן, לצייד ולהשים את מפעילי מערכות הריגול הלווייניות וההגנה מפני טילים. באוקטובר 1976 שונה שם החיל לחיל האוויר ה-14 (מילואים), ייעודו שונה והוא הועבר לבסיס חיל האוויר דובינס בג'ורג'יה. משימתו החדשה הייתה לפעול תחת פיקוד התובלה של חיל האוויר, והוא השתתף במסגרת זו בין השאר בפלישה האמריקאית לפנמה. ביולי 1993 חזר החיל לפעול בתחום לוחמת החלל והוצב תחת פיקוד החלל של חיל האוויר. בסוף 2019 עברו יחידות החיל לכוח החלל של ארצות הברית כפיקוד המבצעים שלו. חיל האוויר ה-14 כולל כ-7,600 חיילים, 6,000 אזרחים ו-11,000 עובדי קבלן. החיל מורכב מחמש כנפות ומרכז משולב למבצעי חלל (JSpOC), הפרושים ב-44 אתרים ברחבי העולם. מטה החיל ממוקם בבסיס חיל האוויר ונדנברג בקליפורניה. יחידות החיל: כנף החלל ה-30 - כנף שיגור לוויינים הממוקמת בבסיס חיל האוויר ונדנברג כנף החלל ה-45 - כנף שיגור לוויינים הממוקמת בבסיס חיל האוויר פטריק בפלורידה כנף החלל ה-21 - כנף שליטה ובקרה והתרעה מפני טילים הממוקמת בבסיס חיל האוויר פיטרסון בקולורדו כנף החלל ה-50 - כנף שליטה ובקרה ללוויינים הממוקמת בבסיס חיל האוויר שריבר בקולורדו כנף החלל ה-460 - כנף התראה מפני טילים הממוקמת בבסיס חיל האוויר באקלי בקולורדו מרכז משולב למבצעי חלל - מספק שליטה ובקרה סביב לשעון לכל כוחות החלל המבצעיים, תכנון, תיאום והערכה למשימות הקשורות בחלל. ממוקם בסיס חיל האוויר ונדנברג מדיה וקבצים בנושא חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית בוויקישיתוף אתר חיל האוויר ה-14
נבחרת גביע הפדרציה של ספרד

נבחרת גביע הפדרציה של ספרד היא נבחרת הטניס של ספרד המשחקת בגביע הפדרציה העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות שלה. הנבחרת משחקת בגביע הפדרציה החל משנת 1972. היא הייתה בין הנבחרות החזקות בשנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר זכתה במקום הראשון חמש פעמים (1991, 1993, 1994, 1995, 1998). נכון לשנת 2022 שיחקה ספרד מאז תחילת השתתפותה בגביע הפדרציה 140 משחקים בינלאומיים, בהם ניצחה 85 מפגשים. הדירוג הנוכחי של נבחרת ספרד בדירוג נבחרות הנשים של גביע הפדרציה, הוא המקום ה-6 בעולם, נכון ל-15 באפריל 2024, עלייה של מקום אחד לעומת דירוג קודם. 1972 : סיבוב 1 1973 : סיבוב 2 1974 : סיבוב 2 1975 : סיבוב 2 1976 : סיבוב 1 1977 : סיבוב 1 1978 : סיבוב 1 1979 : סיבוב 1 1980 : סיבוב 2 1981 : סיבוב 2 1982 : סיבוב 1 1983 : סיבוב 1 1984 : סיבוב 1 1985 : סיבוב 2 1986 : סיבוב 2 1987 : סיבוב 2 1988 : רבע גמר 1989 : גמר 1990 : חצי גמר 1991 : 1992 : גמר 1993 : 1994 : 1995 : 1996 : גמר 1997 : רבע גמר 1998 : 1999 : רבע גמר 2000 : גמר 2001 : בית עולמי 2002 : גמר 2003 : רבע גמר 2004 : חצי גמר 2005 : רבע גמר 2006 : רבע גמר 2007 : הישרדות 2008 : גמר 2009 : הישרדות 2010 : הישרדות 2011 : הישרדות 2012 : הישרדות 2013 : הישרדות 2014 : הישרדות 2015 : הישרדות 2016 : הישרדות 2017 : הישרדות 2018 : בית עולמי ב' 2019 : בית עולמי ב' 2020-21 : משחקי הגמר 2022 : משחקי הגמר מדיה וקבצים בנושא נבחרת גביע הפדרציה של ספרד בוויקישיתוף נבחרת טניס הנשים של אוסטרליה - דף הנבחרת מאתר גביע הפדרציה דירוג נבחרות הנשים של גביע הפדרציה באתר הפדרציה הבינלאומית לטניס ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אילנה רוזן

אילנה רוזן (נולדה ב-28 בפברואר 1962) היא חוקרת ספרות תיעודית של יהודים וישראלים במאה ה-20, פרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. רוזן נולדה ב-1962 בירושלים. השלימה תואר ראשון בספרות אנגלית ובתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית (1985) והמשיכה לתואר שני (1988) ותואר שלישי (1994) בספרות עברית באותה אוניברסיטה. ב-1997 הצטרפה כמרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ב-2002 קודמה לדרגת מרצה בכירה, ב-2010 הועלתה לדרגת פרופסור חבר וב-2017 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין. מחקריה עוסקים בזיכרון השואה של יהודים מהונגריה, בתרבות יהודית מרכז אירופית בין שתי מלחמות העולם, בעלייה והתיישבות בדרום הארץ ובסיפורת של יוצאי מצרים בישראל. במחקריה בוחנת רוזן סוגות תיעודיות, כגון סיפורי חיים, ספרי זיכרונות וסוגות עממיות כדוגמת סיפורת אישית ופתגם. מעשה שהיה... – הסיפורת העממית של יהודי קרפטורוס, תל אביב: המכון לחקר התפוצות באונ' תל אביב, 1999. אחות לצרה – מסע אל סיפורי חייהן של ניצולות שואה מהונגריה, באר שבע: הוצאת הספרים של אונ' בן-גוריון בנגב, 2003. באושוויץ תקענו בשופר – יהודי קרפטורוס מספרים על השואה, ירושלים: יד ושם והאוניברסיטה העברית, 2004. חלוצים בפועל – קריאות בספרות תיעודית של ותיקי הדרום בישראל, שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2016. משפחת שַׁאדֶלִי-בַּאבֶּלִי – זכרונות גדילה ירושלמית-הונגרית. אמזון, 2021. Hungarian Jewish Women Survivors Remember the Holocaust - an Anthology of Life Histories, Lanham, MD: University Press of America, 2004. Sister in Sorrow - Life Histories of Female Holocaust Survivors from Hungary, Detroit, MI: Wayne State University Press, 2008. Soul of Saul - Life, Narrative and Proverbs of a Transylvanian-Israeli Grandfather, Proverbium Supplement Series vol. 31. Burlington, VT: Vermont University, 2011. .The Shaddely-Babbelies - Growing up in a Jerusalem-Hungarian Family. Amazon, 2021 עמוד מרצה באתר אוניברסיטת בן-גוריון. קורות החיים של אילנה רוזן באתר אוניברסיטת בן-גוריון. רשימת המאמרים של אילנה רוזן באתר רמב"י. אילנה רוזן (1962-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גרגורי טאדה

גרגורי טאדה (בצרפתית: Grégory Tadé; נולד ב-2 בספטמבר 1986) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת החלוץ. טאדה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת אורבולט ספורט. בשנת 2006 חתם בפורפאר את'לטיק. ביולי 2007 חתם בסטראנר. ב-24 בינואר 2009 חתם בקליידה מהליגה הסקוטית השנייה. בתום העונה שוחרר מהמועדון עקב בעיות כלכליות. בקיץ 2009 חתם בריית' רוברס בה היה שותף לאחת מעונות השיא של המועדון שהגיע לחצי גמר הגביע הסקוטי והעפיל לליגת העל הסקוטית. בקיץ 2011 חתם באינברנס קלדוניאן ת'יסטל. ב-23 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-0 למות'רוול. ב-27 באוגוסט 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד קילמרנוק. ביוני 2012 חתם בסט. ג'ונסטון. ב-26 ביולי 2012 ערך את הופעת הבכורה האירופית בתיקו 1-1 נגד אסקישהירספור במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, במשחק זה גם כבש את השער לזכות קבוצתו. ביוני 2013 עזב את סקוטלנד אחרי שבע שנים וחתם בקלוז' מליגת העל הרומנית. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש שני שערים בלבד ב-22 משחקי ליגה, אך עונת לאחר מכן כבש 18 שערים ב-27 משחקים וסיים כמלך שערי הליגה. ב-13 ביולי 2015 טאדה חתם בסטיאווה בוקרשט תמורת חצי מיליון אירו. בסיום העונה זכה עם סטיאווה באליפות רומניה, התואר הקבוצתי הראשון בקריירה של טאדה. ב-20 ביולי 2016 חתם בקטר מליגת העל הקטרית. ב-14 באוגוסט 2017 חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל. חמישה ימים לאחר מכן, טאדה ערך את הופעת הבכורה שלו בפתח תקווה בניצחון 1-2 נגד מ.ס. אשדוד. ב-16 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 נגד עירוני קריית שמונה. ב-12 בנובמבר 2018 חזר לרומניה וחתם בדינמו בוקרשט, אך שוחרר כעבור כחודשיים ללא ששיחק משחק ליגה אחד ונותר ללא קבוצה. סטיאווה בוקרשט ליגת העל הרומנית: 2015/2016 אישיים מלך שערי ליגת העל הרומנית: 2014/2015 (18 שערים) גרגורי טאדה, באתר Transfermarkt גרגורי טאדה, באתר Soccerway גרגורי טאדה, באתר WorldFootball.net גרגורי טאדה, באתר FootballDatabase.eu דור בלך, ‏יניב בריק וגרגורי טאדה חתמו במכבי פ"ת, באתר ערוץ הספורט, 14 באוגוסט 2017 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גרגורי טאדה".
לודוויג יסלזון

לודוויג יסלזון (Ludwig Jesselson;‏ 29 באוגוסט 1910, נקרבישופסהיים, הקיסרות הגרמנית – 3 באפריל 1993, ירושלים, ישראל) היה תעשיין ואיש עסקים יהודי אמריקאי, נדבן שתרם הון רב בעיקר בארצות הברית ובישראל. יסלזון נולד ב-1910 בעיירה נֶקַרבּישוֹפְסְהַיים (אנ') שבדרום-מערב גרמניה. התחנך בעיר הסמוכה, היידלברג. החל את דרכו כתעשיין מתכת במולדתו, ובשנת 1937, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, העביר את עסקיו להולנד ובהמשך היגר לארצות הברית והשתקע בה. עיקר עיסוקו היה מסחר בחומרי גלם (קומודיטיס). הוא השקיע בתחום מסחרו אך גם בנדל"ן ותחומים נוספים. הונו של יסלזון נאמד במאות מיליוני דולרים. הוא תרם רבות למוסדות בישראל, ראשי ממשלת ישראל: יצחק רבין, שמעון פרס ויצחק שמיר היו מיודדים עמו, וכך גם השר יוסף בורג. ב-1980 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן לה תרם רבות. יסלזון נפטר בירושלים באפריל 1993. אשתו אריקה נפטרה במרץ 2008. ילדיו מנהלים את עסקי המשפחה לאחר פטירתו: מיכאל הבן הבכור, דניאל בעל עסקים בתחום המתכת כאביו, ובנימין (בן) יסלזון המתגורר בפתח תקווה ומנהל את עסקי המשפחה בישראל. המכון הגבוה לתורה ע"ש לודביג ואריקה יסלזון באוניברסיטת בר-אילן, נבנה בעזרתו ונקרא על שמו ועל שם רעייתו אריקה. מדרשיית עמליה בגבעת מרדכי שבירושלים, קרויה על שם אמו של לודוויג יסלזון, שתרם את ההון הראשוני להקמת המוסד ותמך בו במשך שנים ארוכות. ארון הקודש בהיכל ישיבת פוניבז', שוקם ועבר רסטורציה במימונו של יסלזון. פרס יסלזון לעיצוב אמנות יהודית בת-זמננו, המוענק בידי מוזיאון ישראל. יסלזון תרם למוזיאון פריטי אמנות ויודאיקה יקרי ערך. בית הכנסת "אהל אהרן" בטכניון, נתרם על ידי יסלזון על שם אחיו אהרן יסלזון דניאל אמאן, מלך הנפט: חייו הסודיים של ידיד ישראל (על מארק ריץ'), אור יהודה: כנרת, 2012. לפי מפתח בעמ' 309 הערך 'יסלזון לודוויג' באתר Encyclopedia.com (אנ') (באנגלית) לודוויג יסלזון: ביוגרפיה מפורטת באתר Immigrant Entrepreneurship: German-American Business Biographies (באנגלית) Eric Pace, Ludwig Jesselson, 82, Commodity-Trade Executive, The New York Times, April 5, 1993 (נקרולוג) שי שלו, ‏בני לא מפסיק להסתבך, באתר גלובס, 17 בדצמבר 1998 אסף גלעד, חברת ה-IT אולקלאוד גייסה 6 מיליון שקל ממשפחת יסלזון, באתר כלכליסט, 14 באוקטובר 2015 על אשתו, אריקה יסלזון Yeshiva University Mourns the Passing of Erica Jesselson, Benefactor Who Left Indelible Mark on Jewish Community, YU News, March 12, 2008 Yeshiva University, Erica Jesselson: Obituary, The New York Times, March 13, 2008 Forward Staff, Erica Jesselson, Philanthropist, 86, The Forward, March 13, 2008 Dennis Hevesi, Erica Jesselson, Collector and Benefactor, Dies at 86, The New York Times, March 14, 2008 (נקרולוג) רשימת מקבלי התואר לדורותיהם באתר אוניברסיטת בר-אילן. בנימין יסלזון, באתר News1 מחלקה ראשונה. בית הכנסת "אהל אהרון" נחנך בקרית הטכניון, הצופה, 7 באפריל 1969.
פלורין פורצ'ה

פלורין פורצ'ה (ברומנית: Florin Purece; נולד ב-6 בנובמבר 1991) הוא כדורגלן רומני המשחק בל.ק.ס. ניצ'יצ'ה בעמדת הקשר. פורצ'ה התחיל את הקריירה שלו בארד מהליגה הרומנית השנייה בה שיחק שנתיים. בקיץ 2012 חתם בקונקורדיה קיאז'נה מליגת העל הרומנית. בקיץ 2016 חתם בויטורול קונסטנצה עמה זכה באליפות ראשונה בקריירה ובתולדות המועדון. ב-22 באוגוסט 2017 עזב לראשונה את רומניה וחתם בהפועל רעננה מליגת העל לשנה עם אופציה לשנתיים, אך ב-14 בנובמבר שוחרר מן הקבוצה. ב-25 בינואר 2018 חתם בל.ק.ס. ניצ'יצ'ה הפולנית בקיץ 2020, פורצ'ה חתם בספסי ספאנטו ג'ורג' מליגת העל הרומנית. ויטורול ליגת העל הרומנית: 2016/2017 פלורין פורצ'ה, באתר Transfermarkt פלורין פורצ'ה, באתר Soccerway פלורין פורצ'ה, באתר FootballDatabase.eu עינת הירש, ‏"רשמית: פלורין פורצ'ה חתם ברעננה", באתר ערוץ הספורט, 22 באוגוסט 2017 עמית גולדשטיין‏, "הפועל רעננה: הקשר פלורין פורצ'ה שוחרר מהקבוצה", באתר וואלה, 14 בנובמבר 2017 העברות בעולם - 26.1: ריאל חוזרת להזאר, יובנטוס נלחמת על הסקורר בן ה-16, באתר וואלה, 26 בינואר 2018 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פלורין פורצ'ה".
סוקרה (מחוז)

סוקרה (בספרדית: Sucre) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא בצפון קולומביה והוא גובל בים הקריבי בצפון, בבוליבר במזרח ובקורדובה במערב. המחוז משתרע על שטח של 10,917 קמ"ר. במחוז מתגוררים כ-870 אלף תושבים (הערכה ל-2017). בירת המחוז היא סינסלחו. בתקופה הפרה-קולומביאנית התגוררו באזור מספר שבטי ילידים, ובעיקר בני הסֵנוּ (אנ'). האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה מגלה הארצות הספרדי רודריגו דה בסטידס באזור 1500. האזור היה שייך ליחידות מנהליות שונות, ועם הקמת רפובליקת קולומביה במתכונתה הנוכחית בסוף המאה ה-19 הוא היה שייך למחוז בוליבר. ב-1908 הוקם מחוז סינסלחו שבירתו הייתה העיר סינסלחו, אך כעבור שנתיים בלבד הוא סופח מחדש לבוליבר. הפיצול הסופי של מחוז סוקרה מבוליבר התרחש ב-1966. המחוז נקרא על שמו של אנטוניו חוסה דה סוקרה, מגיבורי העצמאות של קולומביה בפרט ודרום אמריקה בכלל. הכלכלה המקומית מסתמכת על גידול מקנה והפקת מוצרים ממנו, הפקת גז טבעי, כרייה, תעשייה, דיג וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול מניהוט, בננה תירס, יאם, אורז, אבוקדו, אננס וכותנה. בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לחמישה אזורי משנה (Subregiones) כדלהלן: מדיה וקבצים בנושא סוקרה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סוקרה (בספרדית) סוקרה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סוקרה באתר האגודה הגאוגרפית של קולומביה (בספרדית).