לטינית קלאסית

לטינית קלאסית (בלטינית: Lingua·Latīna או Prīsca Latīnitās) היא צורת הלטינית הספרותית המוכרת כשפה תקנית ספרותית שהייתה בשימוש על ידי סופרים מהרפובליקה הרומית המאוחרת והאימפריה הרומית המוקדמת. היא הייתה בשימוש משנת 75 לפני הספירה ועד המאה ה-3 לספירה, אז התפתחה ללטינית מאוחרת. בתקופות מאוחרות יותר, היא נחשבה ללטינית טובה או ראויה, כאשר הגרסאות השפה לאחר מכן נתפסו כמנוונות או כמושחתות. המילה לטינית מובנת כעת כברירת מחדל כמשמעותה "לטינית קלאסית"; לדוגמה, ספרי לימוד לטינית מודרניים מלמדים כמעט אך ורק לטינית קלאסית. מרקוס טוליוס קיקרו ובני דורו של הרפובליקה המאוחרת התייחסו לשפה הלטינית, בניגוד לשפות אחרות (כמו יוונית), כ-lingua latina או sermo latinus. עם זאת, הם הבחינו בשפת העם הרווחת בתור לטינית וולגרית (sermo vulgaris ו-sermo vulgi). הלטינית הייתה שפה מדוברת וכתובה. זו הייתה השפה הנלמדת בבתי הספר. לפיכך חלו עליה כללים מחייבים, וכאשר נלקחו בחשבון נושאים מיוחדים כמו שירה או רטוריקה, חלו כללים נוספים. מאז שהלטינית המדוברת נכחדה (לטובת ההתפתחות הבאה), כללי הטקסטים של פוליטוס (מהוקצעים) עשויים לתת מראה של שפה מלאכותית. עם זאת, הלטינית הייתה צורה של סרמו (שפה מדוברת), וככזו, שמרה על ספונטניות. התקנים, המחברים והמדריכים מהתקופה הלטינית הקלאסית היוו את המודל לשפה שנלמדה והייתה בשימוש בתקופות מאוחרות יותר ברחבי אירופה ומחוצה לה. בעוד שהלטינית ששימשה בתקופות שונות חרגה מהלטינית ה"קלאסית", נעשו מאמצים מעת לעת ללמוד מחדש וליישם מחדש את המודלים של התקופה הקלאסית, למשל על ידי אלקווין בתקופת שלטונו של קרל הגדול, ומאוחר יותר בתקופת הרנסאנס, ויצרו את הצורה הקלאסית ביותר של לטינית הידועה כיום בשם נאו-לטינית. "לטינית טובה" בפילולוגיה ידועה בתור ספרות לטינית "קלאסית". המונח מתייחס לרלוונטיות הקנונית של יצירות ספרותיות שנכתבו בלטינית בשלהי הרפובליקה הרומית, ובאימפריה הרומית המוקדמת עד האמצעית. "כלומר, השתייכות לקבוצה בלעדית של מחברים (או יצירות) שנחשבו לסמלים של ז'אנר מסוים." המונח classicus (בזכר רבים classici) הומצא על ידי הרומאים כדי לתרגם ליוונית ἐγκριθέντες (encrithentes), המתייחס למחברים שכתבו בצורה של יוונית שנחשבה למודל חיקוי. לפני כן, המונח classis, בנוסף להיותו צי ימי, היה מעמד חברתי באחת מהחלוקות הדיאכרוניות של החברה הרומית בהתאם לבעלות על רכוש על פי החוקה הרומית. המילה היא תעתיק של יוונית κλῆσις (clēsis, או "קריאה") המשמשת לדירוג מגויסי צבא לפי רכוש ממעמד ראשון עד חמישי. רומאים, כמו קווינטיליאנוס, חיקו דקדוקים יוונים, והכינו רשימות שנקראו אינדקסים או סדנאות שעוצבו בדגם של אלה שנוצרו על ידי היוונים, אשר נקראו פינאקס. הרשימות היווניות נחשבו לקלאסיות. אולוס גליוס כולל מחברים כמו פלאוטוס, הנחשבים לכותבי הלטינית הישנה ולא רק בתקופה של הלטינית הקלאסית. הרומאים הקלאסיים הבחינו בלטינית העתיקה בתור prisca latinitas ולא sermo vulgaris. יצירתו של כל מחבר ברשימות הרומיות נחשבה שוות ערך ליצירה ביוונית. לדוגמה, אניוס (Ennius) היה ההומרוס הלטיני, אינאיס הייתה המקבילה לאיליאדה וכו'. הרשימות של המחברים הקלאסיים היו עד כמה שהדקדוקים הרומאים הלכו בפיתוח פילולוגיה. הנושא נשאר בנקודה זו, בעוד העניין בכותבים הקלאסיים ירד בתקופת ימי הביניים כצורת השפה הטובה ביותר, ונכנעה ללטינית מימי הביניים, נחותה מהסטנדרטים הקלאסיים. רשימת תולדות הספרות כוללת את כל המחברים מהקנוני ועד לעידן הקיסרי - אפילו אלה שיצירותיהם מקוטעות או חסרות כליל. למעט כמה סופרים מרכזיים, כמו קיקרו, קיסר, ורגיליוס וגאיוס ולריוס קאטולוס, דיווחים עתיקים על הספרות הרפובליקנית משבחים משפטנים ונואמים שלא ניתן לאמת את כתביהם וניתוחים של סגנונות שפה שונים מכיוון שאין תיעודים ששרדו. תור הזהב נחלק על ידי רצח יוליוס קיסר. במלחמות שלאחר מכן אבד דור של אנשי ספרות רפובליקנים. קיקרו ובני דורו הוחלפו בדור חדש שבילו את שנותיהם המעצבות תחת המבנים הישנים, ונאלצו להטביע את חותמם תחת עינו הפקוחה של קיסר (חדש). הדרישה לנואמים גדולים פסקה, עברה לדגש על שירה. מלבד ההיסטוריון טיטוס ליוויוס, הסופרים המדהימים ביותר של התקופה היו המשוררים ורגיליוס, הורטיוס ואובידיוס. אף על פי שאוגוסטוס הוכיח סובלנות מסוימת כלפי אוהדי הרפובליקה, הוא הגלה את אובידיוס, והסובלנות האימפריאלית הסתיימה עם המשך השושלת היוליו-קלאודית. קלאסי העת העתיקה הקלאסית קלַאסִיקָה לטינית כנסייתית לטינית מאוחרת לטינית ספרות לטינית לטינית ימי הביניים נאו-לטינית מעמד חברתי ברומא העתיקה Allen, William Sidney. 1978. Vox Latina: A Guide to the Pronunciation of Classical Latin. 2nd ed. Cambridge: Cambridge University Press. Cruttwell, Charles Thomas (2005) [1877]. A History of Roman Literature from the Earliest Period to the Death of Marcus Aurelius. London: Charles Griffin and Company, Project Gutenberg. נבדק ב-26 בספטמבר 2009. {{cite book}}: (עזרה) Dickey, Eleanor. 2012. "How to Say 'Please' in Classical Latin". The Classical Quarterly 62, no. 2: 731–48. doi:10.1017/S0009838812000286. Getty, Robert J. 1963. "Classical Latin meter and prosody, 1935–1962". Lustrum 8: 104–60. Levene, David. 1997. "God and man in the Classical Latin panegyric". Proceedings of the Cambridge Philological Society 43: 66–103. Lovric, Michelle, and Nikiforos Doxiadis Mardas. 1998. How to Insult, Abuse & Insinuate In Classical Latin. London: Ebury Press. Rosén, Hannah. 1999. Latine Loqui: Trends and Directions In the Crystallization of Classical Latin. München: W. Fink. Spevak, Olga. 2010. Constituent Order In Classical Latin Prose. Amsterdam: J. Benjamins. Teuffel, W. S. (2001) [1870]. Geschichte der Römischen Literatur (בגרמנית). Leipzig: B.G. Teubner. נבדק ב-25 בספטמבר 2009. {{cite book}}: (עזרה) הספרייה הלטינית - טקסטים לטיניים ברשות הציבור טקסטים לטיניים באוסף פרסאוס מחברים יוונים ורומיים על לאקוס קורטיוס טקסטים לטיניים קלאסיים במכון פקארד למדעי הרוח טקסטים לטיניים באטלוס אוסף טקסטים לטיניים ויוונים ב-Schola Latina Citroni 2006, p. 204. Citroni 2006, p. 205. Teuffel 1873, p. 385, "Public life became extinct, all political business passed into the hands of the monarch..."