laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רביעיית וג

רביעיית וג (בהונגרית: Végh) היא רביעיית מיתרים שהתקיימה מ-1940 ועד 1980 ונודעה בהקלטות מכלול רביעיות המיתרים של בטהובן ובארטוק. הרביעייה הוקמה על ידי שאנדור וג (Végh Sándor), תלמידו של זולטן קודאי, שניגן בה כינור ראשון וכן ניגנו בה עד 1978 שאנדור זלדי (Zöldy Sándor), כינור שני; ג'ורג' ינצר (Janzer Georges) בויולה ופאול סבו (Szabo Paul) בצ'לו. ב-1978 החליף פיליפ נגלה (Philipp Naegele) את שאנדור זלדי וברונו גיורנה (Bruno Giuranna) החליף את ג'ורג' ינצר. לפני הקמת הרביעייה ניגן וג ניגן עם זולטן סקלי, ידידו של בלה בארטוק, ויחד עמו ניגן את בכורת רביעיית המיתרים מס' 5 של המלחין. ב-1940 הקים וג את הרביעייה ששהתה בבודפשט במהלך מלחמת העולם השנייה ועזבה אותה ב-1946 לפריז. באותה שנה ניגנה הרביעייה בז'נבה וזכתה בפרס ראשון בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי הראשון בעיר. ב-1952 הקליטה הרביעייה במונו את מכלול הרביעיות של בטהובן בבוסטון וב-1954 הקליטה את שש רביעיות המיתרים של בארטוק, שתי ההקלטות ראו אור ב-EMI. ב-1954 הוחתמה הרביעייה לחברת דקה והקליטה רביעיות של קודאי, מוצארט, היידן, ברהמס ושוברט. בין השנים 1972 ל-1974 שבה הרביעייה והקליטה שנית, בסטריאו את מכלול הרביעיות של בטהובן, ההקלטה ראתה אור תחת מותג "טלדק" המשותף לדקה ולטלפונקן. ב-1972 הוקלטו מחדש בסטריאו גם הרביעיות של בארטוק. במקביל להקלטות הופיעה הרביעייה רבות ברחבי העולם. ב-1978 עבר ג'ורג' ינצר ורעייתו הצ'לנית אווה צ'קו לנגן עם הכנר הבלגי ארתור גרומיו והרכב הרביעייה השתנה. ב-1980 עזב וג לקריירה כסולן והרביעייה התפרקה לאחר 40 שנות פעילות רצופה. רביעיית וג, באתר ספוטיפיי רביעיית וג, באתר AllMusic (באנגלית) רביעיית וג, באתר MusicBrainz (באנגלית) רביעיית וג, באתר Discogs (באנגלית) ביקורת הקלטת רביעיות בטהובן מ-1952
משה בריינהנדלר

משה אליעזר בריינהנדלר (בן ענת) (15 באוקטובר 1902 – 7 ביולי 1953) היה עסקן ציבור ישראלי, חבר אחדות העבודה, מפא"י ומפ"ם, חבר מועצת פועלי תל אביב, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות וחבר מועצת עיריית תל אביב, ממייסדי קופת מלווה וחסכון של עובדי תל אביב ומייסד משען. בריינהנדלר נולד בבריסק למשפחה דתית. קיבל חינוך בחדר מתוקן, למד בבית ספר תיכון ולאחר מכן באוניברסיטת ורשה. הוא היה פעיל ציוני, חבר המפלגה הציונית-סוציאליסטית, וממייסדי החלוץ בבריסק והסתדרות הנוער הרצליה. במהלך לימודיו כתב מאמרים רבים בעיתונים ציוניים. בשנת 1925 התחתן ועלה עם אשתו לארץ ישראל. לאחר שעבד חודשים אחדים כפועל היה ממייסדי "קופת מלווה וחסכון" של העובדים בתל אביב וכיהן כמזכיר הקופה. בשנת 1931 יזם את הקמת משען, שעסקה בעזרה לנזקקים. בריינהנדלר נתן לפונים למשען יחס אישי ואנושי חם שכונה כגישה "רגשנית", לעומת מה שנודע כגישה ה"מפוכחת" של זאב ויינר. בשנים 1942–1945 שירת בנוטרות. בריינהנדלר היה חבר באחדות העבודה, ועם הקמת מפא"י היה לחבר בה. בעת הפילוג בשנת 1944 עבר אל התנועה לאחדות העבודה, ועם הקמת מפ"ם ב-1948 היה לחבר בה. הוא נשא בתפקידים שונים, בהם חבר מועצת פועלי תל אביב, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות וחבר מועצת עיריית תל אביב. נפטר ב-1953 ממחלה ממארת, בגיל 50. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. הותיר את אשתו, נעמי, ושני בנים: ברוך (בורלה) בן-ענת (1926–1999) ושמואל בן-ענת. במלאת שנה למותו נקראה על שמו מרפאה של קופת חולים כללית ביפו. במלאת 20 שנה לפטירתו קבעו מרכז משען ולשכת המס המרכזית את פרס "משען" על שמו, שיוענק לעבודה בכתב בנושא "העזרה ההדדית בהסתדרות". דוד תדהר (עורך), "משה אליעזר בן-ענת (בריינהנדלר)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1896 מ. א. בן-ענת (בריינהנדלר), דבר, 8 ביולי 1953, המשך ישיבת אבל לזכרו של בן-ענת, על המשמר, 14 ביולי 1953 ז. ו., לזכר נעדרים: משה אליעזר בריינהנדלר (בן-ענת) (שבעה למותו), דבר, 20 ביולי 1953 ד. ל., מ. א. בן-ענת (בריינהנדלר) (שנה למותו), דבר, 25 ביולי 1954 א. לויט; מ. ותיק, לזכר נעדרים: משה בן-ענת (חמש שנים למותו), דבר, 14 ביולי 1958 ד. ל., תעודה מוסרית לכל תנועה: במלואת 15 שנה לפטירתו של משה בן-ענת (בריינהנדלר), דבר, 18 ביולי 1968 זאב ויינר, משה אליעזר בריינהנדלר (בן-ענת), דבר, 20 ביולי 1953. יצחק עילם, בנתיבי מעשה, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ד 1974, עמ' 171–173. הורכבו וועדות עיריית תל אביב, על המשמר, 18 באפריל 1951. ברוך (בורלה) בן ענת (בריינהנדלר), באתר הפלמ"ח. שמו של בן-ענת נקרא על מרפאת קופ"ח ביפו, דבר, 26 ביולי 1954. פרס "משען" ע"ש בן-ענת, דבר, 2 באוגוסט 1973.
האיגוד הכל-גרמני

האיגוד הכל-גרמני (בגרמנית: Alldeutscher Verband; עד 1894: האיחוד הגרמני הכללי, Allgemeiner deutscher Verein) היה ארגון גרמני לאומני שנוסד באופן רשמי בבירה ברלין ב-9 באפריל 1891. הארגון עסק בשורה של נושאים, והתרכז באימפריאליזם, אנטישמיות, "השאלה הפולנית" (בעיקר במערב פרוסיה) ובמידה פחותה בצרפתים באלזס לורן ובתמיכה במיעוטים גרמניים במדינות אחרות. מטרת האיגוד הייתה לטפח ולהגן על האידאולוגיה של לאומיות גרמנית ככוח מאחד של גרמנים באשר הם, גם תושבי גרמניה וגם כאלו החיים מחוץ לגרמניה, להחיות את התודעה הפטריוטית ולטפל ולתמוך באינטרסים גרמניים בחו"ל. למרות מספרם הנמוך יחסית של חבריו, האיגוד נהנה מהשפעה לא-פרופורציונלית על גרמניה, ורעיונותיו השפיעו על הממשלה והעם הגרמניים. בין מייסדי האיגוד היו אלפרד הוגנברג, קרל פטרס (Peters) והיינריך קלאס (Claß). מטרתם העיקרית בעת הקמת האיגוד הייתה למחות נגד החלטות ממשלה שלדעתם יחלישו את גרמניה. הזרז להקמה היה אמנת זנזיבר. בהסכם זה, שנחתם ב-1890 בין בריטניה וגרמניה ועסק בנושאים טריטוריאליים במזרח אפריקה, ויתרה גרמניה על שליטה במושבות זנזיבר וויטולנד (האחרונה כיום חלק מקניה); חברי האיגוד התעלמו מהישגים כמו קבלת השליטה באיי הלגולנד, קבלת "רצועת קפריבי" (Caprivi) שבדרום-מערב אפריקה הגרמנית וההסכמים שאפשרו את הקמת מזרח אפריקה הגרמנית. האיגוד היה קשור לאיגוד האיכרים (Bund der Landwirte) החזק. האידאולוגיה של האיגוד התפתחה בהדרגה לגזענות ביולוגית, דרוויניזם חברתי (לאמארקיזם), טוהר הגזע והאמונה כי העם הגרמני זקוק לעוד מקום על מנת לשרוד (מרחב מחיה). משהתפתחה בקרב חברי האיגוד ההכרה העצמית כ"גזע עליון", הם התנגדו להתערבבות עם גזעים נחותים להשקפתם, כמו יהודים וסלאבים. האיגוד התיר בתחילה חברות של יהודים, בתנאי שהם התבוללו לחלוטין בתרבות הגרמנית. רק בשנת 1912, שמונה שנים לאחר מותו של וילהלם מאר, הצהיר האיגוד על גזענות כעקרון יסוד. האיגוד היה נדבך בעיצוב השאיפות הגאופוליטיות-אימפריאליסטיות של גרמניה. הפרסום "לו הייתי הקיסר", שיצא מטעם האיגוד ב-1912, קרא לגרמנים לכבוש שטחים במזרח המיושבים על ידי סלאבים "נחותים", וליישב במקומם מתיישבים גרמנים, וכן קרא לגירוש של אוכלוסייה פולנית משטחים פרוסיים. במלחמת העולם הראשונה ולאחריה הציגו חברי האיגוד עמדות נִציות, ותמכו באגדת תקיעת הסכין בגב של אריך לודנדורף, שהאשים דמוקרטים וסוציאליסטים שהם בגדו בגרמניה וגרמו לכך שהגרמנים הפסידו במלחמה. האיגוד התפרק בשנת 1939 ונטמע בתוך המפלגה הנאצית. מושגים שטבעו האיגוד ואנשיו הפכו לחלק מהשיח הנאצי, ובהם: "Lebensraum" (לבנסראום, 'מרחב מחיה'), "Drang nach Osten" (דראנג נאך אוסטן, 'הדחף מזרחה') וכן "Volksgruppe" כהגדרה למיעוטים גרמניים מחוץ לגרמניה, כלומר לא עוד מיעוט אלא קבוצה לאומית.
אומה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אומה – ספר שנכתב על ידי הסופר האנגלי טרי פראצ'ט אומה – עיר מלוכה שומרית אומה – קבוצת אנשים בעלי זהות לאומית משותפת האומה – כתב עת העוסק במורשת זאב ז'בוטינסקי אומה – (أمة) מונח באסלאם המתאר את כלל בני הקהילה המוסלמית אומה (צפון אירלנד) – עיר בצפון אירלנד, בה התרחש הפיגוע באומה אישים: ארנסט פרדיננד אומה – צייר גרמני טימותי אומה – כדורגלן קנייתי אמה אום
אמברוסיה ונקטר

במיתולוגיה היוונית, אמברוסיה / אמברוזיה ונקטר (לפעמים גם נקטר / משקה האלים) הם מזון האלים, שבזכות אכילתו הם חיים חיי נצח ואינם מתים. האמברוסיה והנקטר נחשבים למאכלים משובחים מאוד, הראויים לעלות על שולחנם של מלכים. בדרך כלל נזכרים האמברוסיה והנקטר זה לצד זה ולפעמים לא מבדילים ביניהם. לרוב, מקובל שהאמברוסיה היא מזון והנקטר הוא משקה. הבה, אלת הנעורים במיתולוגיה היוונית, נחשבה גם נושאת גביע האלים, המגישה להם אמברוסיה ונקטר. האמברוסיה והנקטר נזכרים באיליאדה ובאודיסיאה של הומרוס. ערך מורחב – נקטר בצרכנות הנקטר הוא משקה המבוסס על מיץ פירות. בחלק מהמדינות יש הגדרה איזה משקה יכול להיקרא נקטר. בישראל על פי החוק משקה המוגדר נקטר חייב להכיל לפחות חמישים אחוז פרי. האמברוסיה התפרסמה פחות בתרבות, אך יש בתי עסק שמוסיפים לשמם או לתפריטם את המילה "אמברוסיה" כדי לציין יווניות או איכות. מדיה וקבצים בנושא אמברוסיה ונקטר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גד רפן

גד רֶפֶּן (נולד ב-18 בספטמבר 1945) הוא לוחם בחיל השריון שקיבל את עיטור הגבורה עבור לחימתו בקרב עמק דותן במלחמת ששת הימים. רפן נולד וגדל בקיבוץ עין חרוד. היה מ"מ במילואים של טנקי שרמן אם-51 בפלוגה ה' בגדוד 39 בחטיבה 45 (לימים חטיבה 188) של חיל השריון. לקראת מלחמת ששת הימים גויס ויחידתו יועדה לפעילות בגזרת ג'נין. עם פרוץ המלחמה נעה יחידתו, שהייתה מכונסת בשטחים באזור אליקים, דרך יקנעם לצומת מגידו. כשהגיעה לאזור הצומת קיבלה היחידה הודעה על תותחים ארוכי טווח המפגיזים את רמת דוד. הכוח נכנס לקרב וחיסל את התותחים. לאחר שמפקד הפלוגה נפגע לקח רפן את הפיקוד על הפלוגה, ועם סיום הקרב הוביל את הטנקים לרכס מעל ג'נין כדי לוודא שהטנקים הירדניים חוסלו. הוא קיבל פקודה לשוב לעמק דותן, המרחב שבו התנהל הקרב, ושם ניהל קרב נוסף מול טנקי פטון M-48, בהיותו בעמדת נחיתות. במהלך הקרב נפצע רפן, ספג רסיסים בכל חלקי גופו, נכווה קשות, וידו השמאלית נותרה תלויה על בלימה. הוא ועשרה חיילים רצו לעבר בית משאבה סמוך. מכיוון שחששו שהם עומדים ליפול בשבי הירדני, השמידו החיילים שמצאו מסתור בבית המשאבה את כל המסמכים שהיו ברשותם. בסופו של דבר, הטנקים הירדניים לא איתרו אותם, והם הצליחו להתארגן ולבסוף חולצו מהמבנה. רפן פונה לבית חולים העמק בעפולה, ובשל מצבו החמור העבירו אותו לבית החולים רמב"ם בחיפה, שם נקבע כי לא ניתן להציל את ידו. בתיאור המעשה נכתב: ביום ה-6 ביוני 1967, פקד סגן גד רפן על מחלקת טנקים. בקרב על רכסי ג'נין נפצע מפקד הפלוגה. סגן גד רפן נטל את הפיקוד על הפלוגה, המשיך בהסתערות וכבש את היעד, שהוקצה לפלוגתו. לאחר הכיבוש בתנועה להתארגנות, גילה בטווח קרוב טנקי אויב ונכנס עמם לקרב. הטנק שלו נפגע מספר פעמים והתפוצץ. בהתפוצצות נקטעה ידו והוא נכווה כוויות קשות ביותר, בחלקים שונים בגופו. למרות כאביו, ריכז את צוותי הטנקים שניצלו מטנקים אחרים שנפגעו, אירגנם ווידא את פינויים לבית סמוך למקום הקרב. גם בבית לא איבד את עשתונותיו, אירגן את האנשים להגנה, חילק תפקידים, הורה להשמיד מסמכים והרגיע את הפצועים. הוא שלט באנשים עד שחולצו מהמקום, לאחר שעות אחדות. — אתר בעוז רוחם על פעולותיו בקרב עוטר רפן בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על גילוי כושר מנהיגות למופת, שליטה עצמית וסבילות. רפן נזכר, לצידו של צבי סדן שעוטר בעיטור העוז, במילות שירה של דליה רביקוביץ', "עמק דותן", שהושר על ידי להקת פיקוד הצפון: "וגדי וצבי בהדר גבורתם". רפן עבר תהליך שיקום של שנתיים ובו הותאמה פרוטזה לידו הכרותה. לאחר מכן השלים בגרויות במסגרת מבצע של התנועה הקיבוצית שהקימה בית ספר בקיבוץ אייל במימון משרד הביטחון. בשנת 1970 הצטרף לפרויקט טנק מרכבה והיה בצוות האחראי לבניית התובה. כמו כן, עסק בניסויי שדה של הטנק עד לשנת 1978. לאחר מכן שב לקיבוץ. בשנת 1980 הצטרף לעבודה בחברת ביטוח ממשלתית, קרן הביטוח לנזקי טבע וחקלאות. רפן עבד בקרן במשך 20 שנה והגיע לתפקיד שמאי ראשי ומנהלת מחלקת שמאות, תפקיד שבו היה ממונה על השמאים בארץ. בשנת 2023 הצטרף להפגנות נגד הרפורמה המשפטית. עיטור הגבורה שהוענק לגד רפן, באתר "בעוז רוחם" של אגף כוח האדם בצה"ל סגן גד רֶפֶּן, באתר חיל השריון סיפור עיטור הגבורה של גד רפן, באתר הגבורה סגן גד רפן: אירגן הפצועים להגנה, מעריב, 30 באוקטובר 1967 מצפן מורשת - גדי והקרב בעמק הדותן, סרטון בערוץ "חיל החינוך והנוער", באתר יוטיוב (אורך: 08:46) השיר על עמק דותן. אסף קמר, "צריך להמשיך להילחם - יש טנקים מולך" | גיבור הקרב הקשה מששת הימים, באתר ynet, 26 באוגוסט 2023
חיבוק ראשון (עמותה)

עמותת חיבוק ראשון עוסקת בטיפול בתינוקות נטושים ובודדים בבתי החולים בישראל. נכון לשנת 2021, מכהנת בתפקיד יו"ר העמותה מיכל קוריאט. מנכ"לית העמותה היא אפרת יסעור. עמותת חיבוק ראשון (עמותה רשומה), הוקמה במטרה לטפל בתינוקות הנטושים והבודדים ישראל, על ידי צוות של מתנדבות מסורות שרצו לעזור לשפר את מצבן הנפשי הירוד של התינוקות בעקבות נטישת ההורים. עמותת "חיבוק ראשון" הוקמה בשנת 2004 על ידי מיכל קוריאט, מנכ"ל ובעלים של חברת "טרנסקום גלובל", לאחר שנחשפה לפרסום באינטרנט שעסק בתינוקות נטושים. במדינת ישראל נולדים מדי שנה כ-300 תינוקות שננטשים על ידי הוריהם בבתי החולים, ונשארים שם עד להחלמתם המלאה או עד למציאת פתרון מתאים למצבם, לפעמים למשך חודשים ארוכים. תינוקות אלו זוכים לטיפול פיזי ורפואי מסור על ידי צוות בית החולים, אך בשל עומס העבודה אין באפשרותם להעניק טיפול רגשי רציף לו הם זקוקים. העמותה שמה לה למטרה למלא את החלל הנוצר בהיעדר הטיפול ההורי, ולספק עד כמה שניתן את הצרכים הרגשיים והקוגניטיביים החיוניים כל כך להתפתחותו התקינה של התינוק. העמותה מטפלת גם בתינוקות הסובלים מהיעדר נוכחות הורית מספקת (הנובעת מאילוצים שונים), החיונית להחלמתם ובריאותם הנפשית. העמותה פעילה ב-22 מתוך כ־35 בתי-חולים ומוסדות מדינה מוכרים ברחבי ישראל, ונותנת מענה לכל תינוק באמצעות הפעלת מערך מתנדבות המונה כ־500 נשים. מתנדבות העמותה המלוות את התינוקות באופן יומיומי מדמות למעשה עבורם את ההורה הביולוגי החסר ויוצרות עימם קשר אנושי קבוע, מחייכות אליהם, מחבקות אותם ודואגות לכל צורכיהם. פעילות עמותת חיבוק ראשון, מתקיימת מכספי תרומות של אנשים פרטיים. העמותה מעסיקה מערך סוציאלי, המשמש לזרוע המקשרת בין העמותה לבין בתי החולים. כל מקרה של תינוק נטוש הוא מקרה רווחה מורכב והטיפול מתבצע בין עובדת סוציאלית של העמותה לבין עובדת סוציאלית מבית החולים. כמו כן המערך הסוציאלי מבצע את הסינון, המיון, ההכשרה והליווי של המתנדבים. שנת 2008 - ארנסט אנד יאנג בשיתוף "דה מרקר" בוחרים במיכל קוריאט, מייסדת ויו"ר חיבוק ראשון, לאחת מעשרת יזמי השנה שנת 2009 - מגן שר הבריאות למתנדב שנת 2010 - אות הנשיא למתנדב מוענק על ידי הנשיא שמעון פרס למיכל קוריאט על תרומתה הייחודית לטובת המדינה והחברה בישראל. שנת 2013 - אות אומ"ץ מוענק על ידי תנועת אומ"ץ לעמותת חיבוק ראשון על פועלה למען קידומן וטיפוחן של אוכלוסיות חלשות. אתר האינטרנט הרשמי של חיבוק ראשון חיבוק ראשון, ברשת החברתית פייסבוק חיבוק ראשון, באתר "גיידסטאר ישראל" שרי, לכל תינוק מגיע חיבוק, באתר ynet, 15 באפריל 2012 גל מור, עמותת חיבוק ראשון למען תינוקות נטושים: יוזמה שדורשת חיבוק, באתר חורים ברשת 22 במאי 2012 הילה נגר, לבד בעריסה: התינוק שננטש עובר גמילה מסמים (אורכב 31.03.2017 בארכיון Wayback Machine), באתר mynet‏, 12 ביולי 2012 נצחיה יעקב, חיבוק ראשון בלי אמא, באתר ישראל היום, 16 ביולי 2012 רותי שילוני, ‏הילדה הנטושה שהפכה למנכ"לית עמותת חיבוק ראשון, באתר ‏מאקו‏, 23 במרץ 2013 עודד בר־מאיר, המלאכים של התינוקות הנטושים, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 10 ביולי 2013 טלי חרותי-סובר, "עצבים חזקים הם תנאי בסיסי, יש פה מראות קשים", באתר TheMarker‏, 4 בספטמבר 2013 איילת שני, הכי עצוב זה לפגוש תינוקות שלא מסוגלים לבכות, באתר הארץ, 30 במרץ 2017 אודות גרסא אחרונה – חיבוק ראשון אתר מגן שר הבריאות אות הנשיא שהוענק למיכל קוריאט אות אומ"ץ שהוענק לעמותת חיבוק ראשון
רייכסבנק

רייכסבנק (בגרמנית: Reichsbank) היה הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית מ-1876 ועד 1945. לפני איחוד גרמניה שימש הבנק, שהיה בבעלות פרטית ובפיקוח ממשלתי, כבנק המרכזי של פרוסיה והיה אחד מ-31 בנקי-שטרות מדינתיים (Notenbanken), שהנפיקו כל אחד הילך (מטבע) נפרד. גם לאחר העברת חוק הבנק והקמתו ב-1 בינואר 1876 המשיכו להתקיים מספר בנקים מדינתיים עצמאיים בבוואריה, באדן, וירטמברג וסקסוניה. המטבע עד מלחמת העולם הראשונה היה הגולדמרק, שנשען על כלכלתה היציבה של הקיסרות. לאחר המלחמה, דרישות הפיצויים האדירות שהשיתו על גרמניה יריבותיה בחוזה ורסאי, התמוטטות כלכלתה וכיבוש חבל הרוהר על ידי צרפת ירד ערכו של המטבע דרמטית והוא לא גובה עוד בזהב ולפיכך הפך ל"פפירמרק" (כסף-נייר), האינפלציה בגרמניה של שנות העשרים הובילה לאנרכיה בתחום המוניטרי, שנבלמה בשלהי 1923 עם הצגת הרנטמרק, שמחק 12 אפסים מערך המרק הקודם וייצב את גיבוי המטבע על ערבויות של נדל"ן וסחורות באמצעות בנק ייעודי שנקרא רנטבנק. תוכנית דוז מ-1924, שנועדה להסדר פריסת חובות הפיצויים של גרמניה, ניתקה את הבנק המרכזי משליטת הממשלה והפכה אותו לישות עצמאית. ב-30 באוגוסט 1924 החל הבנק להנפיק באופן סדיר את המטבע החדש, הרייכסמרק, שהחליף את הרנטמרק. לנשיא הבנק התמנה אחד מאדריכלי עצירת ההיפר-אינפלציה, היילמאר שאכט. שאכט התפטר מתפקידו ב-1930, לאחר שסירב לקחת חלק בהכרה בפיצויים שעל גרמניה לשלם. עם זאת, לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, מינה אותו היטלר מחדש לנשיא הבנק, תפקיד בו כיהן עד 1939. חוק מ-1937 שחוקקה ממשלת גרמניה הנאצית הביא את עצמאות הבנק לקיצה וחידש את השליטה הממשלתית בבנק. ב-1939 שונה שמו של הבנק ל-Deutsche Reichsbank והוא הועבר לשליטתו האישית של אדולף היטלר, כאשר כנשיא הבנק נבחר לכהן ולטר פונק, שהחליף את שאכט. לאחר מלחמת העולם השנייה פורק הבנק, יחד עם יתר מוסדות השלטון הנאצי. בעלות הברית נטלו על עצמן את תפקיד הדפסת הכסף, לפי תוכנית מורגנטאו והגורם המנפיק שנרשם על השטרות היה Alliierte Militärbehörde (השלטון הצבאי של בעלות הברית). ב-1948 חולקה גרמניה, הבנק המרכזי של גרמניה המערבית היה Bank deutscher Länder (בנק המדינות הגרמניות) ומ-1957 הדויטשה בונדסבנק (Deutsche Bundesbank), הבנק המרכזי של מזרח גרמניה היה Staatsbank der DDR (בנק המדינה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית). 1876–1890: הרמן פון דשנד (Hermann von Dechend) 1890–1908: ריכרד קוך (Richard Koch) 1908–1923: רודולף הבנשטיין (Rudolf E. A. Havenstein) 1923–1930: היילמאר שאכט 1930–1933: האנס לותר 1933–1939: היילמאר שאכט 1939–1945: ולטר פונק מדיה וקבצים בנושא רייכסבנק בוויקישיתוף הרייכסבנק
גולדמרק

גולדמרק (בגרמנית: Goldmark , מילולית: מרק זהב, סימן: ℳ) לרוב סתם "מרק", היה המטבע של הבסיס הדו מתכתי ששימש את הקיסרות הגרמנית משנת 1873 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. המילה "זהב" הכלולה בשם המטבע מצביעה על כך שנתמך בזהב לפי תקן הזהב בערך של 2,790 מרק לקילוגרם זהב במרתפי הרייכסבנק. במהלך המלחמה ולאחריה, כיוון שלא גובה עוד בזהב נקרא "פפירמרק" (Papiermark; "מרק נייר"). מרק אחד נחלק ל-100 פפניג (Pfennig). עד לאיחוד גרמניה הנפיקה כל מדינה מטבע עצמאי, אך רובם היו קשורים למטבע ה-Vereinsthaler, מטבע שהכיל 16⅔ גרם של כסף טהור. לערים ואזורים שלא השתמשו ב-Vereinsthaler היה שער המרה ידוע ממטבען ל-Vereinsthaler. לפיכך, כאשר הוחלט על הטבעת מטבע אחיד נקבע שער חליפין פשוט של שלושה מרקים ל-Vereinsthaler אחד. הילכים קודמים אחרים בגרמניה היו הגולדן של דרום גרמניה (בוואריה, באדן, וירטמברג ופרנקפורט); הטאלר של ברמן והמרק של המבורג, באלזס-לורן נעשה שימוש בפרנק הצרפתי. מטבעות בערכים של פחות ממרק אחד הוטבעו בעיצוב אחיד לכל הקיסרות, מטבעות ממרק אחד ומעלה הוטבעו בעיצוב מקומי, כאשר על צד אחד נטבע העיט הקיסרי, סמל הקיסרות ובצד השני דיוקן המונרך המקומי או סמל העיר (בערים החופשיות ליבק, המבורג וברמן). המטבעות במחזור היו: 1 פפניג נטבע בנחושת בין 1873 ל-1916 ובאלומיניום בין 1916 ל-1918 2 פפניג – נחושת 1873–1916 5 פפניג – סגסוגת נחושת-ניקל 1873–1916; ברזל 1915–1922 10 פפניג – נחושת-ניקל 1873–1916; ברזל ואבץ 1915–1922 20 פפניג – כסף (90% כלומר 1 גרם כסף טהור ב-1.111 גרם מטבע) 1873–1878; נחושת-ניקל 1887–1892 25 פפניג – ניקל 1909–1912 50 פפניג או חצי מרק – כסף (90%, 2.7778 גרם מטבע) 1873–1919; אלומיניום 1919–1922 1 מרק – כסף 90% (5.5555 גרם מטבע) 1873–1916 2 מרק – כסף 90% (11.1111 גרם) 1873–1915 3 מרק – כסף 90% (16.6667 גרם) 1908–1918 5 מרק – כסף 90% (27.7778 גרם) 1873–1915; זהב (90% במשקל מטבע 1.9912 גרם) 1877–1878 10 מרק – זהב 90% (משקל מטבע 3.9825 גרם) עד 1915 20 מרק – זהב 90% (משקל מטבע 7.965 גרם) עד 1915 שטרות בערכים של 10, 20 ו-50 מרק הופקו על ידי האוצר האימפריאלי (Reichskassenschein) בעוד שטרות בערכים 20, 50, 100 ו-1,000 הופקו על ידי הרייכסבנק המרכזי בברלין ועל ידי בנקים מרכזים של המדינות בוואריה, באדן, וירטמברג וסקסוניה. הערך "גולדמרק" באתר האנציקלופדיה הגרמנית למטבעות (בגרמנית) מטבעות הקיסרות הגרמנית (בגרמנית)
מלון קרלטון תל אביב

מלון קַרלטון תל אביב הוא בית מלון הממוקם בלב רצועת החוף של תל אביב מול המרינה של תל אביב, בצמוד לכיכר אתרים. המלון הושלם בספטמבר 1981 ותוכנן בידי האדריכלים יעקב רכטר, משה זרחי והמהנדס מיכה פרי. המלון מתנשא לגובה 56.95 מטרים ובו 15 קומות. במפלס הגג ישנה מרפסת תצפית, ג'קוזי ובריכת שחיה פתוחה. המלון מכיל 269 חדרי אירוח הצופים בין היתר אל הים התיכון, אל המרינה של תל אביב ואל יפו העתיקה. פעילותו המלון מתמקדת בתחום אירוח תיירות זרה מחו"ל, בדגש על תיירות עסקית. קרלטון תל אביב הוא מלון היוקרה היחיד הנמצא בבעלות פרטית של קבוצת משקיעים מחו"ל, ואינו נמנה עם רשת בינלאומית, כאשר ניהול המלון נעשה ישירות על ידי הבעלים ומנכ"ל המלון, יוסי נביא, ולא על ידי חברת ניהול חיצונית. במהלך שנת 2012 שופץ המלון בעלות כוללת של למעלה מ-28 מיליון ש"ח וחזית המלון חוברה ישירות לטיילת של תל אביב. בשנת 2013 פתח המלון את מתחם הקומה ה-15 הכולל בריכת שחיה מחודשת ואת מסעדת "בלו סקיי" החלבית של השף מאיר אדוני. ביוני 2014 נפתחה במלון מסעדת לומינה הבשרית, אף היא של השף מאיר אדוני. בשנים 2010, 2012 ו-2013 זכה המלון בתואר המלון העסקי הטוב ביותר במסגרת תחרות ה- World Travel Awards. מדיה וקבצים בנושא מלון קרלטון תל אביב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מלון קרלטון תל אביב "מצליח להפתיע: הצצה למלון קרלטון תל אביב" - 11.11.13, גלובס "תל אביב, יא חביבי, תל אביב: נופש במלון קרלטון" - 25.03.14, אתר מאקו Covering all the angles" - 20.11.14, Jerusaelm Post" ערך זה הוא קצרמר בנושא תל אביב-יפו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גור ורבינסקי

גרגור "גור" ורבינסקי (באנגלית: Gregor "Gore" Verbinski; נולד ב-15 במרץ 1964) הוא במאי, תסריטאי, מפיק ומוזיקאי אמריקאי. ורבינסקי ידוע בשל בימוי הסרטים הצלצול, שודדי הקאריביים ורנגו. ורבינסקי נולד כילד השלישי למשפחה של חמישה ילדים להוריו ויקטור ולורטה ורבינסקי באוק רידג', טנסי. אביו היה מדען פולני שעבד כפיזיקאי. בשנת 1967 משפחת ורבינסקי עברה לסן דייגו, קליפורניה, והוא החל את הקריירה המקצועית שלו כגיטריסט בלהקות פאנק רוק, כדוגמת "הנועזים" (Daredevils), וביים את סרטיו הראשונים יחד עם חבריו. לאחר שפיתח תשוקה לקולנוע מכר את הגיטרה שלו ורכש בכסף מצלמת 8 מ"מ. במקביל למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עד לסיום התואר הראשון שלו בשנת 1987. עם תחילת הקריירה שלו ביים קליפים ללהקות רוק. ביניהן בד רליג'ן, L7 ועוד. לאחר מכן המשיך וביים פרסומות לחברות גדולות כמו נייקי, אמריקן איירליינס, קוקה-קולה ועוד. בשנת 1993 יצר את קמפיין הפרסום המפורסם "באדוויזר" שכלל צפרדעים מקרקרות. כפרס על הקמפיין הוענק לו פרס "ארי הכסף" בפסטיבל הפרסום בקאן וגם ארבעה פרסי קליאו. ורבינסקי החל את קריירת בימוי הסרטים שלו עם בשנת 1997 עם הסרט "Mousehunt" שזכה לביקורות בינוניות. לאחר מכן ביים את הסרט "המקסיקני" בשנת 2001 שזכה לביקורות צנועות. שנה לאחר מכן ביים את סרטו המצליח הצלצול, שגרף למעלה מ-230 מיליון דולר ברחבי העולם וזכה לביקורות מרשימות. ההצלחה הגדולה ביותר שלו כבמאי הייתה הסרט שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה, שגרף למעלה מ-650 מיליון דולר וזכה למעריצים בכל רחבי העולם ו-5 מועמדויות לפרס האוסקר. לאחר הביקורות הטובות ולאור הצלחת הסרט הראשון, חברת וולט דיסני ביקשה מוורבינסקי לביים שני סרטים נוספים בסדרת שודדי הקאריביים: שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת ושודדי הקאריביים: סוף העולם. בנוסף דיסני פנתה אליו לביים פעם נוספת את כוכב שודדי הקאריביים ג'וני דפ בסרט "הפרש הבודד" (The Lone Ranger) שיצא לקולנוע בשנת 2013. ורבינסקי מתגורר בלוס אנג'לס יחד עם אשתו ושני בניו, אנטון ואיבן. מדיה וקבצים בנושא גור ורבינסקי בוויקישיתוף גור ורבינסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גור ורבינסקי, באתר AllMovie (באנגלית) גור ורבינסקי, באתר Box Office Mojo (באנגלית) גור ורבינסקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גור ורבינסקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) גור ורבינסקי, באתר Discogs (באנגלית)
מארק ברנס

מארק נאומוביץ' ברנס (ברוסית: Марк Наумович Берне́с‏; 8 באוקטובר 1911 – 16 באוגוסט 1969) היה זמר שאנסון ושחקן קולנוע סובייטי ממוצא יהודי. נולד בשם מארק ניימן בעיירת ניז'ין (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. כאשר היה בן חמש עברה משפחתו לחרקוב. בהיותו בחרקוב החל להופיע בתיאטרון מוזיקלי המקומי ואימץ את שם הבמה "ברנס". בשנת 1929, לאחר סיום קורס תיאטרון עבר למוסקבה, שם השתתף במספר הצגות בתיארטאות השונים בעיר. בשנת 1935 החל ברנס להצטלם בקולנוע ולצבור פופולריות. בשנת 1943 שיחק ברנס באחד התפקידים הראשים בסרט "שני לוחמים" (Два бойца) לצדו של בוריס אנדרייב והסרט זכה להצלחה רבה. הסרט צולם בטשקנט, לשם נמלטה תעשיית הקולנוע הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה. בסרט זה הוא שר את השיר ״לילה אפל״ (Тёмная ночь), שזכה לאהדת הקהל ונותר אחד השירים המפורסמים שלו. לאור הצלחת הסרט והשירים אותם שר ברנס, החל להופיע במסגרת קונצרטים ברחבי כל ברית המועצות. החל מסוף שנות ה-40 היה ברנס בין הזמרים הפופולריים במדינה. רפרטואר הזמר כלל 82 שירים מהם 40 נכתבו לפי הזמנתו או בהשתתפותו. במקביל לשירה, המשיך ברנס להצטלם בסרטי קולנוע. בשנת 1951 הוא זכה בפרס סטלין עבור תפקיד בסרט. ב-17 בספטמבר 1958 הופיעו מאמרים בגנותו של ברנס בעיתונים איזבסטיה ופראבדה, מאמרים שלא יכלו להתפרסם ללא אישור בכירי השלטון הסובייטי. כתוצאה מפרסומים אלו חדלו תחנות הרדיו הסובייטיות מלהשמיע את שיריו, והוא לא הוזמן לשחק בסרטים. רק בשנת 1960 הוא חזר לרדיו ובשנת 1961 הצטלם בתפקיד זוטר בסרט. באותה שנה שר את השיר ״האם הרוסים רוצים מלחמה?״ (Хотят ли русские войны), שהיה שיר מחאה אנטי-מלחמתי אותו כתב המשורר יבגני יבטושנקו. השיר זכה לפופולריות רבה. בהמשך חזר ברנס בהדרגה להופיע ולשיר בסרטי קולנוע, אולם לא שב לתפקידים הראשיים. במהלך הקריירה שלו הצטלם ברנס במעל 40 סרטים, והופיע רבות ברחבי ברית המועצות ובמדינות הגוש הסובייטי. ב-8 ביולי 1969 הקליט את שירו האחרון, "העגורים" (Журавли), שכתב יאן פרנקל על מילים של רסול גמזטוב. מארק ברנס נפטר ב-16 באוגוסט 1969 מסרטן הריאה והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לפי בקשתו במהלך הלוויה הושמעו הקלטות משיריו. בשנים 1995-1997 הוצאו 3 תקליטורי אוסף הכוללים את כל שירי הזמר. מארק ברנס היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה, פולינה, נפטרה בשנת 1956. בשנת 1960 נישא לליליה שהייתה צעירה ממנו ב-18 שנים. מדיה וקבצים בנושא מארק ברנס בוויקישיתוף מארק ברנס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מארק ברנס, באתר AllMovie (באנגלית) מארק ברנס, באתר MusicBrainz (באנגלית) מארק ברנס, באתר Discogs (באנגלית) מארק ברנס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)