לואי-אלכסנדר ברתייה

לואי-אלכסנדר ברתייה (בצרפתית: Louis-Alexandre Berthier‏; 20 בנובמבר 1753 – 1 ביוני 1815), נסיך נוישאטל ואלנגין, נסיך ואגרם, היה מרשל צרפת של האימפריה ששירת במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות. הוא היה פעמיים שר המלחמה של צרפת ושימש כראש המטה של נפוליאון בונפרטה. ברתייה נולד למשפחה צבאית, שירת בצבא הצרפתי ושרד את החשד למונרכיזם במהלך שלטון הטרור לפני עלייה מהירה בשורות צבא המהפכה הצרפתי. אף על פי שהיה תומך מרכזי בהפיכה נגד הדירקטורט שהעניקה לנפוליאון כוח אבסולוטי, ונכח בניצחונותיו הגדולים, ברתייה התנגד נחרצות למתיחה המתקדמת של קווי התקשורת במהלך המערכה הרוסית. לאחר שהורשה לפרוש על ידי משטר בורבון המחודש, הוא מת מסיבות לא טבעיות זמן קצר לפני קרב ווטרלו. ברתייה נחשב על ידי רבים כאחד מגדולי המנהלים בהיסטוריה, שגאונותו הלוגיסטית הוכיחה את עצמה הכרחית לנפוליאון ולגרנד ארמה. ברתייה נולד ב-20 בנובמבר 1753 בוורסאי ללוטננט-קולונל ז'אן-בטיסט ברתייה (1721–1804), קצין בחיל המהנדסים הטופוגרפיים, ולאשתו הראשונה (נישאה ב-1746) מארי פרנסואז ל'הוילייר דה לה סר. הוא היה הבכור מבין חמישה ילדים, כאשר שלושת אחיו שירתו גם בצבא הצרפתי, ושניים הפכו לגנרלים במהלך מלחמות נפוליאון. כילד, ברתייה קיבל הדרכה באמנות הצבאית על ידי אביו, קצין ב-"Corps de genie" (חיל המהנדסים). בגיל שבע עשרה, הוא נכנס לצבא, שירת ברציפות בסגל, במהנדסים וברגימנט הדרגונים הגרמני המלכותי של הנסיך מלמבסק. בשנת 1780 נסע ברתייה לצפון אמריקה עם הגנרל רושאמבו, ובשובו, לאחר שהגיע לדרגת קולונל, הוא הועסק בתפקידי מטה שונים ובשליחות צבאית בפרוסיה. במהלך המהפכה הצרפתית, כראש המטה של המשמר הלאומי של ורסאי, הוא הגן על הדודות של לואי השישה עשר מפני אלימות עממית, וסייע לבריחתם ב-1791. בשנת 1792, ברתייה מונה לרמטכ"ל של המרשל ניקולס לוקנר, והוא לקח חלק נכבד במסע הארגון של הגנרלים דומורייה וקלרמן. הוא שירת עם קרדיט רב במלחמה בוואנדה של 1793–1795, ובשנה שלאחר מכן מונה לגנרל של דיוויזיה וראש המטה של צבא איטליה, שבונפרטה מונה לאחרונה לפקד עליו. הוא מילא תפקיד חשוב בקרב ריבולי, והקל על הגנרל ז'ובר כאשר האחרון הותקף על ידי הגנרל האוסטרי יוזף אלווינצ'י. כוח העבודה שלו, הדיוק וההבנה המהירה שלו, בשילוב ניסיונו הארוך והמגוון ושליטתו המלאה בפרטים, הפכו את ברתייה לרמטכ"ל האידיאלי. בתפקיד זה, ברתייה היה העוזר המוערך ביותר של נפוליאון למשך שארית הקריירה שלו. ברתייה ליווה את נפוליאון לאורך המערכה של 1796, ונותר אחראי על הצבא לאחר הסכם קמפו פורמיו. הוא היה בתפקיד זה בשנת 1798 כשנכנס לאיטליה, פלש לוותיקן, ארגן את הרפובליקה הרומית ולקח את האפיפיור פיוס השישי בשבי. ברתייה פיקח על העברת האפיפיור לוולנס, שם, לאחר מסע מפותל, מת פיוס השישי. מותו של האפיפיור היווה מכה קשה לכוחו הפוליטי של הוותיקן, אשר, עם זאת, לא הוכיח את עצמו כחולף כמו זה של האימפריה הצרפתית הראשונה. לאחר מכן הצטרף ברתייה למפקדו במצרים, ושירת שם עד שובו של נפוליאון. הוא סייע בהפיכת 18 בברימר (9 בנובמבר 1799), לאחר מכן הפך לשר המלחמה לזמן מה. במהלך קרב מרנגו, ברתייה היה ראש צבא העתודה הרשמי, אך הקונסול הראשון ליווה את הצבא והוא פעל במציאות, כמו תמיד, כראש המטה של נפוליאון. כדי שלא יחשבו שזו הייתה עבודה בטוחה יחסית, קצין מטה עכשווי, ברוסייה, מדווח כי בקרב מרנגו: הגנרל הראשי ברתייה נתן את פקודותיו בדיוק של לוחם מושלם, ובמרנגו שמר על המוניטין שרכש באיטליה ובמצרים בפקודת בונפרטה. הוא עצמו נפגע מכדור בזרועו. שניים מעוזריו, דוטאלי ולה בורד, סוסיהם נהרגו. בתום המערכה הוא הועסק בשליחויות אזרחיות ודיפלומטיות. זה כלל שליחות לספרד באוגוסט 1800, שהביאה לחזרה של לואיזיאנה לצרפת על ידי הסכם סן אילדפונסו ב-1 באוקטובר 1800, והובילה לרכישת לואיזיאנה. כאשר נפוליאון הפך לקיסר, ברתייה מונה מיד למרשל האימפריה. הוא השתתף במערכות של אוסטרליץ, ינה ופרידלנד. הוא מונה לדוכס ולנגין ב-1806 ולסגן קונסטבל של האימפריה ב-1807. כשנפוליאון הדיח את פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה מנסיכות נשאטל, מונה ברתייה לשליטה. זה נמשך עד 1814 וגם הביא לו את התואר נסיך ריבוני ב-1806. ב-1808 שירת במלחמת חצי האי, וב-1809 שירת בזירה האוסטרית במהלך מלחמת הקואליציה החמישית, ולאחר מכן קיבל את התואר נסיך ואגרם. הוא היה עם נפוליאון ברוסיה בשנת 1812, והשתתף במועצת המלחמה יוצאת הדופן לגבי האם להמשיך, בהיותו אחד מכמה שייעצו נגד התקדמות על מוסקבה עליה החליט נפוליאון, בעידוד ז'ואקים מירא, שהואשם על ידי רבים על קצב הרג הסוסים של הצעדה לרוסיה. נאמר כי ברתייה פרץ בבכי בעקבות ההחלטה. הוא שירת בגרמניה ב-1813, ובצרפת ב-1814, מילא, עד לנפילת האימפריה הצרפתית, את תפקידיו של ראש המטה של הגרנד ארמה. לאחר הוויתור הראשון של נפוליאון, פרש ברתייה לאחוזתו שכללה 600 דונם (2.4 קמ"ר), וחידש את תחביביו של בזיירות ופיסול. הוא עשה שלום עם לואי השמונה עשר ב-1814 וליווה את המלך בכניסתו החגיגית לפריז. במהלך הגלות הקצרה של נפוליאון על אלבה, הוא הודיע לברתייה על הפרויקטים שלו. ברתייה היה נבוך מאוד באשר למסלולו העתידי, ומכיוון שלא היה מוכן להתחייב לנפוליאון, נפל עליו חשד גם מצד מנהיגו הישן וגם מצד לואי השמונה עשר. עם שובו של נפוליאון לצרפת, נסוג ברתייה לבמברג, שם מת כמה שבועות לאחר מכן ב-1 ביוני 1815 בנפילה מחלון בקומה העליונה. אופן מותו אינו ברור. על פי כמה דיווחים, הוא נרצח על ידי חברי אגודה חשאית, בעוד שאחרים אומרים כי, דעתו נטרפה עליו ממראה החיילים הרוסים שצעדו לפלוש לצרפת, הוא השליך את עצמו מחלונו ונהרג. אובדן כישוריו של ברתייה בווטרלו הורגש מאוד על ידי נפוליאון, כפי שאמר מאוחר יותר בתמציתיות: אם ברתייה היה שם, לא הייתי נתקל בחוסר המזל הזה. ברתייה היה רמטכ"ל מיומן מאוד, אבל הוא לא היה מפקד שטח מוצלח. כשהיה בפיקוד זמני ב-1809, הצבא הצרפתי בבוואריה עבר סדרה של תהפוכות. למרות העובדה שהצלחתו כגנרל הואפלה לחלוטין על ידי גאונותו של נפוליאון, ברתייה היה בכל זאת ידוע בזכות כישורי הארגון המצוינים שלו והיכולת להבין ולבצע את הנחיות הקיסר לפרטי פרטים. הגנרל פול ת'יבאו אמר עליו ב-1796: איש לא יכול היה להתאים יותר לגנרל בונפרטה, שרצה אדם המסוגל לפטור אותו מכל עבודה מפורטת, להבין אותו באופן מיידי ולחזות מה יזדקק לו. בשנת 1796 התאהב ברתייה בג'וזפה קרקאנו, המרקיזה ויסקונטי די בוגוראטו, שהייתה אמורה להיות המאהבת שלו למשך תקופת האימפריה הצרפתית הראשונה, למרות אי הסכמתו של הקיסר. אפילו כאשר נפוליאון הכריח אותו להתחתן עם נסיכה בווארית, הדוכסית מריה אליזבת, בשנת 1808, הצליח ברתייה לשמור על פילגשו ואשתו יחד תחת קורת גג, מצב עניינים שהכעיס את הקיסר. ב-9 במרץ 1808 התחתן ברתייה עם אליזבת שהייתה בתם היחידה של וילהלם, דוכס בבוואריה ושל מריה אנה מצווייבריקן-בירקנפלד, אחותו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, וקרובת משפחה של הקיסר הרוסי דרך קו ויטלסבאך בצד הבווארי והצד הפרוסי (מקלנבורג) של השושלת שלה. נולדו להם בן אחד ושתי בנות: נפוליאון-אלכסנדר, הדוכס השני והנסיך השני מוואגרם (11 בספטמבר 1810 – 10 בפברואר 1887), התחתן ב-29 ביוני 1831 עם ז'נייד פרנסואז קלרי (25 בנובמבר 1812 – 27 באפריל 1884). נולדו להם שתי בנות, מלסי לואיז קרוליין פרדריק ברתייה נסיכת ואגרם (1832–1884), אליזבת אלכסנדרין מריה ברתייה נסיכת ואגרם (1849–1932) ובן, לואי פיליפ מארי אלכסנדר ברתייה, הנסיך השלישי של ואגרם (1836–1911) קרוליין-ג'וזפין, נסיכת ואגרם (22 באוגוסט 1812 – 1905), נישאה ב-9 באוקטובר 1832 לאלפונס נפוליאון, ברון ד'הוטפול (29 במאי 1806 – 25 באפריל 1889) מארי אן וילהלמין אלכסנדרין אליזבת, נסיכת ואגרם (19 בפברואר 1816 – 23 ביולי 1878). נולדה זמן קצר לאחר מות אביה. התחתנה ב-24 ביוני 1834 עם ז'ול לברון, הדוכס השלישי מפלסאנס (19 באפריל 1811 – 15 בינואר 1872) מדיה וקבצים בנושא לואי-אלכסנדר ברתייה בוויקישיתוף לואי-אלכסנדר ברתייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לואי-אלכסנדר ברתייה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) כתבי לואי-אלכסנדר ברתייה בפרויקט גוטנברג (באנגלית) Kevin Kiley, The Indispensable Marshal: Louis-Alexandre Berthier (1753–1815), The Napoleon Series, ‏April 2000