גילוי ברזיל

גילוי ברזיל מתייחס להגעה הראשונה של חוקרים אירופאים לשטחי ברזיל של ימינו, שנחשבת לרוב כגילוי היבשה שנקראה לימים "אי ורה קרוז". אירוע זה התרחש ב-22 באפריל 1500, כאשר הצי שבפיקודו של הנווט הפורטוגלי פדרו אלוורש קברל הגיע לאזור ליד הר פסקואל. המסע של הצי הפורטוגזי בפיקודו של פדרו קברל הוא חלק מהמסגרת הרחבה של "הגילויים הפורטוגזיים". אף על פי שהמונח "גילוי ברזיל" משמש כמעט אך ורק בהתייחסות למסעו של פדרו אלוורש קברל, ניתן להשתמש בו גם כדי לתאר את הגעת המשלחת בהובלת הנווט והחוקר הספרדי ויסנטה יאנייז פינזון. הוא הגיע לכף סנטו אגוסטיניו, לשון יבשה הנמצאת במדינת פרנמבוקו של ימינו, ב-26 בינואר 1500. זהו הנחיתה האירופאית המתועדת הראשונה בשטח ברזילאי. השימוש במונח "גילוי" לאירוע היסטורי זה מבטא את נקודת המבט של עמי אירופה, שרשמו אותו בצורה של היסטוריה כתובה, ומדגיש תפיסה אירוצנטרית של ההיסטוריה. רבים מהחוקרים טוענים שהמגלה האמיתי של ברזיל היה הנווט הספרדי ויסנטה יאנייז פינזון, אשר ב-26 בינואר 1500 נחת בכף סנטו אגוסטיניו, בחוף הדרומי של פרנמבוקו. זהו המסע האירופאי המתועד הראשון לשטח תחת ברזיל של ימינו. הצי, שכלל ארבע קרוולות, הפליג מפאלוס דה לה פרונטרה ב-19 בנובמבר 1499. לאחר שחצה את קו המשווה, פינזון נתקל בסערה קשה. ב-26 בינואר 1500, הוא ראה את הכף ועגן את ספינותיו בנמל מוגן הנגיש בקלות לסירות קטנות, בעומק של 16 רגל, כפי שצוין במדידות. הנמל המדובר היה מפרץ סואפה, שנמצא בצד הדרומי של לשון היבשה, שהמשלחת הספרדית קראה לו "כף סנטה מריה דה לה קונסולסיון". ספרד לא תבעה את הגילוי, אף על פי שהוא תועד בקפדנות על ידי פינזון ותועד על ידי כרוניקאים חשובים של התקופה, כמו פיטר מרטיר ד'אנגירה וברטולומה דה לאס קסאס. ספרד ופורטוגל חתמו על חוזה טורדסיאס לחלק את אזורי ההשפעה שלהן בעולם החדש, ואזור זה היה אמור להיות בשליטת פורטוגל. במהלך הלילה שלאחר הנחיתה, הספרדים הבחינו במדורות גדולות בוערות במרחק, לאורך חוף הצפון-מערבי. בבוקר למחרת, הם הפליגו לכיוון זה עד שהגיעו לנהר, שפינזון קרא לו "ריו פורמוסו". על החוף, לאורך גדות הנהר, נתקלו אנשי הצוות במפגש אלים עם התושבים המקומיים (ידועים כשבט הפוטיגוארה), אירוע שתועד על ידי הכרוניקאי הספרדי. בכיוון צפונה, פינזון הקיף את כף סאו רוקה והגיע לנהר האמזונאס בפברואר, שקרא לו "סנטה מריה דה לה מאר דולסה". משם הוא המשיך לגויאנות ואז לים הקריבי וחצה את האוקיינוס האטלנטי. הוא חזר לספרד ב-30 בספטמבר 1500. בן דודו של פינזון, דייגו דה לה פה, יצא למסע מקביל, שיצא מפאלוס בשנת 1499, עשרים ימים לאחר הצי של פינזון. לה פה הגיע לכף סנטו אגוסטיניו בפברואר 1500, אך הפליג כמה מיילים דרומה, והבחין שהחוף נוטה בצורה חדה דרומה-מערבה. משם הוא עקב אחר אותו מסלול צפונה ולקריביים כמו פינזון. המפה של חואן דה לה קוסה, מפה שנעשתה בשנת 1500 לבקשת מלכי ספרד הראשונים (הידועים כמלכים הקתוליים) מראה את חוף דרום אמריקה מעוטר בדגלי ספרד מכף דה לה ולה (בקולומביה של ימינו) ועד לנקודה המזרחית ביותר של היבשת. המפה מראה כי מזרחה יותר, ומופרדת מהיבשת, נמצאת אי מסומן כגילוי של פורטוגל, וצבוע בכחול. דה לה קוסה כנראה התכוון להראות את הארץ שגילה פדרו אלוורז קברל בשנת 1500, שהוא קרא לה "טרה דה ורה קרוז" או "דה סנטה קרוז". הפורטוגלים סברו שמדובר באי (אי ורה קרוז) השוכן באוקיינוס האטלנטי, המפריד בין אירופה להודו. ב-30 באוקטובר 1500, נשא המלך מנואל הראשון מפורטוגל את מריה מאראגון וקסיטיליה, בתם של המלכים הקתוליים ואחות אשתו הראשונה איזבלה (שנפטרה במהלך לידה קשה). איחוד זה יצר קשר דינסטי עמוק בין האומות הקתוליות של פורטוגל וספרד. בשנה שלאחר מכן, יצאה מליסבון משלחת פורטוגלית ראשונה לחקור את חוף ברזיל, שהופקדה בידי אמריגו וספוצ'י בפיקודו של גונסלו קואליו. ב-17 באוגוסט 1501, הצי זיהה את כף סאו רוקה בריו גראנדה דו נורטה של ימינו, שנגלה כבר על ידי פינזון. הפורטוגלים הפליגו דרומה, וסימנו את כל חוף ברזיל. ליד סנטה קרוז קברליה הם מצאו שני גולים מהצי של קברל, אותם הצילו. אז הם הבינו שקברל לא גילה אי, אלא רצועת חוף של יבשת חדשה. הצי הפליג לכף סנטה מריה שבאורוגוואי של ימינו. מאוחר יותר שלח הכתר הספרדי את הנווט חואן דיאז דה סוליס למסע כדי לחקור את האדמות שהוקצו לספרד על פי הסכם טורדסילה – שהקו הדמיוני שלו עבר לאורך החוף של מדינת סאו פאולו של ימינו, ליד קנאניה. על גילוי ברזיל, זכה ויסנטה יאניז פינזון לכבוד על ידי המלך פרדיננד השני מאראגון ב-5 בספטמבר 1501. כדי לאשר את הצלחת מסעו של ואסקו דה גאמה בגילוי הדרך הימית להודו – שאיפשרה לעקוף את הים התיכון, שהיה אז בשליטת המורים והאומות האיטלקיות – מיהר המלך מנואל הראשון להכין צי חדש להודו המזרחית. מכיוון שהצי הקטן של ואסקו דה גאמה התקשה להתבסס ולסחור, זה היה הצי הגדול ביותר שהורכב על ידי המערב עד לאותה נקודה. הוא כלל שלוש עשרה כלי שיט ויותר מאלף אנשים. פרט לשמות שתי ספינות וקרוולה אחת, שמות יתר הספינות תחת פיקודו של קברל אינם ידועים. מעריכים כי הצי נשא אספקה לכ-18 חודשים. זה היה השייטת הגדולה ביותר שנשלחה אי פעם לשוט באוקיינוס האטלנטי: עשר ספינות, שלוש קרוולות וספינת אספקה. אף על פי ששמה של ספינת הדגל אינו ידוע, ספינתו של סגן המפקד של הצי, סאנצ'ו דה טובאר, נקראה "אל-ריי". ספינה נוספת הייתה "אנונסיאדה", בפיקודו של נונו לייטאו דה קוניה. ספינה זו הייתה בבעלותו של אלוורו דה בראגנסה, בנו של פרננדו הראשון, דוכס ברגנסה השני, וצוידה במשאבים של בנקאים פלורנטינים שהתגוררו בליסבון והשקיעו בסחר תבלינים. הבנקאים' מכתבים שהוחלפו עם שותפיהם ובעלי המניות שלהם באיטליה שמרו את שם הספינה. הקרוולה בפיקודו של פדרו דה אתאידה, נקראה "סאו פדרו". שם הקרוולה השנייה, בפיקודו של בארתולומיאו דיאש, אבד. הצי הושלם על ידי ספינת אספקה בפיקודו של גשפר דה למוש, שעליה הוטלה האחריות לחזור לפורטוגל עם חדשות על גילוי ברזיל. בהתבסס על מסמך לא שלם שנמצא בארכיון טורה דו טומבו בליסבון, ההיסטוריון פרנסיסקו אדולפו דה וארנהגן זיהה חמישה מתוך עשר הספינות שהרכיבו את צי של קברל. הספינות שזיהה היו "סנטה קרוז", "ויטוריה", "פלור דה לה מאר", "אספיריטו סנטו", ו-"אספרה". מכיוון שהמקור עליו הסתמך וארנהגן לא נמצא שוב, רוב ההיסטוריונים מעדיפים לא לאמץ את השמות שהוא ציין. כתוצאה מכך, הצי נותר ברובו אנונימי. כמה היסטוריונים מהמאה ה-19 טענו שספינת הדגל של קברל הייתה ה"סאו גבריאל" האגדית, אותה ספינה שהייתה בפיקודו של ואסקו דה גאמה שלוש שנים קודם לכן, כאשר גילה את הדרך הימית להודו. אולם, אין כל תיעוד שמאשר את התיאוריה הזו. זמן קצר לפני יציאת הצי, הורה המלך לערוך מיסה במנזר ז'רונימוש, בנוכחות הבישוף של סאוטה, דיוגו דה אורטיז. המלך עצמו בירך דגל עם סמלי הממלכה ומסר אותו לקברל, תוך שהוא נפרד מהאציל ושאר הקפטנים. על פי הדיווחים ואסקו דה גאמה נתן המלצות למסע הארוך המתקרב: הוא הדגיש את הצורך בתיאום בין הספינות כדי למנוע אובדן קשר ביניהן. הוא המליץ לקפטן-גנרל לירות בתותחים פעמיים ולהמתין לאותו מענה מכל שאר הספינות לפני שינוי כיוון או מהירות (שיטת ספירה שעדיין בשימוש בשדות הקרב היבשתיים), בין אמצעי תקשורת דומים נוספים. ב-24 באפריל, קברל, בליווי סאנצ'ו דה טובאר, סימאו דה מירנדה, ניקולאו קואליו, איירש קוריאה, ופדרו ואז דה קמיניה, קיבלו קבוצת תושבים ילידים על סיפון ספינתו. הם תוארו כמזהים את הזהב והכסף שהוצגו על הספינה – במיוחד חוט זהב ומנורת כסף. הפורטוגלים הסיקו כי הם מכירים את הזהב כתוצאה מכך שיש להם ממנו הרבה בארצם. אך במכתבו, קמיניה, כתב שלא הצליח לקבוע אם הילידים אמרו שיש שם זהב, או שהשתוקקותם של המלחים לזהב הייתה כה גדולה עד שהם דמיינו תשובה חיובית מהילידים. מאוחר יותר הוכח שהצוות דמיין פרשנות חיובית; הילידים לא טענו שיש זהב. קמיניה גם תיעד במכתב את המפגש האלים שהתרחש מאוחר יותר בין הפורטוגלים לאנשי המקום על החוף. ההלם התרבותי היה ברור לכל צד. הילידים לא הכירו את החיות שהביאו המלחים, למעט תוכי שהקפטן החזיק איתו. המלחים הציעו לילידים אוכל ויין שהם לא הכירו ודחו. הם התעניינו בחפצים הלא מוכרים – כמו מחרוזת תפילה. הפורטוגלים הופתעו שהילידים נראו כמזהים מתכות יקרות. קברל לבש את כל הבגדים והקישוטים המתאימים לקפטן, כדי להרשים את הילידים, ובכל זאת הם עברו לידו מבלי להבחין בו מבין שאר אנשי הצוות. הילידים היו סקרנים לגבי הנוודים והשתתפו במיסה הראשונה, שנחגגה על ידי האח אנריקה דה קוימברה, ביום ראשון, 26 באפריל 1500. הפורטוגלים אהבו לחשוב שהם הכירו לילידים את אמונתם. זמן קצר לאחר המיסה, צי קברל הפליג להודו, היעד הסופי שלו. הוא שלח אחת מהספינות בחזרה לפורטוגל עם מכתבו של קמיניה. העמים שחיו בברזיל בעת הגעת קברל מסווגים כמי שחיו בתקופת האבן מבחינת טכנולוגיה, כשהם עוברים מהתקופה הפלאוליתית לתקופה הנאוליתית. הם עסקו בצורה ראשונית של חקלאות (גידול תירס ומניהוט) וביות בעלי חיים. (הם גידלו חזירי בר וקפיבארות) אבל הם פיתחו ידע נרחב על ייצור משקאות אלכוהוליים מותססים (יותר מ-80 סוגים), תוך שימוש בשורשים, פקעות, קליפות ופירות, בין חומרי גלם אחרים. כאשר הפורטוגלים הגיעו לברזיל, חופי באהיה היו מאוכלסים על ידי שני עמים ילידים שדיברו שפות טופי: הטופינאמבה, שאכלסו את הרצועה בין קמאמו לשפך נהר סאו פרנסיסקו; והטופיניקין, ששטחם השתרע מקמאמו עד לגבול עם מדינת אספיריטו סאנטו של ימינו. עמוק יותר בפנים הארץ, ברצועה מקבילה לזו שתפסו הטופיניקין, חיו האימוראה. בתחילת הקולוניזציה של ברזיל, תמכו הטופיניקין בפורטוגלים. יריביהם, הטופינאמבה, תמכו בצרפתים. במהלך המאה ה-16 וה-17 ביצעו הצרפתים מספר פשיטות נגד אמריקה הפורטוגלית. נוכחותם של האירופאים ויצירת הבריתות החדשות הגבירה את המתחים העוינים בין שני השבטים. הנס שטאדן, נוסע גרמני, תיעד את מה שראה במהלך תקופת שביו אצל הטופינאמבה. שני השבטים עסקו בקניבליזם טקסי נגד יריביהם, כדרך להעניק כבוד ולרכוש את כוחותיהם של אויביהם. האירופאים הזדעזעו ונבהלו מהמנהג, ורדפו אחר הילידים בשל תרבותם. במונחים היסטוריוגרפיים, תאריך גילוי ברזיל השתנה לאורך המאות: עד 1817 – 3 במאי (לפי גספר קוריאה) 1817 – 22 באפריל (על פי מכתבו של פדרו ואז דה קמיניה, שפורסם על ידי האב מנואל איירס דה קאסאל שמצא אותו בין המסמכים שהובאו לברזיל על ידי משפחת המלוכה בשנת 1808) 1823 – ז'וזה בוניפסיו הציע שהתאריך של פתיחת האספה המכוננת (3 במאי) יתאים לתאריך הגילוי (ככל הנראה מבלי לדעת על מכתבו של קמיניה שפורסם בשנת 1817). מהמחצית השנייה של המאה ה-19 עד 1889, האזרחים המשכילים של ברזיל ידעו שתאריך הגילוי הוא 22 באפריל, אף על פי שהוא לא היה חלק מחגי האימפריה. 1890 – צו רפובליקני קבע את ה-3 במאי יום חג לציון הגילוי. עם זאת, העיתונות באותה תקופה כבר החשיבה את ה-22 באפריל כתאריך הנכון. 1930 – צו של גטוליו ורגאס ביטל את חגיגת ה-3 במאי. מאז, 22 באפריל אושר כתאריך הגילוי. קיימות מספר השערות ותיאוריות לגבי גילוי ברזיל. התיאוריה הידועה ביותר עוסקת במסע סודי אפשרי של הנווט הפורטוגלי דוארטה פשקו פריירה בשנת 1498, שמטרתו הייתה לזהות שטחים השייכים לפורטוגל או קסטיליה ולאון בהתאם לחוזה טורדסיאס משנת 1494. פריירה השתתף במשא ומתן על החוזה. המסע ההיפותטי מבוסס אך ורק על דיווחו של החוקר בספר "Esmeraldo de Situ Orbis" (1505), אותו הוא כתב. עם זאת, הטקסט מעורפל: פשקו פריירה מציין במפורש כי מלך פורטוגל "הורה על גילוי החלק המערבי", מה שמרמז שהוא לא מדבר על מסעותיו שלו אלא על כל מה שכבר נחקר על ידי ניווטים שונים והיה ידוע בשנת 1505. דעה זו נתמכת על ידי קווי הרוחב והאורך שסופקו, הנעים מגרינלנד ועד לאזור הדרומי הנוכחי של ברזיל. יתר על כן, האפשרות למדיניות סודיות מצד מלכי פורטוגל, שהוצעה במחצית הראשונה של המאה ה-20 על ידי ההיסטוריון דמיאו פרס, אינה בת קיימא, שכן זה היה נוהג מקובל, בהיעדר חוזה, לתבוע ריבונות על שטח על ידי פרסום גילויו. השערה נוספת היא שהגילוי הפורטוגלי של ברזיל בשנת 1500 היה מכוון, על סמך היכרות מוקדמת עם הטריטוריה. כפי שהציע פשקו פריירה ב-"Esmeraldo de Situ Orbis", נווטים פורטוגלים בשנת 1498 הונחו על ידי מלך פורטוגל לחקור את האוקיינוס האטלנטי בחיפוש אחר אדמות. לפני שפנה להודו במסע של שנת 1500, פדרו אלוורז קברל היה פונה מערבה מעבר לנדרש כדי לאמת את קיומן של טריטוריות כפי שרצה המלך. עם ראיית ברזיל, האמין קברל כי גילה אי, ובכך הפריך את התיאוריה שהוא ידע על אדמות יבשתיות באזורים אלו. ייצוגו של "אי ורה קרוז" על מפת חואן דה לה קוסה, שנעשתה באותה שנה, סותר תיאוריה אחרת כי הגילויים הפורטוגליים נשמרו בסוד ולא שותפו עם הספרדים. למרות הגילוי, המסע של קברל להודו נחשב לכישלון. קברל קיבל פנסיה שנתית של 30 אלף רייס על מעשיו, הרבה פחות מ-400 אלף רייס שניתנו לואסקו דה גאמה בשנת 1498, ונשכח על ידי המלך, כשהוא מת באלמוניות סביב שנת 1520. קברו התעלמו במשך שלוש מאות שנה עד שהתגלה בשנת 1839 על ידי ההיסטוריון פרנסיסקו אדולפו דה וארנהגן. קיימות תיאוריות המאתגרות את הזיהויים של המקומות שבהם נחתו ויסנטה יאנייז פינזון ופדרו אלוורז קברל. ההיסטוריון הברזילאי הראשון שהטיל ספק בכך שהנווט הספרדי פינזון נחת בכף סנטו אגוסטיניו היה פרנסיסקו וארנהגן, הידוע גם כויסקונט דה פורטו סגורו, במחצית המאה ה-19. למרות שווארנהגן הכיר בכך שפינזון הגיע לברזיל לפני קברל, הוא טען שכף סנטה מריה דה לה קונסולסיון הוא למעשה קצה מוקוריפה בעיר פורטאלזה. תאוריה זו התקבלה על ידי האדמירל מקס ג'וסטו גודס, אך ספגה ביקורת מצד היסטוריונים רבים. מהצד הפורטוגלי, היסטוריונים כמו דוארטה לייטה סברו שהספרדים נחתו מצפון לכף אורנג' שבאזור גויאנה הצרפתית של היום. לגבי המקום שבו נחת פדרו אלוורז קברל, יש תאוריה שמזדהה עם הר פיקו דה קאבוג'י בריו גרנדה דו נורטה כהר שתיאר פדרו ואז קמיניה, וחוף דו מרקו כנקודת הנחיתה של קברל. עם זאת, על פי מפה שנעשתה בשנת 1502, שנה לאחר המסע של קברל, מקום הנחיתה של הנווט הפורטוגלי נמצא מדרום ל"מפרץ כל הקדושים" (סמוך לסלבדור). לא ברור אם הגעתו של קברל לברזיל הייתה מקרית או מכוונת. יש הסוברים כי קברל הגיע לברזיל בשגגה כאשר ניסה לנווט סביב כף התקווה הטובה אולם נסחף מערבה על ידי הרוחות. משטר הרוחות בדרום האוקיינוס האטלנטי מתיישב עם השערה זו. סברה חלופית טוענת כי קברל הפליג עם משימה סודית לגלות אדמות חדשות במערב, כתגובה לטענות ספרדיות שמשלחות מטעמם ביקרו בחופי ברזיל ביולי ובנובמבר של שנת 1499, וחשש שהספרדים יבקשו לפתוח מחדש את חוזה טורדסיאס וידרושו ריבונות על כל אזורי דרום אמריקה. אמריגו וספוצ'י הוא מועמד נוסף לתואר מגלה ברזיל. במהלך מה שמכונה "המסע השני" שלו בשנת 1499, הוא כביכול נפרד זמנית ממנהיג המשלחת, אלונסו דה אוחדה, וחקר את חוף ברזיל הצפוני, כשהוא מאמין שהוא שט לאורך הקצה המזרחי של אסיה. עידן התגליות מדיה וקבצים בנושא גילוי ברזיל בוויקישיתוף "Martín Alonso Pinzón and Vicente Yáñez Pinzón" (באנגלית). Encyclopædia Britannica. ארכיון מ-5 בספטמבר 2015. נבדק ב-3 בפברואר 2020. {{cite web}}: (עזרה) "Uma história do litoral pernambucano e o porto dos caminhos sinuosos" (PDF). Unicap. ארכיון (PDF) מ-14 באפריל 2019. נבדק ב-14 באפריל 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Geoparque Litoral Sul de Pernambuco – CPRM". Serviço Geológico do Brasil. אורכב מ-המקור ב-14 באפריל 2019. נבדק ב-14 באפריל 2019. {{cite web}}: (עזרה) Antonio de Herrera y Tordesillas (3 בפברואר 2024). "Historia general de los hechos de los Castellanos en las islas y tierra firme de el Mar Oceano, Volume 2" (בספרדית). p. 348. ארכיון מ-28 בינואר 2024. נבדק ב-22 באפריל 2019. {{cite web}}: (עזרה) DAVIES, Arthur (1976). "The Date of Juan de la Cosa's World Map and Its Implications for American Discovery". The Geographical Journal. 142: 111–116. Bibcode:1976GeogJ.142..111D. doi:10.2307/1796030. JSTOR 1796030. págs. 111–116. ארכיון מ-26 במרץ 2023. נבדק ב-28 בינואר 2024. {{cite journal}}: (עזרה) Arthur Davies, The Date of Juan de la Cosa's World Map and Its Implications for American Discovery, The Geographical Journal 142, 1976, עמ' 111–116 doi: 10.2307/1796030 Morison, Samuel Eliot (1974). The European Discovery of America: The Southern Voyages, 1492-1616. New York: Oxford University Press. p. 282. "D. Manuel I" (PDF). CM Mirandela. ארכיון (PDF) מ-1 במאי 2019. נבדק ב-1 במאי 2019. {{cite web}}: (עזרה) Shozo Motoyama (3 בפברואר 2024). Prelúdio para uma história: ciência e tecnologia no Brasil. EdUSP. ISBN 978-85-314-0797-0. ארכיון מ-28 בינואר 2024. נבדק ב-1 במאי 2019. {{cite book}}: (עזרה) "Bens tombados em Paranaguá" (PDF). Secretaria de Estado da Cultura do Paraná. אורכב מ-המקור (PDF) ב-7 בינואר 2019. נבדק ב-1 במאי 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Capitulación otorgada a Vicente Yáñez Pinzón" (בספרדית). El Historiador. ארכיון מ-23 באפריל 2019. נבדק ב-23 באפריל 2019. {{cite web}}: (עזרה) Pereira, Paulo Roberto (org.). Os três únicos testemunhos do descobrimento do Brasil. In: CAMINHA, Pero Vaz de. Carta de Pero Vaz de Caminha. Rio de Janeiro: Nova Aguilar, 1999. pp. 31–59. Cavalcante, Messias Soares. A verdadeira história da cachaça. São Paulo: Sá Editora, 2011. 608 pp. מסת"ב 9788588193628 Mendonça, Alexandre Ribeiro de. 22 de Abril de 1500ː Descobrimento do Brasil". inː Jornal do Exército, n.º 662, Out. 2016, pp. 38–43. Mota, Avelino Teixeira da. Duarte Pacheco Pereira, capitão e governador de S. Jorge da Mina. Mare Liberum, I(1990), pp. 1–27. "O caso Pacheco Pereira". PÚBLICO. 13 באוקטובר 2012. ארכיון מ-6 באפריל 2017. נבדק ב-5 באפריל 2017. {{cite web}}: (עזרה) Duarte Pacheco Pereira (3 בפברואר 2024). "Esmeraldo de situ orbis". ארכיון מ-28 בינואר 2024. נבדק ב-29 באפריל 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Varnhagen (1816–1878)" (PDF). Funag. ארכיון (PDF) מ-13 בדצמבר 2019. נבדק ב-29 באפריל 2019. {{cite web}}: (עזרה) "União para provar que Cabral chegou primeiro ao Rio Grande do Norte". O Globo. 21 באפריל 2017. ארכיון מ-25 באפריל 2019. נבדק ב-24 באפריל 2019. {{cite web}}: (עזרה) Vigneras, Louis-André (1976). The Discovery of South America and the Andalusian Voyages. Chicago: University of Chicago Press. p. 49. ISBN 978-0226856094.