laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דגל וירג'יניה המערבית

דגל וירג'יניה המערבית מהווה סמל המדינה במרכז על רקע לבן ומסביבו פס כחול. הדגל אושר ב-7 במרץ 1929. סמל המדינה מסמל את העיסוקים המרכזיים ומשאבי טבע של המדינה. החלק העיקרי של הסמל כולל שם המדינה המדינה ואת המוטו שלה: Montani Semper Liberi ( אנשי ההרים תמיד חופשיים). זוג האנשים - חקלאי וכורה עומדים בצד אבן בה צוין יום הצטרפות המדינה לארצות הברית (20 ביוני 1863). לפני האבן ממוקמים זוג רובים וכובע החירות. הצד התחתון של הסמל מעוטר על ידי רודודנדרון (פרח המדינה). מדיה וקבצים בנושא דגל וירג'יניה המערבית בוויקישיתוף דגל וירג'יניה המערבית, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל וירג'יניה המערבית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טבר

המונח "קלינין" מפנה לכאן. לערך העוסק במהפכן קומוניסטי ופוליטיקאי סובייטי בכיר, ראו מיכאיל קלינין. טְבֶר (ברוסית: Тверь) היא עיר ברוסיה ומרכז אדמיניסטרטיבי (אנ') של מחוז טבר, השוכנת לגדות נהר הוולגה, בין מוסקבה לסנקט פטרבורג. אוכלוסייתה מונה 403,606 תושבים (נכון ל-2010). לפי גילויים מודרניים היישוב במקום התקיים החל מהמאה ה-10. העיר נזכרת לראשונה ב-1127–1135. ב-1238 העיר נכבשה על ידי המונגולים ונבזזה. ב-1247 העיר עברה לידי אלכסנדר נייבסקי, שהקים את נסיכות טבר כנסיכות עצמאית. בין 1252 ל-1255 נייבסקי העביר אותה לידי אחיו ירוסלב ירוסלביץ', שהיה אביו של בית הנסיכות של טבר. נסיכות טבר עלתה לגדולה במאה הבאה, אך לאחר 1327 התחילה בהדרגה להפסיד את הבכורה למוסקבה וב-1485 צבא נסיכות מוסקבה כובש סופית את טבר. לאחר הקמת סנקט פטרבורג ב-1701 העיר שוב התחילה לפרוח כתחנת מעבר ממוסקבה לבירה החדשה וביקרו בה רבים מבני האצולה. הרחוב הראשי של העיר מוסקבה, רחוב טברסקאיה, קרוי על שם העיר טבר, כי הרחוב מהווה חלק מהדרך ההיסטורית העוברת בעיר טבר עליה נסעו מפטרבורג אל הקרמלין. ב-1765 התרחשה בעיר שרפה, שהשמידה את העיר העתיקה. לאחריה בניהולה של המלכה יקתרינה השנייה התחיל שחזור העיר בסגנון נאו-קלאסי. בין 1931 ל-1990 העיר נקראה קלינין על שם מיכאיל קלינין, פוליטיקאי חשוב בתקופה הסובייטית, שנולד בכפר ורחניה טרויצה שבפלך טבר (כיום במחוז טבר). במלחמת העולם השנייה, באוקטובר 1941, העיר נכבשה על ידי הוורמאכט והייתה תחת הכיבוש הגרמני למשך כחודשיים, עד לשחרורה בדצמבר ב-1941. קלינין הייתה בין הערים הגדולות הראשונות ששוחררו באירופה. פינלנד המנלינה, פינלנד אתר האינטרנט הרשמי של טבר (ברוסית ובאנגלית) טבר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Tverskaya street revitalization, West8.com, 2016 Tverskaya street, Bridge to Moscow.com ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'קה

צֶ'קַה - הוועדה המיוחדת הכלל-רוסית למאבק במתנגדי המהפכה ובחבלה (Всероссийская чрезвычайная комиссия по борьбе с контрреволюцией и саботажем, ЧК) היה שמה הרשמי של המשטרה החשאית הסובייטית הראשונה ושירות הביטחון, שעם מייסדיה נמנים פליקס דזרז'ינסקי וקלימנט וורושילוב. הצ'ה-קה הייתה המשטרה הסובייטית החשאית הראשונה. היא הוקמה ב-20 בדצמבר 1917 על פי צו רשמי של ולדימיר לנין, שמינה בראשה את האריסטוקרט הפולני שהפך לקומוניסט, פליקס דזרז'ינסקי. בשנות קיומה הוצאו להורג מתנגדים רבים ורבים מהמתנגדים לשלטון נשלחו למאסר. פעילותו של הגוף הזה הטילה אימה ועד היום מכונים עובדי שירותי הביטחון ברוסיה "צ'קיסטים". למן הקמתה הייתה הצ'קה הזרוע הצבאית והביצועית של המפלגה הבולשביקית, הגוף העיקרי שתחזק את מחנות המעצר ומנגנון הדיכוי הממשלתי. ב-1918, כאשר מקום מושבה של הממשלה עבר למוסקבה, גם מטה הארגון עבר מרחוב גורוחובאיה בפטרוגרד לכיכר לוביאנקה במוסקבה, במבנה ששימש בתקופת הצאר כמטה חברת ביטוח פרטית. ב-1924 שינתה הכיכר את שמה לכיכר דזרז'ינסקי 1, כשם מייסד הארגון. ב-1922 הצ'קה הוחלפה על ידי גפא"ו. עד היום תאריך ה-20 בדצמבר (יום היווסדה של הצ'קה) הוא יום השנה של עובדי שירותי הביטחון והמודיעין הרוסיים. משטרה חשאית ק.ג.ב. נקוו"ד מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות מדיה וקבצים בנושא צ'קה בוויקישיתוף צ'קה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מרים אולינובר

מרים אוּלינובר (בכתיב יידי: אולינאָווער; 1894, לודז' – 1944, אושוויץ) הייתה משוררת יידיש שפעלה בעיר לודז' שבפולין בתקופה שבין מלחמות העולם. מרים אולינובר נולדה בעיר לודז' בבית יהודי מסורתי. קיבלה חינוך מסורתי וסיימה שם את בית הספר העממי. ב-1916 החלה לפרסם משיריה: ראשית ביומון של לודז', "לאָדזשער טאָגבלאט", שבו עבדה, ובהמשך, בשנת 1920, כינסה אותם בקונטרס בשם "געזאנגען" ('שירים'). עם הופעתו עורר הספר רושם רב. מבקרי הספרות של אותה התקופה כתבו ששיריה הצטיינו בנוסח עממי ובטבעיות ובנעימות, שלא היו כמוהם בשירת היידיש אז. בשנת תרפ"ב הופיע בהוצאת א. לוין אפשטיין בוורשה ספרה המפורסם, "דער באָבעס אוצר" ('אוצרה של סבתא'), בלוויית הקדמה מאת דוד פרישמן. היא הכינה גם חלק שני לספר, בשם "שבת", אך לא הספיקה להוציא אותו. הספר תורגם לעברית ב-1975. בעת הכיבוש הנאצי והקמת הגטו בלודז' נגזרו גזרות קשות מאוד על תושביו, אך הפעילות התרבותית נמשכה, על אף היותה מסוכנת ובלתי-חוקית. סביב המשוררת מרים אולינובר התרכז חוג של סופרים ומשוררים יהודים, בהם הסופר ישעיהו שפיגל, הסופר והעיתונאי יוסף זלקוביץ', המשורר ש"ב שייביץ, המשוררת והסופרת חוה רוזנפרב, המשוררת והסופרת רבקה קויאטקובסקי ואחרים. החוג המשיך בפעילותו בביתה שברח' רמברנדט 13 בכל שנות קיום הגטו, עד להשמדה הסופית בשנת 1944. בשנת 1944 הובאה למחנה ההשמדה אושוויץ, ושם נרצחה. בשואה נספו גם בעלה זאב-וולף ובנותיהם דינה-רחל (נולדה ב-1915) והינדה-מחְלה (נולדה ב-1922). קטעים משיריה של אולינובר הובאו עם יצירתו הנודעת של יצחק קצנלסון, "השיר על העם היהודי שנהרג", וכן בספרו של סופר היידיש יחיאל ישעיהו טרונק, "פולין, 1944–1953". דער באָבעס אוצר; מיט א הקדמה פון דוד פרישמאן, ורשה: האחים לעווין עפשטיין און שותפים, תרפ"ב. (הספר, בארכיון האינטרנט) בתרגום לעברית: האוצר של הסבתא / דער באָבעס אוצר; תורגם לעברית על ידי יהושע טן פי; דברי הקדמה מאת דב סדן, דוד פרישמן, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ה. (עברית ויידיש (צילום מהדורת 1922), עמודה מול עמודה) לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד א. עזרא קאָרמאן, יידישע דיכטערינס, שיקגו, 1928 – קורמן, 'משוררות יהודיות': אסופת יידיש גדולה שנדפסה מחדש ב"יידישע קולטור" (יידיש: "תרבות יהודית"), 36, 1 (תשל"ד-1974), וכוללת כמה משיריה, מאמרים עליה ועל יצירתה. גיטל מייזיל, 'מרים אולינאָווער', עסייען, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ד, עמ' 175–183. מדיה וקבצים בנושא מרים אולינובר בוויקישיתוף כתבי מרים אולינובר בפרויקט בן-יהודה נטליה קירניצ'קה, מרים אולינובר, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) ש. ל. שניידרמאן, ביי דער דיכטערין מרים אולינאווער, דער מאָמענט, 3 באוגוסט 1928 יוסף טורקאָ, ביי מרים אולינאָווער, ליטערארישע בלעטער, 30 בנובמבר 1934 גיטל מייזל, אוצר הסבתא, משמר, 21 במרץ 1947 ל. פינקלשטיין, משוררות יהודיות בפולין בתקופת החורבן, על המשמר, טור 1, 14 במאי 1948 י. ח. בילצקי, אוצר יהודי בשיר, דבר, 31 באוקטובר 1975 (עם הופעת ספר שיריה בתרגום עברי) אלישע פורת, אבא קובנר כמתרגם מיידיש, אימגו, 15 בפברואר 2008 (גרסה נוספת באתר חדשות מחלקה ראשונה) מפרי עטה: לידער פון כעלם | לאָמיר העלפען דרייען די ערד; אויסגעמישטע פיסלעך, היינט, 1 באפריל 1938 לידער פון כעלם | כעלם אויף דער מאפּע; די טעלעגראף-דראָטען; דער צווייער, היינט, 18 במרץ 1938 איינע אליין, היינט, 6 בדצמבר 1935 די פריצה און דער קאם, היינט, 13 באוגוסט 1937 לעקסיקאן, עמ' 34 ישעיהו שפיגל, סופרים ואמנים יהודים בגיטו לודז', משמר, טורים 1, 2, 25 באוקטובר 1946; גיטל מייזל, "ומצעדנו עוד ירעים: אנחנו פה!", משמר, טורים 2–3, 25 בספטמבר 1946.
ענת חדיד

ענת חדיד (בערבית: عنات حديد; נולדה ב-17 בספטמבר 1975) היא שחקנית דרוזית-ישראלית, הראשונה שזכתה לפרסום ברמה הארצית. חדיד נולדה וגדלה במועצה המקומית הדרוזית דלית אל-כרמל ולמדה בתיכון חוגים שבחיפה. בתום לימודיה התיכוניים למדה אדריכלות ואיפור מקצועי לטלוויזיה, בטרם החליטה לפנות לתחום המשחק. בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה לשנת 2003. חדיד הופיעה לראשונה בסיטקום "משפחה דה לוקס" בתור ילדת המשפחה סלוא לצד בסאם זועמוט (אבי המשפחה), נסרין פאעור (אם המשפחה) ומייסרה מסרי (בן המשפחה). הסדרה שודרה בערוץ הראשון בשנים 2000–2001. השתתפותה בסדרה זו הייתה נקודת ציון מבחינת חדיד משום שהסדרה עוררה מחלוקת ותגובות נזעמות בחברה הדרוזית. בראיון סיפרה שאנשי דת דרוזים ביקרו בביתו של אביה וביקשו שהסדרה תבוטל משום שהיא משפיעה לרעה על חינוך בנות העדה הדרוזית. משסרבה, הוחרמה על ידי ההנהגה הדתית-הדרוזית ואף חולקו עלונים בגנותה. חדיד סיפרה כי לולא תמיכת משפחתה ובעלה היא הייתה נכנעת ללחץ ומוותרת על קריירת המשחק. היא הנחתה תוכניות רדיו בשפה הערבית בשנים 1996–1998 ברדיו "אל-בלד" ובשנת 2003 ברדיו א-שמס. היא קיבלה תגובות שונות על פועלה בתחום זה. בשנת 2005 השתתפה בפסטיבל מסרחיד להצגות יחיד בשפה הערבית שנערך בעכו, עם ההצגה "אנה וקיטי", עיבוד ערבי ראשון מסוגו ל"יומנה של אנה פרנק". ב-2006 זכתה בשני פרסים ("פרס ההצגה הטובה ביותר" ו"פרס המשחק הטוב ביותר") במסגרת פסטיבל מסרחיד, על כיכובה בהצגה "ג'וזפין" שנכתבה על יד רביד דברה ותורגמה ובוימה על ידי סאלח עזאם. באותה שנה הופיעה בתפקיד משני בסרט הקולנוע "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי, בתור אמו של אשרף בצעירותה. ב-2006 השתתפה בסרט ״הבועה״ The Bubble במאי איתן פוקס. ב-2007 שיחקה בסדרה "אגדת דשא" בערוץ 10, בתור עמאן. ב-2010 שיחקה במחזה "שרופים" שהועלה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו. בשנים 2019–2020 שיחקה בסדרה "פאודה" מבית yes,בתפקיד נור, אום בשאר. ב-2020 השתתפה בסרט הקצר חאג'ז ״Hajez״ בתפקיד סמיחה. ב-2021 השתתפה בסדרה The girl from Oslo בנטפליקס. ב-2022 השתתפה בסרט ״קדחת ים תיכונית״ Mediterranean fever בתפקיד עולא, אשת סופר קרייריסטית, הסרט השתתף בפסטיבל קאן וזכה בפרס. נשואה ליזיד חדיד, פרסומאי ומייסד רדיו "אל-בלד", ומנהל מכאן בתאגיד.ואם לשני בנים ויאם וג׳וליאנו, מתגוררים בדלית אל-כרמל. ענת חדיד, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ענת חדיד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יואב בירנברג, "אנה יכולה להיות גם ילדה פלסטינית", באתר ynet, 27 ביולי 2005 כתבה על חדיד (בהולנדית) عنات حديد تحضر آنا فرانك من هولندا إلى مهرجان عكا, Panet (בערבית) רועי בית לוי, העיר תל אביב, פסטיבל עכו: דרוזית בשעות הפנאי, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2009 "אנה פרנק" בערבית בפסטיבל 'מסרחיד' בעכו, באתר וואלה, 20 ביולי 2005
יחיאל ישעיהו טרונק

יחיאל ישעיה טרוּנק (Trunk;‏ 15 במרץ 1887 – 7 ביולי 1961) היה סופר יידיש, היסטוריון חוקר תולדות יהדות פולין, מסאי ועורך. י"י טרונק נולד בכפר אוסמולסק שליד לוֹביץ' שבפולין למשפחת רבנים מיוחסת: אביו חיים אברהם טרונק, היה בנם של הרב משה פנחס טרונק רבה של קוטנא ונכדו של רבי ישראל יהושע טרונק, רבהּ של קוטנא ומגדולי פוסקי ההלכה בזמנו, ושל האדמו"ר ר' יצחק מוורקה; אמו הייתה בתו היחידה של הגביר ברוך גז'יבאץ בן למשפחת גז'יבאץ העשירה. בנעוריו עברה משפחתו ללודז'. בזמן מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, הצליח להגיע לארצות הברית והשתקע בניו יורק. הוא פרסם אסופות של סיפורים קצרים ורומנים עממיים. בפעילותו כחוקר מסאי ועורך, עסק רבות בספרות יידיש ותולדותיה, בזיכרונות מפולין ובמחקרים על יהדות פולין. י"י טרונק ערך, יחד עם אהרון צייטלין, אנתולוגיה גדולה של סיפורת יידיש. האנתולוגיה כוללת עשרות סופרים יהודים שיצרו ביידיש בין שתי מלחמות העולם: אנטאלאגיע פון דער יידישער פראזע אין פוילן: צווישן ביידע וועלט מלחמות (1914–1939) (ניו יורק: ציקא, 1946). ספרו החשוב הוא 'פּוילן: זכרונות און בילדער', שנדפס בשבעה כרכים בניו-יורק 1944–1953. שני הכרכים הראשונים תורגמו לעברית על ידי עזרא פליישר בכותרת "פולין: זכרונות ותמונות" (ספרית פועלים, 1962). תרגום חדש של חמשת הכרכים האחרים מאת יהודה גור-אריה, בעריכת דוד אסף, אברהם נוברשטרן ובן-ציון קליבנסקי, עומד לראות אור מטעם אוניברסיטת תל אביב ובית שלום עליכם. בשנת 1947 זכה בפרס קרן לואי למד על הרומן "פולין". בשנת 1951 זכה בפרס צבי קֶסֶל לספרות יידיש במקסיקו. טרונק הלך לעולמו ב-1961 בניו יורק. Jewish responses to Nazi persecution : collective and individual behavior in extremis, ניו יורק 1979. משיח געוויטער : היסטארישער ראמאן פון די צייטן פון שבתי צבי ; יידן קוקן ארויס פון די פענצטער : (עלף מעשיות פון בעל שם), ניו יורק 1961. געשטאלטן און געשעענישן : נייע סעריע, תל אביב 1983. קוואלן און ביימער : היסטארישע נאוועלן און עסייס, ניו יורק 1958. דער פריילעכסטער ייד אין דער וועלט, בוענאָס איירעס 1953. כעלעמער חכמים : אדער יידן פון דער קליגסטער שטאט אין דער וועלט, בואנוס איירס 1951. שטודיעס אין יידישער געשיכטע אין פוילן, בואנוס איירס 1963. 7 קבצנים: אגדה (בעקבות המעשיות של ר' נחמן מברסלב); עברית: אהרן וייסמן, תל אביב: (דפוס לידור), תשט"ז-1955. רוסים רוסים ופועלים, עברית : אליעזר נחמיה, תל אביב, תשק"ר-1956. פולין: זכרונות ותמונות; עברית: עזרא פליישר, מרחביה: ספרית פועלים, 1962. האפיפיור היהודי: ועוד סיפורים; עברית: אהרן וייסמן, תל אביב: ניב תשכ"ד-1964. יודנראט: המועצות היהודיות במזרח אירופה בתקופת הכיבוש הנאצי, יד ושם, ירושלים תשל"ט. יחיאל ישעיהו טרונק באתר WorldCat Identities רשימת הפרסומים של יחיאל ישעיהו טרונק, בקטלוג הספרייה הלאומית ד. ל., עולם ששקע, מעריב, 24 באוגוסט 1962 יחיאל ישעיה טרונק (1887-1961), דף שער בספרייה הלאומית Funeral Services Today for J. J. Trunk, Writer, Poet, Dead at Age of 74, JTA, July 10, 1964 American Jewish year book, Vol. 64, American Jewish Committee, 1963, p. 498. Four Writers Receive Awards for Best Works of the Year in Yiddish and Hebrew, JTA, October 29, 1945. Three Jewish Authors Win 1951 Literary Prizes in Mexico, JTA, December 12, 1951. ביקורת עם הופעת התרגום העברי: ג. קרסל, שיר מזמור ליהדות פולין, דבר, 12 באוקטובר 1962, המשך. ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ובנושא יידיש. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אפלבי מתיוס

אפלבי מתיוס (באנגלית: T. Appleby Matthews; בסביבות 1881, מוזלי - 22 ביוני 1948, ברמינגהאם) היה מנצח ונגן עוגב אנגלי. מתיוס היה נגן העוגב בקתדרלה של ברמינגהאם. ב-1920 היה למנצח הראשון של התזמורת העירונית של ברמינגהאם, כיום התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם. באותה שנה ניצח בברמינגהאם על הביצוע הראשון המלא לפני קהל של "סוויטת כוכבי הלכת" מאת גוסטב הולסט. מתיוס תמך ברטלנד בוטון בפסטיבלי גלסטונברי שלו (1914–1926) וניצח על ביצועים של "השעה האלמותית" ו"בית לחם". מדיה וקבצים בנושא אפלבי מתיוס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאליבו

מאליבו (באנגלית: Malibu) היא עיר חוף במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית העיר בשנה זו הייתה 10,654 תושבים. העיר משתרעת על פני רצועה באורך של 43.5 קילומטרים לאורך חוף האוקיינוס השקט. היא ידועה בחופיה, באקלים הנוח השורר בה, במגורים המפוארים והיקרים שבה ובידוענים הגרים בה. העיר שוכנת על מפרץ סנטה מוניקה שמשתרע ממאליבו ועד לחצאי האי פאלוס ורדס. אתר האינטרנט הרשמי של מאליבו (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לואי פרמו

לואי פרמו (בצרפתית: Louis Frémaux; ‏13 באוגוסט 1921, אר-סיר-לה-לי, צרפת ‒ 20 במרץ 2017) היה מנצח צרפתי. פרמו היה מנצחה של התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם לפני סיימון ראטל. בתקופת כהונתו של פרמו השתפרו המוניטין של התזמורת, מגמה שנמשכה גם אצל סיימון ראטל. עם תום כהונתו בברמינגהאם התמנה פרמו למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של סידני. לפני תזמורת ברמינגהאם ניצח על התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, אחרי ששוחרר מלגיון הזרים הצרפתי לבקשת הנסיך רנייה. מדיה וקבצים בנושא לואי פרמו בוויקישיתוף לואי פרמו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לואי פרמו, באתר AllMusic (באנגלית) לואי פרמו, באתר MusicBrainz (באנגלית) לואי פרמו, באתר Discogs (באנגלית) Louis Frémaux Biography at the Bach Cantatas Website ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סופרבוס (להקה)

סופרבוס (בצרפתית: Superbus) היא להקת פופ רוק צרפתית שנוסדה בשנת 1999. המילה "סופרבוס" לקוחה מהשפה הלטינית ופירושה "נפלא" או "נהדר". ז'ניפר עייאש - סולנית ומחברת השירים. פטריס פוקון - גיטרה וקולות רקע. מישל ג'ובנטי - גיטרה וקולות רקע. פרנסואה אבן - גיטרה בס וקולות רקע. גרג ז'אק - תופים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. להקת סופרבוס הוקמה בשנת 1999 על ידי הזמרת ז'ניפר עייאש, שבשובה מטיול בארצות הברית חיפשה נגנים ללהקה, הגיטריסט מישל ג'ובנטי והבסיסט פרנסואה אבן שניגנו יחדיו בלהקה אחרת. מאוחר יותר הצטרפו לשלישייה הגיטריסט פטריס פוקון והמתופף גיום רוסה שבשנת 2005 הוחלף בגרג ז'אק, המתופף הנוכחי של הלהקה. בשנת 2002 יצא אלבומה הראשון של הלהקה תחת השם "Aéromusical". כעבור שנתיים, בשנת 2004 יצא האלבום השני "Pop'n'Gum" שהופק על ידי דייוויד סלסדו, ובשנת 2006 יצא אלבומה המצליח ביותר של הלהקה עד כה, תחת השם Wow. הלהקה זכתה בפרס הצרפתי בטקס פרסי המוזיקה של ערוץ MTV האירופאי בשנת 2005. Aéromusical מרץ, 2002. Pop’n’gum יוני, 2004. Wow אוקטובר, 2006. Tchi-Cum-Bah (אוקטובר 2002) Superstar (מרץ 2003) Into the Groove (יולי 2003) Monday to Sunday (דצמבר 2003) Sunshine (מאי 2004) Radio Song (נובמבר 2004) Pop’n’gum (יולי 2005) Little Hily (ספטמבר 2006) Rock à Billy (ספטמבר 2006) Butterfly (מרץ 2007) Lola (אפריל 2007) מדיה וקבצים בנושא סופרבוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סופרבוס סופרבוס, ברשת החברתית פייסבוק סופרבוס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סופרבוס, ברשת החברתית אינסטגרם סופרבוס, סרטונים בערוץ היוטיוב סופרבוס, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) סופרבוס, באתר ספוטיפיי סופרבוס, באתר Last.fm (באנגלית) סופרבוס, באתר AllMusic (באנגלית) סופרבוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) סופרבוס, באתר דיזר סופרבוס, באתר Discogs (באנגלית) סופרבוס, באתר Songkick (באנגלית) סופרבוס, באתר Genius סופרבוס, באתר בילבורד (באנגלית)
ריקנבאקר

ריקנבאקר (באנגלית: Rickenbacker) היא חברה אמריקאית לייצור גיטרות חשמליות. חברה זו הייתה הראשונה שייצרה את הגיטרה החשמלית בשנות ה-30. כל הייצור נעשה במפעלים בסנטה אנה שבקליפורניה. החברה הוקמה בשם Electro String Instrument Corporation על ידי אדולף ריקנבאקר וג'ורג' בושון. ריקנבאקר שהיגר לארצות הברית משווייץ, שינה את הכתיב של שמו ל-Rickenbacker כדי להיראות פחות גרמני ולהקל על דוברי אנגלית. הגיטרות הראשונות שהחברה זכו לכינוי "גיטרות מחבת", מכיוון שהצד הקדמי של הגוף שלהן היה עשוי ממתכת והיה בעל צורה עגולה. החברה ייצרה גם מגברים תואמים לגיטרות האלה. את המגבר הראשון של Electro String עיצב ואן נסט (Van Nest) ושיכללו על ידי ראלף רוברטסון (Ralph Robertson) ו ב. לאנסינג (James B. Lansing). ב-1940 ליאו פנדר הקים בית מלאכה לתיקון מגברי Electro String, שהתפתח מאוחר יותר לפנדר, אחת החברות הגדולות לייצור מגברים וגיטרות. עד אמצע שנות ה-50 חברת ריקנבאקר ייצרה בעיקר גיטרות Lap Steel, הנפוצות במוזיקת קאנטרי, אך מ-1956 החלה להתמקד בגיטרות חשמליות שאפיינו את הרוק אנד רול, שהחל להיכנס אז לאופנה. ב-1963 ריקנבאקר פיתחו גיטרה חשמלית עם 12 מיתרים, שבה המיתרים הורכבו בזוגות. תחילה זה היה אבטיפוס נסיוני בלבד, אך צלילו הבהיר משך תשומת לב של מוזיקאים רבים והוא יוצר באופן המוני. גיטרות של ריקנבאקר זכו לפרסום רב בשנות ה-60 בזכות העובדה שכל חברי הביטלס הרבו להשתמש בהן - ג'ון לנון וג'ורג' האריסון השתמשו בגיטרות חשמליות, פול מקרטני השתמש בגיטרה בס של ריקנבאקר ואף המתופף רינגו סטאר ניגן בה באלבומי הסולו שלו. לאור ההשפעה שהייתה לביטלס על עולם המוזיקה של שנות ה-60, גיטריסטים של להקות רבות אחרות השתמשו בגיטרות ריקנבאקר, ביניהן - הרולינג סטונז, המי, הבירדס, הביץ' בויז, הצבים, קרידנס קלירווטר רבייבל, ג'פרסון איירפליין. בעקבות ירידת קרנו של סגנון הפלישה הבריטית בסוף שנות ה-60, פחת גם השימוש בגיטרות ריקנבאקר ואת מקומן תפסו גיטרות פנדר וגיבסון, שהתאימו יותר לרוק הכבד שהחל להיכנס לאופנה. עם זאת, גיטרות ריקנבאקר שימשו כמה אמנים בולטים בשנות ה-80, ביניהם אר.אי.אם., טום פטי ו-U2. עם חזרתה לאופנה של מוזיקת שנות ה-60 שהתרחשה בשנות ה-90 (למשל, כבריטפופ), חזרו גם גיטרות לשמש כמה אמנים ידועים, ביניהם אואזיס, ג'ף באקלי, רדיוהד, הלהקה הישראלית רוקפור והזמר אביב גפן. מדיה וקבצים בנושא ריקנבאקר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ריקנבאקר (באנגלית) ריקנבאקר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פורום ומרשם גיטרות, כולל פורום אספני rickenbacker ישראלים
התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו

התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו (בצרפתית: Orchestre Philharmonique de Monte-Carlo) היא התזמורת הראשית בנסיכות מונקו, ונחשבת לאחד מנכסי התרבות של הנסיכות הזעירה. התזמורת נוסדה בשנת 1856. ראשיתה של התזמורת בקונצרטים שנועדו לבדר את רוחם של המבקרים ב"בית השעשועים" של מונקו, שהפך מאוחר יותר לקזינו מונטה קרלו המפורסם. גרעין המוזיקאים המקורי והקטן חוזק עם השנים בנגנים אחרים שהגיעו מפריז. ב-1953 קיבלה התזמורת את השם "התזמורת הלאומית של האופרה של מונטה-קרלו", בצו הנסיך רנייה השלישי. שמה הנוכחי ניתן לה ב-1980, גם זאת על פי צו נסיכותי. בימינו מנוגנים רוב הקונצרטים באולם רנייה השלישי, אבל גם ב"אולם הנסיכים" בפורום גרימלדי. התזמורת מנגנת גם בקונצרטי "מאטינה" (כלומר, בשעות היום) בהרכב מצומצם, באולם גרנייה של האופרה של מונטה קרלו. מאז 1959 מארח הנסיך מדי קיץ את התזמורת בארמונו לקונצרט גאלה. מארק ינובסקי (2000 - ) ג'יימס דהפריסט (1994 - 1998) ג'אנלואיג'י ג'למטי (1990 - 1992) לורנס פוסטר (1980 - 1990) לוברו פון מאטאצ'יק (1972 - 1979) איגור מרקביץ' (1967 - 1972) לואי פרמו (1956 - 1965) לא היה מנהל מוזיקלי (1947 - 1956) אנרי טומאזי (1946 - 1947) לא היה מנהל מוזיקלי (1933 - 1947) פול פאריי (1928 - 1933) אתר האינטרנט הרשמי של התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, באתר ספוטיפיי התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, באתר AllMusic (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, באתר MusicBrainz (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, באתר Discogs (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, באתר Songkick (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לורנס פוסטר

לורנס פוסטר (באנגלית: Lawrence Foster; נולד ב-23 באוקטובר 1941) הוא מנצח אמריקאי ממוצא רומני. כיום הוא המנהל האמנותי והמנצח הראשי של תזמורת הרדיו הלאומית של פולין והמנהל המוזיקלי של האופרה של מרסיי ושל התזמורת הפילהרמונית של מרסיי. פוסטר נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, להורים רומנים. אביו נפטר כאשר פוסטר היה בן שלוש. מאוחר יותר הוא אומץ על ידי חותנו וזו הסיבה ששם המשפחה אינו רומני באופן מסורתי. פוסטר למד ניצוח אצל המנצח הגרמני פריץ צווייג ופסנתר אצל ג'ואנה גראודן, שניהם בלוס אנג'לס. מוריו ומוריו האחרים כללו: קארל בוהם, ברונו ולטר, הנרי לואיס, ופרנץ וקסמן. פוסטר הפך למנצח בבלט של סן פרנסיסקו בגיל 18, ושימש כעוזר מנצח לזובין מהטה בתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. הוא זכה בפרס הניצוח ע"ש סרגיי קוסביצקי בטנגלווד ב-1966. ב-1969 הוא מונה למנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון. הוא שימש בין כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של יוסטון, פסטיבל המוזיקה אוג'אי, התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, הפילהרמונית של דיסבורג, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית של ברצלונה והתזמורת הלאומית של קטלוניה. בשנת 1990, פוסטר מונה למנהל המוזיקלי של פסטיבל המוזיקה ובית הספר של אספן. מ-2002 עד 2013, פוסטר היה המנהל המוזיקלי של תזמורת גולבנקיאן בליסבון, פורטוגל. הוא שימש גם כמנהל מוזיקלי של התזמורת הלאומית של מונפלייה ושל האופרה הלאומית של מונפלייה מ-2009 עד 2012. בפברואר 2012, פוסטר הוכרז כמנהל המוזיקלי הבא של האופרה של מרסיי ושל התזמורת הפילהרמונית של מרסיי. החל משנת 2019 פוסטר הוא המנהל האמנותי והמנצח הראשי של התזמורת הרדיו הלאומית של פולין. פוסטר ידוע במיוחד כפרשן של יצירותיו של ג'ורג'ה אנסקו, וערך סקר מקיף של הקלטות מסחריות של המוזיקה של אנסקו. הוא שימש כמנהל אמנותי של פסטיבל ג'ורג' אנסקו מ-1998 עד 2001. בשנת 2003, פוסטר עוטר על ידי נשיא רומניה עבור שירותים למוזיקה הרומנית. פוסטר הקליט מספר דיסקים לפנטטון, כולל האופרה "אושר האוס" של גורדון גטי, הסימפוניות של שומאן, יצירות תזמורתיות מאת קודאי, בארטוק וליגטי, וקונצ'רטי לפסנתר וכינור מאת ברוך, קורנגולד, רחמנינוב, גריג ושופן, עם מגוון סולנים. ההקלטה שלו ל"אדיפה" של אנסקו זכתה בפרס Grand Prix du Disque מהאקדמיה ע"ש שארל קרוס בצרפת. לורנס פוסטר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לורנס פוסטר, באתר ספוטיפיי לורנס פוסטר, באתר AllMusic (באנגלית) לורנס פוסטר, באתר MusicBrainz (באנגלית) לורנס פוסטר, באתר Discogs (באנגלית) לורנס פוסטר, באתר Songkick (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תזמורת גולבנקיאן

תזמורת גולבנקיאן (בפורטוגזית: Orquestra Gulbenkian) היא תזמורת סימפונית חשובה בפורטוגל, היושבת דרך קבע בעיר הבירה ליסבון. קרן קאלוסטה גולבנקיאן הקימה את התזמורת בשנת 1962 בתור תזמורת קאמרית, המורכבת מ-12 נגנים. לאחר מכן, התזמורת התרחבה בגודלה וקיבלה את שמה הנוכחי ב-1971. התזמורת ערכה את הופעת הבכורה שלה בצפון אמריקה בנובמבר 1997 בניוארק בניו ג'רזי. מנצחים ראשיים קודמים של התזמורת כללו את קלאודיו סקימונה, מוחאי טאנג ולורנס פוסטר. בספטמבר 2012, הודיעה התזמורת על מינויו של פול מקריש למנצח הראשי והיועץ האמנותי הבא שלה, עם חוזה ראשוני של 4 שנים מקריש קיבל רשמית את המנצח הראשי עם עונת 2013–2014, והחזיק בתפקיד עד 2016. קלאודיו סקימונה, המנצח הראשי של התזמורת בשנים 1979 עד 1986, הוא כעת בעל התואר מנצח כבוד בתזמורת. מנצחים אורחים ראשיים בעבר כללו את ג'ואנה קרניירו. במאי 2013, התזמורת מינתה את סוזנה מלקי כמנצחת האורח הראשית הבאה שלה, עם חוזה ראשוני של 3 שנים, החל מיולי 2013. בינואר 2017, לורנצו ויוטי ניצח לראשונה על התזמורת, וחזר באותה עונה להופעת ניצוח אורח שני. באוקטובר 2017, הודיעה התזמורת על מינויו של ויוטי למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל בעונת 2018–2019, עם חוזה ראשוני של 3 עונות. ויוטי התפטר כמנהל מוזיקלי בשנת 2021 וכעת יש לו את התואר מנצח אורח ראשי בתזמורת. בנובמבר 2022, הודיעה התזמורת על מינויו של האנו לינטו למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2023 - 2024. למברטו באלדי (1962 - 1963) אורס ווגלין (1963 - 1964) רנאטו רואטולו (1964 - 1965) טראיאן פופסקו (1965 - 1966) אדריאן סנשיין (1966 - 1967) ג'אנפרנקו ריבולי (1967 - 1971) ורנר אנדראס אלברט (1971 - 1973) מיכאל טבצ'ניק (1973 - 1976) חואן פבלו איזקיירדו (1976 - 1979) קלאודיו סקימונה (1979 - 1986) מוחאי טאנג (1988 - 2001) לורנס פוסטר (2002 - 2013) פול מקריש (2013 - 2016) לורנצו ויוטי (2018 - 2021) האנו לינטו (2023 - ממשיך) אתר האינטרנט הרשמי של תזמורת גולבנקיאן תזמורת גולבנקיאן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) תזמורת גולבנקיאן, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) תזמורת גולבנקיאן, באתר ספוטיפיי תזמורת גולבנקיאן, באתר Last.fm (באנגלית) תזמורת גולבנקיאן, באתר AllMusic (באנגלית) תזמורת גולבנקיאן, באתר MusicBrainz (באנגלית) תזמורת גולבנקיאן, באתר דיזר תזמורת גולבנקיאן, באתר Discogs (באנגלית) תזמורת גולבנקיאן, באתר Songkick (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.