laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אמדה אוזנפאן

אמדה אוזנפאן (בצרפתית: Amédée Ozenfant;‏ 15 באפריל 1886 – 4 במאי 1966) היה סופר וצייר צרפתי שהתמחה בסגנון הקוביסטי. יחד עם שארל-אדואר ז'אנרה (שנודע לימים כלה קורבוזיה) ייסד את תנועת הפוריזם באמנות. אוזנפאן נולד בסן קוונטן שבצרפת למשפחה בורגנית, ולמד בבית הספר הדומיניקני בסן סבסטיאן. לאחר תום לימודיו שב לעיר הולדתו והחל לצייר בצבעי מים ובצבעי פסטל. בשנת 1904 למד ציור תחת ז'ול-אלכסנדר דגראב (Jules-Alexandre Patrouillard Degrave) בבית הספר העירוני (Ecole Municipale de Dessin Quentin Delatour). ב-1905 עבר לפריז והחל ללמוד בה אמנות תחת מוריס פילאר ורניואי ושארל קוטט. לצידו למדו רוז'ר דה לה פרזנייה ואנדרה דונייר דה סגונז'ק שהיו לחבריו. בשנת 1908 הציג תערוכה ב-Salon de la Société Nationale des Beaux-Arts וב-1910 הציג תערוכה ב-Salon d'Automne בין השנים 1909–1913 ביקר ברוסיה, איטליה ובלגיה. בשנת 1915 שיתף פעולה עם גיום אפולינר ומקס ז'אקוב וייסד את כתב העת L’Elan אותו ערך עד שנת 1916. בשנת 1917 פגש את לה קורבוזיה, ויחדיו הם קבעו את עיקרי הפיוריזם בספרם "אחרי הקוביזם" (Après le cubisme) וייסדו תנוע האמנותית זו. בשנה זו הציג אוזנפאן את יצירותיו בתערוכה הפוריסטית הראשונה שנערכה בפריז. בין השנים 1920–1925 שיתפו השניים פעולה בפרסום כתב העת "הרוח החדשה" (L’Esprit nouveau). התערוכה הפיוריסטית השנייה נערכה ב-Galerie Druet בפריז בשנת 1921 וגם בה הציג אוזנפאן מיצירותיו. בשנת 1925 פרסמו אוזנפאן ולה קורבוזיה את הספר "הציור המודרני" (La Peinture moderne) וב-1928 פרסם אוזנפאן את ספרו "אמנות" (Art) הסוקר את תולדות האמנות המודרנית בדגש על תאוריות הפיוריזם. אוזנפאן עבר ללונדון בשנת 1936 וייסד בה בית ספר לאמנות מודרנית במאי באותה שנה. לאחר שנתיים עבר לניו יורק וייסד בה בית ספר לאמנות שפעל בין השנים 1939–1955. בשנת 1944 אוזנפאן קיבל אזרחות ארצות הברית. בשנת 1953 קיבל מחדש את אזרחותו הצרפתית ובשנת 1955 שב לצרפת. אוזנפאן נפטר בקאן בשנת 1966. מדיה וקבצים בנושא אמדה אוזנפאן בוויקישיתוף קישורים ליצירותיו אמדה אוזנפאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פסלטר

פסלטר (מלטינית: Psalterium) הוא כינוי בנצרות לספר המכיל את ספר תהילים וכן תפילות נוספות (כגון לוח שנה ובו מועדי ימי זיכרון לקדושים נוצריים). ספרים אלה היו כתבי היד הנפוצים ביותר באירופה של ימי הביניים, בבתי משפחות האצילים ובעלי הממון, עד ימי הביניים המאוחרים עת שספרי השעות נהיו נפוצים בבתי האצולה. לרוב היו ספרים אלה הספרים היחידים שנמצאו בבתי האצילים, והם שימשו הן לתפילה והן ללימוד קריאה. בשל העובדה שמרבית מחזיקי הספרים לא ידעו לקרוא, הספרים היו עשירים באיורים, המהווים דוגמה לאמנות ימי הביניים. כתיבת ספרי תהילים, כספר נפרד מייתר כתבי הקודש הנוצריים, החלה בראשית המאה השמינית, במערב אירופה. אחד הדוגמאות הראשונות של כתב יד מסוג זה הוא פסלטר אוטרכט - כתב היד החשוב בויתר ששרד מהתקופה הקרולינגית. לאיורים המופיעים בכתב יד זה הייתה השפעה רבה על התפתחות האמנות האנגלו סקסית. תפוצתם של ספרי הפסלטר כספרי תפילה, והעבודה הרבה שהושקעה באיורים שהופיעו בהם, מעידים על הפופולריות של ספרים אלה ועל השימוש הרב שנעשה בהם כספרי תפילה. הספרים כללו, מלבד 150 מזמורי ספר התהילים, גם לוח שנה נוצרי, וכן תפילות נוספות. בחירת הטקסטים הנוספים המופיעה בספרים מסייעת לתארך אותם וכן לשייך אותם למזמין הספר (מנזרים וכנסיות שהזמינו את כתיבת כתב היד, בחרו לרוב להוסיף תפילות הקשורות לקדוש הנוצרי המשויך לאותו מנזר או כנסייה). בפסלטרים הופיעו שני סוגים איורים - איורים בגודל עמוד מלא - איורים אלה נועדו להקל על הניווט בספר, והפרידו לרוב בין חלקי הספר או קטעי קריאה, שכן ספרים אלה לא הכילו מספרי עמודים. איורים מיניאטוריים המדגישים ומעטרים את האות הראשונה של המזמור - כאשר החשוב מבין האיורים המיניאטוריים, הוא המיניאטורה הראשונה, המעטרת את האות "B" הפותחת את ספר התהילים הלטיני (הנפתח במילים Beatus vir... - "אשרי האיש"), ולרוב האיור המעטר את האות הראשונה היה שונה מייתר איור האותר הראשונה של הספר. בכנסייה המזרחית ובנצרות האורתודוקסית נהגו לחלק את ספרי הפסלטר ל-20 מקטעים שנקראו קתיזמות - ואלה נקראו במהלך התפילות. משמעות המילה "קתיזמה" - "ישיבה", שכן מזמורים אלה נקראו ברובם בישיבה (למעט מספר פסוקים שנקראו "סטאסיס" ונאמרו בעמידה), בניגוד לייתר חלקי התפילה שנאמרים בכנסייה המזרחית בעמידה. הספר הראשון שהודפס בצפון אמריקה היה פסלטר שנקרא ספר תהלים של מושבת המפרץ. ספר זה הודפס בשנת 1640 בקיימברידג' שבמושבת מסצ'וסטס. כתך סנט קולומבה, מראשית המאה השביעית; פסלטריות סינאיטקום, המאה ה-11; פסלטר אספסיאנוס, המאה ה-8; פסלטר הביצה האירית; פסלטר מונפלייה; פסלטר אוטרכט, המאה ה-9; פסלטר סאות'האמפטון; פסלטר גרטרוד, שלהי המאה ה-10; פסלטר הארלי; פסלטר רמסי, המאה ה-10; פסלטר פריז, המאה ה-10; פסלטר סנט אולבנס; פסלטר תאודורה, שנת 1066; פסלטר וינצ'סטר, המאה ה-12; פסלטר מליסנדה, שנת 1135 לערך; פסלטר וסטמינסטר; פסלטר קייב ספר שעות ד"ר לאה מזור, הפסלטר של תיאודורוס ספרי תהלים, דף שער בספרייה הלאומית
אווז הצפון

אווז הצפון (שם מדעי: Chen caerulescens) או אווז הקוטב הוא מין אווז בסוג אווז לבן החי באזורי הצפון ובטונדרה הארקטית. האווז חי בצפון אמריקה, בקנדה, אלסקה ומזרח סיביר וגם בגרינלנד וחורף באזורים חמים בארצות הברית כגון מערב קולומביה הבריטית ואף במקסיקו. לרוב הם אינם נצפים באירופה, למעט בכמה מהאיים הבריטים וחלקם גם נקלעים למרכז אמריקה ושוהים שם במשך החורף. האווז לבן ורק קצות כנפיו שחורות, ראשו כתום ומקורו אדום, אך חלק מהאווזים אפורים ואף כחולי נוצות עם ראש לבן. הרגליים ורודות וגבוהות. אורכו 64–79 ס"מ, משקלו 2.05–3.2 ק"ג, אורך מוטת כנפיו 135–165 ס"מ. האווזים חיים בלהקות גדולות ומריעים בקולות שנשמעים עד קילומטר מהאווז. הם מקננים בלהקות בקוטב באביב וצריכים להגן על המושבות מפני טורפים כמו שועל השלג, חמסנים ודובי קוטב והאווזים מוכנים להגן עם כנפיהם ולפצוע כל טורף. בנוסף הם קובעים את המושבות ליד ליליות שלג שאומנם עשויות לטרוף אפרוחים, אך גם מרחיקות טורפים קטנים מהאזור. לאווז הבוגר פחות טורפים הכוללים: זאבים, קויוטים, עיטם לבן-ראש ועיט זהוב וכן 3 מיני הדובים הצפון-אמריקאים (דב חום, דב הקוטב ודב שחור אמריקני). לאווז שני תת-מינים שאחד גדול במעט מהשני. הם דומים מאוד וקשה להבדיל ביניהם. אווז הצפון ואווז רוס חולקים בית גידול ולעיתים אף נוצרים כלאיים ביניהם, לרוב צאצאי הכלאיים יכולים להתרבות. התרבות עם אווז לבן-מצח ומינים נוספים נצפו גם כן. החל משנות השבעים של המאה ה-20 חל גידול חד באוכלוסיית אווז הצפון בקצב של מעל 5% בשנה, תוך התפשטותה לאזורים שעד כה לא נצפו אוכלוסיית האווז עד כה. גודל האוכלוסייה מוערך בכ-5 מיליון פרטים ואף יותר. אווזי הצפון אוכלים עשבים, דגנים ועוד, בין השאר משדות חקלאיים בהם עוברים האווזים. אווז צפון אפור להקת אווזים באיסלנד זוג במעוף אווזי צפון יחד עם אווז רוס אווז צפון בשחייה Museum specimen מדיה וקבצים בנושא אווז הצפון בוויקישיתוף אווז הצפון, באתר ITIS (באנגלית) אווז הצפון, באתר NCBI (באנגלית) אווז הצפון, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אווז הצפון, באתר GBIF (באנגלית) אווז הצפון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אווז הצפון באתר מעבדת האורנתולוגיה של אוניברסיטת קורנל(באנגלית) אווז הצפון באתר הרשימה האדומה של IUCN "Johnson, Mike. 1991‏ בעיית אוכלוסיית אווז הצפון", Northern Prairie Wildlife Research Center Online
ויינטיאן

ויינטיאן או ויאנג צ'אן (בלאית: ວຽງຈັນ, פירוש: עיר עץ אַלְגֹּם, ויינטיאן הוא שיבוש בצרפתית של שם העיר) היא עיר הבירה של הרפובליקה של לאוס. היא ממוקמת על גדות נהר המקונג. ממזרח לויינטיאן נמצאת העיר פקסן, בירת מחוז בוליקמסאי. היא מחוברת אליה באמצעות הכביש הארצי מספר 13. בויינטיאן עצמה חיים 200,000 תושבים, ויחד עם פרבריה, מוערך מספר התושבים ב-760,000 (2015), המהווים כשמינית מכלל תושבי המדינה. העיר נמצאת בסמיכות לחלק מקו הגבול בין לאוס לבין תאילנד . על-פי ה"פהרה לאק פרה לאם", האפוס הלאומי הלאוטי, הנסיך תתרדטה (Thattaradtha) הקים את העיר אחרי שהוא עזב את הממלכה האגדית "מואנג לנטפתה מהא נקהון" מכיוון שהעדיפו את אחיו הצעיר על פניו. תתרדטה הקים בהתחלה עיר על הגדה המערבית של נהר המקונג (המיוחסת כיום לעיר אודון תאני בתאילנד). יום אחד, נאגה (נחש קוברה) בעל שבעה ראשים הורה לתתרדטה להקים עיר על הגדה המזרחית של הנהר. הנסיך קרא לעיר צ'נטבולי סי סאטאנאח'אנאהוד; ועיר אגדית זו היא הבסיס לוויינטיאן של ימינו. ב-1354, כאשר פא נגואם ייסד את ממלכת לאן צ'אנג (מילולית: ממלכת מיליון הפילים) העיר הפכה למרכז מנהלי חשוב. ב-1563 הועברה לכאן הבירה מלואנג פראבנג. כשלאן צ'אנג התפרקה ב-1707, העיר נהפכה לממלכת ויינטיאן העצמאית. ב-1779 נכבשה העיר על ידי הסיאמים והם מינו עליה וסאל. לאחר ניסיון מרידה כושל ב-1827 העיר הוחרבה על ידי הסיאמים ונשרפה עד עפר. העיר עברה לשלטון צרפתי ב-1893 והיא הפכה לבירת הפרוטקטורט הצרפתי של לאוס ב-1899. במהלך מלחמת העולם השנייה, העיר נכבשה על ידי היפנים עם התנגדות קטנה ושוחררה על ידי הצרפתים ב-1945. השפעת הקולוניאליזם הצרפתי ניכרת בארכיטקטורה: בניינים רבים יחסית הם בעלי סגנון המושפע מן הסגנון האירופי, לרבות "פאטוסאי", העתק של שער הניצחון בפריז המכיל מוטיבים לאיים, נבנה בתקופת המעורבות האמריקאית בלאוס בזמן מלחמת וייטנאם, כאנדרטה לזכר חיילי לאוס שנפלו במלחמות המדינה. העיר סבלה מהפצצות קשות בזמן מלחמת וייטנאם. בין האתרים המרכזיים בעיר: מקדש פא תאט לואנג, המהווה גם סמל לאומי והמקדש החשוב ביותר בלאוס. מקדש "וואט סי סקאט", המקדש העתיק ביותר בעיר. מקדש "וואט פה קאו". הערים התאומות של ויינטיאן הן: יפן קיוטו, יפן וייטנאם הו צ'י מין סיטי, וייטנאם (מ־2001) תאילנד בנגקוק, תאילנד קמבודיה פנום פן, קמבודיה בנגלדש צ'יטגונג, בנגלדש אינדונזיה צ'ירבון, אינדונזיה לאוס פקסן ויינטיאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) erythrina abyssinica - עץ בעל פרחים אדומים וריח ייחודי בולט, ראו צילומים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויליאם בולדווין

ויליאם ג'וזף בולדווין (באנגלית: William Joseph Baldwin, נולד ב-21 בפברואר 1963) הוא שחקן, תסריטאי ומפיק אמריקאי. בולדווין נולד בניו יורק לאב אשר היה מורה בתיכון ומאמן פוטבול. לוויליאם שני אחים גדולים, אלק בולדווין ודניאל בולדווין, ואח קטן יותר בשם סטיבן אשר כולם שחקנים במקצועם (ידועים בתור האחים בולדווין). בולדווין סיים את לימודיו האקדמאיים והשלים תואר במדעי המדינה. לפני תחילת קריירת המשחק שלו דגמן בולדווין עבור קלווין קליין. בשנת 1989 שיחק בסרט נולד בארבעה ביולי לצדו של טום קרוז. ב-1990 שיחק בסרט "קו הדממה" לצד ג'וליה רוברטס וקווין בייקון. שנה לאחר מכן שיחק במלכודת אש וב-1995 כיכב בסרט משחק הוגן לצד סינדי קרופורד. בנוסף שיחק בסרטים "סליבר" ו"וירוס". בתחילת שנות האלפיים השתתף במספר סרטים וסדרות ובשנת 2005 שיחק בסרט חיים בין השורות. בשנים 2007–2009 שיחק בסדרה של רשת ABC "כסף, דארלינג". ב-2010 שיחק את תפקידו של ויליאם ואן דר וודסן בסדרה אחת שיודעת. באותה שנה גם שיחק בסדרה "הורים במשרה מלאה". ביולי 2011 ביצע הופעת אורח בסדרה הוואי חמש-אפס. במרץ 2012 התארח בולדווין בסדרה רוק 30 ולאחר מכן התארח גם בסדרה גברים בעבודה. בנוסף, בולדווין מדגמן לחברת "Sacoor Brothers". בשנת 1995, נישא בולדווין לזמרת צ'יינה פיליפס (אנ'), ולזוג נולדו שלושה ילדים: ג'יימסון (נולד ב-2000), ואנס (נולד ב-2002) וברוק (נולדה ב-2004). 1989: נולד בארבעה ביולי 1993: סליבר 1995: משחק הוגן 1999: וירוס 2001: חבטה כפולה 2001: One Eyed King 2005: חיים בין השורות 2006: לנקסה, 1 ק"מ 2007: פארק 2007: אבודים במנהטן 2008: קח את זה כמו גבר 2011: חבר על ארבע - דיבוב 2011: רוצח לוח המודעות - סרט טלוויזיה 2014: Aftermath (קול) 2017: Maximum Impact‏ 2019: 1st Born‏ Dakota‏ (2022) Out of Han‏(TBA) My Mother Is a Cosmonaut‏(TBA) 2007-2009: כסף, דארלינג 2010-2012: אחת שיודעת 2012: רוק 30 2012: גברים בעבודה 2017-2019: מקגייוור 2018: הטיהור 2018: רעבים 2019: חילוץ בצפון 2019: זקנים מכדי לגווע ולמות צעירים משפחת בולדווין מדיה וקבצים בנושא ויליאם בולדווין בוויקישיתוף ויליאם בולדווין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויליאם בולדווין, באתר AllMovie (באנגלית) ויליאם בולדווין, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ויליאם בולדווין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
חורבת א-דיכה

חורבת א-דיכה (נקראת גם "חורבת דיכה" או "ח'ירבת א-דיכה", וגם "חרבת א-דכה") הוא אתר ארכאולוגי הממוקם 4 ק"מ צפונית-מזרחית לשפך הירדן לכנרת בתחום שמורת הטבע "פארק הירדן". באתר שהיה ככל הנראה יישוב יהודי עתיק בגליל מתקופת בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד, נמצאים שרידי בית כנסת עתיק מפורסם שנבנה במאה החמישית לספירה. עוד מימי בית שני היה הגליל אזור המאוכלס באוכלוסייה יהודית גדולה (כאשר יישובים יהודיים התקיימו גם בגולן), שלאחר חורבן בית המקדש השני נהרו אליו יהודים רבים ששרדו את המרד הגדול מדרום וממרכז הארץ וגרמו לכך שהאזור ייהפך לריכוז היהודי הגדול ביותר בארץ בתקופות הרומית והביזנטית (שחופפות את תקופות המשנה והתלמוד בהתאמה). האתר התגלה לראשונה על ידי לורנס אוליפנט וגוטליב שומכר שביקרו במקום ב-1883. אוליפנט מתאר את הביקור בספרו "חיפה": ”מצאתי את עצמי עומד לפני בניין, שקירותיו עדיין עומדים לגובה שמונה רגל. בשטח היו אבני בנייה, קטעי עמודים , כותרות ובסיסים. הרושם הראשוני שלי היה כי מדובר במקדש רומי, אך לאחר בדיקה נוכחתי כי היה זה במקור בית כנסת יהודי...שטח החורבות פרט לבית הכנסת אינו גדול, אך מראה הסביבה מרהיב” האתר נחפר על ידי משלחת ארכאולוגים גרמנים בהנהגת הארכיטקט היינריך קוהל ולצידו עוזרים הארכאולוג קרל וצינגר וארנסט הילר שהגיעו לארץ ישראל ב-1905 (התקופה העות'מאנית בארץ ישראל) במטרה לחקור את בתי הכנסת העתיקים בה (במיוחד את אלה שבגליל ובגולן), לאחר שסיימו את עבודתם בכפר נחום החליטו להמשיך מזרחה לחורבת א-דיכה וצלחו את נהר הירדן, מנהיג המשלחת קוהל רשם על כך ביומנו: ”יום שישי 28/4/1905: תחילת הליכה 7:40; בקצה הצפוני של האגם 9:40. חציית הירדן, הסוסים הולכים כשהמים מגיעים להם עד לחזה. הזרימה מאוד חזקה עד כי כך שהיא מסוגלת לסחוף פרדה עם הרוכב שעליה... החפירה מתחילה ביום שישי אחר הצהריים וממשיכה בניחותא גם למחרת. עונת האביב, הכל ירוק: 29/4 - שבת: החורבות נמצאות בערך שעה צפונית משפך הנחל [הירדן] על שטח בגדה השמאלית [מזרחית]... כל הבדואים שגרים שם סובלים באופן כרוני ממלריה. יש הרבה ירקות ושדות כותנה, בעיקר רימונים וגם תאנים ולימונים. מהעמק יש תצפית עד לים ועד לטבריה. רוח רעננה נושבת כמעט כל היום. עקרבים, בעיקר שחורים שאינם מסוכנים כמו הצהובים, מראים את עצמם לפעמים. השוורים אוכלים את העשב לפני האוהלים ומתגלגלים לפני האוהלים בפלגים הקטנים...” החפירה נמשכה עוד יומיים וביום שני בערב מסיימים. בספר המסכם של מסע המחקר מופיעה תמונה של רצפת בית הכנסת. בשנים שעברו מאז נלקחו כמעט כל חלקי המבנה לשימוש הכפריים שבסביבה ומה ששרד עד אחרי מלחמת ששת הימים התגלגל לחצר קיבוץ עין גב ושם ניתן לראות את הפריטים. במחקרו המקיף אודות בתי הכנסת העתיקים הציע צביקה מעוז שחזור מרשים לחזיתו של הבניין. בית הכנסת, חורבת א-דיכה (המאה הה' לספירה)(הקישור אינו פעיל) מתוך אתר אוניברסיטת חיפה. לורנס אוליפנט, גוטליב שומכר, Across the Jordan; being an exploration and survey of part of Hauran and Jaulan; (1889), באתר ספריית אוניברסיטת טורונטו, עמ' 245-251 "גשמי אביב בגולן" כתבה מאתר שישי בגולן. "גשמי אביב בגולן" כתבה מאתר שישי בגולן.
פסלטר רמסי

פסלטר רמסי או פסלטר רמזי (באנגלית: Ramsey Psalter) הוא כתב יד מאויר, של ספר תהילים שנכתב במאה ה-10. כתב היד הוא ספר תפילה נוצרי מסוג פסלטר המכיל את כל ספר התהילים, וכן תפילות נוספות. כתב היד נכתב, ככל הנראה, בין השנים 980 - 1000. על פי סיגנונו, כתב היד נכתב בוינצ'סטר שבאנגליה וככל הנראה הוזמן על ידי מנזר רמסי - מנזר בנדיקטיני בעיר רמסי (ייתכן שעבור ראש המנזר אוסוולד מווסטר), וזאת מאחר שההקדשה של כתב היד היא לבנדיקטוס הקדוש, ובמהלך המאה העשירית מסדר רמסי היה המסדר היחיד באנגליה המוקדש לקדוש נוצרי זה. האיורים בכתב היד הושפעו מאיורים אירופאים של התקופה, ובעיקר מסגנון האיורים המופיע בפסלטר אוטרכט, עם שימוש רב בשריגים שהיו נפוצים בעיטורים באותה תקופה. בכתב היד האותיות הראשונות של הפרקים מעוטרות, נוהג המופיע לראשונה בשפה האנגלית בפסלטר זה. כתב היד היווה מקור השראה לאדוארד ג'ונסטון לעיצוב הקליגרפיה המודרנית של השפה האנגלית. מדיה וקבצים בנושא פסלטר רמסי בוויקישיתוף פסלטר וינצ'סטר(הקישור אינו פעיל) איורים מתוך פסלטר רמסי(הקישור אינו פעיל) ההיסטוריה של פסלטר רמסי (אורכב 27.09.2013 בארכיון Wayback Machine) פסלטר רמסי מכונה לעיתים גם פסלטר וינצ'סטר אולם יש להבדיל בינו לבין פסלטר וינצ'סטר מהמאה ה-12. על פי השערה זו, יש לקבוע כי כתב היד נכתב קודם שנת 992, אז מת אוסוולד. Psalm 109
דגל יוגוסלביה

דגל יוגוסלביה היה הדגל הלאומי של יוגוסלביה. הדגל שימש את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה במהלך קיומה מ-1945 ועד להתפקותה ב-1990. הדגל היוגוסלבי הראשון אומץ על ידי ממלכת יוגוסלביה ב-1918, כטריקולור בצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית – אדום, כחול ולבן. הצבעים אומצו בוועידה הפאן סבלאבית בפראג ב-1848 (אנ'). במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי מדינות הציר, הוקם ביוגוסלביה צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בפיקוד יוסיפ ברוז טיטו. הצבא הפרטיזני, שלא קיבל את סמכות הממשלה הגולה המונרכית, אימץ ב-1943 דגל בו הוטבע הכוכב האדום הקומוניסטי. עם הקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בשנת 1945 הוספה לכוכב האדום מסגת צהובה. עם התפרקות יוגוסלביה אימצו הרפובליקות הפורשות דגלים לאומיים לעצמם, והדגל שימש את הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שהסירה את הכוכב האדום מהדגל. עם התפרקות סרביה ומונטנגרו ב-2006, חדל השימוש בדגל, ושתי המדינות אימצו לעצמם דגלים אחרים. לאחר מלחמת העולם השנייה, יוגוסלביה הפכה להיות פדרציה של רפובליקות סוציאליסטיות, המורכבת משש תת-רפובליקות. לכל אחת מהרפובליקות היה דגל ייחודי, שהורכבו מדגלי הלאומיות הפאן-סלאביים בתוספת סמלים קומוניסטיים ככוכב האדום והדגל האדום. סמל יוגוסלביה המנון יוגוסלביה מדיה וקבצים בנושא דגל יוגוסלביה בוויקישיתוף דגל יוגוסלביה, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל יוגוסלביה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
וסבולוד וישנבסקי

וסבולוד וישנבסקי (ברוסית: Всеволод Вишневский;‏ 21 בדצמבר (8 בדצמבר לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג באותה עת ברוסיה) 1900 - 28 בפברואר 1951, מוסקבה) היה מחזאי וסופר סובייטי. על פעילותו בתחום התרבות הוענקו לו מספר עיטורים ופרס סטלין בשנת 1937. וסבולוד וישנבסקי נולד בסנקט פטרבורג. אביו היה אציל שעבד בתחום מדידת קרקעות. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא נמלט מהבית והתגייס. על גבורתו בקרבות הוענקו לוישנבסקי מספר עיטורים. בשנת 1917 השתתף וישנבסקי באירועי מהפכת אוקטובר בפטרוגרד ואחר כך במלחמת האזרחים ברוסיה. תחילה הוא היה בצי הסובייטי והחל משנת 1919 בארמיית הפרשים הראשונה. בהמשך הוא היה איש המנגנון המפלגתי בצי הבלטי ובצי הים השחור. את הפעילות הספרותית וישנבסקי החל בשנת 1920. בשנת 1921 הוא ארגן בנובורוסיסק מופע על מרד קרונשטאדט שנמשך שמונה שעות. כמעט כל מחזותיו של וישנבסקי הוקדשו לאירועים של מלחמת האזרחים ברוסיה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא כתב מחזות כמו "אנחנו מקרונשטט", "האחרון והמכריע", "הטרגדיה האופטימיסטית". בשנת 1936 על פי תסריט של וישנבסקי צולם הסרט "אנחנו מקרונשטט" שהיה פופולרי מאוד וזכה להערכה רבה מסרגיי אייזנשטיין. המחזה "הטרגדיה האופטימיסטית" נחשב למחזה קלאסי בתקופה הסובייטית והועלה עדיין בתיאטראות רבים גם בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1963 על בסיס המחזה צולם סרט שצפו בו 46 מיליון צופים. וישנבסקי היה ידוע כי ראה בצורה שלילית את יצירותיהם של מיכאיל בולגקוב ומיכאיל זושצ'נקו, אך נודע כי שלח כסף למשורר אוסיפ מנדלשטם לאחר מאסרו. במהלך מלחמת החורף ומלחמת העולם השנייה וישנבסקי היה כתב צבאי על העיתון פראבדה. את רוב המלחמה הוא עבר בלנינגרד הנצורה. בתקופה זו וישנבסקי כתב מספר מחזות על הגנת העיר שאף הועלו בתיאטרון שפעל בעיר. בשנת 1944 וישנבסקי עבר למוסקבה והתמנה לעורך ירחון "זנאמיה". בהיותו עורך ראשי הוא פרסם בירחון נובלה של ויקטור נקרסוב "בשוחות של סטלינגרד" וכלל את היצירה בין מועמדים לקבלת פרס סטלין. הוא גם פרסם שורת יצירות של אנה אחמטובה שהיו בהמשך בסיס למערכה נגדה. בעקבות מערכה פוליטית נגד המשוררת, וישנבסקי גינה את היצירות שלה בפומבי. בשנת 1949, לקראת חגיגות 70 של יוסיף סטלין וישנבסקי כתב את המחזה האחרון שלו "1919 הבלתי נשכחת". המחזה הוצג במספר רב של תיאטראות סובייטיים ובשנת 1952 הופק על בסיס הספר סרט. בהיסטוריה של המחזות הסובייטיים המחזה מהווה דוגמה לשיר תהילה בלתי מסויג ליוסיף סטלין תוך התעלמות מוחלטת מעובדות היסטוריות. וסבולוד וישנבסקי נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. מדיה וקבצים בנושא וסבולוד וישנבסקי בוויקישיתוף וסבולוד וישנבסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יצירות של וישנבסקי
ערך היתרון

בבלשנות, ערך היתְרון (או דרגת היתרון) הוא מבנה לשוני המבטא יתרון (במידה או בכמות) בתכונה שמתאר שם תואר או תואר הפועל ביחס ל-א' לעומת ב'. לדוגמה: "אבי חכם יותר מבני". דרגה זו היא האמצעית מבין דרגות ההשוואה – גבוהה יותר מערך הדמיון, המציין דמיון או זהות ("אבי חכם כמו בני"), ונמוכה מערך ההפלגה (סוּפֶּרלָטִיב), המציין עליונות מוחלטת ("אבי הכי חכם"). בשפות מסוימות (אך לא בעברית) יש שצורת היתרון מושגת על ידי נטייה של התואר או תואר הפועל (כלומר, על ידי שינוי בתצורה). בעברית ישנם רק מקרים ספורים של מילים מיוחדות המציינות ערך יתרון (כמו המילים "עדיף" או "מוטב", שפירושן "טוב יותר"). ככלל, ביטוי של ערך היתרון בעברית מושג באמצעות הוספת "יותר מ-" ("אבי חכם יותר מבני") או אות היחס "מ-" לבדה (אבי חכם מבני"; צורה זו נחשבת לרוב כשייכת למשלב גבוה יותר). באותו אופן, צורת ההפלגה: "אני הכי חכם" או, במשלב גבוה "אני החכם ביותר" או "אני החכם בעיר". באנגלית ישנן שתי צורות להטיות הרגילות של צורת היתרון וצורת ההפלגה בהתאמה. באחת, מוסיפים לסוף התואר er ופרושה הוא "יותר" ובשנייה מוסיפים est ופירושה הוא "הכי". לדוגמה: nice, nicer, nicest. דהיינו: נחמד, יותר נחמד, הכי נחמד. דוגמה במשפט: My sister is nice, his sister is nicer, but your sister is the nicest. ישנם גם תארים יוצאי דופן, שמקבלים צורות אחרות צורת היתרון. לדוגמה: good, better, best. דהיינו: טוב, יותר טוב, הכי טוב. דוגמה במשפט: My sister is a good cook, his sister is a better cook, but your sister is the best cook. מעבר לזאת, ישנם תארים, כמו beautiful, שאינם מקבלים את צורת היתרון ויש להצמיד אליהן מילים שיחליפו אותו. דוגמה במשפט My sister is beautiful, his sister is more beautiful, but your sister is the most beautiful. בערבית, לצורה המקבילה לזו שמוסיפים לה er באנגלית, יש צורה מורפולוגית קבועה. היא תמיד נפתחת באליף (האות המקבילה לאל"ף) ואחריה בשלוש אותיות השורש, כשהראשונה והשלישית אינן מנוקדות ואילו לאמצעית יש פתחה (המקבילה הערבית לפתח העברי). לדוגמה: كبير, פירושו "גדול" ואילו اكبر יותר גדול. באותו אופן, كثير, פירושו "הרבה" ואילו اكثر, פירושו "הרבה יותר". את התצורה המקבילה לזו שבאנגלית נגמרת בest יוצרים מן התצורה, שכבר הוזכרה פה, בשינוי מבנה המשפט. לדוגמה البيت الأكبر في الكفر/أكبر بيت في الكفر/أكبر البيوت في الكفر(אל-בית (א)ל-אכבר פי (א)ל-כפר/אכבר בית פי (א)ל-כפר/אכבר (א)ל-בֻיוּת פי (א)ל-כפר – הבית הכי גדול בכפר). צורת הקטנה
בית כנסת היזדים

בית כנסת היזדים (תפארת ירושלים) בשכונת הבוכרים בירושלים שייך לעדת היזדים בירושלים בנשיאותו של רב העדה, הרב יוסף שרגא. בית הכנסת התפרסם בזכות שיעורו הקבוע של הרב עובדיה יוסף שהתקיים בו במוצאי שבתות, אשר הועבר בשידור חי בתחנות רדיו ודרך לוויין. הגבאי הראשון של בית הכנסת וממקימיו היה הרב יצחק שלום כהן. בית כנסת היזדים הוקם בכ"ד באלול תשכ"א על ידי עולי פרס מהעיר יזד ביוזמתו של רבי מאיר רפאל במטרה לאחד את כל אנשי העדה שהתפללו אז בבתי כנסת אחרים בשכונת הבוכרים. בית הכנסת ממוקם בשכונת הבוכרים ברחוב אדוניהו הכהן 26. הכסף לבניית בית הכנסת הגיע מאנשי העדה, על אף שמצבם הכספי לא אפשר זאת[דרושה הבהרה] ובעיקר מנשות העדה שמכרו זהב ותכשיטים עבור בניית בית הכנסת. הגבאי הראשון של בית הכנסת שהיה גם ממקימיו היה ר' יצחק שלום כהן זצ"ל. שנים רבות במוצאי שבתות היה מגיע להתפלל שם בקביעות הרב יצחק כדורי, נשיא ישיבת נחלת יצחק. בין מתפלליו ניתן למנות גם את הרב אברהם מונסא, מחבר הספר "פדה את אברהם", והרב יעקב חיים סופר (הנין), ראש ישיבת כף החיים. במשך עשרות שנים העביר הראשון לציון הרב עובדיה יוסף שיעור בבית הכנסת בכל מוצאי שבת (בשנותיו האחרונות נמסר השיעור מביתו עקב מצבו הבריאותי). השיעור הועבר בשידור לוויין על ידי ארגון דר וסוחרת וזכה לתפוצה רחבה. כיום נמסר השיעור על ידי בנו, הראשון לציון הרב יצחק יוסף בבית הכנסת בכל מוצאי שבת. בכל שבוע לפני השיעור מוסר "הרב המקדים" (כל שבוע רב אחר) שיעור במשך כחצי שעה. בבית הכנסת מתקיימים תפילות ושיעורי תורה במשך כל שעות היממה מניין אחר מניין (שטיבלך). מתקיימים גם שיעורי תורה בכל שעות היממה ושיעור מרכזי בכל ערב מפי רב בית הכנסת הרב יוסף שרגא בענייני הלכה ואקטואליה. בשבתות ובחגים מתפללים במניין המרכזי שבבית כנסת עם רב בית הכנסת שהוא גם החזן והקורא בתורה. במקום יש כולל יום בראשות הרב יוסף שרגא, (המונה כ-30 אברכים), קופת גמילות חסדים לנזקקים, שיעורים לילדים, תהילים לילדים בכל שבת ואולם שמחות. בבית הכנסת נערכת מדי שנה ערב כ"ח בחשון הילולה למקובל מולא אור שרגא (נפטר בשנת תקנ"ד, 1794), שהיה מנהיג קהילת היזדים בעיר יזד במאה ה-18, בהשתתפות רבני ועסקני הקהילה. מדיה וקבצים בנושא בית כנסת היזדים בוויקישיתוף קובי נחשוני, תעלומה: היכן הכיסא המיתולוגי של הרב עובדיה?, באתר ynet, 7 ביוני 2012 הראשון לציון כבש את היזדים בית הכנסת תפארת ירושלים לעדת היזדים (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית עדות הרב יוסף שרגא רב העדה היזדית בספר עדת היזדים בתפארתה
אה"מ רייסהורס (1757)

אוניית הוד מלכותו "רֵייסְהוֹרְס" (באנגלית: HMS Racehorse) הייתה סלופ נושאת 18 תותחים של הצי המלכותי הבריטי, שהוסבה לימים לאוניית מחקר. היא הייתה במקורה הפריבטיר הצרפתי "מרקיז דה ווּדְרֵיי" (Marquis de Vaudreuil), שככל הנראה נתפסה במהלך מלחמת שבע השנים ונרכשה על ידי הצי המלכותי ב-28 באפריל 1757. האונייה הייתה חלק מן המשלחת שיצאה ב-1773 בראשותו של קונסטנטין ג'ון פיפס בחיפוש אחר המעבר הצפון-מערבי מן האוקיינוס האטלנטי אל האוקיינוס השקט. הוריישו נלסון הצעיר שירת כפרח חובלים באונייה השנייה של המשלחת, "אה"מ קארקֶס", תחת פיקודו של סקפינגטון לאטווידג', ששימש גם כסגנו של פיפס בהנהגת המשלחת. המשלחת הפליגה מנוֹר ב-10 ביוני, שטה לאורך החוף המערבי של סְבָאלְבָּרְד והתקדמה עד קו רוחב 80°50'N, שם נחסמה דרכה על ידי חזית קרח. הם התקרבו כדי מרחק ראייה מ-Sjuøyane, ליד החוף הצפוני של סבאלברד, ופרח החובלים ג'ון ואלדן, (Walden) עם עוד שני אנשי צוות, ירד לחוף באי המערבי ביותר ב-5 באוגוסט של אותה שנה. האי נקרא מאוחר יותר על שמו – ואלדנויה (Waldenøya, האי ואלדן). המשלחת חזרה כלעומת שבאה. ב-1775 הוחלף שמה של "רייסהורס" ל"ת'אנדר" (Thunder) והיא דורגה מחדש כספינת הרעשה. האונייה, בפיקודו של קומנדר גיימס גמבייר, נשבתה ב-14 באוגוסט 1778, ליד סֶנְדִי הוּק, על ידי אוניות המלחמה הצרפתיות "הקטור" (74 תותחים) ו-"וָאיאן" (Vaillant,‏ 64 תותחים), שהשתייכו לשייטת בפיקודו של הרוזן ד'אסטן. Winfield, Rif (2007). British Warships in the Age of Sail 1714–1792: Design, Construction, Careers and Fates. London: Seaforth. מדיה וקבצים בנושא אה"מ רייסהורס בוויקישיתוף