laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית האופרה המלכותי (ולטה)

בית האופרה המלכותי (במלטית: It-Teatru Rjal, באנגלית: Royal Opera House) היה בית אופרה ששכן ברחוב הרפובליקה בעיר ולטה, בירת מלטה, סמוך לשער העיר. המבנה הוקם בין השנים 1862–1866 לפי תוכניתו של האדריכל הבריטי אדוארד בארי (Edward Middleton Barry), אשר תכנן, בין היתר, את מבנה התיאטרון בקובנט גרדן בלונדון. אורכו של המבנה היה 63 מטרים ורוחבו 34 מטרים, והוא יכל להכיל 1,095 צופים יישובים ו-200 נוספים בעמידה. בית האופרה נחנך ב-9 באוקטובר 1866. פנים הבניין נפגע באופן קשה במהלך שרפה שארעה ב-25 במאי 1873, אך הוא שופץ ונחנך בשנית ב-11 באוקטובר 1877, עת הועלתה בו האופרה אאידה. ב-7 באפריל 1942 במהלך הפצצת מטוסי הלופטוואפה על מלטה, המבנה חרב כמעט לחלוטין. ההריסות פונו מהאתר, אך מבנה חדש לא הוקם במקום, בשל עבודות בנייה ושיקום חשובות יותר שנדרשו ברחבי מלטה לאחר ההרס שנגרם לאיים במהלך המלחמה. מאז, מדי פעם עלתה שאלת ייעודו של השטח הריק לדיון במלטה. ב-1953 הוגשו שש הצעות אדריכליות להקמת המבנה, ונבחרה הצעה זוכה. אולם חילופי השלטון עצרו את המשכו של התהליך בשל הטענה כי ישנם פרויקטים נדרשים חשובים יותר, ותקציב בסך 280,000 לירות שטרלינג שיועד לעניין בשנים 1955–1956 הופנה למטרות אחרות. בשנות ה-80 פנתה ממשלת מלטה אל האדריכל רנצו פיאנו, ואישרה את תוכניתו לשיקום המבנה ושער העיר הסמוך לו בשנת 1990, אך גם תוכנית זו נגנזה. ב-1996 ננקטה יוזמה נוספת בעניין, וגובשה תוכנית להפיכת האתר למרכז תרבות ומסחר שמתחתיו חניון תת-קרקעי, אך מחלוקת ציבורית מנעה שוב את הוצאת התוכנית לפועל. לאחרונה, בשנת 2006, הציעה הממשלה תוכנית להקים במקום בית פרלמנט חדש, שיחליף את אולם הפרלמנט הנוכחי השוכן בארמון הגראנד מאסטר במרכז העיר. גם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות ציבורית, אך ב-1 בדצמבר 2008 הודיע ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי (Lawrence Gonzi), כי יקצה לה תקציב בסך 80 מיליון אירו. שירותיו של פיאנו נשכרו בשנית, אך הוא הציע שלא להקים במקום מבנה חדש לפרלמנט, ותמך בהקמת תיאטרון פתוח תחתיו. פיאנו נימק את הצעתו בשטח הקטן, ובכך שלאחר שישים שנים בהן נותרו שרידי המבנה הישן במקום, הוא זכה למעמד של מונומנט היסטורי. הצעתו התקבלה ובשנת 2013 נחנך במקום תיאטרון פתוח שזכה בשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal), המנציח את שמה של האופרה המלכותית. בד בבד החלה הקמת מבנה הפרלמנט החדש מערבית לאתר. מדיה וקבצים בנושא בית האופרה המלכותי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית האופרה המלכותי התוכנית לפיתוח מתחם בית האופרה באתר ראש ממשלת מלטה
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (מלטה)

המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (במלטית: Mużew Nazzjonali tal-Arkeoloġija, באנגלית: National Museum of Archaeology) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של ולטה, בירת מלטה. המוזיאון שוכן בבניין ההיסטורי אשר שימש כ"אכסניית פרובאנס" (Auberge de Provence), והוא מופעל על ידי "מורשת מלטה". המבנה נבנה על ידי האבירים ההוספיטלרים ב-1571, וסביר שתוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar). הוא הוקם בסגנון הבארוק, וחזיתו משלבת יסודות מנייריסטים. ההוספיטלרים הקימו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה. כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים בני הלשון שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד. בעת השלטון הבריטי במלטה, שימש המבנה כקסרקטין וכבית מלון, וב-1955 הוא יועד לשמש כמשכן למוזיאון. המוזיאון הארכאולוגי נחנך באופן רשמי ב-1958, ובשנותיו הראשונות כלל גם אוסף של אמנות יפה. בשל מצוקת המקום, הופרד אוסף זה מהאוסף הארכאולוגי ב-1974, והוקם המוזיאון הלאומי לאמנות יפה. ב-1996 נסגר המוזיאון למשך שנתיים לשם עריכת שיפוץ מקיף, ונפתח לקהל מחדש ב-1998. המוזיאון מציג ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית, החל מהגעת האדם אל איי מלטה כ-7,200 שנה לפני זמננו, ועד סוף תקופת תרבות בוני המקדשים שפרחה באיים בין 3600 ל-2500 לפנה"ס, ואשר הקימה את המקדשים המגליתיים ברחבי הארכיפלג ואת ההיפוגאום של חל-ספליני. המוצגים הידועים כוללים את פסל "האשה הנמה" מחל-ספליני, פסל "ונוס ממלטה" ממקדש חג'ר אים והמזבח הגדול ממקדש טרשין. בקומה השנייה של המבנה מתבצעות עבודות שנועדו להכשיר אולמות תצוגה לתקופות מאוחרות יותר, החל בתקופת הברונזה וכלה בתקופה הביזנטית. עוד מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות, ופועלים בו אודיטוריום, חנות וספרייה. המוזיאון שוכן בבנין אכסניית פרובאנס ההיסטורי (בתמונה נראה מעליו דגל) דמויות נשים שמנות שהתגלו במקדש המגליתי בחג'ר אים שבדרום מלטה פסל ונוס ממלטה מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הארכאולוגי הלאומי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (באנגלית) אודות המוזיאון באתר לשכת התיירות של מלטה המוזיאון באתר עיריית ולטה אכסניית פרובאנס באתר עיריית ולטה המוזיאון הארכאולוגי הלאומי, ברשת החברתית אינסטגרם
סריג

האם התכוונתם ל... סריג (בד) בפיזיקה: סריגי בראבה – מחלקות של סריגים, ממוינים על-פי חבורות הסימטריה שלהם סריג הופכי – Reciprocal Lattice סריג עקיפה – רכיב אופטי המביא לידי ביטוי תופעות גליות של האור, כמו התאבכות ועקיפה כרומודינמיקה קוונטית על סריג – חלוקת המרחב לרשת, עליה מבצעים חישובים בתורת השדות הקוונטית שאינם אפשריים בשיטות אחרות. בכימיה - מבנה האטומים בחומר: גביש – סריג של אטומים בחומר, לרוב מוצק אך ייתכן גביש נוזלי סריג מתכתי – גביש מתכתי סריג אטומרי – גביש אל-מתכתי בעל קשרים קוולנטיים סריג יוני – גביש בעל קשרים יוניים במתמטיקה: סריג (מבנה סדור) – קבוצה סדורה עם פעולות מינימום ומקסימום סריג (גאומטריה) – בגאומטריה וטופולוגיה: חבורה דיסקרטית במרחב האוקלידי חבורה אבלית חופשית נוצרת סופית נקראת לעיתים סריג סריג (תורת החבורות) – בתורת החבורות: תת-חבורה דיסקרטית של חבורה טופולוגית סריג (אלגברה) – באלגברה ובתורת המספרים: מודול מעל תחום שלמות באלקטרוניקה מחשוב סריגי – מודל מחשוב המשתמש ברשת מחשבים לביצוע פעולות חישוביות מסובכות. אלקטרודה בצורת רשת המשמשת בטריודה לשם שליטה על הזרם בשפופרת. שריג
האריפראסאד צ'אוראסיה

פאנדיט האריפראסאד צ'אוראסיה (הינדי: हरिप्रसाद चौरसिया; יליד 1 ביולי 1938) הוא נגן בנסורי המנגן מוזיקה הודית קלאסית, תוך הכנסת חידושים מקוריים משלו בתחום הטכניקה ותפקידי הכלי ושיתופי פעולה עם מוזיקאים מערביים. צ'אוראסיה נולד בעיר אללהאבאד. בניגוד למוזקאים הודים רבים צ'אוראסיה לא נולד למשפחה של מוזיקאים. אביו היה מתאבק, ורצה שגם בנו יהיה מתאבק. בגיל 15 החל ללמוד שירה, אולם שנה לאחר מכן כבר עבר לחליל הבנסורי לאחר ששמע את פנדיט בהולנאט' החלילן הידוע מוראנאסי. ב-1957 בעודו נער קיבל את חסות רדיו כל הודו והיה לחלק מצוות האמנים הקבוע של התחנה. צ'אוראסיה הוא אמן נדיר שהצליח לשמר את המוזיקה המסורתית ההודית ואם זאת התפתח לכיוונים נוספים. לצד ראגות רבות שהקליט ומוזיקה מדיטטיבית ניסה תמיד לשלב בין המוזיקה הצפון הודית לסגנונות שונים. כך למשל ב 1987 חבר לסקסופוניסט יאן גרברק לגיטריסט ג'ון מקלפלין ולנגן הטאבלה זקיר חוסיין לפרויקט "Making Music" ששילב בין הסגנון הצפון הודי של צ'אוראסיה וחוסיין לבין הסגנון המערבי של גרברק ומקלפלין. צ'אוראסיה פתח בבומבאי בית ספר ללימודי חליל שנקרא "Vrindaban Gurukul". בבית הספר לומדים נגינה על בנסורי בשיטה ההודית הקלאסית וחיים בצורה הודית מסורתית. הריפרסד משמש כגורו של המקום. צ'אוראסיה הקליט בחייו כמות אדירה של ראגות, שירי עם, יצירות ופסקולים לסרטים. הוא זכה לעשרות פרסים ותארים ביניהם פרסים מממשלת הודו, ממשפחת המלוכה ההולנדית ומאוניברסטאות בהודו וברחבי העולם. הייתה לו השפעה אדירה על המוזיקה בעולם כולו ועל חשיפת המוזיקה ההודית למערב. הוא אחד האמנים הפורים והיצרתיים בהודו ובעולם. צ'אוראסיה הופיע מספר פעמים בישראל. הופעתו במסגרת פסטיבל ישראל ב-1996 הוקלטה ויצאה על גבי CD בשם Hariprasad Chaurasia - Nada in Jerusalem. מדיה וקבצים בנושא האריפראסאד צ'אוראסיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האריפראסאד צ'אוראסיה (באנגלית) האריפראסאד צ'אוראסיה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) האריפראסאד צ'אוראסיה, באתר ספוטיפיי האריפראסאד צ'אוראסיה, באתר AllMusic (באנגלית) האריפראסאד צ'אוראסיה, באתר MusicBrainz (באנגלית) האריפראסאד צ'אוראסיה, באתר Discogs (באנגלית) האריפראסאד צ'אוראסיה, באתר Songkick (באנגלית) האריפראסאד צ'אוראסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קנונניאגדפנצר

קַנוֹנֵנְיַאגְדְפָנְצֶר (בגרמנית: Kanonenjagdpanzer; טנק צייד, תותח), היה משחית טנקים חסר צריח מערב-גרמני מתקופת המלחמה הקרה. תכנונו של הקנונניאגדפנצר התבסס במידה רבה על משחית הטנקים הגרמני יאגדפנצר 4 מתקופת מלחמת העולם השנייה. בין השנים 1966 ו-1967 נבנו 770 קנונניאגדפנצרים עבור הצבא המערב גרמני, הבונדסוור. היו אלה כלים מהירים מאוד, בעלי ניידות גבוהה אך בעלי שריון קל, בעלי 4 אנשי צוות - מפקד, נהג, תותחן וטען. באפריל 1985 הועברו 80 קנונניאגדפנצרים לצבא הבלגי. התותח בן 90 המ"מ בו צויד הקנונניאגדפנצר, לא היה מסוגל לחדור את שריונם של הטנקים הסובייטיים מדגמי ה-T-64 וה-T-72, ועם הצגתם הפך הכלי למיושן. בנוסף, הניסיון שנצבר בשימוש במשחיתי טנקים חסרי צריח, בהם הוגבל צידוד החימוש הראשי לזווית צרה בחזית הכלי, במהלך מלחמת העולם השנייה, המשיך והדגיש את המגבלות המבצעיות של כלים אלו. לפיכך, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הוסבו 163 מכלים אלה למשחיתי טנקים מטיפוס יגואר 2, על ידי החלפת התותח במערכת לשיגור טילים נגד טנקים מסוגי טאו או הוט ועיבוי השריון, בעוד הכלים הנותרים הוסבו לרכבי סיור ואיכון ארטילרי על ידי השמטת התותח לחלוטין. יאגדפנצר 4 יאגדפנצר קנונניאגדפנצר באתר Panzerbär (בגרמנית)
דוד לביא

דוד לביא (נולד ב-19 בפברואר 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ. לביא גדל בנתניה והחל לשחק כדורגל בקבוצת הנערים של מכבי נתניה. לקבוצת הבוגרים הגיע באמצע שנות ה-70, וזכה עימה בתוארי אליפות ובגביע המדינה. בנתניה שיתף פעולה עם עודד מכנס ויחד היו לצמד החלוצים הפורה ביותר בליגה הראשונה מסוף שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80. לביא הבקיע שערים רבים בנגיחות ראש ולכן זכה לכינוי "ראש פז". הוא זכה בתואר מלך השערים של הליגה ארבע פעמים - בעונות 1977/1978, 1979/1980, 1983/1984, 1984/1985. בסה"כ הבקיע לביא 158 שערים ב-362 משחקים בליגה העליונה והוא מדורג במקום השמיני בטבלת מלך השערים של ליגת העל בכל הזמנים. בנוסף למכבי נתניה, שיחק לביא בבית"ר תל אביב ותקופה קצרה במכבי השקמה/רמת חן ולאחר מכן פרש. ללביא שתי הופעות בנבחרת ישראל, שתיהן במשחקי ידידות מול הולנד. מכבי נתניה אליפות (3): 1977/1978, 1979/1980, 1982/1983 גביע המדינה (1): 1977/1978 אלוף האלופים (4): 1973/1974, 1977/1978, 1979/1980, 1982/1983 תארים אישיים מלך השערים של ליגת העל (4): 1977/1978, 1979/1980, 1983/1984, 1984/1985 דוד לביא, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל דוד לביא, באתר Transfermarkt דוד לביא, באתר National Football Teams דוד לביא, באתר FootballDatabase.eu אופיר סער‏, ספר מלכים, באתר וואלה, 9 במרץ 2012
הולגר קראפורד

אלף אריק הולגר קראפורד (בשוודית: Alf Erik Holger Crafoord;‏ 25 ביולי 1908 – 21 במאי 1982) היה תעשיין שוודי, שנודע בעיקר בגלל קרן קראפורד (שו') שהקים יחד עם אשתו אנה-גרטה (שו') בשנת 1980, שמעניקה כל שנה את פרס קראפורד למחקר מדעי. קראפורד נולד בסטוקהולם, שם גם סיים את לימודיו בבית הספר לכלכלה בסטוקהולם (אנ') (SSE). לאחר סיום לימודיו, הצטרף לחברה בשם Åkerlund & Rausing, והפך למנכ"ל שלה בשנת 1946 ויו"ר הדירקטוריון בשנת 1968. בשנת 1964 הוא הקים ביחד עם המדען פרופ' נילס הולוול (אנ') בעיר לונד חברה בשם גמברו (אנ') שיישמה את מחקריו של הולוול בחקר כליות מלאכותיות. החברה ייצרה כליות מלאכותיות ונכנסה בשנת 1967 לייצור המוני של מכונות דיאליזה לחולי כליות. בשנותיו האחרונות סבל קראפורד מדלקת מפרקים שיגרונית, ולכן קבע כי בין מקבלי פרס קראפורד, יהיו חוקרים שמחקרם יהווה פריצת דרך בחקר מחלה זו. קראפורד יזם ומימן את הקמת המרכז הכלכלי בלונד, שהפך מאוחר יותר לחלק מאוניברסיטת לונד ונקרא בית הספר לכלכלה וניהול באוניברסיטת לונד (אנ') (LUSEM), שנוסד בשנת 1961. החל מפברואר 2021, בית הספר זכה להסמכת הכתר המשולש (אנ') (AACSB ,EQUIS ,AMBA). בשנת 1972 אוניברסיטת לונד העניקה לקראפורד דוקטור לשם כבוד לכלכלה. הלך לעולמו בלונד ב-1982 בגיל 73. אתר האינטרנט הרשמי של קרן קראפורד (באנגלית)
זמסקי סובור

זמסקי סובור (ברוסית: Земский собор; מילולית: "אספת כל המדינה") הייתה אספת נציגי העם משכבות שונות ברוסיה הצארית שהתכנסה במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17. האספה הראשונה זומנה על ידי איוואן הרביעי בשנת 1549. באספה השתתפו נציגי הכנסייה כולל ראש הכנסייה, חברי הדומה הבויארית ונציגי הערים השונות. תפקיד האספה היה לדון בשאלות של מדיניות חוץ ומדיניות פנים, היקף המיסים וכיוצא בזה. סמכות והרכב האספה לא היו מוגדרים היטב. במשך פעילות האספה ניתן להבחין בשש תקופות: 1549–1584 האספות התקיימו לפי החלטת איוואן הרביעי והיוו מוסד המייעץ לצאר. התקופה הסתיימה עם מות איוואן הרביעי. 1584–1610 האספה בחרה את הצאר והייתה כלי בידי הכוחות השונים בתקופת הצרות. לאור אי-יציבות בשלטון והופעת נסיכים כוזבים החלפת השלטון התקיימה בתדירות גבוהה. 1610–1613 בהיעדר צאר האספה היוותה את המוסד העליון של השלטון בכל התחומים. 1613–1622 תחילת שלטון שושלת רומנוב. האספה הייתה מוסד קבוע שמייעץ לצאר בנושאים כלכליים ומנהליים. הרכב האספה לא היה קבוע והותנה בנושאים שהועלו לדיון ודחיפותם. בשנת 1622 הופסקה פעילות האספה ל-10 שנים. 1632–1653 האספה התאספה בתדירות נמוכה אך השתתפה בהחלטות חשובות ביותר במדיניות חוץ ומדיניות פנים. 1653–1684 פעילות האספה קטנה בהדרגה. זמסקי סובור הראשון (בשנת 1549) נערך במשך יומיים ובו הוחלט על השינויים במערכת המשפטית. הרכבו לא ברור וייתכן שהוא כלל שני בתים עם משתתפים שונים. זמסקי סובור של שנת 1566 הוא הראשון שלגביו קיימות עדויות כתובות על הרכבו והחלטותיו. השתתפות נציגי הכנסייה הייתה חשובה לצורך מתן לגיטימציה להחלטות שהתקבלו. לקראת האספה הצאר היה מפרסם מודעה שכללה נושאים שיועלו לדיון ומספר משתתפים. בחירת המשתתפים התקיימה בערים ובמקומות ישוב נוספים. הרכב המשתתפים לא היה קבוע ונע בין 200 ל-500 איש. לאור כך שאספה הייתה יכולה לדון בנושאים במשך תקופה ארוכה רק בעלי מעמד ואמצעים היו יכולים להשתתף בה. זמסקי סובור (ברוסית) זמסקי סובור (ברוסית) זמסקי סובור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ראזגרד

ראזגרד (בבולגרית: Разград) היא עיר בצפון-מזרח בולגריה, בירת מחוז ראזגרד. העיר המודרנית בנויה על חורבות העיר הרומית אבריטוס מהמאה ה-2 וממוקמת על גדות נהר באלי לום. מבין סמליה של העיר ניתן למנות את מסגד איברהים פאשה, שנבנה ב-1530, כנסיית ניקולאס הקדוש, שהוקמה ב-1860, ומגדל השעון, שנבנה ב-1864. במקום מצויים שרידי יישוב מתקופת הממלכה התראקית המתוארכים למאה ה-5 לפנה"ס. נמצאו שרידי מטבעות מתקופת מלכי מוקדון: פיליפוס השני, פיליפוס השלישי ואלכסנדר הגדול. במאה ה-1, בתקופת הקיסר קלאודיוס, הפך האזור לפרובינציה רומית, ובעת הזו הוקמה העיר אבריטוס. ב-251 נערך בסמיכות לעיר קרב אבריטוס, אשר במהלכו הביסה קואליציה של שבטים גותיים את צבאו של הקיסר הרומי דקיוס, אשר נהרג בקרב. ב-447 נכבשה העיר על ידי ההונים. בהמשך עבר האזור לחזקת האימפריה הביזנטית, וב-586 הוחרבה העיר עד היסוד על ידי האווארים. מלאכת שיקומה והרחבתה של העיר התבצעה בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, עת הפכה העיר למרכז מסחרי ותרבותי. אז גם החלה להופיע בכתובים בשם Hrazgrad, שהוא כנראה נגזרת שמו של אל השמש הסלאבי Hors מן התקופה הפגנית של העמים הסלאבים. ב-1388 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, שוחררה העיר על ידי כוחות צבא האימפריה הרוסית והפכה חלק מנסיכות בולגריה, שהפכה מאוחר יותר למדינת הלאום בולגריה. בעיר קיימים חברה לייצור תרופות גנריות, מפעלים לייצור מזון ושימורי מזון, מספר מאפיות, מפעלי בשר ומוצריו, ויקב. כמו כן קיים בה מפעל לייצור חלקי מתכת למנועים תעשייתיים, מפעל לייצור כלי עבודה לבניין ומפעל לצעצועים. ב-2008 החלו עבודות נרחבות להפיכתו של הבסיס הצבאי, הממוקם בפאתי העיר, למתחם תעשייה ועסקים. בעיר שורר אקלים ממוזג יבשתי, כאשר טמפרטורות הקיצון המרביות נעות בין 39oc מעלות בקיץ ועד מינוס 26oc בחורף. רמת הדנובה חשופה לרוחות צפון מזרחיות ללא כל השפעה ממתנת של אקלים ים תיכוני, מכיוון הים השחור ולכן הקייצים חמים מאוד והחורפים קרים, כאשר עונות המעבר קצרות יחסית. העיר שוכנת 60 ק"מ מהעיר רוסה, 130 ק"מ מוארנה, ו-55 ק"מ מהעיר שומן. בשטח הרשות המקומית אין כבישים מהירים, אך מסילת הברזל בין סופיה לווארנה עוברת בסמוך לה, והתחנה המרכזית ממוקמת כ-5 ק"מ מחוץ לעיר. כמו כן ישנם מספר קווי אוטובוס הפעילים בשטח הרשות. שדה התעופה ונמל הים הקרובים מצויים בווארנה ונמל הנהר הקרוב הממוקם על גדות נהר הדנובה נמצא בעיר רוסה. ערך מורחב – יהדות בולגריה בעיר ראזגרד מתועדת קהילה יהודית מאורגנת רק מסוף המאה ה-19. לעיר הגיעו פליטים יהודים שנמלטו מחמת הקרבות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית. בראשית המאה ה-20 גדלה הקהילה לכדי 200 נפשות. מספר מצומצם של בני הקהילה שירתו בצבא הבולגרי במלחמות הבלקן (הראשונה והשנייה) ובמלחמת העולם הראשונה. בתום מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-300 יהודים, רובם ככולם עלו למדינת ישראל בין השנים 1947-1949. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר. רוסיה אוריול, רוסיה (מ־1968) צרפת שאלון אן שאמפיין, צרפת (מ־1975) בריטניה ארמאג', בריטניה (מ־1995) ארצות הברית בראנסוויק, אוהיו, ארצות הברית (מ־1998) טורקיה אבצ'ילאר, איסטנבול, טורקיה (מ־2000) הרפובליקה העממית של סין יאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין (מ־2000) גרמניה ויטנברג, גרמניה (מ־2001) הולנד אסן, הולנד (מ־2006) מדיה וקבצים בנושא ראזגרד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ראזגרד ראזגרד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לשכת המסחר והתעשייה, ראזגרד, בולגריה, אפריל 2008 אלברט רומנו, יהדות בולגריה, הוצאת אנציקלופדיה של גלויות, ירושלים, 1967
אבי ליברמן

אבי ליברמן (נולד ב-15 במאי 1955 בנס ציונה) הוא כדורגלן עבר ישראלי, שיחק בליגה הראשונה בעמדת שוער בין השנים 1975-‏1990. עד אז עסק בתחומי ספורט נוספים הכוללים בין היתר כדורסל, קפיצה לגובה, טניס שולחן, התעמלות קרקע ועוד. את הקריירה התחיל ליברמן בקבוצת סקציה נס ציונה והיה שוער נבחרות הנערים והנוער של ישראל בהדרכתו של דויד שוייצר. לאחר מכן, ליברמן התגייס לקורס טיס ושירת בהמשך בגדוד הנחל. באמצע שירותו, הוחתם על ידי קבוצת בית"ר תל אביב שבה שיחק את מרבית שנותיו. הוא החל לשחק בה באוקטובר 1975 כאשר הקבוצה שיחקה בליגה הלאומית, שהייתה אז הליגה הבכירה, ובין השאר עמד בשערה במשחק גמר גביע המדינה ב-1 ביוני 1977, בו הפסידה הקבוצה 0–1 למכבי תל אביב. בינואר 1986 עבר ליברמן לקבוצת מכבי יפו וסייע לה להישאר בליגה הבכירה. בסוף אותה השנה, נבחר ליברמן על ידי מאמני ושחקני הליגה הראשונה לשחקן היעיל ביותר של השנה. בנובמבר 1986 עבר לקבוצת מכבי שעריים שבה שיחק חצי שנה. בשנת 1988, ליברמן חתם חוזה בקבוצת הפועל באר שבע, שבה שיחק שנתיים ועמה זכה בגביע הטוטו בשנת 1988. בשנתו האחרונה כשוער פעיל, נבחר בתוכנית הספורט של הרדיו כשוער השנה ושבוע לאחר מכן הודיע על פרישתו כשוער. לאחר מכן עבר עם אשתו וארבעת ילדיו לארצות הברית לתקופה של שנתיים, שימש כעוזר מאמן לניסים בכר וזאביק זלצר בין השנים 1992–1994 בעירוני אשדוד, ליגה ראשונה. בסה"כ שיחק ליברמן 247 משחקים בליגה הבכירה וב-96 מהם לא ספג שער. ליברמן היה ידוע כשוער בעל אינסטינקטים מצוינים ובעל יכולת גבוהה לעצירת פנדלים. לשיאו הגיע במשחק רבע גמר גביע המדינה בית"ר תל אביב נגד מכבי פתח תקווה שבה עצר ארבע בעיטות עונשין מ-11 מטר. במהלך הקריירה, ליברמן חזר פעמיים מפציעות קשות אשר גרמו להפסקה של כשנה בקריירה שלו כשוער בכל פעם. אבי ליברמן מתגורר עם אשתו, מימי, ביישוב חד-נס ברמת הגולן. הוא מנהל את פארק הירדן. ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אאוזין

אֵאוֹזִין (Eosin) הוא תרכובת כימית הנוצרת מתגובה של ברום ופלואורסצאין. קיימים שני סוגים של אאוזין, הקרובים זה לזה כימית: B - בעל גוון מעט יותר כחלחל, ו-Y - בעל גוון מעט יותר צהבהב. בשל צבעם נעשה שימוש בתגובה לשם צביעה. מקור שמו של האאוזין הוא במילה היוונית העתיקה Έως ‏(Éōs, אאוס), אלת השחר במיתולוגיה היוונית. אאוזין אינו מסיס במים, אך מסיס בכוהל ובתמיסות בסיסיות. התמיסה בעלת פלואורסצנציה ירקרקה ומשמשת לצביעת משי וצמר ולהכנת דיו צבעונית בתעשיית הוורנית. משמש בהיסטולוגיה בהכנת תכשירים מיקרוסקופיים, כחומר צבע בעל זיקה לציטופלזמה של התא. תערובת של אאוזין ומתילן כחול עוזרת להבחין בין סוגי תאי דם לבנים. צביעת המטוקסילין-אאוזין מדיה וקבצים בנושא אאוזין בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שפירית הארגמן

גִּיחָנִית אַרְגָּמָן בעבר שפירית הארגמן (שם מדעי: Trithemis annulata) הוא מין של שפירית החיה בישראל ובאפריקה. שפירית הארגמן נפוצה בכל שטחי ארץ ישראל, בעיקר ליד מקווי מים. היא פעילה באביב ובקיץ, במשך שעות היום. הזכר של שפירית הארגמן בולט בצבע הארגמן האדום שלו, אך בניגוד לשפירית האדומה, גם עורקי כנפיו צבועים בצבע אדום בולט. עיניו אדומות ומכסות את כל הראש, בטנו גלילית בצבעי ארגמן-ורוד-אדום. צבעי הנקבה הם צהוב עם עורקי כנפיים כתומים. מוטת כנפיה של שפירית הארגמן היא 60 מ"מ ואורכה כ-38 מ"מ. שפירית הארגמן בעין גדי שפירית הארגמן בטנזניה זכר של שפירית הארגמן ליד רומא, איטליה פנחס אמיתי, יונה זילברמן, "מדריך החרקים בישראל לילדים ולנוער", הוצאת מודן, 2006 - עמ' 62-63 מדיה וקבצים בנושא שפירית הארגמן בוויקישיתוף שפירית הארגמן, באתר NCBI (באנגלית) שפירית הארגמן, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) שפירית הארגמן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שפירית הארגמן, באתר GBIF (באנגלית) שפירית הארגמן, באתר טיולי שפירית הארגמן באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אאול

אָאוּל (ברוסית: аул) הוא סוג של כפר הררי בקווקז, שבו כל בית בכפר נסמך על הבית שלידו, או על מורד ההר שלידו, כשאלו משמשים כאחד מקירותיו. שאר קירות הבית עשויים מאבנים גדולות או מקרשים. הגג מכוסה בעפר או בשיחים ויש בו חור, המשמש כארובה ליציאת עשן המדורה המובערת בבית, לחימום ולבישול. המדורה מוקפת באבנים. הכפר מוקם במקום הקשה לגישה, כדי שיהיה קל לתושביו להתגונן מפני תקיפות שבטים עוינים. בגלל מלחמות הכיבוש, שניהלו הרוסים באזור במאה ה-19, התמעט מאוד מספר האאולים, כי תושביהם אולצו לגלות לטורקיה ולעבור מההרים לעמקים, כדי שלא יוכלו למרוד ברוסים. המילה "אאול" במובן הרחב מציינת סוג של התיישבות כפרית גם אצל עמים אחרים הדוברים שפות טורקיות, מקרב עמי קזחסטן ואסיה המרכזית, וכמו כן בבשקיריה. בהתחלה היה מדובר בהתיישבות זמנית שעברה באופן מחזורי מאתר מרעה חורפי (קישלאו) אל אתר נוודים קיצי (ז'איליאו). מאוחר יותר, נקראו אאולים גם הכפרים הקבועים שהוקמו עם המעבר של עמים אלה (קזחים, קירגיזים, טורקמנים, בשקירים) במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 לאורח חיים של התיישבויות קבועות. אווארים קווקזים דרגינים לאקים קומיקים אבזינים מדיה וקבצים בנושא אאול בוויקישיתוף בטטרית: авыл; בבשקירית: ауыл; בשפות טורקיות אחרות: awıl; בצ'צ'נית: oil; במונגולית: айл.
המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי

המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי (בכתב סיני מפושט: 上海环球金融中心) הוא גורד שחקים הנמצא ברובע פודונג בשאנגחאי שברפובליקה העממית של סין. גובהו של הבניין הוא כ-492 מטרים, ויש בו 101 קומות. הוא מאוכלס במשרדים ומלון של רשת הייאט. כשנחנך בשנת 2008 היה השני בגובהו בעולם והמגדל הגבוה בסין. ב-2014 הוא הפך לבניין השני בגבהו בסין אחרי מגדל שאנגחאי. עבודות בניית המגדל החלו ב-1997 מתוך כוונה להכתירו כגבוה בעולם, בגובה של 460 מטרים, אך הן הופסקו כעבור מספר חודשים עקב המשבר הפיננסי באסיה שפרץ באותה שנה. עבודות הבנייה חודשו בשנת 2003 תוך עדכון גובה המבנה ל-492 מטרים כדי לגבור על טאיפיי 101, אך רק לפי מדידת גובה הגג של המבנה, כיוון שהעיטור בראשו של טאיפיי 101 קבע את גובהו ל-509 מטרים. לפי המדידה הפחות מקובלת, המתחשבת בגובה הגג בלבד ולא בעיטורים ארכיטקטוניים, הפך בשנת 2008 המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי לבניין הגבוה בעולם. בינואר 2010 איבד הבניין תואר זה כאשר נחנך בורג' ח'ליפה. בבניין שוכן מלון פארק הייאט שאנגחאי שהפך למלון בעל הקומות הגבוהות ביותר בעולם במקומו של גראנד הייאט שאנגחאי ששוכן בבניין ג'ין מאו הסמוך. מדיה וקבצים בנושא המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי, באתר גורדי השחקים העולמי (באנגלית) המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סין ובנושא גורדי שחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זאוול זילברטס

זאוול (זבולון) זילברטס (Zavel Zilberts; ‏1881 – 1949) היה מלחין ומנצח בתחום המוזיקה היהודית והחזנות. זילברטס נולד בפרבר קרלין בעיר פינסק בבלארוס. בילדותו למד נגינה בכינור ושר במקהלה שליוותה את אביו שהיה חזן בעיר. כשהיה בן 16 נפטר אביו, וזילברטס נכנס לכהן כחזן במקומו. בשנת 1899 החל ללמוד בקונסרבטוריון בוורשה, ניצוח הלחנה והוראת המוזיקה. סיים את לימודיו שם ב-1903. משנת 1904 עד 1907 כיהן כמנצח מקהלת אגודת הזמיר בלודז'. בשנת 1907 נתמנה למנהל המוזיקלי ומנצח המקהלה בבית הכנסת הגדול במוסקבה. במוסקבה באותה העת הורשו להתגורר אך ורק יהודים בעלי מקצועות מסוימים וממעמד סוציו אקונומי גבוה, כך שלזילברטס היה קהל משכיל שדרש רמה מוזיקלית גבוהה. באותן שנים פיתח זילברטס את סגנונו המיוחד המשלב אלמנטים מוזיקליים מערביים ביצירות היהודיות השורשיות, דוגמת דוד נובקובסקי, ופנחס מינקובסקי. בשנת 1914 נאלץ זילברטס לעזוב את מוסקבה בפקודת השלטונות, ומאחר ועיסוקו לא התיר לו לשהות בעיר. הוא חזר ללודז', ולניצוח על מקהלת הזמיר, ונשאר בה במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920 היגר זילברטס לארצות הברית, שם נתמנה למנהל ומנצח המקהלה של איגוד החזנים בניו יורק (חזנים פארבאנד). בתקופתו התרחבה המקהלה עד שמנתה מאה חזנים, והופיעה בקונצרט שנתי ענק שנערך באולמות כמו קרנגי הול, עם גדולי חזני התקופה כסולנים. בשנת 1924 הקים את האגודה הכוראלית של זילברטס (The Zilberts Choral Society), שהפכה עד מהרה לחלק בלתי נפרד מתרבות המוזיקה היהודית בניו יורק. כמו כן ליווה זילברטס חזנים רבים בבתי כנסת שונים בהופעות ובקונצרטים. המקהלה המשיכה להתקיים אף לאחר מותו, בניו יורק ב-1948, עד להתפרקותה בשנת 1960. יצירתו של זילברטס התמקדה בעיקר בפרקי חזנות, מוזיקה עממית יהודית ושירי יידיש. זילברטס גם כתב קנטטה על נושא חלום יעקב. בין יצירותיו המפורסמות: "הבדלה" שהתפרסמה על ידי הטנורים יאן פירס, ריצ'רד טאקר ועוד, "הנרות הללו" שפורסם על ידי משה קוסביצקי, יצירתו לסליחות "אל מלך" ועוד. זאוול זילברטס, באתר Discogs (באנגלית) זאוול זילברטס, דף שער בספרייה הלאומית ביוגרפיה קצרה ותמונה של זילברטס באתר milkenarchive.com ביוגרפיה באתר naxos.com הקלטות(הקישור אינו פעיל) של יצירות בהלחנת זילברטס