laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מי זהר

מי זְהֵר (נקרא גם "מי פריחת הדרים" או: "מי זוהר") הם תרחיף - תוצר לוואי של תהליך זיקוק של ניצני פריחת פרחי ההדרים. באופן מסורתי, מופקת התמצית מפרחי תפוזי חושחש. התמצית משמשת בעיקר כתבלין. היא בעלת ריח הדרים חזק וטעם מעט מתוק. כתרחיף כוללים מי הזוהר מולקולות שמן אתרי טבעי שמכילים פרחי ההדרים, והתמצית מתפזרת יפה במים. הפקת מי זהר נעשית בתהליך בו מחממים את הפרחים באדים, אל אדי המים נוסף ריחם של הפרחים ומולקולות השמן שבהם, בהמשך האדים פוגשים משטח זכוכית שמקרר אותם בבת אחת ומשיב אותם למצב צבירה נוזלי. המים הפכו למבושמים בפרחים ומעליהם שכבה דקה של שמן. לפני השימוש מנערים את הבקבוק כדי להשתמש במים מעורבבים בשמן. בישום: התמצית משמשת כבושם טבעי לגוף ולאוויר. בתור בושם טבעי מי זהר מתאימים לרענן את הגוף בכמה טיפות על הצוואר ומפרקי הידיים. מזון: טעמה גם מעט מתוק ממי ורדים ומשמשת כתחליף להם בתחום המגדנאות במזרח הרחוק ובמזרח התיכון. נוהגים להוסיף אותה בעיקר למאכלים מזרחיים לקינוחים, דברי מאפה, ומשקאות שונים כגון סחלב, פלודה, מלבי, קפה שחור, רחת לוקום, גלידות מסטיק, גלידה פרסית, ועוד. במגדנאות הערבית משתמשים במי זהר בעיקר לתיבול עוגיות המעמול, בקלווה, אטריות קדאיף, ועוגת סולת. בחנויות התבלינים ניתן להשיג מי זהר מהולים במים או בתמצית מרוכזת יותר בדומה למי ורדים. יש הנוהגים להוסיף מי זהר לדברי מאפה לפני האפייה בעיקר למאכלים של בצק פילו. יש הנוהגים להוסיף מי זהר גם למנות עיקריות או קוסקוס. משקה: מי זהר גם מוסיפים טעם ללימונדה, לתה, ורוטב של סלט. בקרב יהודי לוב נהוג לשתות קפה עם טיפה או כמה טיפות של מי זהר. ברפואה המסורתית, מיוחסת למי זהר גם השפעה בריאותית. לאחר שהיה ממושכת בשמש ללא הגנה מספקת, מריחה של הנוזל על הפנים, ובעיקר על המצח, נחשבת למועילה ולמקלה, ובוודאי מרעננת בדומה לקרם מצמח האלוורה. מי ורדים
לינדה האנט

לינדה האנט (באנגלית: Linda Hunt; נולדה ב-2 באפריל 1945) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1983 על תפקידה בסרט "שנה בצל הסכנה". האנט נולדה בעיירה נוריסטאוון שבניו ג'רזי וגדלה בעיירת וסטפורט שבקונטיקט, היא בתם של אלסי, מורה לפסנתר וריימונד האנט סגן נשיא של חברת נפט בלונג איילנד, להאנט אחות אחת בשם מרסיה. האנט החלה את הקריירה שלה ב-1980 בקומדיה המוזיקלית של רוברט אלטמן "פופאי" בתפקיד גברת אוקסהארט. בשנת 1983 זכתה האנט בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמת המלחמה הרומנטית של פיטר ויר "שנה בצל הסכנה". בסרט גילמה האנט את דמותו של בילי קוואן - צלם מקומי, שעוזר לעיתונאי אוסטרלי להבין את המהפכה הקומוניסטית באינדונזיה. האנט היא השחקנית הראשונה שזכתה בפרס זה על תפקיד המגלם גיבור מהמין השני, על תפקידה בסרט הייתה האנט מועמדת גם לפרס גלובוס הזהב. מלבד קריירת קולנוע, פיתחה האנט גם קריירת תיאטרון מפוארת הכוללת שתי זכיות בפרס אובי ובמועמדות לפרס טוני. ב-1984 הופיעה האנט בסרט האקשן הבדיוני "חולית" ובדרמה הרומנטית מועמדת שני פרסי אוסקר "הבוסטונים". ב-1985 שיחקה האנט במערבון האקשן מועמד 2 פרסי האוסקר "סילברדו". במהלך שנות ה-90 הופיעה האנט בסרטים "שוטר בגן ילדים", "משהו ללבוש", "פוקהונטס" ו"רליק". ב-2006 שיחקה האנט לצד ויל פרל ומגי ג'ילנהול בדרמה הקומית "מעבר לכל דמיון". מאז 2009 היא משחקת בסדרת המתח NCIS: לוס אנג'לס תפקיד הנרייטה "הטי" לאנג (עונות 1–12; כוכב אורח מיוחד עונות 13–14), סוכנת מיוחדת מפקחת של NCIS ומנהלת תפעול של משרד הפרויקטים המיוחדים. האנט הייתה אחת ממקורות ההשראה לפיתוח דמותה של "עדנה מודה", מעצבת בגדיהם של גיבורי העל בסדרת סרטי "משפחת סופר-על". האנט היא לסבית מוצהרת, שותפתה לחיים מאז שנת 1978 היא קארן קליין. גובהה של האנט הוא 1.45 מטר והיא אובחנה כסובלת מגמדות על רקע חוסר בהורמון גדילה. פופאי (1980) שנה בצל הסכנה (1982) חולית (1984) הבוסטונים (1984) סילבראדו (1985) לחכות לירח (1987) אישה שטן (1989) שוטר בגן ילדים (1990) קרמילה (1990) אם מבט היה יכול להרוג (1991) גשם ללא רעם (1992) צעיר יותר ויותר (1993) עשרים דולר (1993) פוקהונטס (1996) רליק (1997) תאכל את הלב (1997) פוקהונטס 2: מסע לעולם חדש (1998) דראגונפליי (2002) שלך, שלי ושלנו (2005) מעבר לכל דמיון (2006) "ספייס ריינג'רס" (1993–1994) "הפרקליטים" (1997–2002) לפני ששלטנו על הארץ (2003) "אושוויץ, הנאצים והפתרון הסופי", סדרה דוקומנטרית, קריינות (2005) "קרניבלה" (2003–2005) "החוויה האמריקאית", סדרה דוקומנטרית, קריינות (1993–2006) ללא עקבות (2008) NCIS: לוס אנג'לס (2009–2019) מדיה וקבצים בנושא לינדה האנט בוויקישיתוף לינדה האנט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לינדה האנט, באתר AllMovie (באנגלית) לינדה האנט, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) לינדה האנט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) לינדה האנט, באתר Discogs (באנגלית) לינדה האנט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'

הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (באנגלית: Cambridge University Press) הוא בית הוצאה לאור שפועל מכוח צו מלכותי של הנרי השמיני, מלך אנגליה מ-1534. זוהי הוצאת הספרים הפעילה הוותיקה ביותר ולה סניפים במדינות רבות. ההוצאה מוציאה לאור מעל ל-3,000 כותרים חדשים מדי שנה, ולה מאגרים של כ-16 מיליון ספרים בתשעה מחסנים בעולם. היא מדפיסה כ-35,000 כותרים. הספרים בהוצאה מכסים כמעט כל נושא לימודי, אקדמי ומחקרי בארצות דוברות האנגלית: ספרים מקצועיים, ספרי לימוד, מונוגרפיות, ספרי יעץ, חומרים ללימוד השפה האנגלית, ספרי תנ"ך ותפילה. ההוצאה מפרסמת גם כ-240 כתבי עת אקדמיים ב-32 תחומים. מטה ההוצאה הוא בקיימברידג', אנגליה. ההוצאה מעסיקה קרוב ל-2,000 אנשי צוות ב-39 מדינות. Anonymous; War Record of the Cambridge University Press 1914-1919; Cambridge University Press, 1920; (reissued by Cambridge University Press, 2009; ISBN 978-1-108-00294-3) McKitterick, David; A History of Cambridge University Press, 3 volumes; Cambridge University Press. 1992-2004; ISBN 978-0-521-30801-4, ISBN 978-0-521-30802-1 & ISBN 978-0-521-30803-8 מדיה וקבצים בנושא הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (באנגלית) הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', ברשת החברתית פייסבוק הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', ברשת החברתית אקס (טוויטר) הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', ברשת החברתית אינסטגרם הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', ברשת החברתית LinkedIn אתר ההוצאה GlobalGridforLearning.com — Cambridge Commercial Content Federated Brokerage Project: Distributed by SMART Technologies in North America CUP's printing division Cambridge Journals (אורכב 13.10.2008 בארכיון Wayback Machine)
דרמטורגיה

דרמטוּרגיה (Dramaturgy) היא אמנות הקומפוזיציה של הדרמה והצגת מרכיביה המרכזיים של הדרמה על הבמה. אדם שהתמחה בדרמטורגיה נקרא דרמטורג, ותפקידו לעבד את היצירה לבמה כך שתוכל להיות משוחקת על ידי שחקנים. ישנם תסריטאים המשלבים את תהליך כתיבת הדרמה עם תהליך הדרמטורגיה. ספרו של אריסטו "פואטיקה" שנכתב בין 330–335 לפני הספירה, המנתח את סוגת הטרגדיה, הוא היצירה הקדומה ביותר העוסקת בתאוריה של הדרמה בתרבות המערבית. אריסטו מתייחס שם אל "אדיפוס המלך" כיצירה הדרמטית האולטימטיבית, ומנסח כללים ליצירה נכונה של דרמה. דרמה העונה על כללים אלה מכונה לפעמים "דרמה אריסטוטליאנית". לאורך המאה ה-20 היוו כללים אלה את הבסיס למספר מדריכים לכתיבתם של סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה. מאז כתבו יוצרים רבים על דרך החשיבה הדרמטורגית שלהם, בהם ברטולט ברכט, יז'י גרוטובסקי ודייוויד מאמט. איתנה מדן-משה מתוך "תיאטרון" מס' 07, פברואר 2002, דרמטורגיה וירטואלית, באתר ynet, 17 בפברואר 2002 היסטוריה קצרה של דרמטורגיה בהוליווד "הדרמטורג. מהפכן או מגשר?", אתר ערב רב דרמטורגיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
PRL

האם התכוונתם ל... כתב העת המדעי Physical Review Letters ההורמון פרולקטין
תאוריית הבריאה הספונטנית

תאוריית הבריאה הספונטנית היא תאוריה שהאמינו בה בעבר, ולפיה חיים יכולים להיווצר מחומר ללא חיים. הכוונה היא לסוגים מסוימים של בעלי חיים, בעוד אחרים נוצרים בתהליך רבייה טבעי מההורים. גישה זו קודמה בידי אריסטו, שערך והרחיב עבודות של פילוסופים קודמים ותאוריות מוקדמות על היווצרות החיים. תאוריה זו החזיקה מעמד כאלפיים שנה, עד המאה ה-19, כאשר ניסוייו של לואי פסטר הפריכו אותה באופן סופי. ניסויים קודמים, למשל הניסוי המפורסם של הרופא האיטלקי פרנצ'סקו רדי על זבובים במאה ה-17, כבר הוכיחו את אי-נכונותה של התאוריה באשר להיווצרותם של סוגים אחדים של יצורים חיים. חכמי התלמוד קיבלו את האמונה בבריאה ספונטנית, ואף פסקו הלכות על סמך אמונה זו: הריגה של בעל חיים ביום השבת נחשבת למלאכה. בד בבד, חכמי התלמוד כתבו (מסכת שבת, דף י"ב עמוד ב; דף ק"ז עמוד ב) כי ישנם בעלי חיים שאינם מתרבים, וזאת משום שהם נוצרים מהחומר הדומם. משום כך, בעלי חיים שכאלה מותר להרוג ביום שבת. בהתאם לאמונה זו, הם קבעו שם כי מותר להרוג ביום השבת כינים הנוצרות מהעפר (מהאדמה) או מהבשר, וזאת משום שהללו אינן מתרבות. בעלי התוספות פירשו שם כי יש כינים הנוצרות מהזיעה של האדם. בהתאם לכך, הרמב"ם כתב בספרו משנה תורה (הלכות שבת, פרק י"א הלכות ב ו- ג) כי יש רמשים (כמו כינים) הנוצרים מהעפר (מהאדמה) ויש תולעים הנוצרות מבשר רקוב או מהעפר. ממקור אחר בתלמוד (מסכת חולין, דף קכ"ו עמוד ב) משתמע כי חכמי התלמוד חשבו שיש גם מין של עכבר שאינו מתרבה, וזאת משום שהוא נוצר מהאדמה. התאוריה שהתא הוא בבסיסו של כל יצור חי ושתאים נוצרים מתאים אחרים החליפה לבסוף את תאוריית הבריאה הספונטנית. למרות זאת, האביוגנזה, כלומר השאלה כיצד נוצרו החיים והתאים הראשונים מלכתחילה, עודנה פתוחה. סער אופק, "הידען", תיאוריה והפרכתה: האם חרקים נוצרים מבשר רקוב?, באתר ynet, 19 בנובמבר 2007 תאוריית הבריאה הספונטנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יהדות פזארו

יהדות פזארו הייתה קהילה יהודית שהתגבשה בסוף המאה ה-15 בעיר פזארו שבאיטליה. כיום לא נותרה בעיר קהילה יהודית. יהודים הגיעו לפזארו בשנת 1300. קיימות מספר עדויות מהשנים 1367–1499 לקיומו של בית כנסת בעיר, בקומה העליונה של בית מגורים ברובע סן טרנציו. היהודים התגוררו ברחבי העיר ועד המאה ה-17 לא הוקם בה רובע יהודי נפרד. בית הקברות היהודי (Campo dei Giudei) שכן מחוץ לעיר, כמקובל ביתר ערי איטליה באותם הימים. הקהילה היהודית קמה לאחר ששליטי העיר הזמינו יהודים להתיישב בה ולעסוק במקצועות שהיו נפוצים אצל יהודי ימי הביניים, כלומר, הלוואה בריבית וסחר במשכונות ומוצרי יד-שנייה. גם בתום ימי הביניים ועד שנת 1700 לערך היו עיסוקים אלו נפוצים אצל יהודי הקהילה. כמו בקהילות יהודיות אחרות בימי הביניים היו גבולות העיסוק של היהודים מוגדרים ומוכתבים על ידי משטר הגילדות. הקהילה נדרשה לשלם מס מיוחד לתחזוקת העיר אך התאפשר לה חופש דת והותר לה להחיל על חבריה שיפוט עצמי. חלו עליהם הגבלות שונות, בהן איסור תנועה ברשות הרבים בעת החגים הנוצריים ואיסור עבודה במועדים אלה. יהודים לא יכלו לשמש כעדים בהליכים משפטיים ובימי שלטון בית ספורצה נדרשו לשאת טלאי צהוב ולנוע עם אבוקה בשעות הלילה. עוד נאסר עליהם לקבל שירותי מין מזונות נוצריות. בשנת 1631, כאשר השליטה בעיר עברה לרשות מדינת האפיפיור, הועלתה דרישה להגביל את תחום מגוריהם של היהודים לגטו. הועלו שלושה מקומות אפשריים למיקומו של הרובע היהודי, והוא הוקם לבסוף בשנת 1634. בתחום הגטו התגוררו בתחילה כ-600 איש, ופעלו בו בית כנסת איטלקי ששירת את רוב הקהילה, ובית כנסת ספרדי. לאחר הקמת הגטו הלכה האוכלוסייה היהודית בעיר והצטמצמה, עקב ירידת חשיבותה הכלכלית של העיר. ב-1938 התגוררו בה 55 יהודים בלבד. כיבוש פזארו בידי נפוליאון ב-1793 הביא להשוואת מעמדם של היהודים ליתר האוכלוסייה, אך ב-1846 הם חויבו פעם נוספת להתגורר בגטו והוטלו עליהם הגבלות נוספות למשך מספר שנים. במהלך התגבשות המדינה האיטלקית כחלק מאיחוד איטליה הוסרו כל ההגבלות, עד מלחמת העולם השנייה. בצלאל רות, תולדות היהודים ברומא, הוצאת מסדה, תל אביב, 1962 לוצ'אנו טאס, יהודי איטליה, ספריית מעריב, תל אביב, 1978 יעקב פינקרפלד, בתי הכנסת באיטליה, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד Annie Sacerdoti,Guida All'Italia Ebraica,Marietti, Casale Monferrato,1986 Cassiani Marinela, Istituto Tecnico Donato Bramante - La Comunita’ Ebraica a Pesaro "Banchire e non Solo" - Cenni Storici e Sviluppo Demografico(הקישור אינו פעיל) Neomi Cassuto - The Italian Synagogue through the Ages La comunita' ebraica a Pesaro היהודים קיבלו אישור מיוחד לקבור את מתיהם מחוץ לעיר בהתאם להלכה היהודית
אשקודו

אשקודו (בפורטוגזית: Escudo - מגן) היה המטבע הרשמי של פורטוגל משנת 1911 ועד להחלפתו באירו בתחילת 2002 (לפי שער של 200.482 אשקודו לאירו אחד). הוא החליף את מטבע הרֵאַל (מלכותי, real), בעקבות מהפכת 1910 שביטלה את המלוכה בפורטוגל. כל אשקודו הורכב מ-100 סנטבוש. סמלו של המטבע היה "סיפראו", בדומה לסמל הדולר אך עם שני קווים אנכיים במקום אחד, וסמל זה שימש גם כמפריד עשרוני. קוד המטבע היה PTE. מטבעות בעלי שם דומה היו ההילך החוקי גם במושבות של פורטוגל ברחבי העולם. באנגולה הוחלף האשקודו בקואנזה ב-1977, שנתיים אחרי קבלת העצמאות מפורטוגל. אשקודו משמש גם כמטבע הרשמי של כף ורדה (Cabo Verde), מושבה פורטוגזית לשעבר, ונמצא תחת פיקוחו של הבנק המרכזי של כף ורדה. המטבע מוצמד היום לאירו. מדיה וקבצים בנושא אשקודו בוויקישיתוף
מסע אסטראלי

מסע אסטראלי, הנקרא גם הקרנה חוץ-גופית וריחוף בין-ממדי, הוא פרשנות כוללת לכל צורות ה"חוויה החוץ גופית" אשר גורסת כי ה"גוף האסטראלי" (לעיתים הנפש או הנשמה) מתנתק מהגוף הפיזי ומסוגל לרחף מחוצה לו, במישור הבין ממדי, המהווה שם כולל לתיאורי העולמות הרוחניים אליהן מגיע הגוף האסטראלי בנדודיו. רעיון הריחוף הבין ממדי מושרש בתיאורי הדת הנפוצים של החיים שלאחר המוות, ובהם מסע או 'עליית' המודעות או הנפש מתוארים כחוויה המתרחשת מחוץ לגוף ובה הגוף הרוחני מגיע למישורי קיום גבוהים יותר. לדוגמה במסורת הפילוסופיה הניאופלטונית, העולם הפיזי כולו הוא הוויה נחותה ורביעית במספר מבין ארבעה מישורים בין ממדים. הפילוסוף פלוטינוס תיאר כיצד הנפש, אשר נתונה בו בעת לעולם זה ולעולם עליון ממנה, יכולה להיפרד מהגוף ולצאת למסע אסטראלי בעודה נתונה לחיים הגופניים. למעשה הוא טען כי נפשו שלו עברה חוויה כזו, אותה תיאר כ"ראיית אור וזוהר שאין הלשון מסוגלת לבטא ואין האוזניים מסוגלות לשמוע". בהשאילו את משל המערה מאפלטון, תיאר פלוטינוס את המסע האסטראלי כחוויה מיסטית בה הנפש, שמטבעה שואפת לעלות לממדים נשגבים יותר של תודעה, רואה כמה נפסד העולם הפיזיקלי. במקרים אחרים, הריחוף הבין ממדי מקושר לחוויית סף מוות וכמו כן מדווח באופן תכוף כמתרחש באופן אקראי בהקשר לצורות שונות של מדיטציה, שינה וחלימה, מחלה ועליית חום הגוף, מעבר ניתוח כירורגי, חוויות נטילת סמים ושיתוק שינה. לעיתים החוויה תדווח כ"חוויית התגלות", מפגש עם כפיל כביכול או עם דמות אשר נמצאת במקום אחר ובזמן אחר (ראה בילוקציה). המסע האסטראלי מובא לפרקים לכדי עיבוד למען מטרה אישית, ולפרקים נתפס כיכולת הנצרכת לתרגול רוחני. הדבר יכול לערב "ריחוף למישורי קיום גבוהים יותר" אך לרוב משמש לתיאור כל חוויה המתרחשת "מחוץ לגוף הפיזי", בכלל זה גם לחוויה החוץ גופית הבסיסית של מבט על הגוף מבחוץ או ממבט על. האמונה כי אדם יכול לעבור חוויה חוץ-גופית נפוצה: מאות מקרים אישיים פורסמו במספר ספרים בשנות השישים והשבעים,[דרוש מקור] וסקירות דיווחו כי בין שמונה לחמישים אחוזים (בקהילות מסוימות) השיבו כי הם חוו חוויה שכזו.[דרוש מקור] אף על פי כן, הסברים רבים קיימים לחוויה החוץ גופית אשר לא כוללים בתוכם "בין ממדיות" של המישור או הגוף. ועל פי הדעה הרווחת בקרב מדענים, קיומו של המסע האסטראלי בו אדם מסוגל "לצאת מגופו" נמצא בגדר ממצא אנקדוטלי המבוסס על עדויות בלבד. מדיה וקבצים בנושא מסע אסטראלי בוויקישיתוף על היתמרות הנפש בין העולמות ניתן לקרוא אצל ישפה, רפאל. פילוסופיה יהודית בימי הביניים. כרך א'. הוצאת האוניברסיטה הפתוחה. רעננה, 2007. עמ' 294-296
מונדיאל 1994

מונדיאל 1994 נערך בארצות הברית בין 17 ביוני ל-17 ביולי 1994. ברזיל זכתה במונדיאל בפעם הרביעית בתולדותיה, לאחר הפסקה של 24 שנים, כשניצחה במשחק הגמר את איטליה 3-2 בדו-קרב פנדלים, לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 0-0. זהו הגמר היחיד עד כה שבו לא נכבשו שערים. בטורניר זה נקבע שיא מבחינת כמות הצופים ביציעים. ממוצע הצופים למשחק של כ-69,000 שבר את השיא הקודם שהושג במונדיאל 1950. סך כל הקהל שהגיע לטורניר היה כ-3.6 מיליון. שיא זה לא נשבר עד כה (2022). שיטת הטורניר נשארה כפי שהייתה במונדיאל 1990. 24 הנבחרות שהעפילו לטורניר לאחר טורניר מוקדמות חולקו לשישה בתים של 4 נבחרות בכל בית. 16 נבחרות עלו לשלב שמינית הגמר: שש נבחרות שהגיעו למקום הראשון בבית, שש שהגיעו למקום השני, וארבע עם המאזן הטוב ביותר שהגיעו למקום השלישי. השינוי היחיד בשיטת הטורניר היה שינוי בשיטת הניקוד. לראשונה הוענקו 3 נקודות על ניצחון, בניגוד לשתי נקודות בעבר. שיבוץ שונה של שלבי הנוק אאוט יצר מצב שבפעם השנייה בהיסטוריה (הקודמת ב-1982) נבחרות שנפגשו בשלב הבתים (ברזיל ושוודיה) התמודדו שוב בחצי הגמר. במונדיאל זה הוגדל ייצוגה של יבשת אפריקה לשלוש נבחרות לעומת שתיים במונדיאל 1990. המקום הנוסף של אפריקה, שהוענק לה בעקבות הצלחתה של קמרון שהגיעה לרבע הגמר ב-1990, נגרע מהמיכסה של אירופה שירדה מ-14 ל-13 נבחרות. ארבע נבחרות ערכו הופעת בכורה במפעל: רוסיה (הופעה ראשונה כנבחרת עצמאית לאחר פירוק ברית המועצות), ניגריה, יוון וערב הסעודית. האחרונה הצליחה לעלות לשמינית הגמר והפכה לנבחרת השנייה מאסיה (אחרי קוריאה הצפונית ב-1966) שעלתה לשלב השני. שחקן נבחרת רוסיה, אולג סלנקו, שבר את שיא ההבקעות לשחקן במשחק אחד במונדיאל, כשהבקיע חמישה שערים במשחק אחד לרשת נבחרת קמרון (במשחק ניצחה רוסיה 6:1). במשחק זה נקבע שיא נוסף, כאשר רוז'ה מילה מקמרון הפך לשחקן המבוגר בתולדות המונדיאל בגיל 42, ואף כבש את שער הניחומים לנבחרתו. סלנקו התחלק בתואר מלך השערים עם חריסטו סטויצ'קוב מבולגריה, עם 6 שערים לכל אחד. בולגריה הייתה הנבחרת המפתיעה בטורניר. לאחר שלא השיגה אף ניצחון ב-15 משחקים בהופעותיה הקודמות במונדיאל, היא הצליחה להגיע עד חצי הגמר, כאשר ברבע הגמר הדיחה את גרמניה, מחזיקת הגביע ב-1990. ארגנטינה, שהייתה הפיינליסטית ב-1990 ומחזיקת הגביע 4 שנים קודם לכן, הודחה על ידי רומניה בשלב שמינית הגמר. עוד קודם לכן נתפס כוכב ארגנטינה, דייגו ארמנדו מרדונה, בבדיקת סמים והורחק מהטורניר, מה שגרם לסיום הקריירה שלו. רומניה, שהגיעה לראשונה בתולדותיה לרבע הגמר, הודחה בשלב זה בבעיטות הכרעה על ידי שוודיה, שהגיעה לחצי הגמר לראשונה מאז 1958. אירוע טרגי היה קשור במונדיאל זה. שחקן נבחרת קולומביה, אנדרס אסקובר, שכבש שער עצמי במשחק נגד ארצות הברית, נרצח מספר ימים לאחר שחזר לארצו. מקורות טוענים שהרוצח, שירה באסקובר שישה כדורים, צעק "גול" לאחר כל ירייה. המשחקים נערכו בתשע ערים שונות, בכל אצטדיון היו לפחות 53,000 מושבים. האצטדיון הבולט היה רוז בול שבפסדינה, שבו נערכו שמונה משחקים. אצטדיון סילברדום בפונטיאק היה האצטדיון המקורה הראשון בתולדות המונדיאל. כל זמני המשחקים הם לפי שעון ישראל ערך מורחב – גמר מונדיאל 1994 נבחרת הטורניר: מדיה וקבצים בנושא מונדיאל 1994 בוויקישיתוף נתונים מלאים על הטורניר עוזי דן, הגביע הרביעי של ברזיל בגמר שלא השאיר טעם של עוד, באתר הארץ, 16 באפריל 2010
אומברטו בוצ'וני

אומברטו בוצ'וני (באיטלקית: Umberto Boccioni;‏ 19 באוקטובר 1882 – 16 באוגוסט 1916), צייר ופסל איטלקי. אומברטו בוצ'וני הוא האמן החשוב ביותר של התנועה הפוטוריסטית. בעבודותיו ניתן לזהות בבירור את קווי החשיבה ואת העקרונות המנחים של הזרם הפוטוריסטי. נולד ברג'ו די קלבריה שבדרום איטליה. בשנת 1910 פרסם בוצ'וני יחד עם אמנים נוספים את ה"המניפסט הטכני של הציור הפוטוריסטי". מטרת המניפסט הייתה לעודד את הכוחות המניעים את סמלי הטכנולוגיה המודרנית: כוח, אלימות, תנועה ומהירות. בשנת 1912 התוודע בוצ'וני לראשונה אל הקוביזם, שרווח בפריז. סגנון זה העשיר את אוצר הדימויים הצורניים שלו, ובעקבות כך נוצר סגנונו האופייני, המתאר צורות מופשטות למחצה באמצעות קווים ומשטחים המגדירים בעת ובעונה אחת את הנושא ואת התנועה שלו בחלל. גם בתחום הפיסול היו לבוצ'וני חידושים רבים: החל בשילוב בין חומרים שונים ועד להצעות ליצירת פסלים ממונעים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס בוצ'וני לצבא והוצב ביחידה סמוך לוורונה; הוא נהרג כאשר נפל מסוסו בעת אימון ונקבר בבית הקברות המרכזי בוורונה (Cimitero Monumentale di Verona). "מהומות בגלריה" - 1909 (ציור) "העיר מתעוררת" - 1910 (ציור) "רעשי הרחוב חודרים אל הבית" - 1911 (ציור) "מאטריה" - 1912 (ציור) "התפתחות של בקבוק בחלל" 1912 (פסל) "אטיגרציוזו" (1913), פסל "צורות מיוחדות של התמשכות בחלל" 1913 (פסל) "הדינמיקה של סוס המירוץ" 1914–1915 (פסל) דייוויד פייפר (עורך), אנציקלופדיה לאמנות הציור והפיסול, ירושלים: כתר, (1984) מדיה וקבצים בנושא אומברטו בוצ'וני בוויקישיתוף אומברטו בו'צ'וני בארטיצקלופדיה אומברטו בוצ'וני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אומברטו בוצ'וני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אומברטו בוצ'וני, באתר MusicBrainz (באנגלית) אומברטו בוצ'וני, באתר Discogs (באנגלית)
שרק לנצח

שרק לנצח (באנגלית: Shrek Forever After) הוא הסרט הרביעי בסדרת הסרטים "שרק" של דרימוורקס הנפשה. הסרט שודר לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק ב-21 באפריל 2010. הסרט יצא לאקרנים ב-21 במאי 2010 בארצות הברית והוקרן גם בגרסת תלת־ממד. בישראל יצא הסרט לאקרנים ב-1 ביולי 2010. הסרט בוים על ידי מייק מיטשל ונכתב בידי טים סאליבן. בנובמבר 2011 יצא הסרט "החתול של שרק", סרט ספין אוף לסדרת הסרטים בהשתתפותו של החתול במגפיים. הסרט מתחיל בהבזק לעבר של עוץ לי גוץ לי ללילה בו שרק הציל את פיונה מהמגדל. בהבזק הוא מתאר כיצד כמעט חתם על חוזה עם הוריה של פיונה, המלך והמלכה, לפיו הוא יסיר את הקללה מפיונה ויקבל מידיהם את הממלכה בתמורה. כאשר הסרט חוזר לזמן הווה, אנו למדים ששרק הפך לאיש משפחה אשר התרגל לחיי הבית והשגרה. במסיבת יום הולדת של אחד מילדיו הוא יוצא משלוותו ומביע רצון לחזור להיות עוג "אמיתי" ולקבל את חייו הקודמים בחזרה, כל זאת בשעה שעוץ לי גוץ לי מאזין לו בסתר. עוץ לי גוץ לי מרמה את שרק על מנת לשכנע אותו לחתום על חוזה בו הוא זוכה להיות "עוג ליום אחד" ומוותר על יום אחד מחייו. שרק מסכים לחתום לאחר שעוץ לי גוץ לי נותן לו את הרושם שהיום שיקבל בתמורה אינו משמעותי. בעקבות כך שרק מוצא את עצמו במציאות חלופית בה עוץ לי גוץ לי חתם על החוזה עם הוריה של פיונה והוא שולט בממלכה, כל העוגים חיים תחת שלטונו המרושע וחמור והחתול במגפיים מעולם לא פגשו אותו. שרק, שלא מבין את פשר המציאות המעוותת, מצליח להגיע אל עוץ לי גוץ לי ומבין שכשהוא ויתר באמצעות החוזה על יום מחייו, הוא ויתר על יום היוולדו, ולכן בזריחת היום שלאחר מכן, הוא יעלם מן העולם. שרק, באמצעות עזרתו של חמור, מגלה שהדרך היחידה לבטל את החוזה היא נשיקת אמת. הוא וחמור מגיעים אל הטירה בתקווה למצוא את פיונה, אך מגלים שהיא כבר לא שם. הם מוצאים עצמם מגיעים למחתרת של העוגים ופוגשים בפיונה שמנהיגה את המרד. במציאות החלופית החתול במגפיים השמין ונהיה עצל, והוא החתול של פיונה. היא אינה מזהה את שרק והוא מנסה להתקרב אליה ולשכנע אותה לנשקו, על מנת לשבור את הקללה. לאחר שפיונה מנשקת את שרק לא קורה כלום מפני שזוהי לא נשיקת אמת, הרי שפיונה לא מכירה את שרק ואינה אוהבת אותו. לקראת סוף הסרט, העוגים מבצעים את המהפכה ומדיחים את עוץ לי גוץ לי מהשלטון, אך זה מאוחר מדי והשמש כבר עולה. שרק מתחיל להיעלם וכמעט נעלם לגמרי, אך פיונה מנשקת אותו בשנית וגורמת לחוזה להתבטל. בסוף הסרט, שרק חוזר לאותה נקודה במסיבת יום ההולדת של ילדיו. מדיה וקבצים בנושא שרק לנצח בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שרק לנצח (באנגלית) "שרק לנצח", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שרק לנצח", באתר נטפליקס "שרק לנצח", באתר AllMovie (באנגלית) "שרק לנצח", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שרק לנצח", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "שרק לנצח", באתר Metacritic (באנגלית) "שרק לנצח", באתר אידיבי "שרק לנצח", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "שרק לנצח", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) שרק לנצח, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ארז דבורה, ירוק בחוץ, רקוב בפנים, באתר ynet, 2 ביולי 2010 יוני בינרט, עסק ירוק: ביקורת על "שרק לנצח", באתר nrg‏, 4 ביולי 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
EGNOS

EGNOS (ראשי תיבות באנגלית: European Geostationary Navigation Overlay Service) היא מערכת שמפעילות סוכנות החלל האירופית, הנציבות האירופית ו-EUROCONTROL לשיפור הדיוק של לווייני הניווט של המערכות GPS, GLONASS ו-Galileo. המערכת כוללת משיבים ייעודיים על שלושה לוויינים גיאוסינכרוניים ומרשת של תחנות ייחוס קרקעיות (RIMS), המשרתים את אירופה, והיא מסוגלת להעלות את דיוק המקלטים פי 10, לרמת דיוק של מטר וחצי. מערכת EGNOS פתוחה לשימוש הציבור באופן חופשי וללא תשלום. נתוני התיקון משודרים על תדר ה-GPS ונדרש מקלט GPS שמאפשר שימוש ב-EGNOS. הבעלות על EGNOS הועברה לנציבות האירופית ב-1 באפריל 2009. חנוכת השירות הרשמית התקיימה ב-1 באוקטובר 2009. מערכת הסיוע לנחיתת מטוסים הפכה להיות זמינה ב-2 במרץ 2011. ישראל הצטרפה לפרויקט בינואר 2016, עם הקמת תחנת יחוס ראשונה בקמפוס הטכניון. המערכת כוללת מקטע חללי וקרקעי, המשולבים לכדי מערכת אחודה. המערכת עושה שימוש בשלושה לוויינים גיאוסטציונריים המכסים אזור נרחב באירופה, המזרח התיכון ואפריקה. בכל לוויין משיב (טרנספונדר) מיוחד המוקדש למערכת. מהלוויינים משודר המידע על תדר לווייני ה - GPS הנקלט במכשירים אזרחיים נפוצים, בלא צורך בחומרה נוספת לקליטתו. למערכת כ-40 תחנות קרקע המרכזות ומעבדות את נתוני הבקרה ומכינות אותן לשידור מיידי. המערכת מורכבת מתחנות קליטה וייחוס דיפרנציאלי המכונות RIMS‏ (Reference & Integrity Monitoring Stations). תחנות הייחוס הקרקעיות מצוידות במקלטי GPS מיוחדים ושעונים אטומיים לביצוע ניטור רציף של שידורי ה-GPS וחישוב התיקונים הנדרשים לשם שיפור הדיוק. מערכות שידור משדרות את הנתונים אל לווייני התקשורת של המערכת והם בתורם משדרים את הנתונים למשתמשי הקצה. אתר EGNOS באתר סוכנות החלל האירופית מסמכים טכניים על המערכת אסף גולן, שדרוג משמעותי בשירותי ה-GPS בישראל, 13/1/2016, באתר nrg
פעולת פורט סעיד

האם התכוונתם ל... מבצע תושייה – מבצע ישראלי שנערך בחודש נובמבר 1956, להעלאת יהודים מפורט סעיד ופורט פואד שבמצרים לישראל פעולת פורט סעיד (1967) – פשיטה של שייטת 13 של חיל הים הישראלי על נמל פורט סעיד בלילה הראשון של מלחמת ששת הימים מבצע ליידי – פשיטה של שייטת 13 של חיל הים הישראלי על נמל פורט סעיד במלחמת יום הכיפורים