laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טרויקה

טרויקה היא מיני סדרת דרמה קומית המשודרת בערוץ הוט 3. שודרה לראשונה ב-8 באוגוסט 2010. הדמויות בסדרה מדברות ברוסית ובעברית והיא צולמה במוסקבה, תל אביב, רמלה ובנגב. טרויקה: טריו, מושג המתייחס לאופן מסורתי רוסי, לרתימת שלושה סוסים לכרכרה. כל אחד מהסוסים מוביל את הכרכרה כאשר זו פונה לכיוונו. מבנה זה מאפשר חלוקת כוחות שוויונית בין הסוסים להשגת מהירות רכיבה גבוהה במיוחד. — משפט הפתיחה של הסדרה העלילה סובבת סביב שלושה חברים (מישה, אדיק וז'ורה) בני 30 המחפשים אחרי דמות מסתורית בשם זויה בתל אביב, ברמלה ובמדבר, אליהם מצטרף, לבסוף, חבר עבר רביעי (דניס). יחדיו יצאו להרפתקות שיעלו זכרונות מן העבר. מישה (הנרי דוד) - איש עסקים מצליח בן 30 שמתגורר במוסקבה. הוא אמור היה להינשא לבת זוגו ורוניקה, אך בדרכו להציע לה נישואין קיבל שיחת טלפון מזויה, והחליט להמריא לתל אביב ולחפש אותה. אדיק (פיני טבגר) - בן דודו של מישה. אדיק הוא מובטל בן 30. זויה היא בת זוגו. היא ברחה מהבית לאחר שהכה אותה, והוא יצא לחיפושים אחריה יחד עם מישה. ז'ורה (ויטלי ווסקובויניקוב) - ז'ורה התחיל לעבוד כשוטר, אך התפטר מהמשטרה לאחר שהכה אסיר וכמעט הרג אותו. הוא הצטרף לחיפושיהם של מישה ואדיק לאחר שרב עם אשתו, לינה. ורוניקה (אנה סטפן) - בת זוגו של מישה והנכדה של הבוס שלו. אוליגרך (ארמן ז'יגרחניאן) - אוליגרך המעסיק את מישה. נכדתו היא ורוניקה. ז'יגרחניאן הוא שנתן למישה טבעת וביקש ממנו להציע נישואין לוורוניקה. דניס (לאון נונין) - חבר של ז'ורה, מישה ואדיק שהקשר ביניהם התנתק. דניס התמכר לסמים, ומישה רשם אותו למכון גמילה. אבי שלונסקי (אלון דהן) - איש עסקים ממולח שמנסה, ללא הצלחה, לסחוט את מישה כדי להשיג איש קשר קזחי. איליה (ולדימיר פרידמן) - אביו של מישה, המתגורר במדבר. לינה (אנה בראגר) - אשתו של ז'ורה. לאחר שגילתה שכבר אינו עובד כשוטר, רבה איתו, מה שהוביל להצטרפותו למסע החיפושים של מישה ואדיק. האתר הרשמי של הסדרה, באתר ynet ערן בר-און, ישראלי, דבר רוסית!, באתר ynet, 4 באוגוסט 2010 הפקה עצמית‏, "יש גזענות בארץ": ראיון עם להקת DooLee, באתר וואלה, 5 באוגוסט 2010
גזית (כתב עת)

גזית היה ירחון לאמנות ולספרות, "במה ליצירת אמנותית-ספרותית ולמחשבה חופשית", לפי הגדרתו בשער כל אחד מגליונותיו. את כתב העת ייסד גבריאל טלפיר (יוסף וונדרמן) בשנת 1931. הירחון יצא באופן סדיר כל חודש משנת 1932 עד 1982 (למעט תקופה קצרה במחצית השנייה של שנות השלושים). במשך שנים ארוכות היה זה כתב העת העברי היחיד שהיה מוקדש לאמנות פלסטית. בגליונות גזית התפרסמו מאמרים בתולדות האמנות, בתיאטרון ובאדריכלות, ניתוחים מוזיקליים של יצירות, ביקורת ציור ופיסול הן מערביים והן מדרום-מזרח אסיה, הודו ויפן, מונוגרפיות קצרות של אמנים, בייחוד של יוצרים ארץ-ישראליים ויהודים, וכן סיפורים, שירה ותרגומים מהספרות היוונית-רומית. כתב העת הכיל הדפסות איכותיות יחסית (בשחור-לבן) של יצירות אמנות פלסטית, תצלומי מבנים אדריכליים ותפאורות תיאטרון. אחת ממגמותיו הראשוניות של כתב העת הייתה לאשרר את מקומה של האמנות ביהדות והצדקת העיסוק בה בארץ ישראל ("אמנם לפנים הייתה זו [האמנות] נראית כסתירה לרוח האומה... אך כעת היא חדלה מלהיות אידיאל לבד, אידיאל שהנהו מנת חלקם של זרים, היושבים באהלי יפת. לא מעבר לתחום פרושות יריעותיה, כי אם תוך תוכנו.") לרגל יובל "גזית" ושבעים שנה לתל אביב, כתב שלמה להט, ראש עיריית תל אביב-יפו, לטלפיר כי אינו יכול לתאר לעצמו את העשייה האמנותית והתרבותית המקורית בעיר ללא כתב העת וללא עבודתו המסורה. מדיה וקבצים בנושא גזית בוויקישיתוף מפתח גליונות "גזית" ג. טלפיר, דברים בפתח הגיליון הראשון נדפס בחוברת המיוחדת "גיליון היובל" של "גזית" שיצאה לאור ב-1984
לבי במזרח

"לִבִּי בְמִזְרָח" הוא שיר עברי מאת הפילוסוף, הרופא והמשורר היהודי-ספרדי רבי יהודה הלוי, והוא מן השירים הבולטים בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד. השיר הוא שיר כיסופים לארץ ישראל והוא שייך לקבוצת שירי ציון, אחת מן הקבוצות המקוריות ביותר בשירת החול העברית בספרד. שירי ציון משקפים לא רק געגועים עזים לציון אלא גם תהליך נפשי רוחני ממושך שהגיע לבשלות במסע אל הארץ הנכספת. השיר נלמד בבתי הספר בישראל ומופיע במבחני הבגרות. פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: ניסוח לא אינציקלופדי. הדובר בשיר נדר לעלות לארץ ישראל. הוא מעלה קושי גאוגרפי ("אני בסוף מערב") וקושי פוליטי, המאבק בין הנוצרים ("חבל אדום") למוסלמים ("כבל ערב"). בשיר ניגודים רבים שמטרתם להביע את סערת הרגשות בה נמצא המשורר, משום שהוא נמצא במערב (בספרד), אך מתאווה להיות במזרח, בארץ ישראל. מעיון בשירו עולה אירוניה על שירושלים החליפה בעלים אך לא חזרה לבעליה האמיתיים. געגועיו העזים והקונפליקטים הנפשיים בהם נמצא המשורר, אף מקשים עליו מלחוות הנאה גופנית מטעמו של האוכל. המשורר מוסיף כי היה מעדיף לעזוב את כל הטוב שבספרד, רק בשביל לראות את עפר הדביר של בית המקדש החרב. בית זה בשיר הוא דוגמה כיצד לאורך כל הדורות ייצג בית המקדש החרב, בתודעה היהודית ובספרות היהודית, את התקופות בהם עמד על מכונו. המקדש מהווה סמל לגעגועי העם לארץ ישראל. שיר זה נכתב כאשר יהודה הלוי נמצא עדיין בספרד ("אנוכי בסוף מערב"). אבי שגיא מציין בספרו בהתייחסו לשיר של הלוי ובציטוט ג'ונתן סמית, כי בית הוא נוסטלגיה. בית אינו בהכרח המקום שבו חי האדם אלא המקום שבו אצורים זכרונותיו ותשוקותיו. בשיר מובאות שתי שאלות רטוריות שמטרתן הבעת הכמיהה והתסכול שחש המשורר: 1. “איך אטעמה את אשר אוכל ואיך יערב?” – איך אוכל לטעום את האוכל ושהוא יערב (יהיה טעים) לי? 2. “איכה אשלם נדריי ואסריי, בעוד/ ציון בחבל אדום ואני בכבל ערב?” – איך אעמוד בהבטחתי לעלות לציון? בשאלה הרטורית השנייה ניתן לזהות גלישה של המילים במשפט. השיר קצר אך כולל אמצעים רטוריים רבים: אקרוסטיכון - (האות הראשונה בכל בית מהמילים: לבי, איכה, יקל, מצטרפות: לא"י-לארץ ישראל) - המשורר משתמש באמצעי רטורי זה כדי להוסיף למילים המופיעות בשיר - להדגיש את רצונו העז להיות בארץ זבת חלב ודבש. חרוז מבריח - "רב". גם כאן, יהודה הלוי משתמש באמצעים רטוריים כדי להדגיש את רצונו הרב להיות בארץ ישראל. צימודים - מערב-יערב, נדריי-אסריי, חבל-כבל, יקל-יקר. אמצעים נוספים: מטפורה: "לבי במזרח", אנאפורה: איך, איכה, רמז למגילת איכה, קינה על חורבן המקדש, שיבוצים והרמזים מקראיים נוספים: תהילים ק"ג 12 "כרחוק מזרח ממערב". פירושי פרנץ רוזנצווייג לתשעים וחמישה משירי רבי יהודה הלוי, תרגום: מיכאל שורץ, הוצאת מאגנס, 2011, הפרק "לבי במזרח ואנכי בסוף מערב", עמ' 319–320. מידע על היצירה "לבי במזרח" באתר מיוזיק בריינז מילות השיר "לבי במזרח" והאזנה לו באתר זמרשת מכבל ערב (לבי במזרח), באתר פרויקט בן-יהודה ישראל לוין, מדור ט, יהודה הלוי: שירים - שירת תור הזהב בספרד, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב ההוצאה לאור, 2007, ספרות מופת עברית, עמ' 253–260 בן שמאי ברכה, מערך שעור בספרות לשיר "לבי במזרח", קשר עין 260, ארגון המורים, 2016, עמ' 28-32 מרדכי נאור, ירושלים עיר ועם: מדוד המלך עד ימינו, ירושלים, תל אביב: יד יצחק בן צבי, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תשנ"ה, עמ' 119 חגי רוגני, שביעי, מול הכפר שחרב: השירה העברית והסכסוך היהודי ערבי 1929–1967, חיפה: הוצאת פרדס, 2006, עמ' 204 אבי שגיא, שלישי, מול אחרים ואחרות: אתיקה של הנסיגה הפנימית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2012, עמ' 133
מבצר ביסטון

מבצר ביסטון (באנגלית: Beeston Castle) הוא מבצר מימי הביניים במחוז צ'שייר שבאנגליה. מבצר ביסטון נבנה בשנת 1220 על ידי רנולף דה בלונדוויל, רוזן צ'סטר השישי, לאחר חזרתו לנחלתו ממסעי הצלב. בשנת 1237 עבר המבצר לידי הנרי השלישי, מלך אנגליה ושימש את הכתר האנגלי עד למאה ה-16 אז נחשב המבצר כחסר חשיבות צבאית. למרות זאת המבצר שימש, שוב, כמעוז צבאי במהלך מלחמת האזרחים האנגלית ובמהלכה, בשנת 1646, נהרסו חלקים ממנו על ידי צבאותיו של אוליבר קרומוול. האתר ננטש ובמהלך המאה ה-18 שימש כמחצבה. כיום האתר נמצא בבעלות מועצת המורשת האנגלית וקיבלה מעמד של מונומנט רשום ובניין רשום. בוני מבצר ביסטון נמנעו מבניית מגדל עוז והסתמכו על חוסנו הטבעי של האתר והמאסיביות של חומותיו. המבצר תוכנן על בסיס המצודה הקונצנטרית שמקורה במבצרים הצלבניים של סוף המאה ה-12. מערכות המגן של המבצר היו בנות 2 חלקים נפרדים, טירה פנימית על פסגת הגבעה שמדרונות תלולים משלושת צדדיה וחפיר עמוק מהצד הרביעי בודדו אותה מסביבתה. טבעת ההגנה החיצונית נבנתה על השיפולים של התל, צורתה ריבועית והיא מורכבת מחומה שעובייה 2 מטרים ושער אדיר ממדים שמסביבו נחפר חפיר עמוק. החומה נבנתה בשיטה הצלבנית של בניית "קליפה חיצונית" ומילוי של עפר ושברי אבנים, מגדלים שצורתם חצי מעגל כצורת האות הלועזית D, שהוו חידוש בבניית טירות באנגליה ומקורם אף הוא במבצרים צלבנים. המגדלים נבנו על מנת לאפשר שליטה באש לאורך קו החומות. במבצר לא נבנו קמרונות או מבני אבן קבועים לחיל המצב וההשערה היא כי תושביו התגוררו במבני עץ בחצר החיצונית. ישנן עדויות לכך שהמבצר נבנה במקומה של התיישבות מתקופת הברזל, כאשר הגבעה עליה נבנה המבצר שימשו למבצר גבעה מהתקופה. שער מבצר ביסטון בשנת 1816 מבצר ביסטון, ציור משנת 1816. מבט על מבצר ביסטון מכביש הגישה. חומות מבצר ביסטון. כוכב הירדן מצודה מדיה וקבצים בנושא מבצר ביסטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מבצר ביסטון (באנגלית)
לוטה בוויימאר

"לוטה בוויימאר" (בגרמנית: Lotte in Weimar) הוא רומן היסטורי משנת 1939 מאת הסופר הגרמני תומאס מאן, חתן פרס נובל לספרות. הרומן מציג את חייו של הסופר הגרמני הדגול יוהאן וולפגנג פון גתה לעת זקנה. מאן מיזג בכתיבתו מצורת הכתיבה של גתה כאמצעי לשמירת רוח הזמן של תקופת המאה ה-18. ברומן מתאר מאן את ביקורה האמיתי מ-1816 של שרלוטה (לוטה), האישה שימשה השראה לכתיבת "ייסורי ורתר הצעיר", אצל גתה, לעת זקנתם של השניים. מתוך המונולוגים והשיחות המסוגננים בקפידה רבה מצטיירת דמותו של האמן בימי זקנותו, כשדרך חייו קרבה לקצה. לוטה (שרלוטה) קסטנר לבית בוף מגיעה לוויימאר ומשתכנת, היא ובתה, בבית המלון "הפיל" שבעיר. המלצר מאגר מגלה שהמתארחת היא "לוטה של ורתר"; אישה בשנות השישים - אהבתו של גתה מימיי עלומיו. ברושם אהבתו, כתב גתה את רומן המכתבים "ייסורי ורתר הצעיר", שהצלחתו הספרותית הקנתה לו שם עולם. מאז הייתה שרלוטה בוף, היא לוטה של ורתר, לדמות ספרותית בעודה בחיים. הידיעה על בואה פושטת בוויימאר במהירות, וברושם המאורע מתחיל קהל רב להתאסף לפני בית המלון. לוטה מתכננת לעזוב את בית המלון, אך ביקורים תכופים, בזה אחר זה, של אישים שונים, מונעים ממנה מלהגשים את תוכניתה. השיחות שבינה לבין מבקריה הן עיקר הספר. מבקרים אצלה ציירת אנגלייה, תיירת בינלאומית, שהתחביב שלה הוא לרכוש לפנקס הציורים שלה את אישיה הדגולים של התקופה ואת חתימותיהם; ד"ר רימר, מזכירו של גתה; אדילה שופנהאואר, אחותו של הפילוסוף ארתור שופנהאואר (שהיה מקורב מאוד לגתה); ואוגוסט פון גתה, בנו יחידו של המשורר, המביא עמו גם את הזמנת אביו. לבסוף מגיעה לוטה, בכל זאת, אל בית אחותה, בזמן שהקורא מתוודע על ידי מונולוגים פנימיים של גתה להרגליו, לסדרי ביתו וליחסו לחיים ולאמנות. מונולוג זה מהווה את אחד השיאים במכלול יצירתו של תומאס מאן. לוטה מוזמנת אל ביתו של גתה, יחד עם אחותה וגיסה וחוג ידידים אינטימי של המשורר. קבלת הפנים, הסעודה, שיחות השולחן, פגישתם של לוטה וגתה בזקנתם מהוות את אחד השיאים שביצירה. בפגישה הזאת, הרשמית כמעט - בכיבוש כל רגשנות וכל אינטימיות - לא הגיעו לוטה וגתה לידי שיחה אישית - והדבר היה לאכזבה גדולה ללוטה. אך גתה יזם עוד פגישה אחרונה, במרכבתו, לעת לילה. ושיחה זו, שנתרקמה אז בין שניהם, הייתה כעין המשך וגשר מימי הצעירות אל ההווה השונה מהם מאוד. מעל הגשר הזה השקיפו שניהם יחדיו אל נהר הזמן שזרם מתחת, אליו ואל שתי גדותיו. יוהאן וולפגנג פון גתה, 1828 שרלוטה בוף, 1785 אוגוסט גתה, בנו של גתה, בצעירותו ד"ר רימר, עוזרו של גתה הרומן עובד לסרט בגרמנית בידי הבמאי אגון גינטר בשנת 1974 בכיכובה של לילי פלאמר כלוטה. תרגום ראשון הופיע בהוצאת ספרית פועלים בשנת 1954 בתרגומו של מרדכי אבי-שאול. תרגום זה זכה בפרס טשרניחובסקי לשנת תשי"ז. תרגום שני נעשה על ידי צבי ארד ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1986. ברוך קורצווייל, מסכת הרומן והסיפור האירופי, עמ' 213–275. הוצאת שוקן, תל אביב, 1973 (מהדורה חדשה) יונתן כהן, כפעם בפעם - מחקר ביצירות תומאס מאן, תג הוצאה לאור, 1997. ישראל משה, על תומאס מאן: "לוטה - בוויימר", אורלוגין, 12: 184–193, 1956. מדיה וקבצים בנושא לוטה בוויימאר בוויקישיתוף כריכת המהדורה הראשונה, 1939 לוטה בוויימאר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שמואל הוגו ברגמן, האיש הגדול, דבר, 9 במאי 1941 מתי מגד, תומאס מאן וגיטה, על המשמר, 30 ביולי 1954, המשך מתי מגד, תומאס מאן וגיטה, על המשמר, 6 באוגוסט 1954, המשך יואל ניר, יסורי ורתר הזקן, כותרת ראשית, 24 בדצמבר 1986, המשך פרס־טשרניחובסקי לי. כהן, לר. אבינועם ולמ. אבי־שאול, דבר, 6 במרץ 1958
טירת דובר

טירת דובר היא מבצר מימי הביניים שנבנה בדובר שבמחוז קנט באנגליה בנקודה הגאוגרפית הקרובה ביותר ליבשת אירופה ולצרפת, והיא נמצאת במרחק של 34 קילומטרים מנמל קאלה שבצרפת. מיקומה הפך אותה לבעלת חשיבות אסטרטגית ראשונה במעלה וזיכה אותה בשם "המפתח לאנגליה". בתקופה הרומית שימשה דובר כמוצב של האימפריה הרומית בשם "פורטוס דובריס" - "שער דובר" (Portus Dubris), והייתה עיר נמל עיקרית של ה"צי הבריטי הרומאי" (Classis britannica). הרומאים בנו מגדלור במקום בו נמצאת טירת דובר, אשר נשמר עד ימינו. לאחר קרב הייסטינגס נכבשה הטירה על ידי כוחות נורמנים בהנהגת ויליאם הכובש מידי חיל המצב האנגלי (סקסוני) ומבניה הועלו באש. טירה חדשה בסגנון התל וחצר (אנגלית: "motte and bailey" ) הנפוץ אצל הנורמנים נבנתה באתר. הטירה נבנתה מחדש בתקופת שלטונו של הנרי השני, מלך אנגליה, בתקופה זו נבנה מגדל עוז גדול ממדים, שהיה אחד מהאחרונים שנבנו, וסביבו מערכת הגנה כפולת חומות בסגנון המצודה הקונצנטרית שמקורה באדריכלות צבאית צלבנית ובדומה למבצר הצלבני המפורסם קראק דה שבלייה. מבחן האש הראשון של הטירה הגיע בשנת 1216 בעת מלחמת הברונים הראשונה. אז צר הצבא הצרפתי בראשות לואי השמיני, מלך צרפת על הטירה ולאחר קרבות עזים הצליחו הצרפתים לפרוץ את החומות ולחדור אל מגדל העוז. אולם יוברט דה בורג, מפקד הטירה הצליח להדוף את אנשיו של לואי, וחסם את הפרצה בחומה באמצעות גזעי עצים גדולים. לאחר שלושה חודשי מצור, הסיג לואי את כוחותיו, שב ללונדון והכריז על הפסקת אש, וזאת מבלי לכבוש את הטירה. בשנת 1642, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית נתפסה טירת דובר על ידי תומכי הפרלמנט הארוך, עובדה זו מנעה את הרס הטירה. בסוף המאה ה-18 במהלך המלחמות הנפוליאוניות שופצה המצודה וביצוריה נבנו מחדש על מנת להתאים אותה לאתגרים הצבאיים של התקופה. לטירה נוספה טבעת ביצורים חיצונית ובה עמדות תותחים. מגדל העוז הפך לפלטפורמה לתותחים, גגו הוסר וקמרונות נבנו במקומו, עליהם הוצבו עמדות תותחים כבדים. הגדלת חיל המצב הצריכה בנייה של מחנות צבא ומגורים, הפתרון נמצא בדמות מנהרות שנכרו בעומק של 15 מטרים מקצה המצוק והחיילים הראשונים עברו למגורים אלו בשנת 1803 ובשיאם אכלסו מגורים תת-קרקעיים אלו 2000 חיילים. מנהרות אלו, שננטשו לאחר תום המלחמות הנפוליאוניות, חזרו לשימוש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. תחילה שימשו המנהרות כמקלטים כנגד הפצצות ולאחר מכן כמפקדה תת-קרקעית שבמאי 1940 פיקחה על פינוי הצבא הבריטי מדנקרק. הטירה והמנהרות נמצאים בבעלות קרן המורשת האנגלית והאתר פתוח לציבור ומהווה מוקד משיכה לתיירים רבים. מפקדת ארטילריה במנהרות טירת דובר. מגדלור רומאי, המבנה העתיק בטירה. הקפלה במבצר דובר. מבט על ביצורי הטירה. טירת דובר. מדיה וקבצים בנושא טירת דובר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טירת דובר (באנגלית) טירת דובר, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) טירת דובר, ברשת החברתית פייסבוק טירת דובר, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
חסן אבו ליבדה

חסן אבו ליבדה (בערבית: حسن أبو لبدة; נולד ב-8 בנובמבר 1954) הוא מתמטיקאי וסטטיסטיקאי פלסטיני, מייסד הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה. כיהן כשר העבודה והרווחה וכשר הכלכלה בממשלת הרשות הפלסטינית. בשנת 1979 סיים אבו ליבדה תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת ביר זית, בשנת 1981 סיים תואר שני במתמטיקה וסטטיסטיקה מאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, בשנת 1986 עשה תואר שני בסטטיסטיקה יישומית באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית ובשנת 1988 סיים דוקטורט בביוסטיסטיקה מאוניברסיטת קורנל בארצות הברית. הוא שימש כמרצה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטאות ביר זית וקורנל. בשנת 1993 ייסד את הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (המקבילה הפלסטינית ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה הישראלית) והיה הנשיא שלה עד לשנת 2005. בין השנים 2003 ל-2005 כיהן תחת אחמד קריע כחבר קבינט. כמו כן ליבדה היה חבר באספה הלאומית הפלסטינית. בפברואר 2005 מונה לתפקיד שר העבודה ושר הרווחה הפלסטיני. במהלך כהונתו פעל למען חרם כנגד מוצרים מההתנחלויות והפסקת עבודת פלסטינים בהתנחלויות ישראליות. בשנת 2010 פרסם מאמר דעה בידיעות אחרונות תחת הכותרת "החרמת מוצרי ההתנחלויות – לא נגד ישראל", בו הוא מסביר לציבור הישראלי את מניעי החרם. בשנת 2011 הוא הודח מתפקידו בממשלה הפלסטינית, והואשם בהפרת אמונים, הונאה, סחר במידע פנים ומעילה בכספי ציבור. אבו ליבדה הוא משורר וסופר חובב ופרסם שני ספרי שירה ושני ספרי סיפורים קצרים. הוא נשוי ואב לשני בנים ושתי בנות. ב-1997, במהלך מפקד האוכלוסין הפלסטיני הראשון המשמש בסיס לכל עדכוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה מדי שנה, הצהיר אבו ליבדה, מנהל הלשכה דאז: In my opinion, it is as important as the intifada ... It is a civil intifada (בעברית: "לדעתי, מפקד האוכלוסין חשוב כמו האינתיפאדה... זוהי אינתיפאדה אזרחית") בפברואר 1998 הודה אבו ליבדה במסיבת עיתונאים באל-בירה בעיוות נתוני המפקד: "פקדנו 325,000 אנשים המתגוררים מחוץ לאדמות פלסטין זה יותר משנה." ב-2017, התייחס אבו ליבדה לדבריו אלו בריאיון לגלי צה"ל במסגרת כתבה שעניינה העדר נתוני אמת מוחלטים על מספר הפלסטינים בין הים לירדן: "חס וחלילה. לא שיחקנו עם הנתונים. דמוגרפיה היא לא עניין שהפלסטינים משתמשים בו כדי להשיג מדינה...יכולות להיות לכך השלכות כואבות באספקט הכלכלי. כוונתי לומר שאם הייתי ישראלי הייתי מאוד מודאג מהסיטואציה הדמוגרפית הפלסטינית". מדיה וקבצים בנושא חסן אבו ליבדה בוויקישיתוף תני גולדשטיין, שר פלסטיני: מחרים התנחלויות, רוצה שת"פ כלכלי, באתר ynet, 7 ביוני 2010 קורות חיים PA Economy Minister Charged with Corruption‏, 29 בנובמבר 2011, ג'רוזלם פוסט (באנגלית) בין השאר אודות מספר הפלסטינים בין הים לירדן New York Times, 11.12.1997 Palestinian Demographic Manipulation, יורם אטינגר, 26 ביולי 2016. דיווח מודיעיני לפיו הרשות הפלסטינית מנפחת נתוני אוכלוסין בספירת תושבי חו"ל: [1] כמה פלסטינים יש? מלחמת הילודה הישראלית, ישי שנרב, גלי צה"ל, 6.2.17
יסוהירו נקסונה

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא נקסונה. יָסוּהִירוֹ נָקַסוֹנֶה (ביפנית: 中曽根康弘;‏ 27 במאי 1918 – 29 בנובמבר 2019) היה פוליטיקאי יפני, שכיהן כראש ממשלת יפן בין השנים 1982–1987. נקסונה התבלט משנות ה-50 במפלגה הליברלית דמוקרטית של יפן, ומונה ב-1959 לתפקיד שר המדע של יפן. מ-1967 כיהן כשר התחבורה, מ-1970 כראש סוכנות ההגנה, מ-1972 כשר התעשייה והמסחר הבינלאומי, ומ-1981 כשר האדמיניסטרציה. ב-29 בנובמבר 1982 הפך לראש ממשלת יפן. הוא מונה לקדנציה שנייה ב-27 בדצמבר 1983, ולכהונה שלישית ב-22 ביולי 1986. במהלך חמש שנות כהונתו, פעל לשיפור היחסים עם ברית המועצות וסין, ונודע בשל יחסיו הקרובים עם נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, יחסים שזכו בתקשורת לכינוי "רון-יסו". מבחינת מדיניות פנים, נקסונה פעל רבות להפרטת חברות ממשלתיות, ותרם להשבת תחושת הלאומיות היפנית במהלך כהונתו וגם אחריה. נקסונה סיים את תפקידו ב-6 בנובמבר 1987, והוחלף על ידי עמיתו למפלגה, נובורו טקשיטה. שנה לאחר מכן התברר כי היה מעורב, יחד עם טקשיטה ופוליטיקאים בכירים רבים נוספים, בשערוריית Recruit שהסעירה את יפן. בתחילת 2010 העניק מספר ראיונות נרחבים לכלי התקשורת, בהם תקף את מדיניותו של ראש ממשלת יפן, יוקיו הטויאמה. נפטר בטוקיו ב-29 בנובמבר 2019, בגיל 101. מדיה וקבצים בנושא יסוהירו נקסונה בוויקישיתוף יסוהירו נקסונה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יסוהירו נקסונה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יפנים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלמה הכהן (מקובל)

הרב שלמה בן יהודה הכהן (סלוניקי, סביב ה'תק"י, 1750 - ירושלים, תמוז ה'תקפ"ז, 1827) היה רב, פוסק ומקובל בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. חיבר ספרים רבים, פירושים לספרי קבלה ולספר הרמב"ם וספר שו"ת. נולד לאביו ר' יהודה בסלוניקי. בשנים תקע"ח-תק"ף שימש כשד"ר ירושלים בערי טורקיה ויוון. רבי שלמה נחשב אחד המקובלים החשובים וספריו עמוקים ורחבים. אחד מחיבוריו החשובים הוא פירוש "שעת רצון" על ספר התיקונים של רבי שמעון בר יוחאי. חיבור זה עוסק בהתאמת סודות תורת האר"י עם התיקונים על ידי הסבר רחב המראה כיצד ניתן להבין את הרעיונות העמוקים של תורת האר"י מתוך המילים הפשוטות של התיקונים. פירוש זה הודפס בסוף ספרו של רבי חיים ויטאל "שער הכוונות". פירושו לכתבי האר"י "יפה שעה" הוא אחד מהפירושים המודפסים על גיליון ספרו של רבי חיים ויטאל "עץ חיים". בשמות ספריו כלל את המילה שעה העולה בגימטריה כשמו שלמה. בכמה מקומות הוא מצביע על רעיונות קבליים מסוימים שאין להבינם בכח השכל אלא רק על ידי קבלה איש מפי איש. במקום אחד כתב: "הונח בצריך עיון, ואני אומר כי לא עיון צריך שאם יעיין בה כל ימות עולם יעלה חרס בידו, כי אם קבלה נקבל ואם לאו אנו ליה וליה עינינו". נפטר בירושלים בתמוז ה'תקפ"ז ונטמן בהר הזיתים. בנו היה המקובל רבי יהודה הכהן מחבר הספר "אשמורת הבקר" על הזוהר הקדוש (סלוניקי תרי"ב) וספר "אהלי יהודה" על הרמב"ם (ירושלים תר"ג). מזל שעה, באתר היברובוקס, שאלוניקי תקע"ב (על הרמב"ם) יפה שעה, באתר היברובוקס, שאלוניקי תקע"ג (על כתבי האר"י) הוראת שעה, באתר היברובוקס, שאלוניקי תקע"ח (ביאור כוונת התפילה והמצוות על דרך הסוד) שעת הכושר, באתר היברובוקס, שאלוניקי תקע"ט (דרושים על סדר פרשות השבוע) שעת רצון, באתר היברובוקס, שאלוניקי תק"פ (על הזוהר ותיקונים) שו"ת שעות דרבנן, באתר היברובוקס, קושטא תקפ"ט (שו"ת) יפה שעה, באתר היברובוקס, ירושלים תרס"ב יפה שעה, ירושלים, הוצאת ישיבת "קול יהודה", הוגה וסודר על ידי הרב יהודה צבי ברנדויין 'אדרא רבה קדישא' עם פירוש הרב שלמה הכהן, באתר היברובוקס, הוצאת ישיבת שער השמיים, ירושלים תשל"ו ספרי הרב שלמה הכהן(הקישור אינו פעיל) (למכירה) קורות חייו באתר פרויקט השו"ת חכם שלמה הכהן, באתר "החכם היומי" שלמה בן יהודה כהן, דף שער בספרייה הלאומית בשערי הספרים הראשונים הוא מצוין כאדם חי. רק בשער הספר "שעות דרבנן" הוא נזכר כמי שכבר הלך לעולמו ראו: ש. ואענונו, אנציקלופדיה לחכמי טורקיה עמ' 546. על פי שערי ספריו יפה שעה חלק ח דף לט ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כדורגלן השנה באפריקה

תואר "כדורגלן השנה באפריקה" מוענק מדי שנה מאז 1970 לשחקן הכדורגל האפריקאי הטוב ביותר. מאז 1992 קונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF) בוחרת את השחקן ולא המגזין הצרפתי "פראנס פוטבול" שבחר את השחקן עד שנה זו. בשנת 2001 החלה הקונפדרציה להעניק פרס גם לכדורגלנית האפריקאית הטובה ביותר. * שחקנים בולטים עדיין פעילים כדורגלן השנה בעולם
אוביראטן ד'אמברוזיו

אוביראטן ד'אמברוזיו (בפורטוגזית: Ubiratan D`Ambrosio;‏ 8 בדצמבר 1932 – 12 במאי 2021) היה היסטוריון של המתמטיקה, ברזילאי, שנחשב למייסד גישת האתנומתמטיקה, מושג אותו טבע לראשונה בשנת 1985. ד'אמברוזיו, יליד סאו פאולו, למד מתמטיקה לתואר ראשון מאוניברסיטת סאו פאולו, ובשנת 1963 קיבל דוקטורט במתמטיקה מהאוניברסיטה. הוא לימד וחקר במספר אוניברסיטאות בארצות הברית, ביניהן אוניברסיטת בראון, אוניברסיטת מדינת ניו יורק, אוניברסיטת רוד איילנד ואוניברסיטת סטוני ברוק. בין השנים 1960 ל-1961 לימד באוניברסיטת ג'נובה שבאיטליה. בשנת 1972 חזר לברזיל והחל לשמש כראש המכון למתמטיקה, סטטיסטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת מדינת קאמפינס (UNICAMP). בשנות השבעים והשמונים החל להתעניין בנושאים של ההיסטוריה והסוציולוגיה של המתמטיקה, ובגישה אשר חוקרת את המתמטיקה שהתפתחה שלא במסורת של הים התיכון (הכוללת את המוסלמים וארצות אירופה) אלא בחברות כמו דרום אמריקה ואפריקה. בין השנים 1999 ל-2003 היה ד'אמברוזיו הנשיא של החברה הברזילאית להיסטוריה של המתמטיקה. בשנת 2005 קיבל את פרס פליקס קליין מטעם הוועד הבינלאומי להוראת המתמטיקה. בשנת 2001 הוא זכה בפרס קנת' מאי (ביחד עם לם לאי יונג). נפטר ב-12 במאי 2021. מדיה וקבצים בנושא אוביראטן ד'אמברוזיו בוויקישיתוף אוביראטן ד'אמברוזיו, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ריאיון עם ד'אמברוזיו ביוגרפיה ביוגרפיה(הקישור אינו פעיל) עדה קצף, אתנומתמטיקה: גישה הוליסטית שנולדה בברזיל
סויוז TMA-18

סויוז TMA-18 (ברוסית: Союз ТМА-18) היא חללית סויוז ששוגרה לחלל ב-2 באפריל 2010 מקוסמודרום בייקונור ונחתה ב-25 בספטמבר 2010. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - מפקד המשימה אלכסנדר סקבורצוב, ומהנדסי הטיסה מיכאיל קורניינקו וטרייסי קולדוול דייסון. זו הטיסה ה-105 של החללית סויוז מאז טיסה המאוישת הראשונה בשנת 1967. רוסיה אלכסנדר סקבורצוב - מפקד רוסיה מיכאיל קורניינקו - מהנדס טיסה ארצות הברית טרייסי קולדוול דייסון - מהנדסת טיסה רוסיה אלכסנדר סאמוקוטייב - מפקד רוסיה אנדרי בוריסנקו - מהנדס טיסה ארצות הברית סקוט קלי - מהנדס טיסה חללית "סויוז TMA-18" שוגרה ב-2 באפריל 2010 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. החללית הגיעה אל תחנת החלל הבין-לאומית ב-4 באפריל. החללית התחברה למודול "פואיסק". באותה עת בתחנת החלל שהתה משלחת מס' 23 בפיקוד אולג קוטוב. צוות החללית הצטרף למשלחת שהורחבה בעקבות כך ל-6 חברים. בהמשך הם עברו למשלחת מס' 24 "סויוז TMA-17" נשארה מחוברת לתחנת החלל כחללית חירום. היא הייתה מתוכננת להתנתק מתחנת החלל ב-24 בספטמבר. מערכת ניתוק לא פעלה באופן תקין ולכן פעולה זו נדחתה ל-25 בספטמבר בה היא בוצע בהצלחה. החללית חזרה לכדור הארץ באותו יום עם אותו צוות שהיה בהמראה. הנחיתה עברה ללא בעיות ובוצעה בשטח קזחסטן. מדיה וקבצים בנושא סויוז TMA-18 בוויקישיתוף אשכול כתבות בנושא סויוז TMA-18, באתר "הידען" תיאור המשימה מידע על המשימה