laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רחל גיל

רחל גיל (נולדה ב-1951) היא סופרת ומשוררת ישראלית. נולדה בתל אביב בשנת 1951, ולמדה בבית הספר התיכון עירוני ט'. בוגרת הטכניון בחיפה בהנדסת בניין. גיל עבדה במקצוע זה וכן הרצתה בתחום. החלה לפרסם את שיריה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בכתבי עת ספרותיים. למדה עריכה וספרות השוואתית והחלה לעבוד כעורכת. ב-1990 זכתה בפרס לשירה על שם רון אדלר. המחזה "פועלת זרה" פרי עטה זכה בפרס בתחרות של תיאטרון בית ליסין והועלה על בימת התיאטרון בשנת 2010. גיל נשואה לחוקר הספרות פרופסור אברהם בלבן, והיא אם לבת ולבן. מתגוררת בתל אביב. "כלום לא קרה", תל אביב: ספרי עיתון 77: צ'ריקובר, 1991 (סיפורים) "תנים של מורא", תל אביב: ספרית הפועלים, תשנ"א 1991 (שירים; זכה בפרס הארצי לשירה לשנת תש"ן מטעם הקרן על שם רון אדלר) "אישה יושבת", תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 1997 (רומן) "כברת דרך", תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003 (רומן) "עכשיו תורי למות", רעננה: אבן חושן, 2003 (שירים) פרק ראשון: נוף אישה גבוהה, באתר וואלה, 15 בינואר 2008 "אתה כותב שירים", תל אביב, כברת דרך, 2011 (שירים) "כך רציתי אותך", זמורה ביתן, 2014 "פועלת זרה", תיאטרון בית ליסין, 2010. "שתוכל לבד" תיאטרון תמונע, הקאמרי, 2015. מרים סנפיר, "פרידות", חיים בכבוד, חוב' 17 (2004) עמ' 21–22. עיון ברומן ובספר שירים שכתבה גיל על מות הוריה: "כברת דרך" ו"עכשיו תורי למות". על "כלום לא קרה" בתיה גור, "שבוע של ספרים" הארץ, 1 במרץ 1991, עמ' ב-9. דן דאור, "יוצא מהתיק, חוזר לתיק" דבר, 15 בפברואר 1991, עמ' 20. רחל דנה פרוכטר, "כלום לא קרה". אפיריון. גל' 24–25. (1993) עמ' 69. שרית זמיר, "את כל שהצטבר לה בפנים", עתון 77 גל' 135–136 (1991) עמ' 14. שרה כ"ץ, "חוסר סיפוק מתמשך", על המשמר, כ"א באדר תשנ"א, 8 במרץ 1991 עמ,19. קובי נסים, "ובכל זאת", מאזנים, כרך ס"ה, גל' 7–8, 1991 עמ' 83–84. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה) על "תנים של מורא" יערה בן-דוד, "הדומיה שבחוץ ואיזה קיום בתוכה" עתון 77, גל' 141 1991 עמ' 15. קובי נסים, "מורא קיומי" על המשמר, י"ז בחשוון תשנ"ב, 25 באוקטובר 1991, עמ' 20. על "אישה יושבת" חיה הופמן, "היושבת והנוטשת", ידיעות אחרונות, המוסף לשבת-תרבות, ספרות, אמנות, ו' בתמוז תשנ"ז, 11 ביולי 1997, עמ' 26. רות לאופר, "שימוש יתר", עתון 77, גל' 215, 1998, עמ' 10 . דבורה רפלר-זילברשטיין, "אשה על צומת האושר", הארץ, מוסף ספרים, גל' 232 (ג' באב, תשנ"ז, 6 באוגוסט 1997) עמ' 6. על "כברת דרך" נועה מנהיים, "רקוויאם לחלום", ידיעות אחרונות, המוסף לשבת-ספרות, א' בטבת תשס"ד, 26 בדצמבר 2003, עמ' 27–28. על "נוף עם אישה גבוהה" שושנה ויג, "נוף עם אישה גבוהה", מאזנים, גל' 5–6 כרך פ"א תשס"ח, 2008. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה) שולמית דוידוף, זרה בארץ נוכרייה. 2008. מדיה וקבצים בנושא רחל גיל בוויקישיתוף גיל, רחל, לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית רחל גיל, גיבורה ישראלית בארץ זרה, באתר הארץ, 28 במאי 2010 יעל גבירץ, כשהחלום האמריקאי נהפך לסיוט, באתר הארץ, 18 בפברואר 2008 מלכה נתנזון, תנים של מורא, באתר אנ"י - איגוד נשים יוצרות ישראל שירי לב-ארי, "כשקורה משהו לילד שלך, אתה מת מבפנים", באתר ynet, 18 בינואר 2014 חן שטרס, גידול ילדים כשדה קרב, באתר הארץ, 4 בפברואר 2014 רחל גיל, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל רשימת הפרסומים של רחל גיל, בקטלוג הספרייה הלאומית רחל גיל, דף שער בספרייה הלאומית
בלוטת ברטולין

בלוטות ברטולין (Bartholin, נקראות גם בלוטות על שם קספר ברטולין הצעיר ובלוטות פרוזדור הגדולות) הן זוג בלוטות בגודל 1.5 - 2 ס"מ הממוקמות ברקמת שומן של השפתיים הגדולות של נקבת האדם, בשליש התחתון שלהן, משני צדי פתח הנרתיק. פתח הבלוטות נמצא על שטח פנימי של השפתיים הקטנות. עם לחיצה עליהן וכן בזמן עוררות מינית והזדווגות בלוטות ברטולין מפרישות נוזל אפור-שקוף צמיגי ועתיר חלבון השומר על לחות פתח הנרתיק ומשמש כחומר סיכה עבור מהלך הזדווגות שפיר. הבלוטה ההומולוגית בגוף הזכר לבלוטת ברטולין היא בלוטת קאופר. ציסטת ברטולין בלוטת סקנה ערך זה הוא קצרמר בנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאמעלע

מאַמעלע (פולנית: Mateczka) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1938. היה זה סרטו האחרון של ג'וזף גרין מתוך הארבעה בשפת היידיש שהוא יצר בין השנים 1936–1938. בעת ההכנות לסרט "א בריוועלע דער מאמען" הגיע גרין למסקנה כי יחסוך בהוצאות אם יצלם עוד סרט בו-זמנית. גרין השתמש באותו צוות שחקנים ואותו צוות טכני שכבר הועסק ב"א בריוועלע דער מאמען". כדי להגיע ליצירת סרט זה היה על גרין להשתמש בחומר מוכן. גרין התייעץ עם בעלה של מולי פיקון, יענקל קאליך, והשניים סיכמו כי יש להסריט את אחת ההצלחות הבימתיות הגדולות של פיקון: "מאמעלע". נתן גרוס, תולדות הקולנוע היהודי בפולין, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1990, עמ'72–73, 132-131. "מאמעלע", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מאמעלע", באתר AllMovie (באנגלית) "מאמעלע", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מאמעלע", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גרוס, עמ' 72.
גשר עכברה

גשר עכברה הוא גשר החוצה את נחל עכברה, יובלו הימני של נחל עמוד, מצפון לכפר עכברה ומדרום לעיר צפת, והוא נושא עליו את כביש 89. הגשר מתנשא לגובה של 80 מטרים מעל ערוץ הנחל, ועד להשלמת גשר הרכבת מעל עמק הארזים היה הגבוה בגשרי ישראל. אורכו 420 מטרים, רוחבו 14 מטרים והוא נישא על-גבי ארבעה עמודי בטון. הגשר נבנה בשיטת מקטעים והוא מסוגל לשאת תנועת טנקים ולספוג רעידות אדמה בעוצמה של עד 8.9 בסולם ריכטר. בעקבות ריבוי קפיצות ההתאבדות מהגשר, קיבל הגשר את הכינוי "גשר המתאבדים". הקמת הגשר וסלילת קטע כביש 89 העוקף את העיר צפת מדרום, הועלו לראשונה במסגרת מסקנות שהוסקו לאחר מלחמת יום הכיפורים. הכביש העוקף נועד להקל על תנועת כוחות צה"ל ממחסני החירום ברחבי צפון הארץ לעבר רמת הגולן, ולאפשר כניסה נוחה אל בית החולים רבקה זיו שבצפת, אשר היווה את בית החולים הקרוב ביותר אל החזית. הפרויקט נידון שוב ושוב לאורך השנים, אך בשל התנגדות הגופים הירוקים לפגיעה בנופו של נחל עכברה, הוא לא יצא אל הפועל. ההתנגדות נבעה בעיקר מכך שהגופים המתכננים העדיפו לצקת סוללה לרוחב הנחל. הקמת הגשר החלה בשנת 1997, והוא נבנה בשיטת המקטעים בדחיקה על ידי חברת שפיר הנדסה ותעשייה. במהלך עבודות ההקמה נהרגו שני פועלי בניין. הפועלים עמדו על פיגום שקרס ונהרגו במקום. הכביש נפתח לתנועה ב-24 בדצמבר 2002. בחודשים שלפני פתיחת הגשר לתנועת כלי רכב, חובבי אתגרים ערכו מהגשר את קפיצת הבנג'י (נדב כספי, עדו הדר ורוברט לוין) ואת קפיצת הבייס (אבנר צחורי) הראשונות בישראל מגשר. בדומה לגשרים נוספים בעולם (ה"סאנשיין סקייויי" בפלורידה, אל-ויאדוקטו במדריד), עקב מעשי התאבדות רבים, זכה הגשר לכינוי "גשר המתאבדים". כעשור לאחר בנייתו, כבר נמנו 11 מתאבדים מן הגשר, לא כולל שני פועלים רומנים שנפלו מהגשר אל מותם עוד בזמן בנייתו. בנובמבר 2013, בניסיון למנוע מעשי התאבדות נוספים, השלימו עובדי נתיבי ישראל, הקמת מעקה בטיחות בצידי הגשר, כדי למנוע מקרים של קפיצה מהגשר לתהום. מדיה וקבצים בנושא גשר עכברה בוויקישיתוף גשר עכברה: 420 מטר ביציקת מקטעים אמנון גופר, נחל עכברה: אוצר של נחל, באתר ynet, 30 בנובמבר 2006 אורלי פלג-מזרחי, ‏צפת: גשר באורך 430 מטר, באתר גלובס, 14 באפריל 2002 המכון הגיאופיסי מבצע הערכות סיכוני רעידות אדמה עבור מע"צ, באתר גלובס, 6 ביוני 1997 דוד חיון, ‏גשר עכברה: 420 מטר ביציקת מקטעים, באתר גלובס, 17 בינואר 2001 אורי אס, שני עובדים נהרגו בתאונת עבודה באתר בנייה דרומית לצפת, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2001 ענת ג'ורג'י, בקרוב תסתיים הקמת גשר ואדי עכברה הסמוך לצפת, באתר הארץ, 19 באפריל 2002 יאיר קראוס, אחרי 11 מתאבדים: גדר בגשר הגבוה בארץ, באתר nrg‏, 25 בנובמבר 2013
מותק, הילד השתגע 2

מותק, הילד השתגע 2 (באנגלית: Problem Child 2) הוא סרט קומדיה משנת 1991, בו מככבים ג'ון ריטר, אמי יסבק, ג'ק וורדן ומייקל אוליבר. זהו סרט המשך ללהיט מותק, הילד השתגע. בסרט זה אמי יסבק (שגילמה את פלו בסרט הקודם) גילמה את אנני יאנג. בן הילי ובנו ג'וניור עוזבים את "קולד ריבר" ועוברים לעיירה חדשה ושלווה בשם "מורטוויל", שם ג'וניור מתמודד מול יריבים ותיקים כגון פיבודי (גילברט גוטפריד) ויריבים חדשים כגון מרף, אשר נשאר כיתה מאז 1970 וכמובן טריקסי (אייביאן שאן), הבת המרדנית של השכונה. כאשר בן הלך לקחת את ג'וניור הביתה, הוא נפגע מצלחת הלוויין שהפיל עליו מרף כמטרה לנקום בג'וניור. בן טופל על ידי אחות בית הספר הנחמדה וטובת הלב אנני יאנג (אמי יסבק). כמו כן, בן יוצא לדייטים על מנת להתחתן ולמצוא אמא לג'וניור. בהמשך מתגלה כי האישה העשירה והמרשעת לואנדה (לריין ניומן) עברה לגור בביתם וביג בן הסבא מאלץ את בן להתאהב בה על מנת להשיג כסף מפשיטת הרגל, ג'וניור ידע שלואנדה שונאת אותו כי היא שמעה עליו ולכן הוא עושה הכל כדי להפטר ממנה כגון: להביא נמלים לאוכל שלה, אולם אביו לא מאמין לו ולואנדה איימה על ג'וניור שלא יעז להתעסק איתה. כאשר הם הלכו ליום הפתוח בבית הספר, צפה בן בתיאטרון הבובות וכאשר דברים נוראים יצאו מפי הבובות, בן חשב שזה ג'וניור והוריד את הבובות, אולם זו הייתה טריקסי ושאנני רצה אליה בן וג'וניור גילו שטריקסי היא הבת של האחות אנני יאנג. מאוחר יותר בן וג'וניור הלכו לפיצרייה ופגשו שם את אנני וטריקסי, בן ואנני דיברו ביניהם וג'וניור וטריקסי התיידדו ביניהם והתעללו בפיבודי כך שזרקו עליו זיתים, בן, אנני, ג'וניור וטריקסי החלו להשתתף בקרב פיצות וסולקו מהפיצריה. ג'וניור הציע לטריקסי שבן יצטרך להתחתן עם אנני וטריקסי הסכימה. ג'וניור וטריקסי ברחו מביתיהם על מנת למצוא את סלע האהבה הגדול וכאשר בן ואנני חפשו אותם הם מצאו אותם ישנים ליד הסלע והחזירו אותם הביתה. בחתונה, בן עמד להתחתן עם לואנדה המרשעת, למרות התעלול של ג'וניור להאריך לה את האף שלא ממש הצליח, למרבה המזל טריקסי הגיעה עם הדחפור ועליו סלע האהבה הגדול והצליחה לדרוס את לואנדה באמצעות הסלע. אנני הגיעה והתנצלה בפני בן, אולם בן אמר שאנני היא הבחורה שהוא רוצה וגם שכנע את ביג בן להתחתן עם לואנדה. הסרט מסתיים כאשר בן, ג'וניור, אנני וטריקסי מטיילים יד ביד בעודם מאושרים. ג'וניור - מייקל אוליבר בן - ג'ון ריטר ביג בן - ג'ק וורדן אנני יאנג - אמי יסבק טריקסי - אייביאן שאן לואנדה - לריין ניומן מר פיבודי - גילברט גוטפריד "מותק, הילד השתגע 2", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מותק, הילד השתגע 2", באתר נטפליקס "מותק, הילד השתגע 2", באתר AllMovie (באנגלית) "מותק, הילד השתגע 2", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מותק, הילד השתגע 2", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מותק, הילד השתגע 2", באתר אידיבי "מותק, הילד השתגע 2", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
נוה עובד

האם התכוונתם ל... נוה עובד (בנייה) הייתה אחת משתי חברות הבנייה ההסתדרותיות שהקימו את שיכון עובדים פוריה - נווה עובד – יישוב ליד טבריה
צורת הארץ

צורת הארץ, הוא ספר אסטרונומיה בעברית מאת רבי אברהם בר חייא העוסק בנושאים הבאים: מהלך הירח, ליקויי חמה ולבנה, מהלך כוכבי הנבוכה, תיאור אופן המזלות, חלוקת כוכב ארץ לאזורי אקלים, מידת כוכב ארץ והוויכוח סביב מהלך כוכבי שבת. מחבר הספר הוא רבנו אברהם ב"ר חייא הנשיא. בשל הכבוד שרחשו לו הכל, כונה "הנשיא" (בערבית: צאחב אל שארטה), כינוי הניתן לבעלי משרה חשובה בחצר המלכות. היה מגדולי ספרד. מושבו היה בעיר סוריה שבספרד, ובברצלונה. תאריך לידתו ופטירתו אינם ידועים בדיוק. החוקרים משערים שנולד בסביבות שנת 1065 ונפטר בסביבות השנים 1135–1145. עסק גם במתמטיקה, בהנדסה, בפיזיקה, באסטרולוגיה ובענייני מוסר ופילוסופיה. כמו כן ציפה לישועה ועסק בחישוב הקץ ובביאת המשיח. רבנו אברהם חי בתחילת תקופת הראשונים - המאה ה-11. ראשונים נוספים שחיו בזמנו: ר' אברהם אבן עזרא, הרמב"ם. בנוסף לשמו "צורת הארץ", מוכר גם בשמו הלטיני "סבסורדה" (Savasorda), שם שהוא בעצם כינוי למחבר אשר היה מכונה "הנשיא", ובערבית – "צאחב אל שארטה", שבשיבוש ללטינית הפך ל"סבסורדה". החיבור הוא אחד מהחיבורים הראשונים העוסקים באסטרונומיה, חכמת התכונה, בלשון הקודש. החיבור הוא פרי התקופה בה שלט בכיפה - 'כיפת השמים' - מאז המאה ה-2, האסטרונום היווני הנודע תלמי, הנקרא בשמו בטלמיוס, בחיבורו "אלמגסט", בו טען למודל הגיאוצנטרי. 'צורת הארץ' ראה אור כ-300 שנה (בשנת 1133) לפני שתורות התכונה החדשות של קופרניקוס, קפלר וגלילאו, הגיעו לעולם באיחור של כ-13 מאות, אחרי תלמי. עקב היותו החיבור הראשון בתחומו שנכתב בלשון הקודש, זכה 'צורת הארץ' לתפוצה רחבה. אף בקרב העמים לא נטמנה ידו בצלחת וזכה להצלחה גדולה, בשל היותו מאגד אסכולות החלוקות ביניהן בנושאים רבים ושונים בחכמת התכונה. בין המוזכרים בספרו נמצא מן המפורסמים שבעולם מדע התכונה, כגון: בטלמיוס, בן רש"ד, אל מאמון, אברכש ועוד. הספר יצא לאור בשלוש מהדורות. המהדורה הראשונה יצאה לאור בשנת ש"ו (1546) בבזל על ידי ההבראיסט והבלשן סבסטיאן מינסטר. במהדורה זו הוסיף מינסטר הערות שוליים בלטינית ושרטוטים נוספים שהופיעו בכתבי היד. ותלמידו אוסוואלד שרקנפוכס (אנ') תרגם את הספר ללטינית. המהדורה השנייה, יצאה לאור באופיבאך בשנת ת"פ (1720) על ידי ר' יהונתן ב"ר יוסף מרוז'ינוי, מחבר הספר "ישועה בישראל" על הלכות קידוש החודש להרמב"ם. במהדורה זו נדפסו הגהות וביאורים של הלבוש לצורת הארץ, והגהות ממספר רבנים נוספים. בשנת 1956 תשט"ז, תורגם הספר גם לספרדית על ידי מיליאס ואליקרוסה, ברצלונה. המהדורה האחרונה יצאה לאור בשנת תשס"ט על ידי המהדיר ר' רפאל לסרי, בוגר ישיבת חברון. ההדרה בוצעה ע"פ שלושה כתבי יד, המוקדמים ביותר מבין כתבי היד המצויים היום; כ"י לונדון, הספרייה הבריטית, קטלוג מרגליות 1006 (מס' 6432 במכון לתצלומי כתבי יד עבריים בירושלים); כ"י לונדון, הספרייה הבריטית 12277 OR (מס' 8821 במכון לתצלומי כתבי יד עבריים); כ"י האוניברסיטה העברית בירושלים מס' 927 B. במהדורה זו נוספו קטעים רבים שהושמטו מהמהדורות הקודמות וחודשו ושופצו כל השרטוטים. רבי אברהם ב"ר חייא הנשיא, צורת הארץ, באתר היברובוקס
פלמינגו האנדים

פלמינגו האנדים (שם מדעי: Phoenicopterus andinus) הוא מין של פלמינגו שחי באמריקה. הוא מין הפלמינגו הנדיר ביותר ואחד הגדולים ביותר בעולם - אורכו מטר אחד עד מטר וארבעים. חי בהרי האנדים, ומכאן שמו. צבע גופו ורוד חיוור, וחלקו העליון בהיר יותר. צווארו בצבע ורוד כהה יותר. החלק העליון של המקור הוא בצבע צהוב, וחלקו התחתון הוא בצבע שחור. רגליו צהובות. הפלמינגו ניזון מאצות מיקרוסקופיות כגון צורניות, ואצה אחת שממנה הוא ניזון מעניקה לו את צבע הורוד. מקורו של פלמינגו האנדים מוטה הצידה, שמבנהו מסייע לפלמינגו לסנן את האצות המיקרוסקופיות שמהן הוא ניזון ממי המלח שבאגמים בהם נמצאות האצות. פלמינגו האנדים נודד, ויכול לעבור עד כ-1000 ק"מ ביום אחד. בקיץ, הפלמינגואים נמצאים בבריכות מלח, ובחורף הם נודדים לביצות נמוכות יותר. הסיבה לנדידה היא כנראה הצחיחות הקיצונית של אגמי המלח בחורף. המקום שאליו הפלמינגואים נודדים עדיין אינו ידוע, אך משוער שהוא בין אדמות הרבייה בצ'ילה לבין הביצות שבמרכז ובמערב ארגנטינה. הפלמינגו חי בבוליביה, ארגנטינה, צ'ילה ופרו. הם מקננים בחודשי הקיץ, ובונים קינים בצורת חרוט מבוץ על שפת אגמי המלח, שעשירים בדרך כלל בסודיום, גבס ומימן גופרתי. ככל שאר מיני הפלמינגואים, הנקבה מטילה ביצה לבנה אחת. ישנם כ-60,000 פרטים של פלמינגו האנדים כיום. מדיה וקבצים בנושא פלמינגו האנדים בוויקישיתוף פלמינגו האנדים, באתר ITIS (באנגלית) פלמינגו האנדים, באתר NCBI (באנגלית) פלמינגו האנדים, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) פלמינגו האנדים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פלמינגו האנדים, באתר GBIF (באנגלית) פלמינגו האנדים באתר הרשימה האדומה של IUCN
כ"ג יורדי הסירה (אוניית מעפילים)

כ"ג יורדי הסירה הייתה אוניית מעפילים. נקראת על שם 23 מתנדבים יהודים ארץ-ישראליים שיצאו, בליוויו של קצין בריטי, ב–18 במאי 1941 לפעולת חבלה בלבנון בשלטון ממשלת וישי, ועקבותיהם נעלמו. הפליגה ב-2 באוגוסט 1946 מבוקה דה מגרה באיטליה כשעל סיפונה 790 מעפילים. התוכנית הייתה להעביר אליה בקרבת הארץ מעפילים נוספים מהאוניה ”כתריאל יפה". התוכנית נכשלה בשל תקלות טכניות. הספינה נתפסה באזור קפריסין, הובלה לנמל חיפה והמעפילים גורשו למחנות המעצר בקפריסין לאחר מאבק אלים. חלק מהמעפילים החולים הועברו לבית החולים במחנה עתלית. הערך כ"ג יורדי הסירה בוויקיפדיה "כ"ג יורדי הסירה", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים מאגר מסמכי זיהוי ותצלומים של מעפילים בלתי לגאלים באניה כ"ג יורדי הסירה. גנזך המדינה, דצמבר 1946 – ינואר 1947 עיתון "דבר", כך גורשו מעפילי "כג", עדות אחד העולים, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏20 באוגוסט 1946 עיתון הארץ, 6 מעפילים נפצעו בהתנגדם לגירוש (עמ' 1), באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏18 באוגוסט 1946 ערך זה הוא קצרמר בנושא ציונות ובנושא כלי שיט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כ"ג יורדי הסירה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... כ"ג יורדי הסירה – 23 לוחמים יהודים ארצישראלים בתקופת מלחמת העולם השנייה כ"ג יורדי הסירה (אוניית מעפילים) – אוניית מעפילים כ"ג יורדי הסירה - בית הספר לקציני ים עכו – בית ספר ימי תיכוני בעכו, המחנך ומכשיר לתפקידי פיקוד וקצונה בחיל הים ובצי הסוחר הישראלי האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה – אנדרטה בהר הרצל בירושלים האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה (תל אביב) – אנדרטה לזכרם בשיכון למד בתל אביב
ירושלים הנצורה (אוניית מעפילים)

ירושלים הנצורה הייתה אוניית מעפילים. זו הייתה אוניית משא דו-תרנית עשויה עץ, בעלת מבנה רחב המגיעה לעומק של עד 4 מטרים. במקור, נקראה האונייה Ambrosiana אך שמה שונה בעקבות המצור על ירושלים במלחמת העצמאות. האונייה נרכשה על ידי עדה סרני והמוסד לעלייה ב' באיטליה, באמצעות איש קשר מקומי במילאנו. היא הוכנה על ידי מפקד המשימה, יהודה צפתי, אנשי המוסד לעלייה ב' אנשי פלי"ם וגדעונים והצוות המקומי שכלל מכונאי אוסטרי, רב מלחים ושלושה מלחים. כחלק מארגונה לשייט סודרו מקומות לעולים, נבנה מטבח בצריף עץ, נבנו סליקים בחרטום. בספינה היו שתי סירות הצלה ל-20 איש כל אחת. כן הוטען מזון שאמור היה להספיק ל-5–10 ימים ו-5 טון מים. מבחינת התקשורת, הגדעוני הכין את האונייה שבועיים לפני ההפלגה. היה בה משדר קריסטל ונמתחה אנטנה מראש התורן האחורי אל הגשר. נבנה סליק למכשיר בחדר המכונות, בין טנק הדלק לדופן התא ובו היו ארבעה מכשירי שידור והקלטה תוצרת ארצות הברית. כמו כן לא היה מכשיר SOS על האונייה. ב-3 בפברואר 1948 בשעה 03:00 יצא מנמל הפליגה מפשיה רומנה באיטליה, כשעל סיפונה 670 מעפילים אוניית ירושלים הנצורה והצטרפה לצי הצללים. ב-10 בפברואר בשעה 10:00 הגיח מטוס ליברייטור בריטי וחג מספר פעמים מעל הספינה, אשר הייתה במרחק 80 מיל מחופי הארץ. כעבור מספר שעות הגיע מטוס נוסף. כדי להקשות בזיהוי הספינה, האנשים הסתתרו בבטן האנייה ומבני השירותים והמטבח הושלכו לים. לפנות ערב, הופיעה משחתת בריטית אשר ליוותה את הספינה במשך כל הלילה. למחרת, 11 בפברואר, הופיעו שתי משחתות נוספות אשר חסמו את נתיב השיט לתל אביב. מפקד האונייה הורה למעפילים שלא להתנגד בכוח לפינוי. גם מפקד המשחתת הודיע שלא יעשה שימוש בנשק אם לא יתנגדו. בשעות לפנות בוקר של 12 בפברואר הגיעה הספינה לפתח נמל חיפה וניסתה להיכנס בכוחות עצמה. בהיותה במרחק 600 מטר מהחוף ניסו הבריטים להשתלט עליה ולהכניסה לנמל. כדי למנוע מהם להשתלט על האונייה, חיבלו המעפילים במכונות. לבסוף נאלצו הבריטים לגרור את הספינה למעגן צדדי בנמל חיפה. בנמל חיפה הורדו העולים והועברו באמצעות ספינת משמר בריטית לספינת הגירוש אושן ויגור. אחראי הספינה משה דפני העיד כי לא היה טעם להתנגד והמעפילים אף הגישו מים ומזון לחיילים ועזרו להם לעלות לגשר. רב החובל והצוות הונחו להיטמע בין המעפילים והמלווים הסתתרו בסליק ואחר כך הצליחו להתחמק. מפקד האונייה סגן יהודה צפתי עבר עם המעפילים לספינת הגירוש. לאחר שסיימה את שירותה נמכרה האונייה לגריטה. מסלול ההפלגה של "ירושלים הנצורה" מדיה וקבצים בנושא ירושלים הנצורה בוויקישיתוף "ירושלים הנצורה", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים ירושלים הנצורה, עמותת חיל הים סיפור הפלגת 'ירושלים הנצורה', באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש סגן צפתי, יהודה (יהודה'לה), נזכור את כולם דיוויד סלע, 700 מעפילים נתפסו בים וגורשו לקפריסין, באתר ישראל היום, 16 בפברואר 2018 סיפור הפלגת 'ירושלים הנצורה'
כביש 316

כביש 316 הוא כביש אורך אזורי בישראל, באזור חבל יתיר ודרום הר חברון, ואורכו כ־26 ק"מ. קצהו הצפוני של הכביש עובר בשטחי יהודה ושומרון. הכביש מתחיל בצפון הנגב, במחלף יתיר שעל כביש 31, ליד היישוב הבדואי חורה, לכיוון צפון־מערב, ממשיך לדרום הר חברון דרך יער יתיר, חולף על־פני היישוב ליבנה, חוצה את קו הירוק במעבר מצודת יהודה ולאחר היישוב בית יתיר הכביש מסתיים בצומת סוסיה שעל כביש 317. בכביש פגמים רבים בצורת שקעים וסדקים, ובמספר חלקים רוחבו כרוחב נתיב אחד בלבד, דברים המקשים על הנהיגה ואף מסכני חיים בחושך ובמזג אוויר סוער. חורה יער יתיר חבל יתיר הר חברון מועצה אזורית הר חברון יהודה ושומרון כבישי ישראל
שוקי שחרור

שוקי שחרור (נולד ב-1956) הוא איש צבא ישראלי בדרגת תת-אלוף, לשעבר ראש מטה פיקוד הצפון. שחרור גדל והתחנך בירושלים, דור 12 בארץ. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בעיר מגוריו (במחזור שיצאו ממנו "חמשת הגנרלים": אלעזר שטרן, ישי בר, יאיר נוה, שוקי שחרור ורפי פרץ). בשנת 1975 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני וממנה לסיירת. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס שב לגולני ושימש במספר תפקידי פיקוד ובהם מפקד מחלקה, מפקד פלוגה וכמפקד פלחה"ן גולני. במלחמת לבנון שימש כסגן מפקד גדוד 51‏ ומיד עם תחילת הלחימה, עקב פציעת המג"ד - הוא קיבל פיקוד על הגדוד להמשך הלחימה. בהמשך שימש קצין אג"מ גולני, כמפקד גדוד 51 בין השנים 1984–1986 וסמח"ט גולני, משם נסע למכללה לפיקוד ומטה של המרינס האמריקאי. כשחזר שימש כמפקד עוצבת ברעם בין השנים 1989–1991 וכסגן ומפקד אוגדת עזה בשנים 1992–1994. במבצע ענבי זעם שימש כקצין אג"ם של פיקוד הצפון. ב-1978, בעת שהיה מפקד פלוגה, היה שחרור מעורב בתאונת דרכים קטלנית והורשע בארבע עברות: בגרימת מוות, בהתנהגות שאינה הולמת קצין, בנהיגה ללא רישיון ובעקיפה בדרך שאינה פנויה. בשנת 1998 מונה לראש מטה פיקוד הצפון. שחרור מונה לתפקיד זה ובשנת 2002 יצא לשליחות בסינגפור. ב-2005 השתחרר מצה"ל. במלחמת לבנון השנייה שימש במילואים כסגן מפקד פיקוד הצפון. לאחר שחרורו מונה כאחראי על האפיון המבצעי של חברת אלביט מערכות. במילואים משמש שחרור כסגן מפקד פיקוד צפון. כמו כן הוא משמש כיושב ראש מרחב מרכז (27 סניפים) של האגודה למען החייל. תא"ל (מיל.) שוקי שחרור(הקישור אינו פעיל), מתוך אתר ישיבת נתיב מאיר. דבר מפקד המשלחת תא"ל (מיל') שוקי שחרור, מתוך אתר עדים במדים. אביחי בקר, אני לא דתי מחמד, באתר הארץ, 5 ביוני 2002. שוקי שחרור (1981), באתר גדוד הסיור של חטיבת גולני. רועי עמוס, "השארתי את הנשק בשדה המוקשים, אתה יכול להביא לי אותו?", באתר הגבורה, במחנה, ‏ 06.06.2012, כפי שהועלה ב"אתר הגבורה". משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמוד 32. משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמוד 134. רקע היסטורי, באתר התנועה לאיכות השלטון. עמוס הראל, יעלון יועלה בדרגה הבוקר; ירון מונתה לדוברת צה"ל, באתר הארץ, 9 ביולי 2002. אמיר אורן, ההחלטה הקשה של חלוץ, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2006. רענן בן צור ואחיה ראב"ד, לראשונה: שלוש רקטות נחתו באזור חדרה, באתר ynet, 4 באוגוסט 2006.
נחליאלי צהוב

נַחֲלִיאֵלִי צָהוֹב (שם מדעי: Motacilla flava) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הנחליאליים. הנחליאלי הצהוב נפוץ בכל אירופה ובחלקים נרחבים מאסיה ויש לו אחיזה גם בצפון אמריקה באלסקה. במערב אירופה המין יציב, אולם אוכלוסיות צפוניות ומזרחיות נודדות לאפריקה ולאסיה. אוכלוסייתו הכוללת של הנחליאלי הצהוב בעולם מוערכת בכ-5–50 מיליון פרטים. הנחליאלי הצהוב הוא עוף רזה ואורכו 15–16 ס"מ. פרט בוגר הוא לרוב בצבע זית בחלקו העליון ואילו בחלקו התחתון צבעו צהוב. הצבע ותבנית הצבע של הראש משתנים בין תת-מינים שונים. בכל תטולה 4–8 ביצים. מסלול נדידה: נודד בקיץ ובחורף בחזית רחבה. נדידת הסתיו ממערב אירופה לאפריקה במסלול מערבי, דרך פורטוגל ומערב ספרד לגיברלטר ודרומה. נחליאלי צהוב ברוסיה Cuculus canorus canorus + Motacilla flava מדיה וקבצים בנושא נחליאלי צהוב בוויקישיתוף נחליאלי צהוב, באתר ITIS (באנגלית) נחליאלי צהוב, באתר NCBI (באנגלית) נחליאלי צהוב, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) נחליאלי צהוב, באתר GBIF (באנגלית) נחליאלי צהוב בתוך מאגר המידע הלאומי לציפורי ישראל ע"ש יהורז כשר נחליאלי צהוב במגדיר ציפורי ישראל נחליאלי צהוב באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כ"ט בנובמבר (אוניית מעפילים)

כ"ט בנובמבר הייתה אוניית מעפילים, נקראה על שם החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר על הקמת מדינה ליהודים בארץ ישראל. הפלגת הספינה 'כ"ט בנובמבר' לארץ החלה ממפרץ ג'ירולטה שבקורסיקה ב-14 בדצמבר 1947. הספינה, שכינויה במוסד לעלייה ב' היה 'החלוץ', הגיעה למפרץ כ-3 שבועות קודם לכן, לאחר השתבשות מבצע ההעפלה קודם שלה בחוף סמוך לאלג'יר ובריחה ממעצר קצר בידי הצי האיטלקי בנמל לה-מדלנה בסרדיניה (מהמבצע שהשתבש בצפון אפריקה נותרו על סיפונה 44 ילדים ובני נוער, שבעת שהותה במפרץ נאספו ממנה על ידי ספינת המעפילים 'הפורצים' שהייתה בדרכה מצרפת לארץ). למפקד הספינה מונה איש הפלי"ם מרדכי לימון ("מוקה"), שהגיע מצרפת לקורסיקה כ-10 ימים קודם הפלגתה והצטרף למלווים הנוספים איש הפלי"ם נמרוד אשל וה'גדעוני' שלמה רוזן ("הנסי"). צוות הספינה היה איטלקי. יום לפני הפלגתה לארץ קלטה הספינה את 680 מעפיליה מספינת המעפילים שכינויה במוסד לעלייה ב' היה 'הזיבלה' - ספינה שבהפלגת מעפילים מאוחרת יותר שלה, שאינה קשורה להפלגת הכ"ט בנובמבר, נקראה 'לקוממיות'. ה'זיבלה' הביאה את המעפילים למפרץ ג'ירולטה במסע קצר מחוף בנדול הסמוך למרסיי. בגלל רוחות נגדיות לא יכלה הספינה לעבור במיצרי בוניפציו ועקפה את סרדיניה במעבר מדרום לסיציליה, ובכך האריכה את דרכה. כשעברו את סרדיניה, הודיעו המלווים לבסיסים בצרפת ואיטליה כי הדלק והמים לא יספיקו למסע עד הארץ ותדרש עזרה מיוחדת. אך כשהגיעו לדרום סיציליה התחלף כיוון הרוח, הספינה הצליחה להגביר מהירות והמלווים החליטו להמשיך עד לארץ ללא עזרה. במהלך ההפלגה התמוטטו הקונסטרוקציות שנבנו, והיה צורך בתיקונים. ב- 23 בדצמבר, ממערב לאי כרתים, החלה ללוות את הספינה משחתת בריטית. עם הגילוי, התבקשו המעפילים לרדת אל מתחת לסיפון. ההוראות היו להתנגד, באופן סביל בלבד, להעברה לארץ, אך באופן פעיל יותר להעברה למקום אחר, או לגירוש. בקרבת חופי הארץ יצא מנוע אחד מכלל פעולה, וניתן היה להתקדם במהירות 1.5 קשר בלבד. ב-28 בדצמבר, בשעות הלילה, נתפסה הספינה על ידי ארבע משחתות. ב-21:45 עלו על סיפונה מלחים בריטים. לפני כן קיבלו המלווים הצעה מהבריטים לגרור את הספינה בגלל הקלקול במנוע. הבריטים התנו את הגרירה בחתימת הצוות כי הדבר נעשה מרצונו, אך המלווים סירבו והספינה המשיכה לנוע בכוחות עצמה לנמל חיפה. בשעה 00:30, אור ליום 29 בדצמבר, נכנסה הספינה לנמל. על פי דו"ח בריטי, רק קבוצה קטנה ניסתה להתנגד בשירה, וההתנגדות הייתה מתונה. 683 איש הועלו על אניית הגירוש 'אושן ויגור' שהפליגה לקפריסין. בשעה 03:00, ב-29 בדצמבר, הסתיימה ההעברה. 331 גברים, 212 נשים, 124 ילדים, גורשו למחנות המעצר בקפריסין. חמישה מעפילים חולים נשארו בארץ. "כ"ט בנובמבר", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים סיפור הפלגת 'כ"ט בנובמבר', באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש