רוזנות פלנדריה

רוזנות פלנדריה הייתה אחת הישויות הפוליטיות החזקות ביותר בארצות השפלה של ימי הביניים, הממוקמת על חוף הים הצפוני של מה שהיא כיום בלגיה. בניגוד לשכנותיה כמו רוזנויות בראבנט ואנו, היא הייתה בשטחה של ממלכת צרפת. הרוזנים של פלנדריה החזיקו בחלק הצפוני ביותר של הממלכה, והיו בין שנים עשר האצילים המקוריים של צרפת. במשך מאות שנים, הפעילות הכלכלית של הערים הפלמיות כמו גנט, ברוז' ואיפר הפכה את פלנדריה לאחד האזורים האמידים ביותר באירופה, וגם נתנה להן קשרים בין-לאומיים חזקים לשותפי סחר. עד שנת 1477, אזור הליבה בשליטה צרפתית היה ממערב לסכלדה ונקרא "פלנדריה המלכותית" (בהולנדית: Kroon-Vlaanderen, בצרפתית: Flandre royale). מלבד זאת, הרוזנים, מהמאה ה-11 ואילך, החזיקו באדמה ממזרח לנהר כפייף של האימפריה הרומית הקדושה: "פלנדריה הקיסרית" (Rijks-Vlaanderen או Flandre impériale). הרוזנות הצטרפה לשכנותיה בארצות השפלה כחלק מארצות השפלה הבורגונדיות משנת 1384, מה שבסופו של דבר סיבך את יחסיה עם צרפת. רוב הרוזנות הפך לחלק מהאימפריה לאחר שלום מדריד ב-1526 ושלום הגברות ב-1529. לאחר שכבר נאלצה למסור חלק ניכר משטחה, עד 1795, השאר – בתוך ארצות השפלה האוסטריות – נכבש גם על ידי צרפת במסגרת הרפובליקה הצרפתית הראשונה, כפי שהוכר בהסכם ב-1797. כתוצאה מקרב ווטרלו בשנת 1815, נמסר האזור לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה שהוקמה באותה שנה. רוזנות פלנדריה לשעבר, מלבד פלנדריה הצרפתית, היא החלק היחיד בממלכה הצרפתית המאוחרת של ימי הביניים מחוץ לצרפת של ימינו (קטלוניה התנערה ב-1258). המונח פלנדריה התייחס במקור לאזור סביב ברוז'. הוא מוזכר לראשונה בביוגרפיה של אליגיוס הקדוש (בערך 590–660), ה-Vita sancti Eligii. היצירה נכתבה לפני 684 אך ידועה רק משנת 725. עבודה זו מזכירה רק את המקום "בפלנדריס". אטימולוגיה גרמנית ל"פלנדריה" ו"פלמית" (בהולנדית: Vlaanderen, Vlaams) הוצעה על ידי מאוריץ גיסלינג ב-1948, בהתבסס על מאמר מאת רנה ורדיין ב-1943. על פי הצעה זו המונחים פלנדריה ופלמית נגזרים ככל הנראה ממילים שנגזרות מהפרוטו-גרמנית * flaumaz, כלומר נחל, זרם, שיטפון או מערבולת. בהתבסס על זה, מוצע שהיה מונח פרוטו-גרמני *פלומדרה שהתייחס לארץ ספוגת מים. לדברי טוריאן, כוחה של הצעה זו הוא בכך שהיא מתארת את האופן שבו ביצות המלח ושטחי הבוץ של אזור החוף הנמוך הזה הוא הוצפו בקביעות, לפני התפתחות דייקים שהחלה בסביבות 1050. עם זאת, נקודת תורפה של ההצעה היא שצורות המילים הגרמניות שהיא דורשת אינן נמצאות ברשומות של הולנדית או דיאלקטים שלה. ההשוואה התבססה במקום זאת על גרמנית גבוהה עתיקה, flewen and flouwen, ו-Old Norse flaumr. הגאוגרפיה של רוזנות פלנדריה ההיסטורית חופפת רק באופן חלקי לאזור של פלנדריה של היום בבלגיה, אך גם שם היא משתרעת מעבר למחוזות הנוכחיים של מערב פלנדריה ומזרח פלנדריה. חלק מהרוזנות ההיסטורית הוא כיום חלק מצרפת והולנד. הקרקע המכוסה על ידי הרוזנות מתפרשת על פני: בלגיה: שניים מחמשת המחוזות הפלמיים: מערב פלנדריה ומזרח פלנדריה חלק מהמחוז הפלמי של אנטוורפן: ארץ בורנם חלק מהמחוז הוולוני של אנו: טורנייס והאזור סביב מוסקרון (שהיה שייך למערב פלנדריה עד 1962) צרפת: פלנדריה הצרפתית (במחוז נור) הפינה המערבית הצרפתית: האזור סביב דנקרק, ברז'ה ובאייל, אזור שבו הייתה בעבר פלמית השפה העיקרית פלנדריה הוולונית, שבה דוברה שפת הפיקארדית, הקשורה קשר הדוק לצרפתית. ארטואה (במחוז פה-דה-קאלה): הוצאה מפלנדריה ב-1191 והפכה לרוזנות עצמאית ב-1237 הולנד: פלנדריה הזיילנדית, אזור בין בלגיה לסכלדה המערבית בחלק הדרומי של המחוז המודרני של זיילנד, אשר החל משנת 1581 היווה חלק מהארצות הכלליות שבשליטת הרפובליקה ההולנדית. סמל רוזנות פלנדריה נוצר לכאורה על ידי פיליפ מאלזס, רוזן פלנדריה מ-1168 עד 1191; אריה שחור מטפס או משתולל על שדה זהב. בסיפור על קרב ספרי הזהב, הסמל וזעקת הקרב המקבילה שלו Vlaendr'n den leeuw ("פלנדריה, האריה!") ממלאת תפקיד מכריע ביצירת תודעה פלמית, שזכתה לפופולריות בתקופה האחרונה על ידי הספר De Leeuw van Vlaanderen מאת הנדריק קונסיאנס. כתוצאה מכך, סמל הרוזנות נותר כסמל הקהילה הפלמית. אומרים שפיליפ מאלזס הביא איתו את דגל האריה מארץ הקודש, שם ב-1177 הוא כביכול כבש אותו מאביר סרצני, אבל זה מיתוס. העובדה הפשוטה שהאריה הופיע על חותם האישי שלו מאז 1163, כשעדיין לא עשה צעד אחד בלבנט, מפריכה זאת. למעשה פיליפ עקב אחר טרנד מערב-אירופי. באותה תקופה הופיעו אריות גם בסמליהם של בראבנט, לוקסמבורג, הולנד, לימבורג וטריטוריות אחרות. זה מוזר שהאריה כסמל הרלדי שימש בעיקר בשטחי הגבול ובמדינות השכנות של האימפריה הרומית הקדושה. ככל הנראה זו הייתה דרך להראות עצמאות מהקיסר, שהשתמש בנשר בסמלו האישי. באירופה היה האריה דמות ידועה מאז התקופה הרומית, באמצעות יצירות כמו אגדות איזופוס. הרוזנות העתידית של פלנדריה הייתה מיושבת מאז הפרהיסטוריה. בתקופת הברזל הקמלברג יצר יישוב קלטי חשוב. בתקופת יוליוס קיסר, התושבים היו חלק מהבלגים, שם כולל לכל השבטים הקלטים והגרמאנים בצפון גאליה. עבור פלנדריה ספציפית אלה היו המנאפי, המוריני, הנרווי והאטרבטים. יוליוס קיסר כבש את האזור בסביבות שנת 54 לפני הספירה והאוכלוסייה עברה רומניזציה חלקית מהמאה ה-1 עד המאה ה-3. הדרך הרומית שחיברה בין קלן לבולון-סור-מר שימשה כמתחם הגנה. בדרום הצליחה האוכלוסייה הגאלו-רומאנית לשמור על עצמה, בעוד שהצפון הפך לשטח הפקר שסבל גם משיטפונות קבועים מהים הצפוני. באזורי החוף והסכלדה הופיעו בהדרגה שבטים סקסונים. עבור הרומאים, סקסונים היה מונח כללי, וכלל אנגלים, סקסונים, יוטים וארולים. הגנת החוף סביב בולון ואודנבורג, ה-Litus Saxonicum, נותרה פעילה עד 420 בערך. מבצרים אלו אוישו על ידי חיילים סקסונים. מאדמת הבסיס שלהם טוקסנדריה התרחבו עוד יותר הפרנקים הסאליים לתוך האימפריה הרומית. הפלישה הראשונה לאדמות האטרבטים נדחתה בשנת 448 בוויקוס הלנה. אך לאחר הרצח של הגנרל הרומי פלביוס אאטיוס בשנת 454 והקיסר הרומי ולנטיניאנוס השלישי בשנת 455, הפרנקים הסאליים כמעט לא נתקלו בהתנגדות. מדואיסבורג כבש המלך כלודיו את קמברה וטורנה, והוא הגיע לסום. לאחר מותו קמו שתי ממלכות סאליות. כילדריק מתועד בשנת 463 כמלך טורנה ובעל ברית של הרומאים נגד הוויזיגותים. הוא גם היה המנהל של פרובינציית בלגיה סקונדה. בנו כלוביס הראשון שלט משנת 486 על כל צפון צרפת. החוף הנטוש ואזור הסכלדה אוכלסו חלקית מאז המאה ה-4 על ידי סקסונים ופרנקים ממזרח הריין ששמרו על תרבותם ושפתם הגרמנית. במאה ה-5 התיישבו פרנקים סאלים בצפון צרפת ובוואלוניה של ימינו, בעיקר סביב הערים קורטרייק, טורנה ובאבאי. הם הסתגלו לאוכלוסייה הגאלו-רומית המקומית. מהמאה ה-6 ואילך, שטח ההפקר צפונה יותר התמלא בפרנקים מארצות הריין וקבוצות גרמניות אחרות מהולנד וגרמניה. גל ההגירה הראשון בשטח פלמי של ימינו לווה בהתנצרות מוגבלת. בעקבות המהגרים ניסו מיסיונרים להמיר את דתם של האוכלוסייה הפגנית, אך הצליחו מעט. הבישופים הוחזרו למעמדם, בדרך כלל עם אותם גבולות טבעיים של התקופה הרומית המאוחרת; סילבה קרבונריה הפריד את הבישוף של קמברה מהבישוף של טונגרן, בעוד שהסכלדה שוב הפך לגבול בין הבישופים של קמברה וטורנה. על Vedast ו-Eleutherius מטורנה הוטל להחזיר את הבישופויות של אראס וטורנה. עם זאת, בישופים אלו לא הצליחו לשרוד באופן עצמאי. בשלהי המאה ה-6 התחברה הבישופות של אראס לזו של קמברה, ובתחילת המאה ה-7 נעשה כך גם לבישופיות של טורנה ונואיון. בסוף המאה ה-6 נוצרה דוכסות דנטלינוס בצפון מה שיהווה לימים נוסטריה. דוכסות זו כללה ככל הנראה את הבישופויות בולון, ת'רואן, אראס, טורנה, קמברה ונואיון, ובכך כלל האזור הצפון מערבי בין הים הצפוני לסילבה קרבונריה, אזור שקווי המתאר שלו היו דומים מאוד לפלנדריה המאוחרת. דוכסות דנטלינוס נועדה בעיקר כאמצעי הרתעה צבאי ואסטרטגי מפני פלישות פריזיות וסקסוניות. זה היה אבן יסוד בהגנה הצבאית של האימפריה המרובינגית. בשנת 600 נאלץ כלותאר השני (584–628) לוותר באופן זמני על דוכסות דנטלינוס לאוסטרסיה, אך לאחר שיקום השלטון הכפול של אוסטראסיה בשנת 622/623 הוחזרה הדוכסות. בסוף המאה ה-6 וה-7 נוצרה זרימה חדשה ממערב פה-דה-קאלה. אזור זה עבר גרמניזציה במאה ה-5 וצאצאי הסקסונים והפרנקים התיישבו בפלנדריה העתידית ובדוכסות בראבנט. קבוצות חדשות של מתיישבים גרמנים הגיעו גם מהולנד וגרמניה. יישוביהם החדשים קיבלו לעיתים קרובות את שמו של המנהיג הגרמני שלהם, בתוספת '-ינגה היים'. -אינגה היים התכוון ל'יישוב שבט X'. לדוגמה: פטחם בא מפטה-ינגה-היים, שפירושו 'יישוב שבט פטה'. הקולוניזציה והגרמניזציה של פלנדריה התרחשו בעיקר במאות ה-6 וה-7. במאה ה-7 רמת האוכלוסייה עלתה במידה מספקת כדי להתחיל בבנייה מחדש של התשתית הדתית, הצבאית והמנהלית. בתחום הבלשנות המצב התייצב כך שבמאה ה-8 יוכל להיווצר אזור גדול ודו-לשוני עם גבול שפה ליניארי. בפה-דה-קאלה, שהיה מיושב בצפיפות זמן רב, נוצר מחסום שפה במאה ה-6–7, אך במאה ה-9 החלה תנועת רומניזציה שנמשכה עד ימינו. ניסיונות ההתנצרות במאה ה-6 של בישופים כמו Eleutherius ו-Vedast נכשלו ברובם. לפיכך, במאה ה-8 נבחרה אסטרטגיה אחרת. ניסיון התנצרות חדש נעשה בהשפעת המלך דגוברט הראשון. הוא מינה כמה מיסיונרים מסורים מהחלקים הדרומיים של ממלכתו לתחומי המלוכה שלו בחלקים הצפוניים של ממלכתו. על המיסיונרים הוטל לייסד שם מנזרים, שישמשו כמרכזי נצרות באזור פגאני. ממרכזים אלה ניתן היה להתחיל בהמרה של האוכלוסייה המקומית. בשנת 649 ייסד אודומאר את מנזר בסיתיו (המנזר של סנט ברטין) ובשנת 680 ייסד אוברטוס את מנזר סנט ואסט ליד אראס. ההתנצרות של האוכלוסייה הייתה בעיקר עבודתם של מיסיונרים כמו אמנדוס (מנזר סנט באבו ומנזר פטרוס הקדוש בגנט) ואליגיוס (אזור החוף ואנטוורפן). ב'וויטה' שלו, אליגיוס מזכיר את המילה 'פלנדריה' לראשונה, כשסייר באזור בסביבות שנת 650. במהלך המאה ה-7 נוצרו הגאו או הפאגי הראשונים בשטחים הפלמיים. גאו היו תת-מחלקות מינהליות של הממשל המקומי. הגאו מהמאה ה-7 וה-8 יהווה את הבסיס של רוזנות פלנדריה. הפגוס טרואננסיס מתוארך בערך לשנת 580, ומהמאה ה-7 ידוע לנו על ה'פגוס קמברצינסיס' ב-663, הפגוס טרואננסיס משנת 649 והפגוס ברקבטנסיס בסוף המאה. מהמאה ה-8 ידוע לנו על הפגוס רודנינסיס משנת 707, הפגוס גנדאו מהרבע הראשון של המאה ה-8, הפגוס ממפיסקוס משנת 723 והפגוס פלנדרנסיס מסביבות 745. לבסוף, הפגוס Austrebatensis וה-pagus Curtracensis נספרים גם כגאות מרובינגית. בשנת 751 הצליחו המאיורדומוס הקרולינגים להוציא את המרובינגים מהשלטון ולהשיג את כס המלוכה לעצמם. המלך המרובינגי האחרון, כילדריק השלישי, הושם בשבי במנזר הקדוש ברטינוס המאוחר בסנט אומר, ושערו הארוך, סמל לכוח מלכותי, נגזז. קרל הגדול ירש את אביו פפין הקצר בנויסטריה ובאוסטרזיה, ולאחר מות אחיו קרלומן הצליח לאחד מחדש את כל האימפריה הפרנקית. למרות שהתגורר באאכן, הוא בילה זמן רב בנסיעות בשטחיו. בשנת 811 הוא בדק את הצי שהורה לבנות בבולון ובגנט, כדי להגן מפני פלישות ויקינגיות. האזור הכולל את פלנדריה העתידית היה, מנקודת מבט כלכלית, אזור פורח, עם סדרה של נמלים לאורך נהר הסכלדה: גנט, טורנה, ולנסיין, קמברה ולמברס בדואה על הסקרפ ומספר נמלי ים: קוונטוביץ', בולון ואיסר פורטוס, נמל בפתחו של האיסר. יתרה מכך, האזור כלל מספר מנזרים עשירים, כגון מנזר סנט ברטין, מנזר סנט באבו, מנזר סנט אמנד ומנזר סנט ואסט. את קרל הגדול ירש בנו לואי החסיד. אפילו במהלך חייו של לואי שלושת בניו החלו להילחם על מורשתו. בסופו של דבר הם חתמו על אמנות מרובות, אשר הסכם ורדן, שנחתם ב-843, יהיה האמנה הסופית. הסכמים אלה יצרו את פרנקיה המזרחית, פרנקיה התיכונה ופרנקיה המערבית. פרנקיה המערבית, שירש קרל הקירח, כללה את הרוזנות המקורית של פלנדריה, שהתפרשה בערך בין אודנבורג, ארדנבורג וטורהוט. לאחר שהמלכים של פרנקיה התיכונה מתו, שליטי הממלכה המערב-פרנקית והמזרח-פרנקית חילקו ביניהם את הממלכה הפרנקית התיכונה בהסכם מירסן ב-870. כעת מערב אירופה הייתה מחולקת לשני צדדים: פרנקיה המערבית המוצקה (צרפת המאוחרת יותר) והקונפדרציה הרופפת של נסיכויות מזרח פרנקיה, שתהפוך לאימפריה הרומית הקדושה. בצפון הפריד בין שתי המעצמות הללו נהר הסכלדה, שהפריד בעבר בין פרנקיה המערבית לפרנקיה התיכונה. הפרדה זו נותרה ללא שינוי עד לתקופתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מבחינה צבאית, כלכלית ופוליטית אירופה עברה משבר עמוק. הוויקינגים פלשו מצפון, המגיארים ממזרח והסרצנים מדרום. כולם השאירו שובלי הרס. השלטונות המרכזיים של שתי הממלכות הפרנקיות לא הצליחו לארגן מגננה יעילה, מה שגרם לאוכלוסייה לאבד את האמון בשליטיהם הרחוקים. בעקבות ואקום הכוח הזה, אנשים חזקים מקומיים ראו את ההזדמנות שלהם. לעיתים קרובות אנשים אלו היו צאצאים של אנשים הקשורים לקרל הגדול. רוזנות פלנדריה מקורה בגאו של פגוס פלנדרנסיס, בראשות שושלת פורסטיירים, אשר מונתה על ידי קרל הגדול, שתרם תרומה קטנה על ידי איחוד טריטוריות פיאודליות קטנות בחלקים הגבוהים יותר של העמק הפלמי. שושלת היערנים גם חיזקה את אחיזתה של הכנסייה באזור השומם יחסית. המרקיז (הרוזן) הראשון של פלנדריה היה בלדווין הראשון, שהפך לרוזן בשנת 862, ולכך קשורה אנקדוטה רומנטית: בולדווין ברח עם בתו של המלך הפרנקי קרל הקירח, יהודית ממערב פרנקיה. יהודית, שהייתה נשואה בעבר לשני מלכים אנגלים, סירבה לפקודת אביה לחזור אליו. לאחר תיווך של האפיפיור, השלים המלך הפרנקי עם חתנו, ונתן לו את התואר מארקגראף, ואת השטחים הפיאודליים המקבילים כנדוניה. מרקיז היה בעיקר מינוי צבאי וחלק מהגרסאות של הסיפור מתארות שהמלך שארל מינה את בולדווין כמרקיז בתקווה שהוא ייהרג על ידי הוויקינגים. בתחילה התכוונו מלכי צרפת להבטיח את ביטחונו של הגבול הצפוני של צרפת מפני פלישות ויקינגיות עם מעשה זה. אולם הרוזנים ניצלו היטב את מצב המשבר על ידי שילוב השטחים הגזולים שמסביב ברוזנות. הרוזנים הרחיבו את השפעתו של הפגוס הפלמי המקורי לאורך השנים על כל השטחים מדרום וממערב לנהר הסכלדה, כולל הלורדות של ארבעת המחוזות, פלנדריה הזיילנדית, רוזנות העיר של אלסט ממזרח ורוזנות ארטואה מדרום, שנותרה חלק מפלנדריה עד שהפכה לרוזנות נפרדת ב-1237. לאחר תאריך זה, רוזנות ארטואה בתקופות שונות עדיין עברה לשליטתו של רוזן פלנדריה כתואר נפרד, עד שנקלטה על ידי הכתר הצרפתי. בית פלנדריה נשאר בשלטון עד 1119, אז מת בלדווין השביעי מפלנדריה ללא יורש, ואת המחוז ירש שארל, מבית דנמרק. הוא זנח את התואר "מרקיז מפלנדריה", ששימש לצד תואר הרוזן מאז המאה ה-10. הרוזנים של פלנדריה היו האדונים הצרפתיים האחרונים שהשתמשו בתואר מרקיז, שלא ישמש שוב בצרפת עד 1504. לאחר הפסקה קצרה תחת שלטונו של גיום קליטו מנורמנדי (1127–1128), המחוז עבר לתיירי מאלזס מבית אלזס. תחת תיירי (1128–1168) ויורשו פיליפ מאלזס, חשיבותה וכוחה של פלנדריה גברו. במחצית השנייה של המאה ה-12 עברה הרוזנות תקופה של שגשוג רב כאשר פיליפ מאלזס הצליח לשלב את רוזנות ורמנדואה בפלנדריה באמצעות ירושת אשתו. השטחים שבהם שלט כעת הגיעו למרחק של 25 קילומטרים מפריז, והיו גדולים יותר מהשטחים שנשלטו ישירות על ידי האדון הפיאודלי שלו, המלך הצרפתי. בתקופת שלטונו של בית אלזס התפתחו ערים והוקמו מוסדות חדשים. הנמלים של גרבלינס, ניופור, דאם, בירבליט, דנקרק ומרדייק נוסדו, כמו גם קאלה על ידי אחיו של פיליפ מתיו מאלזס. מלבד הקולוניזציה, פעלו הנמלים גם כדי לצמצם את הסחף של נהרות Aa, Yser ו-Zwin, אשר סיכנו את הנגישות של סן-אומר, איפר וברוז'. בירבליט שימשה גם קונטרה להשפעה ההולנדית. שותפי הסחר כללו את אנגליה, המדינות הבלטיות וצרפת על פני הים, וחבל הריין ואיטליה על פני היבשה. לסחר בצמר עם אנגליה הייתה חשיבות מיוחדת לתעשיית הבדים העולה בפלנדריה. העושר של ערים פלמיות רבות (כפי שמעידים מגדלי הפעמונים ואולמות הבד שלהן) הגיע מתעשיית הבדים. מלבד זאת, היה חשוב גם סחר התבואה עם אנגליה ודרך הולנד עם המבורג. סנט-אומר הפכה לנמל המעבר החשוב ביותר ליין צרפתי במאה ה-12. אלו היו מאות השנים של פריצת הדרך של הסוחרים הפלמים, עם הסחר שלהם עם אנגליה, האזור הבלטי ודרום-מערב צרפת, כמו גם הנתיבים היבשתיים לחבל הריין ולאיטליה, אם כי מאוחר יותר רק הירידים השנתיים של שמפאן. עיירות המסחר הפורחות של פלנדריה הפכו אותה לאחד מהחלקים העירוניים ביותר באירופה. בשנת 1194, בלדווין הראשון מקונסטנטינופול מבית אנו, ירש את בית אלזס. בשנת 1278 גי מדמפייר, מבית דמפייר, הפך לרוזן פלנדריה. מלך צרפת רצה לכבוש סופית את פלנדריה, ופתח במלחמה הצרפתית-פלמית (1297–1305). במאה ה-12, המרכזים העירוניים האוטונומיים של הטריטוריה היו חזקים יותר, והביסו את הצרפתים קרב דורבנות הזהב ב-1302. אבל לבסוף ניצחו הצרפתים בקרב מונס-אן-פבל ועם הסכם אתי-סור-אורז' שלאחר מכן (1305) איבדה פלנדריה את ליל, דואה ואורשייה לצרפת ונאלצה לשלם קנסות מופקעים אך שמרו על עצמאותם כמחוז של הממלכה הצרפתית. במהלך תקופה זו, פלנדריה חוותה תקופה של שגשוג יחסי עם תעשיית הבדים החזקה ויצירות האמנות המגוונות שלה. הסחר בפלנדריה היה כה נרחב עד שפסלים של המדונה והילד נוצרו בפלנדריה עם שנהב, שהיה נגיש רק על ידי רשתות הסחר באוקיינוס ההודי. עם זאת, השגשוג הפלמי דעך במאה שלאחר מכן, עקב ירידה נרחבת באוכלוסיית אירופה בעקבות המוות השחור של 1348, הפרעה במסחר במהלך מלחמת מאה השנים האנגלו-צרפתית (1338–1453), והגברת ייצור הבדים האנגלי. אורגים פלמים עברו לוורסטד ולצפון וולשאם בנורפוק במאה ה-12 והקימו שם את תעשיית הצמר. באמצעות נישואיו עם מרגרט מדמפייר בשנת 1369, פיליפ הנועז, דוכס בורגונדי, סיים את עצמאותה של פלנדריה. פלנדריה הפכה לנחלה של בית ולואה-בורגונדי, ששלט על מדינת בורגונדיה. בשנת 1449 העיר גנט התמרדה נגד הדוכס פיליפ הטוב. בשנת 1453 ריסק פיליפ את המורדים בקרב גאוור, וסיים את המרד. הערים גנט וברוז' פעלו בעבר למעשה כערי-מדינה, ועם מותו של הדוכס שארל הנועז ניסו לתבוע מחדש את העמדה הזו באמצעות הפריבילגיה הגדולה שהוציאו ממרי מבורגונדי, בתו ויורשתו של שארל. בשנת 1482 מתה מארי מבורגונדי, מה שהפך את בנה הצעיר פיליפ הראשון מקסטיליה מבית הבסבורג לרוזן החדש, ואת בעלה מקסימיליאן הראשון מאוסטריה לעוצר הרוזנות. הערים הפלמיות ערכו שני מרידות נוספות, אך אלה הוכנעו בסופו של דבר על ידי צבאות האימפריה הרומית הקדושה. הסכם סנליס משנת 1493 קבע שלום בין צרפת להבסבורגים; לפי תנאי האמנה, פלנדריה תהיה מעתה טריטוריה של האימפריה הרומית הקדושה. תחת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (נולד בעיר הפלמית גנט), הפכה פלנדריה לחברה בחוג הבורגונדי. הרוזנות הייתה מעורבת מאוחר יותר במלחמות חלרה. באמצעות הסנקציה הפרגמטית של 1549, רוזנות פלנדריה נותקה רשמית מצרפת. היא הפכה לטריטוריה עצמאית של האימפריה הרומית הקדושה. מעשה חוקתי זה הפך את פלנדריה לחלק משבעה-עשר המחוזות, שהיוו את ארצות השפלה ומכאן ואילך יעברו בירושה כולה. ארצות השפלה תפסו מקום חשוב באימפריה. עבור קרל באופן אישי, הם היו האזור שבו בילה את ילדותו. בגלל המסחר והתעשייה והערים העשירות, הם היו חשובים גם לאוצר. הרוזנות הועברה לענף הספרדי של בית הבסבורג עם פליפה השני, מלך ספרד, ולאחר 1556 הייתה שייכת למלכי ספרד. בשנת 1566 ב-Steenvoorde (בפלנדריה הצרפתית) ה-Beeldenstorm התפרץ. ה-Beeldenstorm התפשט בכל ארצות השפלה והוביל בסופו של דבר לפרוץ מלחמת שמונים השנים ולהתנתקותה של הרפובליקה ההולנדית. במקור פלנדריה שיתפה פעולה עם המחוזות הצפוניים כחברה באיחוד אוטרכט, וגם חתמה על חוק הביטול ב-1581, אך מ-1579 עד 1585, בתקופה הידועה כ"הרפובליקה הקלוויניסטית של גנט", היא נכבשה מחדש על ידי צבא ספרד. פלנדריה נשארה בשליטה ספרדית. באמצעות מאמציו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כל חלקה הדרומי של פלנדריה סופח לצרפת, ונודע כדרום פלנדריה או פלנדריה הצרפתית. מצב זה קיבל תוקף רשמי בשנת 1678 בהסכמי ניימכן. לאחר הכחדת הענף הספרדי של ההבסבורגים, הענף האוסטרי של ההבסבורגים הפך לרוזני פלנדריה. תחת מריה תרזה מאוסטריה, ארצות השפלה האוסטריות שגשגו. בשנת 1789 פרצה מהפכה נגד הקיסר יוזף השני. בשנת 1790 רוזנות פלנדריה ומחוז נפרד בשם פלנדריה המערבית, שהיוו את השטחים שהחזירה צרפת לקיסר, היו שתיהן מהחברות המייסדות של המדינות הבלגיות המאוחדות. ממש כמו שאר חלקי ארצות השפלה האוסטריות, רוזנות פלנדריה הכריזה על עצמאותה. זה התרחש בשוק שישי בגנט ב-4 בינואר 1790. ה"מניפסט ואן ולנדרן" נכתב על ידי שארל-ז'וזף דה גראב וז'אן-ז'וזף ראפסה. רוזנות פלנדריה חדלה להתקיים רשמית בשנת 1795, כאשר סופחה לצרפת, וחולק לשתי מחוזות: ליס (כיום מערב פלנדריה) ואסקוט (היום מזרח פלנדריה ופלנדריה הזיילנדית). אוסטריה אישרה את אובדן שלטונה בהסכם קמפו פורמיו משנת 1797. לאחר המהפכה הצרפתית לא שוקם המחוז, ובמקום זאת המשיכו שני המחוזות את קיומן כמחוזות מזרח ומערב פלנדריה בממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, ולאחר מכן, לאחר המהפכה הבלגית, בבלגיה. משנת 1840 ואילך, התואר "רוזן פלנדריה" נוכס על ידי בית המלוכה של בלגיה. ככלל הוא ניתן לשני בתור הירושה לכס המלכות הבלגי. תואר הרוזן של פלנדריה בוטל בהחלטה מלכותית ב-16 באוקטובר 2001. מדיה וקבצים בנושא רוזנות פלנדריה בוויקישיתוף רוזנות פלנדריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)