laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אידה קאוואפיאן

אידה קאוואפיאן (באנגלית: Ida Kavafian;‏ 29 באוקטובר 1952) היא כנרת וויולנית אמריקאית ממוצא ארמני. קאוואפיאן נולדה באיסטנבול שבטורקיה להורים ארמנים. היא היגרה עם משפחתה לארצות הברית ב-1956 והחלה ללמוד כינור בדטרויט בגיל שש. מוריה היו ארה זרוניאן, מישה מישאקוב, אוסקר שומסקי ואיוון גלאמיאן. שומסקי וגלאמיאן היו מוריה במסגרת לימודיה בבית הספר ג'וליארד בשנים 1969 - 1975. הופעתה הראשונה הנחשבת בפומבי הייתה לרגל זכייתה בתחרות הכינור הבינלאומית "ויאנה דה מוטה" בליסבון, בשנת 1973. היא ניצחה ב"אודיציות הבינלאומיות לאמני קונצרטים צעירים" ב-1978, וזכייה זו הביאה לרסיטל הבכורה שלה בניו יורק, בקרנגי הול. היא החלה להופיע עם אחותה, אני קוואפיאן, ב-1983, כאשר השתיים ניגנו יחדיו בקרנגי הול. בעונת 1983-84 יצאה לסיור הופעות עם צ'יק קוריאה. כחברה באגודה למוזיקה קאמרית בשנים 1989 - 1993 ו-1996 - 2002, ניגנה עם שלישיית בוזאר מ-1992 עד 1998 ובהופעות מזדמנות לאחר מכן. היא ייסדה קבוצה משלה, "אופוס אחד", ב-1998, עם אן-מרי מקדרמוט, סטיבן טננבום ופיטר ויילי. אידה קוואפיאן מלמדת במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה ובקונסרבטוריון למוזיקה של בארד קולג'. היא מנגנת בכינור גואדניני שנבנה במילאנו ב-1751 ובוויולה מתוצרת מס את מס משנת 1987. הרפרטואר של קוואפיאן כולל יצירות מן התקופה הקלאסית ומראשית התקופה הרומנטית, משל מוצרט, בטהובן ופליקס מנדלסון, כמו גם יצירות מן המאה ה-20 מאת רות קרופורד סיגר, צ'ארלס וואורינן וטורו טאקמיצו. טאקמיצו חיבר קונצ'רטו לקאוואפיאן. קאוואפיאן נודעת גם כמייסדת שני פסטיבלי מוזיקה יוקרתיים, "בראוו! וייל ואלי" ופסטיבל מוזיקה קאמרית "מוזיקה מאנג'ל פייר" במקסיקו. אידה קאוואפיאן, באתר AllMusic (באנגלית) אידה קאוואפיאן, באתר MusicBrainz (באנגלית) אידה קאוואפיאן, באתר Discogs (באנגלית) אידה קאוואפיאן, באתר Songkick (באנגלית) אידה קאוואפיאן באגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן
אברהם שלמה לויסון

הרב אברהם שלמה לויסון (ד' בסיוון תרס"ב, 9 ביוני[דרושה הבהרה] 1902 – י"ב באייר תש"ה, 25 באפריל 1945) היה מרבני הולנד בתקופת השואה. כיהן עד לשואה כרב ראשי למחוזות פריסלנד ודרנתה. נולד בהאג לרב שבתאי (או שבתי) שהיה ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר. למד בבתי המדרש לרבנים באמסטרדם ובבברלין והוסמך לרבנות בתרצ"ה (1935), ובמקביל למד שפות שמיות באוניברסיטת אמסטרדם. בג' בטבת תרצ"ו מונה לרבה של לייוורדן ומחוז פריסלנד, ובכך החליף את הרב דסברג. במקביל היה גם רבו של מחוז דרנתה. בתרצ"ח-תרצ"ט (1939-1938) נמלטו להולנד יהודים מגרמניה וממשלת הולנד הקימה בעבוד היהודים שהגיעו לפריסלנד מחנה בווסטרבורק הקרובה ללייוורדן. הרב לויסון שהה עימם בשבתות וחגים חיזק את רוחם וארגן פעילות רוחנית. כונה "ר' שמחה" כיוון שבביקוריו ובעזרתו הביא שמחה למשתכנים במחנה. לאחר כיבוש הולנד בידי הנאצים בב' באייר ת"ש (10 במאי 1940) עזר רבות בפינוי מהיר של המחנה, כשהרב מארגן לכל פליט משפחה שתקלוט אותו. האימוץ נמשך כחודש עד שהיהודים הוכרחו לחזור למחנה על ידי הגרמנים שהקימו באותו שטח מחנה ריכוז. כרב ראשי שימש כנציג היהודים באזור. הרב לויסון קיבל חופש פעולה מהשלטונות הגרמניים והוא ניצל זאת וסיפק את הצרכים הדתיים הנדרשים. עסק במניעת עגינות, ובחליפת מכתבים עם רבנים חשובים אחרים בהולנד דן בנושא. לאחר הסכמה משותפת, ערך גיטין על תנאי ליהודים במחנה וסטרבורק, וחלקם נשמרו בלונדון. הרב עצמו גורש בתש"ג לאותו מחנה ובהמשך לברגן-בלזן. סרב לאכול מזון לא כשר אף שסיכן עצמו במוות מרעב. הרב נחלש יותר ויותר עד שנפטר לאחר שחרור המחנה בנסיעתו ברכבת שנודעה בתור "הרכבת האבודה". הרב לויסון נקבר עם עוד יהודים שנפטרו ברכבת, בקבר אחים בכפר טרביץ במזרח גרמניה. בין תשובותיו ההלכתיות שנמצאו בארכיונו הפרטי, פסק בקיץ תש"ב בתשובה לאחד מרבני האג לגבי העברה מקבר אחים לקבורה בבית קברות לא לקבור בארונות ולא לבצע טהרה, אלא לקבור בתכריכים בלבד. דן מיכמן, המנהיגות הרבנית בהולנד בתקופת השואה, מתוך: דפים לחקר תקופת השואה, אוניברסיטת חיפה, תשמ"ט. שלמה סמסון, האמנתי כי אדבר, ראובן, תש"ן. אסתר פרבשטין, בסתר רעם. אליעזר דסברג, והגדת לבנך : פרקים מתולדות משפחת דסברג, הוצאת עצמית בסיוע יד ושם, תל אביב תשס"ט (2009) - חוברת זיכרון לבני משפחת דסברג הי"ד. שירים למלואים, הוצאת Van Creveld / Van Crefeld, אמסטרדם תרצ"ו - ספר דו-לשוני בעברית והולנדית של שירים לכבוד בחירתו לרבנות לייוורדן ומחוז פריסלנד, וכן פסוקים ומזמורי תהילים לכבוד הבחירה. בכותרת המשנה נכתב: "יום הוקם על כיסא הרבנות בק"ק לעווארדן והגליל מסביב מהור"ר אברהם בן כ"ה שבתי לעוויססאן ... ג’ טבת שנת תרצו". ספרים דומים יצאו לכבוד בחירתם לאותה משרה של הרב שמואל עזריה לודרסום בד' בתמוז תר"ס (1900), הרב אהרן יששכר דוידס בתרפ"ה (1924), הרב שמעון דסברג בתרפ"ט, וכן לכבוד בחירת הרב יוסף איזקסון לרבה של קהילת רוטרדם והסביבה בי"ג בסיוון תר"י (1850). על הרב לויסון באתר "זכור" Abraham Salomon Levisson, באתר Joods Monument
מרחק לוינשטיין

מרחק לוינשטיין (ברוסית: Левенштейн; מכונה גם מרחק עריכה) הוא מונח במדעי המחשב ובתורת האינפורמציה שמתאר את מידת השונות בין שתי מחרוזות תווים. את המונח טבע ולדימיר לוינשטיין(אנ') ב-1965. מרחק לוינשטיין בין שתי מחרוזות מוגדר כמספר המינימלי של פעולות עריכה שיש לבצע על מחרוזת אחת כדי להגיע למחרוזת השנייה, כאשר פעולות העריכה המותרות הן: הוספת אות, מחיקת אות או שינוי אות לאות אחרת. מרחק לוינשטיין בין "חיפנים" ל"חיפאיות" הוא 3. חיפנים -> חיפאים (החלפה של 'נ' ו'א') חיפאים -> חיפאית (החלפה של 'ם' ו'ת') חיפאית -> חיפאיות (הוספה של 'ו') השוואה בין מחרוזות נדרשת, למשל, בחיפושים במילונים מתוך קלט שגוי "במקצת" לצורך בדיקת איות. לדוגמה אם מוגדר במילון המילה "חיפאיות", קלט המשתמש יהיה "חיפנים" והמרחק המרבי המוגדר הוא 3 אזי תוצאות החיפוש יראו גם את המילה "חיפאיות". יישומים נוספים שמשתמשים בווריאציות שונות של מרחק לוינשטיין הם זיהוי תווים אופטי, ועיבוד שפות טבעיות. מימוש יעיל של מציאת מרחק לוינשטיין דורש שימוש בטכניקת תכנות דינמי. סיבוכיות המקום וסיבוכיות הזמן במימוש הטרויאלי הוא (NM). int LevenshteinDistance(char s[1..m], char t[1..n]) { // d is a table with m+1 rows and n+1 columns declare int d[0..m, 0..n] for i from 0 to m d[i, 0] := i // deletion for j from 0 to n d[0, j] := j // insertion for j from 1 to n { for i from 1 to m { if s[i] = t[j] then d[i, j] := d[i-1, j-1] else d[i, j] := minimum ( d[i-1, j] + 1, // deletion d[i, j-1] + 1, // insertion d[i-1, j-1] + 1 // substitution ) } } return d[m,n] } מרחק המינג מחשבון מרחק לוינשטיין
ג'אז לטיני

ג'אז לטיני הוא סגנון ג'אז המנוגן בארצות דרום אמריקה (בעיקר קובה) ובקהילות היספאניות סגורות בארצות הברית, כגון הגטו ההיספאני בניו יורק (Del Barrio). בדומה לג'אז רגיל, מדובר במוזיקה אינסטרומנטלית בעיקרה, המאופיינת באלתורים זורמים ומעבר בין סולמות. המאפיינים הייחודיים העיקריים של הג'אז הלטיני הם: מקצבי הקלאווה - שלא כמו מרבית יצירות הג'אז המבוצעות על תבנית סימטרית מרובעת 4:4, יצירות ג'אז לטיני הן לרוב על תבנית 3:2 או 2:3 אסימטרית. זהו מקצב אפריקני קדום המכונה קלאווה, שסוגל למוזיקה מערבית. הוא מקנה תחושה של עוצמה עולה ויורדת למרבית הקטעים, כאשר לרוב הפסנתר או כלי הנשיפה מנגים בקלאווה הפוך (קונטראפונקט) למחלקת הקצב, כך שמתקבלת מוזיקה מרובדת. מחלקת הקצב - בנוסף לבס הרגיל, בג'אז לטיני מחלקת הקצב מכילה כמעט תמיד תופי קונגה וטימבלס. ברבים מהקטעים ישנה גם קאמפאנה. כלים אלו נותנים למוזיקה תחושה אפריקאית קצבית, והקצב הוא מרכיב דומיננטי יותר מאשר בג'אז רגיל. כמו כן, נפוצים קטעי אלתור של כלי ההקשה, במיוחד תופי קונגה. מייסדי הג'אז הלטיני היו רובם מהגרים היספאניים בניו-יורק. בין המוכרים שבהם ניתן למנות את טיטו פואנטה, מונגו סנטה-מריה, להקת Fania Allstars הניו-יורקית ולהקת Irakere הקובנית. מדיה וקבצים בנושא ג'אז לטיני בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה בר-תקווה

משה בר-תקווה (מונדק פסטרנק; 1905 - דצמבר 1994) היה מבכירי ההגנה, מראשי פעיליה באירופה, ממקימי צה"ל וקצין שריון ראשי. משה (מונדק) בר-תקווה נולד בגליציה בשנת 1905, בשם משה פסטרנק. הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון דובר פולנית וגרמנית. כחניך השומר הצעיר עלה בשנת 1923 לארץ ישראל. לאחר מכן נסע לאיטליה לשם לימוד מסחר בינלאומי וב-1929, לאחר שגמר את לימודיו, חזר לפולין כדי ללמוד שם בבית הספר לקצינים, ואף שירת בצבא הפולני כקצין. בראשית שנות השלושים של המאה העשרים חזר לארץ ישראל והחל לפעול במערכת ההדרכה של ארגון ההגנה כמדריך ראשי. בהגנה קיבל את הכינוי המחתרתי קונרד. בשנים 1935 עד 1936 היה מדריך שדאות וטקטיקה במחוז הדרום. בשנות המרד הערבי הגדול היה בר תקווה מראשוני הפו"ש ומונה למפקד אזור נס ציונה ובית חנן. בשנות הארבעים של המאה העשרים הוא התקדם במערך ההדרכה של ההגנה ושימש כמדריך ואחר כך כמפקד קורסי המ"מים של ההגנה שהתקיימו בג'וערה. במסגרת זו עיצב בר תקווה את סיכת המ"מ (חרב שזורה בענף זית) שהפכה לסמל ההגנה ושולבה לבסוף בסמל צבא הגנה לישראל. אחרי הקמת הפלמ"ח מונה למדריך ראשי של הפלמ"ח. ב-1941 היה אמור לעמוד בראש כ"ג יורדי הסירה, אך ברגע האחרון לא הסכים מהסיבה של היעדר מודיעין ובמקומו מונה צבי ספקטור. בשנת 1943 התגייס בר תקווה, בניגוד לרצון מפקדת ההגנה, לצבא הבריטי ושירת בבריגדה היהודית כקורפורל. עם תום המלחמה למד איטלקית והפך לאחד מן הפעילים הבולטים של עלייה ב' באיטליה. יהודה ארזי שריכז בידיו את ההכנות לארגון עלייה ב', נתקל בקשיים בפעולותיו ובר-תקווה, ששלט בשפה האיטלקית, מונה לעוזרו והשכיל לפתח קשרים עם גורמים שונים באיטליה ולסייע רבות ביישור ההדורים שנוצרו עקב הפעולה המחתרתית בתוך ארץ זו. מאוחר יותר עסק בארגון קבוצות פליטים יהודים והכנתם לקראת העלייה לארץ. בתחילת שנת 1947 הוא חזר לארץ ובמהלך אותה שנה שימש כראש לשכת ההדרכה של ההגנה ופיקד על קורס המ"מים האחרון של ארגון ההגנה. במלחמת העצמאות שימש בר תקווה, לצד סגן-אלוף ישראל בר, כעוזרו של ראש אג"מ והרמטכ"ל בפועל, יגאל ידין והיה אחראי על חזיתות המרכז והדרום. עם תום המלחמה, בשנת 1950, עבר בר תקווה קורס שריון בצרפת, ובשנת 1951 התמנה לקצין שריון ראשי בצה"ל, הוא הרחיב את החיל וביסס אותו. בשנת 1955 סיים את בית הספר הצבאי "אקול סופריר דה גר" בצרפת והתמנה לראש מחלקת התכנון במטכ"ל ולאחר מכן לנספח צה"ל באיטליה. הוא פרש מצה"ל בשנת 1959 בדרגת אל"ם. בהמשך היה מראשי רפא"ל. בר תקווה נפטר ב-1994. משה בר תקוה באתר חיל השריון
פוסטר

האם התכוונתם ל... כרזה בלועזית פוסטר (מדע) – כרזה בעלת עותק אחד המוצגת במהלך כנס מדעי המציגה ממצאי מחקר, כשלצידה עומד החוקר ועונה לבאי הכנס על שאלותיהם. אישים: אלן דין פוסטר – סופר אמריקאי בארי פוסטר – שחקן אנגלי בן פוסטר – שוער כדורגל אנגלי בן פוסטר (שחקן) – שחקן אמריקאי ג'ודי פוסטר – שחקנית קולנוע ג'ון פוסטר – דיפלומט אמריקני ומזכיר המדינה בתקופת כהונתו של הנשיא בנג'מין הריסון דייוויד פוסטר – מוזיקאי, מלחין, מעבד, מפיק ומנהל מוזיקלי קנדי לורנס פוסטר – מנצח אמריקאי מארק פוסטר – שחיין בריטי מג פוסטר (אנ') – שחקנית אמריקאית נורמן פוסטר – אדריכל בריטי פופס פוסטר – מוזיקאי ג'אז אמריקאי פיל פוסטר (אנ') – שחקן יהודי-אמריקאי קימברלי פוסטר (אנ') – שחקנית אמריקאית
אני קוואפיאן

אני קוואפיאן (באנגלית: Ani Kavafian ‏ 10 במאי 1948) היא כנרת אמריקאית ממוצא ארמני. קוואפיאן נולדה באיסטנבול, טורקיה להורים ממוצא ארמני. בשנת 1956 היגרה עם משפחתה לארצות הברית, שם השתקעו בדטרויט. היא התחילה ללמוד נגינה בפסנתר עוד בטורקיה, ובגיל תשע החלה לנגן בכינור. מוריה היו ארא זרוניאן ומישה מישאקוב. היא למדה בבית הספר ג'וליארד משנת 1966, אצל איוון גלאמיאן וסאלי תומאס. הופעת הבכורה שלה הייתה בקרנגי הול ב-1969 ובפריז ב-1973, בשנה שבה גם זכתה בתחרות האודיציות הבינלאומית לאמני קונצרט צעירים. גם אחותה, אידה קאוואפיאן, למדה בג'וליארד והשתיים הרבו לנגן יחדיו בקונצרטים במהלך הקריירות המקבילות שלהן. אני יצאה לסיורי הופעות בשנות ה-70 ולימדה בבית הספר מנהטן למוזיקה ובבית ספר מאנס למוזיקה בשנות ה-80. היא הייתה לחברה באגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן ב-1978 ונישאה לצייר ברנרד מינדיץ'. עוד לימדה והופיעה בפסטיבל המוזיקה של סאראסוטה. הרפרטואר של אני קאוואפיאן מסתמך בעיקר על הקונצ'רטי של מוצרט, ברהמס ומנדלסון, אבל היא עשתה לה שם גם בביצועי יצירות המאה ה-20 משל המלחינים בארבר, בארטוק, שוסטקוביץ', קורנגולד, חאצ'טוריאן ועוד. היא מנגנת בכינור סטרדיוואריוס משנת 1736. לאני ובעלה בן בשם מתיו, המתגורר בקליפורניה. אני קוואפיאן, באתר AllMusic (באנגלית) אני קוואפיאן, באתר MusicBrainz (באנגלית) אני קוואפיאן, באתר Discogs (באנגלית) אתר וירטואוזובלקנטו, ביוגרפיה של אני קוואפיאן
ביקור בית (תוכנית רדיו)

ביקור בית היא תוכנית רדיו ששודרה בשנות ה-80 ב"קול ישראל", בהגשתה של רבקה מיכאלי. בתחילת שנות ה-80 החליטה הנהלת "קול ישראל" לחדש את התוכנית "לעקרת הבית".[דרוש מקור] רבקה מיכאלי נבחרה לערוך ולהגיש ורחל הרמתי להפיקה. התוכנית נקראה "ביקור בית" כדי שלא תדבק בה תווית "לנשים בלבד" וכדי להרחיב את קהל המאזינים והנושאים. התוכנית שודרה במשך חמש שנים, בימים א' – ה' בין 09.00 ל-10.00 ברשת ב'. התוכנית כללה פינות קבועות והנושאים התאימו לקהל יעד רחב: בריאות: בהשתתפות רופאים, קו הטלפון נפתח לשאלות המאזינים. אוכל: מתכוני שף שהתאימו לתקופות השנה (פירות וירקות בעונתם, ארוחות חג ושבת). בין המשתתפים הקבועים: רות סירקיס, ישראל אהרוני, צחי בוקששתר, רותי קינן, אלינוער רבין, זאב קרן, שאול אברון. כל שף הביא את המתכון לאולפן ומשתתפי התוכנית באותו יום חגגו במעדנים. ספרות ילדים: ד"ר מירי ברוך המליצה על ספרי-ילדים שיצאו לאור. "יד ביד": עם שלי חושן, סיפורים על בעיות קשות במשפחה ומתן עזרה באמצעות המאזינים המתנדבים (נמצא מחסה לנערה שנזרקה מהבית על ידי הוריה, נאסף כסף לפני חג הפסח למשפחת עולים שאיש לא עזר לה). בנוסף לפינות הקבועות, המיקרופון והטלפונים היו פתוחים לכל נושא (למעט פוליטיקה) והמאזינים יכלו לצלצל לאולפן בנושאי חיסכון, השקעות ועסקים (פרופ' יצחק אדיג'ס, יוסי ניצני), זמרים עם תקליט חדש, סופרים עם ספרם החדש, שחקנים והצגות חדשות, להקות זמר מחו"ל והתוכנית הייתה לכל אלה "ביקור בית". מרי אוסקובסקי, "רוחל וריבקל", עולם האשה, אוגוסט 1984.
מחלף חולון

מחלף חולון הוא מחלף בנתיבי איילון הממוקם בין חולון ותל אביב-יפו. במחלף מצטלבים נתיבי איילון (כביש 20), קצהו הצפוני של כביש 44, שדרות לוי אשכול בחולון ודרך בן צבי בתל אביב. השדרה היוצאת מהמחלף לתוך חולון מהווה את הכניסה הראשית לעיר מכיוון תל אביב. המחלף בנוי בתצורת מחלף יהלום. במחלף זוג גשרים, עליהם עובר התוואי של נתיבי איילון, וביניהם גשר רכבת המשמש את מסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום, שהחלה לפעול בספטמבר 2011. המחלף בתצורתו המקורית נפתח לתנועה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, במסגרת פיתוח נתיבי איילון לכיוון דרום. המחלף כלל גשר יחיד בעל שני נתיבי נסיעה לכל כיוון. עד בניית המחלף כונה המקום בשם צומת חולון (כינוי השגור בפי רבים עד היום), ופעל בו צומת בתצורת צלב שהיווה עורק תחבורה חשוב במשך שנים רבות, עת עברה בו הדרך הראשית בין תל אביב-יפו לירושלים ודרום הארץ, לפני חנוכת כביש 1. בשנת 2007 החלו העבודות להרחבת המחלף במסגרת פרויקט בניית מסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום. העבודות כללו הקמה של שני גשרים נוספים, עבור המסלול הדרומי של נתיבי איילון ועבור תוואי מסילת הרכבת, וכמו כן בניית תחנת הרכבת צומת חולון. המחלף המורחב נפתח לתנועה בשנת 2009. תחנת הרכבת החלה לפעול בספטמבר 2011, עם חנוכת הקו החדש. בעתיד צפוי לעבור במחלף הקו הירוק של הרכבת הקלה בתל אביב. הקו יחצה את המחלף דרך מנהרה ייעודית שהוקמה במסגרת עבודות ההרחבה. במקום בו נמצא המחלף עמדו בתקופת המנדט הבריטי שני בתי חרושת בבעלות יהודית, משני צידי הכביש הישן לירושלים. הצפוני היה בית חרושת "היוצק" ליציקות מתכת, והדרומי בית חרושת לספירט. במלחמת העצמאות הוקמו בשטח בתי החרושת עמדות של ההגנה כדי לאפשר מעבר של שיירות בדרך לירושלים. בתי החרושת נהרסו במהלך המלחמה על ידי כוחות ערביים בגיבוי הבריטים, בתקרית שבה נרצחו עשרה לוחמים מארגון ההגנה. בשנת 2010 הציבה עיריית תל אביב-יפו שלט המנציח את שני בתי החרושת, ואת האירועים שהביאו להריסתם. כיום שטחי מקוה ישראל הם חלק מפארק אריאל שרון ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כריסי ולינגטון

כריסטין אן ולינגטון (באנגלית: Christine Ann Wellington; נולדה ב-18 בפברואר 1977), ידועה ככריסי ולינגטון (באנגלית: Chrissie Wellington) היא טריאתלטית אנגליה שמחזיקה גם בשיא באליפות העולם באיש הברזל בהוואי וגם בזמן שיא בכלל מרוצי איש הברזל. תוך שנתיים היא הורידה את שיא העולם באיש הברזל ביותר מ-26 דקות ל-8:19:13 שעות, זמן מהיר יותר מהשיא הקודם שהחזיק מעמד מ-1994 ל-2008. שיא העולם של פולה ניובי-פרייזר נשמר במשך 17 שנים עד שוולינגטון שברה אותו במרוץ 2009. ולינגטון היא אחת משלוש הנשים שאי-פעם השיגו שלושה ניצחונות ברציפות (2009-2007) באליפויות העולם באיש הברזל, השתיים האחרות הן נטשה בדמן ופולה ניובי-פרייזר. היא זכתה באליפות העולם פחות משנה לאחר שנהפכה למקצוענית, הישג שהתאחדות הטריאתלון הבריטית תיארה כ"הישג עילאי, הנדמה כמשימה בלתי אפשרית לכל אתלט שהוא המתחרה כטירון באליפות העולם הראשונה שלו." לאחר ששברה את שיא העולם באליפות אירופה באיש הברזל ברות', מאמנה לשעבר, ברט סוטון, תיאר את ולינגטון כ"אישיות בעלת מצוינות ספורטיבית בינלאומית שאף אחד באף ספורט אחר אינו מאפיל עליה." היא האתלטית הבריטית הראשונה שניצחה באליפות העולם באיש הברזל, והיא טרם נוצחה בתחרות זו. בנוסף לתאריה באיש הברזל, היא גם אלופת העולם בטריאתלון 2006 לקבוצת הגיל שלה ואלופת העולם בטריאתלון 2008. מדיה וקבצים בנושא כריסי ולינגטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כריסי ולינגטון (באנגלית) "Wellington Wins World Ironman Championships", British Triathlon. October 2007. Sutton, Brett (20 July 2010). Special Feature, teamtbb.com
פסח יפהר

פסח יפהר (23 במרץ 1904 – 4 ביולי 1985) היה פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש מועצת הרצליה וראש העיר הראשון של הרצליה בשנים 1959–1966. נולד בשם פסח קרסנוגורסקי לאברהם וטובה לבית חנקין בז' בניסן, תרס"ד בניז'ין שבאוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. היה פעיל בתנועת החלוץ ונעצר על פעילותו בידי השלטונות הסובייטים. בשנת 1926, בעת ישיבתו בבית הסוהר במוסקבה, פגש את אלכסנדר פן והתרשם מאוד ממראהו ומאומץ ליבו. השניים נותרו חברים גם מאוחר יותר, בישראל. אחיו הבכור הגיע לארץ ישראל בשנת 1925 והצטרף לקבוצת צעירים שעזרו בהקמת הרצליה. פסח עלה ארצה בשנת 1927 עם חבריו והצטרף לקבוצת משמר ולאחיו בהרצליה. עבד תחילה בעיקר בפרדס רש"ל ונבחר לוועד הפועלים. זמן קצר לאחר הגיעו להרצליה, התקבל להגנה. אחר כך הצטרף לתנועת הפועל הצעיר ונבחר לתפקיד מזכיר מועצת הפועלים במושבה. מאוחר יותר הוא עבד במשרד העבודה של הסוכנות היהודית תחת יצחק גרינבוים. לאחר הקמת המדינה, עם מינויו של גרינבוים לתפקיד שר הפנים, הוא מינה את יפהר למנהל הרשויות המקומיות במשרד הפנים. שימש כמזכיר סניף מפא"י בהרצליה, וביולי 1959 נבחר ברוב קולות כנציג מפא"י לראשות המועצה המקומית הרצליה, לאחר שראש המועצה הקודם, בן ציון מיכאלי, התפטר מתפקידו. בעקבות הכרזתה של הרצליה כעיר באפריל 1960 הפך יפהר לראש העיר. הישגיו הבולטים בתקופת כהונתו: הרחבת בית הספר המקצועי אורט ופתיחת שתי מגמות לימוד חדשות בו הקמת בית ספר ע"ש פתחיה לב-טוב בשיכון דרום פתיחת גני ילדים לגילאי 4 בעיר הקמת המוזיאון העירוני הקמת שני מועדוני נוער בשכונות נוה-ישראל ושביב הקמת שכונת "הרצליה הצעירה" עבור זוגות צעירים הרחבה ושיפור רשת הביוב והקמת מגדל מים נוסף שיפור התשיות והנגישות לחוף הים וסלילת כביש נוסף מנוף ים למלון השרון נטיעת הגן הציבורי בנוה ישראל על שטח של 15 דונם ושיפוץ והרחבת גן וריזלנד בעקבות ביקורת ציבורית על ניהול כושל של העירייה (יצירת גירעון תקציבי גדול) ופרישת נציגי מפ"ם והליברלים העצמאים מן הקואליציה התפטר יפהר בספטמבר 1966 מתפקיד ראש העיר וגם מחברותו במועצה. ב-25 באוקטובר קיבלה מועצת העיר את התפטרותו של יפהר ובמקומו נבחר נתן רוזנטל מן המערך לתפקיד ראש העיר. בשנת 1935 נשא את יהודית לבית מרשוב לאישה ונולדו להם שלושה ילדים. עיריית הרצליה קראה רחוב בשכונת "גני הרצליה" על שמו. דוד תדהר (עורך), "פסח יפהר (קרסנוגורסקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4320 פסח יפהר, על הישגי הרצליה, דבר, 20 ביולי 1965 על פי אשתו, שמו היה קרסנובובסקי, לפי מקור אחר קסנגורסקי ילקוט הפרסומים 706, כ' בתשרי תש"ך, 22.10.1959, עמ' 80
קולובוס אדום

קולובוס אדום (שם מדעי: Piliocolobus) הוא סוג של קופים ממשפחת קופים בעלי זנב. סוג זה של קופים נפוץ במערב, מרכז ומזרח אפריקה. מיני הקופים בסוג זה מעדיפים לחיות ביער טרופי מלבד קולובוס אדום זנזיברי שמעדיף לחיות בסבך שיחים ליד חוף הים. מיני קוף זה, רגיש מאוד להרס אזור חיותו ולכן כל המינים (מלבד קולובוס אדום מרכז אפריקאי) נמצאים בסכנת הכחדה (EN) או בסכנת הכחדה חמורה (CR) לפי דירוג ה-IUCN. תזונת הקולובוס האדום מורכבת מעלים צעירים, פרחים ופירות לא בשלים. בנוסף, הם אוכלים פחם על מנת לנטרל רעלנים שיכולים להימצא בעלים שהם אוכלים. כמו כן, הקיבה שלהם יכולה לעכל צמחים רעילים שפרימטים אחרים לא מסוגלים לעכל. עד שנת 2005 מקובל היה שמדובר על תת-סוג בסוג Procolobus. אולם בשנת 2005 גרובס (Groves) סיווג את הקולומבוס האדום בסוג Piliocolobus והשאיר בסוג Procolobus את המין קולובוס ירוק (Procolobus verus). זו גם החלוקה המקובלת היום. בסוג תשעה מינים: קולובוס אדום זנזיברי (Piliocolobus kirkii) - נפוץ באי זנזיבר. קולובוס אדום מערבי (Piliocolobus badius) - נפוץ ביערות מערב אפריקה מסנגל ועד גאנה. קולובוס אדום פנטי (Piliocolobus pennant) - נפוץ באי ביוקו בגינאה המשוונית ובדלתת נהר ניז'ר. קולובוס אדום פראוסי (Piliocolobus preussi) - נפוץ בקמרון. קולובוס אדום טולוני (Piliocolobus tholloni) - נפוץ בקונגו. קולובוס אדום מרכז אפריקאי (Piliocolobus foai) - נפוץ בקונגו. קולובוס אדום אוגנדי (Piliocolobus tephrosceles) - נפוץ באוגנדה, רואנדה, בורונדי וטנזניה. קולובוס אדום אודזונגואה (Piliocolobus gordonorum) - מין אנדי להרי אודזונגואה שבטנזניה. קולובוס אדום מזרחי (Piliocolobus rufomitratus nah) - נפוץ בנהר טאנה שבקניה. מדיה וקבצים בנושא קולובוס אדום בוויקישיתוף קולובוס אדום, באתר ITIS (באנגלית) קולובוס אדום, באתר NCBI (באנגלית) קולובוס אדום, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קולובוס אדום, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קולובוס אדום, באתר GBIF (באנגלית) Groves, C. (2005). Wilson, D. E., and D. M. Reeder (eds). Mammal Species of the World. Éditions Johns Hopkins University Press, 2005 קולומבוס אדום במאגר mammal species of the world
רבינא (פירושונים)

האם התכוונתם ל... רבינא הקדמון - אמורא בבלי, חברו של רב יוסף רבינא – אמורא בבלי, חברו של רב אשי רבינא האחרון – רב אבינא בר הונא, חכם מסוף תקופת האמוראים בבבל רבינא בר אמוציא – חכם מתקופת הסבוראים ירמיהו רבינא – מפקד ההגנה בגרמניה מנשה רבינא – מוזיקאי, מלחין ומשורר
דייוויד מרטין

המונח "דייוויד מרטין" מפנה לכאן. לערך העוסק בעיתונאי אמריקאי, ראו דייוויד מרטין (עיתונאי). דייוויד מרטין (באנגלית: David Martin;‏ 1 באפריל 1737 – 30 בדצמבר 1797) היה אמן סקוטי. מרטין נולד בפיף שבסקוטלנד, למד אמנות בלונדון ובאיטליה וזכה להצלחה רבה כאמן דיוקנאות. דייוויד מרטין נולד באנסטרותר, בפיף שבסקוטלנד, והיה הבכור מבין חמשת ילדיהם של ג'ון מרטין (1700 - 1772), מורה העיירה ושל מרי בוייבק (1702 - 1783), אשתו השנייה של ג'ון. מרטין למד אמנות למד תחת אמן הדיוקנאות אלן רמזי ואף התלווה אליו בעת שרמזי ביקר באיטליה בשנים 1756–1757. לאחר שובו לאנגליה מרטין למד באקדמיית סנט מרטינז ליין (St Martin's Lane Academy) שבלונדון בה קיבל מלגת לימודים בין השנים 1759–1761. לאחר לימודיו מרטין הצטרף לסטודיו של רמזי וסייע לו בציור דיוקני ההכתרה של המלך ג'ורג' השלישי ורעייתו שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ. מרטין פתח סטודיו משלו בשנת 1767, ובאותה שנה צייר את הדיוקן העצמי שלו, המוצג כיום בגלריה הלאומית של סקוטלנד. מרטין צייר למעלה מ-300 דיוקנאות, בין הידועים שבהם הוא דיוקנו של בנג'מין פרנקלין שצויר בשנת 1767 המוצג כיום בבית הלבן שבוושינגטון די. סי.. דיוקנות ידועים נוספים שצייר הם דיוקנותיהם של הכימאי ג'וזף בלק (משנת 1787, מוצג כיום בגלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד), של הפילוסוף דייוויד יום (משנת 1770) ושל ברברה גריי (משנת 1787). ב-20 ביולי 1771 נשא מרטין לאישה את אן היל (1743 - 1775). שלושת ילדיהם נפטרו בינקותם. מרטין הציג מספר תערוכות של יצירותיו בין השנים 1765–1777 וכן בתערוכות של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנים 1779 ו-1790. מרטין היה הגזבר של אגודת האמנים ועמד בראשה בין השנים 1772–1777. בשנת 1780 שב מרטין לאדינבורו, ובשנת 1785 מונה לצייר הדיוקנאות הראשית של ג'ורג' הרביעי אשר היה באותה עת הנסיך מוויילס. מרטין נפטר ב-30 בדצמבר 1797 בביתו שבאדינבורו, ונקבר בחצר כנסיית ליית' סאות' (Leith South) ב-3 בינואר 1798. מדיה וקבצים בנושא דייוויד מרטין בוויקישיתוף יצירותיו בגלריית הדיוקנאות הלאומית שבלונדון יצירותיו המוצגות בגלריה הלאומית של סקוטלנד קורות חיים קורות חיים