אוניות המערכה מסדרת ויומינג

אוניות המערכה מסדרת ויומינג היו זוג אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור צי ארצות הברית. ויומינג וארקנסו אושרו בתחילת 1909, ונבנו בין 1910 ל-1912. הסדרה הייתה העיצוב הרביעי של הצי האמריקני, אך רק הייתה שיפור מצטבר ביחס לסדרת פלורידה הקודמת, והם היו אוניות המערכה האחרונות של ארצות הברית שהשתמשו בתותחי 12 אינץ'. השינויים העיקריים היו אימוץ תותחי 12 אינץ' /50 קליבר Mark 7 חזקים יותר, תוספת של צריח תותחים תאומים שישי והגנה משופרת של שריון, כולל שימוש ראשון במחיצות טורפדו על אוניות מערכה אמריקאיות. הצי שקל להשתמש בתותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים), אבל זה היה גורם לעיכובים ומצריך רציפים גדולים יותר. שתי האוניות שירתו לעיתים קרובות יחד, לראשונה בצי האטלנטי בשנות ה-1910. שתיהן נשלחו לבריטניה לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917 כדי לתגבר את הצי הגדול של הצי המלכותי. הן שירתו בצי האוקיינוס השקט בשנים 1919–1921, לפני ששתיהן חזרו לצי האטלנטי. חלק ניכר מזמנם בצי האטלנטי הוקדש לביצוע תרגילי אימון בזמן שלום, יחד עם אימון צוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית בהפלגות אימונים. ויומינג וארקנסו עברו מודרניזציה רבה באמצע שנות ה-20, במהלכו קיבלו דוודים יעילים יותר על בסיס נפט כדי להחליף את הדגמים הישנים שלהן, שריון סיפון עבה יותר להגנה מפני אש צוללת, בליטות נגד טורפדו כדי להגביר את עמידותם בפני נזקים תת-מימיים, ותותחים נגד מטוסים להגנה מפני התקפות אוויריות. הסכם הצי של לונדון משנת 1930 כלל את פירוז ויומינג; בהתאם לכך היא הוסבה לספינת אימונים, כאשר מחצית מצריחי הסוללה העיקריים שלה, חגורת השריון והבליטות נגד טורפדו הוסרו. עם זאת, ארקנסו הורשתה להמשיך בשירות עם הצי. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, שימשה ארקנסו לליווי שיירות לצפון אפריקה. עד 1944 היא שירתה כספינת הפגזות חוף; בתפקיד זה, היא תמכה בנחיתה של בעלות הברית בנורמנדי (מבצע אוברלורד) ובדרום צרפת (מבצע דרגון) לפני שהועברה לאוקיינוס השקט, שם סיפקה תמיכה באש לנחתים שנלחמו על איוו ג'ימה ובאוקינאווה ב-1945. ויומינג המשיכה בינתיים כספינת אימונים, ושונתה עוד ב-1944 כדי לכלול את הסוגים השונים של תותחי נ"מ שהחניכים יפעילו בצי. שתי האוניות הוצאו משימוש זמן קצר לאחר המלחמה, כאשר ארקנסו שימשה כספינת מטרה במהלך הניסויים הגרעיניים ב-1946 במבצע פרשת דרכים, וויומינג נמכרה לגרוטאות ב-1947. ב-22 ביולי 1908 נערכה ועידת ניופורט; זה כלל את המועצה הכללית, צוות מכללת המלחמה של הצי, הנשיא תאודור רוזוולט - שהיה לו עניין רב בענייני ים - וקצינים אחרים. כנס זה בחן שורה של נושאים הקשורים לאוניות מערכה קיימות ולעיצובים חדשים; הראשונה מבין האוניות החדשות הללו תהפוך לסדרת ויומינג. מועצת הבנייה קיבלה הנחיות כלליות מוועידת ניופורט; אלה בוועידה העדיפו לאמץ את תותח ה-14 אינץ', מכיוון שהצי המלכותי הבריטי כבר החליף את תותחי ה-12 אינץ' שלהם בתותחי 13.5 אינץ' (343 מילימטרים). משרד החימוש (BuOrd) העריך שעבודת התכנון של התותח החדש, הייצור והבדיקות יימשכו שנתיים. ב-26 באוגוסט, מזכיר הצי, ויקטור מטקלף, פרסם בקשה לאוניות מערכה עם שמונה ועשרה תותחי 14 אינץ' למשרד הבנייה והתחזוקה (C&R). המהירות הייתה אמורה להיות לפחות 20 קשרים (37 קמ"ש), עם שריון רב ככל שניתן להכיל. משרד החימוש טען שבטווחי קרב סבירים, 8,000–8,500 יארד (7,300–7,800 מטר), תותח ה-12 אינץ' היה חזק מספיק כדי לחדור את השריון הקיים, ולכן תותח ה-14 אינץ' היה מיותר. C&R ייצרה שלושה עיצובים כדי לענות על בקשתו של מטקלף, כולם מבוססים על העיצוב הקודם של סדרת פלורידה; הראשון, המכונה עיצוב 404, הייתה אוניית מערכה חמושה בשמונה תותחי 14 אינץ'. השני, עיצוב 502, היה בעל צריח כפול נוסף עבור סך של עשרה תותחי 14 אינץ'. השלישי, עיצוב 601, היה מצויד ב-12 תותחי 12 אינץ'. המועצה הכללית בחרה ב-601, מאחר שעבודת התכנון של תותח ה-14 אינץ' לא החלה, ואימוצו היה גורם לעיכוב הסדרה. בנוסף, ההדחק של האוניות היה גדל בצורה דרמטית יותר עם התותח הגדול יותר, מה שדרש שיפורים נרחבים במתקני הנמל; עיצוב 502 היה מסוגל לעגון רק בפרל הארבור ובפיוג'ט סאונד עם המתקנים הקיימים. גם מיקום הסוללה המשנית התברר כבעייתי. השיט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909 הוכיח את הבעיות עם הקזמטים על הסיפון הראשי. הם נשטפו בקלות מדי אפילו בים מתון, מה שהפך אותם לבלתי שמישים. כמה קצינים בוועידת ניופורט דגלו בהצבתם במבנה העילי, אבל תותחי ה-5 אינץ' (127 מילימטרים) בשימוש הצי היו מוסיפים משקל עליון מופרז. חלופה נוספת הייתה למקם אותם בחזית, אך המשקל הנוסף מקדימה היה מאמץ את האונייה במקום בו ירדה המצודה אל הסיפון הראשי. המעצבים הסתפקו בסופו של דבר על מצודה באורך מלא, שאפשרה להזיז את הקזמטים כ-4 רגל (1.2 מטר) גבוה יותר בגוף. הגנת השריון של האוניות שופרה בהשוואה לתכנונים קודמים. חגורת השריון והברבטות הוגדלו באינץ' אחד בהשוואה לגרסה מוקדמת יותר של אוניית מערכה בעלת שנים עשר תותחים. תוכנית הגנה חדשה לארובות נוצרה, לאחר שהניסיון הרוסי בקרב צושימה שלוש שנים לפני כן הדגיש את הסיכון של מערכת פליטה שנהרסה. המתכננים הדגישו גם את הצורך בהגנה תת-מימית משופרת. כתוצאה מכך, העיצוב של ויומינג שילב מחיצות טורפדו, הפעם הראשונה שהתכונה נכללה בעיצוב אוניית מערכה אמריקאית. הקונגרס אישר שתי אוניות מערכה חדשות, BB-32 ו-BB-33, ב-3 במרץ 1909. עיצוב 502 התגלה מאוחר יותר כבסיס לסדרת אוניות המערכה שלאחר מכן, סדרת ניו יורק. אוניות הסדרה היו באורך של 554 רגל (169 מטר) בקו המים ובאורך כולל של 562 רגל (171 מטר). היה להן רוחב של 93 רגל 3 אינץ' (28.42 מטר) ושוקע של 28 רגל 7 אינץ' (9 מטר). הדחק האוניות היה 26,000 טונות ארוכות (26,417 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 27,243 טונות ארוכות (27,680 טונות) במעמס מלא. היה להם סיפון משווה באורך מלא, ששיפר את השמירה על הים ואת היכולת להפעיל את התותחים המשניים בים סוער יותר. בשתי האוניות הותקנו תרני סריג. גובהם המטאצנטרי הרוחבי היה 5.4 רגל (2 מטר). הלוח החופשי היה 25 רגל (7.6 מטר) מקדימה, 19 רגל 2 אינץ' (5.84 מטר) באמצע האונייה, 18 רגל (5.5 מטר) בצריח האחורי, ו-16 רגל 3 אינץ' (4.95 מטר) בירכתיים. היה להן צוות של 58 קצינים ו-1,005 מלחים. האוניות הונעו על ידי טורבינות קיטור של פארסונס בעלות ארבעה צירים שדורגו ב-28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט). הקיטור סופק על ידי שנים-עשר דוודי Babcock &amp; Wilcox מעורבים על בסיס נפט ופחם, שפלטו לשתי ארובות מרווחות קרובות באמצע האונייה. המנועים העניקו מהירות מרבית של 20.5 קשרים (38.0 קמ"ש), אם כי בניסויי מהירות ארקנסו הגיעה למהירות של 21.22 קשר (39.30 קמ"ש; 24.42 מייל לשעה) מ-25,546 כוחות סוס (19,050 קילוואט). קיבולת הדלק הייתה 1,667 טונות ארוכות (1,694 טונות) של פחם ו-266 טונות ארוכות (270 טונות) של נפט. זה אפשר לספינות לשייט תמורת 6,700 מיילים ימיים (12,400 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). במהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש), הטווח ירד במידה ניכרת, ל-2,655 מיילים ימיים (4,917 ק"מ). ההיגוי נשלט על ידי הגה יחיד. האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של 12 תותחי 12 אינץ'/50 קליבר Mark 7 בשישה צריחי תותחים תאומים Mark 9 על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה. ארבעת הצריחים האחרים הוצבו מאחורי המבנה העילי בשני זוגות ירי-על. התותחים האלה ירו פגזים במשקל 870 פאונד (395 ק"ג) עם מטען הודף במשקל 353 פאונד (160 ק"ג), שהעניק מהירות לוע של 2,900 רגל לשנייה (880 מטר לשנייה). ויומינג וארקנסו היו האוניות היחידות של הצי האמריקאי שקיבלו את התותח; דרדנוטים קודמות צוידו בתותח 12 אינץ'/45 קליבר Mark 5 בעל מהירות נמוכה יותר. ל-Mark 7 היו יכולות חדירת שריון טובות יותר באופן משמעותי, הודות למהירות הלוע הגבוהה שלו (ולכן מהירות הפגיעה הגבוהה יותר). בטווח של 12,000 יארד (11,000 מטר), התותח יכל לחדור 12.3 אינץ' (310 מ"מ) של שריון חזית מוקשה, לעומת 10.8 אינץ' (270 מ"מ) עבור תותח ה-Mark 5. התותחים הותקנו בצריח התותחים Mark IX, שאיפשר הגבהה ל-15 מעלות והנמכה עד -5 מעלות. שלא כמו הצריחים ששימשו בדרדנוטים קודמות, צריח Mark IX דרש מהתותחים לחזור ל-0 מעלות לטעינה מחדש. הסוללה המשנית הייתה מורכבת מעשרים ואחד תותחי 5 אינץ'/51 קליבר שהותקנו בקזמטים לאורך צד הגוף. התותחים האלו ירו פגזים במשקל 50 פאונד (23 ק"ג) עם מטען הודף במשקל 24.5 פאונד (11.1 ק"ג), במהירות לוע של 3,150 רגל לשנייה (960 מטר לשנייה). כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, הן נשאו זוג צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (530 מילימטרים) שקועים בגוף בצד צד הרוחב. הם היו מצוידים בטורפדות Mark III Bliss-Leavitt, שנשאו ראש נפץ במשקל 218 פאונד (99 ק"ג) והיה להם טווח של 4,000 יארד (3,700 מטר) במהירות של 26.5 קשרים (49.1 קמ"ש). חגורת השריון הראשית, שהייתה בגובה 8 רגל (2.4 מטר), הייתה בעובי 11 אינץ' (280 מ"מ) מעל החלק המרכזי של האונייה, שם הגנה על מחסני התחמושת וחללי המכונות. החגורה הצטמצמה ל-5 אינץ' (130 מ"מ) לכיוון הירכתיים. בקצה התחתון היא הצטמצמה ל-9 אינץ' (230 מ"מ). הקצה הקדמי של החגורה היה מחובר עם מחיצה רוחבית בעובי 11 אינץ' עם הסוללה הראשית הקדמית ביותר, בעוד הקצה האחורי של החגורה היה מחובר עם מחיצה בעובי 9 אינץ'. הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי 2.5 אינץ' (64 מ"מ) מפלדה לטיפול מיוחד, שהצטמצמה ל-1.5 אינץ' (38 מ"מ) באזורים פחות קריטיים. למגדל הניווט היה דפנות בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ) וגג בעובי 3 אינץ' (76 מ"מ). בצריחי התותחים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) וגגות בעובי 3 אינץ'. לברבטות התומכות שלהם היו דפנות בעובי 11 אינץ' שבהם הם נחשפו; החלקים שכוסו על ידי חגורת השריון צומצמו ל-4.5 אינץ' (110 מ"מ). החצי התחתון של שריון הקזמטים היה בעובי 11 אינץ', והחצי העליון הצטמצם ל-6.5 אינץ' (170 מ"מ). בתוך סוללת הקזמטים היו מחיצות משוריינות אורכיות; אלה נועדו להגן על הקליטות לארובות. אלה נחשבו חשובים מכיוון שבמהלך מלחמת רוסיה–יפן, שלוש שנים לפני כן, אוניות מערכה רוסיות נפגעו, מה שהוביל את עשן הדוד לתוך האונייה ולא החוצה דרך הארובות. שתי האוניות שונו באופן משמעותי במהלך הקריירה שלהן. במהלך מלחמת העולם הראשונה וזמן קצר לאחריה שופר השריון האופקי של האוניות, לרבות גגות מגדל הניווט וצריחי התותחים. שריון הסיפון שלהם הוגדל ל-3.5 אינץ' (89 מ"מ), והותקנו שמונה תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר. לאחר החתימה על הסכם הצי של וושינגטון בפברואר 1922, עבודת המודרניזציה הייתה בפיקוח קפדני. האמנה קבעה אילו שינויים ניתן לבצע באוניות קיימות, וכללה הגבלות על מה שניתן לשנות או להוסיף. ההדחק עשוי היה לעלות בלא יותר מ-3,000 טונות ולא ניתן היה לבצע שינויים מכל סוג בתותחי הסוללה הראשיים או הצריחים. התחומים העיקריים שניתן היה לשפר היו הגנה מפני תקיפות אוויריות ותת ימיות, יחד עם מערכות הנעה. שתי אוניות הסדרה, יחד עם אוניות הסדרות פלורידה וניו יורק, עברו מודרניזציה רבה בשנות ה-20. כל שש האוניות הוסבו לדוודים על בסיס נפט עם ציוד שנלקח מאוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית שבוטלו. הדוודים הוכנסו לארובה אחת. הדוודים הללו היו יעילים הרבה יותר מהדגמים הפחמיים שאיתם הושלמו האוניות, והם אפשרו טווח שיוט גדול יותר משמעותית של 11,000 מיילים ימיים (20,000 ק"מ). האוניות הותקנו גם עם בליטות נגד טורפדו, ששיפרו את ההגנה התת-ימית שלהן וגם סיפקו יכולת אחסון נפט נוספת. ויומינג וארקנסו איבדו את התורן הראשי מדגם כלוב, אשר הוחלף בתורן חצובה קצר שנשא זרקורים ואנטנות רדיו. חלק מתותחי הסוללה המשניים שלהם הועברו גבוה יותר באונייה כדי לשפר את יכולת הפעילות שלהם בים סוער. ספונסון לשישה תותחים נבנה בגוף האונייה ליד מגדל הניווט ושמונת תותחי הנ"מ בקוטר 3 אינץ' הועברו לראש הספונסון. לשתי האוניות הוסרו צינורות הטורפדו. על פי תנאי הסכם הצי של לונדון משנת 1930, ויומינג הייתה אמורה להיות מפורזת ולהמירה לספינת אימונים. במהלך תהליך הפירוז, הבליטות נגד טורפדו שלה, שריון הצד ומחצית מתותחי הסוללה הראשיים שלה הוסרו. ויומינג עברה מודרניזציה במספנת הצי של נורפוק בין 12 בינואר ל-3 באפריל 1944; השיפוץ הסיר את האחרון מבין שלושת צריחי התותחים שלה בקוטר 12 אינץ', והחליף אותם בארבעה צריחים תאומים ושני צריחים סגורים בודדים עבור תותחי 5 אינץ'/38 קליבר. כמו כן הותקנו מכ"מים חדשים של בקרת אש; שינויים אלה אפשרו לוויומינג להכשיר תותחנים נגד מטוסים עם הציוד המודרני ביותר שישתמשו בו בזמן הלחימה עם הצי. השינויים בארקנסו במהלך מלחמת העולם השנייה הצטמצמו למינימום. בשנת 1942, ארקנסו קיבלה תורן חצובה חדש וגשר פעולה, יחד עם תותחים נוספים נגד מטוסים לאורך המלחמה. עד 1945, היא נשאה תשעה צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ בופורס ו-28 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ, ומספר התותחים בקוטר 3 אינץ' הוגדל לעשרה. לאחר שנכנסו לשירות, שתי האוניות הוקצו לצי האטלנטי. הספינות לקחו חלק בשגרה הרגילה של אימונים ותמרוני צי מול החוף המזרחי של ארצות הברית ובאיים הקריביים, עם תחזוקה תקופתית. שתי האוניות סיירו בים התיכון בסוף 1913, ועשו עצירות באיטליה ובצרפת, בין היתר. באפריל 1914, ארקנסו הייתה מעורבת בכיבוש וראקרוס במהלך המהפכה המקסיקנית, וויומינג הגיעה מאוחר יותר כדי לתמוך במבצע. שני אנשי צוות מארקנסו זכו בעיטור מדליית הכבוד על מעשיהם במהלך הכיבוש הראשוני של העיר. לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917, וויומינג, יחד עם שאר פלגת אוניות המערכה ה-9 (BatDiv 9), יצאו לבריטניה כדי לתגבר את הצי הגדול של הצי המלכותי, שהוצב בסקפה פלו. ארקנסו נשארה בתחילה בארצות הברית, והכשירה צוותי תותחים עבור הצי המתרחב בזמן המלחמה. ביולי 1918 נשלחה גם היא לבריטניה. אף אחת מהאוניות לא ראתה פעולה במהלך המלחמה, אם כי הן היו נוכחות כאשר צי הים הפתוח הגרמני נכנע בנובמבר 1918. מאמצע 1919 עד אמצע 1921, ארקנסו וויומינג שירתו בצי האוקיינוס השקט, כאשר האחרונה שימש כאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-6. במהלך תקופה זו ערכו האוניות סיור במדינות מרכז ודרום אמריקה, ששיאו בביקור בולפראיסו, שם השתתפו בסקירה ימית עבור נשיא צ'ילה. שתי אוניות המערכה חזרו לשירות הצי האטלנטי באמצע 1921. הן חזרו לשגרת אימונים ותמרונים ותחזוקה תקופתית בזמן שלום. בקיץ, האוניות היו לוקחות בדרך כלל צוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית להפלגות אימונים. ביוני 1925, ארקנסו סייעה למאמצי סיוע לאחר רעידת האדמה בסנטה ברברה ב-1925. מסוף 1925 ועד סוף 1926, ארקנסו עברה שיפוץ מסיבי, ואחריה ויומינג ב-1927. בשנים 1929 ו-1930, ארקנסו ביקרה במימי אירופה בהפלגות צוערים; היא עצרה בכמה מדינות. ויומינג הצטמצמה לספינת אימונים ב-1931 בהתאם לאמנת הצי של לונדון, והיא בילתה את העשור הבא בניהול הפלגות אימון לצוערים וצוערי NROTC. מתחילת 1932 ועד תחילת 1934, ארקנסו חזרה לעוד סבב בצי האוקיינוס השקט, ואחריו סיור נוסף באירופה בהמשך השנה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, היא שובצה לכוח המילואים של סיורי הנייטרליות. היא תמכה בהחלפת חיילים קנדיים בחיילים אמריקאים ששמרו בעת כיבוש איסלנד ביולי 1941 כליווי לשיירות הכוחות. בנובמבר, כשהתברר יותר ויותר שארצות הברית תהיה מעורבת במלחמת העולם השנייה, ויומינג הוסבה מחדש כספינת אימונים לתותחים, תפקיד בו שירתה במשך המלחמה. ארקנסו, בינתיים, המשיכה בשירות הקו הקדמי במהלך המלחמה, תחילה כמלווה לשיירות לצפון אפריקה, ולאחר מכן כספינת הפגזת חוף. היא תמכה בנחיתות בנורמנדי ביוני 1944, והפגיזה עמדות גרמניות בחוף אומהה, לפני שהפגיזה את שרבור מאוחר יותר באותו החודש. משימת ההגזה הבאה שלה הגיעה עם מבצע דרגון, הפלישה לדרום צרפת, באוגוסט אותה שנה. לאחר מכן היא הועברה לזירת האוקיינוס השקט לפעולה נגד היפנים. היא הפגיזה עמדות יפניות על איוו ג'ימה בפברואר 1945 ועל אוקינאווה באפריל. עם תום המלחמה בספטמבר 1945, ארקנסו הועסקה במבצע מרבד קסמים, והחזירה חיילים אמריקאים הביתה מזירת האוקיינוס השקט. ויומינג נשארה בשירות זמן קצר לאחר המלחמה, אם כי היא הוצאה משירות באוגוסט 1947. היא נמכרה לגרוטאות באוקטובר ולאחר מכן נגרטה. ארקנסו לעומת זאת, נשמרה לשימוש כספינת מטרה במהלך הניסויים הגרעיניים של מבצע פרשת דרכים באמצע 1946. היא שרדה את הניסוי הראשון, התפוצצות באוויר בשם ABLE, אם כי הניסוי השני, פיצוץ תת-מימי בשם BAKER, הטביע את האונייה. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת ויומינג בוויקישיתוף