אל-אנבא

אל-אנבא היה יומון ישראלי בערבית, שנתמך על ידי ממשלת ישראל וההסתדרות, ויצא על ידיהן בשותפות עם הג'רוזלם פוסט. העיתון התקיים בשנים 1968–1985. בשנים 1948–1968 הוציאו יחד יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים וההסתדרות את העיתון אליום. העיתון לא הצליח לרכוש קהל קוראים משמעותי וצבר גירעונות גדולים, ועל כן הוחלט לסוגרו. במקום זאת, הוחלט להוציא לאור עיתון חדש בשותפות עם הג'רוזלם פוסט, שיקבל את התמיכה שניתנה עד אז לאליום. לעורך העיתון נבחר יצחק בר-משה, שקיבל חופשה ללא תשלום מרשות השידור. התקווה הייתה שהעיתון יגיע לתפוצה של 9000 גיליונות, מהם 3,000 בישראל ועוד 6,000 ביהודה, שומרון וחבל עזה. בהתאם, גויסה שורה של כתבים ערבים, ונקבע קו מערכתי שיאפשר התבטאות חופשית יותר, לעומת הקו של שופר ממשלתי שהיה נהוג באל-יום. צוות הכתבים כלל עשרה עיתונאים מהשטחים, שגויסו למרות לחץ נגדי שלא לשתף פעולה עם העיתון הישראלי. העיתון החל לצאת ב-24 באוקטובר 1968. בעיתון פורסמו מאמרים של אליהו ששון, שר המשטרה, אך גם הועתקו לעיתון מאמרים של מוחמד חסנין הייכל, עורך העיתון המצרי אל-אהראם. באפריל 1970 חזר בר משה לקול ישראל ובמקומו נתמנה יעקב חזמה לעורך. למרות מאמצים אלו, נשאר העיתון עם תפוצה של כ-3,000 גליונות בלבד. באפריל 1971 התמנה שלמה חנן למנהל העיתון. הוא שם דגש על שיווק העיתון, והביא את התפוצה בסוף 1971 ל-15,000 גליונות. נתוני התפוצה לא נותרו ברמה הגבוהה, ובתחילת 1975 הם עמדו על 6,000 גליונות בימי חול וכ-9,000 גליונות בסופי שבוע. בסוף 1974, בעקבות מאמר בעיתון שלעג ללירה הישראלית, ביקש ראש הממשלה יצחק רבין לבדוק את מדיניות המערכת של העיתון. לבדיקת העיתון נתמנתה ועדה שכללה את שמואל טולידאנו, דוד פרחי ממשרד ההסברה והממונה על התקציבים באוצר, ארנון גפני. מתחילת ינואר 1977 שונה פורמט העיתון כדי שידמה לפורמט הנהוג במדינות ערב. בפברואר 1978 התפטר יעקב חזמה מתפקיד עורך העיתון במחאה על התערבות של יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, ד"ר משה שרון, בתכני העיתון. באותו זמן פוטרו 13 עיתונאים כדי לצמצם את גירעונות העיתון. כתב הספורט, נעים זילכה, הושב לעבודתו לאחר כחודשיים לנוכח מחאות רבות על פיטוריו. ביולי 1979 נתמנה עובדיה דנון לעורך העיתון. בשנות ה-80 הגיע רוב תקציבו של העיתון מתמיכה ממשלתית, ובשנת 1985 החליט עזר ויצמן לסגור את העיתון. באותה עת עמדה תפוצת העיתון על כ-3,000 גליונות ביום, שכשליש מתוכם היו מנויים כפויים ועוד כמה מאות הופצו בבתי הכלא בישראל. ברוך מאירי, אל יום יפסיק הופעתו ב-1 ליוני, מעריב, 26 במאי 1968 חזי כרמל, העיתונות בערבית מחפשת קוראים, מעריב, 31 ביולי 1968 יוסף צוריאל, לחץ על עחונאים ערביים בגדה לא להצטרף לעתון "אל אנבה", מעריב, 4 בספטמבר 1968 העיתון הערב יופיע היום, על המשמר, 24 באוקטובר 1968 אל-אנבא - עיתון ערבי חופשי, מעריב, 11 בנובמבר 1968 "אל אנבא" עשוי להשאר ללא עורך, למרחב, 18 בנובמבר 1969 יעקב חזמה יתמנה לעורך אל אנבא, דבר, 13 בפברואר 1970 חילופי עורכים ב"אל־אנבא", דבר, 5 באפריל 1970 תופיק חורי, עליה בתפוצת "אל אנבא", דבר, 28 בנובמבר 1971 תופיק חורי, סיפור־הצלחה של עתון ערבי, דבר, 5 בדצמבר 1971 יוסף צוריאל, מונתה ועדה לבדיקת עתידו של "אל אנבא", מעריב, 4 בפברואר 1975 תבדק שיטת עריכת העיתון "אל אנבא", דבר, 4 בדצמבר 1974 הוקמה ועדה לבדיקת מצבו של "אל־אנבא", דבר, 15 בינואר 1975 "אל אנבא" יוצא במתכונת חדשה, דבר, 3 בינואר 1977 התפטר עורך אל אנבא, דבר, 7 בפברואר 1978 עורך "אל־אנבא" שהתפטר מאשים את יועץ רוה"מ בהתערבות פוליטית, דבר, 14 בפברואר 1978 יואל דר, ספורט באל-אנבא, דבר, 25 באפריל 1978 עובדיה דנון עורך "אל אנבא", מעריב, 1 באוגוסט 1979 הישיבה המאתיים-עשרים-וחמש של הכנסת העשירית, 2621. תקציב העיתון "אל-אנבא", שאילתה של תופיק טובי, 12 ביולי 1983) דן כספי, יהל לימור, המתווכים: אמצעי התקשורת בישראל 1948-1990, 1992, עמ' 90