laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אייק: הספירה לאחור

אייק: הספירה לאחור (באנגלית: Ike: Countdown to D-Day) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי שנעשה עבור ערוץ A&E בשנת 2004, הסרט בוים על ידי רוברט הרמון ונכתב על ידי ליונל צ'טוינד. הסרט מתמקד בדמותו של הגנרל האמריקאי דווייט אייזנהאואר (המגולם על ידי טום סלק), אשר ידוע בכינויו "אייק". הסרט מתאר את הקשיים בקבלת ההחלטות שקדמו ליום הפלישה. בסרט עצמו מושם דגש כיצד אופי האנשים בתפקידי המפתח משפיע על קבלת ההחלטות. בין אנשי המפתח ניתן למנות את: עומר בראדלי - לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית (משוחק על ידי ג'יימס רימר), ג'ורג' פטון - לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית (משוחק על ידי ג'רלד מקראניי), ברנרד לו מונטגומרי - גנרל בצבא הבריטי (משוחק על ידי ברוס פיליפס) ושארל דה גול - גנרל בצבא צרפת החופשית (משוחק על ידי ג'ורג' שבטסוב). בסרט עצמו אין סצנות אקשן ועיקרו מתמקד בעבודה שהתרחשה במפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית בימים שקדמו לפלישה. ישנה התמקדות בהחלטות שהתקבלו על ידי איזנהאואר והלחצים שהופעלו עליו באופן אישי. כמו כן ישנו דגש על יחסיו עם מספר אישים ביניהם ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל (משוחק על ידי איאן מון). הסרט עצמו צולם כולו בניו זילנד כאשר הדמויות הבריטיות שוחקו על ידי ניו זילנדים והדמויות האמריקאיות שוחקו על ידי אמריקאים. "אייק: הספירה לאחור", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אייק: הספירה לאחור", באתר נטפליקס "אייק: הספירה לאחור", באתר AllMovie (באנגלית) "אייק: הספירה לאחור", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אייק: הספירה לאחור", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קשר שתיקה

קשר שתיקה הוא מונח המתאר תופעה תרבותית, במסגרתה קבוצה של אנשים, בעלי אופי דומה (בין בשל מקום מגוריהם, מקצועם, דתם או לאומם), במסגרת מוסכמה תרבותית, אינם מזכירים או דנים בנושא מסוים. קשר השתיקה נוצר בעקבות המוסכמה, ולא בעקבות החלטה מפורשת של אותה קבוצה; או מחשש לחרם חברתי, רדיפה פוליטית או חרם דתי. קשר השתיקה הוא לרוב תוצאה של לחץ חברתי. הוא שונה מטאבו, מכיוון שהוא נוצר בהקשרים חברתיים ופוליטיים צרים יותר, והם בדרך כלל אינם חלים על התרבות או החברה כולה. השימוש במונח מצביע על חוסר יושרה, פחדנות, או העדפת קבוצה חברתית אחת על אחרת. דוגמה לקשר שתיקה הוא האומרטה בקרב הפשע המאורגן (המאפיה) בדרום איטליה. צנזורה פנימית חרם חברתי קשר שתיקה בחברה הישראלית (אורכב 30.12.2014 בארכיון Wayback Machine), באתר "בושה" חברת הכנסת מרשה פרידמן, קשר השתיקה, באתר מט"ח ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאסטרקארד

MasterCard Incorporated או MasterCard Worldwide הוא תאגיד רב-לאומי אמריקאי לשירותים פיננסיים שמתבסס במדינת ניו יורק. מרכז השירותים הבינלאומיים של התאגיד יושב במדינת אוהיו. עסקיו העיקריים של התאגיד הם סליקת כרטיסי תשלום הנושאים את המותג ומונפקים על ידי בנקים ותאגידי אשראי מקומיים. התאגיד הפך לחברה ציבורית בשנת 2006, אז הונפק בבורסה של ניו יורק (NYSE), ולפני כן היה קואופרטיב של מעל ל-25,000 ארגונים פיננסיים שונים אשר הנפיקו את כרטיסיו. תאגיד מאסטרקארד, אשר נודע במקור בשמות Interbank ו-Master Charge הוקם על ידי מספר בנקים במדינת קליפורניה במטרה לייצר תחרות לתאגיד VISA בבעלות Bank of America. הבנקים שעמדו מאחורי הקמת מאסטרקארד היו הבנקים: United California Bank (מוזג לבסוף ל-Wells Fargo), Wells Fargo, Crocker National Bank (אשר מוזג גם הוא לתוך Wells Fargo), ו-Bank of California (אשר מוזג מאז ל-Union Bank of California). בשנת 1966, קבוצת הבנקים הזו הקימה את ה-Interbank Card Association (ICA). בעזרת Marine Midland Bank מניו יורק, (היום HSBC Bank USA), התאחדו להקמת "Master Charge: The Interbank Card". בשנת 1968 חתם התאגיד עם Eurocard האירופאי, מה שנתן לתאגיד דריסת רגל בשוק האירופאי, ול-Eurocard באמריקאי. מערכת סליקת כרטיסי התשלום הבריטית Access הצטרפה לאיחוד שני התאגידים בשנת 1972. ב-1979, שונה שם התאגיד ל-"MasterCard", השם המשמש אותו עד היום. בתחילת שנות ה-90, קנה מאסטרקארד את Access הבריטית, ומותג זה נזנח. בשנת 2002, מוזג התאגיד עם Europay International SA, תאגיד סליקת כרטיסי תשלום אירופאי גדול נוסף. בשנת 2010, הרחיבה מאסטרקארד את עיסוקיה לתחום המסחר האלקטרוני באמצעות קניית DataCash, חברה בריטית לניהול תשלומים, ולזיהוי תרמיות אשראי. בשנת 2012, הכריזה מאסטרקארד על התרחבות מערכת הסליקה הסלולרית שלה לשווקים במזרח התיכון. בשנת 2014 הקימה מאסטרקארד חברה-בת מקומית בישראל. מדיה וקבצים בנושא מאסטרקארד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מאסטרקארד מאסטרקארד, ברשת החברתית פייסבוק מאסטרקארד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מאסטרקארד, ברשת החברתית אינסטגרם מאסטרקארד, ברשת החברתית טיקטוק מאסטרקארד, ברשת החברתית VK מאסטרקארד, ברשת החברתית LinkedIn מאסטרקארד, סרטונים בערוץ היוטיוב מאסטראקרד, ברשת החברתית אינסטגרם מידע עסקי על חברת מאסטרקארד באתרים Yahoo! Finance • MarketWatch • CNN Money • Bloomberg Business (באנגלית) מאסטרקארד, בגוגל פיננסים מאסטרקארד, באתר Crunchbase (באנגלית) מאסטרקארד, באתר EDGAR של הודעות ל-SEC (באנגלית) "Master Card Milestones". Milestones/Mastercard. MasterCard. Chris Spillane (19 באוגוסט 2010). "MasterCard to Acquire DataCash for 333 Million Pounds". Bloomberg. {{cite news}}: (עזרה) Sean Farrell (20 אוג' 2010). "MasterCard to Acquire DataCash for 333 Million Pounds". The Independent. London. {{cite news}}: (עזרה) Rima Ali Al Mashni (7 במרץ 2012). "QNB Group, Qtel, Oberthur and MasterCard introduce first mobile Near Field Communication payments program in Qatar". AME Info. {{cite news}}: (עזרה) עירית אבישר, ‏מסטרקארד מתרחבת בישראל: תפתח חברה-בת מקומית, באתר גלובס, 11 ביוני 2014
באצ'קי פטרובאץ

בָּאצְ'קִי פֶּטְרוֹבָאץ (בסרבית קירילית: Бачки Петровац, בסרבית בכתב לטיני: Bački Petrovac, בהונגרית: Petrőc) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה. התיעוד הראשון בכתובים לשם פטרובאץ הוא מהמאה ה-13 והתייחס לכנסייה ששכנה במקום עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1541 נכבשה באצ'קה על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה. במהלך המאה ה-18 התיישבו במקום תושבים ממוצא סלובקי ומאז מהווים רוב באוכלוסיית היישוב. במהלך המאה ה-19 נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה. באוקטובר 1944 שוחררה העיירה על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה באצ'קי פטרובאץ בשטחי סרביה. בעיירה התקיימה קהילה יהודית אורתודוקסית החל מסוף המאה ה-18. ב-1880 מנתה הקהילה 159 נפשות ונכללו בה גם מספר מועט של משפחות יהודיות שהתגוררו בכפר קוּלְפִּין (אנ'). ב-1876 הוקם בית עלמין לקהילה וב-1905 בית הכנסת. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 100 נפשות. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. אזור באצ'קה הועבר לחזקת הונגריה. במרץ 1944, לאחר פלישת הגרמנים להונגריה הוחל בהשמדה שיטתית של יהדות הונגריה. במאי הובלו מרבית בני הקהילה למחנה ההשמדה אושוויץ ושם נרצחו. ב-1962 נהרס מבנה בית הכנסת בעיירה. שמואל ראדו, (במקור שלמה רוטפלד בהונגרית: Radó Sámuel; באצ'קי פטרובאץ, 7 בפברואר 1857 – בודפשט, 18 ביולי 1919) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי. אשתו הייתה קורנליה הירש, בתו של ליפוט הירש, מנכ"ל חברת דפוס ומו"ל. פטרוץ, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 318. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944) מדיה וקבצים בנושא באצ'קי פטרובאץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של באצ'קי פטרובאץ Aleksandra Terzić ,Željko Bjeljac,‏‏ The extermination of jewish population and heritage in BAČKA region of ap vojvodina-serbia (באנגלית) יהדות באצ'קה, באתר יד ושם [1], מפקד האוכלוסין בסרביה (2011), באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסרביה, אוחזר ב-6 בפברואר 2015 (בסרבית). קהילת באצ'קי פטרובאץ, באתר jewishgen.org, אוחזר ב-6 בפברואר 2015. הקהילה היהודית בבאצ'קי פטרובאץ, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 38. אתרי מורשת בוויבודינה, באתר jewish-heritage-europe.eu, אוחזר ב-3 בפברואר 2015 (באנגלית). "Radó Sámuel". Magyar Életrajzi Index. Halálesete bejegyezve a Bp. IV. ker. (belváros) állami halotti akv. 67/1919. folyószáma alatt. "Névpont.hu". נבדק ב-2022-10-21.
עין מסלע

עין מסלע, הקרוי גם עין אל-כלב או עין אל כלאב, מצוי בגוש עציון סמוך ליישוב אלון שבות ממערב. עין מסלע הוא מעין שכבה הנובע מתחת מדף של סלע גיר קשה, והמים הנובעים נאספים אל תוך בריכת אגירה החצובה בסלע. מי הבריכה העודפים זורמים אל תעלה חצובה בסלע לעבר המדרון. מסביב למעין גדלים שני עצי תאנה גדולים וקבוצת קנים. בסביבת עין מסלע חורבה נטושה, וסביב המעיין הוצבו שולחנות פיקניק. מרחבת המעין יש תצפית טובה לכיוון מערב וצפון, אל עבר דרום הרי ירושלים, ביתר עילית וצור הדסה. עין מסלע מצוי בחלקו הצפוני של קמר הר חברון שהמסלע שלו משתייך לחבורת יהודה מתצורת שורק. התצורה מתאפיינת בחילופים של שכבות גיר קשה מתקופת הקנומן-טורון ושכבות של חוואר צהבהב. החוואר הוא השכבה האטימה, האקווה (האקוויפר), ומעליה בוקעים מעיינות השכבה אל מדרונות ההרים. עין מסלע-עין אבו כלאב באתר נלך
אוניברסיטת גאלדט

אוניברסיטת גאלדט (באנגלית: Gallaudet University) היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת בוושינגטון די. סי.. האוניברסיטה הוקמה ב-1864 והיא האוניברסיטה היחידה בעולם שתוכניות הלימודים והשירותים שלה מותאמים במיוחד לאוכלוסיית החרשים וכבדי השמיעה. ב-1857 נוסד בעיר וושינגטון בית הספר "מכון קולומביה ללימוד חרשים-אילמים ועיוורים" (Columbia Institution for the Instruction of the Deaf and Dumb and the Blind). בתחילה למדו בו 12 חירשים ו-6 עיוורים. ב-1864 אישר הקונגרס של ארצות הברית הוספת קולג' שיכול לתת תארים אקדמאיים. האוניברסיטה נקראת על שם תומאס הופקינס גאלדט (אנ'), מחלוצי החינוך לאנשים חירשים בארצות הברית. באוניברסיטה לומדים כ-1,572 סטודנטים, מתוכם כ-1,000 לתואר ראשון. האוניברסיטה מקבלת מדי שנה עד 5% סטודנטים שאינם חירשים או כבדי שמיעה. באוניברסיטה לומדים סטודנטים מכ-50 מדינות ברחבי העולם. באוניברסיטה מועסקים 890 עובדים (נכון ל-2014) מתוכם 461 הם חירשים או כבדי שמיעה. 230 הם חברי סגל או מורים. בנוסף ללימודים הגבוהים מפעילה האוניברסיטה בית ספר יסודי ובית ספר תיכון לאוכלוסיית החירשים. הרקדן החירש הישראלי אמנון דמתי מוזמן בתכיפות ל"אוניברסיטת גאלדט" למופעים בינלאומיים ויצירת כוריוגרפיות. אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת גאלדט (באנגלית) אוניברסיטת גאלדט, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת גאלדט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת גאלדט, ברשת החברתית אינסטגרם אוניברסיטת גאלדט, סרטונים בערוץ היוטיוב אוניברסיטת גאלדט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) צח יוקד, הכירו את האוניברסיטה הכי שקטה בעולם, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2018 ננה בר בביקור ראשון באוניברסיטת גאלדט, בעמוד הפייסבוק של המרכז הישראלי ללימודי חירשות, 7 באפריל 2019 (אורך: 1:37 דקות), עם כתוביות בעברית
בול פתח תקווה

בול פתח תקווה הוא בול דואר עברי מתחילת המאה ה-20. הבול, שיש הרואים בו את הבול העברי הראשון, נוצר בעקבות יוזמה של יצחק גולדנהירש, ראש ועד המושבה של פתח תקווה ב-1909, לפתרון בעיות הדואר של תושבי המושבה. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 לא היה בארץ ישראל העותמאנית שירות דואר מאורגן. ביפו היה דואר אוסטרי ודואר רוסי. יצחק גולדנהירש פנה לדואר האוסטרי והציע להם לפתוח סניף בפתח תקווה, אך הציג שלושה תנאים, יופק בול מיוחד לפתח תקווה, תהיה חותמת מיוחדת לפתח תקווה ומחצית מההכנסות מהבול של פתח תקווה יוזרמו לקופת ועד המושבה. בתמורה לקבלת תנאים אלה, תושבי פתח תקווה ישלחו את מכתביהם לחוץ לארץ באמצעות הדואר האוסטרי. האוסטרים הסכימו לתנאים והפיקו בול מיוחד לפתח תקווה, עם כיתוב עברי, במחיר 14 פארות. בול פתח תקווה זכה לביקוש רב מצד אספני בולים מרחבי העולם וההכנסות ממכירתו הגיעו ל-1,400 פרנקים מזהב. הכנסות אלה לדואר האוסטרי ולוועד המושבה עוררו קנאה, שהובילה להלשנה לשלטונות העות'מאנים. בעקבות ההלשנה נעצר ב-1910 יצחק גולדנהירש, נאלץ לשלם שוחד ולהפסיק את מכירת הבולים. סמל העיר פתח תקווה מבוסס על עיצוב הבול, וכולל את שלושת המוטיבים המרכזיים בו - מחרשה, שדות ועץ תפוזים. הבול סמל העיר פ"ת, הארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני הבול העברי הראשון, הארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני הבול העברי הראשון
פונטיאנאק

פונטיאנאק (באינדונזית: Pontianak) היא בירת מחוז מערב קאלימנטן באינדונזיה. העיר שוכנת על גדות נהר קפואס (אנ'), במרחק קצר מהחוף המערבי של האי בורנאו וכמעט בדיוק על קו המשווה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 658,685 תושבים, מה שהופך אותה לעיר החמישית בגודלה באי בורנאו (אחרי סמרינדה (אנ'), באליקפאפאן (אנ'), קוצ'ינג ובנג'ארמסין (אנ')). פונטיאנאק נוסדה ב-23 באוקטובר 1771 כדי להיות בירתה של סולטנות פונטיאנאק (אנ') שהוקמה באותו זמן. ב-1778 ההולנדים כבשו את העיר כמו את יתר האזור. ב-16 בספטמבר 1949 פונטיאנאק קיבלה מעמד של עיר. הכלכלה המקומית מתבססת על תעשייה, חקלאות, הכוללת בין היתר גידול מניהוט מצוי, בטטות, פרי-הג'ק, בננות ואננס, גידול מקנה ומסחר. בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת טנג'ונגפורה. את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי סופדיו, המציע טיסות לערים מרכזיות באינדונזיה וכן למספר ערים במדינות נוספות באזור כמו מלזיה. מלזיה קוצ'ינג, סראוואק, מלזיה דנמרק קופנהגן, דנמרק צרפת ליון, אוברן-רון-אלפ, צרפת סאו טומה ופרינסיפה סאו טומה, סאו טומה ופרינסיפה מדיה וקבצים בנושא פונטיאנאק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פונטיאנאק פונטיאנאק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Indonesia: West Borneo Province (Regencies and Cities) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אינדונזיה ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוזיאון הציירים הגדולים

מוזיאון הציירים הגדולים (בגרמנית: Gemäldegalerie Alte Meister) הוא מוזיאון לאמנות בעיר דרזדן, גרמניה. המוזיאון מציג כ-750 ציורים מן המאה ה-15 ועד המאה ה-18. בשנת 1560 ייסד אוגוסט הראשון בדרזדן את "לשכת האומנות" של הנסיכים הבוחרים מסקסוניה. בתקופה זו, אספנות של ציורים הייתה חלק מאוספים כללים של אמנות, מדע ותחומי עניין אחרים של בעליהם. רק בתחילת המאה ה-18 החלו אוגוסט השני ובנו אוגוסט השלישי שהיה גם מלך פולין, באיסוף שיטתי של ציורים, ובמשך תקופה של כ-60 שנה הורחב האוסף באופן משמעותי. בשנת 1745 נרכשו 100 מן הציורים הטובים ביותר שהיו בבעלותו של דוכס מודנה וצורפו לאוסף. בשנת 1747 הועבר האוסף מטירת דרזדן שבו אוחסן עד אז לבניין אורוות הנסיכים שהיה גדול מספיק על מנת לאפשר את אחסונן והצגתן של היצירות. בתקופה זו התפרסם אוסף הציורים ברחבי אירופה והמשיך להתרחב באמצעות רכישת עבודות מרחבי היבשת כאשר המפורסמת מכולן הייתה הרכישה בשנת 1754, של המדונה הסיסטינית, יצירתו של רפאל משנת 1512. בשנת 1838 הזמין פרידריך אוגוסט השני מסכסוניה את האדריכל גוטפריד סמפר, לתכנן משכן חדש וראוי לאוסף. האגף החדש של המוזיאון בארמון צווינגר נבנה בשנים 1847 ועד 1854 ובשנת 1855 נפתח "המוזיאון המלכותי החדש" בגלריית סמפר. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה המוזיאון סגור. יצירות האומנות נשמרו במקום בטוח אך המבנה עצמו ניזוק באופן קשה כתוצאה מההפצצה המאסיבית על העיר. לאחר המלחמה הוחרמו הציורים על ידי יחידות התגמול של הצבא האדום ונמצאו ציורים שהוחבאו על ידי הנאצים במכרות והם שוחזרו והועברו למוסקבה ולקייב ואוכסנו במוזיאון פושקין. בשנת 1955 הוחזרו 1,240 ציורים לדרזדן והוצגו בקומת הקרקע ההרוסה למחצה של גלריית סמפר. תהליך הבנייה מחדש של המוזיאון הסתיים בשנת 1960 וגלריית הציירים הגדולים נפתחה מחדש. למרות ניסיונות השימור, התברר כי 206 ציורים נהרסו ו-507 ציורים אחרים נעלמו. במשך השנים אותרו חלק קטן מן הציורים האבודים אך כיום חסרים עדיין 450 מן האוסף המקורי. כיום מוצגים במוזיאון 750 ציורים המהווים כ-40% מהאוסף. בין המוצגים יצירות מופת מתקופת הרנסאנס והבארוק פרי עבודתם של רפאל, טיציאן, רובנס, רמברנדט, ורמיר ואחרים. במוזיאון מוצג האוסף הגדול ביותר מעבודותיהם של לוקאס קראנאך האב ולוקאס קארנך הבן. קירות אולמות התצוגה של האוספים במוזיאון מובחנים ביניהם בצבעי רקע שונים עבור כל סגנון. אמנות איטלקית מוצגת על רקע ארגמני, אומנות הולנדית ופלמית על רקע ירוק ואומנות ספרדית וצרפתית על קירות ברקע אפור. במוזיאון הציירים הגדולים מבקרים כ-500,000 איש מדי שנה. בסמוך אליו קיים "מוזיאון הציירים החדשים" (אנ') המציג אמנות מן המאה ה-19 וה-20. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון הציירים הגדולים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון הציירים הגדולים (בגרמנית) מוזיאון הציירים הגדולים, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
BMP-2

BMP-2 (ר"ת של Боевая Машина Пехоты;בתירגום: "רכב קרבי של חיל הרגלים") הוא נגמ"ש לחימה אמפיבי ואופני מתוצרת ברית המועצות. ה-BMP-2 פותח כמחליף ל-BMP-1 והוא נחשב לאחד מכלי הרכב הצבאיים הנמכרים בעולם. כיום משתמשות בו כ-31 מדינות. עיצובו המוצלח הביא לכך שהיה בייצור ברוסיה בין 1980 ל-2008. במלחמת יום הכיפורים שהייתה טבילת האש של נגמ"שי BMP-1, נפגעו נגמ"שי BMP-1 של צבאות ערב ממקלעי 12.7 מ"מ נאט"ו בצדדים ומאחור וכן מפגזי תול"ר 106 מ"מ צה"ליים. התותח (2A28 Grom) הציג אי דיוקים בתנאי שטח מעבר ל-500 מטר, וטילי הסאגר היו קשים להכוונה מעמדתם על הצריח. הצוותים הטכניים הסובייטים הוטסו לסוריה כדי לבחון כלים שעברו את הלחימה, ומתוך הלקחים והתובנות שנלמדו פותח מחליפו ה-BMP-2. תחילה ברית המועצות הוציאה שיפור ל-BMP, ה-BMP-1P , שנועד לשמש כממלא מקום כדי לטפל בבעיות החשובות יותר שנתגלו בעיצוב הקיים. נוספו ל-BMP מדוכות עשן וטילי ה-9M14 מליוטקה הוחלפו בטילי ה-9M111 פאגוט בעלי הנחיה חצי אוטומטית., כל דגמי ה BMP-1 שודרגו ל BMP-1P בהדרגה במהלך שנות השמונים. באופן כללי ה-BMP-2 זהה ל-BMP-1. השינויים המשמעותיים היו: צריח חדש המופעל על ידי 2 אנשי צוות, מפקד ותותחן (בניגוד לצריח ה-BMP-1 שכלל איש צוות יחיד), והיה מאובזר בתותח אוטומטי 30 מ"מ 2A42 בעל קצב אש הניתן לבחירה (איטי : 200 פגזים לדקה או מהיר : 550 פגזים לדקה). בפועל נעשה שימוש בקצב האיטי בלבד שכן בקצב מהיר הצטברות הגזים בצריח עולה על יכולת המאווררים לפנותם. חסרון נוסף בתותח היה זמן הטעינה הארוך שלו בתחמושת, שאורך כשעתיים. הצריח נושא משגר לטילי 9M111 פאגוט או 9M113 קונקורס. מקום ל-7 לוחמים, לעומת 8 ב-BMP-1. שישה מתוכם יושבים גב אל גב בתא הלוחמים והשביעי מאחורי הנהג. שתי דלתות מאחור המקלות על כניסה ויציאה מהנגמ"ש. שריון משופר. ה BMP-2 כבד מעט מקודמו, אולם מנוע מחוזק מפצה על כך. בברית המועצות ה-BMP-2 היה בדרך כלל בשימוש ביחידות ממוכנות, ביחידה ממוכנת היה BMP אחד וביחידות שריון היו שני נגמ"שי BMP. במדינות ברית ורשה ה-BMP-2 היה נפוץ. לדוגמה, במזרח גרמניה בכל יחידה ממוכנת היו שלושה BMP. פולין תכננה להחליף את כל ה-BMP-1 שלה ב-BMP-2 אך בגלל בעיות כספיות התכנון לא יצא לפועל. מערכות בהן היו BMP-2 2002-1975 - מלחמת האזרחים באנגולה 1989-1979 - מלחמת אפגניסטן (ברית המועצות) 1988-1980 - מלחמת איראן–עיראק 1993-1988 - מלחמת האזרחים של גאורגיה 1992-1991 - מלחמת דרום אוסטיה (1991–1992) 1993-1992 - מלחמת אבחזיה 1994-1988 - מלחמת נגורנו קרבאך 1989 - הסכסוך האוסטי-גאורגי 1991-1990 - מלחמת המפרץ 1997-1992 - מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן 1994 - מלחמת האזרחים בתימן 1996-1994 - מלחמת צ'צ'ניה הראשונה 1998 - מלחמת אבחזיה (1998) 1999 - מלחמת צ'צ'ניה השנייה 2014-2001 מלחמת אפגניסטן (2001-2014) 2003 - מלחמת המפרץ השנייה 2008 - המלחמה בדרום אוסטיה 2011 - עד היום - מלחמת האזרחים בסוריה 2014 - עד היום - מלחמת האזרחים באוקראינה 2022 - הפלישה הרוסית לאוקראינה מדיה וקבצים בנושא BMP-2 בוויקישיתוף
קיריל מוסקלנקו

קיריל סמיונוביץ' מוסקלנקו (ברוסית: Кири́лл Семёнович Москале́нко) ‏ (11 במאי 1902 - 17 ביוני 1985), מרשל ברית המועצות, מצביא סובייטי במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה היה מפקד חיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות. מוסקלנקו נולד ב-11 במאי 1902 בכפר בפלך יקטרינוסלב, שהשתייכה לאימפריה הרוסית, למשפחת איכר אוקראינים. בשנת 1920 התגיסס מוסקלנקו לצבא האדום, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת 1935 מונה למפקד חטיבת הטנקים ה-23, ובשנת 1936 מונה לקצין מטה בקורפוס הממוכן ה-45. בשנת 1939 מונה למפקד הארטילריה של דיוויזיית הרובאים ה-51, ולחם עמה במהלך מלחמת החורף. במאי 1941 מונה מוסקלנקו למפקד חטיבת הנ"ט ה-1, ולחם עמה במהלך מבצע ברברוסה בגזרה הדרומית, ובכלל זה בקרב ברודי ובקרב קייב. לאחר מכן לחם עם חטיבתו בקרב על מוסקבה, ובפברואר 1942 מונה למפקד קורפוס הפרשים ה-6. במרץ 1942 מונה למפקד הארמייה ה-38, וביוני אותה שנה מונה למפקד ארמיית הטנקים הראשונה. באוגוסט 1942 מונה מוסקלנקו למפקד ארמיית המשמר הראשונה, ולחם עמה במבצע אורנוס ובמבצע סטורן קטן. באוקטובר 1942 מונה מוסקלנקו למפקד הארמייה ה-40, ולחם עמה בקרב חרקוב השלישי, בקרב קורסק ובקרב דנייפר. באוקטובר 1943 מונה שוב למפקד הארמייה ה-38, ולחם עמה במבצע דנייפר-קרפטי ובמבצע לבוב-סנדומייז'. לאחר מכן לחמה הארמייה שבפיקודו בקרבות בקרפטים, המוראביה, ובקרב על פראג. לאחר המלחמה מילא מוסקלנקו תפקידים שונים, ובשנת 1953 מונה למפקד המחוז הצבאי מוסקבה. ב-25 ביולי 1953 שיתף מוסקלנקו פעולה עם חרושצ'וב וז'וקוב, והביאו למעצרו של לברנטי בריה ולהוצאתו להורג. כמחווה לסיועו בתפיסת השלטון, הועלה מוסקלנקו ב-11 במרץ 1955 לדרגת מרשל ברית המועצות. בשנת 1960 מונה מוסקלנקו למפקד חיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות, ובשנת 1962 מונה למפקח הכללי של משרד ההגנה. בשנת 1983 פרש מוסקלנקו לביתו, וב-17 ביוני 1985 מת בביתו שבמוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה. מדיה וקבצים בנושא קיריל מוסקלנקו בוויקישיתוף קיריל מוסקלנקו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
בוגוינו

בּוּגוֹיְנוֹ (בבוסנית: Bugojno) היא עיר ורשות מקומית בבוסניה והרצגובינה השוכנת במחוז מרכז בוסניה אשר בפדרציה של בוסניה והרצגובינה, השוכנת 130 קילומטרים צפונית מערבית לבירה סרייבו. היישוב נוסד ככל הנראה במהלך המאה ה-13 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1463 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו בשטח עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בוגוינו בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. העיר הועברה לחזקת שלטון הבובות של המדינה העצמאית של קרואטיה שנשלטה על ידי האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה בוגוינו בשטחי יוגוסלביה וב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה בשטחי בוסניה והרצגובינה. קהילה יהודית קטנה נוסדה בבוגוינו בשלהי המאה ה-19 על ידי מהגרים מסרייבו וטראווניק. ב-1908 הוקם בית עלמין במקום אשר שירת גם יישובים סמוכים: בטוֹמִיסְלָאבְגְרָאד (לשעבר דוּבְנוֹ)(אנ'), בקוּפְּרֶס(אנ') ובדוֹנִי וָאקוּפ(אנ'). המצבה המוקדמת ביותר בבית העלמין מתוארכת ל-1918 והקבורה האחרונה הייתה ב-1940. לפי חלק מהמקורות בעיר לא היה בית כנסת ולפי מקורות אחרים הוקם כזה. המשפחות הגדולות בקהילה היו: שָֹלוֹם (salom), עטיאש, אלטרץ, גרוף ושפרונג. ב-1931 נמנו בבוגוינו 46 יהודים. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. אזור בוגוינו נכלל בשטח המדינה העצמאית של קרואטיה בשלטון האוסטאשה. בעידודו של ראש הכנסייה הקתולית המקומית, נעצרו בני הקהילה היהודית ביחד עם תושבים סרבים, הובלו על ידי אנשי האוסטאשה לכפר גְרָאצָ'אנִיצָה(אנ') ונטבחו שם. ב-1947 התגוררו בבוגוינו 7 יהודים. במהלך מלחמת בוסניה ניזוק קשות בית העלמין ומאז לא שוקם. נכון ל-2009 היה במצב תחזוקתי ירוד. הכיתוב על המצבות היה בעברית, בגרמנית ובסרבו-קרואטית. מדיה וקבצים בנושא בוגוינו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בוגוינו רשימת נרצחים בשואה מהעיר בוגוינו, במאגר המידע של יד ושם בית העלמין בבוגוינו, באתר jewish cemetery project (באנגלית). אתרי מורשת יהודית בבוסניה והרצגובינה, עמודים 23–24, באתר heritageabroad.gov, אוחזר ב-6 בפברואר 2015 (באנגלית). הקהילה היהודית בבוגוינו, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודים 40-39. איור בית הכנסת בבוגוינו, באתר המרכז לאמנות יהודית.