laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מיצובישי לנסר

מיצובישי לנסר היא מכונית משפחתית שיוצרה על ידי חברת המכוניות היפנית מיצובישי מוטורס משנת 1973 עד אוגוסט 2017. החברה מכרה עד כה בסביבות 6 מיליון יחידות. בשנת 1993 יצא במקביל דגם הסופר לנסר בעל מנוע ה-1600 סמ"ק ו-113 כוח סוס 4g92 אבל ייצורו נמשך עד 1997. מ-1998 נמכר (בישראל) בגרסת הסטיישן עד שנת 2000 ובחלק מהשווקים באסיה עד שנת 2000 ובשנת 2000 יצא הלנסר סדיה שהייתה רק לשווקים באסיה ובאמריקה עם מנוע ה-1600 סמ"ק ו-120 כוח סוס ב-2004 יצא הלנסר החדשה לימים קראו לה לנסר קלסיק גם הוא בעל מנוע 1600 סמ"ק ו-98 כוח סוס 4g18 שהיה שדרוג של ה-4g92 בנוסף הלנסר קלאסיק הגיעה גם בגרסת ספורט ידנית בעלת מנוע 2000 סמ"ק המפיק 135 כוח סוס 4g63. וב-2008 יצא דור חדש בעל מנועי 1500 סמ"ק (4a91) ו-1800 סמ"ק (4b10) ודגם ה״לנסר ספורטבק״ שהיא בעצם הלנסר במרכב האצבק וצוידה במנוע 1800 סמ"ק. בשנת 2012 עברה מיצובישי לנסר מתיחת פנים. מנוע ה-1500 סמ"ק הוחלף ל-1600 סמ"ק, חיצונית הדגם השתנה וזכה לשם ״Jet-Fighter". מיצובישי לנסר מודל 2008 עם מנוע 1.8 ליטר (1800 סמ"ק) הפיקה 140 כוחות סוס ונחשבה למכונית משפחתית חזקה. קיבולת מיכל הדלק הייתה 59 ליטר. הדגמים המשפחתיים פרוטון ווירה (2003–2009) ו-פרוטון אינספירה (2010–2015) מתוצרת יצרנית הרכב המלזית "PROTON Holdings" (אנ') התבססו על דגם "מיצובישי לנסר". ייבוא המיצובישי לנסר לישראל החל בשנת 1989, עם מנוע (4g15) בנפח 1500 סמ"ק ו-8 שסתומים. ב-1991 החל שיווק של מכוניות עם מנועים בעלי 12 שסתומים. הלנסר נמכרה בישראל עד 2017. מדיה וקבצים בנושא מיצובישי לנסר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיצובישי לאנסר - האתר הישראלי קינן כהן‏, ישראלנסר – הסיפור שלנו עם מיצובישי לנסר, באתר וואלה, 10 בינואר 2017 ניר בן-טובים‏, מיצובישי תיפרד מהלנסר המשפחתית בסוף השנה הנוכחית, באתר וואלה, 8 בינואר 2017. Wayback Machine, web.archive.org, ‏2007-09-29 "פרוטון אינספירה" המבוסס על דגם "מיצובישי לנסר" paultan.org/2010/10/13/proton-p3-90a-based-on-mitsubishi-lancer ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנטון סמיונוביץ' מקרנקו

אנטון סמיונוביץ' מקרנקו (באוקראינית: Антон Семенович Макаренко; ברוסית: Антон Семёнович Макаренко;‏ 13 במרץ 1888 – 1 באפריל 1939) היה סופר ומחנך אוקראיני וסובייטי, אחד המייסדים של הפדגוגיה הסובייטית, אשר פיתח את התאוריה והמתודולוגיה של חינוך בשלטון עצמי קולקטיבי של הילדים, ושל שילוב עבודה של הילדים במסגרת מערכת החינוך. נולד בבילופיליה. הוא סיים קורס שנתי למורים ובין השנים 1905–1914 עבד כמורה עממי בבית ספר של ילדי עובדי הרכבת בקריוקוב (Krjukov שבמחוז צ'רניהיב) ובדולינסקיה (Dolinskaja). נסע לפולטבה, שם סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1917 את הסמינר למורים המקומי, חזר ללמד תקופה קצרה בקריוקוב והתמנה למנהל בית ספר עירוני בפולטבה. את המושבה הראשונה שנועדה לחנך ילדי רחוב, כולל עבריינים צעירים, אשר התייתמו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הקים בספטמבר 1920 בשולי העיר פולטבה. ב-1926 העביר את "המושבה על שם גורקי" מפולטבה לחרקוב שהייתה עיר הבירה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית וכעבור שנה הקים לידה את המושבה העמלנית על שם פליקס דזרז'ינסקי שנתמכה על ידי הצ'קה וניהל את שתיהן. למרות התנגדות השלטונות הסובייטיים ל"ניסויים" של מקרנקו בתחילת דרכו, החל הממסד בהדרגה לראות במושבות שלו הצלחה גדולה של החינוך והשיקום הקומוניסטיים. בין רעיונות המפתח שלו היו גישת "עזור לבן האדם ככל האפשר, וכבדהו ככל האפשר", השימוש בלחץ חברתי חיובי על הפרט, וגישת הניהול העצמי של הקולקטיב. הוא גם התנגד לעונשים גופניים. בתחילת שנות ה-30 הוא עבר לקייב בו הוא היה אחראי על ארגון פנימיות לילדים. בתחילת הטיהורים הגדולים מספר עובדים שלו נעצרו. בהוראה ישירה של ראש שרותי נ.ק.ו.ד באוקראינה סובייטית שמו של מקרנקו נמחק מהודאות של נאשמים על כך שגם הוא היה מעורב בפעילות נגד השלטון. לאחר מספר שנים מקרנקו עבר למוסקבה והחל להתרכז בפעילות ספרותית בלבד. מקרנקו כתב כמה ספרים, ביניהם את "הפואמה הפדגוגית" (Педагогическая поэма) שמבוסס על הניסיון שלו בפעילות חינוכית. הספר היה פופולרי במיוחד בברית המועצות ויצא לאור בעברית בשנת 1941 בתרגומו של אברהם שלונסקי. נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. הפואמה הפדגוגית, מרחביה: הקבוץ הארצי השומר הצעיר 1941 דגלים על המגדלים, י. שמעוני 1953 החינוך בבית ההורים, כפיר 1954 ספר להורים: כתבים ספרותיים-פדגוגיים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר 1955 על חינוך הנוער, הקיבוץ המאוחד 1961 אנטון סמיונוביץ' מקרנקו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנטון ס. מקרנקו (1888-1939), דף שער בספרייה הלאומית אנטון סמיונוביץ' מקרנקו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של אנטון סמיונוביץ' מקרנקו מדיה וקבצים בנושא אנטון סמיונוביץ' מקרנקו בוויקישיתוף מורה בעל הסמכה נמוכה המלמד בבית ספר מסוג Elementarschule
מאורו פיקוטו

מאורו פיקוטו הוא דיג'יי ויוצר מוזיקת טראנס איטלקי. לשעבר חבר בהרכב היורו דאנס Cappella. בין היצירות המוכרות שלו אפשר למנות את "Come Together",‏ "Comodo", ‏"Pulsar", ‏"Lizard" ועוד. כיום פיקוטו נמנה בין התקליטנים הטובים בעולם[דרוש מקור] והטוב ביותר באיטליה[דרוש מקור]. נכון ל-2010 פיקוטו הוא בעלים של הלייבל 'Bakerloo Music' ומפיק של ליין 'Meganite' הנערך כל חמישי במועדון Privilege באיביזה, שנכנס לספר השיאים של גינס על היותו המועדון הגדול בעולם. פיקוטו נולד ב-25 בדצמבר 1966 בעיירה בשם 'קאבור' ליד טורינו. מגיל נעורים חלם להיות יוצר מוזיקה אך הבין שקודם עליו להיות דיג'יי. בשנת 1989 לאחר שניצח בתחרות תקליטנים מקומית הוא פגש את דניאל דבולי, חבר בהרכב הדאנס בלאק בוקס שהיה שם כדי לקדם את הסינגל שלהם "Ride on Time". פיקוטו ודבולי הפכו לחברים ודבולי נתן לפיקוטו להיכנס לתחום ההפקה. בשנת 1991 הוציא את הסינגל הראשון שלו, "We Gonna Get" תחת השם RAF שהפך ללהיט באירופה[דרוש מקור]. עם הצלחת הסינגל הפך שמו לשם מבוקש וזמרים/הרכבים רבים שלחו אליו בקשות שיבצע הפקות לשירים שלהם ורמיקסים. בשנת 1996 הוציא סינגל ראשון תחת שמו מאורו פיקוטו ""Bakerloo Symphony" הגיע למקום הראשון במצעד הלהיטים האיטלקי ושהה שם במשך תשעה שבועות. באותה שנה פיקוטו הפך לבעלים של Media Records. הסינגל ""Komodo (Save a Soul)" שיצא בשנת 2000 הגיע למקום ה-13 במצעד האנגלי (הגבוה ביותר שאליו הגיע) והפך את פיקוטו לאומן בעל שם עולמי ואף הגיע איתו לתוכנית המוזיקה הפופולרית של בי.בי.סי, 'Top of the Pops' והיה הדיג'יי הראשון שתיקלט בשידור חי בתוכנית. באותה שנה הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו "The Album". פיקוטו המשיך לשחרר להיטים וגם לעשות רמיקסים לאמנים רבים כגון: U2, יורק, ג'ימי סאמרוויל, Pet Shop Boys ועוד. בשנת 2002 פיקוטו הקים את הלייבל 'Bakerloo Music' והוציא דרכו חמישה אלבומים נוספים. במהלך הקריירה שלו הוא זכה בפרסים רבים, ביניהם: התקליטן הבינלאומי הטוב ביותר, בטקסי פרסי המוזיקה בגרמניה, דנמרק, שוודיה, אירלנד, ספרד והולנד. המפיק הטוב ביותר והשיר הטוב ביותר בטקס פרסי המוזיקה הגרמני, והדיג'יי הטוב ביותר בטקס פרסי המוזיקה של איביזה בשנת 2005. 2000 The Album 2002 The Others 2000 Live in Ibiza 2006 Superclub 2007 Now & Then 2008 Meganite Ibiza אתר האינטרנט הרשמי של מאורו פיקוטו מאורו פיקוטו, ברשת החברתית פייסבוק מאורו פיקוטו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מאורו פיקוטו, ברשת החברתית אינסטגרם מאורו פיקוטו, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) מאורו פיקוטו, באתר ספוטיפיי מאורו פיקוטו, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) מאורו פיקוטו, באתר AllMusic (באנגלית) מאורו פיקוטו, באתר MusicBrainz (באנגלית) מאורו פיקוטו, באתר Discogs (באנגלית) מאורו פיקוטו, באתר Songkick (באנגלית) אתר האינטרנט של מאורו פיקוטו
סויוז TMA-17

סויוז TMA-17 (ברוסית: Союз ТМА-17) היא חללית סויוז ששוגרה לחלל ב-20 בדצמבר 2009 מקוסמודרום בייקונור ונחתה ב-2 ביוני 2010. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - מפקד המשימה אולג קוטוב, ומהנדסי הטיסה סוצ'י נגוצ'י וטימותי קרימר שהצטרפו למשלחת מס' 22 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של ג'פרי ויליאמס. זו הטיסה ה-104 של החללית סויוז. צוות ששוגר: רוסיה אולג קוטוב - מפקד ארצות הברית טימותי קרימר - מהנדס טיסה יפן סוצ'י נגוצ'י - מהנדס טיסה צוות שחזר: רוסיה אולג קוטוב - מפקד ארצות הברית טימותי קרימר - מהנדס טיסה יפן סוצ'י נגוצ'י - מהנדס טיסה רוסיה אנטון שקאפלרוב - מפקד ארצות הברית דגלס וילקוק - מהנדס טיסה יפן סטושי פורוקאווה - מהנדס טיסה חללית "סויוז TMA-17" שוגרה ב-20 בדצמבר 2009 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. החללית הגיעה אל תחנת החלל הבין-לאומית ב-22 בדצמבר והתחברה למודול "זאריה". באותה עת בתחנת החלל שהה משלחת מס' 22 בפיקוד ג'פרי ויליאמס. צוות החללית הצטרף למשלחת שהורחבה בעקבות כך ל-5 חברים. בהמשך הם עבור למשלחת מס' 23. ב-12 במאי בוצע שינוי מיקום עגינה של חללית "סויוז TM-17" והיא עברה לעגינה במודול "זבזדה". "סויוז TMA-17" נשארה מחוברת לתחנת החלל כחללית חירום. ב-2 ביוני 2010 היא חזרה לכדור הארץ עם אותו צוות שהיה בהמראה. הנחיתה עברה ללא בעיות ובוצעה בשטח קזחסטן. מדיה וקבצים בנושא סויוז TMA-17 בוויקישיתוף אשכול כתבות בנושא סויוז TMA-17, באתר "הידען" מידע על הטיסה תיאור המשימה
פיליפ קוטלר

פיליפ קוטלר (באנגלית: Philip Kotler; נולד ב-27 במאי 1931) הוא פרופסור לשיווק בין-לאומי באוניברסיטת נורת'ווסטרן, נחשב לאבי השיווק המודרני. קוטלר נולד בשיקגו. סיים תואר שני בכלכלה באוניברסיטת שיקגו ודוקטורט בכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. ערך עבודת פוסט דוקטורט במתמטיקה, באוניברסיטת הרווארד, ובמדעי ההתנהגות, באוניברסיטת שיקגו. קוטלר נבחר בשנת 2005 על ידי ה"Financial Times" כ"הגורו המושלם מספר 4" (בשלושת המקומות הראשונים מדורגים פיטר דרוקר, ביל גייטס וג'ק וולש), והוצג כ"מומחה עולמי בפרקטיקה של אסטרטגיות שיווקיות". בשנת 2008 דירג המגזין "וולסטריט" את קוטלר כאדם השישי המשפיע ביותר על עסקים בכלל וחשיבה עסקית בפרט. קוטלר ייעץ לפירמות גדולות (כגון IBM, הבנק של אמריקה, מוטורולה וג'נרל אלקטריק) בתחומי אסטרטגיה שיווקית, תכנון וארגון ושיווק בין-לאומי. נוסף לכך, ערך סמינרים בין-לאומיים ההתפתחויות האחרונות בתחום השיווק לחברות גדולות וארגונים נוספים בערים הגדולות ברחבי העולם. פיליפ פיתח מודל כללי להתנהגות קונים הנקרא מודל גירוי-תגובה או בשם נוסף "מודל הקופסה השחורה". מודל זה מתאר את הצרכן כ"קופסה שחורה" שמגיבה לגירויים שונים. הגירויים מתחלקים לשני קבוצות; גירויי השיווק והסביבה אשר חודשים לתודעת הקונה. מאפייני הקונה ותהליך ההחלטה שלו מובילים לקניות מסויומת. תפקיד המשווק הוא להבין מה קורה בתודעת הקונה מרגע חדירת הגירויים. בשנת 2017 הוא כתב ספר Consumer Neuroscience ביחד עם מורן סרף. מדיה וקבצים בנושא פיליפ קוטלר בוויקישיתוף פיליפ קוטלר, באתר גוגל סקולר פיליפ קוטלר (1931-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. [1]
קרל לגרפלד

קרל אוטו לגרפלד (בגרמנית: Karl Otto Lagerfeld;‏ 10 בספטמבר 1933 – 19 בפברואר 2019) היה מעצב אופנה גרמני. לגרפלד נולד בהמבורג שבגרמניה, למשפחה קתולית. פרטים ביוגרפיים רבים אודותיו לוטים בדיס-אינפורמציה, שלגרפלד הקפיד לפזר לאורך השנים. למשל שנת הלידה שלו (1938 לטענתו) או מקום לידתו של אביו, שנולד בוולדיווסטוק (שוודיה לטענת לגרפלד). לגרפלד היגר לפריז שבצרפת בשנת 1953. בתחילה עבד ברישום בבתי אופנה, ובשנת 1955 התחיל לעבוד כשוליה אצל פייר בלמה, לאחר שהגיע שני בתחרות לעיצוב מעיל מטעם איגוד הצמר העולמי (במקום הראשון זכה איב סן-לורן). בשנת 1958 עבר לעבוד אצל ז'אן פאטו, שם עיצב שתי קולקציות של אופנה עילית בשנה, במשך חמש שנים. ב-1965 הגיע לעבוד בבית האופנה העילית האיטלקי פנדי, כמעצב הראשי של קו הפרווה וקו הנשים הראשי, תפקיד אותו הוא מילא עד מותו. ב-1983 מונה לראש בית האופנה העילית הצרפתי "שאנל", שהיה תחת ניהולו עד למותו, לצד בית האופנה על שמו, Karl Lagerfeld, כאשר גם עבורו יצר קולקציות. בשנת 2011 צילם את לוח השנה הוותיק של חברת הצמיגים האיטלקית "פירלי". ב-2017 הועלו האשמות על התבטאויות אנטישמיות שלו לכאורה בזמן שניהל את בית האופנה הצרפתי "שאנל", מה שהזכיר את הסיוע לנאצים של מייסדת בית האופנה המקורית בה עמד, המעצבת הצרפתייה קוקו שאנל. קרל לגרפלד מת ב-19 בפברואר 2019. מדיה וקבצים בנושא קרל לגרפלד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרל לגרפלד קרל לגרפלד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרל לגרפלד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קרל לגרפלד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קרל לגרפלד, ברשת החברתית אינסטגרם קרל לגרפלד, סרטונים בערוץ היוטיוב כתבה על קרל לגרפלד מאת ד"ר אורנה ליברמן באתר פרנקופילים אנונימיים. קרל לגרפלד במסד הנתונים Fashion Model Directory ‏ כתבת פרופיל על קרל לגרפלד במגזין ניו יורקר שחר אטואן, כשניטשה צחק הפרויקט החדש של המעצב קרל לגרפלד: הדפסת כל כתבי ניטשה, באתר הארץ, 27 במאי 2011 סוזי מנקס, הניו יורק טיימס, אדינבורו, קרל לגרפלד מפגיש את קוקו שאנל עם מרי מלכת הסקוטים, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2012 איתי יעקב, קרל לגרפלד אנטישמי? "גרמניה השמידה יהודים כדי לקלוט פליטים", באתר Xnet‏, 13 בנובמבר 2017 שירה פור, מעצב האופנה קרל לגרפלד מת בגיל 85, באתר הארץ, 19 בפברואר 2019 שירה פור, קרל לגרפלד, הקיסר האחרון, באתר הארץ, 19 בפברואר 2019 סהר שלו, היה שלום, מעצב־העל האחרון, באתר "ידיעות אחרונות", 19 בפברואר 2019 החתולה של קרל לגרפלד תהפוך לחיית המחמד העשירה בעולם, באתר כלכליסט, 20 בפברואר 2019 איתי יעקב, קרל לגרפלד אנטישמי? "גרמניה השמידה יהודים כדי לקלוט פליטים", באתר Xnet‏, 13 בנובמבר 2017 איתי יעקב, מות הקיסר: בגיל 85 הלך לעולמו פנומן האופנה קרל לגרפלד, באתר Xnet‏, 19 בפברואר 2019 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מעבר ברנר

מעבר ברנר (באיטלקית: Passo del Brennero; בגרמנית: Brennerpass) הוא מעבר הרים בהרי האלפים על הגבול שבין איטליה לאוסטריה המשמש אחד ממעברי ההרים העיקריים באזור האלפים. זהו המעבר הנמוך ביותר (1,370 מטר) והנוח ביותר מבין מעברי האלפים ואחד הבודדים באזורו. מסיבות אלה מעבר זה היה מוקד למאבקי שליטה. מעבר ברנר הפך למעבר הרים מסודר עוד בימי רומא העתיקה, אף שהיה בשימוש עוד קודם לכן. הדרך הרומית הראשונה, ויה קלאודיה אוגוסטה (Via Claudia Augusta), אשר קישרה בין איטליה לבין רייטיה ונחנכה בשנים 46–47 לספירה, לא חצתה את המעבר. דרך זו יצאה צפונה מן העיר ורונה, דרך עמק אדיג'ה אל עבר אאוגסבורג, דרך מעברי הרים אחרים באלפים. רק במאה ה-2 נסללה דרך במעבר ברנר. מאות בשנים עברו במעבר אנשים ובהמות הגוררות עגלות משא בלבד, עד שהדרך הורחבה בשנת 1777 ואיפשרה מעבר כרכרות. בשנת 1867 הושלמה מסילת ברזל דרך המעבר ועד היום זו מסילת הברזל היחידה החוצה את האלפים שלא במנהרה ארוכה. מאז סיום מלחמת העולם הראשונה, עם שינוי תוואי הגבולות הבינלאומיים, חלקו איטליה ואוסטריה בשליטה במעבר. עד לאותה עת היה המעבר כולו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ב-18 במרץ 1940, נפגשו במעבר אדולף היטלר ובניטו מוסוליני כדי לציין את ברית הפלדה. כביש מהיר אירופי E45 (המסומן בתחומי איטליה A22 ובאוסטריה A13), המקשר בין אינסברוק לוורונה ומודנה דרך בולצנו, עובר במעבר ומשמש אחד מנתיבי התחבורה היבשתית החשובים ביותר מצפון לדרום באירופה. אף לאחר הפסקת בדיקות המכס במעבר משתרכים במקום פקקי תנועה ארוכים וידועים לשמצה בפי תיירים מצפון אירופה המבקשים להגיע עם מכוניתם לנופש על חוף הים התיכון. גשר אירופה (בגרמנית: Europabrücke) הממוקם סמוך לעיר אינסברוק, קילומטרים ספורים מן המעבר, הוא גשר בטון הנושא כביש מהיר בעל שישה מסלולים מעל עמק סיל אל המעבר. הגשר בגובה 180 מטר מעל הקרקע ובאורך 820 מטר נחנך בשנת 1963 כיצירת מופת הנדסית אשר באה להקל על התנועה במעבר ברנר. המשאיות הכבדות המשרכות דרכן במעלה עמק נהר אין, בדרכן אל המעבר, מזהמות את סביבתן ומהוות נושא לוויכוחים ערים בין מתווי המדיניות באירופה. בשנת 2004 חצו את גשר אירופה והמעבר כ-1.8 מיליון משאיות. כדי להקל על תנועת כלי הרכב בכביש שבמעבר מתבצעות תוכניות לשדרג את מסילת הברזל בין ורונה לאינסברוק ולהעבירה בסדרת מנהרות, כולל מנהרה בבסיס מעבר ברנר. העבודה על חציבת מנהרת הרכבת במעבר, באורך 56 קילומטר, החלה בשנת 2006. חציית מעבר ברנר בכלי רכב כרוכה בתשלום אגרה. מדיה וקבצים בנושא מעבר ברנר בוויקישיתוף מעבר ברנר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
DGA

האם התכוונתם ל... אלגברה דיפרנציאלית מדורגת גילדת הבמאים של אמריקה
אברהם וילנצ'יק

אברהם וילנצ'יק (1917 – 25 בפברואר 1943) היה איש לח"י שהוצא להורג על ידי אנשי לח"י בהרצליה בשנת 1943. אברהם וילנצ'יק תושב הרצליה היה אחד מראשוני חברי לח"י, בתקופה שהלח"י נקרא עדיין "אצ"ל בישראל". הוא נעצר על ידי הבריטים חודשיים לאחר השוד בבנק אפ"ק שהתרחש ב-16 בספטמבר 1940, בו שדדו אנשי לח"י, לאור היום, סכום של 4,406 וחצי לירות (סכום השווה למיליוני שקלים של היום), בבנק אנגלו-פלשתינה, בסניפו ברחוב בן-יהודה בתל אביב. מעצרו של וילנצ'יק היה ביחד עם מעצרם של עשרות מחבריו בפשיטה שערכה המשטרה בכל רחבי הארץ בנובמבר 1940. המעצר היה בהתאם לתקנות החירום המנדטורית ולווילנצ'יק יוחסה חברות בלח"י. הוא הוחזק במעצר במחנה המעצר בלטרון ולאחר מכן במחנה המעצר מזרעה ליד עכו. הוא שוחרר ממעצרו ב-20 בפברואר 1943, לאחר 26 חודשי מעצר. שחרורו התאפשר לאחר שראש המועצה המקומית הרצליה השתדל למענו אצל השלטונות, אך הוא חויב להתייצב פעמים בשבוע בתחנת המשטרה ביפו. וילנצ'יק גילה עמדה נייטרלית במחלוקת שבין האצ"ל לבין הלח"י. בעת מעצרו בלטרון הוא סיפר לחבריו כי הוא עומד לפרוש מן הלח"י ולחזור לאצ"ל יחד עם חברי לח"י אחרים. לעומת זאת לטענת אנשי הלח"י הוא קנה את שחרורו מהמעצר בנכונותו למסור לבריטים מידע על הלח"י. ב-25 בפברואר 1943, ימים ספורים לאחר שחרורו מן המעצר, התנקשו אנשי הלח"י בחייו. איש לח"י לבוש במדי נוטרים התדפק בשעה 21:15 על דלת בית אביו של אברהם בהרצליה, בעוד איש לח"י אחר, לבוש בבגדים אזרחיים, עמד ברחוב בריחוק מה מן הבית, כשפתח אביו של אברהם וילנצ'יק את הדלת פנה אליו האיש ושאל האם בנו בבית. הוא השתמש בלשון של הכרות כביכול והשתמש בפנייתו בכינוי "אברשה". האב השיב כי בנו לן אצל חותנו בבית הסמוך, והלך עם האיש לקרוא לבנו. מיד לאחר שהאב נכנס לבית החותן, יצאה אשתו של אברהם ושאלה את האיש מי הוא. הלה השיב לה "מה אכפת לך, אני נוטר. אני צריך את אברשה לשוחח עמו בחוץ". אברהם שכבר שכב במיטה התלבש ויצא החוצה. בצאתו נורה בשלושה כדורים, שניים ברגלו ואחד בלבו. בני הבית יצאו מיד החוצה והיורה כבר נעלם. הם הספיקו עוד לשמוע מפיו של אברהם קריאת "אמא" והוא מת. הוא השאיר אחריו אישה ובת בת שלוש. נקבר בבית הקברות הישן פינסקר בהרצליה. ד"ר שלמה רזניק, איש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שחקר את נושא המחתרות וסופר אלמוני שכינה עצמו "י. עוקב", בספרו "המעש השחור", מסכימים כי המטרה העיקרית להתנקשות בחייו של אברהם וילנצ'יק הייתה לתת משמעות מפחידה לסיסמת הלח"י השאובה משירו של אברהם שטרן "חיילים אלמונים": "משורה ישחרר רק המוות" ("שורה" = שורת הלוחמים). זאת על מנת שחברי לח"י אחרים שחלפה בלבם במחשבה לעזוב את הלח"י יחשבו פעמיים לפני שיעשו כן. לעומתם מתי שמואלביץ, איש הלח"י ולימים מנכ"ל משרד ראש הממשלה, סיפר כי בשנת 1969 הוא פגש בקצין לשעבר מן המודיעין הבריטי בארץ ישראל שסיפר לו כי אכן וילנצ'יק מסר מידע רב ערך לבריטים ובתמורה זכה לשחרור מהכלא. י. עוקב המעש השחור. הוצאת עוז, 1949. Nachman Ben-Yehuda, Political Assassinations by Jews: A Rhetorical Device for Justice, State University of New York Press, 1992 חקירת מקרה מוות: וילנצ'יק אברהם מהרצליה, מסמך באתר ארכיון המדינה
איסראלסדורף

איסראלסדורף (בגרמנית: Israelsdorf, "כפר ישראל") הוא יישוב קטן מצפון-מזרח לעיר ליבק שבגרמניה. למרות שמו, אין לכפר כל קשר לעם ישראל, ושמו הוא שיבוש של השם "אירסהלסדורפ" (Yrsahelestorp) שמקורו בימי הביניים. ככל הנראה המשמעות המקורית של השם היא "המקום האבוד", המרמז על מיקומו של הכפר באזור היערות המרוחק מתחומי העיר הגדולה. במשך מאות שנים נכלל שטח הכפר בנחלות פרטיות של בני המעמד הגבוה, ורק בשנת 1780 זכה למעמד של כפר, והבעלות על הקרקעות הועברה לתושבים. למרות מקורותיו הכפריים-גרמניים של שם היישוב, הרי שבתקופת השלטון הנאצי שונה שם היישוב ל"כפר היער" (Walddorf), וגם שמו של רחוב "כפר ישראל" בעיר ליבק שונה לשמה של אחת משכונות העיר, על מנת למחות כל קשר אפשרי ליהדות או ליהודים. שמו של הרחוב בעיר, בניגוד לשם הכפר, לא שונה בחזרה לשמו המקורי עם תבוסת הנאצים. בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, חלה התפתחות בכפר, נבנו בתים פרטיים רבים, והוא הפך למוקד בילוי ותיירות מבוקש. במשך שנים ניצב בכניסה לכפר עץ אלון עתיק וגדול ממדים אשר הונצח רבות בציורים וצילומים. בין היתר מופיע העץ בסרטו המפורסם ביותר של הבמאי פרידריך וילהלם מורנאו, נוספרטו משנת 1922. ההערכה היא כי גילו של העץ הוא כ 550 שנה. היקף גזעו כפי שנמדד בפעם האחרונה עמד על כ-6.7 מטר. הצילום העתיק ביותר הוא ככל הנראה סביב שנת 1867. במשך השנים נגזם העץ מספר פעמים למניעת קריסה על הדרך שעברה בסמוך אליו, ולהסרת ענפים נגועים. בשנת 1907 נפגע העץ קשות ממכת ברק שפגע בו ישירות. במשך השנים נערכו מספר ניסיונות לייצב את הגדם באמצעות מילוי הגזע בלבנים ובטון אך בשנת 1932 קרס העץ באופן סופי. מדיה וקבצים בנושא איסראלסדורף בוויקישיתוף
אגריקולה

האם התכוונתם ל... אישים אלכסנדר אגריקולה – מלחין פלמי (1445–1506) גאורגיוס אגריקולה – אבי המינרלוגיה (1494–1555) גנאיוס יוליוס אגריקולה – גנרל רומי, מושא ספרו של טקיטוס באותו שם (40–93) יוהאן פרידריך אגריקולה – מלחין גרמני (1720–1774) מיקאל אגריקולה – כומר פיני, אחד מאבות הרפורמציה הפרוטסטנטית בשוודיה ובפינלנד. אבי הפינית הכתובה (1510–1557) מרטין אגריקולה – מלחין גרמני (1486–1556) אגריקולה הקדושה – Saint Agricola אגריקולה (משחק קופסה) – משחק קופסה גרמני שיצא בשנת 2007. אגריקולה – ספר מאת טקיטוס אודות חמיו גנאיוס יוליוס אגריקולה.
סבסטיאנו דל פיומבו

סבסטיאנו דל פיומבו (באיטלקית: Sebastiano del Piombo;‏ סביבות 1485 – 21 ביוני 1547) צייר איטלקי מנייריסטי. מפורסם בזכות שילוב של צבעוניות מהאסכולה הוונציאנית והתצורות המונומנטליות מהאסכולה הרומאית. נולד בוונציה בשם סבאסטיאנו לוצ'יאני (Sebastiano Luciani), שם גם גדל והחל בדרכו האומנותית. בתחילת דרכו היה מוזיקאי, נגן לאוטה מבוקש בחוגי האצולה הוונציאנית. בהמשך החל לצייר והיה תלמיד של ג'ובאני בליני ולאחר מכן של ג'ורג'ונה, השפעתו של האחרון ניכרת ביצירותיו. בתחילת העשור השני של המאה ה-16 סבסטיאנו עבר לרומא. הוא השתתף בעיטור הווילה פארנזינה יחד עם מספר אמנים ובראשם רפאל. על פי וזארי סבסטיאנו נהיה מקורב למיכלאנג'לו שהכין עבורו סקיצות לפיהן צייר סבסטיאנו ארבע מיצירותיו היותר מפורסמות. הפייטה בכנסייה בוויטרבו, הטרספיגורציה של ישו וההלקאה של ישו בכנסית פטרוס על ההר (San Pietro in Montorio) ברומא, והתחיה של לזרוס הנמצאת כיום בגלריה הלאומית בלונדון. משנת 1519 עד 1530 היה לסבסטיאנו דל פיומבו מוניטין חסר תקדים ברומא כצייר פורטרטים. בין מיטב הדיוקנאות המאוחרים שלו הם אנדראה דוריה (1526) וקלמנט השביעי (1526). בשנת 1531 העניק לו האפיפיור קלמנט השביעי את המשרה הרווחית של שומר חותם האפיפיור. ב-1547 מת ברומא. ביוגרפיה של סבסטיאנו דל פיומבו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. מדיה וקבצים בנושא סבסטיאנו דל פיומבו בוויקישיתוף סבסטיאנו דל פיומבו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יונתן הירשפלד, על הציור 'עינוי הקדושה אגאתה' של דל פיומבו, באתר הארץ, 9 באווסט 2021 Editors of Encyclopaedia Britannica, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA, Sebastiano del Piombo Italian painter
למבדה (שיר)

למבדה (בפורטוגזית: Lambada; בשמו הרשמי: Chorando Se Foi) הוא שיר משנת 1989 בביצועה של להקת הפופ "קאומה" (אנ'). הלהקה הוקמה בצרפת ובין חבריה היו, בין היתר, ילידי גוואדלופ ומרטיניק. הסולנית, לואלווה בראז, הייתה ברזילאית, והפזמון הושר בשפה הפורטוגזית ובמקצב הלמבדה. הוא עוסק בגעגועים לאהבה ישנה. הפזמון היה הסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של הלהקה, "Worldbeat". למבדה זכה להצלחה רבה ברחבי העולם, ופרסם את ריקוד הלמבדה, שמקורו בצפון ברזיל. 5 מיליון עותקים מהסינגל נמכרו ברחבי העולם, מתוכם שני מיליון בצרפת, שבה היה לסינגל הנמכר ביותר ב-1989. בין היתר, שהה 15 שבועות בראש טבלת מכירות הסינגלים האירופית, 14 שבועות בשווייץ, 12 שבועות בצרפת, עשרה שבועות בגרמניה, עשרה שבועות בשוודיה, שבעה שבועות בנורווגיה, ארבעה שבועות באוסטריה, שלושה שבועות בהולנד, וכן שבעה שבועות בראש מצעד המכירות של בילבורד למוזיקה לטינית בארצות הברית. במצעד הכללי של בילבורד הגיע הפזמון למקום ה-46. כן הגיע למקום הרביעי במצעד המכירות בבריטניה ובאירלנד ולמקום החמישי באוסטרליה. בישראל נכלל השיר באלבום אוסף של מוזיקת למבדה שיצא לאור באוגוסט 1989, לאחר שהושמע רבות ברשת ג'. הוא נבחר הפזמון לשיר השנה של רשת ג', והפופולריות שלו הביאה גם לזכייתו המפתיעה והשנויה במחלוקת, במקום הראשון במצעד היובל שערכה התחנה ב-1990. במצעד העשור של גלי צה"ל לסיכום שנות ה-80 הגיע הפזמון למקום ה-34. בעקבות הצלחתו הוקלטו גרסאות כיסוי של הפזמון באנגלית, בספרדית ובצרפתית. את הפזמון ליווה קליפ שצולם בטרנקוסו שבבאהיה, בכיכובם של צמד הרקדנים צ'יקו ורוברטה, שהיו אז בני 12 ו-10. הפזמון תורגם גם לעברית בידי נעמי שמר, תחת השם "למבדה על החוף". את הפזמון בתרגומה שרו צמד הדודאים באלבומם "זה לא אותו הבית" משנת 1990. השיר "on the floor" של הזמרת ג'ניפר לופז משלב בתוכו את הפזמון של למבדה. בסמוך לאחר פרסומו של הפזמון, התברר כי מילותיו מהוות תרגום בלתי רשמי לפזמון "Llorando Se Fue" בביצועה של להקת מוזיקה אנדית בוליביאנית בשם לוס קחארקאס. לאחר שחברי הלהקה הגישו תביעה נגד המפיקים הצרפתים של להקת קאומה בגין פגיעה בזכויות היוצרים שלהם, פיצו אותם האחרונים והסדירו את זכויותיהם. בעקבות הצלחת השיר והפופולריות של ריקוד הלמבדה, הפיק יורם גלובוס את הסרט "למבדה" (אנ'), שכתב וביים יואל זילברג. בד בבד הפיק בן דודו ושותפו לשעבר מנחם גולן סרט דומה בשם "למבדה, ריקוד אסור" (אנ'). שני הסרטים יצאו לאקרנים ב-16 במרץ 1990. השיר זכה גם לגרסה בעברית בקלטת הילדים "מקרנה לילדים" עם דנה דבורין שיצאה ב-1996. מידע על היצירה "למבדה" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "למבדה" באתר מיוזיק בריינז דורון פישלר, איזה טעם יש ללמבדה?, בפודקאסט "התשובה", דצמבר 2022 אפי לנדאו, למבדה גם באמריקה, חדשות, 25 בינואר 1990 בועז כהן, תקליטים חדשים - מנת יתר - אמנים שונים - ״למבדה״ - אן.אם.סי, חדשות, 24 באוגוסט 1989 סקירה של מצעד המצעדים ברשת ג', באתר אומרים שפעם היה פה שמח שמעון פרנס, זכויות יצרים, חדשות, 9 בנובמבר 1989 ג. עיטור, גולן וגלובוס מתחרים, חדשות, 19 במרץ 1990 חגי לוי, בואי לרקוד, חדשות, 22 במרץ 1990