laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן

האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן (ברוסית: Московский государственный технический университет имени Н. Э. Баумана) היא אוניברסיטת מחקר לאומית ברוסיה, מרכז מחקר. המוסד הוקם בשנת 1830 כבית ספר מקצועי. בשנת 1868 הוא עבר לארגון מחדש ושודרג למוסד להשכלה גבוהה. בשנת 1930 מהמוסד הופרדו 5 יחידות שעד הכיום פועלות כמכון להשכלה גבוהה עצמאי. בשנת 1960 נבנה בניין חדש בו מרוכזים כיום רוב יחידות האוניברסיטה. לאוניברסיטה מספר שלוחות בערים בקרבת מוסקבה. הסניף הראשי במוסקבה כולל מעל ל-20 פקולטות. השם הקודם של האוניברסיטה הוא "בית הספר הטכני הגבוה במוסקבה על שם נ. א. באומן" הוענק לו לכבודו של המהפכן ניקולאי ארנסטוביץ’ באומן (אנ'), שנהרג ב-1905 ליד הבניין הראשי באותה תקופה - בית הספר הטכני של מוסקבה (IMTS). האוניברסיטה הייתה מעורבת באופן פעיל ביישום הסכם בולוניה. בשנת 2008 היא קיבלה את פרס האיכות האירופאי "על חתירה להשיג איכות גבוהה של שירותים חינוכיים בהתאם לסטנדרטים בינלאומיים". באומן היא האוניברסיטה הראשית של איגוד האוניברסיטאות הטכניות במשך יותר מ-14 שנים, הכוללת יותר מ-130 אוניברסיטאות רוסיות. MSTU היא האוניברסיטה הרוסית הראשונה שהפכה לחברה ב-Top Industrial Managers for Europe (אנ'). מדיה וקבצים בנושא האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן, ברשת החברתית פייסבוק האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן, ברשת החברתית אינסטגרם האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן, ברשת החברתית VK
מוחמד רואישה

מוחמד הווארי (בערבית: محمد هواري; 1 בינואר 1950 –17 בינואר 2012), המוכר יותר בשם הבמה מוחמד רואישה (בערבית: محمد رويشة), הוא מוזיקאי, מלחין וזמר אמזיע'י מרוקאי שהתמחה בנגינה בלותאר, כלי מיתר מסורתי האופייני למוזיקה האמזיע'ית. מוחמד רואישה נולד בשם מוחמד הווארי בשנת 1950 בעיר מרירת שבאטלס התיכון. בן למשפחה דלת אמצעים, הוא למד בבית ספר בח'ניפרה עד גיל 11 בלבד. בגיל 14 הוא החל לנגן בלותאר, כלי מיתר עשוי עץ ועור מהמסורת האמזירית (בצילום). הוא למד ממוזיקאים שניגנו מוזיקה מסורתית באזור. כבר באותה השנה שהחל ללמוד לנגן, שנת 1964, ביצוע שלו לשיר אמזירי מסורתי שודר ברשת הטלוויזיה המרוקאית RTV, ובעקבותיו רואישה הקליט אלבום ראשון, בשיתוף פעולה עם RTV. מוחמד רואישה זכה בהדרגה בהכרה כזמר מרכזי במסורת האמזירית, עם שירים כגון Ya lehbiba, bini w'binek darou lehdoden בשפה תמזירית ובדאריג'ה (ערבית מרוקאית). רואישה הלחין וכתב שירים רבים, בהם שר על אהבה, טבע, חיים, מוות, ועל נושאים של פוליטיקה וצדק. גם בשיריו המקוריים, שמר על קשר הדוק לאופי המוזיקה המסורתית. בשנת 2004, רואישה הופיע עם להקתו בחורבות הרומיות של העיר וולובליס במסגרת פסטיבל פאס למוזיקה מקודשת מן העולם. בקיץ של שנת 2010, רואישה הוזמן להופיע בטקס ההשקה של פסטיבל Gorges de Tinghir שהתקיים ב-30 ביולי בעיירה תנר'יר שבאטלס הגבוה. התפקיד שניתן לו במסגרת ההשקה היה קרוב מאוד ללבו, מכיוון שאמו הגיעה מעיירה זו. ואכן, עוד לפני שהתחיל לנגן בלותאר, הוא כיבד את זכר אמו ואמר: "mimiss n'moulay Lahcen, mimiss n'lala Aicha iliss n'moulay Hanafi oult tdoght. בתרגום מילולי: "בנו של מולאי לחסן, בנו של לאלא (גב') איישה, בתו של מולאי חנפי שנולד בטודג'ה". במשפט זה, רואישה הציג את עצמו כמי שחוזר למקורותיו ומנגן באזור שממנו הגיעה אמו, כלומר עמק הטודרה.לאחר קריירה עשירה שארכה כמעט 50 שנה, מוחמד רואישה נפטר ביום שלישי, 17 בינואר 2012 בעקבות הידרדרות דרמטית במצבו הבריאותי שחלה בבוקר של אותו היום. הוא נפטר עוד לפני הגעתו לבית החולים. בנו של מוחמד רואישה, אחמד-אללא רואישה, המשיך את דרכו, והפך לזמר ונגן לותאר המתמחה גם הוא במוזיקה אמזירית מסורתית. 2009 : אה יא לחביב 2012 : מחווה לרואישה (1950/2012) מוזיקה מרוקאית מוזיקה אמזירית מדיה וקבצים בנושא מוחמד רואישה בוויקישיתוף להאזנה למוזיקה של מוחמד רואישה פורטל בנושא של תרבות מוזיקלית אמזירית אתר בנושא מוזיקה אמזירית מוחמד רואישה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מוחמד רואישה, באתר ספוטיפיי מוחמד רואישה, באתר דיזר מוחמד רואישה, באתר Discogs (באנגלית) François Bensignor dans Mondomix http://exeptionnelles.com/mohamed-rouicha-nest-plus/ Demain Online - Engineering Innovation and Tech ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מוחמד רואישה".
רדיו חזק (שיר)

"רדיו חזק" הוא שיר בביצוע להקת תיסלם, שיצא כסינגל בנובמבר 1980 והפך מיד ללהיט. את מילות השיר כתבו דורי בן זאב, יאיר ניצני, יזהר אשדות ויושי שדה, הלחינו אותו ניצני ואשדות, ושר אותו דני בסן, סולן הלהקה. השיר נכלל באלבום הבכורה "רדיו חזק" של הלהקה שיצא בשנת 1981. השיר נכתב במקור באנגלית ושמו היה "Loud Radio". השיר מתאר דמות ש"גדלה במקום מרוחק" ורוצה לשמוע מוזיקת רוק, ובבית השני אף פונה אליה הלהקה במילים "כתבי אליי מה רצונך". יחד עם שירים אחרים מאותו אלבום, כמו "תנו לי רוקנ'רול", הפך השיר את תיסלם ללהקה מצליחה ביותר, וסימן את שובו של הרוקנ'רול למרכז המוזיקה הישראלית. השיר הגיע למקום השני במצעד רשת ג' בשנת התשמ"א, והיה אחד השירים שהפכו את תיסלם ללהקת השנה באותה השנה. השיר זכה לביצועים נוספים, בהם ביצוע של להקת "הזבובים" של מאור כהן ודן תורן שיצא בשנת 1998. העיתונאי רז שכניק כתב על השיר: "הפתיח הבומבסטי והמרתק, הגיטרות החדות, הטקסט המסתורי - יצירת רוק עברית ששרטטה מחדש את גבולות הז'אנר בישראל". רדיו חזק בביצוע להקת תיסלם, יוטיוב רדיו חזק בביצוע להקת הזבובים, יוטיוב רדיו חזק, באתר הספרייה הלאומית 75 השירים של המדינה, באתר ידיעות אחרונות
ביגודה

ז'ואאו פריירה (בפורטוגזית: João Ferreira;‏ 4 באפריל 1922 – 31 ביולי 2003), הידוע בשם ביגודה ("שפם" בפורטוגזית), היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי. ביגודה נולד בשנת 1922 בבלו הוריזונטה שבברזיל, והחל את הקריירה המקצועית שלו באתלטיקו מיניירו בשנת 1940. הוא זכה עימה פעמיים בליגה האזורית. את מרבית הקריירה העביר בפלומיננסה מריו דה ז'ניירו, אותה עזב לזמן קצר עבור יריבתה פלמנגו, לפני שחזר לקדנציה שנייה. ההערכה היא כי ביגודה ערך בסך הכל 396 הופעות עם פלומיננסה בין השנים 1943–1956. בתקופת זמן זו זכה עימה בליגה האזורית בשנת 1946. ביגודה ערך 10 הופעות במדי נבחרת ברזיל בהן לא כבש שער. הוא לקח חלק בזכייתה בקופה אמריקה 1949 וסיים עימה במקום השני במונדיאל 1950 הביתי. ביגודה פתח במרקנאסו נגד אורוגוואי, משחק שבו ברזיל הייתה זקוקה לתיקו כדי להיות אלופת העולם. אולם, ברזיל הפסידה, מה שהפך עבור הברזילאים לטרגדיה לאומית שקיבלה את הכינוי "אסון המרקאנה". במשחק זה ביגודה נתן תצוגה חלשה, כאשר אלסידס גיג'ה האורוגוואי עבר אותו פעמיים בשני השערים שספגה. עם זאת, מי שנשא באשמה על ההפסד בעיניי האומה הברזילאית היה שוערה מואסיר ברבוזה. לאחר פרישתו ב-1956 פתח עסק לתיקון רדיו. ביגודה נפטר בשנת 2003 בעיר הולדתו בעקבות בעיות נשימה. אתלטיקו מיניירו אליפות מינאס ז'ראיס (2): 1941, 1942 פלומיננסה אליפות ריו דה ז'ניירו: 1946 נבחרת ברזיל קופה אמריקה: 1949 סגנית גביע העולם: 1950 מדיה וקבצים בנושא ביגודה בוויקישיתוף ביגודה, באתר Transfermarkt ביגודה, באתר Soccerway ביגודה, באתר WorldFootball.net ביגודה, באתר National Football Teams ביגודה, באתר FootballDatabase.eu
איברהימה קמארה

איברהימה קמארה (בצרפתית: Ibrahima Camará; נולד ב-25 בינואר 1999 בקונאקרי שבגינאה) הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת בואבישטה מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת גינאה. קמארה גדל באקדמיית הכדורגל אוניברסל ובמחלקת הנוער של בראגה. בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של בראגה. ב-31 בינואר 2019 חתם קמארה במוריירנסה מליגת העל הפורטוגלית. הוא ערך 61 הופעות ליגה במדי המועדון. ב-30 באוגוסט 2022 חתם קמארה על חוזה לארבע שנים בבואבישטה מליגת העל הפורטוגלית. ב-15 באוקטובר 2019 ערך קמארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה, בהפסד 2–3 לנבחרת צ'ילה במשחק ידידות. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת. מדיה וקבצים בנושא איברהימה קמארה בוויקישיתוף איברהימה קמארה, באתר Transfermarkt איברהימה קמארה, באתר Soccerway איברהימה קמארה, באתר National Football Teams איברהימה קמארה, באתר FootballDatabase.eu Ibrahima Camará reforça meio-campo do Moreirense באתר הרשמי של מוריירנסה, 31 בינואר 2019 (בפורטוגזית) Ibrahima Camara reforça o Boavista FC באתר הרשמי של בואבישטה, 30 באוגוסט 2022 (בפורטוגזית)
לוקאו (כדורגלן)

לוקאס אלבס דה אראוז'ו (בפורטוגזית: Lucas Alves de Araujo; נולד ב-22 ביולי 1992 באוזאסקו שבברזיל), הידוע בכינוי לוקאו (בפורטוגזית: Lucão), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בדינמו בוקרשט. לוקאו שיחק במועדונים אולאריה, איפטינגה, אתלטיקו גויאניינסה, קורינתיאנס ואתלטיקו פרנאאנסה מברזיל, VfR אאלן מגרמניה, ביל-ביין, לה מונט ולוצרן משווייץ, א-טאי מערב הסעודית, לאמיה 1964 מיוון, א-נסר מאיחוד האמירויות הערביות, פורטימוננסה מפורטוגל ודינמו בוקרשט מרומניה. לוצרן הגביע השווייצרי (1): 2020/2021 לוקאו, באתר Transfermarkt לוקאו, באתר Soccerway לוקאו, באתר WorldFootball.net לוקאו, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לוקאו (כדורגלן)".
חיים כצמן

האם התכוונתם ל... חיים כצמן (שחקן כדוריד) – שחקן כדוריד סגן-אלוף וסוכן ביטוח ישראלי חיים כצמן (איש עסקים) – איש עסקים ישראלי-אמריקאי בתחום הנדל"ן חיים כצמן (פעיל שלום) – פעיל שלום ואקדמאי אמריקאי-ישראלי
הרקיע השביעי (מסעדה)

הרקיע השביעי (ברוסית: Седьмое небо) הוא שמו של מתחם מסעדות מסתובב הממוקם על מגדל אוסטנקינו במוסקבה. בשנים 1967–1975 היא הייתה המסעדה המסתובבת והגבוהה ביותר בכלל (ביחס לקרקע) בעולם. המסעדה הורכבה משלושה אולמות: "ברונזה", "כסף" ו"זהב", בשלוש קומות נפרדות בגובה של 328–334 מ' מעל פני הקרקע. בכל אולם סופקו 24 שולחנות ארבעה מושבים, הממוקמים לאורך החלונות הפנורמיים במעגל ברדיוס של 9.2 מטר. השטח הכולל של האולמות הוא 600 מ"ר, רוחב כל אחד משלושת האולמות הוא 2.5 מטר. הקיבולת המקסימלית של כל רמה היא לא יותר מ-80 אנשים, ולכן המקומות הוזמנו אך ורק מראש. המסעדה הייתה אטרקציה תיירותית פופולרית במוסקבה בשל העובדה שהחדרים בצורת הטבעת שלה ביצעו סיבובים מעגליים סביב צירם במהירות של סיבוב אחד בארבעים דקות. בשנת 2016 חידשו את עבודתם שני מפלסים במתחם המסעדות - בית קפה וקפה - אולם המסעדה נפתח בשנת 2017. מתחם המסעדות "הרקיע השביעי" מורכב היום משלושה מפלסים: בית קפה (334 מטר), קפה (331 מטר) ומסעדה (328 מטר). מדיה וקבצים בנושא הרקיע השביעי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הרקיע השביעי (באנגלית) "The Seventh Heaven" - restaurant in the Ostankino Tower, en.atomiyme.com ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אן רנו

חואן מורנו הררה-חימנז (Juan Moreno y Herrera–Jiménez; נולד ב-30 ביולי 1948), המוכר בשם הבמה ז'אן רנו (בצרפתית: Jean Reno), הוא שחקן צרפתי. נולד בקזבלנקה שבמרוקו הצרפתית, להורים אנדלוסים (ספרדים) נוצרים-קתולים. היגר לצרפת כשהיה בן 17, כדי ללמוד משחק. לאחר מכן, שירת בצבא צרפת, דבר שהיה חובה אחרי שמשפחתו קיבלה את אזרחותה הצרפתית. הקריירה של רנו החלה ב-1983, כאשר לוהק לסרטו הראשון של לוק בסון, "הקרב האחרון", סרט מדע בדיוני בשחור לבן ללא אף מילה מדוברת. רנו הפך לשחקן קבוע של בסון ושיחק גם ב"הכחול הגדול" (1988), "ניקיטה" (1990) ו"לאון" (1994), שבו כיכב לצדה של נטלי פורטמן בת ה-13. רנו מוכר בעיקר כשחקן בסרטי פעולה או כדמות קשוחה, בעיקר עקב מבנה גופו גדול הממדים (מתנשא לגובה של 191 סנטימטרים). בשנת 1995 שיחק בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו אירן ז'קוב, ג'ון מלקוביץ', סופי מרסו ומרצ'לו מסטרויאני. פרט לקולנוע, רנו הוא גם שחקן תיאטרון מצליח בארצות הברית, ושיחק במחזמר המצליח "קאטס". בשנת 2004 רנו הופיע במשחק הווידאו "Onimusha 3: Demon Siege" מבית Capcom, בתור אחת משתי הדמויות הראשיות. ב-2006 שיחק ב"צופן דה וינצ'י", העיבוד הקולנועי לספר באותו השם של דן בראון, לצד טום הנקס, אודרי טוטו, איאן מקלן, אלפרד מולינה ופול בטאני. בשנת 2016 שיחק בסרטו של שון פן "הפנים האחרונות", לצדם של חאווייר ברדם, שרליז ת'רון, וג'ארד האריס. בשנת 2022 הצטרף לעונתה השלישית של סדרת המסתורין המקסיקנית "מי הרג את שרה?" שם גילם את ריינלדו גומז לצדם של מנולו קרדונה, אאוחניו סייר ופולו מורין. רנו נישא 3 פעמים, יש לו 2 ילדים מכל אישה, סה"כ 6 ילדים. הוא דובר: ספרדית, צרפתית, ערבית, אנגלית ואיטלקית. הכחול הגדול (1988) ניקיטה (1990) אורחים מטורפים (1993) לאון (1994) מעבר לעננים (1995) משימה בלתי אפשרית (1996) אורחים מטורפים 2 (1998) גודזילה (1998) רונין (1998) נהרות הארגמן (2000) אורחים מטורפים באמריקה (2001) וואסאבי (2001) סתום ת'פה (2003) נהרות הארגמן 2: מלאכי האפוקליפסה (2004) אמפרית הזאבים (2005) צופן דה וינצ'י (2006) הפנתר הוורוד (2006) חיים בזרם - דיבוב (2006) 22 קליעים משוריין (2009) הפנתר הוורוד 2 (2009) נקודת איסוף (2010) מרגרט (2011) פנטומס (2012)[דרוש מקור] אלכס קרוס (2012) השף (2012) יום וליל (2013) הקטור והחיפוש אחר האושר (2014) החופשה שלי בפרובנס (2014) הפנים האחרונות (2016) אורחים מטורפים 3 (2016) גרוטאה בסהרה (2019) דם קר (2019) הזהב של נורמן (2020) ברונקס (2020) מחכים לאניה (2020) התנגשות בלתי נמנעת (2020) המסע האחרון (2020) ליפט (2024) BirdsEye‏ (TBA) Babygirl‏ (TBA) The Man Who Saved Paris‏ (TBA) ג'ו (2013) Die Hart‏ (2020) מי הרג את שרה? (2022) מדיה וקבצים בנושא ז'אן רנו בוויקישיתוף ז'אן רנו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ז'אן רנו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'אן רנו, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ז'אן רנו, באתר AllMovie (באנגלית) ז'אן רנו, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ז'אן רנו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ז'אן רנו, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'אן רנו, באתר Discogs (באנגלית) מתן שירם, ‏קליעים בשמי צרפת, באתר גלובס, 26 באפריל 2010 מרב יודילוביץ', האיש שגרם לסרקוזי לבכות, באתר ynet, 9 ביולי 2010 אמיר קמינר, "לפעמים הורגים אותך בפסטיבל קאן", באתר ynet, 7 ביוני 2017 Dawson, Angela (10 במאי 2006). "Jean Reno cracks the 'Code'". AllBusiness.com. Nielsen Business Media, Inc. אורכב מ-המקור ב-10 באוגוסט 2011. נבדק ב-30 באפריל 2010. {{cite web}}: (עזרה)
דנילו אלבים

דנילו אלבים (בפורטוגזית: Danilo Alvim;‏ 3 בדצמבר 1920 – 16 במאי 1996), היה כדורגלן ומאמן ברזילאי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי. אלבים בשיאו היה לאחד הקשרים האחוריים הטובים ביותר בעולם, שנודע כשחקן מתוחכם ואלגנטי מאוד, בעל שליטה טובה בכדור ומסירה מדויקת למרחקים גדולים. הוא היה חלק מנבחרת ברזיל שסיימה כסגנית במונדיאל 1950 הביתי. ואסקו דה גאמה אליפות ריו דה ז'ניירו (4): 1947, 1949, 1950, 1952 נבחרת ברזיל קופה אמריקה: 1949 סגנית גביע העולם: 1950 נבחרת בוליביה קופה אמריקה: 1963 מדיה וקבצים בנושא דנילו אלבים בוויקישיתוף דנילו אלבים, באתר Transfermarkt דנילו אלבים, באתר Soccerway דנילו אלבים, באתר WorldFootball.net דנילו אלבים, באתר National Football Teams דנילו אלבים, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
אלכסנדר פרידקיס

ד"ר אלכסנדר פרידקיס (אלכסנדר אברמוביץ פרידקיס, כ"ד בטבת ה'תש"ט - כ' בתמוז ה'תשפ"ג), היה ראש קהילה וראש חברא קדישא ורופא בכיר בעיר דניפרו אוקראינה. אלכסנדר נולד בכ"ד בטבת תש"ט בסמולנסק שברוסיה לאברהם ובלה פרידקיס שאחרי לידתו חזרו לעיר שמשפחתו מגיע משם דניפרו שבאוקראינה. בגיל 6 התייתם מאביו שלחם במלחמת העולם השנייה, וגדל אצל דודתו אסתר. יחד הם שמרו על יהדותם, דבר שהיה כרוך במסירות נפש בברית המועצות. הייתה לוקחת אותו לבית כנסת בעיר בגיל קטן מאוד כדי שיאמר קדיש על אביו. בהמשך למד רפואה (כירורגיה כללית) באוניברסיטה בדניפרו. בהיותו סטודנט המשיך ללכת לבית הכנסת בדנייפרו היחיד שהיה פעיל בעיר להתפלל וללמוד. על אף שמחמת הסכנה ניתנו היתרי כניסה לבית הכנסת לעשרים אנשים בלבד, שהיו המבוגרים שבקהילה, הוא היה מתסנן לבית הכנסת, תוך סיכון הקריירה הרפואית שלו, לאור איומי הק.ג.ב. רק לאחר שהתמנה לרופא מנתח בכיר וניהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים בעיר, ניתן לו אישור כניסה רשמי לבית כנסת בעיר. במסגרת פעילותו, פעל לשמר את המסורת היהודית בין תושבי המקום, כן היה דואג מדי שנה להביא מצות ממוסקבה ליהודי העיר. לאחר התפרקות ברית המועצות פנה אלכסנדר יחד עם קורול לרבי מליובאוויטש בהצעה שיכהן כרב העיר בדנייפרו במקום אביו ששימש ברבנות העיר. הרבי מליובאוויטש שלח בתחילת שנות ה-90 את הרב שמואל קמינצקי. אלכסנדר ואחרים יצאו לתחנת הרכבת בדניפרו על מנת לקבל אותו ואת אשתו, ועמד לצידו של רב העיר בעניינים נוספים. אלכסנדר הקים וניהל במשך השנים את החברא קדישא בעיר, במסגרת עבודתו דאג לשקם את בתי עלמין היהודיים שבעיר, ונילחם נגד הריסת בתי עלמין וקברי אחים ברחבי אוקראינה. כמו כן שימש כראש הקהילה וניהל את עיניני הדת בעיר דניפרו. שימש גבאי בבית הכנסת המרכזי 'שושנת הזהב' בעיר בדניפרו. כשהתחילה מלחמת רוסיה אוקראינה סירב לעזוב את העיר ועסק בהצלת היהודים מהעיר ובעזרה לפליטים הרבים שהגיעו אליה. גם שחלה סירב לעזוב את העיר. כמצבו הדרדר העבירו אותו בסיועו הרב קמינצקי לגרמניה, שם היה כחודשים וטופל בבית חולים בברלין. בהמשך הועבר בטיסה רפואית לישראל. הוא נפטר בכ' בתמוז, יום אחרי שהגיע לישראל, ונטמן בבית העלמין בקריית מלאכי. программа Алеф 11 04 2019, סרטון בערוץ "pressdjc", באתר יוטיוב (אורך: 26:01) программа Алеф 24 10 2019, סרטון בערוץ "pressdjc", באתר יוטיוב (אורך: 25:22) חזקי שטרן, ‏אבל באוקראינה: נפטר "מחזיק גחלת היהדות מול הקומוניזם", באתר כיכר השבת, 11 ביולי 2023 אבל ביהדות אוקראינה: נפטר "מחזיק גחלת היהדות מול הקומוניזם", באתר JDN‏ קהילת חב"ד ובית הכנסת "שושנת הזהב" מסייעת כלכלית לחיילים באוקראינה | אומן שלום, באתר אומן שלום, ‏16 ביוני 2014 אבל ביהדות אוקראינה: נפטר מחזיק גחלת היהדות מול הקומוניזם, באתר רוטר ריאיון עם אלכסנדר פרידקיס האיש שהציע לרבי לכהן כרבה של דנייפר / הרב שמואל קמינצקי, באתר חב"ד און ליין עצמות התגלו באתר הבנייה בדנייפר, הבנייה הופסקה, באתר חב"ד און ליין 'הגבאי' של דנייפר: ר' אלכסנדר פרידקיס ז"ל התבקש לבית עולמו, באתר חב"ד און ליין
עיסאם אסינחה

עיסאמאדה אסינחה (בהולנדית: Issamade Asinga; נולד ב-29 בדצמבר 2004 באטלנטה שבג'ורג'יה, ארצות הברית) הוא אתלט סורינאמי, אלוף אמריקה הדרומית (סאו פאולו 2023), שיאן אמריקה הדרומית ושיאן העולם לנוער בריצת 100 מטר. אסינחה נולד באטלנטה שבג'ורג'יה, ארצות הברית. אביו הוא אתלט העבר טומי אסינחה (אנ'). באליפות אמריקה הדרומית שנערכה בחודש יולי בסאו פאולו שבברזיל זכה אסינחה במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש לנוער ושיא אמריקה הדרומית חדש של 9.89 שניות. הוא הפך לאצן הדרום אמריקאי הראשון ששובר את מחסום 10 השניות. ריצת 100 מטר: 9.89 שניות (2023), שיא עולם לנוער ושיא אמריקה הדרומית ריצת 200 מטר: 19.97 שניות (2023) עיסאם אסינחה, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
הארוקה קיטגוצ'י

הארוקה קיטגוצ'י (ביפנית: 北口 榛花; נולדה ב-16 במרץ 1998) היא אתלטית יפנית, אלופת העולם (בודפשט 2023) בהטלת כידון. קיטגוצ'י נולדה וגדלה באסהיקאווה שביפן. באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-1 באוקטובר סיימה במקום 13 בהטלת כידון בתוצאה של 60.84 מטר. באולימפאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 12 בהטלת כידון בתוצאה של 55.42 מטר. באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ב-22 ביולי זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 63.27 מטר, אחרי קלסי לי ברבר מאוסטרליה (66.91 מטר) וקארה וינגר מארצות הברית (64.05 מטר). באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-25 באוגוסט זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 66.73 מטר, לפני פלור רואיס מקולומביה (65.47 מטר) ומקנזי ליטל מאוסטרליה (63.38 מטר). הטלת כידון: 67.04 מטר (2023) מדיה וקבצים בנושא הארוקה קיטגוצ'י בוויקישיתוף הארוקה קיטגוצ'י, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הארוקה קיטגוצ'י, ברשת החברתית אינסטגרם הארוקה קיטגוצ'י, באתר olympedia.org הארוקה קיטגוצ'י, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
הבריגדה השוודית

הבריגדה השוודית (בשוודית: Svenska brigaden, בפינית: Ruotsalainen prikaati) הייתה בריגדה של מתנדבים שוודים שהשתתפה במלחמת האזרחים הפינית. הבריגדה כללה 400 לוחמים, ונטלה חלק בקרב טמפרה. בינואר 1918 הכריזה פינלנד על עצמאותה מהאימפריה הרוסית, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים בין המשמר האדום שנתמך בידי ברית המועצות, למשמר הלבן שנתמך בידי הקיסרות הגרמנית. מצבם של הלבנים נראה בכי רע, והאדומים הצליחו להשתלט על עיר הבירה הלסינקי. את היוזמה להקמת יחידה של מתנדבים שוודים שתסייע למשמר הלבן במלחמתו, נטלה אגודת "ידידי פינלנד" שנוסדה בסטוקהולם במקביל להכרזת העצמאות הפינית. יו"ר האגודה היה אחיו של קארל גוסטף אמיל מנרהיים - ממפקדיו הבולטים של המשמר הלבן. אגודת ידידי פינלנד קראה ליחידה בשם "הבריגדה השוודית" עוד בטרם החלה לגייס אליה חיילים. בשל המצב הדחוף בפינלנד, הקציבה האגודה חודשיים לגיוס וארגון הבריגדה. כתוצאה מכך, רק 400 שוודים הספיקו להתנדב. עם זאת, רבים מהם היו קצינים מנוסים מהצבא השוודי, והם היוו תוספת משמעותית לצבא הפיני חסר הניסיון. כמו כן, 600 קצינים שוודים נוספים התגייסו למשמר הלבן ישירות, ולא דרך ידידי פינלנד. בסוף מרץ הגיעו השוודים לפינלנד, וצוידו בידי הפינים בנשק רוסי. בשלב זה, נמצאו הלבנים בעיצומה של מתקפת נגד מוצלחת שמוטטה את הקווים האדומים. השוודים נשלחו למערכה הקשה שהתנהלה סביב העיר טמפרה. הם לחמו באומץ והצליחו ללכוד את תחנת הרכבת של העיר. ב-6 באפריל הסתיים כיבוש טמפרה. בשלב זה התמוטטו האדומים כליל בעקבות כניסתו של הצבא הגרמני לפינלנד. השוודים השתתפו במרדף אחר האדומים, וכבשו מספר כפרים ועיירות. ב-16 במאי השתתפה הבריגדה בצעדת הניצחון בהלסינקי. חייליה זכו להערכה ושבחים בטרם חזרו לשוודיה. ב-30 במאי ערכה הבריגדה מצעד ניצחון בסטוקהולם, ויום למחרת פורקה. חיילי הבריגדה חזרו איש איש לחייו, אולם רבים מהם נרדפו בידי האיגודים המקצועיים הסוציאליסטיים והתקשו למצוא עבודה. 34 מחיילי הבריגדה נהרגו במהלך הלחימה, ו-50 נפצעו. בין הלוחמים המפורסמים בבריגדה ניתן למנות את הארכאולוג אקסל בואטיוס, וההיסטוריון אולוף פלמה שהיה ממפקדי הכוח ונהרג בטמפרה. קורפוס המתנדבים השוודי מדיה וקבצים בנושא הבריגדה השוודית בוויקישיתוף אתר המוקדש לבריגדה מאמר בארכיון המלחמה השוודי
דיוויזיית המילואים השישית (האימפריה הגרמנית)

דיוויזיית המילואים ה-6 (בגרמנית: 6. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה. הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-3, שהיה חלק מהארמייה הראשונה. היא לחמה במסעות הפתיחה נגד הצבא הבלגי וחיל המשלוח הבריטי, כולל קרב מונס, והשתתפה במצור על אנטוורפן. היא לחמה באזור איסר במהלך המרוץ אל הים. בדצמבר 1914 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית. ב-1915 היא לחמה במתקפת גורליצה-טרנוב. היא נשארה בחזית המזרחית עד מאי 1917, אז הועברה לאזור ורדן. היא ספגה אבדות כבדות במתקפה הצרפתית באוגוסט אותה שנה, והוחזרה לחזית המזרחית, שם תפסה גזרה שקטה בגליציה. במרץ 1918 היא חזרה לחזית המערבית והשתתפה במתקפת האביב הגרמנית. היא פורקה ויחידותיה וחייליה התפזרו ליחידות אחרות בספטמבר 1918. מטה הדיוויזיה נשלח לאחר מכן לחזית המקדונית, שם נטל חלק בלחימה במקדוניה ובסרביה. אמיל פון שיקפוס אונד נוידורף (2 באוגוסט 1914 – 27 במאי 1915) הנס פון בלוב (26 בדצמבר 1914 – 12 באוקטובר 1916) הינקו פון ליטוויץ (13 באוקטובר 1916 – 25 באוקטובר 1916) פרידריך פון אאוורטר (26 באוקטובר 1916 – 25 באפריל 1917) אלפרד דיטריך (26 באפריל 1917 – 23 באוגוסט 1918) Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
דיוויזיית המילואים הראשונה (האימפריה הגרמנית)

דיוויזיית המילואים ה-1 (בגרמנית: 1. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה. הדיוויזיה הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועדה להוות יחידת גיבוי לדיוויזיה ה-1. כמפקדה הראשון מונה זיגיסמונד פון פרסטר, והיחידות בה היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הדיוויזיה נערכה בחזית המזרחית כחלק מקורפוס המילואים ה-1 במסגרת הארמייה השמינית בפיקוד מקסימיליאן פון פריטוויץ. ב-20 באוגוסט 1914 לחמה הדיוויזיה באגף הימני של הארמייה השמינית מול צבא האימפריה הרוסית בקרב גומבינן במסגרת החזית המזרחית. בהמשך היא לחמה בקרב טננברג, ובנובמבר 1914 היא לחמה כחלק מהארמייה התשיעית במהלך הקרב על הוויסלה. הדיוויזיה השתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב, ובשנת 1916 לחמה נגד מתקפת ברוסילוב. באוקטובר 1917 היא הועברה לחזית המערבית, שם לחמה במתקפת האביב הגרמנית. בלאחר מכן לחמה נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ועם סיום המלחמה פורקה הדיוויזיה. זיגיסמונד פון פרסטר (2 באוגוסט 1914 – 22 בספטמבר 1915) קונרד צייטלו (23 בספטמבר 1915 – 1 בינואר 1917) יוהנס פון מלאכובסקי (2 בינואר 1917 – 22 באפריל 1917) גוסטב פון ולדרזה (23 באפריל 1917 – 10 בינואר 1919) Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.