בית הספר המנדטורי למשפטים

כאשר כבשו הבריטים את ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה הם שמרו על חלקים נרחבים מהמשפט העות'מאני, אך הקימו מערכת משפט ואיישו אותה בעיקר בשופטים בריטיים. שופטים אלה, שרובם לא ידעו טורקית, ערבית או עברית, היו זקוקים למתווכים מקומיים, אנשים שיכלו לשוחח עם הצדדים למשפט, אך ידעו גם כיצד להתנהג בבית משפט בריטי: דיברו רק כאשר פנו אליהם, חקרו עד לפי כללי סדר הדין הבריטיים, ולא הוכתמו באתוס המושחת של המשטר העות'מאני הקודם. בית הספר המנדטורי למשפטים (או בית הספר הממשלתי למשפטים), Jerusalem Law Classes, הוקם בנובמבר 1920 כדי לשמש להכשרתם המקצועית של משפטנים, שנדרשו לסייע לבריטים בניהול מערכת המשפט של ארץ ישראל. תוכנית הלימודים כללה מיומנות בשפה האנגלית, היכרות עם המשפט האנגלי ושליטה בדין האנגלי. רוב המרצים היו פקידי המנדט הבריטי. אופי ההשכלה המשפטית ב"שיעורים למשפט": ראשית, היה מדובר בהשכלה בעלת אופי מקצועי, ולא אקדמי. פקידי הממשלה הבריטיים ראו את ה"תיווך המשפטי" כתחום "טכני", וסיווגו את הלימודים במוסד כעיסוק ב"הכשרה מקצועית", ולא כעיסוק "חינוכי" (בניגוד לבלשנות או למדעים מדויקים). בית־הספר עצמו לא נחשב מעולם בעיני פקידים בריטיים, באנגליה או בארץ־ישראל, כמוסד אקדמי. אף־על־פי שמשך הלימודים בו היה ארוך למדי (שלוש או ארבע שנים), לא הוענק לסטודנטים תואר אוניברסיטאי. מאפיין נוסף של ההכשרה המשפטית בשיעורים למשפט היה תפיסת המשפט כתופעה אוטונומית. מטרת "השיעורים למשפט" הייתה, להכשיר עורכי דין, לא לתת לסטודנטים הכשרה בהיסטוריה ובפילוסופיה של המשפט, וגם לא לספק להם כלים מתחום מדעי החברה להבנת המשפט בהקשרו החברתי. ההסבר הפוליטי הקושר בין חינוך משפטי וקולוניאליזם בריטי מבהיר את טבעו ה"מקצועי" של החינוך המשפטי שהציעו "השיעורים למשפט", את התפיסה האוטונומית של המשפט שעליה התבסס "השיעורים למשפט" ואת הדגש שהושם במשפט האנגלי[דרוש מקור]. בארץ־ישראל, כמו במושבות בריטיות אחרות, התקבלו החלטות משפטיות חשובות על ידי מחוקקים ושופטים בריטיים, ואילו הילידים מילאו לרוב רק תפקידים שוליים ונמוכי דרגה במערכת המשפט. נוסף על כך, אחת ההצדקות המרכזיות של ההתפשטות הקולוניאלית האירופית הייתה שהאירופים הביאו את ברכות ה"קדמה" וה"ציוויליזציה" (המזוהות עם התרבות האירופית) לעולם לא־אירופי פרימיטיבי ומפגר[דרוש מקור]. יצירתו והפצתו של דימוי המשפט כנייטרלי וניתן להעברה סייעה לשכנע את תלמידי המשפטים המקומיים כי נורמות ופרוצדורות אירופיות ניתנות להתאמה לשימוש מקומי, וכי התאמה כזו מוצדקת ורצויה, היות שאין הן מייצגות התערבות בלתי־מוצדקת של המעצמה הקולוניאלית במנהגים המקומיים, אלא הן חלק מניסיון ראוי־לשבח של השליט הכובש להעלות את המשפט המקומי לרמה גבוהה יותר. מנהל בית הספר מראשיתו עד שנת 1933 היה ד"ר פרידריך גודבי. בתחילת 1925 נפרדו ממנו בבית הספר לקראת נסיעתו לאירופה, אולם במהרה הוא שב לנהל את בית הספר. בין מורי בית הספר היו ד"ר נסיב אבקריוס ביי, ד"ר יעקב ישראל דה האן שלימד בין השנים 1920-1923, ד"ר משה זמורה שלימד משנת 1923, השופט גד פרומקין, שופט השלום יצחק נופך אליהו מני, צבי עלי בקר וחוסיין אל-ח'אלידי שהרצה על רפואה משפטית. השיעורים בבית הספר היו שיעורי ערב. בשנת 1930 למדו בבית הספר כ-110 תלמידים, כמחציתם יהודים וכמחציתם ערבים. בשנת 1934 נמנו כ-230 תלמידים בבית הספר. בשנת 1935 הצטרפו כ-80 תלמידים לשנה א'. רוב השיעורים, לפחות באחד המסלולים, היו בעברית. לצורך כך, עם הקמת בית הספר, הוקמה ועדה של ועד הלשון העברית בהשתתפות אליעזר בן-יהודה, אהרן מאיר מזי"א וליפשיץ, להטבעת מונחים בענייני משפט. בשנות ה-30 נפתחו שיעורי המשפט בבית הספר לסירוגין פעם בשנתיים: בשנה אחת נתנו שיעורי שנה א' ושנה ג' ובשנה העוקבת נתנו שיעורי שנה ב' ושנה ד'. בשנת 1935 נוספה שנה חמישית לצורך קבלת רישיון עריכת דין. האישה הראשונה שסיימה את בית הספר והוסמכה כעורכת דין ארצישראלית הייתה פרידה סלוצקין, בשנת 1930, שהייתה האישה היחידה במחזורה (שלטונות המנדט נאלצו לקבל הסמכת נשים בעקבות עתירת רוזה גינוסר). בעקבות זאת החל משנת 1931 החלו נשים להשתתף בשיעורים במספרים מעט יותר גדולים. הלימודים התקיימו בשתי רמות: לימודים לתעודה שכללו רק לימוד המשפט הארצישראלי ולימודים לדיפלומה שכללו גם ענייני משפט אנגלי וכללי. בתחילת דרכו של המוסד הלימודים התקיימו בבנין בית המשפט העליון במגרש הרוסים בירושלים, ואחר כך עברו למבנה בית הספר אוולינה דה רוטשילד ששכן בבניין החבשים ברחוב מליסנדרה בירושלים. הסטודנטים למשפטים למדו בבניין לאחר שעות הלימודים של תלמידות בית הספר. עם עזיבת הבריטים את ארץ ישראל בשנת 1948 נסגר בית הספר המנדטורי. חלק ממורי בית הספר עברו ללמד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. משרד המשפטים של מדינת ישראל הקים ועדה בראשות צבי עלי בקר לארגן לימודי המשך ובחינות סיום לתלמידים, שלימודיהם נפסקו באמצע. ערב הקמת המדינה היוו בוגרי בית הספר המנדטורי למשפטים חלק ניכר מקהילת עורכי הדין היהודיים בארץ ישראל. דב גנחובסקי, הגרפיקאית שאפתה עוגיות מרציפן - בית-הספר הראשון למשפטים בירושלים (עמ' 23 - 28), הוצאת כרטא, תשס"ו. פתיחת השעורים למשפט בבתי המשפט, דואר היום, 4 בנובמבר 1920 אסף לחובסקי, "החינוך המשפטי בארץ-ישראל המנדטורית", עיוני משפט כה (2) 291 (2001). שינויים בשיעורי המשפט, דבר, 23 בפברואר 1932 גמר מחזור ב' בביה"ס למשפטים, דואר היום, 15 בינואר 1925 תעודות לעורכי דין חדשים, דואר היום, 3 במרץ 1927 דה האן : הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל, עורכים שלמה נקדימון, שאול מייזליש, תל אביב 1985, 126-131. מסיבה לד"ר מ. זמורה, דבר, 26 בינואר 1939 קשה עתה לעמוד במחיצתם, דבר, 22 ביולי 1942 ד"ר יצחק נופך, דבר, 24 ביוני 1929 מרצים בשיעורי המשפט, דואר היום, 8 במאי 1933 בחברה ובמשפחה, הַבֹּקֶר, 21 ביולי 1942 איזור מושלמי א', דבר, 26 בספטמבר 1934 בית הספר למשפטים, דבר, 19 ביוני 1936 בשיעורי המשפט של הממשלה, דבר, 19 בספטמבר 1930 ללא תלמידים חדשים בשיעורי המשפט, דואר היום, 22 באוקטובר 1934 בשיעורי המשפט הממשלתיים, דבר, 12 בנובמבר 1935 First woman advocate of Palestine, פלסטיין בולטין, 27 במרץ 1930 A request has been made, בני ברית מסנג'ר, 25 בפברואר 1921 בשעורי המשפט הממשלתיים, דבר, 2 באוגוסט 1931 שעורי המשפט בירושלים - גרעין למוסד אקדמי?, דבר, 14 במאי 1929 שיעורי המשפט בירושלים, דבר, 8 בפברואר 1938 תלמידי שעורי המשפט יוכלו לסיים לימודיהם, חרות, 3 במרץ 1949 מנחם מאוטנר, הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, הרצל והמשפט הישראלי