laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חג נבי שועייב

חג נַבִּי שוּעֵייבּ (בערבית: زيارة مقام النبي شعيب) הוא חג דרוזי אשר נמשך ארבעה ימים בין התאריכים 25 באפריל ל-28 באפריל במתחם נבי שועייב בכפר חיטין שמעל הכנרת. היום הראשון מיועד לקיום תפילות על ידי דתיים בלבד ושלושת הימים הנותרים מיועדים לכלל העדה. הנביא שועייב מזוהה עם יתרו חותן משה, המוכר גם בכינויים נוספים (רעואל, פוטיאל, חבר). לפי המסורת, הוא נולד בחצי האי ערב, נדד ברחבי הסהר הפורה בהטפה לצדק ולאמונה מונותאיסטית, נקבר במקום פטירתו. לטענתם יתרו לא התגייר ונשמתו התגלגלה לנביא שועייב, בו הם רואים אבי הדת. במדינת ישראל רשאים עובדים דרוזים להיעדר מעבודתם במהלך ימי החג מבלי ששכרם ייפגע. לפי המסורת הדרוזית, הנביא שועייב הוא אבי הנביאים ושליח האל, לא היה ולא יהיה נביא גדול ממנו. על עניין זיהויו עם יתרו יש שתי מסורות סותרות. מסורת אחת מסתמכת על ההשקפה הדתית, שאין הנביאים מתחתנים ועל אחת כמה וכמה הנביא שועייב, שלא נישא מעולם לאישה ולא הייתה לו בת. מסורת זו מנמקת את הקרבה בין שועייב למשה בנישואי האחרון עם בת קרוביו של הנביא שועייב. המסורת השנייה מאשרת את זיהויו של יתרו עם שועייב ורואה בו את חותנו של משה ואבי ציפורה. הדרוזים בדרך כלל חוגגים רק חג אחד ושמו עיד אל-אדחא. העדה הדרוזית בישראל בהנהגת שייח' אמין טריף, לעומת זאת, העניקה לתקופה מעמד מיוחד, הרואה אותו כזיארה, יום חג. בתי ספר הפועלים בישראל תחת מערכת החינוך הדרוזית סגורים לתקופת החג, ואילו חיילים דרוזיים בצה"ל מקבלים בתקופה זו ימי חופש. הקהילה כולה, ולא רק הדרוזים הדתיים בישראל, חוגגים זיארה זו. אל חגיגות החג מגיעים מנהיגים דתיים רבים מכל הדתות בישראל וכן מנהיגים פוליטיים ולעיתים אף ראשי ממשלות באים לברך את הקהילה הדרוזית בישראל במהלך החגיגות שלהם על במקאם אל-נבי שועייב. מנהיגים או שייח'ים דתיים מהר הכרמל, הגליל ורמת הגולן מנצלים את ההזדמנות הזו כדי לדון בנושאים דתיים. לפי המסורת הדרוזית, טביעת רגלו השמאלית של שועייב נראית באתר הקבר והדרוזים מציינים שם את החג במשך מאות שנים. העולים לרגל נוהגים ליצוק שמן לתוך טביעת הרגל ולמשוח את השמן על גופם כברכה להצלחה ולמזל טוב. במהלך החג נערכות חגיגות המוניות במתחם ומנהיגי העדה נאספים לדון בסוגיות דתיות. במקור לדרוזים לא היה תאריך קבוע לעלייה לרגל. כאשר הכירה ממשלת ישראל בחגים הדרוזיים באופן רשמי, תאריכי החג נקבעו בימים שבין ה-25 באפריל ל-28 באפריל. מאז 1967, דרוזים מרמת הגולן יכולים לבקר במתחם נבי שועייב בחופשיות והם גם מעורבים בחגיגות. דרוזים סוריים מחוץ לגולן לעומת זאת, מעולם לא היו מעורבים בחגיגות. הדרוזים בלבנון לעיתים רחוקות מבקרים במקדש. עם זאת, בשנת 1982, בתקופת השליטה הישראלית בדרום לבנון, קבוצת דרוזים מלבנון נענתה לבקשת השייח' אמין טריף לבוא ולבקר. בעקבות הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994, לדרוזים ירדניים מותר לבוא לבקר במקדש לאורך כל השנה, והביקורים שלהם אינם מוגבלים לתקופת החג. מדיה וקבצים בנושא חג נבי שועייב בוויקישיתוף חגים דרוזיים, באתר כל זכות חג הנביא שועייב (עמ' 166), הדרוזים במזרח התיכון, כותר, פרק 11 אלי אשכנזי‏, ליברמן על החזרת גופות החיילים: "לצבא יש מחויבות להחזיר כל שבוי", באתר וואלה, 31 באוגוסט 2016 סלוא עלינאת, הדרוזים ציינו את חג הנביא שועייב בגליל, באתר ynet, 25 באפריל 2004 אלי חזן, ראש הממשלה בנימין נתניהו ביקר בדלית אל-כרמל לרגל חג יתרו של הדרוזים, ‏26 באפריל 2013 (ארכיון) משרד החינוך, החגים הדרוזיים: מהנביא שועייב עד הנביא אלח'דר Firro, Kais. (1999). The Druzes in the Jewish State: A Brief History BRILL, 1999, p. 236.
רו

רו (אות גדולה: Ρ, אות קטנה: ρ או ϱ) היא האות השבע-עשרה באלפבית היווני. בספרות יווניות היא שקולה למספר 100. מקורה של האות באות השמית/פיניקית ריש. ביוונית מודרנית נהגית האות כצליל רי"ש מכתשי. ביוונית עתיקה נהגתה האות בתחילת מילה תוך נישוף, ולכן תועתקה ללטינית כ-rh. האות התפתחה לאותיות הלטיניות R ו-P ולאות הקירילית Р. בפיזיקה האות ρ מייצגת צפיפות חומר, צפיפות מטען נפחית והתנגדות סגולית. במתמטיקה: במערכת קואורדינטות גלילית, האות ρ משמשת לסמל רדיוס במובן גלילי - כלומר המרחק מציר הגליל. באלגברה ליניארית מסמלת את דרגת המטריצה המיוחסת. בתורת הקבוצות מסמלת את טיפוס הסדר של קבוצת המספרים הממשיים. בסטטיסטיקה האות מסמלת את מתאם ספירמן. באסטרונומיה רו קטנה מציינת את הכוכב ה-17 בבהירותו במערכת כוכבים. מדיה וקבצים בנושא רו בוויקישיתוף
ג'יימס קולינס

ג'יימס מייקל קולינס (באנגלית: James Michael Collins; נולד ב-23 באוגוסט 1983 בניופורט) הוא כדורגלן עבר ולשי ששיחק בעמדת הבלם. קולינס החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של קארדיף סיטי בגיל 11. בשנת 2000 בעודו בן 17 זומן לסגל הבוגרים של המועדון. בנובמבר של שנת 2000 ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה במסגרת הגביע האנגלי נגד בריסטול רוברס בניצחון 1–5. בשנת 2005 זכה לתואר השחקן הולשי של העונה בפרמייר ליג. ביולי 2005 נמכר לווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 3.8 מיליון אירו. ב-20 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במסגרת גביע הליגה האנגלית בניצחון 2–4 על שפילד ונסדיי. ב-29 באוקטובר 2005 ערך את הופעת הליגה הראשונה שלו, בהפסד 0–2 לליברפול באנפילד. קולינס כבש את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד פורטסמות' בבוקסינג דיי של 2005. ב-1 בספטמבר 2009 חתם לארבע שנים במועדון האנגלי אסטון וילה, ביום האחרון של חלון ההעברות. בנובמבר 2009 כבש את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1–2 על צ'לסי, שהיה גם שער הניצחון. ב-1 באוגוסט 2012 חתם בחזרה בווסטהאם יונייטד ל-4 שנים תמורת 1.7 מיליון אירו, וקיבל את החולצה מספר 19. ב-15 באוגוסט 2016 כבש שוב את שער הניצחון, בניצחון הגדול 1–2 על צ'לסי. ב-11 בינואר 2019 חתם באיפסוויץ' טאון עד לסוף העונה. יום לאחר מכן ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2–0 על רותרהאם יונייטד. בשנת 2001 זומן לנבחרת ויילס עד גיל 21 בה רשם 13 הופעות רשמיות ב-3 שנים. בשנת 2004 זומן קולינס לנבחרת ויילס. באוקטובר 2007 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 על נבחרת קפריסין במוקדמות יורו 2008. במוקדמות מונדיאל 2010 מונה קולינס לקפטן הנבחרת. קולינס נכלל בסגל הנבחרת לטורניר יורו 2016, אולם לא זכה לדקות משחק. קארדיף סיטי גביע וולשי: 2001/2002 הפוטבול ליג הראשונה: 2002/2003 ווסטהאם יונייטד סגנות הגביע האנגלי: 2006 אסטון וילה סגנות גביע הליגה האנגלית: 2010 מדיה וקבצים בנושא ג'יימס קולינס בוויקישיתוף ג'יימס קולינס, ברשת החברתית אינסטגרם ג'יימס קולינס, באתר Transfermarkt ג'יימס קולינס, באתר Soccerway ג'יימס קולינס, באתר BDFutbol ג'יימס קולינס, באתר WorldFootball.net ג'יימס קולינס, באתר National Football Teams ג'יימס קולינס, באתר FootballDatabase.eu
ג'ק לו (קופץ למים)

ג'ק דייוויד לו (באנגלית: Jack David Laugher; נולד ב-30 בינואר 1995) הוא קופץ למים בריטי, האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלוף אירופה (לונדון 2016) בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים, יחד עם שותפו לקפיצה למים כריס מירס. לו נולד בהארוגייט שבצפון יורקשייר, והחל להתאמן בקפיצה למים בגיל 7. בשנת 2010 זכה הן באליפות אירופה לנוער בקפיצה מ-3 מטרים ובקפיצה ממטר אחד, ובהמשך השנה זכה בשני התארים גם באליפות העולם שנערכה בטוסון. במשחקי חבר העמים שנערכו באותה שנה בדלהי התחרה יחד עם אוליבר דינגלי בקפיצות הסינכרוניות מ-3 מטרים, והשניים סיימו במקום השביעי והאחרון. בקפיצות היחידים סיים לו במקום ה-11. באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי בשנת 2011 העפיל לשלב הגמר בקפיצות מ-3 מטרים, וסיים במקום השמיני. באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן ב-2012 סיים במקום השישי. הוא השתתף גם באולימפיאדת לונדון (2012), אך לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות, וסיים במקום ה-27. בהמשך השנה הוכתר פעם נוספת כאלוף העולם לנוער בקפיצה מ-3 מטרים, באליפות העולם שנערכה באדלייד, וכן זכה במדליית זהב גם בקפיצות הסינכרוניות, בהן התחרה יחד עם טום דיילי. באליפות העולם שנערכה בברצלונה ב-2013 דורג לו ראשון בשלב המוקדמות, אך בחצי הגמר סיים רק במקום ה-16 ולא העפיל לגמר. באותה שנה החל להתחרות בקפיצות סינכרוניות יחד עם כריס מירס, שותפו הנוכחי. במשחקי חבר העמים שנערכו ב-2014 בגלאזגו זכו השניים במדליית הזהב. לו זכה גם במדליית זהב בקפיצה ממטר אחד, ובמדליית כסף בקפיצה משלושה מטרים. בהמשך השנה השתתף באליפות אירופה שנערכה בברלין, וסיים במקום החמישי הן בקפיצות היחידים והן בקפיצות הסינכרוניות, ובמקום השביעי בקפיצה ממטר אחד. באליפות העולם שנערכה בקאזאן ב-2015 זכה לו בשתי מדליות ארד, הן בקפיצה מ-3 מטר ליחידים והן בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם מירס. באליפות אירופה שנערכה ב-2016 הוכתרו לו ומירס כאלופי אירופה בקפיצות סינכרוניות מ-3 מטרים, ולו זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים. גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו לו ומירס במדליית הזהב, והיו לבריטים הראשונים שרושמים הישג כזה בקפיצה למים. לו זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים, והיה לקופץ למים הבריטי הראשון בהיסטוריה שזוכה ביותר ממדליה אחת באותם משחקים. מדיה וקבצים בנושא ג'ק לו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ק לו (באנגלית) ג'ק לו, ברשת החברתית פייסבוק ג'ק לו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ק לו, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ק לו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ג'ק לו, באתר olympedia.org ג'ק לו באתר British Swimming התייחסותו להגיית שם משפחתו במענה לשאלה בחשבון הטוויטר שלו.
ולאסניצה

וְלָאסֶנִיצָה (בבוסנית: Vlasenica, בסרבית קירילית: Власеница) היא עיירה ורשות מקומית במזרח רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה. במהלך המאה ה-13 הוקם במקום כפר. ב-1463 נכבש האזור על ידי צבאו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ולאסניצה בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. בהמשך, נכלל אזור ולאסניצה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. שלטון האוסטאשה ביצע מעשי טבח באוכלוסיות ממוצא סרבי ויהודי. לאחר המלחמה נכללה ולאסניצה בשטחי יוגוסלביה. ב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה עזבו או גורשו רבים מתושבי ולאסניצה, בעיקר ממוצא בוסניאקי, זאת גם כחלק מהטיהור האתני שבוצע באזור. קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום במהלך המאה ה-19. ב-1875 הוקם בית עלמין לקהילה. ב-1931 מנתה הקהילה 51 נפשות ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בוולאסניצה 61 יהודים. לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, והחלת שלטון האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ואיש לא ניצל. לאחר המלחמה ועד לשלהי המאה ה-20, הפך אזור בית העלמין למזבלה. ב-2000 נוקה שטח בית העלמין, אך הוא אינו מגודר ואינו מתוחזק. במקום קיימות כ-25 מצבות ועליהן כיתוב בעברית ולאדינו. מדיה וקבצים בנושא ולאסניצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ולאסניצה ‏The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: Seredina-Buda-Z, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק, 2001, עמוד 1409, אוחזר ב-24 בספטמבר 2016 (באנגלית) בית העלמין בוולאסניצה, באתר jewish cemetery project (באנגלית). הקהילה היהודית בוולאסניצה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 123. אתרי מורשת יהודית בבוסניה והרצגובינה, באתר אוניברסיטת סירקיוז, עמוד 41 (באנגלית).
משפט פאראדין

משפט פאראדין (באנגלית: The Paradine Case) הוא סרט אפל משנת 1947 בבימויו של אלפרד היצ'קוק ובהפקתו של דייוויד או. סלזניק. התסריט נכתב על ידי דייוויד או. סלזניק בעקבות העיבוד של עלמה רוויל ובן הכט לרומן "משפט פאראדין" מאת רוברט היצ'נס (1933). זה הסרט האחרון של שיתוף הפעולה בין היצ'קוק וסלזניק שהחל בסרט "רבקה" ב-1940. כרגיל בסרטיו, מופיע היצ'קוק בסרט בהופעת קמאו בדקה ה-38 כשהוא יורד מרכבת ונושא צ'לו. למרות שפע הכוכבים והבמאי המפורסם היה הסרט כישלון קופתי. היצ'קוק הציע את התפקיד הראשי לגרטה גרבו אך היא סירבה ובמקומה בחר באלידה ואלי, כוכבת נודעת באיטליה שזה היה סרטה הראשון בהוליווד. זו הייתה גם הופעתו הראשונה של לואי ז'ורדאן בהוליווד. מדלנה אנה פאראדין (אלידה ואלי) היא אישה נאה המואשמת ברצח בעלה על ידי הרעלתו. בעלה היה איש צבא מבוגר ועיוור והיא לדבריה נישאה כדי לעזור לו. הם גרו בבית אחוזה גדול באזור האגמים. עורך הדין אנטוני קין (גרגורי פק) נשכר להגן עליה וכבר בפגישתם הראשונה בבית הסוהר הוא מתלהב מיופייה ומתחיל לפתח רגשות אהבה כלפיה. אשתו היפה גאי (אן טוד) מבחינה בכך בחושיה הנשיים אבל לא עוצרת בו מלהמשיך בטיפול במקרה היות שהיא חוששת שהתנגדותה תפגע ביחסיהם. קין נוסע לאחוזת פאראדין ומתקבל בקרירות על ידי משרתת ומשרת. המשרת מזדהה בשם אנדרה לאטור (לואי ז'ורדאן), עונה תשובות לאקוניות ומשתדל להתחמק מקין. התובע (לאו ג. קרול) מנסה במשפט לתאר את אנה פאראדין כפאם פאטאל שנישאה לבעלה המבוגר והעיוור כדי להשתלט על רכושו. השופט הוא תומאס הורפילד (צ'ארלס לוטון) שמנהל את המשפט ביד רמה ומחוץ לבית המשפט לא מסתיר את יחסו השלילי לגברת פאראדין. קין חוקר ארוכות את לאטור ומנסה להוכיח כי הוא רצח את פאראדין לאחר שהסתכסך איתו. התפנית במשפט קורית לאחר שלאטור שהיה בסערת רגשות לאחר חקירתו, מתאבד. הידיעה על כך מגיעה לבית המשפט כשאנה פאראדין נמצאת על בימת העדים. היא נשברת ומודיעה כי לאטור היה אהובה וכי היא רצחה את בעלה באמצעות כוס יין מורעלת שהגישה לו. קין שבור מכשלונו במשפט אך אשתו נפגשת איתו והם מתפייסים. סופיה הורפילד (אתל ברימור), אשתו של השופט הורפילד מביעה את רחמיה על גברת פאראדין אך בעלה דוחה את דעתה וקובע כי על פאראדין להיתלות. מדיה וקבצים בנושא משפט פאראדין בוויקישיתוף "משפט פאראדין", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "משפט פאראדין", באתר נטפליקס "משפט פאראדין", באתר AllMovie (באנגלית) "משפט פאראדין", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "משפט פאראדין", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "משפט פאראדין", באתר אידיבי "משפט פאראדין", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון לסרט משפט פאראדין, באתר יוטיוב
אורן ליבוביץ'

אורן ליבוביץ' (נולד ב-1982 בגבעת עדה) הוא עיתונאי ופעיל חברתי למען לגליזציה של קנאביס והקלה בתנאים לקבלת קנאביס רפואי. כיהן כיושב ראש מפלגת עלה ירוק ומייסד המגזין המקוון "קנאביס" והעורך הראשי שלו וכן יו"ר הוועד המנהל של קואופרטיב מטופלי הקנאביס הרפואי "קנאטיב". ליבוביץ' החל בפעילות למען לגליזציה לאחר שקיבל רישיון לשימוש בקנאביס רפואי בעקבות תאונת דרכים כחצי שנה לאחר שחבר שלו נשלח לשלושה חודשי מאסר בשל החזקה של חשיש בכמות של שימוש עצמי. המגזין קנאביס נוסד באופן רשמי בשנת 2010. קדמו לו מספר אתרי אינטרנט קטנים יותר שהוקמו על ידי חברי הקבוצה אשר עסקו ביוזמות ופעילות ציבורית להסדרת שוק הקנאביס בישראל. הוא צמח במקביל למחאה החברתית של קיץ 2011 ולאחר שניסיונם של חברי הקבוצה להעלות את הנושא על סדר היום במסגרת המחאה לא צלח. האתר מהווה את מקור המידע המרכזי של קהילת צרכני ותומכי הקנאביס בישראל והכותבים בו עושים זאת בהתנדבות וללא כוונת רווח. אורן ליבוביץ' הנחה בעבר פינה בתוכנית הטלוויזיה "שאיפות גדולות" ששודרה בערוץ 8 בשנים 2013–2014 בהנחיית אברי גלעד ועסקה בנושא הקנאביס הרפואי בישראל. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 התמודד במסגרת הרשימה עלה ירוק - הרשימה הליברלית, איחוד של מפלגת עלה ירוק והתנועה הליברלית החדשה במקום החמישי אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה והאיחוד בין הקבוצות התפרק. ב-18 בדצמבר 2014 פרש זמנית אורן מתפקידו כעורך קנאביס ומונה לתפקיד יו"ר מפלגת עלה ירוק לקראת בחירות 2015 אשר זכתה בהנהגתו בבחירות 2015 למספר המצביעים הגדול ביותר בתולדותיה (מעל ל-47 אלף קולות - למעלה ממנדט), אך שוב לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ונשארה מחוץ לכנסת. בתחילת דצמבר 2016 הצטרף אורן יחד עם מגזין קנאביס לפרויקט "שבוע הקנאביס" של "החזית" בראשות "הצינור" ויחד עם גיא לרר, גדי וילצ'רסקי ודמויות וארגונים נוספים. בדצמבר 2016, נחקר במשטרה ונשלח למעצר בית בן חמישה ימים בעקבות מעורבותו במיצג "ארדלנה". במסגרת המיצג פורסם ברשתות החברתיות כי ספינה עם קנאביס בדרכה לישראל. בהמשך התברר שהספינה הכילה צמחי מרפא חוקיים, ולא קנאביס. בחודש מאי 2017 התמנה ליבוביץ' לתפקיד יו"ר הוועד המנהל של קואופרטיב מטופלי הקנאביס הרפואי החדש "קנאטיב". בדצמבר 2017 הוצב ליבוביץ' ברשימת ה"אנשים שכדאי להכיר" של 'ידיעות אחרונות' בתחום העשייה החברתית. הכל על אורן ליבוביץ', מגזין קנאביס לראשונה: תעודת עיתונאי ממשלתית הונפקה למגזין קנאביס, באתר קנאביס גיבורי רשת - אורן ליבוביץ, הטלוויזיה החינוכית הישראלית בחירות 2015: התוצאות, באתר וואלה! NEWS ליאורה גולדנברג-שטרן, ‏גלעד ארדן, נראה שיש לך כבר פרזנטורית לבחירות הבאות, באתר מעריב אונליין, 30 בדצמבר 2016 משט ‘ארדלנה’ – הסיפור המלא, מגזין קנאביס, 24 בדצמבר 2016 nrg חדשות, "ארדלנה": משט הקנאביס בדרך לישראל, באתר nrg אלי שלזינגר, כך לכדה המשטרה 450 ק"ג קנאביס - שלא היו, באתר בחדרי חרדים, 22 בדצמבר 2016 אודות "קנאטיב" אמיר אלון, תלם יהב, יהודה שוחט, אריאלה שטרנבך ורותם אליזרע, עשרת הנבחרים החברתיים של 2017, באתר ynet, 31 בדצמבר 2017
גביע העולם בקטרגל (פיפ"א)

גביע העולם בקטרגל או גביע העולם בכדורגל באולמות היא אליפות בינלאומית הנערכת על ידי פיפ"א. האליפות מתקיימת אחת לארבע שנים, האליפות הראשונה התקיימה בשנת 1989, השנה בה לקחה פיפ"א חסות גם על משחקי הקטרגל בעולם. בשבעת התחרויות הראשונות שנערכו זכו שתי מדינות בלבד: ברזיל (5 זכיות) וספרד (2 זכיות). עד לשנת 2008 השתתפו בטורניר 16 נבחרות: 6 נבחרות מאירופה, 3 נבחרות מאמריקה הדרומית, 2 נבחרות מאפריקה, 2 נבחרות מאסיה, 2 נבחרות מאמריקה הצפונית ונבחרת אחת מאוקיאניה. החל משנת 2012 משתתפות 24 נבחרות. הגידול במספר הנבחרות הוביל לשינוי במבנה התחרות ונוסף שלב מקדים בו משחקות הנבחרות בשלב הבתים. בשלב זה מחולקות הקבוצות לשישה בתים, בני ארבע קבוצות. כל קבוצה משחקת שלושה משחקים נגד שאר קבוצות הבית. 2 הקבוצות הראשונות בכל בית ו-4 הקבוצות בעלות הדירוג הגבוה במקום השלישי מתקדמות לשלב 16 הגדולות במהלכו מתקיימים המשחקים בשיטת הנוק-אאוט. אתר האינטרנט הרשמי של גביע העולם בקטרגל גביע העולם בקטרגל, ברשת החברתית פייסבוק
אנרי, רוזן שאמבור

אנרי, רוזן שאמבור (בצרפתית: Henri, comte de Chambord;‏ 29 בספטמבר 1820 – 24 באוגוסט 1883), היה בנו של שארל פרדינן, דוכס ברי, וטוען לכתר צרפת בשם אנרי החמישי, מלך צרפת. אנרי נולד בארמון טיולרי שבפריז ב-29 בספטמבר 1820, 7 חודשים לאחר רצח אביו שארל פרדינן, דוכס ברי, לאמו מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה. בחודש יולי 1830 הדיח ההמון הפריזאי את סבו של אנרי - שארל העשירי, מלך צרפת. בתחילה ניסה שארל להמליך את אנרי, אך הניסיון לא צלח, ולואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן, שהיה ידוע כאדם מתון ובעל נטייה רפובליקנית לעומת בני בורבון אשר "לא שכחו דבר, ולא למדו דבר", הוכרז על ידי הממשלה החדשה, נציגת המעמד הבינוני, כמלך. אירוע זה ידוע בדברי הימים כמהפכת יולי 1830. ב-16 באוגוסט 1830 עזב אנרי יחד עם משפחתו את צרפת, ועבר להתגורר בבריטניה. בשנת 1844 מת דודו של אנרי לואי אנטואן, דוכס אנגולם ללא ילדים, ואנרי הפך לטוען לכתר "מלך צרפת". בשנת 1846 התחתן אנרי עם מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ומריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה, אך לא נולדו לו ילדים ממנה. לאחר מותו של לואי פיליפ שהודח במהפכת אביב העמים בשנת 1848, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת". "אנרי החמישי", ונכדו של לואי פיליפ, פיליפ, רוזן פריז. לאחר נפילת הקיסרות השנייה בשנת 1870 הציעה האספה הלאומית את הכתר לאנרי, ומכיוון שזה היה חשוך ילדים, סוכם בין המלוכנים כי כתרו יעבור לאחר מותו אל רוזן פריז, נציג בית אורליאן, וכך תיפתר המחלוקת בין שני בתי המלוכה המתחרים. אך להפתעת המלוכנים סירב אנרי לקבל את המלוכה אלא אם כן תזנח צרפת את דגל הטריקולור, ותחליפו בדגלה של צרפת שלפני המהפכה. תנאי זה לא התקבל על דעת האספה הלאומית, וסוכם על הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית כרפובליקה זמנית עד למותו של אנרי, שאז יוכל הרוזן מפריז לקבל את המלוכה, מבלי להעלות תנאים מסוג זה. אך לאחר מותו בשנת 1883, הייתה כבר הרפובליקה מבוססת, והעם סירב להחליפה במלוכה. ב-24 באוגוסט 1883 מת אנרי במעונו שבפרוהסדורף ללא ילדים, וכל נחלותיו עברו לאחיינו רוברטו הראשון, דוכס פארמה. כיום רואים המלוכנים שנותרו בצרפת את צאצאיו של לואי פיליפ, השומרים על התואר "רוזן פריז" כטוענים הלגיטימיים לכתר. מיעוט מקרב המונרכיסטים סבור כי אחד מצאצאי בורבון שנותרו בחיים, אזרח ספרדי בשם דון לואיס אלפונסו דה בורבון, המכונה הדוכס מאנז'ו, הוא הראוי לשאת את התואר "הטוען לכתר". שני הצדדים אף נאבקו בבתי המשפט של הרפובליקה, כאשר לאחרונה טען הרוזן מפריז כי יריבו מבורבון אינו ראוי לשאת את התואר המלכותי "דוכס". בתי המשפט דחו את התביעה. מדיה וקבצים בנושא אנרי, רוזן שאמבור בוויקישיתוף אנרי, רוזן שאמבור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הנרי שמבור (1820-1883), דוכס בורדו, דף שער בספרייה הלאומית כפי שכתב ויקטור הוגו בספר "עלובי החיים" על המלך שארל העשירי, וקודמו לואי השמונה עשר
אומיקרון

אומיקרון (אות גדולה: Ο, אות קטנה: ο, ביוונית: όμικρον), ביוונית: "או קטנה", היא האות החמש עשרה באלפבית היווני. בספרות יווניות היא שקולה למספר 70. האות משמשת כחולם. מקורה באות הפיניקית עין (𐤏, ), ממנה התפתחה גם האות העברית ע. אומיקרון גדולה היא הסימן המקורי במתמטיקה לסימון אסימפטוטי. אומיקרון משמשת לסימון הכוכב ה־15 בקבוצת כוכבים. השיבוץ הסידורי שלו הוא פונקציה של הגודל והמיקום שלו. לדוגמה, הכוכב מירה או אומיקרון פרסי. וריאנט אומיקרון של נגיף הקורונה הוא השם שהעניק ארגון הבריאות העולמי ב־26 בנובמבר 2021 לווריאנט B.1.1.529 של הנגיף SARS-CoV-2. האות התפתחה לאות הלטינית O (שהתפתחה גם מהאות היוונית אומגה) ולאות הקירילית О. מדיה וקבצים בנושא אומיקרון בוויקישיתוף אילון גלעד, כולם מדברים על אוֹמִקְרוֹן, אבל מה משמעות המילה?, באתר הארץ, 19 בינואר 2022 Markus Egetmeyer, Formation des anthroponymes, Le dialecte grec ancien de Chypre, כרך 1: Grammaire‏, De Gruyter, 2010, עמ' 381 (פסקה §458), ISBN 978-3-11-021752-0. (בצרפתית) גרדיאן, ניו יורק טיימס, רויטרס והארץ, ארגון הבריאות העולמי: הווריאנט החדש שהתגלה באפריקה מעורר דאגה, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיוויזיית הפאנצר התשיעית (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר התשיעית הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נחשבה לאחת מיחידות השריון האיכותיות והמנוסות בצבא גרמניה הנאצית והיא שירתה לאורך המלחמה במספר מערכות עיקריות, בהן המערכה בפולין, המערכה על צרפת, והמערכות בחזית המזרחית. הדיוויזיה הוקמה ב-10 בנובמבר 1938 כדיוויזיה קלה, בשם הדיוויזיה הקלה הרביעית, על בסיס הדיוויזיה הממונעת בצבא האוסטרי, והועמדה תחת פיקוד אלפרד פון הוביקי. הדיוויזיה לחמה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14, וכהפקת לקחים מהמערכה, הוסבה הדיוויזיה ב-3 בינואר 1940 לדיוויזיית פאנצר, יחד עם הדיוויזיות הקלות ה-1, ה-2, וה-3. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה ה-18 בהולנד, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה ה-12, והובילה את הארמייה בקרבות ביוגוסלביה וביוון. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן במסגרת הארמייה השנייה. לאחר מכן נשארה הדיוויזיה בזירה המרכזית, ואף השתתפה בקרב רז'ב השני. ביולי 1943 לחמה הדיוויזיה בקרב קורסק כחלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת הארמייה התשיעית, וספגה במהלכו אבדות כבדות. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לזירה הדרומית, והשתתפה בקרב דנייפר כחלק מהארמייה השישית וארמיית הפאנצר הראשונה לסירוגין. באביב 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם השתתפה בקרב פאלז, ולאחר מכן בקרבות בבלגיה. בדצמבר 1944 לחמה הדיוויזיה בקרב על הבליטה, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית, ואף השתתפה במצור על בסטון. בהמשך לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, ואף כותרה בכיס הרוהר, שם נכנעה ב-18 באפריל 1945. אלפרד פון הוביקי (10 בנובמבר 1938 - 3 בינואר 1940) אלפרד פון הוביקי (3 בינואר 1940 - 14 באפריל 1942) יוהנס בסלר (14 באפריל 1942 - 26 ביולי 1942) היינריך-הרמן פון הילזן (26 ביולי 1942 - 3 באוגוסט 1942) ולטר שלר (3 באוגוסט 1942 - 21 ביולי 1943) ארווין יולאסה (21 ביולי 1943 - 20 באוקטובר 1943) יוהנס שולץ (20 באוקטובר 1943 - 27 בנובמבר 1943) מקס שפרלינג (27 בנובמבר 1943 - 28 בנובמבר 1943) ארווין יולאסה (28 בנובמבר 1943 - 10 באוגוסט 1944) מקס שפרלינג (10 באוגוסט 1944 - 2 בספטמבר 1944) גרהרד מילר (2 בספטמבר 1944 - 16 בספטמבר 1944) הרלד פון אלפרפלד (16 בספטמבר 1944 - 28 בדצמבר 1944) פרידריך פון מלנתין (28 בדצמבר 1944 - פברואר 1945) הרלד פון אלפרפלד (פברואר 1945 - 6 במרץ 1945) הלמוט צולנקופף (6 במרץ 1945 - 18 באפריל 1945) Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972. מדיה וקבצים בנושא דיוויזיית הפאנצר התשיעית בוויקישיתוף אודות הדיוויזיה באתר Axis History. אודות הדיוויזיה באתר Feldgrau. אודות הדיוויזיה באתר lexikon-der-wehrmacht.
אדית פיאף – החיים בוורוד

אדית פיאף – החיים בורוד (בצרפתית: La Môme / La Vie en rose) הוא סרט קולנוע ביוגרפי מוזיקלי צרפתי משנת 2007, אודות חייה והצלחתה של הזמרת הצרפתייה המפורסמת, אדית פיאף. הסרט בוים והופק על ידי אוליבייה דהאן (אנ'), ולנעליה של פיאף נכנסה השחקנית מריון קוטיאר. מקור שם הסרט משירה המפורסם ביותר של פיאף, "La Vie En Rose" ("החיים בוורוד"). הבמאי אוליבייה דהאן בחר בקוטיאר לשחק בתפקיד הראשי עוד טרם פגש אותה, והסביר כי ראה דמיון בין עיניה של פיאף לשחקנית הצעירה. קוטיאר לא שרה את השירים בסרט, חלק מההקלטות הן של פיאף עצמה וחלקן הקלטה מחודשת עם הזמרת ז'יל איגרוט (Jil Aigrot). הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-57. הסרט מגולל את סיפורה הביוגרפי של הזמרת אדית פיאף, מילדות ענייה וקשה בבלוויל אל במות הזוהר והתהילה בניו יורק. פיאף נודדת בילדותה יחד עם אביה, להטוטן רחוב, לאחר שננטשה על ידי אמה. בתחנות חייה היא עוברת במעונות של פרוצות בפריז, האשמה ברצח בדיוק כשהקריירה שלה החלה להמריא, רומנים מלאי תשוקה וחברות עם גדולי השמות באותה תקופה – איב מונטאן, מרלין דיטריך ועוד, ועד מותה הטרגי בגיל 48 מסרטן בכבד. הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. באתר "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל 74% ביקורות חיוביות. הביקורות היללו את משחקה של מריון קוטיאר שזכתה על תפקידה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי ופרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר. מדיה וקבצים בנושא אדית פיאף – החיים בוורוד בוויקישיתוף "אדית פיאף – החיים בוורוד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר נטפליקס "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר AllMovie (באנגלית) "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר Metacritic (באנגלית) "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר אידיבי "אדית פיאף – החיים בוורוד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)