laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מיכל פעילן

מיכל פעילן (נולדה ב־11 בספטמבר 1986) היא עיתונאית ואשת טלוויזיה ישראלית. כתבת הרווחה בחברת החדשות ובקשת 12. נולדה בתל אביב וגדלה בצהלה. יש לה אח תאום ואחים תאומים מבוגרים ממנה. לאחר שנת שירות בשכונת שפירא, שירתה בצה"ל כמש"קית ת"ש ומדריכה. פעילן היא בוגרת בהצטיינות של אוניברסיטת תל אביב בתקשורת ובמדעי המדינה[דרוש מקור]. בשנת 2012 החלה את עבודתה בחברת החדשות. בשנים הראשונות עבדה כתחקירנית ב"אולפן שישי". בתקופה זו תחקירה המשותף עם הכתב שי גל, על שכר חיילי צה"ל, זכה בפרס פרימור, לאחר שהוביל להעלאה של שכר החיילים בצבא. בשנים 2014–2017 עבדה בריכוז המהדורה המרכזית, וככתבת כללית במהדורה. בשנת 2016 מונתה לכתבת מגזין בחברת החדשות. בשנת 2019 מונתה לתפקיד כתבת הרווחה של חברת החדשות. באותה שנה, פרסמה את התחקיר שחשף כי קופות החולים ממשיכות להעסיק רופאים שנחשדו בהטרדות מיניות של מטופלים ללא התערבות של משרד הבריאות. נוסף על כך ליוותה פעילן את מאבקם של הורים לילדים עם תסמונת דאון להעלאת הקצבה לילדיהם, מאבק שהוביל להגדלתה של הקצבה. פעילן הביאה אל המסך תחקירים ייחודיים בנושא הדרת נשים, אלימות כלפי נשים והטיפול הלקוי של הממשלה בסוגיות האלה. בין השאר פרסמה שורת תחקירים על מסדרי צניעות והדרת נשים בצה"ל, תחקיר על המסלול שנאלצות לעבור נשים ישראליות לקבל אישור מוועדת ההפלות לביצוע הפלה, ותחקיר על הקלטות הנשים המוכות שאינן מטופלות ברשויות הרווחה ובמשטרה. התחקיר הביא להקמת ועדה מיוחדת בנושא בכנסת ולשינוי הנוהל של ליווי נשים מוכות מבית המשפט. בשנת 2020 פרסמה תחקיר על האפליה של זוגות להט"בים באימוץ ילדים בישראל. החשיפה הובילה לדיון מיוחד בוועדה לביקורת המדינה, והוחלט להעביר את הנושא לבדיקתו של מבקר המדינה. בחודש יוני 2021 קיבלה פעילן את פרס אבירת התקשורת החופשית ע"ש יצחק לבני (מטעם "דמוקרטTV"), על פעילותה למען האוכלוסיות המודרות. נשואה ואם לשתי בנות. מתגוררת בתל אביב. מדיה וקבצים בנושא מיכל פעילן בוויקישיתוף מיכל פעילן, ברשת החברתית פייסבוק הכתבות של מיכל פעילן, ב-N12 דליה בן ארי, מיכל פעילן: "אני לא כאן כדי שיחבבו אותי", באתר את, ‏3 באוגוסט 2023 דוד ורטהיים‏, הוענקו פרסי הרדיו; בפרס פרימור זכו דורון צברי, אילן שיזף ושי גל, באתר וואלה, 18 בנובמבר 2014 כתבתנו מיכל פעילן זכתה בפרס אבירת התקשורת החופשית: "הקול של האוכלוסיות המודרות בישראל", באתר ‏מאקו‏, 24 ביוני 2021
ויולט טיג

ויולט הלן אוונג'לין טיג (באנגלית: Violet Helen Evangeline Teague ‏;21 בפברואר 1872 – 30 בספטמבר 1951) הייתה אמנית אוסטרלית. בתם היחידה של ההומאופת של מלבורן ג'יימס טיג ואשתו אליזה ג'יין מילר, טיג נולדה ב־21 בפברואר 1872 במלבורן. אמה נפטרה עוד כשהייתה תינוקת, והיא גודלה על ידי אביה ואשתו השנייה, סיבלה, יחד עם שני ילדיה של סיבלה. טיג למדה על ידי מורה פרטי בבית, והשכלתה כללה צרפתית וקלאסיקה. היא סיימה את המכללה לנשים פרסביטריאן במלבורן. טיג טיילה עם משפחתה באירופה כאישה צעירה. היא סיירה רבות, וביקרה בגלריות בגרמניה, צרפת, בלגיה, הולנד ואנגליה. בשנת 1901 היא נזכרה בביקור בגלריות ספרדיות בילדותה, והעירה "לעולם לא אשכח את ציורי ולאסקס, עם סוסיו היפים וצבעם המעולה, או את ציורי רפאל המקסימים". היא למדה באולפן בבריסל של ארנסט בלאן-גארין ואצל סר הוברט פון הרקומר באנגליה. טיג הציגה באופן קבוע בסלוני פריז, כולל דיוקן של קולונל רד בשנת 1897 בשנת 1902 מונתה למועצה של אגודת האמנים הוויקטוריאנית שפרסמה את שירתה "פנטזיה בענן" בכתב העת שלה. היא הייתה "האוסטרלית הראשונה שהפגינה התעניינות מתמשכת והבנת דפוס עץ יפני". להדפסה מגוש עץ היה היסטוריה ארוכה ביפן. היא שיתפה פעולה בחיתוכי עץ עם חברתה ג'רלדין רדה, ופרסמה איורים לספר - Night Fall in the Ti-Tree בשנת 1905. הספר בסגנון הייקו בן 32 העמודים מגולל את סיפור חייהם הפשוטים של ארנבות עם 16 איורי עץ צבעוניים. ספר קטן ושיתוף הפעולה היה הדוגמה הראשונה להדפסת עץ צבעוני באוסטרליה, וגם ספר האמנים האוסטרלי הראשון. הציור שלה "ילד עם פלטה" זכה בפרס שני בסלון הישן בפריז כשהוצג בשנת 1920, ולימים נתלה באקדמיה המלכותית לאמנויות, לונדון. בעקבות סלון פריז 1920 כתב האמן האוסטרלי רופרט באני לטיג, וציין כי "הילד עם פלטה" הייתה אחת היצירות הטובות ביותר בתערוכה של אותה שנה בסלון הישן. אחד ההיבטים יוצאי הדופן ביותר ביצירתה של טיג, היה יצירת ציורי מזבח וכרזות לכנסיות פרוטסטנטיות. הראשונה הייתה משימה משנת 1910 (בגלריה לאמנות המילטון) לכנסייה בוואנון, ויקטוריה. את המסגרת לעבודה עיצבה חברתה, האמנית ג'סי טריל. בשנת 1921 הציגה טיג פיסת מזבח (בקתדרלת סנט פול, מלבורן) עבור כנסייה חדשה בקינגלייק, ויקטוריה, שנבנתה כאתר זיכרון לחיילים שמתו במלחמת העולם הראשונה. היו שם כתובות שליוו את התמונה. הציור היה יצירתה הבולטת ביותר של טיג בתערוכת יחיד שהתקיימה באתנאום במלבורן בשנת 1921. בשנת 1933 טיג ואחותה נסעו ברכב לביקור במסיון הרמנסבורג. המיסיון סבל בצורת שגרמה למותם של שליש מאוכלוסיית האבוריג'ינים. האחיות עזרו לגייס יותר מ -2,000 ליש"ט לבניית צינור להעביר מים למסיון. מדיה וקבצים בנושא ויולט טיג בוויקישיתוף כתבי ויולט טיג בפרויקט גוטנברג (באנגלית) Peers, Juliet (1995). "Teague, Violet Helen Evangeline". In Joan Kerr and Anita Callaway (ed.). Heritage: The National Women's Art Book. Roseville East, NSW: G + B Arts International / Craftsman House. pp. 461–462 Lee, Mary Alice (1990). "Teague, Violet Helen (1872–1951)". Australian Dictionary of Biography. 12 (MUP) Lee, Mary Alice, "Teague, Violet Helen (1872–1951)", Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University, Butler, Roger (2007). Printed. Images by Australian Artists 1885–1955. Canberra, ACT: National Gallery of Australia Lee. "Night Fall in the Ti-Tree. Woodcuts by Geraldine Rede and Violet Teague. Verses by Violet Teague (1905)". Rare Books & Manuscripts Blog
גשר הפרחים

גשר הפרחים (ברומנית: Podul de Flori) הוא שמו של מפגן המוני, שנערך בגבול, שבין רומניה ובין ברית המועצות, באזור שהיה בהמשך לרפובליקת מולדובה, ב-6 במאי 1990, על גדות נהר פרוט, כשההמונים חצו את הגבול ללא ביקורת, דרכונים או ויזות והשליכו למי הנהר פרחים רבים, תוך מתן ביטוי רגשי לקשר בין התושבים הרומנים של שתי גדות הנהר. ביום הזה ניתן אישור לתושבי רומניה, לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה, לחצות את הגבול עם החבל, שבעבר היה חלק מרומניה ולהיפגש עם המתגוררים מהצד השני של הגבול ובהן גם קרובי משפחה. לאורך הגבול בן כ-700 קילומטרים נקבעו שמונה נקודות מעבר, בהן תחילה עברו רק מהצד הרומני ובהמשך התחילו לעבור גם מהצד הסובייטי אל הצד הרומני. באירוע השתתפו כמיליון ומאתיים אלף אנשים. שמונה המעברים היו בין מיורקאן ובין פרריצה (Miorcani – Pereriţa), בין סטנקה ובין קוסטשט (Stânca – Costeşti), בין יאשי ובין סקולן (Iaşi – Sculeni), בין אונגן ובין גשר אונגן (Ungheni – Pod Ungheni), בין אלביצה ובין לאושן (Albiţa – Leuşeni), בין פלצ'יו ובין ציגנקה (Fălciu – Ţiganca), בין אואנצ'ה ובין קאחול ואחרון בין גאלאץ ובין ג'יורג'יולשט (Galaţi – Giurgiuleşti). ב-16 ביוני 1991, כשהחבל, שעתיד להפוך לרפובליקת מולדובה עדיין לא הכריז על העצמאות מברית המועצות ניתן אישור חד פעמי לתושבי המקום לחצות את הגבול לרומניה ללא ביקורת דרכונים. גם באירוע זה, כמו באירוע הראשון, הוטלו למי נהר פרוט מיליוני פרחים, שיצרו רושם של גשר צף. תושבים רבים משתי גדות הנהר נכנסו למי הנהר ונפגשו במים. אירוע זה מכונה "גשר הפרחים השני". התנועות, התומכות באיחוד רפובליקת מולדובה עם רומניה, "הפעולה 2012" ו"התנועה האזרחית של צעירי מולדובה" ארגנו ב-11 ביולי 2015 את "גשר הפרחים השלישי", שנועד לקבל את פני אלף הצועדים המולדובנים, שיצאו לדרך מקישינב אל בוקרשט, כדי לדרוש את איחוד רפובליקת מולדובה עם רומניה. החל משעה 10.00 בבוקר הם עברו את גשר הרכבת ברגל, כשאזרחי רומניה מקבלים את פניהם בגדה השנייה של הפרוט. ביום 31 בדצמבר 2017 ארגנה התנועה ALIANȚA PENTRU CENTENAR מפגן של אלף רומנים ביישוב פלצ'יו, הסמוך לגבול עם רפובליקת מולדובה. המפגן יצא אל אתר זיכרון לחיילים רומנים ומשם צעד אל מעבר מסילת הרכבת מעל נהר הפרוט. המפגינים נשאו איתם דגל רומני האורך מאה מטרים והחזיקו אותו מעל הפרוט, כשהדגל מוחזק משני צדדי הנהר והגבול. המפגינים בשתי גדות הנהר שרו את המנון רומניה וקראו ססמאות דוגמת "הלאה הגבול על הפרוט!", "התעורר רומני!", "בסרביה היא רומניה", "אחדות", "אותו דם, אותה ארץ, רומנים היינו כולנו פעם" ועוד. בסיום שוחרר הדגל למי הנהר. "Pod de flori" de peste Prut 6 mai1990 (ברומנית) 6 mai 1990 - Primul Pod de Flori (TVR 3) (ברומנית) Podul de flori (ברומנית) Podul de flori (1990 - 1991) (ברומנית) 16 iunie 1991 - Al doilea pod de flori peste PRUT (VIDEO) (ברומנית) 30 de ani de la „Podul de Flori” peste Prut (ברומנית)
תום המפרי

תומאס המפרי (באנגלית: Thomas Humphrey‏; 1858 – 1922) היה אמן וצלם אוסטרלי יליד סקוטלנד, שהיה קשור לאסכולת היידלברג – האימפרסיוניזם האוסטרלי. המפרי זכה לשבחים על עבודתו מבני דורו, והוא מיוצג באוספים הקבועים של כמה מאוספי האמנות הגדולים באוסטרליה. יליד 1858 באברדין, סקוטלנד, המפרי נדד כילד צעיר עם משפחתו לאוסטרליה, והתיישב בפרבר ריצ'מונד במלבורן. כנער, למד בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה ונכנס לעסקי צילום, שם עבד עם ג'ורג' פיט מוריסון ובסופו של דבר הקים סטודיו לצילום משלו עם אשתו אליס מילס. בשנת 1885 התיידד המפרי עם הצייר טום רוברטס, שחזר מלימוד אמנות באירופה. יחד עם פרדריק מק'קבין וג'ון מאת'ר הם הקימו את מחנה האמנים של בוקס היל, והתמסרו לציור הנוף האוסטרלי בטכניקות אימפרסיוניסטיות. המפרי המשיך לצייר במחנה איגלמונט של ארתור סטריטון בשנת 1889, ובשנה שלאחר מכן עבר לצ'רטריסוויל, שם התגורר וצייר לצד עמיתים בולטים וולטר ווית'רס ולאון פול. בשנת 1896, ציורו "נוף הנהר בשמש קיץ", שצייר שנה קודם, נרכש על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה בתערוכת אגודת האמנים הוויקטוריאנית. על פי מבקר האמנות אלן מקלוד מקולוך, הציור היה "ככל הנראה העבודה האימפרסיוניסטית האוסטרלית הראשונה" שקנה המוזיאון. מאז, עבודותיו של המפרי נכנסו לאוספי הקבע של הגלריות האוסטרליות הממלכתיות והאזוריות, כולל גלריית האמנות של ניו סאות' ויילס וגלריית האמנות של בלאראט. לאורך רוב חייו המפרי הוטרד מבעיות בריאות אשר יחד עם הדרישות להפעלת סטודיו לצילום הגבילו את יכולתו לצייר. הוא נפטר במעונו בארמדייל בשנת 1922. תערוכת היחיד הראשון שלו נערך לאחר מותו בשנת 1925 בגלריה של האגודה לאמנות במלבורן. בהקדמה לקטלוג התערוכה כתב רוברטס כי המפרי ביטא בעבודותיו את "רוחו האינטימית והרכה של הערבות, וכי למרות בעיותיו הבריאותיות, הוא "מצא זמן פנוי ללא הפרעות. לתקשר עם הטבע." טיול קיץ תחת שמש הקיץ בדרך לבית הספר מדיה וקבצים בנושא תום המפרי בוויקישיתוף McCulloch, Alan (1969). The golden age of Australian painting: impressionism and the Heidelberg school. Lansdowne. p. 50. Landscape, Black Rock, 1898 by Tom Humphrey, www.artgallery.nsw.gov.au State Library Victoria - Viewer, State Library Victoria
אייל בגלייבטר

אייל בגלייבטר (נולד ב-5 בדצמבר 1963) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר. בגלייבטר מזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי פתח תקווה, בה שיחק רוב הקריירה שלו, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים בתולדות המועדון. בגלייבטר נולד למשפחה עם מורשת בקבוצת מכבי פתח תקווה: אביו, דני בגלייבטר שיחק 15 שנים בקבוצה, סבו שמואל בגלייבטר, היה ממייסדי האגודה, תרם לה כספים, ושיחק אף הוא במועדון בשנות ה-20, ולאחר מכן ניהל אותו שנים רבות. כמו כן אימו נילי היא אחותו הגדולה של גיורא שפיגל, וסבו הוא אליעזר שפיגל. לבגלייבטר גם קשר אל היריבה העירונית, כאשר הוא התחתן עם נירית, בתו של בועז קופמן, אחד משחקני הבולטים של הפועל פתח תקווה בתקופת ההצלחות. בגלייבטר התחיל את דרכו בקבוצת הנוער של המועדון, וסבו אליעזר אפשר לו להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של המועדון בגיל 13 בלבד. במרץ 1980 בגיל 16 ו-3 חודשים, נכנס בגלייבטר להופעת הבכורה שלו כמחליף בדקה ה-80 במשחקה של הקבוצה בליגה נגד הפועל באר שבע, והפך לשחק הצעיר ביותר בליגה הלאומית לעונה זו. כעבור שבועיים פתח בהרכב ובישל שער, כעבור חודש נוסף הבקיע את שער הבכורה שלו בבוגרים במשחק הגביע נגד הפועל בית שאן. במחזור הפתיחה של עונת 1980/1981 נכנס במחצית, והבקיע שער בכורה בליגה במדי הקבוצה נגד מכבי יפו. בנובמבר 1980, מאמן נבחרת ישראל בכדורגל ג'ק מנסל החליט לצרף את בגלייבטר, עדיין לא בן 17 למחנה אימונים בגרמניה עקב יכולתו הגבוהה, אך לא נכנס לשחק, ולמעשה שיחק רק פעם אחת במדי נבחרת ישראל, אף על פי שהוזמן לרוב מחנות האימונים בתקופת השיא שלו, ב-28 בינואר 1986 נגד נבחרת סקוטלנד. בעונת 1984/1985 נבחר ל-11 של העונה. ב-1987 יצא לשחק בחו"ל בקבוצת ספורטינג קלוב האסלט הבלגית, ועונה לאחר מכן עבר לשחק ברסינג מכלן שם קרע שריר, עבר ניתוח והושבת במשך 3 חודשים. בקיץ 1989 שב בגלייבטר לישראל וחתם בקבוצתו המקורית מכבי פתח תקווה שהייתה בליגה השנייה. ב-27 באפריל 1994 כבש בגלייבטר שלושער ראשון בקריירה בגיל 31, והיה לשחקן העשירי בהיסטוריה של הכדורגל הישראלי שעושה זאת במחזור הפתיחה של הליגה. בתחילת עונת 1996/1997 שחררה אותו פתח תקווה והוא חתם בהפועל טייבה העולה החדשה על מנת לנסות לסייע לה להישאר בליגה. ניסיון זה לא צלח והקבוצה ירדה לליגה השנייה לאחר עונה בלבד, בעוד בגלייבטר מופיע 6 פעמים בלבד במדי הקבוצה. לאחר מכן פרש מכדורגל פעיל. לבגלייבטר 352 הופעות במדי מכבי פתח תקווה והבקיע 70 שערים במדי המועדון, רביעי בטבלת כל הזמנים. לאחר פרישתו הפך בגלייבטר למאמן כדורגל והיה עוזרו של אלי אוחנה כשאימן בבני יהודה תל אביב בעונת 2000/2001. בגלייבטר נשוי לנירית ולהם שלושה ילדים. הוא עוסק ביזמות נדל"ן באתונה. אייל בגלייבטר, באתר Transfermarkt אייל בגלייבטר, באתר National Football Teams אייל. בגלייבטר. eyal.beglaubter, סרטון באתר יוטיוב אשר גולדברג‏, "אלה שהיו צריכים להגן עלי לא עשו זאת", באתר וואלה, 7 באוקטובר 2022 אריה ליבנת, להתחיל את הליגה עם שלושער, סטייל אייל בגלייבטר, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2018
מסוף הטייסים

מסוף הטייסים הוא מסוף אוטובוסים במזרח העיר תל אביב, בסמוך לשכונת נווה אליעזר. מהמסוף יוצאים קווי אוטובוס רבים לעבר שכונות תל אביב וגוש דן והוא משרת מאות נוסעים מדי יום. מדיה וקבצים בנושא מסוף הטייסים בוויקישיתוף
דקל בנו

דקל בנו (נולד ב-26 בספטמבר 1973) הוא חידונאי ותשבצאי ישראלי. דקל בנו נולד בתל אביב בשנת 1973. זה שנים רבות הוא מפרסם תשבצים רגילים לצד תשחצים ותשבצי היגיון בכתבי עת שונים, בהם "ידיעות אחרונות" (מדור יומי), "במחנה", "פנאי פלוס", "מקור ראשון", "לאשה", "עולם האשה" ו"ראש1". פרסם תשבצי היגיון ואתגרי חשיבה גם בירחון "בלייזר", וכן סוגים שונים של תשבצים ופעילויות נוספות בעיתון הילדים "עולמו של דיסני". בשנת 1989 פרסם את תשבץ ההיגיון הראשון שלו בעיתון מטעם רשת ידיעות תקשורת. בשנת 1990 סיים, עם מוטי ולהויז, את מלאכת החיבור של תשבץ ההיגיון הגדול ביותר בעולם, בגודל של 10,000 משבצות (100 במאוזן, 100 במאונך), ובעקבות זאת נכנס שמו לספר השיאים הישראלי. התשבץ לא פורסם, בעיקר בשל הקושי הטכני לפרסם תשבץ כה גדול. בשנת 1996 החל לפרסם מדי שבוע תשבץ היגיון בשבועון פנאי פלוס, ובשנת 1997 החל לכתוב תשבצים בידיעות אחרונות. באותה שנה זכה בתואר "יקיר אמן חיפה" על פועלו בתחום. בסוף חודש מאי 2005 החל לפרסם ב"ידיעות אחרונות" תשבצי סודוקו וקאקורו, ומאז מפרסם אותם מדי יום. בין השאר עסק בהנחיה לפיתוח חשיבה בבתי ספר למחוננים, והוא מרצה ומנחה ערבי חידונים ושעשועי לשון למבוגרים. פרסם גם שלושה קובצי סודוקו וקאקורו וכן מספר חוברות של תשבצים ותשחצים. ב-26 ביוני 2009 החל לפרסם ב"ידיעות אחרונות" את תשבץ ההיגיון "תרתי משמע", לאחר מותו של נדיב אבידן, שהיה חברו הקרוב ופרסם תשבץ זה במשך 23 שנה. החל משנת 2010 מחבר דקל בנו את התשבצים במוסף הפנאי "פיצוחים" של ידיעות אחרונות, כולל תשבץ ההיגיון "הפוך על הפוך". מחודש מאי 2020 מפרסם בידיעות אחרונות גם את "לא זזים מהבית", מוסף תשבצים והפעלות להורים ולילדים. מאז דצמבר 2006 מתקיים בראשון לציון מדי שנה כנס ה"הגיונריה", שבו משתתפים מאות פותרים של תשבצי היגיון. דקל בנו הנחה מספר כנסים אלו. בין פברואר 2019 ועד יולי 2020 הגיש בנו כתב חידה שבועי בימי שלישי בתוכנית האקטואליה "קלמן ליברמן" ברשת ב'. בשנת 2021 יצא לאור "הספר הגדול של התשחצים" בהוצאת ידיעות ספרים ובו 128 תשחצים חדשים שחיבר ופתרונותיהם. בשנת 2022 כתב ופרסם את סדרת "החופש ללמוד" בהוצאת "תמנון", ובה 6 חוברות לימוד חינוכיות העוסקות בעברית והבנת הנקרא וכן בחשבון וגאומטריה. בנו מרצה בנושאי עברית ומשחקי מילים. יוצר ומגיש המופע "אני שואל, אתם עונים". נשוי לאיריס ואב לשלושה, מתגורר בכרמיאל. מדיה וקבצים בנושא דקל בנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דקל בנו דקל בנו, ברשת החברתית פייסבוק רשימת הפרסומים של דקל בנו, בקטלוג הספרייה הלאומית יעל ביר-כץ, מפסיקים לפחד ומתחילים לפתור: המדריך לתשבץ היגיון, באתר ynet, 5 בפברואר 2019 תמר פרלשטיין, ‏מצחק מילים: סל תרבות עם דקל בנו, בעיתון מקור ראשון, 3 באוקטובר 2019 החיים הם חידת היגיון, בתוכנית "פאולה וליאון" (דרך פייסבוק), אוקטובר 2019 דקל בנו, "אמנות הדיוק" - תשבצי היגיון, באתר YouTube דקל בנו, חיי היום-יום בראי תשבצי ההיגיון, באתר YouTube דקל בנו, זה לא משחק, מילים, באתר YouTube
כאן דרום

כאן דרום הוא מקומון שיוצא לאור באזור מישור החוף הדרומי, בשתי מהדורות: "כאן דרום אשדוד", "כאן דרום אשקלון". "כאן דרום" נוסד בסוף 1983 על ידי רשת שוקן, והעורכת הראשונה כרמלה לכיש. לכיש ייסדה קודם מקומון באשדוד בשם “עיר ותכלת”, שנסגר. ואחר כך עבדה ברשת המקומונים "רחוב ראשי", שהחלה לפעול בתחילת 1983. רשת "רחוב ראשי" הוקמה ביוזמת קבוצה של עיתונאים ואנשי עסקים, ועם הקמתה הפיקה 15 מקומונים בכל רחבי המדינה. עיתוני הרשת הראשונים החלו להתפרסם במאי 1983, אך לאחר 7 חודשים הרשת נסגרה לאחר שצברה הפסדים של כ-4.5 מיליון דולר. עמוס שוקן יצר קשר עם כרמלה לכיש, שערכה את ”רחוב ראשי” באזור אשדוד והדרום, והציע לה לערוך שבועון אזורי באשדוד והסביבה עבור רשת שוקן, שבאותה עת כבר הייתה בעלת המקומנים כל העיר בירושלים, העיר בתל אביב וכלבו בחיפה. לכיש הגתה את שם העיתון וגייסה את העיתונאי הראשון, חיים שושן, כתב הספורט. בתחילת דרכו הוגדר אזור הכיסוי של העיתון כאשדוד, אשקלון, קריית מלאכי, קריית גת, לכיש והסביבה. אחר כך פוצל לשני מהדורות לאזור אשקלון ולאזור אשדוד. בספטמבר 2000 הגיש מאמן הפועל אשקלון, מנשה עלוואה, תביעת דיבה בסך מיליון שקל נגד העיתון, לאחר שפרסם ידיעה לפיה עלוואה נחקר במשטרה בחשד ששילם לשחקנים כדי שיחבלו בקבוצה. התביעה הסתיימה בתשלום פיצויים בסך 75 אלף שקל בגין לשון הרע. בשנת 2007, במסגרת תוכנית ההתייעלות ומיתוג מחדש של רשת שוקן, שונו שם העיתון ל"העיר - כאן דרום". לאחר זמן קצר המיתוג מחדש בוטל והעיתון חזר לשם "כאן דרום". ב-29 בינואר 2021 הודפס הגיליון האחרון של "כאן דרום" ומאז הוא ממשיך לפעול בשני אתרי אינטרנט בלבד. החל מחודש פברואר 2021 עבר "כאן דרום" לבעלות חברת "כאן דרום מקומונים בע"מ", שבבעלות העיתונאי והעורך של מהדורת אשקלון של "כאן דרום", דוד לוי. עם הכתבים והעורכים בעיתון במהלך השנים נמנו: יואב צור, ברק סרי, יהושע בריינר ו"הלורד אריסטו דה סילבר", אסטרולוג ומגיד-עתידות שכתב טור בו הוא ייעץ לקוראים בבעיות אישיות. כיום עורך את המקומון איש התקשורת דוד לוי. רשת שוקן כל העיר העיר אתר "כאן דרום אשדוד" אתר "כאן דרום אשקלון" כרמלה לכיש ,צ'יזבטים על כאן דרום. כך זה היה פעם, באתר "כאן דרום", 30 בינואר 2021 שרית ילוב, מדוע נסגרה רשת המקומונים?, דבר, 30 בנובמבר 1983 שוש מיימון, עיתון מת, כותרת ראשית, 4 בינואר 1984 יצחק דנון, ‏מאמן הפועל אשקלון הגיש תביעת דיבה במיליון שקל נגד רשת שוקן, באתר גלובס, 24 בספטמבר 2000 יצחק דנון, ‏רשת שוקן ותבל חוייבו לשלם 75 אלף שקל פיצויים בגין לשון הרע, באתר גלובס, 28 באפריל 2005 14 מקומוני רשת שוקן ישנו את שמם ל"העיר", באתר גלובס, 26 בדצמבר 2006 שלומית לן, ‏"עיצוב זו האסטרטגיה של 20 השנים הבאות", באתר גלובס, 3 בפברואר 2008 אחרי 37 שנים: הודפס הגיליון האחרון של "כאן דרום", באתר "כאן דרום", 29 בינואר 2021 איתמר ב"ז, מו"ל נולד, באתר העין השביעית, 12 באוקטובר 2021 הילו גלזר, הם היו חוד החנית של התקשורת הישראלית. ייתכן שאלה ימיהם האחרונים, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2020
ג'ון לוולין ג'ונס

ג'ון לוולין ג'ונס (באנגלית: John Llewellyn Jones‏; 1866 – 13 בדצמבר 1927) היה אמן וצלם אוסטרלי, שהיה קשור לאסכולת היידלברג, הידועה גם בשם אימפרסיוניזם אוסטרלי. ג'ונס, שנולד וגדל במלבורן, למד ציור בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בויקטוריה (אנ') אצל ג'ורג' פולינגסבי בין השנים 1883–1889. הוא היה חבר ותיק הן במחנה האמנים בוקס היל (אנ'), שהוקם בשנת 1885 והן במחנה היידלברג (אנ'). שם, לצד ארתור סטריטון, צ'ארלס קונדר ואחרים, הוא צייר את הנוף האוסטרלי באמצעות טכניקות אימפרסיוניסטיות. במהלך תקופה זו, הוא היה חבר באחד ממועדוני האמנויות הבוהמייניות המובילות במלבורן באמצע שנות השמונים. ארתור סטריטון העניק לג'ונס מספר מעבודותיו בהיידלברג, כולל "התרשמות בקיץ מוזהב" (1888), הבסיס לציור הנוף הזה, היה הציור "קיץ מוזהב", איגלמונט (1889). ג'ונס המשיך להשאיל את "התרשמות בקיץ מוזהב" לתערוכת אמני היידלברג הראשונה - 9\5 (אנ') בשנת 1889. בשנה שלאחר מכן הגישו ג'ונס וסטריטון מספר מיצירותיהם בהיידלברג לתערוכת החורף של אגודת האמנים הוויקטוריאנית (אנ'), שמשכה את תשומת ליבם של נאמני הגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס (אנ') בביקור מסידני. הם ראו בצמד "אמנים צעירים מבטיחים ביותר", ורכשו את "העונה היבשה" של ג'ונס וגם את "האוסטרלי" של סטריטון, והפכו אותם לחלק מהעבודות הראשונות של אסכולת היידלברג שנכנסו לאוסף ציבורי. "העונה היבשה" נכללה מאוחר יותר בתערוכת האמנות האוסטרלית (אנ') בשנת 1898 בלונדון, בין יתר יצירותיו של ג'ונס. ג'ונס חי בסידני לקראת סוף חייו, והמשיך לצייר, בעיקר בצבעי מים. הוא נפטר בבית החולים צפון סידני ב-13 בדצמבר 1927 לאחר מחלה קצרה. בעוד שסטריטון כתב עליו כמי שתמך מוקדם משמעותי בציור באוויר הפתוח באוסטרליה, ג'ונס, בהשוואה לחברים אחרים ב"מחנות האמנים " במלבורן, נשכח יחסית באפלה. מבקר האמנות ג'יימס סטיוארט מקדונלד (אנ') כתב בשנת 1958: "ג'ונס הוא לא יותר משם ברשימת הציירים שעבדו עם רוברטס וקונדר באיגלמונט ... ואולי הוא לעולם לא יזכר בהרבה מעבר לזה: ובכל זאת, על נאמנותו מישהו באוסטרליה תמיד יתלה את התמונות שלו." בשנת 1996 הוצג בגלריה האזורית טוויד (אנ') אוסף גדול של ציורי שמן וצבעי מים של ג'ונס. בכותרת "ג'ון לוולין ג'ונס: הצייר הנשכח באוסטרליה", לאחר מכן סיירה התערוכה בגלריות אזוריות אחרות. לולוולין לופ בפרוור קונדר (אנ') בקנברה נקרא על שם ג'ונס. The 9 by 5 impression exhibition, opened August 17, 1889, at Buxton's Rooms, Melbourne: Fergusson & Mitchell, 1889 "Notes on Art". Illustrated Sydney News (Sydney). 7 July 1890. p. 22 Eagle, Mary (1994). The Oil Paintings of Arthur Streeton in the National Gallery of Australia. National Gallery of Australia The Bulletin (29 October 1958), "J. S. MacDonald on Art". p. 2.
משיכת יתר (להקה)

משיכת יתר הייתה להקת ג'אז - פיוז'ן ישראלית, שפעלה בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. הלהקה מנתה חמישה חברים, כולם מוזיקאים מהבכירים בתעשייה. במרוצת הזמן כל חברי ההרכב היו מרצים ומנהלים בבית הספר רימון. הלהקה הוקמה בשנת 1987 על ידי חמישה מוזיקאים, חלקם כבר מרצים ומנהלים בבית הספר רימון, שהוקם שנתיים קודם לכן. הלהקה שאפה ליצור שפה מוזיקלית חדשה: ג'אז ישראלי, ושילבה את הג'אז המסורתי עם פיוז'ן, מוזיקה לטינית ומוזיקה ים - תיכונית. אלבומם הראשון, "התחלה מתוקה" יצא באביב 1989, ואף היה אלבום הג'אז הראשון בארץ שיצא בפורמט של דיסק. האלבום כלל קטעים מקוריים מעת חברי הלהקה, וזכה לשבחים וביקורות חיוביות רבות. הלהקה הופיעה, בין השאר, בפסטיבל הג'אז באילת מספר פעמים בשנים 1990, 1992 ו-1995. ב-1992, הקליטו את האלבום "בריזה" אשר נגנז ולא יצא לאור, על אף שהשירים מתוכו נוגנו תכופות בהופעותיהם. הלהקה התפרקה בסוף שנות ה-90, בעקבות רצונם של חבריה להמשיך הלאה ולהתקדם כל אחד בקריירה המוזיקלית שלו. בשנת 2016, 19 שנים לאחר הפירוק, התאחדו חברי ההרכב המקורי בעקבות בקשת המנהל המוזיקלי של פסטיבל הג'אז באילת, אלי דג'יברי, להופיע בו. עם האיחוד, הלהקה הופיעה עוד מספר פעמים, בין היתר במועדון השבלול ובבית היוצר, ובכך סיימה, לבינתיים, את פעילותה. לקראת הפסטיבל, הוציאו אלבום כפול בשם Double Exposure, הכלל בדיסק הראשון את האלבום הגנוז ובשני את אלבום הבכורה. עמיקם קימלמן - סקסופון טנור, סקסופון אלט, סקסופון סופרן גורי אגמון - סקסופון אלט, סקסופון סופרן, סקסופון בריטון, חליל ירון גוטפריד - פסנתר, סינטיסייזר אריה וולניץ - גיטרה בס רוני הולן - תופים, כלי הקשה להלן רשימת השירים שראו אור, לפי הסדר באלבום משנת 2016, Double Exposure. ישנם עוד מספר שירים אשר לא הוקלטו ויצאו לאור, אך בוצעו בהופעות חיות: Some Other Time, Engagement, Moment of Eternity. ג'אז ישראלי פיוז'ן רימון בית ספר למוסיקה ג'אז משיכת יתר, ברשת החברתית פייסבוק משיכת יתר, באתר ספוטיפיי משיכת יתר, באתר MusicBrainz (באנגלית) ארבעה ימים, 30 הופעות, בריזה מעולה וים אדום אחד באתר דבר Panti, באתר יוטיוב ריאיון עם חברי הלהקה, באתר יוטיוב
ג'ון מאת'ר (צייר)

ג'ון מאת'ר (באנגלית: John Mather‏; 1848 – 18 בפברואר 1916) היה צייר ואמן הדפס סקוטי-אוסטרלי. מאת'ר נולד בהמילטון (אנ') שבדרום לנארקשייר (אנ'), סקוטלנד, בנו של ג'ון מאת'ר, מודד, ורעייתו מרגרט לבית אלן. מאת'ר עבד בעיטור בתים. מאת'ר למד אמנות במכון המלכותי לאמנויות היפות בגלאזגו (אנ') והיגר לאוסטרליה בשנת 1878. מאת'ר נפטר מסוכרת בביתו בקדזוב שבדרום יארה (אנ'), ויקטוריה ב-18 בפברואר 1916. הוא נקבר בבית העלמין בצ'לטנהאם (אנ'). בשנת 1880 היה מאת'ר אחראי בחלקו על עיטור כיפת בניין התערוכה המלכותי במלבורן. הוא מונה לחבר הנאמנים של הספרייה הציבורית, המוזיאונים והגלריה הלאומית של ויקטוריה בשנת 1892. והיה חבר מייסד באגודת האמנים הוויקטוריאנית (אנ'), נשיא בשנים 1893–1900, 1906–1908 ו-1911. הוא תמך מאוד באמנות האוסטרלית. כצייר, היה מאת'ר מעורב במחנות האמנים בסידני (אנ'). בשנת 1912, יחד עם פרדריק מק'קבין, וולטר ווית'רס, מאת'ר הקים את אגודת האמנות האוסטרלית (אנ'). שלושה מציוריו של מאת'ר נרכשו על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה: הציור בצבעי שמן "סתיו בגני פיצרוי", והציורים בצבעי מים "בוקר, אגם אומאו" ו"יארה גלן, במזג אוויר חורפי". סתיו בגני פיצרוי (אנ'), 1894 גבעת שיאוק (אנ'), 1888 מדיה וקבצים בנושא ג'ון מאת'ר בוויקישיתוף Judy Blyth, 'Mather, John (1848? - 1916)', Australian Dictionary of Biography, Volume 10, MUP, 1986, pp 438-439 Serle, Percival (1949). "Mather, John". Dictionary of Australian Biography. Sydney: Angus and Robertson