ישיבת ארץ ישראל (ימי הביניים)

הישיבה הארץ ישראלית, אשר כונתה גם "ישיבת גאון יעקב" ו-"ישיבת ארץ הצבי", הייתה בית מדרש ובית הוראת הלכה, מאז המאה ה-6 עד המאה ה-12. נחשבה הסמכות ההנהגתית המרכזית של יהודי ארץ ישראל, סוריה, לבנון ומצרים בתקופת הגאונים. היא נחשבה ליורשת מוסד הסנהדרין ולממשיכת המסורת התורנית הארץ ישראלית. לעיתים עמדה בתחרות על ההנהגה והסמכות התורנית מול המרכז התורני של חכמי יהדות בבל. בראש הישיבה עמד הגאון, אשר תוארו זה נגזר מעצם עמידתו בראשה ומשמה "ישיבת גאון יעקב". ישיבת ארץ ישראל הייתה בעמדת סמכות כלפי קהילות ישראל שבארץ ישראל, בסוריה בלבנון ובמצרים. הישיבה נקראה 'ישיבת גאון יעקב', על שום התקבולת בפסוק "יבחר לנו את נחלתנו – את גאון יעקב אשר אהב" המכנה את ארץ ישראל בשם גאון יעקב. מכאן נגזר התואר "גאון" לעומדים בראשה, קיצור המורה על היותו ראש ישיבת גאון יעקב. כמו בישיבת בבל, גם ב"ישיבת ארץ ישראל" הייתה קיימת מעין סנהדרין גדולה וסנהדרין קטנה. ראש הישיבה, הגאון, כונה גם "הנשיא" או "נשיא הסנהדרין". סגנו של הנשיא היה עומד בראש בית הדין הגדול שהיה ליד הישיבה. אב בית הדין היה מכונה גם בשם "אב בית דין של כל ישראל" או "אב הישיבה" ובקיצור "האב". לרוב היה האב אף זה שכיהן בראשות הישיבה לאחר מות הגאון שכסגנו שימש. את מוסד "ישיבת ארץ ישראל" ניהלו הגאון, סגנו "האב" ועוד 5 חברים סה"כ וועד של שבעה. בין הכינויים הרשמיים שלהם ידועים השמות: "חבורה" או "חבורת הצדק" כקיצור לשם ישיבת ארץ ישראל. בישיבת ארץ ישראל כמו בישיבות שבבבל, הבדילו בין "בני סנהדרין" - חברים מוסמכים לבין "בני תורה" - חכמים שעדיין לא הוסמכו. הישיבה הובילה גם את הנהגתם הפוליטית והמדינית של היהודים בגלילותיה, ראשי הקהילות באזורים אלה היו הדיינים, חברי הישיבה, שהתמנו לתפקידיהם בידי הנהגת הישיבה. פקידי הקהילות – החזנים, הסופרים, הפרנסים, השוחטים והמוהלים, התמנו לתפקידיהם על ידי ראשי הקהילות מכוח סמכותם וסמיכתם שבאו להם מראש הישיבה - הגאון. מאז הכיבוש הערבי במאה ה-7, ועד לשנות השבעים של המאה ה-11, היו חברי הישיבה משתתפים בסוכות בירושלים בראש המעמד השנתי בהר הזיתים. דבר שהיווה ביטוי נוסף לסמכותם ומרכזיותם ולו הסמלית בקרב העולם היהודי. בניגוד ליהדות בבל, בה תפקיד ראש הישיבה ותפקיד ראש הגולה היו מוטלים על שני אישים שונים, בארץ ישראל מאז ביטול הנשיאות בתחילת המאה ה-5 הנהיג את היישוב בארץ ראש הישיבה שהיה גם הנציג המדיני כלפי השלטונות. מסיבה זו נחשבה הישיבה הן בעיני השלטונות והן על ידי היהודים להנהגתם הרשמית של היהודים הרבניים באזור ארץ ישראל וסוריה רבתי, ואפילו מצרים, כמתואר לעיל. מנהיגי הישיבה בארץ ישראל באו לרוב ממשפחות מיוחסות מארץ ישראל, כגון משפחת בני מאיר שהייתה מיוחסת לבית דוד. ואילו במאה ה-11 וה-12 עמדו בראשה ברוב הזמן חכמים משפחת הכוהנים סג'למסי שהיו מארצות המגרב. גאוני בבל לא קיבלו את זכותם של ראשי הישיבה הארץ ישראלית להיקרא "גאון", ולכן בבבל כונה ראש ישיבת ארץ ישראל בתואר "ראש הישיבה" סתם "ראש החבורה" יהושע הורוביץ כתב כי "יהודי התפוצות ובמיוחד יהודי מצרים ואיטליה תמכו בישיבת ארץ ישראל מבחינה כלכלית, וכן ידוע שהממשלה במצרים - שארץ ישראל הייתה כפופה לה - הייתה בתקופה מסוימת מפרנסת את צורכי הישיבה ועל ידי כך לא הייתה הישיבה זקוקה לנדבות. מאידך יש מקום להניח שבני ארץ ישראל שלחו נדבות לישיבות שבבבל. בתקופת הגאונים רב שרירא ורב האי, חלה התרופפות בתמיכת ישיבות בבל וגם קהילות ואנשים פרטיים שלחו נדבותיהם לישיבת ארץ ישראל". ממקורות הגניזה הקהירית ומקורות של חכמי אשכנז ידוע לנו כי אלו פנו רבות בשאלות ותשובות לחכמי ישיבת ארץ ישראל.[דרוש מקור] לדוגמה, מצויה קבוצת תשובות משנת 1071 מאת ר' אליהו הכהן גאון ובנו ר' אביתר גאון שהוזכרה במחזור ויטרי בתור "רבי משולם בן משה שאל את פי אריות יושבי ירושלים עיר הקודש". המסורת האשכנזית נסמכה במידה מסוימת גם על המסורת הארץ ישראלית, ובכך נבדלה ממסורות יהדות ספרד ויהדות צפון אפריקה, שהתבססה באופן כמעט מוחלט על מסורת בבל. תחלופת המכתבים של השאלות ותשובות היוו אחד ממקורות הכסף של מוסד זה דרך נוספת הייתה באמצעות שליחת שד"רים. ערך מורחב – מחלוקת רב סעדיה גאון ובן מאיר אחד מגאוני ארץ ישראל הידועים הוא ר' אהרון בן מאיר. בין פעולותיו הציבוריות הבולטות הייתה המלחמה נגד הקראים שבתקופתו היה להם ולתנועתם משקל רב. בן מאיר היה מעורב גם בהליכי בחירת הגאון בבבל לאחר פטירת ר' יהודאי גאון. במיוחד מוכרת המחלוקת הקשה שהייתה בינו לבין חכמי בבל בראשות רס"ג וראש הגולה דוד בן זכאי, מחלוקת על קביעת התאריך העברי באותן שנים. בן מאיר הורה לתלמידיו לחגוג את המועדים כפי הוראתו, אך חכמי בבל, ובראשם ראש הגולה דוד בן זכאי ורב סעדיה גאון כתבו לו כי טעות בידו. כתוצאה מכך פסח נחגג בארץ ישראל ביום ראשון, ובבבל ביום שלישי. בתגובה לטענת חכמי בבל, קבע בן מאיר כי הסמכות לקבוע מועדים ולעבר את השנה נתונה לחכמי ארץ ישראל בלבד, ועל כן פסיקתו מוסמכת יותר משל בן זכאי ורס"ג. בעקבות המצב שנוצר בו יהודים באזורים שונים חגגו מועדים בזמנים שונים, הזדעזעו חכמי בבל מהפילוג וניסו לשכנע את בן מאיר לחזור בו והפיצו בקהילות שונות מכתבים המזהירים שלא לנהוג כשיטת בן מאיר, וכן פרסמו את "ספר המועדים" נגד שיטתו, אך בן מאיר התעקש ואף פרסם גרסה משלו לכללי "ארבעה שערים" בה הוא מגן על עמדתו. מצב בלתי-אפשרי זה הוביל את רב מבשר ותומכיו, שעד עתה צידדו בשיטת בן מאיר, לעבור לצד של רב סעדיה גאון וחכמי בבל. חליפות המכתבים בין הצדדים הניצים לא פסקו, וחכמי בבל כתבו לבן מאיר וניסו לפייסו לחזור בו ("נעשינו חרפה בגויים וקלסה בין המינים"; "אבלים נזופים בבכי תמרורים ואנחה", ועוד), אך בן מאיר לא חזר בו והשיב להם במכתב כי "אף אילו נהרגנו ואלף כמותנו, לא נשנה מנהג אבותינו ולא נחליף חוק... יש הרשות לחבורת ארץ ישראל על חכמי בני הגולה, ואין לבני הגולה רשות על בני ארץ ישראל..." בהמשך מכתבו זה טוען בן מאיר כי רב סעדיה גאון אשם במחלוקת שפרצה. לא ידוע כיצד מחלוקת זו הסתיימה, אך ידוע כי בשנת ד'תרפ"ג (923) עוד היה הבדל בין זמן חגיגת המועדים, ולעומת זאת בשנת ד'תרפ"ד הם כבר נחוגו באותו זמן בבבל ובארץ ישראל. במהלך המאה השלישית עברה לטבריה הסנהדרין בהנהגת רבי יהודה נשיאה, וזאת בהשראת רבי יוחנן גדול אמוראי התקופה, שקבע בה את מושבו. זו הייתה תחנתה האחרונה של הסנהדרין. מהמאה השלישית, ועד כיבוש הארץ על ידי הערבים בשנת 638 הייתה טבריה מרכז היישוב היהודי בארץ ישראל. בטבריה נערך ונחתם התלמוד הירושלמי במהלך המאה הרביעית לספירה, ובה פעלו גדולי האמוראים בתקופה זו - ר' יוחנן, ריש לקיש, רבי אמי ורבי אסי. בעיר פעלו בתי מדרש ובתי כנסת, והתקיים בה רוב יהודי. בשנת 425 נפטר בעיר רבן גמליאל השישי. הקיסר תאודוסיוס השני מנע מינוי של יורש ויהודי הארץ אכן לא מינו נשיא חדש תחת רבן גמליאל. כתוצאה מכך התבטל התפקיד ותקופת הנשיאות תמה. לפיכך טבריה הייתה מקום מושבה האחרון של הסנהדרין. רבי יוחנן שערך את התלמוד בטבריה אף אמר כך: אמר ר' יוחנן: עשר מסעות נסעה שכינה... וכנגדן גלתה סנהדרין... מירושלים ליבנה... ומציפורי לטבריא. וטבריא עמוקה מכולן... ומשם עתידין ליגאל — ראש השנה לא, ע"א וע"ב בערך בשנת ד'ר"פ (520) ברח מבבל מר זוטרא בר מר זוטרא, מראשוני הסבוראים שהיה בנו של ראש הגולה בבבל המיוחס אף הוא לבית דוד, והתיישב בטבריה. והוא וצאצאיו אחריו, במשך שבעה דורות שלאורך המאה השישית והשביעית, עמדו בראשות הישיבה והובילו את ההנהגה התורנית. זו למעשה הייתה תחילתה של הישיבה הארצ-ישראלית ובכך היוותה כממשיכתה הסמלית של מוסד הסנהדרין. למעשה ישבה הישיבה בטבריה זמן כה רב עד שגם כאשר היא עברה לירושלים היו נקראים לעיתים ראשיה בשם "גאון טבריה", אף במאה ה11, מאות שנים לאחר המעבר מטבריה. על קורות טבריה ויצירתה התרבותית יש לציין שבשלהי השלטון הביזנטי ניסה יהודי בשם בנימין מטבריה לחבור אל האימפריה הסאסאנית ולהקים אוטונומיה יהודית בארץ ישראל. באירוע הקרוי "מרד היהודים נגד הרקליוס" שאירע בין 613–617 לספירה, מרדו יהודי ארץ ישראל בקיסר הרקליוס. על אף שהמרד הצליח, שבו היהודים וחברו להרקליוס, ובשנת 625 כבשו הביזנטים את הארץ מחדש. בשנת 628 הגיע הרקליוס לארץ ישראל, ביקר בטבריה, ושם חזר על הבטחתו לחוס על היהודים. אך משהגיע לירושלים, בלחץ גורמים נוצריים, הפר את הבטחתו וטבח ביהודים, עד כדי כך שמכל יהודי טבריה נותר אך בנימין, שקנה את חייו בכך שהתנצר. במהלך המאה השמינית החריב את העיר רעש אדמה גדול המכונה רעש שביעית. תיארוכו של הרעש נע בין 745 ל-749 לספירה. היסטוריון בן הזמן בשם "מיכאל הסורי" מספר כי ברעש חרבו שלושים בתי כנסת בטבריה, מה שמראה על חוזקו ושגשוגו של היישוב היהודי בעיר בתקופה זו. בעיר קמו פייטנים, שהמשיכו את דרכו של אלעזר הקליר שכנראה חי בעיר במהלך המאה ה-7 מעט לפני הכיבוש הערבי. כן פעלו בעיר במאה ה-10 אסכולות מדקדקים ונקדנים מפורסמים, בעלי המסורה כאהרן בן אשר ומשה בן נפתלי שפיתחו בעיר את הניקוד הטברני, שנחשב לשיטת הניקוד התקנית בשפה העברית למן המאה ה-10 ואילך. בסמוך לשנת 920 נכתב בעיר כתר ארם צובא כתב היד החשוב המהווה את הנוסח הנחשב למדויק ביותר של התנ"ך. סביר להניח שבמרבית הזמן הנ"ל התקיימה הישיבה הארצישראלית בטבריה וכנראה גם בזמן החכמים ממשפחת בן מאיר ביניהם מפורסם אהרן בן מאיר גאון. לא ידוע מתי בדיוק עברה הישיבה הארצישראלית מטבריה אך ידוע כי בשלבים שונים היא נדדה בין כמה מקומות בהם רמלה וירושלים. ישיבתה בטבריה קשורה גם בכך שמרבית היישוב היהודי בתקופות אלה היה מצוי בגליל בעוד שבירושלים וסביבתה לא הצליח להתקיים יישוב יהודי של ממש. במשך המאה ה-11, הישיבה נדדה בין ירושלים ורמלה גם כאן נדודיה היו בשל המלחמות והמצב הקיומי הרעוע ששרר בתקופה זו. בין ראשיה נמנו החכמים יוסף בן מנחם הכהן סג'למסי - משנות ה-90 של המאה ה-10 ועד לשנת 1027 (בשנים 1020–1025 הייתה הישיבה ברמלה). ר' שלמה בן יהודה - בשנים 1025–1051, ר' דניאל בן עזריה הבבלי -1051–1061, ר' אליהו בן שלמה הכהן - בשנים 1062–1083. בשנת 1073 נכבשה ירושלים על ידי גדודים של סלג'וקים שחדרו לארץ מסוריה בפיקודו של אתסיז אבן אוק. העיר ככל הנראה נכנעה ללא קרב והטורקמנים השליטו משטר של טרור ומעשים של רצח ושוד היו עניין שכיח, ניסיון התקוממות של תושבי העיר בשנת 1077 נכשל והסלג'וקים טבחו בנכבדי ירושלים. בעקבות מצב זה נדדה הישיבה לצור. לאחר כיבוש ירושלים על ידי הסלג'וקים עברה הישיבה בראשות ר' אליהו בן שלמה הכהן לצור ולאחר פטירתו ב-1083 התמנה לראשותה בנו ר' אביתר גאון. ממגילת אביתר ידוע כי דוד בן דניאל עזריה שהיה במצרים ערער על סמכותו של ר' אליהו גאון וניסה לקבל את הסמכות על הקהילות בכח ולתקופה מסוימת אף הצליח לקבל לידיו סמכות על חלק מהקהילות היהודיות. בשנת 1094 אף גרם להפסקת קיומה של ישיבת ארץ ישראל בצור למשך כשנה. על כך מסופר באריכות במגילת אביתר. במגילה גם מסופר עוד שר' אליהו גאון נסע ב-1083 מצור לחיפה כדי לקדש בה את השנה (ד'תתמ"ד) כסמל לסמכותו של המרכז הארצישראלי בענייני קידוש החודש. הישיבה התקיימה בצור עד שהתקרבו הצלבנים לעיר ב-1096 והחריבוה. לאחר מכן הקים ר' אביתר את הישיבה בטריפולי ואילו סניף של הישיבה הוקם על ידי אחיו ר' שלמה בן אליהו הכהן בחדרך שעל יד דמשק ונקראה אף היא בשם ישיבת ארץ הצבי ובהמשך השתקעה ישיבתו בדמשק עצמה. שם המשיכה את פעולותיה עוד כמאה שנים. בשנת 1127 עובר מצליח בן שלמה - שעמד בראש ישיבת ארץ ישראל בחדרך - אל פוסטאט (קהיר הקדומה), שם כינה את עצמו בתואר "ראש ישיבת גאון יעקב". ב-1138 כיהן ר' משה הלוי בן נתנאל השישי, ב-1160 כיהן בנו ר' נתנאל ולבסוף ר' שר שלום שנתמנה אחרי שנת 1170, אף הוא כינה עצמו בשם "ראש ישיבת ארץ הצבי" - סמל המשך פעולתן של ישיבות ארץ ישראל גם בפוסטאט. עם מותו מסתיימת תקופת הגאונות במצרים. בשנה זו בקירוב מגיע הרמב"ם לפוסטאט ומתחילה תקופה חדשה בהנהגתו. ישיבת ארץ ישראל והעומדים בראשה ראו את עצמם כממשיכי הסנהדרין ונהגו בסמיכת זקנים כמתואר במגילת אביתר. נמצאה בגניזת קהיר עדות לכך המתוארכת למאה ה-13: "נאום הנרצע למצוות אדוננו סעדיה בר' עובדיה זלה"ה הנסמך בצפת מפי אדוננו". בשנת 1216 פגש יהודה אלחריזי בצפת כאשר היה בדרכו לדמשק את "רבי צדוק הצדיק ראש ישיבת גאון יעקב" (נעשה ניסיון לקשרו עם ר' צדוק הצדיק, ראש ישיבה שאחת מקהילות מצרים תיקנה בשנת 1170 להזכיר את שמו יחד עם שם ראש הגולה וראשי ישיבות בבית הכנסת), לפי ההשערות היה צדוק הצדיק בנו של ר' אברהם בן ר' עזרא ראש ישיבת ארץ ישראל בדמשק. מר זוטרא בר מר זוטרא. לאחר שנת 520 צאצאי מר זוטרא - רב גוריא, מר זוטרא (הרביעי), רב יעקב, רב מיגס, רב נחמיה ורב אבדימי. ר׳ פנחס הכהן, בן המאה ה-8 ר׳ יהושפט בן יאשיהו, בן המאה ה-9, מצאצאי ענן בן דוד ר׳ צמח בן יאשיהו, בן המאה ה-9, גם מצאצאי ענן ר' אהרן בן מאיר - נתמנה בשנת 920 ר' אברהם בר' אהרון בן מאיר, גאון וראש ישיבה בירושלים - שנת 960 יוסף בן מנחם הכהן סג'למסי -אב בית דין משנות ה-90 של המאה ה-10 ועד לשנת 1027 (בשנים 1020–1025 הייתה הישיבה ברמלה) ר׳ אהרן הכהן ר׳ יוסף בן עזרון הכהן גאון ר׳ עזרון (בן יוסף?) גאון ר׳ שמואל בן יוסף הכהן גאון ר' שמואל בן הושענא ר׳ שמעיה גאון, בערך בתחילת המאה ה-11׳ ר׳ יאשיהו בן אהרן גאון, בערך משנת 1015 עד 1025 ר׳ שלמה בן יוסף הכהן גאון, ששה חדשים בשנת 1025 ר' שלמה בן יהודה אלפאסי - בשנים 1025–1051 ר' דניאל בן עזריה הבבלי - 1051–1061 רבי אליהו בן שלמה הכהן - בשנים 1062–1083, ירושלים וצור ר' אביתר גאון בן אליהו הכהן - בשנים 1084–1109. בצור ובטריפולי. ר' שלמה בן אליהו הכהן, אחיו של ר' אביתר הכהן גאון ומקים ישיבת ארץ הצבי בחדרך ובדמשק ר׳ אברהם בן מזהיר, גאון בדמשק, מ-1139 עד בערך 1160 ר׳ עזרא בן אברהם, ממשיך אביו בדמשק, בערך מ-1160 עד לפני 1191 ר׳ שר שלום בן אברהם, אחר אחיו עזרא בדמשק צדוק, אחרי 1215 כנראה בדמשק, נפגש עם יהודה אלחריזי ר' מצליח הכהן בן שלמה - מקים בשנת 1127 את ישיבת ארץ הצבי במצרים ר' משה הלוי בן נתנאל השישי - 1138 במצרים בנו ר' נתנאל - 1160 במצרים ר' שר שלום - אחיו של נתנאל, נתמנה אחרי שנת 1170 ועם פטירתו הסתיימה תקופת הגאונות במצרים. שד"ר הגאונים מעמד הר הזיתים דן בהט, בנימין זאב קדר, זאב וילנאי, רציפות היישוב היהודי בארץ ישראל, תל אביב, הוצאת משרד הביטחון, תשל"ד-1974, עמ' 56–58 יהושע הורוביץ, הישיבה בתקופת הגאונים, באתר דעת, מתוך: מחניים, סיון תשכ"ג שמחה אסף, באהלי יעקב: פרקים מחיי התרבות של היהודים בימי הביניים, מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"ג, באתר היברובוקס מנחם בן ששון, ההנהגה העצמית של היהודים בארצות האסלאם במאות ה- 7 עד ה- 12: ג. המערכות הסטטיות - ההנהגה המרכזית הקדושה ואזורי רשותה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך: אברהם גרוסמן, יוסף קפלן (עורכים), קהל ישראל: השלטון העצמי היהודי לדורותיו, כרך ב: ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת, הוצאת מרכז זלמן שזר, 2004 מנחם בן ששון, ציר ארץ ישראל-סוריה: ההיבט הפורמלי(הקישור אינו פעיל), פעמים 66, עמ' 5–20 יוסף סטפנסקי, ‏כתובת ישיבת גאון יעקב מגוש-חלב: אור חדש על יהודי הגליל העליון בימי-הביניים, קתדרה 93, ספטמבר 1999, עמ' 80-67 ספר תהלים, פרק מ"ז, פסוק ה'. הישיבה נקראה "חבורה", אנשיה - "חבריא" והסמוכים על ידה - "חבר". מכאן התואר "ראש החבורה" לעומד בראשה הישיבה בתקופת הגאונים, באתר דעת, מתוך: מחניים [1] [2] קביעה זו לא חודשה על ידו, ויש לה בסיס רחב בספרות חז"ל; כך לדוגמה נקבע במסכת סופרים כי עיבור השנה הוא בסמכותה של "חבורתא קדישתא די בארעא דישראל" (=ארץ ישראל); ביטוי קיצוני לזה ניתן למצוא בפרקי דרבי אליעזר: "אפילו צדיקים וחכמים בחוצה לארץ, ורועי צאן ובקר בארץ (ישראל), אין מעברין את השנה אלא על ידי רועי צאן ובקר" (פרק ח); ראו על כך עוד: יוסף נדבה, ‏קידוש החודש - מאבק על ההגמוניה ביהדות, באתר "דעת" אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ, תולדות היהודים בארץ ישראל, עמ' 14, באתר היברובוקס שלמה שבא, ארץ ישראל - אוטוביוגרפיה, הוצאת דביר, 2001, עמ' 76 [3] [4] T-S 13J21.21 ספר תחכמוני חגי עמיצור, סקירה כללית, מתוך: צפת ואתריה, עורכים: אלי שילר וגבריאל ברקאי, הוצאת ספרים אריאל, ירושלים יהושע פראוור הצלבנים: דיוקנה של חברה קולוניאלית, מוסד ביאליק, ירושלים, 1975