laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בתוך הבית

בתוך הבית (בצרפתית: Dans la maison) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2012, בבימויו של פרנסואה אוזון. הסרט מבוסס על המחזה "הנער בשורה האחורית" (The Boy in the Last Row), מאת המחזאי הספרדי חואן מיורגה. בין הנושאים בהם עוסק הסרט: מציצנות, חדירת זר למשפחה, יחסי גבר מבוגר וצעיר, תהליך היצירה, אופי היוצר ומקומם של היוצר והצופה-קורא ביצירה; בחלקם עסק אוזון גם ביצירותיו הקודמות. הסרט הוא זוכה פרס "צדף הזהב" לשנת 2012, הפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סאן סבסטיאן, כמו גם זוכה פרס חבר השופטים לתסריט הטוב ביותר באותו פסטיבל. הסרט הופק באולפני "מנדרין סינמה", בתקציב של 9.2 מיליון אירו. בהפקתו תמכו גם ערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 2 וחברת Mars Films, מפיצת הסרט. צילומי הסרט ארכו שמונה שבועות במהלך אוגוסט וספטמבר 2011. "בתוך הבית" זכה לציון משוקלל של 86% ביקורות חיוביות באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes. פבריס לוקיני - ז'רמן ז'רמן, מורה לספרות בתיכון. ז'רמן מבקש להדריך את תלמידו המוכשר קלוד, אך נסחף לתוך סיפוריו של האחרון, שאף מבצע עליו מניפולציות שונות. ז'רמן רואה בקלוד את עצמו בצעירותו, אך שניהם מודעים לכך שלא היה לז'רמן את הכישרון שיש לנער. ארנסט אומהאור (Umhauer) - קלוד גרסיה, תלמיד תיכון בן 16, יתום מאם ומטפל באביו הנכה. קלוד מגיש למורהו סיפורים שהם ספק מציאות, ספק דמיון, אודות קשריו עם חברו לספסל הלימודים ושהותו בחיק משפחת החבר. קריסטין סקוט תומאס - ז'אן ז'רמן, אשתו של ז'רמן, מנהלת גלריה לאמנות מודרנית שחוששת לעתידה המקצועי. ז'אן קוראת עם בעלה את סיפורי הנער, ומבחינה שבעלה מבקש למלא את החסך בבן בדמותו של קלוד, עד כדי מצב בו הקשר הזוגי שלהם נפגע בשל כך. באסטיין אוגטו - רפא ארטול הבן, חברו לספסל הלימודים של קלוד. רפא מתקשה בלימודי המתמטיקה, וקלוד עוזר לו ומתחבר עמו, זאת במטרה "לחדור", במילותיו, לתוך ביתו ומשפחתו "הנורמלית" של רפא ובעיקר להתוודע לאימו. עמנואל סנייה - אסתר ארטול, אימו של רפא. עקרת בית ואשת מעמד הביניים, שחולמת על שינוי בחייה ועל קריירה כמעצבת פנים או אדריכלית. דני מנושה - רפא ארטול האב, אביו של רפא. חברו הטוב ביותר של רפא הבן מלבד לקלוד. רפא האב טרוד בעבודתו ובמצבו לעומת עמיתיו לעבודה, ולא מעניק לאשתו תשומת לב רבה. יולנד מורו - התאומות. בעלות הגלריה של ז'רמן, שמאיימות עליה שאם יצירות לא ימכרו הן תסגורנה את המקום. מדיה וקבצים בנושא בתוך הבית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בתוך הבית "בתוך הבית", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בתוך הבית", באתר AllMovie (באנגלית) "בתוך הבית", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "בתוך הבית", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "בתוך הבית", באתר Metacritic (באנגלית) "בתוך הבית", באתר אידיבי "בתוך הבית", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ארז דבורה, "בתוך הבית": תעתוע מציאות שנון ומהנה, באתר ynet, 25 בנובמבר 2012 זהר וגנר, עכבר העיר אונליין, "בתוך הבית": סרט חובה לעוסקים בכתיבה, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2012 אורי קליין, "בתוך הבית" של פרנסואה אוזון מפרק את המשפחה הבורגנית, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2012 דורון פישלר‏, "בתוך הבית" של פרנסואה אוזון: סרט עם פוטנציאל מפוספס, באתר וואלה, 25 בנובמבר 2012
סיירוס אדלר

פנחס סיירוס (כורש) אַדלֶר (באנגלית: Cyrus Adler‏; 13 בספטמבר 1863 – 7 באפריל 1940) היה מחנך אמריקאי, מנהיג יהודי דתי וחוקר. אדלר נולד בוואן ביורן שבארקנסו. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה ב-1883 וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1887, שם הוא לימד שפות שמיות מ-1884 עד 1893. הוא עבד בסמית'סוניאן במשך כמה שנים בהתמקדות על ארכאולוגיה ולימודים שמיים. הוא גם ניהל את הספרייה מ-1892–1905. הוא היה נשיא דרופסי קולג' מ-1908 עד 1940 ונשיא בית המדרש לרבנים באמריקה. הוא היה עורך האנציקלופדיה היהודית והיה בוועדה שתרגמה את גרסת הוצאת האגודה היהודית להוצאה לאור של התנ"ך, שיצאה בשנת 1917. בסוף מלחמת העולם הראשונה הוא השתתף בוועידת השלום בפריז. היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים. כתביו המחקריים הרבים כוללים מאמרים על דת השוואתית, אשורולוגיה ופילולוגיה שמית. אדלר נשא לאישה את רייסי פרידנוולד (אנ') ב-1905 כשהיה בן 42. נולדה להם בת אחת. הוא נפטר בפילדלפיה. מאמריו נשמרים במרכז למחקרי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה. "אדלר, כורש", האנציקלופדיה העברית (כרך א, עמ' 517 - 518), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשכ"ט. Adler, Cyrus. I Have Considered the Days. Philadelphia: The Jewish Publication Society of America, 1941. Neuman, Abraham A. Cyrus Adler: A Biographical Sketch. New York: The American Jewish Committee, 1942. מדיה וקבצים בנושא סיירוס אדלר בוויקישיתוף סיירוס אדלר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) כורש אדלר (1863-1940), דף שער בספרייה הלאומית בן-ציון אייזנשטט, אדלער, דר. סיירוס, דור רבניו וסופריו, תרנ"ה-תרס"ה, חלק ה, עמודים 9–10, באתר היברובוקס "אדלר, סיירוס", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק א, עמוד 136, באתר היברובוקס יוסף יעקבס, ‏"סיירוס אדלר", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) מידע על סיירוס אדלר בקטלוג הספרייה הלאומית סיירוס אדלר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי סיירוס אדלר בפרויקט גוטנברג (באנגלית) Cyrus Adler Lectures on His Presidentially-Mandated Tour of The Levant Shapell Manuscript Foundation Articles written by Cyrus Adler on the Berman Jewish Policy Archive @ NYU Wagner The Jewish Theological Seminary, New York(הקישור אינו פעיל) archival entry on Adler's papers. Center for Jewish History Guide to the papers of Cyrus Adler (and biography). Fact Monster Entry for Cyrus Adler. Dictionary of American Library Biography. (1978). Bohdan Wynar, ed. "Adler, Cyrus (1863-1940)." Littleton, Colorado: Libraries Unlimited. p. 3-5. ISBN 0-87287-180-0 Bowden, Henry Warner (1993). Dictionary of American Religious Biography (2nd ed.). Westport, Conn.: Greenwood Press. pp. 8–9. ISBN 0-313-27825-3. "זמן" חדש באוניברסיטה העברית, הצופה, 18 בנובמבר 1940
פרס ברונו קרייסקי

פרס ברונו קרייסקי (בגרמנית: Bruno Kreisky Preis für Verdienste um die Menschenrechte) הוא פרס דו-שנתי, שנוסד באוקטובר 1976, לרגל יום הולדתו ה-65 של ברונו קרייסקי. הפרס מוענק למקדמי זכויות האדם בעולם. את הפרס מעניקה הקרן לזכויות האדם על שם ברונו קרייסקי וערכו נע בין 7,000 ובין 30,000 יורו. בשנת 1993 הוחלט לפצל את הפרס לשתי קטגוריות, האחת לזכויות אדם והשנייה עבור הישגים. הקרדינל ראול סילבה הנריקז מצ'ילה אריה אליאב מישראל עיסאם סרטאווי יליד עכו הארכיבישוף מיגל אובנדו בראבו מניקרגואה הילדגארד גוס-מאיר מאוסטריה וז'אן גוס מצרפת פעילים נגד אלימות Beyers Naudé, פעיל נגד אפרטהייד בדרום אפריקה אמנסטי אינטרנשיונל אמנסטי אינטרנשיונל קבוצה שנייה מאוסטריה הוועד למען זכויות האדם, איגוד העובדים הבינלאומי באוסטריה הסתדרות העובדים הכללית החדשה בישראל נלסון מנדלה מדרום אפריקה Domitila Chúngara מנהיגה פמיניסטית בבוליביה אורלנדו פלס בורדה, הוגה דעות מקולומביה קים דז'י חה, משורר ומחזאי בקוריאה הדרומית וקים דה-ג'ונג פליקס אלמקורה ורוזה יוכמן, שניהם מאוסטריה שולמית אלוני לואיז אינסיו דה סילבה אגודת ידידי אוניברסיטת תל אביב באוסטריה המכון היהודי ערבי בבית ברל נווה שלום בנזיר בהוטו לטיף דורי אגודת ידידי המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר באוסטריה ג'לאל טאלבאני יעל דיין פייסל חוסייני פליציה לנגר אייבי נתן האב הישועי גאורג ספורשיל קן סארו-ויווה אורי אבנרי עמירה הס קופי אנאן דניאל בארנבוים תזמורת דיוואן מזרח-מערב אתר האינטרנט הרשמי של פרס ברונו קרייסקי (בגרמנית)
קומסומולסק על אמור

קומסומולסק על אמור (ברוסית: Комсомольск-на-Амуре) היא עיר במחוז חברובסק, מזרח רוסיה. אוכלוסייתה מונה (נכון לשנת 2021) 241,072 בני אדם. העיר משתרעת על כ-30 ק"מ לאורך הנהר אמור, ומהווה מרכז תעשייתי חשוב וצומת במסילת הרכבת באיקל-אמור. בתחילת שנות ה-30 הממשל הסובייטי פעל לפיתוח אזור המזרח הרחוק הסובייטי. בהתאם לכך, ב-10 במאי 1932 אוניות הביאו לאזור את בוני העיר החדשה. באזור היה רק כפר קטן ולא היו תשתיות של ממש לאלפי בוני העיר, שהתגוררו באוהלים. לפי המידע הרשמי, העיר נוסדה על ידי צעירי הקומסומול ואסירי גולג. בתקופה הסובייטית תפקידם של האסירים בבניית העיר הושתק. עתה, נושא זה מהווה נושא מרכזי במוזיאון העיר. באופן רשמי העיר נוסדה ב-10 בדצמבר 1932. העיר שוכנת על שפת הנהר אמור כ-348 ק"מ מחברובסק. בחודשי החורף הטמפרטורות יורדות מתחת ל-30 מעלות מתחת לאפס. הקיץ קצר אך הטמפרטורה יכולה לעלות למעל ל-30 מעלות. למרות שהעיר שוכנת דרומית ממוסקבה האקלים בה קשה ודומה לאקלים באזורים הצפוניים של רוסיה. בחלוקה היסטורית העיר כוללת שני אזורים. "העיר" הוא האזור שנבנה בתחילת שנות ה-30 סביב מפעל לבניית אוניות. האזור השני התפתח סביב מפעל לבניית מטוסים בסוף שנות ה-30. מעשית, כל אזור מהווה יישוב עצמאי ולעיר עצמה אין מרכז אחיד. בשיא התפתחותה, בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, התגוררו בעיר מעל ל-300 אלף תושבים. לאחר התפרקות ברית המועצות מורגשת הגירה שלילית ומספר תושבי העיר ירד באופן משמעותי. העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב. מפעל המטוסים הוא אחד המפעלים הגדולים בעיר. המפעל קשור עם משרד תכנון הסוחוי ומתמחה בבניית מטוסי קרב בתכנון משרד זה. בנוסף לכך, בעיר פועל בית זיקוק גדול כמו גם מפעל לבניית ותיקון אוניות, שבו נבנות צוללות גרעיניות עבור הצי הרוסי. בשל ריבוי מפעלי תעשייה ביטחונית בעלי רגישות גבוהה, בתקופה הסובייטית הכניסה לעיר הייתה אסורה לזרים [דרוש מקור]. קומסומולסק מהווה מרכז תחבורתי חשוב וצומת כבישים ומסילות רכבת. בקרבתה נמצאים שני שדות תעופה - האחד משרת את מפעל המטוסים, ובדרך כלל לא מנוצל לטיסות אזרחיות; השני היה סגור תקופה ארוכה, אך לאחרונה חידש את הפעילות וממנו יוצאות טיסות סדירות. החל משנת 1955 פועלת בעיר אוניברסיטה, ובנוסף לה פועלים מוסדות נוספים להשכלה גבוהה. מכיוון שהעיר נוסדה בתקופה הסובייטית, עד לשנות ה-90 של המאה ה-20 לא היו בה מוסדות דת. מאז, הוקמו מספר כנסיות ומסגד. כמו כן פועלת קהילה יהודית המסונפת לפדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה. בעיר יש תשתית ספורטיבית טובה ובה מתקני ספורט שונים. מועדון הכדורגל הגדול בעיר הוא מועדון הכדורגל סמנה המתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה. משנת 2011 העיר זוכה לייצוג גם בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה, בה מתמודדת קבוצת DSI. לעיר שלוש ערים תאומות: יפן קאמו (אנ'), ניאיגטה, יפן הרפובליקה העממית של סין ג'יאמוסי (אנ'), חיילונגג'יאנג, הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין ויינאן (אנ'), שאאנשי, הרפובליקה העממית של סין (מ־2016) מדיה וקבצים בנושא קומסומולסק על אמור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קומסומולסק על אמור (ברוסית) קומסומולסק על אמור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
Yes Sir, I Can Boogie

Yes Sir, I Can Boogie הוא סינגל משנת 1977 של צמד הזמרות הספרדי באקארה (אנ'). השיר נכתב על ידי פרנק דוסטל ורולף סוג'ה, והופק על ידי סוג'ה. שיר דיסקו סטנדרטי זה היה ללהיט גדול בכל רחבי אירופה והפך לסינגל היחיד של הצמד שהגיע למקום ראשון בבריטניה, כששהה בראש מצעד הפזמונים שם במשך שבוע אחד במהלך אוקטובר 1977. הסינגל לא צעד במצעדי פזמונים בארצות הברית, על אף שהושמע במגוון תחנות. זהו אחד מעשרת הסינגלים של כל הזמנים שמכרו 15 מיליון (או יותר) עותקים ברחבי העולם, וכרגע הוא עומד על מספר 7 ברשימת הסינגלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, עם סך משוער של 18 מיליון עותקים. באקארה היו רקדניות פלמנקו ספרדיות, מייטה מטאוס ומריה מנדיולה, שרקדו פלמנקו ושרו שירים מסורתיים לתיירים בפורט אוונטורה, עד שהוחתמו על ידי ליאון דין, מנהל מחברת RCA Records. במרוצת השנים הוקלט "Yes Sir, I Can Boogie" בידי אמנים שונים ברחבי העולם: בשנת 1993 הקליטה את "Yes Sir, I Can Boogie" הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל כחלק מאלבום הבכורה שלה, דנה אינטרנשיונל. מידע על היצירה "Yes Sir, I Can Boogie" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"Yes Sir, I Can Boogie" באתר SecondHandSongs Ross, Gemma. "'YES SIR, I CAN BOOGIE' SINGER MARIA MENDIOLA HAS DIED AGED 69". Mixmag. נבדק ב-3 בספטמבר 2023. The Euro disco anthem fetched a Guinness World Record for the highest-selling female duo record to date selling 16 million copies. {{cite web}}: (עזרה) Murrells, Joseph (1978). The Book of Golden Discs (2, illustrated ed.). Barrie & Jenkins. ISBN 0-214-20480-4 BVMI | Datenbank, www.musikindustrie.de Marco Foley, Frank Dostal – In Memoriam, CIAM, ‏2017-04-24 (באנגלית) Dana International - Yes Sir, I Can Boogie, נבדק ב-2022-06-20
איוואן ליסאצ'ק

איוואן פרנק ליסאצ'ק (באנגלית: Evan Frank Lysacek; נולד ב-4 ביוני 1985 בשיקגו) הוא מחליק אמנותי על קרח אמריקאי. אלוף אולימפי (ונקובר 2010) ואלוף עולם (2009) בהחלקה אמנותית על הקרח ליחידים. היה למחליק האמנותי האמריקאי הראשון מזה 22 שנה, אחרי בריאן בויטנו, שזוכה במדליית זהב אולימפית. בשנת 2010 זכה ליסאצ'ק בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר. מדיה וקבצים בנושא איוואן ליסאצ'ק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איוואן ליסאצ'ק איוואן ליסאצ'ק, ברשת החברתית פייסבוק איוואן ליסאצ'ק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) איוואן ליסאצ'ק, ברשת החברתית אינסטגרם איוואן ליסאצ'ק, באתר olympedia.org איוואן ליסאצ'ק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Evan Lysacek wins Sullivan Award for top amateur athlete באתר USA TODAY (באנגלית)
שארל התם

שארל השלישי "התם" (בצרפתית: Charles III le Simple‏; 17 בספטמבר 879 – 7 באוקטובר 929) היה בן לשושלת הקארולינגים, ומלך פרנקיה המערבית מ-898 עד 922. שארל נולד חמישה חודשים אחרי מות אביו, לואי השני מלך פרנקיה המערבית. ב-884, אחרי מות אחיו קרלומן, נמנע ממנו לרשת את הכתר, מאחר שאנשי הכנסייה והאצולה החליטו למסור את כתר ממלכת פרנקיה המערבית לשארל (בנו של הקיסר לואי מגרמניה), שמלך בשם שארל השלישי וכונה "השמן". אחרי ששארל "השמן" הודח מכתרו בנובמבר 887, הוכתר אודו רוזן פריז למלך פרנקיה המערבית (ב-פברואר 888), ושוב נמנע משארל "התם" לרשת את הכתר. ב-28 בינואר 893 הוכתר שארל "התם" למלך פרנקיה המערבית בכנסייה של העיר ריימס, אך רק לאחר מות המלך אודו (1 בינואר 898) זכה בכתר, ומלך בשם שארל השלישי (אותו הכינוי שהיה לשארל ה"שמן"). ממלכתו של שארל השלישי הייתה כמעט זהה בשטחה לצרפת של ימינו, מלבד העובדה שנאלץ למסור לנורמנים חבל ארץ בצפון צרפת (נורמנדיה). ב-911 חתם על הסכם עם רולו מנהיג הנורמנים שלפיו וויתר על העיר רואן ועל ערים אחרות בצפון צרפת שהיו כבר בידי הנורמנים. רולו ואנשיו ניאותו להתנצר והחלו לעבד את הקרקע, וכך הפכה נורמנדיה לדוכסות שבראשה עמד הדוכס רולו שהפך לוסאל של המלך, אך למעשה היה חופשי לחלוטין. המלך שארל "התם" מינה את הנורמנים לשומרי מבואותיה של פריז. הם חסמו את הנהר סן ומנעו פשיטות על העיר, אך המשיכו לפשוט על ערים אחרות. ב-911 בזזו את העיר שארטר, וב-919 פשטו על העיר אנז'ה. ב-29 ביוני 922 מרדו האצילים בשארל, והמליכו תחתיו את רובר (אחיו של המלך אודו), שמלך בשם רובר הראשון. מקץ שנה שב שארל התם בראש צבא נורמני והתחולל קרב ליד העיר סואסון שבו נהרג המלך רובר הראשון. אך לבסוף נוצח שארל התם בקרב זה בידי איג הגדול (בנו של רובר הראשון), נתפס והושם בכלא במצודת טיירי שבעיר פרון (בחבל פיקרדי שבצפון צרפת). הכתר נמסר לראול מבורגונדיה בטקס שנערך ב-13 ביולי 923 בכנסייה של העיר סואסון. ב-929 מת שארל בכלא בפרון, ונקבר שם במנזר סן-פרסי. מדיה וקבצים בנושא שארל התם בוויקישיתוף שארל התם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שארל התם, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
וגינה דנטטה

וגינה דנטטה (מלטינית: נרתיק משונן) מתאר סיפור פולקלורי ובו נאמר כי נרתיק של אישה מכיל שיניים, תוך המשמעות האסוציאטיבית כי קיום יחסי מין עלול לגרום לפציעה או סירוס עבור הגבר המעורב. לעיתים קרובות, סיפורים עממיים שכאלו מסופרים כסיפורי אזהרה, המתריעים על הסכנות הטמונות בחוסר הידע אודות נשים וכדי להרתיע גברים מביצוע מעשי אונס. הפסיכולוג אריך נוימן מתבסס על מיתוס אחד שכזה, בו "דג שוכן בתוך נרתיק של אמא איומה; הגיבור הוא האדם שמתגבר על אמא הנוראה, שובר את השיניים אל מחוץ לנרתיק שלה, וכך הופך אותה לאישה". האגדה מופיעה גם במיתולוגיה של שבטי צ'אקו וגיאנה שבדרום אמריקה. בחלק מהגרסות, הגיבור משאיר שן אחת. סיפור בשפת איינו, המכיל רכיב זה, יצא לאור בשם "The Island of Women" מאת בזיל הול צ'מברלין, שבו הוא מתואר כסיפור יפני ידוע היטב מאת אדוארד טיילור. בהינדואיזם, אנדהקה, בנם של שיווה ופרוואטי, נהרג על ידי שיווה, כשהוא מנסה להכניע את שיווה המחופש, ולאלץ אותו לשחרר את פרוואטי. אדי, בנו של אנדהקה לובש את הצורה של פרוואטי, על מנת לפתות ולהרוג את שיווה, תוך שימוש בנרתיק משונן, על מנת לנקום את מותו של אנדהקה, אך הוא נכשל ומת. בספרה רב-המכר השנוי במחלוקת "Sexual Personae"‏ (1991), קמיל פאליה כתבה: הנרתיק המשונן איננו הזיה סקסיסטית: כל פין הולך ופוחת מכל נרתיק, בדיוק כמו שבני אדם, זכר ונקבה, נטרפים על ידי אמא טבע. בספרו "The Wimp Factor", סטיבן ג'יי דוקט מביע דעה דומה, שהמיתוסים אלה מבטאים את האיום שקיום יחסי מין מציבים בפני גברים, אשר למרות תרועות ניצחון, תמיד עוזבים פחותים. במקרים נדירים, ניתן למצוא שיניים בנרתיק. ציסטות נוצרות מהשכבות החיצוניות של תאי עור. תאים אלו מסוגלים להתפתח ולהפוך לעצמות שיניים או שיער, וציסטות אלה מסוגלות להיווצר בכל מקום שבו קיים עור, או קפלי עור כלפי פנימה, כגון באוזן או בנרתיק. ציסטות לרוב נוצרות בשחלה. אם הציסטה נקרעת שם, השן עשויה לנוע דרך הנרתיק. מדיה וקבצים בנושא וגינה דנטטה בוויקישיתוף ד"ר דין אדל, באתר Health Central מאמר ב-BBC‏ - h2g2 Rankin, Lissa (2010). What's Up Down There?: Questions You'd Only Ask Your Gynecologist If She Was Your Best Friend. St. Martin's Press. p. 59. ISBN 978-0-312-64436-9. נבדק ב-2012-02-11. Neumann, Erich (1955). The Great Mother. translated by Ralph Manheim. Princeton: Princeton University Press. p. 168. Leach, Maria (1972). "vagina dentata". Funk & Wagnalls Standard Dictionary of Folklore, Mythology and Legend. entry by Erminie W. Voegelin. New York: Funk & Wagnalls. pp. 1152. ISBN 0-308-40090-9. Chamberlain, B. H. "The Island of Women" Aino Folk-Tales, 1888. pp. vii, 37. O'Flaherty, Wendy Doniger (1981). Śiva: The Erotic Ascetic. London & New York: Oxford University Press. p. 188. ISBN 0-19-520250-3. נבדק ב-21 באפריל 2013. {{cite book}}: (עזרה) Paglia, Camille (1991). Sexual Personae: Art and Decadence from Nefertiti to Emily Dickinson, NY:Vintage; p. 47 Ducat, Stephen J. (2004). The Wimp Factor. Boston: Beacon Press. pp. 115–149.
מריה קיסליובה

מריה אלכסנדרובנה קיסליובה (ברוסית: Мария Александровна Киселёва; ‏נולדה ב-28 בספטמבר 1974) היא שחיינית צורנית סובייטית ורוסייה בעבר. היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב ואלופת עולם בעלת 2 מדליות זהב. מריה קיסליובה נולדה למשפחת מהנדסים בעיר סמרה. עד לשנת 1978 המשפחה התגוררה בסמרה ואחר כך עברה ללנינגרד. בשנת 1980 עברה משפחתה להתגורר במוסקבה. בהיותה בת 10 החלה להתאמן בשחייה צורנית. בשנת 1993 זכתה קיסליובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד שבאנגליה. בשנת 1994 היא סיימה במקום רביעי בתחרות הקבוצתית באליפות העולם בשחיה שנערכה ברומא. באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתתפה קיסליובה לראשונה, במשחקים האולימפיים וסיימה במקום רביעי בתחרות הקבוצתית. באותה שנה היא החלה את לימודיה באוניברסיטת מוסקבה בפקולטה לעיתונאות. באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' שבאוסטרליה בשנת 1998 זכתה קיסליובה במדליית זהב, בתחרות הזוגות ביחד עם אולגה ברוסניקינה. חודשיים לפני אולימפיאדת סידני (2000) נמצאה קיסליובה חיובית לאפדרין וקיבלה הרחקה של שלושה חודשים מתחרויות. ההרחקה קוצרה לחודש אחד וכך יכלה להשתתף במשחקים האולימפיים. במשחקים עצמם היא זכתה בשתי מדליות זהב בתחרות זוגות ובתחרות הקבוצתית. באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה בשנת 2003 זכתה קיסליובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית. באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה קיסליובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית. לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 2000 בסידני פרשה קיסליובה מספורט תחרותי והחלה לעבוד בטלוויזיה בהנחיית מספר תוכניות. לאחר הפסקה של כשנתיים היא חזרה להתאמן לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 2004 פרשה קיסליובה בפעם השנייה מספורט תחרותי וחזרה לעבוד כמנחת שעשועון הטלוויזיה הפופולרי החוליה החלשה. מדיה וקבצים בנושא מריה קיסליובה בוויקישיתוף מריה קיסליובה, ברשת החברתית פייסבוק מריה קיסליובה, ביישום טלגרם מריה קיסליובה, ברשת החברתית אינסטגרם מריה קיסליובה, ברשת החברתית VK מריה קיסליובה, סרטונים בערוץ היוטיוב מריה קיסליובה, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מריה קיסליובה, באתר olympedia.org
ניקולאי ארציבושב

ניקולאי וסילייביץ' ארציבושב (ברוסית: Николай Васильевич Арцыбушев;‏ 7 במרץ (לפי הלוח היוליאני – 23 בפברואר) 1858 צארסקויה סלו - 15 באפריל 1937 פריז) היה משפטן חובב מוזיקה, מלחין, ומוציא לאור רוסי. היה קשור לחוג החמישה והצטיין בעיקר בפעילותו כמקדם את המוזיקה הקלאסית הרוסית ניקולאי ארציבושב סיים לימודי משפטים בבתי הספר הקיסרי למשפטים בסנט פטרסבורג. עבד בהמשך כעורך דין בסנט פטרסבורג. במקביל לעיסוקיו במשפטים ניסה כוחו גם בתחום המוזיקה הקלאסית. קיבל שיעורים פרטיים להלחנה אצל רימסקי קורסקוב אחרי המלצות ממילי באלאקירב שהתרשם כי יש לו מידה של כישרון מבטיח. הוא התחבר למו"ל המוזיקה מיטרופן בליאייב והשתתף במפגשים הקבועים שארגן תחת השם "ימי שישי" (בצרפתית - Vendredis). לכבוד מפגשים אלה שיתפו פעולה קבוצה של עשרה מלחינים, כולל ארציבושב, בהלחנת סוויטה ב-16 חלקים לרביעיית מיתרים. שם הסוויטה - "ימי שישי" (Les Vendredis).ארציבושב תרם לסוויטה זו סרנדה בסול בלה מז'ור. ארציבושב השתתף יחד עם מלחינים נוספים גם ביצירה שנקראה "וריאציות על נושא רוסי, בגרסאות לרבייעת מיתרים ולתזמורת. ניקולאי ארציבושב היה חבר במועצת העיר סנט פטרבורג. אחרי מותו של בליאייב בשנת 1903 הפך ליושב ראש מועצת המנהלים של ההוצאה לאור על שם בליאייב. בתוקף תפקיד זה פרסם מיצירותיו של אלכסנדר סקריאבין. בשנים 1917-1908 הוא כיהן כיושב ראש הסניף בפטרסבורג של החברה המוזיקלית האימפריאלית הרוסית. החל משנת 1907 החליף את רימסקי קורסקוב בתפקיד יושב ראש מועצת הנאמנים של החברה לעידוד המוזיקאים הרוסים. אחרי מהפכת אוקטובר גלה ארציבושב בצרפת והיה למנהל ההוצאה לאור על שם בליאייב בפריז. הוא נפטר בפריז בשנת 1937 בגיל 79. הובא לקבורה בבית הקברות בטיניול בפריז. סרנדה בלה מז'ור - חלק מהסוויטה "ימי שישי" (les Vendredis), יצירה שיתופית של 10 מלחינים רוסים וריאציה על נושא רוסי - חלק מיצירה משותפת (1901) פרק אחד מתוך הקדריל "בדיחה" (שוטקה) לפסנתר לארבע ידיים Polka caractéristique (פולקה אופיינית) אופוס 4 לתזמורת ואלס-פנטזיה אופוס 9 לתזמורת סקרצו בדו לתזמורת - בוצע בבכורה יחד עם הקפריצ'ו הספרדי מאת רימסקי קורסקוב 14 שירים (רומאנסים) בליווי פסנתר ,"Когда-б не смутное влеченье","Восточная песня" על מילים מאת פושקין. 3 מלודיות על מילים מאת אפנאסי פט, לרמונטוב (ברוסית) וז'ול רל (בצרפתית) שירים על מילים של היינריך היינה Близость весны על מילים מאת וסילי ז'וקובסקי Катится звезда золотая על מילים מאת קרשב; Когда близ тебя я бываю", Не надо объятий мне страстных על מילים של ג.א. לישין קטעי פסנתר (3 מזורקות, ואלס, פרלודים וכו') עיבודים (למשל לפסנתר לארבע ידיים) ותזמורים של יצירות מאת בורודין, גלאזונוב (סוויטה לרביעיית מיתרים אופוס 35),מוסורגסקי ("לילה על הר קירח"), רימסקי קורסקוב ("סינפונייטה על נושאים רוסים" אופוס 31, סויטת מיתרים מס. 35 עיבוד בשותפות עם גלזונוב). ב-1882 השתתף בעיבוד לפסנתר של האופרה של מוסורגסקי, "חובאנשצ'ינה" (אנ'). ניקולאי ארציבושב, באתר MusicBrainz (באנגלית) ניקולאי ארציבושב, באתר Discogs (באנגלית) ביוגרפיה קצרה בלקסיקון "הגולה הרוסית בצרפת 2000-1919" מאת ל. מנוחין, מ. אבריל, ו. לוסקאיה, הוצאת "נאוקה", מוזיאון מרינה צבטייבה, מוסקבה 2008 Л. Мнухин, М. Авриль, В. Лосская Российское зарубежье во Франции 1919-2000 Москва. Наука; Дом-музей Марины Цветаевой. 2008. ביוגרפיה קצרה ב"היסטוריה הרוסית בתמונות" ברשת באתר התרבות של פאבל קליניקוב וסטודיו קוליברי (ברוסית) בלקסיקון ברוקהאוס-אפרון ב"ויקיטקסט" ברוסית קטלוג אלקטרוני בספרייה הממלכתית הרוסית ביוגרפיה קצרה סרנדה בלה מז'ור, סרטון באתר יוטיוב
פרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר

פרס האוסקר לאיפור הטוב ביותר ועיצוב השיער (באנגלית: Academy Award for Best Makeup and Hairstyling) הוא פרס אוסקר שניתן על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע לסרט מצטיין בתחומי האיפור ועיצוב השיער. המועמדות הסופית לפרס נקבעת על ידי חברי סניף האיפור של האקדמיה, והסרט הזוכה נבחר על ידי האקדמיה כולה. בדרך כלל, לפרס מועמדים רק שלושה מועמדים ולא חמישה כמו ברוב הקטגוריות בפרס האוסקר. מקרים יוצאים מן הכלל קרו בתחילת שנות השמונים, כאשר היו רק שני מועמדים, ובשנת 1999, אז היו ארבעה מועמדים. לפני התחלת חלוקת הפרס, שני סרטים זכו בפרס על הישג מיוחד בתחום האיפור: בשנת 1964 - ויליאם טאטל על הסרט 7 פנים של ד"ר לאו. בשנת 1968 - ג'ון צ'יימברס על הסרט כוכב הקופים. הקטגוריה נוצרה בשנת 1981 בשם "פרס האוסקר לאיפור הטוב ביותר", לאחר שהועלו תלונות שעבודת האיפור בסרט איש הפיל (אשר מקבלת בסרט מקום רב) לא תזכה להערכה. לבסוף, תחום האיפור בסרט לא היה מועמד לפרס כלשהו, אך היה בכך עידוד ליצירת הקטגוריה לתחום זה עבור הטקסים הבאים. בשנת 2013 הורחבה הקטגוריה לתחום עיצוב השיער ושמה שונה ל"פרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר". המאפר ריק בייקר מחזיק בשיא הזכיות בפרס (7 פרסים), וכן בשיא המועמדויות לפרס (11). Gregg Kilday, New Oscar Rules Allow Multiple Songwriters, Incorporate Hair Styling, The Hollywood Reporter, 28 June 2012 "The 88th Academy Awards (2016) Nominees and Winners". Academy of Motion Picture Arts and Sciences (AMPAS). ארכיון מ-25 בינואר 2016. נבדק ב-23 בפברואר 2015. {{cite news}}: (עזרה) "Academy Awards 2017: Complete list of Oscar winners and nominees". Los Angeles Times. 26 בינואר 2017. נבדק ב-24 בינואר 2017. {{cite news}}: (עזרה) Hipes, Patrick (23 בינואר 2018). "Oscar Nominations: 'The Shape Of Water' Leads Way With 13". Deadline Hollywood. נבדק ב-23 בינואר 2018. {{cite web}}: (עזרה) Hipes, Patrick (22 בינואר 2019). "Oscar Nominations: 'Roma' And 'The Favourite' Lead With 10 Each; 'Black Panther' Among Best Pic Noms". Deadline Hollywood. נבדק ב-22 בינואר 2019. {{cite web}}: (עזרה)