דניס מילר בונקר

דניס מילר בונקר (באנגלית: Dennis Miller Bunker;‏ 6 בנובמבר 1861 - 28 בדצמבר 1890) היה צייר של האימפרסיוניזם האמריקאי. עבודותיו כוללות גם ציורי נוף בצבעים בהירים וגם פורטרטים ודמויות כהים. נפטר בגיל 29. בונקר נולד בעיר ניו יורק למתיו בונקר, המזכיר-גזבר של חברת מעבורת, ואשתו, מרי אן אייטינגה בונקר. בשנת 1876 נרשם לליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב. משנת 1880 הוא השתתף בתערוכות השנתיות של האקדמיה הלאומית, האגודה האמריקאית לצבעי מים ואיגוד האמנות בברוקלין. בשנת 1881 הציג בונקר ציורי צבעי מים במועדון האמנות בוסטון. לאחר מכן הוא הציג גם ציורי שמן וגם צבעי מים במועדון בשנת 1882 ו- 1883. בשנת 1886 הציג בית הדפוס האמריקאי לואי פראנג שניים מיצירותיו של בונקר מהאוסף שלו במועדון. בשנת 1882 עזב בונקר את ניו יורק ללמוד בבית הספר לאמנויות בפריז, ובמיוחד אצל ז'אן לאון ז'רום. באביב 1883בליווי סטודנטים עמיתים כמו צ'ארלס א. פלאט וקנת ר. קרנפורד, עזב בונקר את פריז לסיור בצרפת הכפרית ובחופי נורמנדי, וחזר להמשיך את לימודיו באמצע אוקטובר. בשנה שלאחר מכן שלושת האמנים נסעו וציירו בבריטני. בסוף אותה שנה חזר בונקר לעיר ניו יורק. באוקטובר אותה שנה, בהמלצתו של ג'יימס קרול בקוויט, הוא עבר לבוסטון כדי ללמד בבית הספר לאמנות של קוולס, שם היה המדריך הראשי לציורי דמות, אנטומיה האמנותית וקומפוזיציה. הוא חי ולימד בבניין בית הספר לאמנות. במקביל ערך בונקר את תערוכת היחיד הראשונה שלו, בגלריית נויס ובלקסלי בבוסטון. למרות ההצלחות הללו, בונקר רצה לחזור לצרפת, וכתב על כך שהוא מרגיש "מגוחך להפליא" ב"אווירה זו של עושר ומכובדות ". מצבו הכספי מנע ממנו להישאר בבוסטון במהלך הקיץ, קל וחומר לנסוע לאירופה, בונקר נעתר להזמנה של אבוט אנדרסון תאייר להצטרף אליו ולצייר בדרום וודסטוק, קונטיקט בשנת 1886. באותה שנה הוא פגש גם את איזבלה סטיוארט גארדנר, אשר תתגלה כחברה ופטרונית יקרת ערך. בונקר צייר דיוקנאות בחורף 1887 ובילה את הקיץ בניובוריפורט, מסצ'וסטס עם חברים אמנים. כולל הנרי אוליבר ווקר. בנובמבר פגש את ג'ון סינגר סרגנט בבוסטון, במהלך מסע העבודה של סרגנט לאמריקה. בשנת 1888 קיבל בונקר מספר עבודות ציורי דיוקן של בוסטונים חשובים, כולל בני משפחת גרדנר, סמואל אנדיקוט פיבודי וג'יי מונטגומרי סירס. את הקיץ בילה בונקר באנגליה, שם הצטרף לסרגנט ומשפחתו בקלקוט, כשהוא מצייר במהלך היום ומשחק טניס בערב. , באביב 1889 התפטר בונקר מבית הספר לאמנות של קוולס. בדלפק הקבלה הוא פגש את אלינור הרדי, שאיתה יתחתן בשנה שלאחר מכן. בקיץ שהה בונקר בפנימיה במדפילד, מסצ'וסטס, ונהנה מעונת הציור הפוריה ביותר שלו. בסתיו חזר לניו יורק, וכתב מדי יום לאלינור הרדי בבוסטון. בשלב זה מעגל חבריו של בונקר כלל לא רק את סרגנט, אלא את תומאס וילמר דיווינג. בשנת 1890 הציג בונקר לראשונה את נופיו האימפרסיוניסטים במועדון סנט בוטולף בבוסטון. הוא קיבל הצעה ללמד במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ותכנן להשתלט על חוגו של ויליאם מריט צ'ייס בברוקלין באותו החורף. ביוני הוא ביקר במושבת האמנות בקורניש, ניו המפשייר, וביולי שב לצייר במדפילד. ב -2 באוקטובר התחתן בונקר עם אלינור הרדי בבוסטון. לאחר מכן עברו בני הזוג לניו יורק. בונקר חזר לבוסטון כדי לחגוג את חג המולד עם משפחת הרדי. ב־28 בדצמבר נפטר מאי ספיקת לב. הוא נקבר בבית העלמין מילטון, ומצבתו תוכננה על ידי חבריו סטנפורד ווייט ואוגוסטוס סן-גאודנס. פלאט וחברים אחרים ארגנו תערוכת זיכרון שהתקיים בשנת 1891. ציוריו המוקדמים של בונקר בניו יורק (1880-82 בקירוב) היו לעיתים קרובות נושאים ימיים, הכוללים סדרה של סירות חוף, שצוירו בלונג איילנד. אותם הכין אחרי התהליך הרגיל של ציור רישומי הכנה ראשונים לפני עבודות מוגמרות שהושלמו באופן קונבנציונלי יותר. הדיוקנאות המוקדמים מעידים גם הם על אומנות קפדנית. בזמן לימודיו בפריז, טיולי הקיץ של בונקר לאזור הכפרי הביאו לסדרה נוספת, הפעם של סצינות של עיירה בבריטני. המוקד של קומפוזיציות אלה, בין אם מדובר בצריח הכנסייה, צלב בית קברות, או עץ בודד, היה תמיד אלמנט כהה עשיר בצורה גרפית צבועה, על רקע שמים בהירים. עם זאת, התמונות מתאפיינות בהשפעות אטמוספיריות רכות ודקויות טונליות. עדינים לא פחות הם הנופים שצייר בונקר לאחר שחזר לאמריקה; ציורים שנעשו בדרום וודסטוק, קונטיקט. עדיין הוא העדיף ניגודים דרמטיים, של נושאים שצוירו בקפידה על רקע שמים בהירים, אך לוח הצבעים נעשה בהיר והצבע רווי יותר. בשנת 1887 השלים בונקר את דיוקנה של אן פייג', ציור שדרש עבודה רבה, אך היא אחת מיצירותיו הטובות ביותר. בשימוש המאופק בצבע, רישום אסתטי עדין ואלגנטי שמזכיר את עבודותיהם של תאייר וג'יימס מקניל ויסלר. עד מהרה קיבל הזמנות עבודה בבוסטון, דיוקנאות בעיקר של גברים - אותם צייר בצבעים קודרים, אבל נצבעו בצורה בטוחה יותר, מה שמרמז על השפעתו של סרגנט. בונקר בילה את קיץ 1888 בציור עם סרגנט, עובדה מאומתת על ידי התכתבויות אישיות, כמו גם באמצעות כמה יצירות של האמן האחרון. לא שרדו ציורים של השהייה באנגליה של בונקר. ייתכן שהוא השמיד אותם בחוסר שביעות רצון. [5] עם זאת, אחרי שובו לבוסטון, במשך השנתיים הבאות בונקר הפיק סדרה של ציורים שהוכיחו שהוא היה אחד האמנים האמריקנים הראשונים שהבינו את האימפרסיוניזם במלואו ועבד לפיו בהצלחה. ב"חממה", בערך 1888, "חרציות", 1888 "הבריכה", מדפילד, 1889 כולן כוללים לוח עשיר בצבעים, יצירות מקוריות, ומשיכות המכחול הייחודיות שלו. במקביל, ציורי הדמיות האחרונים של בונקר נותרו נאמנים להכשרתו האקדמית. "ג'סיקה", 1890, "המראה", 1890 ו"אלינור הרדי בונקר", 1890 מאופיינות בטווח צבעים מוגבל ואלגנטיות מוגברת. אף על פי שהוא היה מוערך מאוד במהלך חייו, הערכת במאה העשרים של האימפרסיוניזם האמריקאי הייתה שלילית ברובה, ועבודתו של בונקר נשכחה לאחר מותו. תורתו השפיעה על מספר ציירים ביניהם היו ויליאם מקגרגור פקסטון ולילה קאבוט פרי. היה זה תלמיד של פקסטון בשם איבס גאמל שעשה את המקסימום כדי לשמור על המוניטין של בונקר, ארגן שתי תערוכות במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון בשנות הארבעים של המאה העשרים, והוציא לאור ביוגרפיה בשנת 1953. התחייה הנוכחית של ההתעניינות ביצירתו היא תוצאה של הערכה מחודשת של אמנות המאה ה-19, שרואה בו מצד אחד שמרן ומצד שני מחדש בעבודתו. למעשה הוא היה שניהם בעת ובעונה אחת. מדיה וקבצים בנושא דניס מילר בונקר בוויקישיתוף דניס מילר בונקר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Hirshler, Erica E., et al., Dennis Miller Bunker: American Impressionist, Museum of Fine Arts, Boston, 1994. A Finding Aid to the Dennis Miller Bunker papers, 1882-1943, bulk 1882-1890 | Digitized Collection, www.aaa.si.edu (באנגלית)