laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן

לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Ludwig Karl, von Hessen und bei Rhein;‏ 12 בספטמבר 1837 – 13 במרץ 1892) היה הדוכס הגדול של הדוכסות הגדולה של הסן בין השנים 1877–1892. לודוויג נולד ב-12 בספטמבר 1837 בדרמשטאדט שהשתייכה להדוכסות הגדולה של הסן, לקרל, נסיך הסן, ולאליזבת, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג. במלחמת אוסטריה–פרוסיה פיקד לודוויג על כוח הפרשים ההסיאני, שנלחם לצד אוסטריה, ובמלחמת צרפת–פרוסיה פיקד על הדיוויזיה ה-25, שכללה את הכוח ההסיאני במסגרת הצבא הפרוסי. ב-13 ביוני 1877 מת דודו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן, ולודוויג עלה במקומו לשלטון. ב-13 במרץ 1892 מת לודוויג בעיר דרמשטאדט, ובנו ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן עלה לשלטון במקומו. ב-1 ביולי 1862 התחתן לודוויג עם אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתם של אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה וויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. החתונה נערכה בבית אוסבורן שבאי וייט ולאחר מכן עברו הזוג לגור בעיר דרמשטאדט שבהסן. לזוג נולדו שבעה ילדים: ויקטוריה (1863–1950), נישאה ללודוויג פון באטנברג, ששינה את שם משפחתו למאונטבאטן - נסיך גרמני שגר בבריטניה מגיל צעיר והגיע לתפקיד ראש הצי הבריטי. ויקטוריה הייתה אמה של לואיז, מלכת שוודיה וסבתו של פיליפ, דוכס אדינבורו. אליזבת (1864–1918), נישאה לנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', בנו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה. נרצחה על ידי מהפכנים בולשביקים יחד עם חברים נוספים של בית רומנוב. אירן (1866–1953), נישאה לבן דודה היינריך, נסיך פרוסיה, בנו של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה. ארנסט לודוויג (1868–1937) ירש את אביו כדוכס הגדול של הסן. נישא לוויקטוריה מליטה, נסיכת סקסה-קובורג-גותה, גם היא נכדה של המלכה ויקטוריה. פרידריך (1870–1873), היה חולה במחלה ההמופיליה ונפטר מדימום פנימי בגיל שנתיים וחצי. אלכסנדרה (1872–1918), נישאה לניקולאי השני, קיסר רוסיה והייתה לצארינה האחרונה של רוסיה. נרצחה יחד עם משפחתה על ידי מהפכנים. מריה (1874–1878), מתה ממחלת הדיפטריה בגיל שלוש וחצי. לאחר מותה של אליס ב-14 בדצמבר 1878, התחתן לודוויג ב-30 באפריל 1884 בנישואים מורגנטיים לאלכסנדרינה הוטן-צ'פסקה, אולם הנישואים בוטלו כעבור שנה בלחץ משפחתו. מדיה וקבצים בנושא לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן בוויקישיתוף לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
דראפט ההרחבה של שנת 2010 בליגת הפיתוח של ה-NBA

דראפט ההרחבה של שנת 2010 בליגת הפיתוח של ה-NBA הוא דראפט ההרחבה החמישי בתולדות ליגת הפיתוח של ה-NBA. הדראפט התקיים ב-31 באוגוסט 2010 בעקבות הצטרפותה הצפויה של קבוצת טקסס לג'נדס לליגה בעונת 2010/11. המועמדים לבחירה בדראפט היו 14 שחקני קבוצת לוס אנג'לס די-פנדרס, שעמדה בפני השעיית פעילות. רשימת השחקנים שנבחרו כללה 2 שחקנים ששיחקו באותה שנה במשחק האולסטאר של ליגת הפיתוח: ג'ו קרופורד ודיימון סימפסון. 2010 NBA D-League All-Star Rosters Unveiled, NBA.com
גולדפרב זליגמן

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית שימוש בפרמטרים מיושנים [ אנשי מפתח ] גולדפרב גרוס זליגמן עורכי דין הוא משרד עורכי הדין שנוצר ממיזוג בין המשרדים "גולדפרב, לוי, ערן, מאירי, צפריר ושות'" (שהוקם ב-1972) ומשרד "מ. זליגמן ושות'" (1930), שהתמזגו בשנת 2011. בראש המשרד עומדים עו"ד יודי לוי ועו"ד עמיר צפריר, יושבי ראש הפירמה, עו"ד צבי בר-נתן, סגן יו"ר הפירמה, ועו"ד לוי אמיתי ועו"ד טל עצמון, השותפים המנהלים של הפירמה. במשרד למעלה מ-520 עורכי דין, מתוכם למעלה מ-100 שותפים. המשרד נמנה עם המשרדים המובילים בישראל בתחומי המשפט השונים בהם הוא עוסק, לפי דירוגים בינלאומיים ומקומיים דוגמת – Chambers and Partners, The Legal 500, IFLR 1000, BDIcode, Dun's 100 ואחרים. מבין שורות המשרד יצאו שופטי בית המשפט העליון יואל זוסמן ואלפרד ויתקון. בעשור השני של המאה ה-21, התפרסם המשרד בעקבות ייצוגו של ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד אולמרט. המשרד מתמקד בארבעה תחומי ליבה – חברות ושוק הון בישראל ובעולם; ליטיגציה לסוגיה; נדל"ן ותכנון ובניה על כל היבטיהם; מיסים בישראל ומחוצה לה; ולצידם התמחויות בתחומי תעשייה, דיני עבודה, הגבלים עסקיים ותחרות, תשתיות, רגולציה, קניין רוחני ופרטיות, אנרגיה, מימון, בנקאות, ביטוח, הגנת הסביבה ועוד. ב-2023 התמזג עם משרד עורכי הדין "גרוס", כשהמשרד המשולב הוא המשרד הגדול בישראל. אתר האינטרנט הרשמי של גולדפרב זליגמן עו"ד אלי זהר- יו"ר גולדפרב זליגמן: תאגידים בחדר חקירות, מרכז הכנסים, הבורסה לניירות ערך בתל אביב, 16 בפברואר 2015, סרטון באתר יוטיוב הילה רז, ראש משרד גולדפרב-זליגמן מגלה איך התמודד עם בעיית האגו של עורכי הדין, באתר TheMarker‏, 24 במאי 2012 מנחם שטאובר, אלה לוי-וינריב, ‏מח' הנדל"ן של ברקמן-וקסלר-בלום מצטרפת לגודלפרב-זליגמן, באתר גלובס, 7 ביוני 2018 נורית רוט, משרד עורכי הדין הגדול בישראל: אושר מיזוג גולדפרב וזליגמן, באתר TheMarker‏, 16 במאי 2011 דירוגים, באתר www.goldfarb.com ת"פ (ת"א) 10291-01-12 מדינת ישראל נ' הלל אליאס ארנסטו צ'רני ואח' בבית המשפט המחוזי בתל אביב - יפו, בפני כבוד השופט דוד רוזן ניצן שפיר, ‏פירמה אחת, 520 עורכי דין: המיזוג הגדול ביותר בענף יוצא לדרך, באתר גלובס, 19 בינואר 2023
דמעות (שיר של מירי מסיקה)

"דמעות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מירי מסיקה, מתוך אלבומה החמישי, סימנים על החול. השיר יצא לאור ב-12 במאי 2014, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים עננה. עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השני במדיה פורסט, השני ברדיו אמצע הדרך, והשלישי ברשת ג'. השיר יצא ב-12 במאי 2014, כחודש וחצי לפני צאת האלבום. הסינגל הוא שיתוף פעולה בין מסיקה לזמרת-יוצרת קרן פלס, חברתה, לאחר שלא שיתפו פעולה מאז אלבומה השלישי של מסיקה, חדשות טובות. את השיר הפיק אורי זך, שעשה זאת עם שאר שירי האלבום סימנים על החול, פרט ל-"אני שלך". הוידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר יצא לאור ב-22 ביולי 2014, תחת בימויו של עמית עיני. בקליפ מסיקה שרה מול המצלמה כשדמעות נוצצות בעיניה, ורקדניות בלבוש לבן ותסרוקות מוגבהות רוקדות ונעות כשמלמעלה מטפטפים וזורמים עליהן מים. הקליפ לשיר ב-YouTube מילות השיר באתר "שירונט" יהל כהן, מירי מסיקה בסינגל שני מתוך אלבומה החדש: "דמעות", באתר פרוגי, 12 במאי 2014 אסף נבו, ‏"דמעות": מירי מסיקה חוזרת לשיר קרן פלס, באתר ‏מאקו‏, 12 במאי 2014 MiriMesikaOfficial, מירי מסיקה - דמעות, נבדק ב-2018-12-24 אסף נבו, ‏מייקל ג'קסון חי ברדיו: השיר הכי מושמע בישראל, באתר ‏מאקו‏, 23 במאי 2014 רדיו 90FM - ארכיון המצעדים, באתר www.90fm.co.il (ארכיון) דמעות (מירי מסיקה) – פזמונט, באתר pizmonet.co.il אסף נבו, ‏נהרות של "דמעות" בקליפ של מירי מסיקה, באתר ‏מאקו‏, 22 ביולי 2014
מארי-לואיז קארבה

מארי-לואיז קארבה (בצרפתית: Marie-Louise Carven; נולדה בשם "כרמן דה תומאסו" (Carmen de Tommaso),‏ 31 באוגוסט 1909, שאטלרו (אנ')‏ – 8 ביוני 2015, פריז), הייתה מעצבת אופנה וחסידת אומות העולם מצרפת. קארבה עיצבה בגדים בשותפות עם אחיה, אמן האוונגארד הצרפתי רובר מאלה-סטבן (אנ'), שהיה ארכיטקט בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. בשנת 1941 פתחה את חנות ההוט קוטור הראשונה שלה, בפריז, ובשנת 1945 פתחה חנות נוספת בשאנז אליזה. היא הייתה ידועה בשימוש שלה באריגים כגון תחרה ומכיוון שהייתה בגובה 1.55 מטר, נטתה לעצב בגדים לנשים קטנות מידות. קארבה הייתה מעצבת הבגדים הפריזאית הראשונה שרשמה פטנט על חזיית פוש אפ. בין לקוחותיה היו זמרות, שחקניות קולנוע ונשות חברה רבות, בהן אדית פיאף, לסלי קארון, מרטין קרול (אנ') ועוד. כמו כן הייתה קארבה יצרנית בשמים. את חוש השיווק המפותח שלה הפגינה ביום השנה העשירי לשחרור פריז, בשנת 1954, כששחררה מעל פריז במצנחים דוגמיות של בשמים מתוצרתה. לאחר שנה יצרה קו אופנה לצעירים והחלה למכור זיכיונות ליצרנים בכל רחבי העולם. בעיצוביה השתמשה בסגנונות אקזוטיים מתרבויות אפריקה ודרום אמריקה. בשנת 1955 עיצבה קארבה את התלבושות לסרט בנות השטן. למרות חוקי הגזע של משטר וישי המשיכה מארי-לואיז קארבה להעסיק בשנות מלחמת העולם השנייה יהודי ממוצא רומני שהתאזרח בצרפת בשנת 1926. היהודי, אנרי בריסיאנה (Bricianer), סבר שהוא מוגן מפני גירוש עקב אזרחותו הצרפתית, אך החל מקיץ 1942 גורשו יהודים מצרפת למחנות ההשמדה - אזרחים וזרים כאחד. באוקטובר 1943 נעצרה אמו של בריסיאנה בניס והועברה למחנה דראנסי. היא גורשה לאושוויץ במשלוח מספר 60. שוטרים צרפתים הגיעו לבית משפחת בריסיאנה בפריז כדי לעצור את בני הזוג וחמשת ילדיהם. המשטרה נתנה למשפחה ארכה של 24 שעות ובריסיאנה פנה למארי-לואיז קארבה. קארבה ארגנה מקומות מסתור ליתר בני משפחתו ורובם הוסתרו אצל אמה ודודיה. קארבה אפשרה לבריסיאנה להתגורר בחשאי בחנותה ולהמשיך לעבוד בחנות. תמורת עבודתו יכול היה בריסיאנה להרוויח כסף ולסייע בפרנסת משפחתו. בני משפחת בריסיאנה השיגו מסמכים מזויפים ושרדו עד השחרור. בשנת 1978 קיבלה קארבה את אות מסדר האמנויות והספרות ובשנת 2009 - את אות לגיון הכבוד. ב-2000 הכיר יד ושם במארי-לואיז קארבה בתור חסידת אומות העולם. מדיה וקבצים בנושא מארי-לואיז קארבה בוויקישיתוף פעילותה של מארי-לואיז קארבה להצלת יהודים בתקופת השואה, באתר יד ושם (באנגלית) מארי-לואיז קארבה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מארי-לואיז קארבה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מארי-לואיז קארבה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניב שולמן

יניב "ניב" שולמן (באנגלית: Yaniv "Nev" Schulman‏; 26 בספטמבר 1984) הוא מפיק, צלם ושחקן יהודי-אמריקאי. ידוע בעיקר בזכות הסרט הדוקומנטרי "קאטפיש" משנת 2010. שולמן נולד למשפחה יהודית בניו יורק שבארצות הברית. אחיו הגדול הוא הקולנוען, אריאל שולמן (אנ'). לאחר שלמד ריקוד במשך חמש שנים, החל לעסוק בצילום. בשנת 2004 החל לצלם ריקוד והתערה עם קהילת הבלט העכשווית בניו יורק. שולמן הוא חבר מייסד של ועדת המנהיגות הצעירה של ארגון הנוער "שחרר את האלימות" (בתרגום חופשי). בשנת 2010 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "קאטפיש", המתאר מערכת יחסים רומנטית שניהל שולמן באמצעות אתר הרשת החברתית המקוונת פייסבוק. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים בסאנדנס 2010 וזכה לביקורות חיוביות, לצד תהיות באשר לאמינותו. שולמן מנחה תוכנית בערוץ MTV העוסקת במערכות יחסים מקוונות. מדיה וקבצים בנושא ניב שולמן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ניב שולמן ניב שולמן, ברשת החברתית טיקטוק ניב שולמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד

ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (בגרמנית: Marie Luise Victoire von Sachsen-Coburg-Saalfeld;‏ 17 באוגוסט 1786 – 16 במרץ 1861) הייתה נסיכה גרמנית, ואמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. ויקטוריה נולדה ב-17 באוגוסט 1786 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לפרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולאוגוסטה, רוזנת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף וקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג. ויקטוריה הייתה אחותם של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ולאופולד הראשון, מלך בלגיה. ב-21 בדצמבר 1803 התחתנה ויקטוריה עם אמיך קרל, נסיך ליינינגן, בנם של קרל פרידריך וילהלם, נסיך ליינינגן וכריסטיאנה וילהלמינה לואיזה, רוזנת זולמס-רדלהיים ואסנהיים. ממנו היו לה 2 ילדים: קרל, נסיך ליינינגן (12 בספטמבר 1804 – 13 בנובמבר 1856), התחתן עם הרוזנת מריה קלבלסברג. פאודורה, נסיכת ליינינגן (7 בדצמבר 1807 – 23 בספטמבר 1872), התחתנה עם ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג. צאצאיה מנישואים אלו כוללים בין היתר את קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, פליפה השישי, מלך ספרד, וקונסטנטינוס השני, מלך יוון. בשנה זו, בעקבות מותה בטרם עת של נכדתו היחידה בתוך מסגרת הנישואים של המלך ג'ורג' השלישי, שארלוט הנסיכה מווילס, נוצר משבר ירושה. ליורש העצר ולאחיו הצעיר של יורש העצר – הנסיך פרדריק, דוכס יורק לא היו ילדים, ובניו האחרים של המלך ג'ורג' היו אף הם לא נשואים. בעקבות המשבר, כל בניו של המלך ג'ורג', ובהם גם ויליאם, דוכס קלרנס (לימים, המלך ויליאם הרביעי) מיהרו להתחתן על מנת להוליד יורש לכס המלוכה. ב-29 במאי 1818 התחתנה ויקטוריה עם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן בשלוס אהרנברג שבקובורג, ובשנית ב-11 ביולי 1818 בארמון קיו שבפארק ריצ'מונד. לבני הזוג נולדה ילדה אחת – אלכסנדרינה ויקטוריה (לימים, המלכה ויקטוריה). הזוג נאלץ לחיות חיי צניעות בשל חובותיו הכבדים (לימים, בתם, המלכה ויקטוריה, שילמה את החובות מהכנסותיה הפרטיות), ולבסוף החליטו להתגורר בקוטג' וודברוק (Woodbrook Cottage) בסידמות' שבדבון. אדוארד אוגוסטוס נפטר ב-23 בינואר 1820 בקוטג' וודברוק, לאחר הצטננות שאירעה בשל טיול שערך בקור מבלי ביגוד מתאים. אביו, המלך ג'ורג' השלישי מת שישה ימים לאחר מכן. לאחר מותו של אדוארד אוגוסטוס לא היה לוויקטוריה לכאורה כל סיבה להישאר באנגליה: לא הייתה לה משפחה שם והיא דיברה בקושי אנגלית. אולם, היא בחרה להישאר משום שעל פי סדר ירושת המלוכה הבריטית הייתה אפשרות שבתה תהיה למלכה (לשלושת אחיו הבוגרים של הנסיך אדוארד לא היו ילדים). בשנת 1830 חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק העוצרוּת, שקבע כי במקרה שהמלך ימות לפני שבתה ויקטוריה תגיע לגיל 18, תשמש ויקטוריה, כעוצרת עד לבגרותה. המלך ויליאם היה מסוכסך עם ויקטוריה, בעיקר מפני שהאמין כי מאהבה, ג'ון קונרוי (שרבים האמינו כי היה אביה הביולוגי של המלכה ויקטוריה) השפיע עליה מעבר למידה הראויה. ויליאם הצהיר כי הוא מקווה שיחיה לפחות עד יום הולדתה ה-18 של הנסיכה, רק כדי שאמה לא תמלוך בשמה. בשנת 1837 הוכתרה בתה למלכת הממלכה המאוחדת, ובשנת 1839 התחתנה עם אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. לאחר הולדת ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, התפייסה ויקטוריה עם בתה, והתקרבה מאוד לבתה ולנכדיה. ב-16 במרץ 1861 מתה ויקטוריה, והיא בת 74, מה שהשפיע מאוד על המלכה ויקטוריה, שבנוסף לכך גם איבדה את בעלה, אלברט, כמה חודשים יותר מאוחר. מדיה וקבצים בנושא ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד בוויקישיתוף ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מל פרר

מל פרר (אנגלית: Mel Ferrer;‏ 25 באוגוסט 1917 – 2 ביוני 2008) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, במאי ומפיק אמריקאי. פרר נולד בשם Melchor Gastón Ferrer לאב, רופא ממוצא קובני ולאם אמריקאית. הוא למד באוניברסיטת פרינסטון והחל להופיע שם בתיאטרון. בגיל עשרים ואחת החל להופיע כרקדן בהפקות בברודוויי אך מחלת הפוליו קטעה את הקריירה שלו כרקדן והעניקה לחזותו מראה מעט קפוא. תקופה מסוימת התגורר במקסיקו וב-1946 החל לביים בברודוויי. הוא ביים את סיראנו דה ברז'ראק בכיכובו של חוזה פרר (אין קשר משפחתי ביניהם). ב-1949 החל להופיע בסרטים. סרטו הראשון היה "גבולות אבודים". ב-1952 הופיע בסרט "סקרמוש". ב-1953 הופיע בסרט לילי כבובנאי המתאהב בנערה צעירה (לסלי קארון) ומתקשר אתה באמצעות הבובות. ב-1956 הופיע כנסיך אנדריי בסרט מלחמה ושלום לצד אשתו דאז אודרי הפבורן והנרי פונדה. ב-1966 גילם את דמותו של הצייר אל גרקו בסרט שאותו אף הפיק. ב-1964 השתתף בסרט "נפילת האימפריה הרומית". ב-1959 ביים את הסרט "היכלי ירק" בכיכובה של אודרי הפבורן, שהיה כישלון אמנותי וקופתי. ב-1964 שיחק בסרט "סקס והנערה הרווקה לצידה של נטלי ווד. ב-1967 הפיק את הסרט המצליח "בודדה באפלה" בכיכובה של אודרי הפבורן כעיוורת המצליחה להתגבר על שודדים. הוא הופיע גם בסדרות טלוויזיה כמו פאלקון קרסט וקולומבו. למל פרר יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. פרר היה נשוי חמש פעמים. אשתו הרביעית הייתה אודרי הפבורן. הם נישאו ב-1954 והתגרשו ב-1968. ב-1960 נולד בנם המשותף שון הפבורן פרר. מדיה וקבצים בנושא מל פרר בוויקישיתוף מל פרר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מל פרר, באתר AllMovie (באנגלית) מל פרר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מל פרר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מל פרר, באתר MusicBrainz (באנגלית) מל פרר, באתר Discogs (באנגלית) אורי קליין, מת השחקן מל פרר, בן 90, באתר הארץ, 5 ביוני 2008 מל פרר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קורשן

קורשן (בליטאית: ‏Kuršėnai‏Ⓘ‏, קורשנאי; בפולנית: Kurszany, קורשני) היא עיר קטנה במחוז שאולאי שבצפון מערב ליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. העיר נזכרת לראשונה במאה ה-16. מראשיתה נודעה העיר בתעשיית הקדרות שבה. מסוף המאה ה-18 הייתה העיר בבעלות משפחת האצולה גרוזבסקי. בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-900 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, תוך קיום בית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940. ב-26 ביוני 1941, כמה ימים לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו מיד מספר יהודים בה. לאחר מכן, העבידו הליטאים את יהודי העיר בעבודות כפייה. בהמשך, רוכזו הגברים היהודים מהעיר מגיל 12 ומעלה בבניין בית המדרש המקומי, תוך העלמת החולים, שליחת 15 גברים לשאולאי, ורצח כל יתר הגברים בשתי קבוצות עד 16 ביולי 1941. הנשים והילדים היהודים שנותרו בעיר רוכזו בגטו צפוף שהוקם בה, אשר ממנו הועברו ב-15 באוגוסט 1941 לגטו זאגר, שם נרצחו בעת חיסול הגטו ב-2 באוקטובר 1941. מדיה וקבצים בנושא קורשן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קורשן (בליטאית) "קורשן", באתר JewishGen (באנגלית) קורשן (Kuršėnai), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מרטין דין, קורשנאי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1081–1082), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) קורשנאי (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית
כף עץ

כף עץ היא כלי נפוץ בהכנת מזון. כף העץ היא גרסה מוגדלת של כף האכילה, אשר עשויה מעץ ומשמשת בעיקר לערבוב. כפות העץ הן זולות וקלות לעיצוב, מה שהפך אותן לנפוצות מאוד לכל אורך ההיסטוריה. הקלטים בעידן הברזל (המאה ה-3 לפני הספירה) בבריטניה עשו בהן שימוש. מצקת קטנה שנמצאה בכפר אגם גלסטונברי משמשת כעדות לכך. כפות עץ מהתקופה הרומית נמצאו בחפירות בלונדון. האנגלו סקסים היו עובדים טובים בעץ, כמו הוויקינגים, וייצרו כפות עץ לשימוש ביתי. לכף העץ ישנם שימושים מעשיים בתחום הבישול כמו גם שימושים סמליים באומנות ובתרבות. היום, כפות העץ הן בגודל בינוני עד גדול ומשמשות לערבוב מרכיבים בבישול או באפייה. חלק מכפות העץ שטוחות וחלק בעלות גומה קטנה במרכז. לפני שמערבלי מזון אלקטרוניים נהיו נפוצים, כפות העץ שימושו לעיתים לעירבול חמאה וסוכר, במתכונים כגון חמאה פריכה או עוגת ספוג. כפות העץ עדיין משמשות לערבוב סוגים שונים ורבים של מזון ומשקאות, בעיקר מרקים ופשטידות, למרות שהן סופגות ריחות חזקים כגון בצל ושום. כפות עץ עדיפות לשימוש בגלל הרב שימושיות שלהן. טבחים משתמשים בכפות עץ להכנת ריזוטו, משום שהן לא מעבירות חום כמו כפות ממתכת. כמו כן, אפשר להשתמש בהן בבטחה עם מחבתות וסירים המצופים טפלון כי הן לא שורטות את התחתית שלהם. תכונה זאת שימושית בעת הכנת מנות כמו ביצה מקושקשת. ניתן לטפל בכפות העץ כך שהן לא יספגו נוזלים קרים בעזרת קוקוס ושמן מינרלים. שמני ייבוש אכילים כגון שמן קנאביס, שמן אגוזים ושמן פשתן משמשים ליצירת גימור עמיד יותר. לקבלת התוצאות הטובות ביותר יש לתת לשמני הייבוש להתפלמר לפני שמשתמשים בכף. יש להימנע משמנים צמחיים אחרים, מפני שהם יעברו הסריה וידלפו למזון. אם חתיכות של עץ נראות לאחר שטיפה או רתיחה, ליטוש קל ושימוש בשמן קוקוס ימנעו מהכף להפוך למחוספסת ומכוסה בחיידקים. כפות עץ נעשו כמעט בכל אומה על פני כדור הארץ, ובניגוד לכפות כסף, בדיל או זהב, הן מייצגות את האומן הפשוט ואת החיים של האנשים הפשוטים. כל אזור, ולפעמים כל כפר, ייצר כף עץ בסגנון משלו. בכפות עץ אפריקאיות רבות מגולפות חיות בר והן מכוונות לשוק התיירותי. כפות אחרות משמשות ככפות טקסיות ומכילות הרבה סמלים. כפות צבועות ייחודיות נעשו באזור חוחלומה ברוסיה במשך 200 שנה, במקור הן יועדו לשימוש ביתי ולאחר מכן הן הפכו לאובייקט תיירותי. באופן מסורתי, כפות אהבה שימשו כמתנה רומנטית בוויילס. כל כפית הכילה משמעויות שונות שבוטאו בסמלים שונים על הכף. למשל: שרשרת סימלה רצון להיות ביחד לנצח, יהלום סימל עושר או מזל טוב, צלב סימל אמון, פרח סימל חיבה ודרקון סימל הגנה. מלחים רבים גילפו כפות אהבה בזמן שהותם בספינה ושילבו סמלים כגון עוגנים וספינות בכפות האהבה שלהם. למרות הסגנון הייחודי של כפות האהבה הוולשיות, סגנונות אחרים של כפות אהבה נעשו בסקנדינביה, במזרח אירופה ובייחוד ברומניה. באזורים מסוימים, בעיקר של חבר העמים הבריטי וארצות הברית, פרס "כף העץ" ניתן כפרס תנחומים עבור האדם או הקבוצה שהגיעו למקום האחרון. מדיה וקבצים בנושא כף עץ בוויקישיתוף
טריטוריאליזם

האם התכוונתם ל... בעלות על מקרקעין פיאודליזם טריטוריאליזם יהודי – גישה מקבילה לציונות ששאפה להשיג טריטוריה ליהודים, לאו דווקא בארץ ישראל תורת טריטוריאליזם באיטליה טריטוריה (בעלי חיים) טריטוריה
קנברזאורוס

קנברזאורוס (שם מדעי: Kunbarrasaurus) הוא סוג של דינוזאור בקבוצת הדינוזאורים המשוריינים. בסוג זה יש מין טקסונומי יחיד: Kunbarrasaurus ieversi. הוא חי ביבשת אוסטרליה באמצע הקרטיקון, בגיל האלביאן, כ-119-113 מיליון שנה לפני זמננו. פירוש השם "קנברה" הוא מגן בשפת מאי-קולן הילידית, ואילו "זאורוס" פירושו לטאה או זוחל ביוונית עתיקה. המאובן של קנברזאורוס התגלה לראשונה ב-1989 בריצ'מונד, קווינסלנד (אוסטרליה) וכלל שלד שהשתמר במצב טוב מאוד, כולל טביעת עור מאובנת. בהתחלה חשבו החוקרים שמדובר פשוט במין של מינמי, דינוזאור משוריין קטן אוסטרלי שכבר היה ידוע למדע. רק לאחר סיום חפירת השלד והכנתו למחקר, אז נחקר ביסודיות, הוחלט שמדובר בסוג טקסונומי חדש של דינוזאור, וב-2015 פרסמה לוסי ליהיי מאמר מדעי המתאר את הקנברזאורוס ומגדיר אותו בשמו. בעזרת סריקת CT הפיקו החוקרים דגם תלת-ממד ממוחשב של הגולגולת של קנברזאורוס ושל קופסת המוח שלו. הקנברזאורוס היה דינוזאור משוריין פרימיטיבי בגודל כבשה. הוא היה מכוסה במעטפת שריון עצם וקשקשים גרמים בתוספת דוקרנים קרניים שהגנו על גבו, אך מעטה שריון זה היה פחות מסיבי וצפוף מאלה של האנקילוזאורים המתקדמים יותר. הוא היה מצויד במקור בחזית פיו לתלישת צמחייה. מבנה האוזן הפנימית שלו הזכיר את זה מבנה האוזן של הטואטרה. מבנה האף שלו היה פשוט וקטן יותר מאלה של האנקילוזאוריים המתקדמים. הוא כלל פחות לולאות וצינורות בעצמות האף, וככל הנראה היה חלק מדרכו של הקנברזאורוס לקרר את עצמו. איור של הגולגולת הגולגולת מדיה וקבצים בנושא קנברזאורוס בוויקישיתוף Meet Kunbarrasaurus: Australia's newest dinosaur, חדשות ABC אוסטרליה, 8 בדצמבר 2015 Jonathan Pearlman, Sydney, ‏Australian scientists discover new dinosaur species - the Kunbarrasaurus, The Telegraph, 8 December 2015 Lucy G. Leahey, Ralph E. Molnar, Kenneth Carpenter, Lawrence M. Witmer and Steven W. Salisbury (2015). "Cranial osteology of the ankylosaurian dinosaur formerly known as Minmi sp. (Ornithischia: Thyreophora) from the Lower Cretaceous Allaru Mudstone of Richmond, Queensland, Australia". PeerJ. 3: e1475. doi:10.7717/peerj.1475.{{cite journal}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) ערך זה הוא קצרמר בנושא דינוזאורים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל מיין

דגל מדינת מיין הוא דגל כחול במרכזו מופיע סמל המדינה. סמל המדינה כולל שלט אצולה שעליו מצויר אייל קורא שרוע תחת עץ אורן. חקלאי וימאי, המייצגים את ענפי הכלכלה המסורתיים של המדינה, מחזיקים את המגן ומעליו נמצא כוכב הצפון. מתחת למגן רשום מוטו המדינה "Dirigo" - בלטינית: "אני מוביל". הואיל ואין לסמל המדינה צבעים רשמיים קובעים, ייתכנו הבדלים גם בין בגווני הדגלים. עם זאת, נקבע שהצבע הכחול המהווה רקע לסמל יהא אותו גוון שמופיע בדגל ארצות הברית. על פי התיאור הרשמי של הדגל, צריכה להיות סביבו מעטפת של משי צהוב, ועל מוט הדגל צריך להיות חבל עשוי משי לבן וכחול, אולם תוספות אלה נדירות ביותר. בדגל המקורי של המדינה היה במרכז הדגל עץ אורן ירוק, המסמל את ניו אינגלנד ומעליו כוכב הצפון, על רקע כחול. הדגל הנוכחי אושר על ידי בית המחוקקים של המדינה ב-23 בפברואר 1909. מיין היא אחת משתי מדינות בארצות הברית שיש להן דגל צי נפרד (השנייה היא מסצ'וסטס). דגל הצי מכיל את הסמל הנוכחי וכן סמל ישן יותר הכולל שדה לבן ובו עץ אורן ירוק, וכן עוגן שסביבו שם המדינה "מיין" (MAINE - באותיות גדולות) ומוטו המדינה. מדיה וקבצים בנושא דגל מיין בוויקישיתוף דגל מיין, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל מיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הנס להר

הנס (יוהנס) להר (בגרמנית: Hannes Löhr, ‏ 5 ביולי 1942 – 29 בפברואר 2016) היה כדורגלן ומאמן גרמני. להר העביר כמעט את כל הקריירה שלו בפ.צ. קלן בעמדת החלוץ, ונחשב לאחד מגדולי שחקניה בכל הזמנים. להר החל את קריירת הבוגרים שלו בספורטפרוינדה זארבריקן בשנת 1963, וכעבור שנה עבר לפ.צ. קלן, שם שיחק 14 עונות ברציפות, עד לפרישתו בשנת 1978. להר הבקיע 166 שערים ב-381 הופעותיו במועדון, וממוקם במקום העשירי בטבלת המבקיעים של כל הזמנים בליגת הבונדסליגה. בעונתו האחרונה כשחקן פעיל, זכה להר עם פ.צ. קלן באליפות הבונדסליגה היחידה שלו. ללהר 20 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע חמישה שערים. להר ייצג את גרמניה המערבית במונדיאל 1970 וביורו 1972, בו היה חלק מהזכייה של הנבחרת בתואר, לאחר ניצחון 3-0 על נבחרת ברית המועצות במשחק הגמר, בו לא שיחק. לאחר טורניר זה, להר לא שיחק יותר בנבחרת. להר עבד בפ.צ. קלן גם לאחר הפרישה, ואימן בה בין השנים 1983–1986. בשנת 1986 חתם כמאמן בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אותה אימן 16 שנים ברציפות, תחילה כגרמניה המערבית ולאחר מכן כגרמניה, עד לפרישתו בשנת 2002. עם נבחרת זו זכה להר במדליית ארד בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סיאול בשנת 1988. ב-29 בפברואר 2016 נפטר להר. עם פ.צ. קלן: אליפות הבונדסליגה: 1977/78 הגביע הגרמני (3): 1967/68, 1976/77, 1977/78 עם נבחרת גרמניה המערבית: אליפות אירופה בכדורגל: 1972 תארים אישיים: מלך השערים של הבונדסליגה: 1968 מלך השערים של הגביע הגרמני (4): 1968, 1970, 1972, 1973 תארים כמאמן: עם נבחרת גרמניה המערבית האולימפית: אולימפיאדת סיאול (1988): מדליית ארד מדיה וקבצים בנושא הנס להר בוויקישיתוף הנס להר, באתר Transfermarkt הנס להר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) הנס להר, באתר WorldFootball.net הנס להר, באתר National Football Teams הנס להר, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
ארצ'ר ג'ון פורטר מרטין

ארצ'ר ג'ון פורטר מרטין (באנגלית Archer John Porter Martin;‏ 1 במרץ 1910 – 28 ביולי 2002) היה כימאי בריטי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1952 (במשותף עם ריצ'רד לורנס מילינגטון סינג') על המצאת שיטת הכרומטוגרפיה למקוטעין. מרטין נולד בלונדון, אביו היה רופא. הוא למד בבית ספר בדפורד עד שנת 1929 ולאחר מכן למד באוניברסיטת קיימברידג' וסיים את לימודיו בשנת 1932. לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון החל לעבוד במעבדה לכימיה פיזיקלית, ולאחר שנה קיבל משרה במעבדות דאן. בשנת 1938 עבר לעבוד באגודה למחקר בצמר בלידס. בין השנים 1946 עד 1948 היה ראש חטיבת הביוכימיה של חברת " Boots Pure Drug" בנוטינגהאם, ובשנת 1948 הצטרף לצוות של מועצת המחקר הרפואי - בהתחלה במכון ליסטר, ולאחר מכן במכון הלאומי למחקר רפואי. בשנת 1952 התמנה לתפקיד ראש החטיבה לכימיה פיזיקלית במכון הלאומי למחקר רפואי, ושימש יועץ כימי בין השנים 1956 עד 1959. מרטין התמחה בביוכימיה ובטכניקות שהניחו את היסודות לשיטת הכרומטוגרפיה, שיטה המאפשרת הפרדה של חומרים המצויים בתערובת. את שיטת הכרומטוגרפיה למקוטעין פיתח במהלך עבודה על הפרדה של חומצת אמינו. על המצאת שיטה זו זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1952, יחד עם ריצ'רד לורנס מילינגטון סינג. היה נשוי עם שני בנים ושלוש בנות. בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר. מדיה וקבצים בנושא ארצ'ר ג'ון פורטר מרטין בוויקישיתוף ארצ'ר ג'ון פורטר מרטין, באתר פרס נובל (באנגלית) הספד שהתפרסם באתר הניו יורק טיימס (באנגלית) ארצ'ר ג'ון פורטר מרטין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)