laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנריקו צ'קטי

אנריקו צ'קטי (באיטלקית: Enrico Cecchetti;‏ 21 ביוני 1850, רומא – 13 בנובמבר 1928, מילאנו) היה רקדן ומורה לבלט איטלקי. המציא שיטת הוראה הקרויה על שמו. מבין תלמידיו: אנה פבלובה, ואצלב ניז'ינסקי וליאוניד מאסין. מקובל לייחס לקארלו בלאזיס השפעה על סגנונו של צ'קטי. צ'קטי הוא בנם של זוג רקדנים. הוא עבר לסנקט פטרבורג ורקד בבלטים של מריוס פטיפה, ובהם "הציפור הכחולה" ו"היפהפייה הנרדמת". בהמשך פנה להוראה ולימד את רקדני הבלט הקיסרי. בשנת 1884 העלה על הבמה את הבלט "קופליה" של מריוס פטיפה. כאשר סרגיי דיאגילב רצה לארגן מסע לבלט רוס הרקדנים סירבו לוותר על שיעורי הבלט של צ'קטי, ודיאגילב שכר אותו בתור מנהל בלט של הלהקה. בשנת 1923 פרש מבלט רוס, והוזמן על ידי ארטורו טוסקניני לעבוד בלה סקאלה. דמותו מופיעה בסרט "ניז'ינסקי" (1980). מדיה וקבצים בנושא אנריקו צ'קטי בוויקישיתוף אנריקו צ'קטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
Live After Death

Live After Death הוא אלבום הופעה מאת להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן. האלבום יצא לשווקים ב-14 באוקטובר 1985 והוקלט במהלך סיבוב ההופעות "World Slavery Tour". אלבום זה ביסס את מוניטין הופעות הלהקה כהופעות ענקיות ומשובחות. האלבום נחשב בעיני אנשים רבים לאחד מאלבומי ההופעה (של להקות מטאל) הטובים ביותר שהוקלטו אי-פעם. הפתיח להופעה שמופיע לפני השיר "Aces High" הוא חלק מהנאום המפורסם "We shall fight on the beaches" של ראש ממשלת בריטניה לשעבר, וינסטון צ'רצ'יל, בזמן מלחמת העולם השנייה בפני בית הנבחרים הבריטי ב-4 ביוני 1940. הפתיח: ... We shall go on to the end, we shall fight in France, we shall fight on the seas and oceans, we shall fight with growing confidence and growing strength in the air, we shall defend our Island, whatever the cost may be, we shall fight on the beaches, we shall fight on the landing grounds, we shall fight in the fields and in the streets, we shall fight in the hills; we shall never surrender ...". פתיח זה שימש את איירון מיידן גם בסיבובי הופעות מאוחרים יותר בהם נוגן השיר Aces High. 13 השירים הראשונים (12 שירים+פתיח) הוקלטו בהופעה שנערכה בלונג ביץ', קליפורניה, ארצות הברית ב-14-17 במרץ 1985. חמשת השירים האחרונים הוקלטו בלונדון, בריטניה במהלך אוקטובר 1984. בהוצאה מחודשת של שנת 1995 הוסיפו עוד שלושה שירים שהוקלטו גם הם באותה הופעה בלונדון. ברוס דיקינסון - שירה סטיב האריס - גיטרת בס אדריאן סמית' - גיטרה חשמלית דייב מארי - גיטרה חשמלית ניקו מק'בריין - תופים מידע על האלבום Live After Death באתר MusicBrainz מידע על האלבום Live After Death באתר AllMusic האלבום Live After Death באתר Discogs האלבום Live After Death באתר ספוטיפיי
תמרה קרסבינה

תמרה קרסבינה (ברוסית: Тамара Платоновна Карсавина; ‏10 במרץ 1885, סנקט פטרבורג - 26 במאי 1978, לונדון) הייתה פרימה בלרינה רוסיה בבלט הקיסרי ובבלט רוס, שם רקדה עם ואצלב ניז'ינסקי. נולדה לרקדן ומורה לבלט בשם פלאטון קרסבין (בין תלמידיו מיכאל פוקין), למדה בבית הספר של הבלט הקיסרי הצטרפה ללהקה של הבלט הקיסרי של תיאטרון מריאינסקי כפרימה בלרינה והופיעה בכל הרפרטואר של מריוס פטיפה. הצטרפה כפרימה בלרינה לבלט רוס של סרגיי דיאגילב, ורקדה בתפקידים ראשיים בבלטים של מיכאל פוקין: הסילפידות, קלאופטרה, פטרושקה, רוח הורד, ציפור האש (תפקיד שהוצע תחילה לאנה פבלובה), נרקיס, דפני וכלואה, ובבלטים ז'יזל, Les Orientales בבלט jeux של ניז'ינסקי, בבלט "הכובע משולש הפינות" של מאסין ובלטים נוספים. בין תלמידותיה נמנות מרגוט פונטיין ואליסיה מרקובה. הייתה שותפה בשחזור יצירות מופת של הבלט, סייעה בהקמת הבלט המלכותי, ויעצה לכוריאוגרף פרדריק אשטון. לאחר מהפכת אוקטובר התחתנה עם דיפלומט אנגלי ובשנת 1918 עזבה לבריטניה. מדיה וקבצים בנושא תמרה קרסבינה בוויקישיתוף תמרה קרסבינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תמרה קרסבינה: תצלום, ביוגרפיה וחיים אישיים של בלרינה רוסית ניו יורק טיימס, הספד לפרימה בלרינה תמרה קרסבינה תמרה קרסבינה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) תמרה קרסבינה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) תמרה קרסבינה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) תמרה קרסבינה, באתר MusicBrainz (באנגלית) בריטניקה, ביוגרפיה של תמרה קרסבינה ניו יורק טיימס, ביוגרפיה של תמרה קרסבינה
רוזמרי אקרמן

רוזמרי "רוזי" ויטשס-אקרמן (בגרמנית: Rosemarie "Rosie" Witschas-Ackermann; נולדה ב-4 באפריל 1952) היא אתלטית עבר ממזרח גרמניה, אלופה אולימפית (מונטריאול 1976), אלופת אירופה (רומא 1974) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה. הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שעברה גובה של 2.00 מטר בקפיצה לגובה. היא קפצה בסגנון גלילת הבטן. אקרמן נולדה בשם רוזמרי ויטשס (Witschas) בעיירה לוסה, שבצפון סקסוניה. באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה אקרמן במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר, המנצחת הייתה אולריקה מייפארת בת ה-16 ממערב גרמניה שהשוותה את השיא העולמי, 1.92 מטר. בתחרות שנערכה במזרח ברלין באולם ב-28 בינואר 1973 קבעה אקרמן בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 1.91 מטר. בתחרות אתלטיקה שנערכה בברלין ב-24 באוגוסט 1974 קבעה אקרמן שיא עולם חדש ראשון בקפיצה לגובה כשעברה גובה של 1.94 מטר והשוותה את השיא העולמי של יורדנקה בלגובה מבולגריה. שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה בספטמבר אותה שנה זכתה אקרמן במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 1.95 מטר. בסוף אותה שנה היא התחתנה עם מנפרד אקרמן, שחקן כדוריד. באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה אקרמן במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.93 מטר לפני שרה סימיוני מאיטליה (1.91 מטר) ובלגובה (1.91 מטר). בתחרות שנערכה הלסינקי, פינלנד ב-14 אוגוסט 1977 קבעה אקרמן בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 1.97 מטר. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במערב ברלין ב-26 אוגוסט היא קבעה בקפיצה לגובה שיא עולם חדש נוסף של 2.00 מטר ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שקפצה מעל 2 מטר. באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה 1978 זכתה אקרמן במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.99 מטר, אחרי סמיוני שהשוותה את שיאה העולמי, 2.01 מטר ולפני בריג'יט הולצפל ממערב גרמניה (1.95 מטר). באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיימה אקרמן במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר, המנצחת הייתה סימיוני שקבעה שיא אולימפי חדש של 1.97 מטר. בסך הכל קבעה אקרמן 10 שיאי עולם בקפיצה לגובה, 7 שיאי עולם באצטדיון ועוד 3 שיאי עולם באולם. התפתחות שיא העולם בקפיצה לגובה (ויקיפדיה האנגלית) מדיה וקבצים בנושא רוזמרי אקרמן בוויקישיתוף רוזמרי אקרמן, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי רוזמרי אקרמן, באתר olympedia.org רוזמרי אקרמן, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית רוזמרי אקרמן, באתר Track and Field (נשים)
אלסטום סיטאדיס

אלסטום סיטאדיס (Alstom Citadis) היא רכבת קלה או חשמלית בעלת רצפה נמוכה, המיוצרת על ידי חברת אלסטום במפעליה בערים לה רושל שבצרפת וברצלונה שבספרד. כיום נמצאות כ-1,140 יחידות מרכבת זו בשימוש ב-28 ערים, בהן בורדו, ליון, מונפליה, אורלאן ופריז בצרפת ובברצלונה, בדבלין, בגדנסק, בקטוביצה, באדלייד, במלבורן, בירושלים, וברוטרדם מחוץ לה. משפחת דגמי סיטאדיס כוללת רכבות עם רצפה נמוכה חלקית ורכבות עם רצפה נמוכה לכל אורכן, בגרסאות של שלוש, חמש ושבע יחידות ברכבת. סדרת דגמי סיטאדיס: שני דגמים מאפשרים הפעלה בשיטת "tram-train", בה רכבת קלה יכולה לנוע גם על גבי התשתית הייעודית לה וגם על רשת מסילות ברזל של רכבת רגילה ("כבדה"); שיטה זו נמצאת בשימוש בעיר קאסל בגרמניה ובעיר האג בהולנד. Regio-Citadis - מס' יחידות - 3, נמוך רצפה ל-70% (קאסל, רידרקרק (מקושר למערכי הרכבת הקלה של זוטרמיר ושל האג), זלצגיטר). לרכבת יחידת כח עם מקור דואלי (דיזל\600 VDC, 600 VDC\1.5 kV 16 Hz או 600 VDC\ביואנרגיה\דיזל). Citadis-Dualis - פיתוח המשך ל-"Regio-Citadis"‏."Citadis-Dualis" מתוכננת לנוע במהירות של 100 קמ"ש (בהשוואה לדגמים רגילים המגיעים רק ל-70 קמ"ש), טווח העצירה שלה בין 0.5 ל-5 ק"מ. 31 רכבות הוזמנו (ו-169 באופציה) על ידי חברת הרכבות הצרפתית (SNCF) במחיר של 4.94 מיליון דולר ליחידה. בדומה למרבית הרכבות הקלות, מוזנים דגמי סיטאדיס בדרך כלל מרשת חשמלית עילית, אולם הרכבות בבורדו (ובעתיד גם באנז'ו, בריימס ובדובאי) משתמשות בקו מתח קרקעי (Aps). קו המתח בנוי כמסילה שלישית שמעבירה זרם חשמלי רק כאשר היא עטופה בגוף הרכבת, דבר המונע חשש להתחשמלות אנשים או בעלי חיים. מדיה וקבצים בנושא אלסטום סיטאדיס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלסטום סיטאדיס
יושירו נאקאמטסו

יושירו נאקאמטסו (נולד ב-26 ביוני 1928), הידוע כד"ר נקמטס, הוא ממציא יפני, הנחשב לממציא עם מספר ההמצאות הגדול ביותר, עם מעל ל-4,000 פטנטים. רפרטואר ההמצאות של נאקאמטסו אינו ברור דיו משום שהסכמי מכירות הפטנטים שלו עם תאגידים רבים מעורפלים. בין הפטנטים שנטען שהמציא נאקאמטסו נמצאים כונן התקליטונים, ה-DVD, הקריוקי ומונה המונית. ישנן כמה המצאות חשובות שניתן לייחס לו בביטחון סביר. בלי קשר לעבודתו כממציא, נאקאמטסו זכה בפרס איג נובל לתזונה בשנת 2005, מכיוון שתיעד וניתח כל ארוחה שאכל ב-34 שנים שקדמו לקבלת הפרס. מדיה וקבצים בנושא יושירו נאקאמטסו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יושירו נאקאמטסו יושירו נאקאמטסו, ברשת החברתית פייסבוק יושירו נאקאמטסו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) כתבה על נאקאמטסו בניו יורק טיימס ערך זה הוא קצרמר בנושא יפנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עדנה פואה

עדנה פואה (באנגלית: Edna B. Foa; נולדה ב-1937) היא פסיכולוגית וחוקרת ישראלית-אמריקאית, פרופסור לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת פנסילבניה. פיתחה את שיטת "חשיפה ממושכת" לטיפול בסובלים מפוסט טראומה וחרדה, המבוססת על טיפול התנהגותי וקוגניטיבי. עדנה פואה נולדה בשכונת הדר הכרמל בחיפה, לאברהם בן-יעקב, שניהל את מחלקת הביטוח של חברת "סולל בונה", ולרבקה, עקרת בית. אחיה המבוגר ממנה ב-7 שנים, אורי, נהרג במלחמת העצמאות, במבצע מוות לפולש. עברה עם משפחתה לשכונת נווה שאנן. למדה בבית הספר הריאלי, ועם סיום הלימודים החלה ללמוד הוראה בסמינר אורנים. עם סיום לימודיה החלה לעבוד כמורה במוסד לעבריינים ברמת השרון. בשנת 1962 קיבלה תואר ראשון בפסיכולוגיה וספרות מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1970 קיבלה תואר שני בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת אילינוי, לשם עברה עם בעלה, שהיה מרצה אורח באוניברסיטה. באותה שנה קיבלה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת מיזורי. לאחר לימודיה עברה לאוניברסיטת טמפל בפילדלפיה. מחקרה, העוסק בגורמים להפרעות חרדה ובטיפול בהן, זכה להשפעה רבה. היא מומחית להפרעת דחק פוסט-טראומטית, להפרעה טורדנית-כפייתית ולחרדה חברתית. תוכניתה לטיפול בנפגעות אונס נחשבת לאחת היעילות ביותר. פרסמה ספרים אחדים וכ-200 מאמרים, והייתה ראש קבוצת העבודה להפרעת דחק פוסט-טראומטית של DSM-IV. שיטת הטיפול שלה זוכה להצלחה רבה בארצות הברית ובישראל, והיא מחלקת את זמנה בין שתי המדינות. נמנית גם עם סגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. פואה זכתה באותות כבוד מדעיים אחדים, בין השאר: ד"ר לשם כבוד בפילוסופיה מאוניברסיטת בזל. חברות כבוד לחיים באגודה הבינלאומית לטיפולי לחץ טראומתיים, ועוד. והיא נכללת ברשימת מאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם לשנת 2010 של המגזין "טיים". במהלך לימודיה לתואר ראשון הכירה את פרופ' אריאל פואה ונישאה לו. לזוג נולדו שלוש בנות. בסוף שנות ה-80 נישאה לצ'ארלס קאהן, פרופסור לפילוסופיה יוונית. מדיה וקבצים בנושא עדנה פואה בוויקישיתוף Edna B. Foa, באתר של אוניברסיטת פנסילבניה רויטל חובל, מומחית: "לא ייתכן שהתעללות מינית אחרי גיל 3 תישכח", באתר הארץ, 23 באוקטובר 2014 קובי בן-שמחון, פרופ' עדנה פואה מטפלת בסובלים מפוסט-טראומה. בעולם כבר מוחאים כפיים, באתר הארץ, 29 ביולי 2010 יצחק בן-חורין, מומחית ישראלית להלם קרב ב-100 המשפיעים, באתר ynet, 2 במאי 2010 עדנה פואה, ‏תופעות פסיכופתולוגיות כתוצאה מחוויות טראומתיות וטיפול בקרבנות טראומה, הרצאה בסדרת ההרצאות "בכור המהפכה", 2 ביוני 2011 עדי וייטסון, שיחה עם פרופסור עדנה פואה, 29 באוגוסט 2018, באתר "מדברים על טיפול" עדנה ב. פואה, דף שער בספרייה הלאומית פרופ' עדנה פואה, באתר של האוניברסיטה העברית בירושלים Jeffrey Kluger, Edna Foa - The 2010 TIME 100, TIME, 29.4.2010
יקיר הגליל

אות יקיר הגליל הוא עיטור הוקרה המוענק מדי שנה החל משנת 2007 על ידי וועידת הגליל השנתית. האות מוענק בדרך-כלל במעמד נשיא המדינה והשר לפיתוח הנגב והגליל. הוועדה הבוחרת את מקבלי האות מורכבת מנציגי הרשות לפיתוח הגליל, הסוכנות היהודית, ראשי הרשויות ונציגי ציבור. בין זוכי הפרס: התעשיין סטף ורטהיימר. פרופ' שאול שאשא, מנהל בית החולים לגליל המערבי - נהריה. הרב יצחק דוד גרוסמן. ארגון הג'וינט. אות בשם זהה מוענק מדי שנה על ידי המועצה האזורית הגליל העליון. בין זוכיו של אות זה: איש ידיעת הארץ מיכה לבנה. הסופר חנן שדמי. הצייר ופסל טולי באומן. הצלם פטר מירום. המחנכת רחל רבין יעקב, אחותו של יצחק רבין. יקיר ירושלים יקיר העיר תל אביב-יפו יקיר חיפה דליה הרפז, אות יקיר הגליל 2007 לתעשיין סטף ורטהיימר, באתר אפוק טיימס ישראל, 10 בספטמבר 2007 אילה בסקיר, אות יקיר הגליל יוענק לפרופ' שאול שאשא, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בנובמבר 2007 אות יקיר הגליל 2008 - הר יצחק דוד גרוסמן, באתר הרשות לפיתוח הגליל אות יקיר הגליל 2009 - לג’וינט ישראל, באתר הרשות לפיתוח הגליל אורי דרומי, אחרי מות | הוי גליל, גליל, באתר הארץ, 30 ביולי 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמן דה רונד

שמין דה רונד (בצרפתית: Chemin de ronde; בעברית "דרך מעוגלת", או "דרך לשם סיבוב", ההיגוי הצרפתי:"שְמֶן דֶה רוֹנְד") הוא מעבר או טיילת לאורך ובחלקן הפנימי של חומות של ביצור, ונועד לאפשר למגיני המצודה ללכת לאורך החומות או לשנות עמדות אש מבלי להיחשף לאויב. מבצר ביצורים טירה David Nicolle. Crusader Castles in the Holy Land 1097-1192 (Fortress 21). ‏Osprey Publishing. 2004 David Nicolle. Crusader Castles in the Holy Land 1192-1302 (Fortress 32). Osprey Publishing. 2005 Adrian J. Boas. Archaeology of the Military Orders. Routledge. 2006 מדיה וקבצים בנושא שמן דה רונד בוויקישיתוף
כוראל

כוראל (מגרמנית: Choral) הוא שיר תפילה של הכנסייה הלותראנית, אשר מושר על ידי כלל הקהל בכנסייה. לכוראלים יש מנגינות פשוטות וקלות לשירה. הם לרוב בעלי מילים מתחרזות וכתובים במבנה סטרופי (אותה מנגינה לכל הבתים). חלק מהכוראלים נכתבו על ידי מרטין לותר בעצמו (שקרא להם בפשטות "שירים"). כוראלים רבים מבוססים על מזמורים גרגוריאניים (כמו הכוראל Nun kommt der Heiden Heiland שביסס לותר על תפילה מן המאה ה-12, או O Welt, ich muß dich lassen המבוסס על שיר פופולרי של היינריך איזאק Innsbruck, ich muß dich lassen). למרות שכוראלים בדרך כלל מושרים בתור קו מלודי יחיד (מונופוניה), מספר מלחינים עיבדו והירמנו את הכוראלים, תוך כתיבת קולות נוספים. יוהאן סבסטיאן באך ידוע בעיבודיו של כוראלים למקהלה של סופרן, אלט, טנור ובאס. עיבודים אלה מוכרים וידועים כל־כך עד ששמו של באך הפך מקושר למושג כוראל. הכוראל המעובד לקולות או לכלים ביצירות מאוחרות יותר, מתאפיין בתנועה יחסית דומה במקצב בכל הקולות. לתופעה זו קוראים "הומוריטמוס" כאשר המשפטים יחסית קצרים בדרך כלל ובין המשפטים יש פרמטות ורווחים. האיסורים הקונטרפונקטיים על כתיבת מרווחים מקבילים וטיפול בדיסוננס תקפים וחמורים במיוחד בכוראל, שם כל תנועה אסורה תהיה מורגשת, בגלל האיטיות וההרכב הקטן. הקול הראשי בכוראלים הראשונים היה דווקא הטנור אך עם הזמן נדד תפקיד זה לסופרן כששאר הקולות משלימים מתחתיו את ההרמוניה. בתפילות בכנסייה נהוג לנגן את הכוראל בעיבודו ההרמוני בעוגב, בעוד הקהל שר את המנגינה העיקרית - הלותרנית, של הסופרן. קולות (מוזיקה) קונטרפונקט כוראלים מאת יוהאן סבסטיאן באך כוראל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כוראלים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוויפינג

סוויפינג (sweeping או sweep-picking) היא טכניקה לפריטה על כלי מיתר באמצעות מפרט. הפריטה נעשית על מספר מיתרים סמוכים ברצף, בתנועה אחידה של פרק כף היד כלפי מעלה או מטה. במהלך הפריטה היד השנייה לוחצת על שריג בכל מיתר בתורו ולא על כולם ביחד, כדי ליצור רצף תווים שאינם מנוגנים סימולטנית. פראזה המורכבת משימוש יחיד בטכניקה הזו מכונה לעיתים סוויפ (sweep). השימוש בטכניקה זו הפך לנפוץ בקרב נגני הסווינג, הבופ והרוקבילי בשנות השישים, אך מאז פריצת המטאל בשנות השמונים, הפך הסוויפינג למזוהה בעיקר עם מוזיקת המטאל לסוגיה. השימוש הנפוץ ביותר בסוויפינג הוא בנגינת ארפג'ים, שכן בניגוד לפריטה חסכונית ופריטה מתחלפת, טכניקת הסוויפינג מיועדת לפראזות בהן מנגנים רק תו אחד בכל מיתר, ועל כן היא מקלה על קפיצות טונאליות תכופות של תרצה ויותר. בנגינה של רצף של ארפג'ים או של אותו ארפג' בעלייה ובירידה, בדרך כלל משתמשים בלגטו כדי לחבר בין הסוויפים השונים, אם כי לעיתים עדיף להשתמש בפריטה מתחלפת. חיבור רצף של סוויפים באמצעות טאפ ידוע כסוויפ-טאפינג (sweep tapping) ולעיתים מונסטר-סוויפינג (monster sweeping). שימוש בסוויפינג מופיע כמעט תמיד בשילוב עם טכניקות פריטה נוספות, והוא נחשב בעיני רבים כאחת הטכניקות המתקדמות ביותר בפריטה עם מפרט.
ז'אן-פייר בכרי

ז'אן-פייר בכרי (בצרפתית: Jean-Pierre Bacri;‏ 24 במאי 1951 – 18 בינואר 2021) היה שחקן ותסריטאי קולנוע יהודי-צרפתי. זכה חמש פעמים בפרס סזאר, וכן בפרס פסטיבל קאן ביחד עם אשתו אנייס ז'אווי. בכרי נולד למשפחה יהודית בעיר באו איסמאעיל שבאלג'יריה. הוא החל דרכו כשחקן קולנוע והתפרסם לראשונה בסרט הצרפתי מועמד פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר "בינינו". התפקיד הראשון, בו זכה להערכה, היה בסרטו של לוק בסון "רכבת תחתית", שהעניק לבכרי מועמדות לפרס הסזאר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. ב-1993 זכה בכרי בפרס הסזאר ביחד עם אשתו אנייס ז'אווי על כתיבת התסריט המשותפת בקומדיה "לעשן/לא לעשן". הפקות מוצלחות נוספות, בהן היו שותפים בכרי וז'אווי לקראת סוף שנות ה-90, הן בכתיבה והן במשחק - היו "דמיון משפחתי" ו"חיים הם שיר" (עליו אף הועמד הזוג לפרס האקדמיה האירופאית), שהוסיפו להם עוד שני פרסי סזאר על כתיבת התסריט לסרטים. בסרט "חיים הם שיר" קיבל בכרי גם פרס סזאר על היותו שחקן המשנה הטוב ביותר. ב-2000 הוכיח בכרי שהוא לא רק שחקן בתפקידי משנה, כאשר קיבל מועמדות לפרס הסזאר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר כשכיכב בסרט "Kennedy et moi". באותה שנה יצרו בכרי ואשתו אנייס ז'אווי את קומדיית המנהגים המתוחכמת "על אהבה וטעמים אחרים"; הסרט, בבימויה של ז'אווי, זיכה את הזוג ב"פרס האקדמיה האירופאית" ובפרס סזאר זוגי רביעי בקטגוריית התסריט הטוב ביותר. כן היה הסרט מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר; בכרי עצמו אף גילם בסרט את קסטלה, תעשיין אמיד מעיירה קטנה נשוי למעצבת פנים עם טעם דומיננטי, המכריחה אותו לפקוד אירועי תרבות שונים ומשונים. על תפקידו זה זכה בכרי במועמדות שנייה ברציפות לפרס סזאר לשחקן הראשי הטוב ביותר. מועמדותו השלישית לפרס סזאר בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר הייתה ב-2004 על הופעתו בסרט "רגשות". הצלחתם של בני הזוג בכרי וז'אווי הגיעה לשיא ב-2004 עם זכייתם בפרס ראשון בפסטיבל קאן על התסריט לסרט "תסתכלו עליי", כשהם גם הופיעו בסרט בתפקידים הראשיים. בכרי נפטר ב-18 בינואר 2021. בינינו (1983) רכבת תחתית (1985) דמיון משפחתי (1996) חיים הם שיר (1997) על אהבה וטעמים אחרים (2000) עוזרת בית (2002) רגשות (2004) תסתכלו עליי (2004) בואו נדבר על גשם (2008) סה לה וי (2017) מקום ציבורי (2018) מדיה וקבצים בנושא ז'אן-פייר בכרי בוויקישיתוף ז'אן-פייר בכרי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'אן-פייר בכרי, באתר AllMovie (באנגלית) ז'אן-פייר בכרי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ז'אן-פייר בכרי, באתר Metacritic (באנגלית) ז'אן-פייר בכרי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ז'אן-פייר בכרי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'אן-פייר בכרי, באתר Discogs (באנגלית)
סמפון

סִמְפּוֹן (ברבים: סמפּונות, מיוונית σίφων 'צינור'; בלעז: Bronchus, ברבים Bronchi) הוא אחד משני צינורות דרכם עובר האוויר בין קנה הנשימה והריאות. קצהו העליון של קנה הנשימה נפתח אל הגרון. הקצה התחתון של הקנה מתפצל לשני סמפונות, האחד נכנס לריאה השמאלית והשני - לימנית. הסמפונות הראשיים הם העבים ביותר ומתפצלים שוב ושוב בתוך הריאות, ונעשים קטנים יותר ויותר, עד שהם נעשים דקים כשערה. הסמפונונות הקטנים ביותר נקראים הסמפונונות הסופיות או הסמפונונות הנושמות. בדפנות הסמפונות ניתן למצוא סחוס ושרירים, והם מצופים מבפנים בשכבת רירית נשימתית. הרירית הנשימתית מצטיינת בבליטות מיקרוסקופיות הנקראות ריסים. בליטות אלה נעות ועוזרות לסלק מהסמפונות גופים זרים שחדרו אליהם. רירית כזו מצפה את כל דרכי הנשימה, מהאף ועד קצה הסמפונות. הסחוס המצוי בדפנות הסמפונות נמצא בצורת פיסות של טבעות קטנות. שלא כמו בקנה, אין בסמפונות טבעות של סחוס אלא רק פיסות. סחוס זה מעניק לדפנות הסמפונות קשיחות מסוימת המאפשרת להם להישאר פתוחים. ברירית הסמפונות עלולה להתפתח דלקת. דלקת סימפונות כרונית (ברונכיטיס) מתאפיינת בשיעול רב. מחלה ידועה של הסמפונות היא אסתמה (בעברית: קצרת או גנחת הסמפונות). מדיה וקבצים בנושא סמפון בוויקישיתוף Greek Word Study Tool, www.perseus.tufts.edu
איגנץ לכנר

איגנץ לָכנר (בגרמנית: Ignaz Lachner;‏ 17 בספטמבר 1807 – 25 בפברואר 1895) היה מלחין ומנצח גרמני. איגנץ לגנר נולד למשפחה מוזיקלית בריין אם לך. הוא היה השני בשלושת האחים המפורסמים לבית לכנר. אחיו פרנץ ווינצנץ היו גם הם מלחינים. האח הבכור פרנץ היה הנודע בשלושה, מאחר שהפיק תועלת רבה מידידות הנעורים שלו עם פרנץ שוברט, ודאי הרבה יותר מאיגנץ, שגם הוא הכיר את שוברט. איגנץ (כמו שני אחיו) למד עוגב, פסנתר וכינור. בכינור נחשב לילד פלא במידת מה, אך אביו עמד על כך שיהיה למורה. אחרי מות אביו, למד נגינה אצל ברנרד מוליק, כנר וירטואוז, ואחר הצטרף אל אחיו פרנץ בווינה, שם התרועע גם הוא עם שוברט והושפע מן המוזיקה שלו, כמו גם מזו של היידן, מוצרט ובטהובן. ב-1826 התמנה לנגן העוגב בכנסייה הרפורמיסטית של וינה ואחר היה לחבר בתזמורת האופרה המלכותית. ב-1831 התמנה למנהל מוזיקלי בשטוטגרט וכעבור זמן קצר במינכן. משנת 1835 כיהן לכנר כממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר) בהמבורג וב-1861 עבר למשרה מקבילה בתיאטרון העירוני בפרנקפורט, משם פרש ב-1875. איגנץ לכנר מת בהנובר. אף כי לכנר נודע בעיקר כמנצח, כמות המוזיקה שחיבר, כמעט בכל הסוגות, הייתה ניכרת. בין יצירותיו המוכרות והמצליחות ביותר היו "תמונות מן האלפים", Das letzte Fensterln, אף כי מבקרי מוזיקה, כגון וילהלם אלטמן, רואים כיום במוזיקה הקאמרית שלו את מיטב יצירתו. מן היצירות הקאמריות, שש השלישיות שלו להרכב יוצא דופן של כינור, ויולה ופסנתר הן מן הטובות ביותר שנכתבו אי פעם להרכב זה, ושבע רביעיות המיתרים שלו זכו בשעתן לפופולריות בלתי מבוטלת, הודות למלודיות שובות הלב וההרמוניות רבות הרושם שבהן. כמה מן הרביעיות וכל שלישיות הפסנתר הוקלטו. רביעיית מיתרים מס' 1 בפה מז'ור, אופוס 43 רביעיית מיתרים מס' 2 בסול מז'ור, אופוס 51 רביעיית מיתרים מס' 3 בדו מז'ור, אופוס 54 רביעיית מיתרים מס' 4 בלה מז'ור, אופוס 74 רביעיית מיתרים מס' 5 בסול מז'ור, אופוס 104 רביעיית מיתרים מס' 6 בלה מינור, אופוס 105 רביעיית מיתרים מס' 7 בסי במול מז'ור, אופוס פוסטהומוס (לאחר המוות) רביעיית מיתרים לשלושה כינורות וויולה בדו מז'ור, אופוס 106 רביעיית מיתרים לארבעה כינורות בסול מז'ור, אופוס 107 שלישייה מס' 1 לכינור, ויולה ופסנתר בסי במול מז'ור, אופוס 27 שלישייה מס' 2 לכינור, ויולה ופסנתר בסול מז'ור, אופוס 45 שלישייה מס' 3 לכינור, ויולה ופסנתר ברה מז'ור, אופוס 58 שלישייה מס' 4 לכינור, ויולה ופסנתר ברה מינור, אופוס 89 שלישייה מס' 5 לכינור, ויולה ופסנתר במי במול מז'ור, אופוס 102 שלישייה מס' 6 לכינור, ויולה ופסנתר בדו מז'ור, אופוס 103 סונאטה לכינור ופסנתר ברה מז'ור, אופוס 73 מדיה וקבצים בנושא איגנץ לכנר בוויקישיתוף איגנץ לכנר, קטעים מרביעיות המיתרים ושלישיות הפסנתר שלו איגנץ לכנר, באתר ספוטיפיי איגנץ לכנר, באתר MusicBrainz (באנגלית)
וינצנץ לכנר

וינצנץ לָכנר (בגרמנית: Vinzenz Lachner;‏ 18 ביולי 1811 – 22 בינואר 1893) היה מלחין ומנצח גרמני. וינצנץ היה אחיהם הצעיר של פרנץ ואיגנץ לכנר, שניהם מלחינים ומנצחים. פרנץ, האח הבכור, נודע גם בקשר הידידות ההדוק שלו עם פרנץ שוברט. הלחנה למד וינצנץ בעיקר בכוחות עצמו. את ראשית הכשרתו המוזיקלית קיבל אצל אביו, אנטון, נגן העוגב העירוני, ואחרי מות אביו למד באאוגסבורג, שם התפרנס בצמצום מהוראת מוזיקה עד שאחיו פרנץ הסדיר לו משרה כמנצח ומוזיקאי הבית בחצר הרוזן מיצ'יילסקי מקושביץ בדוכסות הגדולה של פוזנן. בשנת 1831 עבר לווינה להמשיך בלימודי המוזיקה והתמנה לעוזר מנצח באופרת החצר ולנגן עוגב בכנסייה פרוטסטנטית (אם כי הוא עצמו היה קתולי). ב-1836 היה למנצח החצר במנהיים כמחליפו של פרנץ. ההערכה שזכה לה במנהיים הייתה גבוהה כל כך, שמעסיקיו האריכו את החוזה שלו כל אימת שקיבל הצעות ממרכזי מוזיקה אחרים. בסך הכל נשאר שם 37 שנים, שבמהלכן נהנתה מנהיים ממוניטין של ביצוע הרפרטואר הגדול ביותר של אופרות בכל ערי גרמניה. עם זאת, לכנר הרבה במסעות וניצח במקומות רבים ועד לונדון הגיע, לנצח על עונה באופרה הגרמנית בשנת 1842. לכנר העניק תמיכה ועידוד למספר רב של מוזיקאים צעירים ממנו, הידועים בהם מקס ברוך, הרמן לוי וקרל וולפסון. עם זאת, מתוך שמרנות אינסטינקטיבית, יצא בגלוי נגד תרבות הסגידה לריכרד וגנר, אך התגבשותה של אגודת וגנר במנהיים בראשית שנות ה-70' בישרה מבחינתו את תחילת סופה של הקריירה. וגנר עצמו בא לנצח במנהיים, ואחרי שדאג כבר לסילוקו של פרנץ לכנר ממינכן, יצא למערכה להוצאתו לגמלאות של וינצנץ לכנר (שניצח, למרבה זעמו של וגנר, על גרסה מקוצצת של ההולנדי המעופף), מטרה שהושגה בשנת 1873. לכנר השתקע לאחר זאת בקרלסרוהה, שם המשיך ללמד. ככל האחים לכנר, היה מיודד עם יוהנס ברהמס. לכנר מת לאחר שורה של אירועים מוחיים בגיל 81. מכלול יצירתו של לכנר כוללת סימפוניות, אוברטורות, מארשים חגיגיים, יצירות לתזמורת כלי נשיפה מעץ; מיסה ברה מינור, מזמור תהילים ק' ועוד יצירות למקהלה; מוזיקה נלווית ל"טורנדוט" של שילר; פואמה סימפונית בשם "Lagerleben"; רביעיית פסנתר, שלישיית מיתרים, שתי רביעיות מיתרים, "42 וריאציות על סולם דו מז'ור" לפסנתר או רביעיית מיתרים; מחולות גרמניים לצ'לו ופסנתר; קובץ לנדלרים לפסנתר בארבע ידיים (מוקדש לברהמס); ומספר רב של שירים, בהם המחזור Scherz im Ernst und Ernst im Scherz ("צחוק ברצינות ורצינות בצחוק"), שנהנה מפופולריות בתקופת חייו. מעטות מיצירותיו זכו לביצועים מחודשים או הודפסו מחדש, אף כי הקלטה של רביעיות המיתרים שיצאה בשנת 2005 מגלה מיומנות מסוימת בסוגה זו. מדיה וקבצים בנושא וינצנץ לכנר בוויקישיתוף וינצנץ לכנר, באתר MusicBrainz (באנגלית) וינצנץ לכנר, באתר Discogs (באנגלית) הורסט לויכטמן, "וינצנץ לכנר", גרוב אונליין
ויקטור בטארסה

ויקטור בטארסה (בערבית: فيكتور بطارسة; נולד ב-1935) היה ראש עיריית בית לחם משנת 2005 ועד 2012. במקצועו רופא מנתח מומחה לאף-אוזן-גרון. בטארסה נולד בבית לחם למשפחה נוצרית קתולית וגדל והתבגר בירושלים. בשנת 1948 הוא עבר למצרים, למד שם רפואה ואחר כך התגייס לחיל הרפואה של צבא ירדן. הוא שימש כמנהל מחלקה בבית חולים ששכן בהוספיס האוסטרי שבעיר העתיקה בירושלים. לאחר 1967 עבד תקופה קצרה במערכת הבריאות הישראלית, אבל עזב בשל פעילותו הפוליטית. אחר כך היגר לארצות הברית וכיום הוא מחזיק באזרחות אמריקנית. הוא נבחר בשנת 2005 לתפקיד ראש עיריית בית לחם ושימש בתפקידו זה עד נובמבר 2012 עת הוחלף על ידי ורה באבון אלי אושרוב, הבשורה על פי ראש עיריית בית לחם: ברקת עוד יקנא בנו, באתר nrg‏, 19 ביולי 2010 Newspapers Review: Youth Protests Dominate Daily’s Front Page, וואפא - סוכנות חדשות פלסטינית, 14 בנובמבר 2012