אמנות בודהיסטית

אמנות בודהיסטית אמנות בודהיסטית היא אמנות חזותית המיוצרת בהקשר של בודהיזם. היא כוללת ייצוגים של גאוטמה הבודהה (אנ') והבודהיסטוות, דמויות בודהיסטיות בולטות, הן היסטוריות והן מיתיות, סצנות סיפוריות מחייהן, מנדלות, וחפצים פיזיים הקשורים לתרגול בודהיסטי, כגון ואג'רות (אנ'), פעמונים, סטופות ואדריכלות מקדשים בודהיסטיים (אנ'). מקור האמנות בצפון תת-היבשת ההודית, בהודו המודרנית, בפקיסטן ובאפגניסטן, כאשר השרידים המוקדמים ביותר מתוארכים למאות ספורות לאחר חייו ההיסטוריים של סידהרתה גאוטמה מהמאה מה-6 עד המאה ה-5 לפני הספירה. כשהבודהיזם התפשט והתפתח בכל מדינה מארחת חדשה, האמנות הבודהיסטית הלכה בעקבותיו. היא התפתחה צפונה דרך מרכז אסיה ואל מזרח אסיה כדי ליצור את הענף הצפוני של האמנות הבודהיסטית, וממזרח עד דרום-מזרח אסיה כדי ליצור את הענף הדרומי של האמנות הבודהיסטית. בהודו, האמנות הבודהיסטית שגשגה והתפתחה יחד עם אמנות הינדואיסטית וג'יינית, עם מתחמי מקדשי מערות שנבנו ביחד, כל אחד כנראה משפיע על השני. בתחילה הושם הדגש על פסלים של אדיקות דתית של הבודהה ההיסטורי, כמו גם סצנות מפורטות בתבליטים של חייו לאחר שזכה בהארה וחייו הקודמים, אך כשהפנתאון הבודהיסטי התפתח וכלל דמויות של בודהיסטוות ודמויות אחרות הן הפכו לנושאים נפוצים בפני עצמם באמנות הבודהיסטית הצפונית, ולא רק למלווים של הבודהה, ובסוף האלף הראשון שלטו באמנות. במהלך המאה ה-2 עד ה-1 לפני הספירה, הפסלים נעשו מפורשים יותר, וייצגו פרקים בחייו ובתורתו של הבודהה. אלה לבשו צורה של לוחות מקודשים או אפריזים, בדרך כלל ביחס לקישוט של סטופות. אף על פי שלהודו הייתה מסורת פיסול ארוכה ושליטה באיקונוגרפיה עשירה, הבודהה מעולם לא היה מיוצג בצורה אנושית, אלא רק באמצעות סמלים בודהיסטיים (אנ'). ייתכן שהתקופה הזו הייתה אניקוניסטית (אנ'). אמנים נרתעו מלהציג את הבודהה בצורה אנתרופומורפית, ופיתחו סמלים אניקוניסטיים מתוחכמים כדי להימנע מכך (אפילו בסצנות סיפוריות שבהן יופיעו דמויות אנושיות אחרות). נטייה זו נשארה תקופה ארוכה עד המאה ה-2 לספירה בחלקים הדרומיים של הודו, באמנות אסכולת אמראווטי (אנ'). נטען שייתכן כי ייצוגים אנתרופומורפיים מוקדמים יותר של בודהה היו עשויים מעץ ואולי נרקבו מאז. עם זאת, לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות לכך. היצירות המוקדמות ביותר של אמנות בודהיסטית בהודו מתוארכות למאה ה-1 לפני הספירה. מקדש מהאבודהי בעיר בודגאיה (אנ') הפך למודל למבנים דומים בבורמה ובאינדונזיה. אומרים שציורי הקירות בסיגירייה עתיקים אפילו יותר מציורי מערות אג'אנטה. מקורות היסטוריים סיניים וציורי קיר בעיר דונחואנג (אנ') באגן טארים מתארים במדויק את מסעותיו של החוקר והשגריר ג'אנג צ'יאן למרכז אסיה עד באקטריה בסביבות 130 לפנה"ס, ואותם ציורי קיר מתארים את הקיסר וו מהאן, קיסר סין (156–87 לפנה"ס) סוגד לפסלים בודהיסטים, ומפרש אותם כ"אנשי זהב שהובאו בשנת 120 לפנה"ס על ידי גנרל האן גדול במסעותיו נגד הנוודים". אף על פי שאין אזכור אחר של וו מהאן שסוגד לבודהה בספרות ההיסטורית הסינית, ציורי הקיר מרמזים על כך שפסלים של הבודהה היו קיימים כבר במהלך המאה ה-2 לפנה"ס, וקושרים אותם ישירות לתקופת הממלכה ההודית-יוונית (אנ') בצפון-מערב תת-היבשת ההודית. ייצוגים אנתרופומורפיים של הבודהה החלו להופיע מהמאה ה-1 לספירה בצפון הודו, עם ארון המתים מבימראן (אנ'). שלושת מרכזי היצירה העיקריים זוהו כגנדהארה במחוז הגבול הצפון-מערבי של היום, בפקיסטן, אמרוואטי (אנ') ובאזור מאתורה (אנ'), במרכז-צפון הודו. התרבות ההלניסטית חדרה לגנדהארה במהלך כיבושיו של אלכסנדר הגדול בשנת 332 לפנה"ס. צ'נדרגופטה מאוריה (שלט 321–298 לפני הספירה), מייסד האימפריה המאורית, כבש את שטחי האחשדרפנים המקדונים במהלך מלחמת הסלאוקים-מאוריה (אנ') של 305–303 לפנה”ס. אשוקה (שלט 268–232 לפנה"ס) נכדו של צ'נדרגופטה, שיצר את האימפריה הגדולה ביותר בתת-היבשת ההודית, המיר את דתו לבודהיזם בעקבות מלחמת קאלינגה (אנ'). לאחר שנטש אידאולוגיה לספח שטחים נוספים, אשוקה פעל להפצת הדת והפילוסופיה ברחבי האימפריה שלו כפי שמתואר בחוקי אשוקה (אנ'). אשוקה טוען שהמיר את האוכלוסיות היווניות בתחומו לבודהיזם: כאן, בתחומו של המלך בין היוונים, הקמבוג'ים, הנבהאקים, הנבהפמקיטים, הבהוג'ים, הפיטיניקים, האנדרהים והפאלידאים, בכל מקום אנשים ממלאים אחר הוראותיו של אהוב האל בדהרמה. לאחר הפלת האימפריה המאורית על ידי אימפריית שונגה (אנ'), הממלכה היוונית-באקטרית (אנ') ולאחר מכן הממלכה ההודית-יוונית (אנ') פלשו לצפון-מערב הודו. הם אפשרו את הפצת סגנון האמנות היווני-בודהיסטי לחלקים אחרים של תת-היבשת. המלך ההודי-יווני מנאנדר הראשון (אנ') נודע כפטרון גדול של הבודהיזם, והשיג את התואר ארהאט (אנ'). בינתיים, רדף פושיאמיטרה שונגה (אנ'), מייסד אימפריית שונגה, את הבודהיזם, כנראה כדי למחוק עוד יותר את מורשת האימפריה המאורית. זה הוביל לדעיכה של האמנות הבודהיסטית ממזרח למאתורה (אנ'). פסלים בודהיסטיים מגנדהארה מציגים השפעה אמנותית הלניסטית בצורות של דמויות אנושיות ועיטורים. הדמויות היו גדולות בהרבה מכל הדמויות המוכרות מהודו בעבר, וגם טבעיות יותר, ופרטים חדשים כללו שיער גלי, גלימות המכסות את שתי הכתפיים, הנעליים והסנדלים, ועיטורים בעלי אקנתוס. האמנות של מאתורה נוטה להתבסס על מסורת הודית, המודגמת בייצוג האנתרופומורפי של אלוהויות כגון יאקשה (אנ'), אם כי בסגנון ארכאי למדי בהשוואה לייצוגים המאוחרים של הבודהה. אסכולת מאתורה תרמה בגדים של מלמלה דקה שכיסו את הכתף השמאלית, הגלגל על כפות הרגליים, מושב הלוטוס. גם מאתורה וגנדהארה השפיעו זה על זה. במהלך התפתחותם האמנותית, שני האזורים אפילו אוחדו פוליטית תחת אימפריית קושאן, שניהם היו בירות האימפריה. זה עדיין עניין של ויכוח אם הייצוגים האנתרופומורפיים של בודהה היו בעצם תוצאה של אבולוציה מקומית של האמנות הבודהיסטית במאתורה, או תוצאה של ההשפעה התרבותית היוונית בגנדהארה דרך הסינקרטיזם היווני-בודהיסטי (אנ'). אמנות אייקונית זו התאפיינה מלכתחילה באידיאליזם ריאליסטי, המשלב תכונות אנושיות, פרופורציות, גישות ותכונות מציאותיות, יחד עם תחושת שלמות ושלווה המגיעות אל האלוהי. ביטוי זה של הבודהה כאדם ואלוהים כאחד הפך לקאנון האיקונוגרפי של האמנות הבודהיסטית שלאחר מכן. שרידי הציור הבודהיסטי הקדום בהודו הם נדירים והלכו ונעלמו, כאשר השלבים המאוחרים של מערות אג'אנטה הם המקור למרבית העבודות ששרדו, שנוצרו במשך תקופה קצרה יחסית עד 480 לספירה בערך. אלו הן יצירות מתוחכמות ביותר, נראה שהוכנו על בסיס מסורת מפותחת, שכנראה שימשה ליצירה חילונית בארמונות, כמו גם נושאים דתיים. האמנות הבודהיסטית המשיכה להתפתח בהודו עוד כמה מאות שנים. פסלי אבן החול הוורודים של מאתורה התפתחו במהלך תקופת ממלכת גופטה (המאה ה-4 עד ה-6 לספירה) והגיעו לדרגת עדינות גבוהה מאוד של ביצוע ורגישות בעיצוב. האמנות של אסכולת גופטה הייתה בעלת השפעה רבה כמעט בכל מקום בשאר אסיה. בסוף המאה ה-12 לספירה, הבודהיזם במלוא תפארתו השתמר בהודו רק באזורי ההימלאיה. אזורים אלה, שבידודם הגן עליהם, היו בקשר רב יותר עם טיבט וסין - למשל האמנות והמסורות של לדאק נושאות את חותמת ההשפעה הטיבטית והסינית. כשהבודהיזם התרחב מחוץ להודו מהמאה ה-1 לספירה, האמנות המקורית שלו השתלבה עם השפעות אמנותיות אחרות, מה שהוביל להבחנה מתקדמת בין המדינות המאמצות את האמונה. נתיב צפוני הוקם מהמאה ה-1 לספירה דרך מרכז אסיה, נפאל, טיבט, בהוטן, סין, קוריאה, יפן ווייטנאם, שבהן שלט זרם המהאיאנה של הבודהיזם גבר. מסלול דרומי, שבו שלט זרם הטהרוואדה של הבודהיזם במיאנמר, סרי לנקה, תאילנד, קמבודיה ולאוס. התפשטות הבודהיזם באמצעות דרך המשי (אנ') למרכז אסיה, סין ובסופו של דבר לקוריאה ויפן החלה במאה ה-1 לספירה עם תיאור אגדי למחצה של משלחת שנשלחה למערב על ידי הקיסר הסיני מינג (אנ') (58–75 לספירה). עם זאת, מגעים נרחבים החלו במאה ה-2 לספירה, כנראה כתוצאה מהתרחבות אימפריית קושאן לשטח הסיני של אגן טארים, עם הפעילות המיסיונרית של מספר רב של נזירים בודהיסטים ממרכז אסיה לשטחי סין. המיסיונרים והמתרגמים הראשונים של כתבי קודש הבודהיסטים לסינית, כגון לוקקסמה (אנ'), היו מבני פרתיה, קושאן, סוגדיאנה (אנ') או קוצ'ה (אנ'). מאמצי המיסיונרים של מרכז אסיה לאורך דרך המשי לוו בשטף של השפעות אמנותיות, הנראות בהתפתחות האמנות הסרינדיאנית (אנ') מהמאה ה-2 עד המאה ה-11 באגן טארים, שינג'יאנג המודרנית. האמנות הסרינדיאנית נבעה לעיתים קרובות מהאמנות ההלניסטית-בודהיסטית (אנ') של גנדהארה של מה שהיא כיום פקיסטן, המשלבת השפעות הודיות, יווניות ורומיות (אנ'). ייתכן שהאיקונוגרפיה היוונית-בודהיסטית של דרך המשי השפיעה על אל הרוח היפני פוג'ין (אנ'). אמנות התוואי הצפוני הושפעה מאוד גם מהתפתחות הבודהיזם מזרם המהאיאנה, ענף כולל של הבודהיזם המאופיין באימוץ טקסטים חדשים, בנוסף לאגאמות (אנ') המסורתיות, ושינוי בהבנת הבודהיזם. מהאיאנה חורגת מהאידיאל הבודהיסטי הקדום (אנ') המסורתי של שחרור מסבל (דוקהה) של ארהאטים (אנ'), ומדגישה את נתיב הבודהיסטווה. סוטרות (אנ') המהאיאנה מעלות את הבודהה להוויה טרנסצנדנטית ואינסופית, וכוללות פנתאון של בודהיסטוות המתמסרות לששת השלמויות, לידע האולטימטיבי (פראז'נה פרמיטה), להארה ולשחרור כל היצורים החיים. האמנות הבודהיסטית הצפונית נוטה אפוא להתאפיין בפנתאון בודהיסטי עשיר וסינקרטי, עם שפע של דימויים של הבודהות (אנ'),הבודהיסטוות והישויות השמיימיות (דוואות (אנ')). האמנות הבודהיסטית באפגניסטן (באקטריה העתיקה) נמשכה במשך כמה מאות שנים עד להתפשטות האסלאם במאה ה-7. זה מודגם על ידי פסלי בודהה בבאמיאן. פסלים אחרים, בסטוקו, צפחה או חימר, מראים מיזוג בולט מאוד של מנייריזם פוסט-גופטה הודי והשפעה קלאסית, הלניסטית או אולי אפילו יוונית-רומית (אנ'). אף על פי שהשלטון האסלאמי היה סובלני עד גבול מסוים כלפי דתות אחרות "אנשי הספר", הוא הראה אפס סובלנות לבודהיזם, שנתפס כדת התלויה בעבודת אלילים. צורות אמנות פיגורטיביות אנושיות אסורות גם תחת האסלאם, אמנות בודהיסטית סבלה מפיגועים רבים, שהגיעו לשיא עם ההרס השיטתי של משטר הטליבאן. פסלי בודהה בבאמיאן, הפסלים של האדה (אנ'), ורבים מהחפצים הנותרים במוזיאון אפגניסטן הושמדו. הסכסוכים המרובים מאז שנות ה-80 הובילו גם לביזה שיטתית של אתרים ארכאולוגיים, כנראה בתקווה למכור מחדש בשוק הבינלאומי את החפצים שניתן למצוא. ערך מורחב – מערות מוגאו ערך מורחב – דרך המשי אזור מרכז אסיה מילא זמן רב את התפקיד של מקום מפגש בין סין, הודו ופרס. במהלך המאה ה-2 לפני הספירה, התרחבותה של שושלת האן למערב הובילה למגע מוגבר עם התרבויות ההלניסטיות של אסיה, במיוחד הממלכה היוונית-באקטרית (אנ'). לאחר מכן, התפשטות הבודהיזם צפונה הובילה להיווצרותן של קהילות בודהיסטיות ואף ממלכות בודהיסטיות בנאות המדבר של מרכז אסיה. חלק מהערים בדרך המשי כללו כמעט אך ורק סטופות ומנזרים בודהיסטיים, ונראה שאחת ממטרותיהן העיקריות הייתה לקבל את פניהם של נוסעים בין מזרח למערב, ולשרת אותם. החלק המזרחי של מרכז אסיה (טורקסטן הסינית (אנ') (אגן טארים, שינג'יאנג)) בפרט חשף אמנות סרינדיאנית (אנ') עשירה ביותר (ציורי קיר ותבליטים במערות רבות, ציורים ניידים על קנבס, פסלים, חפצים פולחניים), המציגים השפעות מרובות מתרבויות הודיות והלניסטיות. התגלו עבודות אמנות המזכירות את הסגנון הגנדהארי, כמו גם כתבים בכתב הגנדהארי חרושטי (אנ'). עם זאת, השפעות אלו נטמעו במהירות על די התרבות הסינית הנמרצת, ומאז מתפתחת ייחודיות סינית חזקה. הבודהיזם הגיע לסין בסביבות המאה ה-1 לספירה, והביא בכנפיו סוגים חדשים של אמנות לסין, במיוחד בתחום פיסול. לאחר שקיבלו על עצמם דת רחוקה זו, שולבו מאפיינים סיניים בולטים באמנות הבודהיסטית. אמנות בודהיסטית סינית בודהה מאיטריה (אנ'), שושלת וי הצפונית (אנ') הסינית, 443 לספירה פסל מאיטריה (אנ') יושב, שושלת וי הצפונית, 512 לספירה בודהיסטווה, שושלת טאנג במאות ה-5 עד ה-6 פיתחו השושלות הצפוניות אופני ייצוג סמליים ומופשטים למדי, עם קווים סכמתיים. הסגנון שלהם הוא חגיגי ומלכותי. היעדר הגשמיות של אמנות זו, והריחוק שלה מהמטרה הבודהיסטית המקורית לבטא את האידיאל הטהור של הארה בצורה נגישה ומציאותית, הובילו בהדרגה לשינוי לעבר יותר נטורליזם וריאליזם, מה שהוביל לביטוי של אמנות טאנג בודהיסטית. אתרים המשמרים את הפיסול הבודהיסטי של שושלת וי הצפונית (אנ'): מערות יונגאנג, שאנשי מערות לונגמן, חנאן מקדש בינגלינג (אנ'), גאנסו בעקבות מעבר תחת שושלת סווי, הפיסול הבודהיסטי של שושלת טאנג התפתח לביטוי טבעי בולט. בגלל פתיחות השושלת להשפעות זרות, וחילופים מחודשים עם התרבות ההודית עקב מסעותיהם הרבים של נזירים בודהיסטים סינים להודו, הפיסול הבודהיסטי של שושלת טאנג לבש צורה קלאסית למדי, בהשראת האמנות ההודית של תקופת גופטה. במהלך אותה תקופה, בירת טאנג של צ'אנגן (אנ') (שיאן של ימינו) הפכה למרכז חשוב לבודהיזם. משם הבודהיזם התפשט לקוריאה, ומשלחות יפניות אל סין של שושלת טאנג (אנ') עזרו לו להשיג דריסת רגל ביפן. לקראת סוף שושלת טאנג הפך היחס להשפעות זרות בסין לשלילי. בשנת 845, הוציא וודזונג, קיסר שושלת טאנג (אנ') מחוץ לחוק את כל הדתות "הזרות" (כולל נסטוריאניזם נוצרי, זורואסטריות ובודהיזם) כדי לתמוך בדת הילידית, דאואיזם. הוא החרים רכוש בודהיסטי, ואילץ את האמונה לרדת למחתרת, ולכן השפיע על התפתחות הדת והאמנויות שלה בסין. לאחר שושלת טאנג, הבודהיזם המשיך לקבל חסות רשמית במספר מדינות במהלך תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות (אנ'), שנמשך תחת שושלות ליאו (אנ'), ג'ין, סונג, יואן ומינג. תקופה זו התאפיינה בבנייה של יצירות אמנות בודהיסטיות מונומנטליות במערות, כמו פסלי הבודהה המסיביים בתגליפי הסלע בדאדזו במחוז סצ'ואן, כמו גם במקדשים, כמו הפסלים האזוטריים הענקיים של הבודהיסטווה גוואן-יין (אנ') במקדש לונגשינג (אנ') ובמקדש דולה (אנ'). המסורות הבודהיסטיות הסיניות השונות, כמו טיאנטאי (אנ') וחוואיין (אנ') (שתי אסכולות בודהיסטיות סיניות), חוו תחייה, ובמיוחד עלה לגדולה הצ'אן בודהיזם (אנ'), תחת שושלת סונג. ציורים מוקדמים של נזירי צ'אן נטו להתחמק מהריאליזם המוקפד של ציור גונגבי (אנ') לטובת ציורים נמרצים ומונוכרומטיים, בניסיון לבטא את השפעת ההארה באמצעות עבודת המכחול שלהם. עלייתו של הנאו-קונפוציאניזם תחת ג'ו שי במאה השתים-עשרה הביאה לביקורת ניכרת על הציירים-נזירים על ידי המלומדים. למרות זאת, הנזירים של צ'אן בודהיזם המשיכו להכין ציורי במהלך שושלות יואן (1271–1368) ומינג (1368–1644) וגם לתוך שושלת שושלת צ'ינג (1644–1912). מלבד ציורי הדיו של נזירי צ'אן בודהיזם, צורות ציור אחרות התרבו גם הן, במיוחד בתקופת שושלת מינג, כמו ציור פולחן המים והאדמה (אנ') ואמנות ציורי הקיר המתארים אלים בודהיסטיים שונים ודמויות אחרות. בתקופת שושלת צ'ינג, קיסרי המאנצ'ו תמכו במנהגים בודהיסטיים ממגוון סיבות פוליטיות ואישיות. שונג'ה, קיסר סין היה חסיד של צ'אן בודהיזם, בעוד יורשו, קאנגשי, קיסר סין קידם את הבודהיזם הטיבטי, בטענה שהוא התגלמות האנושית של הבודהיסטווה מנג'וסרי (אנ'). עם זאת, תחת שלטונו של שליט צ'ינג השלישי, צ'יינלונג, קיסר סין, הגיעה החסות הקיסרית לאמנויות הבודהיסטיות לשיאה. בתקופה זו. הוא הזמין מספר עצום של יצירות דתיות בסגנון טיבטי, שרבות מהן תיארו אותו בתלבושות קדושות שונות. יצירות אמנות שהופקו בתקופה זו מאופיינות במיזוג ייחודי של גישות אמנותיות טיבטיות וסיניות. הם משלבים תשומת לב טיבטית אופיינית לפרטים איקונוגרפיים עם אלמנטים דקורטיביים בהשראה סינית. הכתובות נכתבו לרוב בסינית, מאנצ'ו, טיבטית, מונגולית וסנסקריט, והציורים מוצגים לעיתים קרובות בצבעים מרהיבים. בנוסף, יזם הקיסר צ'יינלונג מספר פרויקטי בנייה בקנה מידה גדול; ב-1744 הוא חנך מחדש את מקדש יונגחה (אנ') כמנזר הבודהיסטי הטיבטי הראשי של בייג'ינג, ותרם למקדש מספר ציורים דתיים יקרי ערך, פסלים, אריגים וכתובות. מקדש שומי פושואו (אנ'), והיצירות השוכנות בתוכו, הוא פרויקט נוסף שהוזמן על ידי קיסר צ'יינלונג, המגלם את התערובת הייחודית של סגנונות אמנותיים סיניים, טיבטים ומנצ'וריים שאפיינו חלק מהאמנות הבודהיסטית שהופקה בסין תחת שלטונו של צ'יינלונג. לאחר התפטרותו של קיסר צ'יינלונג ב-1795 מכס הקיסרות, הפופולריות של הבודהיזם הטיבטי בחצר צ'ינג ירדה. המניעים מאחורי קידומם של קיסרי צ'ינג את הבודהיזם הטיבטי התפרשו כאקט מחושב של מניפולציה פוליטית, וכאמצעי ליצירת קשרים בין קהילות מנצ'ו, מונגוליות וטיבטיות, אם כי זה אותגר על ידי מחקר עכשוויים. התאמת הבודהיזם לקהל הרחב בסין הפכה את המדינה לבית לאוספים העשירים ביותר של אמנויות בודהיסטיות בעולם. מערות מוגאו ליד דונחואנג (אנ') ומערות מקדש בינגלינג (אנ') במחוז גאנסו, מערות לונגמן ליד לוו-יאנג במחוז חנאן, מערות יונגאנג ליד דאטונג במחוז שאנשי ותגליפי הסלע בדאדזו ליד צ'ונגצ'ינג נמנים עם אתרי הפיסול הבודהיסטים החשובים והידועים ביותר. פסל בודהה הענק בלשאן, שנחצב על צלע גבעה במאה ה-8 בתקופת שושלת טאנג ומביט מלמעלה על מפגש שלושה נהרות, הוא עדיין פסל האבן של בודהה הגדול בעולם. מקדשים רבים ברחבי סין עדיין משמרים פסלים וציורים בודהיסטים שונים משושלות קודמות. בנוסף, פסלים בודהיסטים עדיין מיוצרים בתקופות עכשוויות בעיקר לצורך הצבה במקדשים ובמקומות קדושים בודהיסטיים. אמנות בודהיסטית קוריאנית משקפת בדרך כלל אינטראקציה בין השפעות בודהיסטיות אחרות לבין תרבות קוריאנית מקורית מאוד. בנוסף, אמנות הערבות, במיוחד השפעות סיביריות וסקיתיות, ניכרות באמנות בודהיסטית קוריאנית מוקדמת המבוססת על חפצים וטובין שהתגלו בחפירות בקברים כגון הכתרים המלכותיים של שילה (אנ'), אבזמי חגורה, פגיונות וקוגוק (אנ') בצורת פסיק. הסגנון של אמנות ילידית זו היה גאומטרי, מופשט ומעוטר בפאר "ברברי" אופייני. אף על פי שהשפעות רבות אחרות היו חזקות, אמנות בודהיסטית קוריאנית "מעידה על פיכחון, טעם לגוון הנכון, תחושה של הפשטה, אבל גם של צבעים שבאופן מוזר מתאימים לטעם העכשווי" (פייר קמבון, Arts asiatiques – Guimet). הראשונה מבין שלוש הממלכות של קוריאה להפוך לבודהיסטית באופן רשמי הייתה קוגוריו (אנ') ב-372. עם זאת, תיעודים סיניים והשימוש במוטיבים בודהיסטים בציורי קיר של קוגוריאו מצביעים על הכנסת הבודהיזם מוקדם מהתאריך הרשמי. ממלכת פקצ'ה (אנ') הכירה רשמית בבודהיזם בשנת 384. ממלכת שילה (אנ'), מבודדת וללא גישה קלה לים או ביבשה לסין, אימצה רשמית את הבודהיזם בשנת 535 אף על פי שהדת הזרה הייתה ידועה בממלכה בשל עבודתם של נזירי קוגוריאו מאז תחילת המאה ה-5. אימוץ הבודהיזם גרם לצורך בבעלי מלאכה ליצור פסלים לסגידה, אדריכלים למקדשים, ואוריינים לסוטרות הבודהיסטיות ולציוויליזציה הקוריאנית שהשתנתה. חשובה במיוחד בהעברת סגנונות אמנות מתוחכמים לממלכות הקוריאניות הייתה אומנותם של בני שבט הטְווֹבָּה ה"ברברים", מבני השיינבי, אחת מקבוצות הנוודים הגדולות במקור ממנצ'וריה, שהקימו את שושלת וי הצפונית בסין בשנת 386. סגנון שושלת וי הצפונית היה בעל השפעה במיוחד על האמנות של קוגוריאו ופקצ'ה. מאוחר יותר העבירו אומנים של פקצ'ה את הסגנון הזה יחד עם אלמנטים מהשושלת הדרומית ואלמנטים קוריאניים מובהקים ליפן. אומנים קוריאנים היו בררניים מאוד בבחירת הסגנונות שהם שילבו ושילבו סגנונות אזוריים שונים יחד כדי ליצור סגנון אמנות קוריאני בודהיסטי ספציפי. בעוד האמנות הבודהיסטית של קוגוריו הפגינה חיוניות וניידות בדומה לאבות טיפוס של שושלת וי הצפונית, ממלכת פקצ'ה הייתה גם בקשר הדוק עם השושלות הדרומיות של סין, והמגע הדיפלומטי ההדוק הזה מודגם בפיסול העדין והפרופורציונלי של פקצ'ה, שהתגלם בפסלי פקצ'ה שהציגו את החיוך האניגמטי המיוחד המוכר להיסטוריונים של האמנות בשם חיוך פקצ'ה (אנ'). גם ממלכת שילה פיתחה מסורת אמנות בודהיסטית ייחודית המתגלמת בפאנגסאיוסנג (אנ'), פסל מהורהר למחצה של מאיטריה (אנ'), שהפסל התאום שלו מתוצרת קוריאנית נשלח ליפן כמתנה למטרת המרת דת, והוא שוכן כעת במקדש קוריו-ג'י ביפן. הבודהיזם בתקופת שלוש הממלכות המריץ פרויקטים מסיביים של בניית מקדשים, כמו מקדש מירוקסה (אנ') בממלכת פקצ'ה ומקדש הוואנגניונגסה (אנ') בשילה. אדריכלי פקצ'ה היו מפורסמים במיומנותם והיו מרכיבים מרכזיים בבניית הפגודה האדירה בת תשע הקומות בהוואנגניונגסה ובמקדשים בודהיסטים מוקדמים ביפן של תקופת יאמטו (אנ'), כגון הוקו-ג'י (אנ') (אסוקה-דרה) והוריו-ג'י. אמנות בודהיסטית קוריאנית מהמאה ה-6 הפגינה את ההשפעות התרבותיות של סין והודו, אך החלה להראות מאפיינים ילידיים בולטים. ניתן לראות את המאפיינים הילידיים הללו באמנות הבודהיסטית המוקדמת ביפן, וכיום מאמינים שחלק מהפסלים הבודהיסטים היפנים המוקדמים מקורם בקוריאה, במיוחד מפקצ'ה, או אומנים קוריאנים שהיגרו ליפן של תקופת יאמטו. במיוחד, צורת המאיטריה היושבת למחצה הותאמה לסגנון קוריאני מפותח מאוד שהועבר ליפן כפי שמעידים פסלי סידהרתה במקדשי קוריו-ג'י, צ'ונג-ג'י, מירוקו ובוסאצו. אף על פי שהיסטוריונים רבים מציגים את קוריאה כמעבירה בלבד של בודהיזם, שלוש הממלכות, ובמיוחד פקצ'ה, היו גורמים פעילים בהקדמה והיווצרותה של מסורת בודהיסטית ביפן ב-538 או 552. במהלך תקופת ממלכת שילה המאוחדת (אנ'), מזרח אסיה הייתה יציבה במיוחד כאשר סין וקוריאה נהנו שתיהן מממשלות מאוחדות. אמנות שילה המאוחדת המוקדמת שילבה את הסגנונות של ממלכת שילה ואת הסגנונות של ממלכת פקצ'ה. אמנות בודהיסטית קוריאנית הושפעה גם מהסגנונות החדשים של שושלת טאנג כפי שמעיד מוטיב בודהיסטי פופולרי חדש עם פסלי בודהה בעל הפנים העגולות והמלאות. סין של שושלת טאנג הייתה צומת דרכים של מזרח, מרכז ודרום אסיה ולכן האמנות הבודהיסטית של תקופה זו מציגה את מה שנקרא הסגנון הבינלאומי. אמנות בודהיסטית בחסות המדינה שגשגה בתקופה זו, שהתגלמותה היא מערת סוקגוראם. נפילת שושלת שילה המאוחדת והקמת שושלת קוריאו (אנ') בשנת 918 מציינים תקופה חדשה של אמנות בודהיסטית קוריאנית. מלכי קוריאו גם נתנו חסות בשפע לבודהיזם ואמנות בודהיסטית פרחה, במיוחד ציורים בודהיסטיים וסוטרות מאוירות שנכתבו בדיו זהב וכסף. גולת הכותרת של תקופה זו היא גילוף של כ-80,000 קוביות עץ של הטריפיטאקה קוריאנה (אנ') של מקדש האינסה, שנעשה פעמיים. שושלת ג'וסון דיכאה באופן פעיל את הבודהיזם החל משנת 1406 ומקדשים בודהיסטים וייצור אמנות מדרדרים לאחר מכן באיכותם בכמות, אף על פי שהחל משנת 1549, החלה תקופה חדשה של אמנות בודהיסטית. ערך מורחב – בודהיזם ביפן ערך מורחב – אמנות יפנית לפני החדירה של הבודהיזם, יפן כבר הייתה מקום מושבן של השפעות תרבותיות (ואמנותיות) שונות, מהאמנות הדקורטיבית המופשטת הליניארית של הילידים מהתקופה הנאוליתית המכונה תקופת ג'ומון מסביבות 10500 לפנה"ס ועד 300 לפנה"ס, לאמנות בתקופות יאיואי וקופון, עם התפתחויות כמו אמנות ההאניווה (אנ'). חילופי התרבות בין הודו ליפן לא היו ישירים, שכן יפן קיבלה את הבודהיזם דרך קוריאה, סין, מרכז אסיה ובסופו של דבר הודו. היפנים גילו את הבודהיזם במאה ה-6 כאשר נזירים מיסיונרים נסעו לאיים יחד עם כתבי קודש ויצירות אמנות רבות. המגע התרבותי בין הציוויליזציה הדהרמית ההודית ליפן באמצעות אימוץ רעיונות ואסתטיקה בודהיסטיים תרם להתפתחותו של סדר תרבותי לאומי במאה שלאחר מכן. הדת הבודהיסטית אומצה על ידי המדינה במאה הבאה. בהיותה גאוגרפית בקצה דרך המשי, הייתה יפן יכולה לשמר היבטים רבים של הבודהיזם בדיוק בזמן היעלמותו בהודו ודיכויו במרכז אסיה. משנת 711, מקדשים ומנזרים רבים נבנו בעיר הבירה נארה, כולל פגודה בת חמש קומות, היכל הזהב של ההוריו-ג'י ומקדש הקופוקו-ג'י (אנ'). אינספור ציורים ופסלים נעשו, לעיתים קרובות בחסות ממשלתית. השפעות אמנותיות הודיות, הלניסטיות, סיניות וקוריאניות התמזגו לסגנון מקורי המאופיין בריאליזם ובחינניות. יצירת האמנות הבודהיסטית היפנית הייתה עשירה במיוחד בין המאות ה-8 וה-13 בתקופות נארה, הייאן וקמקורה. יפן פיתחה אמנות פיגורטיבית עשירה ביותר עבור הפנתאון של האלים הבודהיסטיים, לפעמים בשילוב עם השפעות הינדיות ושינטו. אמנות זו יכולה להיות מאוד מגוונת, יצירתית ונועזת. אומרים כי ג'וצ'ו (אנ') הוא אחד מגדולי הפסלים הבודהיסטים לא רק בתקופת הייאן אלא גם בהיסטוריה של הפסלים הבודהיסטים ביפן. ג'וצ'ו הגדיר מחדש את צורת הגוף של פסלי בודהה על ידי שכלול הטכניקה של "יוסגי זוקורי"(寄木造り) שהיא שילוב של כמה סוגי עצים. הביטוי השליו ודמותו החיננית של פסל הבודהה שהכין השלימו סגנון פיסול יפני של פסלי בודהה בשם "ג'וצ' ו יו"(סגנון ג'וצ'ו, 定朝様) וקבעו את סגנון הפסלים הבודהיסטים היפנים של התקופה המאוחרת. ההישג שלו העלה באופן דרמטי את מעמדו החברתי של ה"בוסשי (אנ')" (פסל בודהיסטי) ביפן. בתקופת קמקורה, שבט מינאמוטו הקים את שוגונות קמקורה ומעמד הסמוראים למעשה שלט ביפן בפעם הראשונה. ממשיכיו של ג'וצ'ו, פסלי אסכולת קיי (אנ') של הפסלים הבודהיסטים, יצרו פסלים ריאליסטיים ודינמיים שיתאימו לטעמם של הסמוראים, והפיסול הבודהיסטי היפני הגיע לשיאו. אונקיי, קאיקיי (אנ') וטאנקיי (אנ') היו מפורסמים, והם הכינו הרבה פסלי בודהה חדשים במקדשים רבים כמו קופוקו-ג'י (אנ'), שבהם פסלי בודהה רבים אבדו במלחמות ושריפות. אחת האמנויות הבודהיסטיות הבולטות של התקופה הייתה פסל הבודהה הניצב במקדש סאנג'וסאנגן (אנ') המורכב מ-1032 פסלים שהופקו על ידי פסלים של פסלים בודהיסטים של אסכולת קיי, אסכולת אין ואסכולת אן. הפסל העיקרי הוא של סנג'ו קאנון (אנ') במרכז, 1001 סנג'ו קאנון שמסביב, 28 המלווים של סנג'ו קאנון, אל הרוח היפני פוג'ין (אנ') ואל הרעם והסופה ראיג'ין (אנ') יוצרים חלל חגיגי, וכל פסלי הבודהה מוגדרים כאוצרות לאומיים. מהמאות ה-12 וה-13, התפתחות נוספת הייתה אמנות זן, והיא עומדת בפני תור זהב בתקופת אשיקאגה, בעקבות החדרת האמונה על ידי דוגן ואיסאי (אנ') לאחר שובם מסין. אמנות הזן מאופיינת בעיקר בציורים מקוריים (כגון טכניקת הסומי-אי (אנ')) ובשירה (במיוחד הייקו), בשאיפה לבטא את המהות האמיתית של העולם באמצעות ייצוגים אימפרסיוניסטיים וחסרי עיטור "לא דואליסטיים". החיפוש אחר הארה "ברגע" הוביל גם לפיתוח של אומנויות נגזרות חשובות אחרות כמו טקס התה היפני (צ'אנויו) או אומנות סידור הפרחים איקבנה. אבולוציה זו הרחיקה לכת והחשיבה כמעט כל פעילות אנושית כאמנות בעלת תוכן רוחני ואסתטי חזק, בראש ובראשונה באותן פעילויות הקשורות לטכניקות לחימה (אמנות לחימה). הבודהיזם נשאר פעיל מאוד ביפן עד היום. כ-80,000 מקדשים בודהיסטים השתמרו, ורבים מהם מעץ ומשוחזרים באופן קבוע. בודהיזם טנטרי התחיל כתנועה בבודהיזם מהאיאנה במזרח הודו בסביבות המאה ה-5 או ה-6. הטנטריזם הנזירי הפך לצורה השלטת של הבודהיזם בטיבט מהמאה ה-8, והוא שרד שם לאחר התמוטטות הבודהיזם בהודו, וההשפעה הגדולה ביותר עליו היא כנראה האמנות שנעלמה ברובה כיום של צפון-מזרח הודו. בשל מרכזיותה הגאוגרפית באסיה, האמנות הבודהיסטית הטיבטית קיבלה גם השפעות מהאמנות ההודית, הנפאלית והסינית. ציורי תאנקה (אנ') על בד או משי, ציורים בכתבי יד ופסלי ברונזה קטנים הם בדרך כלל הצורות הטובות ביותר של אמנות טיבטית. אחת היצירות האופייניות ביותר של האמנות הבודהיסטית הטיבטית הן המנדלות, דיאגרמות של "מקדש אלוהי" העשוי מעיגול הסוגר ריבוע, שמטרתו לעזור למאמינים הבודהיסטים למקד את תשומת לבם באמצעות מדיטציה ולעקוב אחרי הדרך אל הייצוג המרכזי של הבודהה. דיאגרמות אלו הן בדרך כלל זמניות, מונחות על הרצפה עבור הפסטיבל, ואז נלקחות. במאות ה-10 עד ה-11, שימש מנזר טאבו (אנ') בהימאצ'ל פרדש בצפון הודו (באותה תקופה חלק מממלכת מערב טיבט) בתפקיד חשוב כמתווך בין הודו לטיבט בחילופי התרבויות, במיוחד אמנות ופילוסופיה בודהיסטיים. דוגמה בולטת לאמנות בודהיסטית טיבטית בטאבו היא ציורי הקיר המעודנים במנזר. ההשפעה הסינית הייתה דומיננטית בצפון וייטנאם (טונקין) בין המאה ה-1 ל-9, וקונפוציאניזם ובודהיזם מהאיאנה היו נפוצים. בסך הכל, אמנות וייטנאם הושפעה מאוד מאמנות בודהיסטית סינית. בדרום שגשגה ממלכת צ'אמפה לשעבר (לפני שנכבשה מאוחר יותר על ידי הווייטנאמים מהצפון). לצ'אמפה הייתה אמנות הודית מאוד, בדיוק כמו קמבודיה השכנה. רבים מפסליה התאפיינו בקישוטי גוף עשירים. בירת ממלכת צ'אמפה סופחה לווייטנאם ב-1471, והיא קרסה לחלוטין בשנות העשרים של המאה ה-18, אם כי בני הקבוצה האתנית של הצ'אם (אנ') נותרו מיעוט גדול ברחבי דרום-מזרח אסיה. הילד בודהה קם מתוך הלוטוס. עץ בארגמן וזהב, שושלות טראן (אנ') – הו (אנ'), וייטנאם, המאות 14–15 קוואן אם (אנ') בת אלף הזרועות גולפה בתקופות שושלות לה (אנ') – נגויאן (אנ'), כיום מוצגת במוזיאון גימה הצורות האורתודוקסיות של הבודהיזם, המכונה גם בודהיזם הדרומי עדיין נהוגות בסרי לנקה, מיאנמר (בורמה), תאילנד, לאוס וקמבודיה. במהלך המאה ה-1 לספירה, הסחר בדרך המשי היבשתית נטה להיות מוגבל על ידי עלייתה של האימפריה הפרתית במזרח התיכון, אויב בלתי מנוצח של האימפריה הרומית, בדיוק כשהרומאים הפכו לעשירים ביותר והביקוש שלהם למוצרי יוקרה אסייתיים עלה. דרישה זו החייתה מחדש את קשרי הים בין הים התיכון לסין, עם הודו כמתווכת המועדפת. מאז, באמצעות קשרי מסחר, התנחלויות מסחריות ואפילו התערבויות פוליטיות, הודו החלה להשפיע מאוד על מדינות דרום-מזרח אסיה. דרכי מסחר קישרו את הודו עם דרום בורמה, מרכז ודרום סיאם, קמבודיה תחתית ודרום וייטנאם, והוקמו בה יישובי חוף עירוניים רבים. במשך יותר מאלף שנים, ההשפעה ההודית הייתה אפוא הגורם העיקרי שהביא לרמה מסוימת של אחדות תרבותית למדינות השונות באזור. השפות פאלי וסנסקריט והכתב ההודי, יחד עם בודהיזם מהאיאנה וטהרוואדה, ברהמניזם (אנ') והינדואיזם, הועברו במגע ישיר ובאמצעות טקסטים מקודשים וספרות הודית כמו ראמאיאנה ומהאבהארטה. התפשטות זו סיפקה את ההקשר האמנותי לפיתוח האמנות הבודהיסטית במדינות אלו, שפיתחו אז מאפיינים משלהן. בין המאות ה-1 וה-8, כמה ממלכות התחרו על ההשפעה באזור (במיוחד ממלכת פונן (אנ') הקמבודית ולאחר מכן ממלכת מון (אנ') הבורמזית) תרמו מאפיינים אמנותיים שונים, בעיקר נגזר מסגנון גופטה ההודי. בשילוב עם השפעה הינדית מתפשטת, ניתן למצוא פסלים בודהיסטיים, לוחות קודש וכתובות בסנסקריט ברחבי האזור. בין המאות ה-8 וה-12, תחת חסותה של שושלת פאלה (אנ'), אמנויות ורעיונות של בודהיזם והינדואיזם התפתחו יחד והשתלבו יותר ויותר. עם זאת, עם הפלישה המוסלמית ופירוק מנזרים בהודו, קובע הארכאולוג האנגלי ריצ'רד בלורטון, "הבודהיזם קרס ככוח מרכזי בהודו". בהגיע המאה ה-8 עד ה-9 פותחה ושגשגה אמנות בודהיסטית של שושלת שיילנדרה (אנ') בממלכת מטראם (אנ') שבמרכז ג'אווה (באינדונזיה של ימינו). תקופה זו סימנה את התחייה של האמנות הבודהיסטית בג'אווה, שכן נבנו מונומנטים מעודנים רבים, כולל קאלאסן (אנ'), מנג'וסריגה (אנ'), מנדוט (אנ') ומנדלת האבן של בורובודור. המסורות יימשכו עד לאמנות הבודהיסטית של ממלכת סינגהסארי (אנ') של מזרח ג'אווה במאה ה-13. מהמאות ה-9 עד ה-13, היו בדרום-מזרח אסיה אימפריות חזקות מאוד והאזור הפך פעיל ביותר ביצירה ארכיטקטונית ואמנותית בודהיסטית. האימפריה סריוויג'איה (אנ') מדרום והאימפריה החמרית מצפון התחרו על השפעה, אך שתיהן היו חסידי הבודהיזם המהאיאנה, והאמנות שלהם ביטאה את פנתיאון המהאיאנה העשיר של הבודהיסטווה. הבודהיזם טהרוואדה של הקאנון הפאלי חדר לאזור בסביבות המאה ה-13 מסרי לנקה, ואומץ על ידי הממלכה התאית (אנ') של סוקותאי (אנ'). מאחר שבבודהיזם של טהרוואדה של התקופה, מנזרים בדרך כלל היו המקומות המרכזיים עבור עמאים של העיירות לקבל הדרכה ולקיים בוררות במחלוקות על ידי הנזירים, בניית מתחמי מקדשים ממלאת תפקיד חשוב במיוחד בביטוי האמנותי של דרום מזרח אסיה מתקופה זו. מהמאה ה-14, הגורם העיקרי היה התפשטות האסלאם לאזורים הימיים של דרום-מזרח אסיה, תוך שהוא משתלט על מלזיה, אינדונזיה, ורוב האיים עד לדרום פיליפינים. באזורים היבשתיים, הבודהיזם של טהרוואדה המשיך להתרחב לבורמה, לאוס וקמבודיה. על פי המסורת, הבודהיזם הגיע לסרי לנקה במאה ה-3 לפני הספירה על ידי מיסיונרים הודים בהדרכתו של תארה מאהינדה (אנ'), בנו של הקיסר מאוריה אשוקה. לפני התפשטות הבודהיזם, האוכלוסייה הילידית של סרי לנקה חיה בעולם אנימיסטי מלא באמונות טפלות. ההטמעה וההמרה של האמונות הפרה-בודהיסטיות השונות היו תהליך איטי. על מנת להשיג דריסת רגל בקרב האוכלוסייה הכפרית, הבודהיזם היה צריך להטמיע את הקטגוריות השונות של רוחות ואמונות על טבעיות אחרות. המתחם הנזירי הקדום ביותר היה המאהוויהארה (אנ') באנוראדאפורה שנוסד על ידי דוואנמפייה טיסה (אנ') וניתן לתארה מאהינדה. המהוויהארה הפכה למרכז דוקטרינת טהרוואדה האורתודוקסית ומעמדה העליון נותר ללא עוררין עד ייסוד האבהאיאגירי ויהארה (אנ') בסביבות שנת 89 לפנה"ס על ידי המלך ולאגמבה (אנ'). האבהאיאגירי ויהארה הפך למושב של דוקטרינות המהאיאנה המתוקנת. היריבות בין הנזירים של המהוויהארה והאבהאיאגירי הובילה לפיצול נוסף ולביסוס הג'טאוואנארמאיה ליד המהוויהארה. המאפיין העיקרי של הבודהיזם הסינהאלי היה חלוקתו לשלוש קבוצות עיקריות, או ניקאיות, שנקראו על שם שלושת המתחמים הנזיריים העיקריים באנוראדאפורה; המהוויהארה, האבהאיאגירי והג'טאוואנארמאיה. זו הייתה התוצאה בחריגות בחוקי המשמעת (ונאיה) ובמחלוקות הדוקטרינות. כל שאר המנזרים של סרי לנקה היו חייבים נאמנות דתית לאחד מהשלושה. סרי לנקה מפורסמת בזכות יצירותיה של פסלים בודהיסטים העשויים מאבן ויצוקים בסגסוגת ברונזה. שכנתה של הודו, מיאנמר (בורמה) הושפעה באופן טבעי מאוד מהחלק המזרחי של הטריטוריה ההודית. אומרים שבני הקבוצה האתנית של מון (אנ') בדרום בורמה המירו דתם לבודהיזם בסביבות 200 לפנה"ס תחת המאמץ להמרת דת של המלך ההודי אשוקה, לפני הפילוג בין הבודהיזם מהאיאנה והינאיאנה. מקדשים בודהיסטים מוקדמים נמצאים, כגון בייקתאנו במרכז מיאנמר, עם תאריכים בין המאות ה-1 ל-5. האמנות הבודהיסטית של המון הושפעה במיוחד מהאמנות ההודית של התקופות גופטה והבתר-גופטה, והסגנון המנייריסטי שלהם התפשט באופן נרחב בדרום-מזרח אסיה בעקבות התרחבותה של אימפריית המון בין המאה ה-5 למאה ה-8. מאוחר יותר, נבנו אלפי מקדשים בודהיסטים בבאגאן, הבירה, בין המאות ה-11 ל-13, וכ-2,000 מהם עדיין עומדים על תילם. מהתקופה ההיא נותרו פסלים יפים מכוסי תכשיטים של בודהה. היצירה הצליחה להימשך למרות כיבוש העיר על ידי המונגולים ב-1287. במהלך תקופת אווה (אנ'), מהמאות ה-14 עד ה-16, היה סגנון האווה של דמות הבודהה פופולרי. בסגנון זה, לבודהה יש אוזניים גדולות בולטות, גבות מוגזמות שמתעקלות כלפי מעלה, עיניים עצומות למחצה, שפתיים דקות ושיער מגולגל מחודד בחלק העליון, המתואר במודרה של בהומיספרסה. בתקופת שושלת קונבאונג (אנ'), בסוף המאה ה-18, הופיע סגנון המנדליי של דמות הבודהה, סגנון שנשאר פופולרי עד היום. הייתה סטייה ניכרת מסגנון האווה, ופניו של הבודהה הרבה יותר טבעיות, בשרניות, עם גבות מלוכסנות באופן טבעי, עיניים מעט מלוכסנות, שפתיים עבות יותר, ושיער מגולגל בחלק העליון. ניתן למצוא פסלי בודהה בסגנון זה בשכיבה, בעמידה או בישיבה. פסלי בודהה בסגנון מנדליי לובשים גלימות מתנפנפות. סגנון נפוץ נוסף של ייצוגים של הבודהה הוא סגנון השאן, של בני הקבוצה האתנית של השאן (אנ'), המאכלסים את הרמות של מיאנמר. בסגנון זה, הבודהה מתואר עם מאפיינים זוויתיים, אף גדול ומחודד בולט, שיער מגולגל קשור בדומה לסגנונות תאילנדים, ופה קטן ודק. קמבודיה הייתה במיוחד המרכז של ממלכת פונן (אנ'), שהתרחבה לבורמה ועד דרומה עד מלזיה בין המאות ה-3 וה-6. נראה שהשפעתה הייתה פוליטית בעיקרה, רוב ההשפעה התרבותית באה ישירות מהודו. מאוחר יותר, מהמאות ה-9 עד ה-13, האימפריה החמרית הבודהיסטית וההינדית מהאיאנה שלטה בחלקים נרחבים של חצי האי של דרום-מזרח אסיה, והשפעתה הייתה בראש ובראשונה בהתפתחות האמנות הבודהיסטית באזור. תחת החמר, נבנו יותר מ-900 מקדשים בקמבודיה ובתאילנד ולאוס השכנות. החסות המלכותית לאמנות הבודהיסטית החמרית הגיעה לשיאה החדש עם חסותו של ג'אייווארמן השביעי (אנ'), מלך בודהיסטי שבנה עיר מוקפת חומה אנגקור תום, המעוטרת בפרצוף המחויך של לוקסווארה בשערים של אנגקור תום ובמגדלים של מקדש פראסת באיון (אנ'). אנגקור עמדה במרכז הפיתוח הזה, עם מתחם מקדש בודהיסטי וארגון עירוני שיכולים לתמוך בכמיליון תושבים עירוניים. הרבה מאוד פיסול בודהיסטי קמבודי נשמר באנגקור; עם זאת, לביזה מאורגנת הייתה השפעה כבדה על אתרים רבים ברחבי הארץ. לעיתים קרובות, אמנות החמר מצליחה לבטא רוחניות עזה באמצעות ביטויים אלוהיים, למרות תווי פנים מיותרים וקווים דקים. האמנות הבודהיסטית התאילנדית מקיפה תקופה של יותר מאלף שנה, מהתרבות הטרום-תאילנדית של דוורוואטי (אנ') וסריוויג'איה (אנ'), ועד סוקהוטהאי, הבירה התאילנדית הראשונה מהמאה ה-13, וכל הדרך לממלכות תאילנדיות של איוטהאיה וראטנקוסין (אנ'). מהמאות ה-1 עד ה-7, האמנות הבודהיסטית בתאילנד הושפעה לראשונה ממגע ישיר עם סוחרים הודים ומהתרחבות ממלכת מון (אנ'), שהובילה ליצירתם של אמנות בודהיסטית והינדית בהשראת מסורת הגופטה, עם פסלים מונומנטליים רבים שפוסלו בווירטואוזיות רבה. מהמאה ה-9, האסכולות השונות לאמנות תאילנדית הושפעו אז מאוד מהאמנות הקמבודית החמרית בצפון ומאמנות סריוויג'איה (אנ') בדרום, שתיהן באמונת המהאיאנה. עד לסוף אותה תקופה, האמנות הבודהיסטית מאופיינת בנזילות ברורה בביטוי, והנושא מאפיין את הפנתאון של המהאיאנה עם מספר יצירות של בודהיסטוות. מהמאה ה-13, הבודהיזם מזרם טהרוואדה הוכנס מסרי לנקה בערך באותו זמן שבו הוקמה הממלכה התאית (אנ') של סוקותאי. האמונה החדשה שימשה השראה לתמונות מסוגננות מאוד בבודהיזם התאילנדי, עם דמויות גאומטריות מאוד וכמעט מופשטות. בתקופת איוטהאיה (המאות ה-14–18), הבודהה זכה להיות מיוצג באופן סגנוני יותר עם בגדים מפוארים ועיטורים מעוטרים בתכשיטים. פסלים או מקדשים תאילנדים רבים נטו להיות מוזהבים (אנ'), ולעיתים מועשרים בשיבוץ. התקופה שלאחר מכן של ממלכות תונבורי (אנ') וראטנקוסין (אנ') ראתה את המשך הפיתוח של האמנות הבודהיסטית התאילנדית. עד המאה ה-18, בנגקוק הוקמה כמרכז המלכותי של ממלכת סיאם. לאחר מכן, השליטים התאילנדים מילאו את העיר באנדרטאות בודהיסטיות מרשימות כדי להפגין את אדיקותם הבודהיסטית וכן כדי להציג את סמכותם. בין היתר ניתן למצוא את ואט פרה קוו המהוללת המארח את בודהה מהברקת (אנ'). מקדשים בודהיסטים אחרים בבנגקוק כוללים את ואט ארון עם מגדלים בסגנון "prang" וואט פהו עם דמותו המפורסמת של בודהה השוכב (אנ'). כמו שאר דרום-מזרח אסיה, נראה כי אינדונזיה הושפעה בצורה החזקה ביותר מהודו מהמאה ה-1 לספירה. האיים סומטרה וג'אווה במערב אינדונזיה היו מקום מושבה של האימפריה של סריוויג'איה (אנ') (המאות ה-8–13), שהגיעה לשלוט ברוב האזור סביב חצי האי דרום מזרח אסיה באמצעות כוח ימי. אימפריית סריוויג'איה אימצה את הבודהיזם המהאיאנה והווג'ריאנה, תחת שורה של שליטים של שושלת שיילנדרה (אנ'). מלכי השושלת היו בוני המקדשים הנלהבים והפטרונים המסורים של הבודהיזם בג'אווה. אימפריית סריוויג'איה הפיצה אמנות בודהיסטית מזרם המהאיאנה במהלך התרחבותה לחצי האי דרום מזרח אסיה. פסלים רבים של בודהיסטוות מהאיאנה מתקופה זו מאופיינים בעידון בולט מאוד ותחכום טכני, ונמצאים ברחבי האזור. אחת הכתובות הבודהיסטיות המוקדמות ביותר בג'אווה, כתובת קאלאסן (אנ') משנת 778, מוזכרת על בניית מקדש לאלה טארה (אנ'). שרידים אדריכליים עשירים ומעודנים במיוחד נמצאים בג'אווה ובסומטרה. המפואר ביותר הוא המקדש של בורובודור (המבנה הבודהיסטי הגדול בעולם, שנבנה בסביבות 780–850 לספירה), שנבנה על ידי שושלת שיילנדרה. מקדש זה מעוצב על פי התפיסה הבודהיסטית של היקום, מנדלה המונה 505 תמונות של הבודהה היושב וסטופה ייחודית בצורת פעמון המכילה את פסל הבודהה. בורובודור מעוטר בסדרה ארוכה של תבליטים המתארים את הכתוב בכתבי הקודש הבודהיסטים. המבנה הבודהיסטי העתיק ביותר באינדונזיה הוא כנראה סטופות הבאטוג'איה (אנ') בקאראוונג שבמערב ג'אווה, המתוארכות לסביבות המאה ה-4. המקדש הזה הוא כמה סטופות לבנים מטויחות. עם זאת, האמנות הבודהיסטית באינדונזיה מגיעה לתור הזהב במהלך שלטון שושלת שיילנדרה בג'אווה. התבליטים והפסלים של הבודהיסטווה, טארה (אנ') וקינארה (אנ') שנמצאו במקדשי קאלאסן (אנ'), מנג'וסריגה (אנ'), סארי (אנ') ופלאוסאן (אנ') הם חינניים מאוד עם הבעה שלווה, בעוד שבמקדש מנדוט (אנ') ליד בורובודור, נמצאים פסלי הענק של ואירוקנה (אנ'), אוולוקיטשוורה, ווג'ראפני. בסומטרה בנתה אימפריית סריוויג'איה כנראה את המקדש של מוארה טאקוס, ומוארו ג'מבי (אנ'). הדוגמה היפה ביותר לאמנות בודהיסטית ג'וואנית קלאסית היא הפסל השלו והעדין של פראג'נאפראמיטה של ג'אווה (אנ') (אוסף המוזיאון הלאומי ג'קרטה) אלת החוכמה הטרנסצנדנטלית מממלכת סינגהסארי (אנ') של מזרח ג'אווה. האימפריה הבודהיסטית האינדונזית של סריוויג'איה ירדה מגדולתה עקב עימותים עם שליטי הודו מאימפריית צ'ולה (אנ') ולאחר מכן אימפריית מג'פהיט. ארכאולוגיה בפיליפינים מצאה חפצים בודהיסטיים, הסגנון מפגין השפעת וג'ריאנה, רובם מתוארכים למאה ה-9. הם משקפים את האיקונוגרפיה של וג'ריאנה של אימפריית סריוויג'איה ואת השפעותיה על המדינות הקדומות של הפיליפינים. המאפיינים המובהקים של החפצים מצביעים על ייצורם באיים, ומצביעים על ידע של אומן או צורף על התרבות והספרות הבודהיסטית, ועל נוכחותם של מאמינים בודהיסטים. אתרי הממצאים משתרעים מאזור אגוסאן-סוריגאו באי מינדנאו ועד לאיים סבו, פלאוואן, ולוזון. לפיכך, הטקסים של הווג'ריאנה התפשטו למרחקים ברחבי הארכיפלג. הבודהה של ברניקי (אנ') הוא דוגמה נדירה לאמנות בודהיסטית שהתגלתה בשנים 2018–2022 בחפירה ארכאולוגית בנמל העתיק של ברניקי במצרים. הפסל התגלה בחצר הקדמית של מקדש מהתקופה הרומית הקדומה המוקדש לאלה איסיס. הפסל הוא הפסל הראשון של הבודהה שנמצא אי פעם ממערב לאפגניסטן. הוא מעיד על הקף היחסים בין הודו לרומא במאות הראשונות לספירה. בהתבסס על מאפיינים סגנוניים ועל ההקשר הארכאולוגי של החפירה, משערים שהפסל נוצר באלכסנדריה בסביבות המאה השנייה לספירה. לדברי סטיבן סיידבותם, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת דלאוור שהוא מנהל שותף של פרויקט ברניקי, הפסל מתוארך בין 90 ל-140 לספירה. הוא עשוי מאבן שנחצבה מדרום לאיסטנבול, וייתכן שגם נחצבה בברניקי עצמה. לפסל הילה סביב ראשו של הבודהה, מעוטרת בקרני השמש, ולצידו פרח לוטוס. גובהו 71 ס"מ. חלקים מקוטעים שונים של פסלי בודהה (גוף ללא גפיים, ראשים) כבר התגלו בברניקי בשנת 2019, חלקם עשויים מגבס מקומי. אמנים עכשוויים רבים עשו שימוש בנושאים בודהיסטיים. דוגמאות בולטות הן ביל ויולה, במיצבי הווידאו שלו, ג'ון קונל (אנ'), בפיסול, ואלן גראהם (אנ') במולטי-מדיה שלו "זמן הוא זיכרון". בבריטניה רשת הארגונים הבודהיסטים (אנ') התעניינה בזיהוי מתרגלים בודהיסטים בכל האמנויות. בשנת 2005 היא ריכזה את פסטיבל האמנויות הבודהיסטי ברחבי בריטניה, "לוטוס בפרח"; בשנת 2009 היא עזרה לארגן את כנס האמנויות בן היומיים, "Buddha Mind, Creative Mind" ("מוח בודהה, מוח יצירתי"). כתוצאה מהאחרון נוצרה אגודה של אמנים בודהיסטים. "השחרור האחרון", מאת אבנינדרנת טאגור (אנ'), איור מהספר "בודהה והבשורה של הבודהיזם" (1916) קוואן אם באמנות וייטנאמית (אנ') של ימינו Gibson, Agnes C.; Jas. Burgess (1901). Buddhist Art in India (Revised and Enlarged ed.). London: Bernard Quaritch. Tr. from the 'Handbook' of Prof. Albert Grunwedel. Grayson, James Huntley (2002). Korea: A Religious History. UK: Routledge. ISBN 0-7007-1605-X. von Schroeder, Ulrich (1990). Buddhist Sculptures of Sri Lanka. Hong Kong: Visual Dharma Publications. ISBN 962-7049-05-0. (752 p.; 1620 illustrations.) von Schroeder, Ulrich (1992). The Golden Age of Sculpture in Sri Lanka: Masterpieces of Buddhist and Hindu Bronzes from Museums in Sri Lanka. Hong Kong: Visual Dharma Publications. ISBN 9789627049067. OCLC 27648216. Catalogue of the exhibition held at the Arthur M. Sackler Gallery, Washington, D.C., 1 November 1992 – 26 September 1993. Foltz, Richard C. (2010). Religions of the Silk Road: Premodern Patterns of Globalization. New York: Palgrave Macmillan. ISBN 978-0-230-62125-1. Jarrige, Jean-François (2001). Arts asiatiques - Guimet. Paris: Réunion des musées nationaux : Guimet, Musée national des arts asiatiques. ISBN 2-7118-3897-8. Kossak, S.M.; et al. (1998). Sacred visions: early paintings from central Tibet. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 978-0870998614. Along the ancient silk routes: Central Asian art from the West Berlin State Museums. New York: The Metropolitan Museum of Art. 1982. ISBN 978-0870993008. Arts of Korea. New York: The Metropolitan Museum of Art. 1998. ISBN 0870998501.(הקישור אינו פעיל) Lee, Sherman (2003). A History of Far Eastern Art (5th ed.). New York: Prentice Hall. ISBN 0-13-183366-9. Leidy, Denise Patry & Strahan, Donna (2010). Wisdom embodied: Chinese Buddhist and Daoist sculpture in the Metropolitan Museum of Art. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 978-1588393999. Lerner, Martin (1984). The flame and the lotus: Indian and Southeast Asian art from the Kronos collections. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 0870993747. Scarre, Chris, ed. (1991). Past Worlds: The Times Atlas of Archeology. London: Times Books Limited. ISBN 0-7230-0306-8. Huntington, Susan L. (Winter 1990). "Early Buddhist Art and the Theory of Aniconism". Art Journal. 9 (4: New Approaches to South Asian Art): 401–408. doi:10.2307/777142. JSTOR 777142. von Schroeder, Ulrich (1981). Indo-Tibetan Bronzes. Hong Kong: Visual Dharma Publications, Ltd. von Schroeder, Ulrich (2001). Buddhist Sculptures in Tibet. Vol. One: India & Nepal; Vol. Two: Tibet & China. Hong Kong: Visual Dharma Publications, Ltd. Watt, James C. Y.; et al. (2004). China: Dawn of a Golden Age, 200–750 AD. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 1588391264. מדיה וקבצים בנושא אמנות בודהיסטית בוויקישיתוף The Herbert Offen Research Collection of the Phillips Library at the Peabody Essex Museum (archived 30 January 2010) אניקוניזם הוא האיסור על הכנת ייצוגים של אלים מסוימים או כל הפנתאון או אפילו נביאים, קדושים, או מלומדים בדת מסוימת. יהדות ואסלאם הן דתות אניקוניסטיות, ולעומתן הנצרות במפורש אינה כזו, למעט תקופות של איקונוקלאזם. בבודהיזם ארהאט הוא אחד שרכש תובנה לגבי הטבע האמיתי של הקיום והשיג נירוונה והשתחרר מהמעגל האינסופי של לידה מחדש. קבוצה רחבה של רוחות טבע, בדרך כלל מיטיבות, אבל לפעמים שובבות או גחמניות, הקשורות למים, פוריות, עצים, יער, אוצר וטבע בראשיתי. הן מוזכרות בטקסטים הינדים, ג'ייניים ובודהיסטיים. אוסף של טקסטים בודהיסטים מוקדמים. במסורות ספרותיות הודיות מתייחס לאפוריזם או לאוסף של אפוריזמים בצורה של מדריך או, באופן רחב יותר, מדריך או טקסט מרוכז. סוטרות הן סוגה של טקסטים הודים עתיקים ומימי הביניים שקיימים בהינדואיזם, בודהיזם וג'ייניזם. סוג של ישות שמיימית או אל החולק את המאפיינים דמויי האל של להיות חזק יותר, בעל אורך חיים ארוך יותר, ובאופן כללי, הרבה יותר מאושר מבני אדם, אם כי לא סוגדים להם באותה רמת הערצה כמו לבודהות. המקור לזן בודהיזם היפני טכניקה ריאליסטית קפדנית בציור סיני, ההפך מסגנון ה-xieyi (寫意 'משרטט מחשבות') הפרשני והחופשי. חרוזים ותכשיטים בצורת פסיק או סהר שהופיעו מימי הביניים של תקופת מומון (850 עד 550 לפנה"ס) עד תקופת שלוש הממלכות של קוריאה (57 לפנה"ס עד 668 לספירה) תנוחת ישיבה מזרחית כשיד אחת בחיק והשנייה מצביעה כלפי הקרקע "What is Buddhist Art?". Buddhist Art News. 23 באוגוסט 2010. {{cite web}}: (עזרה) Fūjin Sørensen, Henrik H. (1995). "Buddhist Sculptures from the Song Dynasty at Mingshan Temple in Anyue, Sichuan". Artibus Asiae. 55 (3/4): 281–302. doi:10.2307/3249752. ISSN 0004-3648. JSTOR 3249752. Solonin, K. J. (2013). "Buddhist Connections between the Liao and Xixia: Preliminary Considerations". Journal of Song-Yuan Studies. 43: 171–219. ISSN 1059-3152. JSTOR 43855194. Lin, Hang (2019-05-01). "A Sinicised Religion Under Foreign Rule: Buddhism in the Jurchen Jin Dynasty (1115–1234)". The Medieval History Journal (באנגלית). 22 (1): 23–52. doi:10.1177/0971945818806991. ISSN 0971-9458. S2CID 165514947. Cotterell, A; The imperial capitals of China: an inside view of the celestial empire, Random House 2008, ISBN 978-1-84595-010-1 p. 179 Ortiz, Valérie Malenfer; Dreaming the southern song landscape: the power of illusion in Chinese painting, Brill 1999, ISBN 978-90-04-11011-3 pp. 161–162 Cahill, James (1997). "Continuations of Ch'an Ink Painting into Ming-Ch'ing and the Prevalence of Type Images". Archives of Asian Art. 50: 17–41. ISSN 0066-6637. JSTOR 20111272. Ryor, Kathleen M. (2019). "Style as Substance: Literary Ink Painting and Buddhist Practice in Late Ming Dynasty China". In Faini, Marco; Meneghin, Alessia (eds.). Domestic Devotions in the Early Modern World. Intersections 59. Vol. 59. Brill. pp. 244–266. ISBN 978-90-04-34254-5. JSTOR 10.1163/j.ctvrzgvxg.19. Weidner, Marsha Smith, and Patricia Ann Berger. Latter Days of the Law : Images of Chinese Buddhism, 850–1850. Lawrence, KS: Spencer Museum of Art, University of Kansas, 1994. Ten Reasons to Visit Silla: Korea's Golden Kingdom Grayson, James Huntley (2002). Korea: A Religious History. UK: Routledge. ISBN 0-7007-1605-X p. 21 Grayson (2002), p. 25. Grayson (2002), p. 24. Grayson (2002), pp. 27 & 33. "Korean Buddhist Sculpture, 5th-9th Century". Timeline of Arts History. The Metropolitan Museum of Art. "Japanese Art and Its Korean Secret". www2.kenyon.edu. Grayson (2002), p. 33. park Hyewon, Goryeo Buddhist Paintings: Translation of Elegance into Art Circa 1492: Art in the Age of Exploration, Page 335 Sampa Biswas (2010). Indian Influence on the Art of Japan. Northern Book Centre. ISBN 978-8172112691. Jōchō Japanese sculptor, Encyclopedia Britannica Kotobank, Kei school. The Asahi Shimbun. Kotobank, Sanjūsangen-dō. The Asahi Shimbun. Buddhist Statues at the Sanjūsangen-dō. Sanjūsangen-dō. Deborah E. Klimburg-Salter; Christian Luczanits (1997). Tabo: a lamp for the kingdom : early Indo Tibetan Buddhist art in the western Himalaya, Archeologia, arte primitiva e orientale. Skira. ISBN 9788881182091. T. Richard Blurton (1994), Hindu Art, Harvard University Press, ISBN 978-0674391895, pp. 202–204, Quote: "Buddhism flourished in this part of India throughout the first millennium AD, especially under the patronage of Pala kings of the eighth and twelfth centuries. Towards the end of this period, popular Buddhism and Hinduism became increasingly intermeshed. However, when Muslim invaders from further west sacked the monasteries in the twelfth century, Buddhism collapsed as a major force in India." von Schroeder, Ulrich. 1990. Buddhist Sculptures of Sri Lanka. First comprehensive monograph on the stylistic and iconographic development of the Buddhist sculptures of Sri Lanka. 752 pages with 1620 illustrations (20 colour and 1445 half-tone illustrations; 144 drawings and 5 maps. (Hong Kong: Visual Dharma Publications, Ltd.). von Schroeder, Ulrich. 1992. The Golden Age of Sculpture in Sri Lanka – Masterpieces of Buddhist and Hindu Bronzes from Museums in Sri Lanka, [catalogue of the exhibition held at the Arthur M. Sackler Gallery, Washington, D.C., 1 November 1992 – 26 September 1993]. (Hong Kong: Visual Dharma Publications, Ltd.). "The Post Pagan Period – Part 1". seasite.niu.edu. אורכב מ-המקור ב-6 בדצמבר 2008. {{cite web}}: (עזרה) "The Post Pagan Period – Part 3". seasite.niu.edu. אורכב מ-המקור ב-24 בפברואר 2015. נבדק ב-2014-12-11. {{cite web}}: (עזרה) W. Vivian De Thabrew (2014). Buddhist Monuments and Temples of Cambodia and Laos. Author House. p. 33. ISBN 978-1496998972. Dawn F. Rooney (2016). Thai Buddhist Art: Discover Thai Art. River Books. ISBN 978-6167339696. Jean Philippe Vogel; Adriaan Jacob Barnouw (1936). Buddhist Art in India, Ceylon, and Java. Asian Educational Services. pp. 90–92. ISBN 978-8120612259. John Miksic (2012). Borobudur: Golden Tales of the Buddhas. Tuttle Publishing. ISBN 978-1462909100. "Prajnaparamita". Virtual Collections of Asian Masterpieces. Zafra, Jessica (26 באפריל 2008). "Art Exhibit: Philippines' 'Gold of Ancestors'". Newsweek. {{cite web}}: (עזרה) "Early Buddhism in the Philippines". Buddhism in the Philippines. 8 בנובמבר 2014. {{cite web}}: (עזרה) "Garum Masala;Dramatic archaeological discoveries have led scholars to radically reassess the size and importance of the trade between ancient Rome and India". New York Review. 20 באפריל 2023. {{cite journal}}: (עזרה) Magazine, Smithsonian; Parker, Christopher. "Archaeologists Unearth Buddha Statue in Ancient Egyptian Port City". Smithsonian Magazine (באנגלית). Jarus, Owen (2 במאי 2023). "1st-century Buddha statue from ancient Egypt indicates Buddhists lived there in Roman times". livescience.com (באנגלית). {{cite journal}}: (עזרה) "Buddha statue found in ancient Egyptian seaport, points to Roman-era links with India". ABC News. 28 באפריל 2023. {{cite journal}}: (עזרה) Carannante, Alfredo; Ast, Rodney; Kaper, Olaf; Tomber, Roberta (1 בינואר 2020). "Berenike 2019: Report on the Excavations". Thetis. Some of the stone sculpture, both relief and in the round, included images of Buddha and other South Asian deities. (...) The second item was a small stone head of Buddha measuring 9.3 cm high. Its hair was drawn back from the front and sides in wavy strands. The topknot was unusually flat, but clearly marked by a ribbon surrounding it, both typical elements of Buddha heads. The ears, which would have to be characterized by long earlobes, were not represented, but were probably painted on slightly protruding surfaces (Pl. XXIII 1, 2 and 4). An artisan at Berenike had produced it from local gypsum. According to its overall appearance this iconography seems to be Gandharan, Kushan or Guptan. {{cite journal}}: (עזרה) Kaper, O.E (2021). "Berenike as a Harbour for Meroe: New evidence for Meroitic presence on the Red Sea Coast". Der Antike Sudan. Mitteilungen der Sudanarchäologischen Gesellschaft zu Berlin E.v. 32: 58. Buddha Mind in Contemporary Art, University of California Press, 2004 Lokabandhu. "Triratna Buddhist Community News: Report from 'Buddha Mind – Creative Mind?' conference". fwbo-news.blogspot.com. "Dharma Arts Network – Launched at Buddha Mind – Creative Mind ?". dharmaarts.ning.com. אורכב מ-המקור ב-10 באוקטובר 2010. נבדק ב-2014-12-11. {{cite web}}: (עזרה)