laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נובי פאזאר (בולגריה)

נובי פאזאר (בבולגרית: Нови пазар) היא עיר בצפון-מזרחה של בולגריה, בשטח מחוז שומן, הממוקמת על גדות הנהר קריבה, במישור הדנובה. שם העיר מורכב מהמילה הטורקית פאזאר, ("באזאר"), ומהמילה נובי, שמשמעה "חדש", דהיינו הבאזאר החדש. נובי פאזאר היא העיר השנייה בגודלה במחוז לאחר העיר שומן. התיישבות ראשונה במקום הייתה בעידן הממלכה התראקית ובהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית. בסמיכות לעיר נמצאו שרידי מבנים וביצורים מתקופת האימפריה הביזנטית, המתוארכים למאה ה-6. בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה ואחר כך השנייה. באמצע המאה ה-14, נכבש המקום על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית ובסוף המאה ה-15 הוקם כפר, שהתפתח ליישוב המודרני. במהלך המאה ה-18 גדלה אוכלוסיית הכפר לכלל עיירה, והעות'מאנים הקימו במקום מגדל שעון, מסגד וחמאם. העיירה שוחררה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והפכה חלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום, בולגריה. לאחר המלחמה בוצע בכל בולגריה טיהור אתני והאוכלוסייה המוסלמית אולצה להגר לשטחי האימפריה העות'מאנית. מרבית האוכלוסייה ממוצא בולגרי, בני הדת הנוצרית אורתודוקסית. כלכלת העיר נסמכת על מפעל לייצור זכוכית, מפעלי מתכת, מוצרי חשמל ומפעל לעיבוד מזון. מדיה וקבצים בנושא העיר נובי פאזאר בוויקישיתוף McCarthy, J., Death and Exile: The Ethnic Cleansing of Ottoman Muslims, 1821–1922, (Princeton, N.J: Darwin Press, c1995), 64, 85
אפ ליי צ'או

אִפּ ליי צ'אוּ (במנדרינית תקנית: 鴨脷洲) או האי אברדין, הוא אי בתחומי הונג קונג, השוכן דרומית-מערבית לאי הונג קונג, בסמוך לנמל אברדין ותעלת אברדין ששטחו 1.32 קילומטר רבוע. האי שייך לתחום המנהלי של דרום הונג קונג. האי באִפּ ליי צ'או הוא האי השני בעולם בצפיפות אוכלוסייתו. האי מופיע על מפה המתוארכת לשושלת מינג. במפה זו מסומן הכפר הונג קונג (香港村). זהו כנראה מקור השם הונג קונג. אִפּ ליי צ'או מהווה מקלט מעולה בפני טייפונים, ושכן בה כפר דייגים לפני מלחמת האופיום הראשונה. כתוצאה מחוזה נאנקינג הוא נמסר לבריטים יחד עם האי הונג קונג ב-1841. מאז ניתנה תשומת לב מועטה לאי קטן זה. ב-1968 החלה ממשלת המושבה לבנות תחנת כוח על האי על מנת לספק חשמל לכל האי הונג קונג. ב-1980 נבנה גשר אִפּ ליי צ'או שחיבר את האי לאי הונג קונג והוא גרם לתנופה בהתפתחות הכלכלה. בנייני דירות ציבוריים נבנו על מנת לתת פתרון לדיירים שסבלו מהאש במקלט של נמל אברדין. ב-1989 הועתקה תחנת הכוח לאי למה (南丫島). תחנת הכוח הישנה נהרסה עד היסוד ובמקומה הוקמו מיזם דירות למגורים הקרוי "אופקים דרומיים" (South Horizons) בעזרת תוכנית הגדלת שטחי האי באמצעות יבוש שטחים מהים. השם אִפּ ליי צ'או ניתן לאי בשל צורתו, שנראה כמו לשון של ברווז. "אִפּ" פירושו "ברווז", "ליי" פירושו "לשון", ו"צ'או" פירושו "אי". הנקודה הגבוהה ביתר על האי הוא "יוק קוואי שאן", הידועה גם בשמה האנגלי "הר ג'ונסטון". האי נתן את שמו ל"תצורת אִפּ ליי צ'או", תצורה גאולוגית המכסה את מרבית חלקו הדרומי של האי הונג קונג. האי מיושב בצפיפות – חלקו הצפוני מאוכלס בצפיפות הרבה ביותר. יש באי ארבעה אזורי מגורים, אחוזת ליי טונג, הרחוב הראשי של אִפּ ליי צ'או, אחוזת אִפּ ליי צ'או ו"אופקים דרומיים" (海怡半島 או גם South Horizons), ובכל אחד מהם יש כמה מגדלי מגורים רבי-קומות. בקצה הדרומי של האי יש אזור תעשייה. נכון לשנת 2007 התגוררו באי 86,782 איש. שטח האי הוא 1.3 קמ"ר בלבד ולכן צפיפות האוכלוסייה באי ל-66,755 איש לקמ"ר - האי המיושב בצפיפות הגדולה ביותר בעולם. מקדש הונג שינג שוכן ברחוב הראשי והוא אחד העתיקים מסוגו. המקדש הוקם מול האתר בו שכנה פעם תחנת המשטרה של אברדין. מטעמים הקשורים בפנג שווי הוקם מבנה המקדש כך שאינו מול בניין המשטרה והוצבו עליו פסלי הדרקונים שנועדו להגן על הבניין מ"מלתעות הטיגריס" שייצג בניין המשטרה. יקב האחוזה ה-8 המצוי באי היה היקב הראשון בהונג קונג הקשר העיקרי בין אִפּ ליי צ'או והונג קונג הוא גשר אִפּ ליי צ'או, אשר נפתח בשנת 1983 והורחב בשנת 1994, משני מסלולים לארבעה. אמצעי התחבורה העיקרי של התושבים הם אוטובוסים, העוצרים בחמש תחנות הפזורות ברחבי האי. בנוסף, פועלים באי גם מוניות ושרות סמפנים (סירות סיניות ממונעות) בין הרחוב הראשי של אִפּ ליי צ'או לאברדין. יש תכנון להרחיב את הקו הדרומי של הרכבת הקלה של הונג קונג שתגיע עד לאי. מדיה וקבצים בנושא אפ ליי צ'או בוויקישיתוף Ap Lei Chau Formation.[1] District Council Election 2007 - Southern Island Superlatives.Island Superlatives, www.worldislandinfo.com
אל-מסתכפי באללה השני

אל-מסתכפי באללה השני, אבו אל-רביע סלימאן בן אל-חאכם באמר אללה (בערבית: المستكفي بالله الثاني, ابو الربيع سليمان بن الحاكم بامر الله), היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין 1302 ו-1340. בשנת 1309 העניק אל-מסתכפי לסולטאן הממלוכי רכן אל-דין ג'שנכיר את הכינוי "אל-מֻטַ'פַר" ("המנצח") ומסר לו בגדי הדר שחורים ומצנפת מעוגלת. מעתה והלאה, מנהג זה השתרש והתפשט ברחבי שטחי הממלוכים בלבנט. בשנת 1310 עלה לשלטון בפעם השלישית מחמד אל-נאצר בן קלאון ואל-מסתכפי נלווה אליו במסעותיו הצבאיים כנגד המונגולים בסוריה. בשנת 1338 הסתכסך אל-מסתכפי עם הסולטאן, נאסר במצודה ונמנע ממנו לקבל מבקרים. כעבור שנה, שוחרר ושולח יחד עם כמאה מבני ביתו לגלות בעיר קוץ. במהלך תקופת שלטונו התרחשה רעידת אדמה חזקה שהחריבה חלקים ניכרים מסוריה ומצרים. לפי אבן חג'ר אל-עסקלאני (1372-1448), היה נוהג לשחק פולו עם הסולטאן. אבן חג'ר אל-עסקלאני, אל-דאר אל-כאמנה.
אל-ואת'ק השני

אל-ואת'ק באללה השני (מילולית: האדוק באל), אבו אסחאק אברהים בן ולי אל-עהד אבו עבדאללה מחמד אל-מסתמסכ באללה בן אל-חאכם הראשון באמר אללה. (בערבית: الواثق بالله الثاني, ابو اسحاق ابراهيم بن ولي العهد ابي عبد الله محمد بن الحاكم بامر الله الاول) היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין השנים 1340 ל-1341. סבו אל-חאכם הראשון מינה בתחילה את בנו מחמד כיורש עצר וכינה אותו בשם "אל-מסתמסכ באללה" (מילולית: הדבק בעקשנות באל), אך הוא נפטר עוד בימי חייו ואל-חאכם מינה תחתיו את בנו האחר אבראהים מתוך תקווה שהוא יטיב עם הח'ליפות, אך משנוכח בדרכיו הבזויות: התמכרותו להימורים ולמעשי זימה, הוא העניק את מעמד יורש העצר לבנו השלישי אל-מסתכפי השני. לאחר פטירת אל-חאכם הראשון עלה דודו של ואת'ק השני, אל-מסתכפי השני, לשלטון. אל-ואת'ק תקע טריז בין אביו הח'ליף והסולטאן הממלוכי א-נאצר מחמד בן קלאון על ידי כך שסיפר לו דברי רכילות על הנעשה בחצר. כאשר נפטר אל-מסתכפי השני בעיר קוץ לא שעה הסולטאן לבקשת אל-מסתכפי למנות את בנו אחמד לח'ליפות ומינה במקומו את אחיינו מחמד בן אל-מסתמסכ בהסיבו את שמו ל"אל-ואת'ק באללה". לאחר מכן הסולטאן נפטר ומחליפו, אעלא אל-דין קוג'וק, הדיח את אל-ואת'ק באללה ומינה במקומו את בן-דודו אחמד בן אל-מסתכפי השני, כבקשת אל-מסתכפי, תחת השם "אל-חאכם באמר אללה" השני. באותה השנה נפטר אף קוג'וק והוחלף בידי א-נאצר שיהאב אל-דין אחמד. קורותיו של אל-ואת'ק השני מהווים דוגמה מצוינת לתככי החצר שרחשו בחצרות הח'ליפות והסולטנות בשלהי השושלת הממלוכית הבחרית בקהיר.
Marlborough: His Life and Times

Marlborough: His Life and Times (תרגום חופשי: מרלבורו: חייו ותקופתו) היא ביוגרפיה שנכתבה על ידי וינסטון צ'רצ'יל על ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, אחד מאבותיו הקדומים. הספר מורכב מארבעה כרכים, שהראשון מביניהם הופיע באוקטובר 1933 והכיל 557 עמודים עם 200,000 מילים. הכרכים הבאים יצאו לאור ב-1934, ב-1936 וב-1938. המו"ל היה ג'ורג' ג' הארפ, שב-1929 הסכים לשלם מקדמה בגובה 10,000 לירות שטרלינג עבור זכויות ההוצאה, וגבר על ההצעה שקיבל צ'רצ'יל מהמו"ל הקבוע שלו, ת'ורנטון באטרוורת'. המו"ל האמריקני, סקריבנר, שילם מקדמה בגובה 5,000 לירות שטרלינג עבור זכויות ההוצאה לאור בארצות הברית. צ'רצ'יל היו אמור לכתוב בסך הכל 180,000 עד 250,000 מילים, ולחלקן בין שני כרכים לכל היותר. הכרך הראשון נמכר בסך הכל ב-17,000 עותקים, השני ב-15,000 עותקים והשלישי והרביעי ב-10,000 עותקים. צ'רצ'יל הגה את רעיון כתיבת הספר ב-1929, לאחר תבוסת השמרנים בבחירות הכלליות, שמשמעותה הייתה הפסקת כהונתו כשר, כך שהיה לו זמן פנוי והוא לא נהנה יותר מהמשכורת הממשלתית. צעדו הראשון בהכנת הספר היה העסקתו של מוריס אשלי במשרה חלקית, תמורת שכר שנתי של 300 לירות שטרלינג, על מנת לבצע את המחקר על מרלבורו. ב-1939 יצאה לאור ביוגרפיה על מרלבורו שנכתבה על ידי אשלי. צ'רצ'יל, ביחד עם עוזרים אחרים, עבד על ופרסם מספר ספרי היסטוריה אחרים בזמן שהעבודה על מרלבורו התקדמה. הוא החל להתמקד בכתיבה על מרלבורו לאחר חג הפסחא של 1932, בעקבות לחץ מהמו"ל שלו. הטיוטה הראשונית הועבר לאדוארד מארש, שהיה מזכירו הפרטי בתקופת כהונתו כשר, עם הוראה לבדוק היטב חזרות על הטקסט, קטעים לא מעניינים ומשפטים המנוסחים באופן לא טוב. הוא כתב למעלה מ-300 מכתבים, בהם ביקש מידע או דעה אודות ההתקדמות של עבודתו. במבוא לכרך הראשון כתב צ'רצ'יל כי "תקוותי היא לקרוא בחזרה את הצל הגדול הזה מהעבר, ולא רק לשקע אותו בתלבושתו הטקסית המלאה, אלא להפוך אותו לחי ואינטימי עבור עיניים מודרניות". רוי ג'נקינס כלל ביקורת על הספר בביוגרפיה שחיבר על צ'רצ'יל. הוא תיאר את הספר כ"תגלית" עבור מישהו "שאינו בקיא בשלהי תקופת בית סטיוארט" כמוהו. הוא טען כי הפרק הראשון הוא למעשה תיאור יבש של אבותיו של מרלבורו, אך שאר הפרקים מתארים באופן חי את הרסטורציה באנגליה ואת אירופה בתקופת צ'ארלס השני. צ'רצ'יל רצה לתקן את הרושם השלילי של מרלבורו שנוצר על ידי תומאס בבינגטון מקאולי 100 שנים קודם לכן בספר ההיסטוריה שלו על אותה תקופה, בו מתח ביקורת על מרלבורו כיוון שהעביר את נאמנותו מצ'ארלס השני לויליאם מאוראנז', ומאוחר יותר היה בקשר עם ג'יימס השני שהיה בגלות. אולם, גם ג'נקינס מעיר על נטייה דומה עבור צ'רצ'יל שביקר את לואי הארבעה-עשר. צ'רצ'יל היה ספקן באשר לטענה שבגיל 17 או 18 מרלבורו היה המאהב של פילגש המלך, אך הסכים כי הוא אכן עשה זאת בגיל 27. אולם, ב-1675 הוא פגש את שרה ג'נינגס בת ה-15, עמה התחתן וחי עד סוף ימיהם. שניהם היו ממעמד חברתי גבוה, אך לא בעלי אמצעים כספיים מרובים. צ'רצ'יל ראה בכך דמיון בין מרלבורו לבינו. רוי ג'נקינס, Churchill, מקמילן, 2001 (ISBN 0-333-78290-9) ג'נקינס, עמוד 454 ג'נקינס, עמוד 450 ג'נקינס, עמודים 450 - 454
נקודה ופסיק

נקודה ופסיק ( ; ) הוא סימן פיסוק, המשמש להפסק הגדול מזה המסומן בפסיק וקטן מזה המסומן בנקודה. בשנים האחרונות הומצא כינוי לסימן זה: ״פסיקודה״. מקורו של סימן הנקודה ופסיק בהדפסות של המדפיס האיטלקי אלדוס מנוטיוס האב, אשר נהג להשתמש בסימן זה כדי להפריד בין מילים בעלות משמעות שונה. בשפה האנגלית הסימן נכנס לראשונה לשימוש במאה ה-16. בין השאר נעשה בו שימוש בסונטות של ויליאם שייקספיר ובמחזותיו של בן ג'ונסון. בטעמי המקרא דומה הטעם אתנחתא, במשפטים ארוכים, לנקודה ופסיק. לסימן הנקודה ופסיק שלושה שימושים בעברית: הוא מחבר בין שני משפטים בהקשר שהוא אמיץ מהקשר בין משפטים המופרדים על ידי נקודה, אך פחות מהפסק של פסיק. דוגמה: אני עומד בדד; כולם נסעו. דוגמה: אין צורך שתבואו; כבר הסתדרתי בעצמי. הוא מהווה מפריד חזק יותר בין משפטים מאשר הפסיק. כאשר משתמשים בפסיקים רבים במשפט על מנת לבצע הפרדות ורוצים לבצע הפרדה יותר חזקה. דוגמה: נסעתי ללונדון, אנגליה; טיחואנה, מקסיקו; וושינגטון, ארצות הברית. דוגמה: ראובן שמעוני, "בין החומות", ירושלים 1964, עמ' 111–124; יהודה לוי, "העבר הרחוק", תל אביב 1982, עמ' 349; גד אשרי, "ימי זוהר", תל אביב 1978, עמ' 52. להפרדה בין קטעים ראשיים במחזורת, בפרט במחזורת ארוכה. דוגמה: אף על פי שגדליהו התפרנס מן המלמדות בדוחק, וכל ימיו היה לו מיחוש, ואשתו הייתה חולנית; אף על פי שבימות החורף לא היו החלונות השבורים שבביתו הנמוך עומדים בפני הדלף; אף על פי שלא בכל יום היה גדליהו וביתו יכולים לקיים מצוות עשה שבתורה: "בערב תאכלו בשר ובבוקר תשבעו לחם" – בכל זאת, אילו סר אליו מלאך המוות ואמר לו: "עדיין לא בא יומך, אולם אם חפץ אתה ברצון טוב, יכול אני לגאול אותך מחייך המרים", היה יורק לו בפניו. (על פי "גדליהו" מאת יהודה שטיינברג) השימוש בסימן נקודה ופסיק מצומצם יחסית לשימוש בסימני הפיסוק הנפרדים פסיק ונקודה כשלעצמם. בשפה היוונית הסימן מהווה סימן שאלה. בייצוג יוניקוד, נקודה פסיק היא U+003B, וזאת לעומת סימן השאלה ביוונית המיוצג כ–U+037E. עם זאת, ברוב הגופנים צורותיהם זהות לחלוטין. בשפות תכנות רבות מהווה סימן נקודה ופסיק כסימן לסיומה של כל הוראה (לדוגמה: PL/I, עדה, #C, Java, C++, C), ובשפות אחרות כסימן שמפריד בין הוראות שונות (לדוגמה: פסקל, JavaScript). בשפת אסמבלי מהווה הנקודה ופסיק סימן להערה שאין המחשב מתייחס אליה. נקודה ופסיק, באתר האקדמיה ללשון העברית How to use a semicolon – Emma Bryce, סרטון באתר יוטיוב
פטריכור

פֶּטְרִיכוֹר (ביוונית: Πετριχώρ: פטרוס - "אבן", ואיכור - דם האלים במיתולוגיה היוונית) הוא ריח הגשם על אדמה יבשה. המונח נטבע בשנת 1964 על ידי שני חוקרים אוסטרליים, בר ותומס, במאמר בכתב העת נייצ'ר. במאמר, מתארים המחברים כיצד נוצר הריח משמנים המופרשים על ידי צמחים מסוימים בתקופות יובש, ונספגים בקרקע ובסלעים. כשיורד גשם, החומרים מתפזרים באוויר יחד עם תרכובת אחרת, גאוסמין (תוצר מטבולי של actinobacteria), ויוצרים את הניחוח הייחודי. במאמר עוקב שפורסם בשנת 1965, הראו בר ותומס כי החומר מעכב נביטת זרעים ואת התפתחות הצמחים בשלבים המוקדמים ובכך להבטיח שהנביטה תתרחש במועד המתאים ביותר. בתחילת 2015 פורסם כי חוקרים אמריקאים הצליחו לצלם את פגיעת הגשם בקרקע ולהבין את התהליך יותר לעומק: כאשר טיפה פוגעת בקרקע היא כולאת בועות אוויר קטנות בנקודת המגע. בועות האוויר עולות למעלה, ולבסוף מצליחות לפרוץ החוצה מהמים. הפריצה החוצה של בועות האוויר מייצרת תרסיס של מי גשם, המשולבים עם החומרים שנפלטו מהקרקע. התרסיס נשאר באוויר כערפל או עשן, ואותו אנו מריחים לאחר הגשם. המונח אוזכר בפרק "אשת הדוקטור" של סדרת הטלוויזיה הבריטית דוקטור הו, בה הוא שימש כקוד פתיחת דלת טלפתית. המונח תואר כ-"ריח האדמה אחרי הגשם", ואיימי פונד נדרשה לדמיין במוחה את הריח על מנת לפתוח את הדלת. בפרק מאוחר יותר בסדרה - "Closing Time" – מופיעות פרסומות של בושם בריח זה. המונח אוזכר גם בסדרה הנסיך הדרקון, בתור ריח הנפיחות של טרי. בלדד השוחי, מה מקור הריח של הגשם?, באתר ערוץ עשר מאיר ברק, מהיכן מגיע הריח המיוחד אחרי הגשם?, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 2 ספטמבר 2009 Jennifer Chu (2015-01-14). "Rainfall can release aerosols, study finds". MIT News. נבדק ב-2022-07-12.
אל-מעתדד השני

אל-מעתדד באללה (תעתיק מדויק: מעתצ'ד; מילולית: האוזר כוח באל), אבו אל-פתח אבו בכר בן אל-מסתכפי באללה (בערבית: المعتضد بالله, ابو الفتح ابو-بكر بن المستكفي بالله), היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין השנים 1352 ו-1362. הוא ירש את אחיו אל-חאכם השני. בימיו משלו הסולטאנים צלאח אל-דין בן מחמד (1351-1354), נאצר אל-דין אל-חסן (1354-1361), ואל-מנצור מחמד (1361-1363). ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חמר גמל

בהלכות עירובין, חַמָּר־גַּמָּל הוא מצב שבו אדם מסופק לאיזה מבין שני תחומי שבת הוא משויך, ולכן הוא יכול לשהות רק בחיתוך שביניהם, כלומר בתחום המשותף לשניהם. מקור השם הוא במשל על אדם שהוא גם חמר (מנהיג חמורים) וגם גמל (מנהיג גמלים); מכיוון שכל אחד מהם מושך לכיוון אחר, האדם מוגבל על ידי שני הכוחות שפועלים עליו. הסבר אחר לביטוי הוא בשוני שבין מוליך החמורים ההולך לאחריהם, לבין מוליך הגמלים ההולך לפניהם, שוני המונע מאדם להיות חמר וגמל בעת אחת. בהשאלה משמש ביטוי זה לציון אדם המוגבל על ידי שני כוחות סותרים. על פי ההלכה, אדם רשאי ללכת בשבת עד 2,000 אמה לכל כיוון מחוץ לתחום המקום בו שהה בעת כניסת השבת, תחום זה נקרא תחום שבת. כברירת מחדל מקום שביתתו של אדם ונקודת המרכז של תחום השבת היא במקום היישוב בו הוא מתגורר או שובת. אם הוא מעוניין ללכת למרחק של יותר מ-2,000 אמה בשבת, ניתן להניח עירוב תחומין (שנעשה על ידי הנחת מזון בשיעור של שתי סעודות) שישנה את מקום השביתה של האדם מנקודת ברירת המחדל, וממנו תהיה מותרת הליכה לכל כיוון למרחק של 2,000 אמה. אולם ייתכן ובמקרי ספק לגבי מקום השביתה או אופן הנחת עירוב התחומין, יוטל על האדם להניח מספק כי שני מקומות השביתה תקפים, ועל כן לאדם יהיה מותר ללכת רק בתחום המשותף לשניהם, ובמקרה זה הוא מכונה 'חמר גמל'. במקרה שהמזון שהונח לצורך עירוב התחומין נאכל או נפסל בצורות אחרות לפני כניסת שבת, העירוב בטל. במקרה שהוא נאכל או נפסל בתוך השבת, העירוב נחשב כקיים, היות שהשעה הקובעת לתחולתו היא שעת כניסת שבת. במקרה של ספק בקיום העירוב בעת כניסת השבת, לדעת רבי מאיר ורבי יהודה האדם הוא חמר גמל. לדעת תנאים אחרים, לעומת זאת, העירוב כשר. אדם שיצא מעירו כדי להניח עירוב במרחק 2,000 אמה ממנה עבור כל אנשי העיר, ולבסוף חזר ולא הניח שם את עירוב – לדעת רבי יהודה אותו אדם מותר ללכת 4,000 אמה לאותו כיוון (לפי עקרון שיש תוקף לעירוב תחומין שנעשה על ידי הליכה למקום המבוקש). לדעת החולקת (דעת רבי מאיר), האדם מוגדר כחמר גמל בשל הספק לאיזה מן התחומים הוא שייך. עירוב שנאכל ביום הראשון של יום טוב כאשר ישנו גם יום טוב שני של גלויות למחרת: לדעת רבי מאיר העירוב אינו תקף כלל ביום השני, ולדעת רבי יהודה האדם הוא חמר גמל, משום שספק האם שני הימים מוגדרים כחג אחד או כשני חגים נפרדים. מי שקבע בתחילת השנה שני עירובים, בשני צדדים מנוגדים, ואמר שבכל שבת יחליט איזה עירוב יהיה תקף עבורו לאותה שבת, אם שכח ולא קבע לפני שבת מסוימת איזה עירוב יהיה תקף עבורו לאותה שבת – שני העירובים תקפים עבורו והוא חמר גמל. מי שהיה הולך בדרך וקבע מקום עירוב תחת אילן מסוים, אך לא פירט את המקום המדויק תחת האילן – לדעת רב אין לו כלל מקום שביתה, ואסור לו לזוז ממקומו יותר מד' אמות; לדעת שמואל – כל שטחו של האילן נעשה חמר גמל. לדעת התלמוד הירושלמי, במקרה מסוים שעירב בספק מעשר שני, העירוב בספק והאדם המניחו הופך להיות חמר גמל. משנה, מסכת ערובין, פרק ג', משנה ד' הפירוש מובא באתר דעת משנה, מסכת ערובין, פרק ג', משנה ד' משנה, מסכת ערובין, פרק ד', משנה י' תוספתא מסכת עירובין פרק ד הלכה ב תוספתא מסכת עירובין פרק ו הלכה י תלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף מ"ט, עמוד ב' תלמוד ירושלמי, מסכת תרומות, פרק ג', הלכה א'
איירלס

איירלס (Airless - "ללא אוויר") היא שיטה להתזת נוזל, על פי רוב צבע, ללא שימוש באוויר דחוס. משאבה ייעודית יונקת את הצבע ודוחסת אותו ללחץ של 240 BAR דרך צינור לחץ אל תוך אקדח התזה. שחרור הצבע דרך נחיר התזה קטן בעל צורה מיוחדת (דיזה) המורכב בקצה האקדח, מלחץ גבוה זה ללחץ האטמוספירי, גורם לצבע להתפרק לרסס דק בצורת מניפה. את הנחיר מחליפים לפי סוג וצמיגות החומר המותז ולפי מידת רוחב המניפה הרצויה. להתזה באיירלס יתרונות רבים, כגון: מהירות העבודה נצילות חומר גבוהה פיזור אחיד מכיוון שאין אוויר דחוס המשתתף בתהליך הובלת והתזת הצבע, נוצרים פחות ערפילי חומר המזהמים ומלכלכים את הסביבה מאשר במרסס קונבנציונלי המתיז יחד עם החומר גם אוויר ונחסכת שאיפת ממסים נדיפים אפשר ליישם בעזרת שיטה זו חומרים בעלי צמיגות גבוהה ללא דילול מערכות איירלס משמשות ליישום חומרים מגוונים בענפי הבנייה והתעשייה השונים. כך למשל בתעשיות המתכת, העץ, בענפי הבנייה ולסימון כבישים מתיזים צבעים, לאיטום גגות מתיזים זפת קר, ובתעשיית המזון מתיזים בעזרתן חלבוני ביצים ושוקולד לציפוי מאפים. מערכות איירלס פועלות בלחצים גבוהים. זרם דק של חומר עלול לחדור לגוף אף דרך כפפה ולגרום להרעלה פנימית ולנמק. תרסיס צביעה בהתזה קולואיד שאיפת ממסים נדיפים שרטוטי חתך של משאבות איירלס באתר wagner ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה ובנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל-מתווכל השני

אל-מֻתַוַכִּל עלא אללה השני (מילולית: הנסמך על האל), אבו עבדאללה מחמד בן אל-מעתדד באללה (תעתיק מדויק: אל-מעתצ'ד, בערבית: المتوكل على الله الثاني, ابو عبد الله محمد بن المعتضد بالله) היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר תחת חסות הממלוכים ב-1383-1362 ובשנית ב-1406-1389. בשנת 1383 אסר הסולטאן הממלוכי ברקוק את אל-מתוכל בארמון המצודה בקהיר והדיח אותו מן הח'ליפות. ברקוק מינה תחתיו את מחמד בן איבראהים בן אל-מסתמסכ בן אל-חאכם והסב את שמו לאל-ואת'ק באללה השלישי. בשנת 1386 נפטר אל-ואת'ק, ולמרות הפצרות העם, הוא מינה במקומו את מחמד זכריא כח'ליף, בשם אל-מסתעצם השני. לאחר פטירתו של זה ב-1389 נעתר ברקוק והחזיר את אל-מתוכל השני לכס הח'ליפות עד מותו בשנת 1406. מסופר כי נולדו לו מאה ילדים חיים ונפלים, מהם 5 ירשו את הח'ליפות: אל-מסתעין באללה השני, אל-מעתדד השלישי, אל-מסתכפי השלישי, אל-קאא'ם באמר אללה השני ואל-מסתנג'ד השני.
קייט נליגן

פטרישה קולין "קייט" נליגן (באנגלית: Patricia Colleen "Kate" Nelligan; נולדה ב-16 במרץ 1950) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה קנדית זוכת פרס הג'יני ופרס באפט"א, הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1991 על תפקידה בסרט "נסיך הגאות והשפל". נליגן נולדה בעיר לונדון שבקנדה לג'וזפין אליס ופטריק ג'וזף נליגן, הבת הרביעית מתוך שישה אחים ואחיות. היא למדה ב"תיכון מערב לונדון" ולאחר מכן ב"מכללת גלנדון" שבטורונטו, אולם לא סיימה את לימודיה בהצלחה. לאחר מכן למדה בבית הספר המרכזי לדרמה שבלונדון, אנגליה. היא סבלה מבעיות פסיכולוגיות ומבעיות אלכוהוליזם אשר גרמו לה לבסוף להתאשפז במוסד גמילה. נליגן החלה את קריירת המשחק שלה ב-1973 באחת הסדרות הפופולריות ביותר של רשת בי.בי.סי "קו אונידין". ב-1975 היא הופיעה בסדרת טלוויזיה נוספת המבוססת על ספרו של אלכסנדר דיומא האב "הרוזן ממונטה כריסטו". את פריצתה הקולנועית עשתה ב-1979 בסרט האימה "דרקולה". בשנת 1991 הופיעה בתפקיד משני בדרמה הרומנטית של ברברה סטרייסנד "נסיך הגאות והשפל". על הופעתה בסרט בתור לילה וינגו ניובארי זכתה נליגן במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. סרט נוסף בו התפרסמה היה "פרנקי וג'וני"; על הופעתה בסרט זכתה בפרס באפט"א. ב-1992 זכתה במועמדות לפרס אמי על תפקידה במספר פרקים בסדרה "Road to Avonlea" (אנ') ב-1994 הופיעה נליגן במותחן האימה של מייק ניקולס "זאב", שם הופיעה בתור שארלוט רנדל, אשתו של ויל רנדל (ג'ק ניקולסון), אדם אשר ננשך על ידי זאב ובלילות הופך לאיש-זאב אימתני. ב-1995 זכתה בפרס הג'יני עבור תפקידה בדרמה הקנדית "המוזיאון של מרגרט". ב-1996 שיחקה בדרמה המועמדת לפרס האוסקר "צמודים אישית". ב-1999 השתתפה בדרמה של לאסה הלסטרם "תקנות בית השיכר", המבוססת על סיפור של ג'ון אירווינג הנושא את אותו השם. ב-2007 שיחקה במותחן הפסיכולוגי "תחושה מוקדמת", וגילמה את אמה של גיבורת העלילה לינדה הנסון (סנדרה בולוק). דרקולה (1979) חוד המחט (1981) קורבנות (1982) (אנ') ללא עקבות (1983) אלני (1985) פרנקי וג'וני (1991) צללים וערפל (1991) נסיך הגאות והשפל (1991) אינסטינקט קטלני (1993) זאב (1994) מעשה בשמיכת טלאים (1995) המוזיאון של מרגרט (1995) צמודים אישית (1996) Calm at Sunset‏ (1996) - סרט טלוויזיה של CBS המצוד (1998) תקנות בית השיכר (1999) תחושה מוקדמת (2007) קייט נליגן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קייט נליגן, באתר AllMovie (באנגלית) קייט נליגן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קייט נליגן, באתר Discogs (באנגלית)
האורקסטרה של ראשון

האוֹרְקֶסְטְרה של ראשון היא התזמורת הראשונה בתקופת היישוב. האורקסטרה (= תזמורת) של ראשון נוסדה בראשון לציון בשנת 1895 על ידי בוריס דב אוסוביצקי, שהיה יינן ביקב ומנצחה הראשון. היא פעלה בשנותיה הראשונות של המושבה, הייתה למרכז תרבותי ביישוב, ואף הוזמנה לחגיגות רשמיות ביפו ובירושלים. היא גם הוזמנה להופיע מדי פעם בפני השליטים הטורקיים. התזמורת קידמה בנגינתה את פניו של תאודור הרצל בביקורו בראשון לציון בשנת 1898. העיתון הצבי פרסם ב־1896, (על ידי יונאס) את הכתבה "ראשון לציון": "הלכתי לשמוע בהמושבה פה את התזמורת, ונפלאתי הפלא ופלא ! ... נפלא הדבר לראות את המראה הזה. כי קולונסתים, כצעירים וכבאים מעט בימים, הטרודים בכל יום בעבודתם ולא ידעו מעולם עד כה מה זה כלי שיר, ילמדו בתקופת שלֹשה חֹדשים, כמו שאומרים בשעה שאינה לא יום ולא לילה, לנגן בם, ולשמור חֹקי הזמרה והקומפנימה במקהלה "ארקֶסתר" בעלת 28 איש, בכנורות, בנבלים, בחצוצרות, בחלילים, בתופים ובמצלתים ולהוציא זמרה בטקטה מסודרת לכל משפטיה וחוקותיה, הנעימה לאזן השומע... מנהל התזמורת "דיריז'ור", הוא המשכיל ב' אסוביצקי דירקטור של המרתף שמה, ומקלו יגיד להם לכל אחד ואחד לשמור תפקידו, וכל איבריו ותנועותיו ברגש נמרץ מלא חיים מנצח בנגינות. יפה המראה מאד ! יפה, נחמד ונעים. כל מעשיכם אחי, כממקור מים חיים יקרו. עבדו אדמתכם בשמחה, שירו זמרו!". שמה של התזמורת הפך למיתוס, ובשנות ה-60 נכתב על ידי דן אלמגור השיר "האורקסטרה של ראשון", שהולחן והושר על ידי שמעון ישראלי. בשיר נזכרים אוסוביצקי, אוסוביצקי וקוסביצקי, שהם יהושע אוסוביצקי, פקידו הראשי של הברון בראשון לציון, אחיו בוריס אוסוביצקי ("מאסטרו אוסוביץ") שהיה כאמור המנצח, וסרגיי קוסביצקי שהיה אז מנצח בתזמורת הסימפונית של בוסטון ואין לו כל קשר לראשון לציון. אנשים אחרים המוזכרים בשיר נמנים עם מייסדי המושבה (שמן הסתם חלקם לא ניגן באורקסטרה) כמו מנשה מאירוביץ, אהרן מרדכי פריימן, חיים חיסין ודב גיסין, שהיה ממייסדי האורקסטרה, (בנו של אריה לייב גיסין). בוריס אוסוביצקי הוא בנו של הרב שמחה בונם אוסוביצקי. בשנת 1991, הוקמה בראשון לציון "האורקסטרה המתחדשת" ומופיעה עד היום ולאורך ההיסטוריה של מדינת ישראל. מאז שהיא חודשה ניצחו עליה אהרון אלקלעי, לימור שיפוני ויעקב אלמוג. מנצח האורקסטרה הנוכחי הוא מיכאל יערן. רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: מיהו קרנף?, באתר nrg‏, 13 בינואר 2011 שמעון ישראלי מבצע את השיר "האורקסטרה של ראשון", סרטון באתר יוטיוב החברה העירונית של ראשון לציון: "קונצרט האורקסטרה המתחדשת של ראשון לציון" ישראל פרקר, הסיפור מאחורי האורקסטרה של ראשון לציון, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, פברואר 2021 יונאס, "ראשון לציון", הצבי, 20 במרץ 1896
ברבאט

ברבאט (ברומנית: Bărbat;‏ ? - 1290) היה שליט (וויווד) ולאכיה בין השנים 1277/1279–1290 ככל הנראה בן של סנסלאו ואחיו הצעיר של ליטובוי. ברבאט ירש את מעמדו של ליטובוי כשליט ולאכיה, לאחר שבשנת 1277 נהרג האחרון בקרב נגד ההונגרים. ברבאט עצמו נלקח לשבי אך הצליח להשתחרר תמורת התחייבות להכיר בחסותו של מלך הונגריה לסלו הרביעי ולשלם לו מס קבוע. האירועים הנזכרים מסופרים במכתב מ 8 בינואר 1285 שבו מלך הונגריה, לסלו הרביעי, העניק כפרים בקומיטאט שארוש (כיום בסלובקיה) למגיסטר ג'ורג', בנו של שימון, שלחם בהצלחה נגד ליטובוי. בתו של ברבאט אנה התחתנה עם טוכומריוס. בהתחלה שליט של "ארץ ליטואה" בצפונה של אולטניה, המשיך במדיניותו של ליטובוי במגמה לאחד את כל הישויות המדיניות - ה"קנזאטים" - הוולאכים למדינה מאוחדת אחת. ולאד ג'ורג'סקו - הרומנים: היסטוריה - הוצאת אוניברסיטה אוהיו, קולומבוס, 1991 Georgescu, Vlad (Author) – Călinescu, Matei (Editor) – Bley-Vroman, Alexandra (Translator): The Romanians – A History; Ohio State University Press, 1991, Columbus קונסטנטין ג'ורסקו, דינו ג'ורסקו - תולדות הרומנים מימים הקדומים ועד היום הוצאת אלבטרוס, בוקרשט 1975 (ברומנית) Constantin C.Giurescu, Dinu C. Giurescu. Istoria Romînilor din cele mai vechi timpuri pînă astăzi Editura Albatros Bucureşti 1975 אישטוואן ואשארי - קומנים וטטרים: אנשי צבא מזרחיים בבלקן הטרום-עות'מאני 1185 - 1365. Vásáry, István. Cumans and Tatars: Oriental Military in the Pre-Ottoman Balkans, (1185-1365) Cambridge University Press 2005 Vlad Georgescu - 1991 Vásáry Istvan - 2005