laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סרגיי גרסימוב

סרגיי גרסימוב (ברוסית: Серге́й Аполлина́риевич Гера́симов; ‏3 ביוני 1906 – 26 בנובמבר 1985, מוסקבה) היה במאי, שחקן ותסריטאי קולנוע סובייטי. הוא זכה ארבע פעמים בפרס סטלין (1941, 1949, 1951 ו-1971) והוענק לו התואר האמן העממי של ברית המועצות (1948). על פעילותו בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. ב-1984 זכה בפרס לנין. סרגיי גרסימוב נולד בכפר במחוז צ'ליאבינסק (לפי עדויות אחרות ביקטרינבורג או עיר אחרת באזור הרי אורל. אביו היה מהנדס שהוגלה מסנקט פטרבורג בעקבות השתתפות בפעילות נגד המשטר. לאחר מספר שנים בסיביר המשפחה עברה לאזור הרי אורל. כאשר סרגיי הצעיר היה בן שלוש בלבד, אביו נהרג במהלך סיור גאולוגי באזור. ב-1915 סרגיי גרסימוב החל ללמוד בבית הספר ביקטרינבורג. בשנים 1923-1925 למד בבית הספר לציור בלנינגרד. לאחר סיומו גרסימוב למד משחק. בשנת 1925 הוא הצטלם בפעם הראשונה בסרט. בשנות ה-20 גרסימוב הצטלם בעיקר בסרטי גריגורי קוזינצב. ב-1930, ביים גרסימוב את סרטו הראשון. הצלחתו הראשונה כבמאי הייתה ב-1936 עת הופץ סרטו "שבעת האמיצים" (Семеро смелых). בסרט זה הוא שיתף את תלמידיו ואשתו תמרה מקרובה. עבור סרטו "המורה" שצולם ב-1939, גרסימוב קיבל פרס סטלין בשנת 1941. ב-1941 כתב גרסימוב את התסריט, ביים ושיחק בסרט "נשף מסכות" על פי מיכאיל לרמונטוב. במהלך מלחמת העולם השנייה צילם בעיקר סרטי תעודה. עד ל-1943, חיו גרסימוב ואשתו בלנינגרד הנצורה. הוא היה ראש צוות הצלמים הסובייטים בועידת יאלטה ובוועידת פוטסדאם. במהלך המלחמה גרסימוב אימץ את בן אחות של אשתו שנישאר יתום. לזוג לא היו ילדים אחרים. ב-1944, הגיעו גרסימוב ואשתו למוסקבה והוא חזר ללמד ב-VGIK. רוב תלמידיו מאותה תקופה שותפו בסרט "המשמרת הצעירה" (1948) על פי ספרו של אלכסנדר פדייב. על עבודה זו הוענק לו פרס סטלין בפעם השנייה. ב-1950, ביים גרסימוב סרט תיעודי "סין המשוחררת" ביחד עם אנשי קולנוע סיניים. על סרט זה הוא קיבל את פרס ברית המועצות בפעם השלישית. בסוף שנות ה-50, עבד גרסימוב על הסרט "הדון השקט" על פי ספרו של מיכאיל שולוחוב בשם זה. גם לסרט זה כתב גרסימוב את התסריט. הסרט צולם ב-3 פרקים וקיבל עיטורים במספר פסטיבלים בינלאומיים. ב-1959 כיהן גרסימוב כיושב ראש חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה. בשנות ה-60, צילם גרסימוב מספר סרטים על החיים בברית המועצות. ב-1967 וב-1971 הוכרו סרטים אלו כ-"סרט השנה" בברית המועצות. בשנות ה-80, ביים גרסימוב שני סרטים על פיוטר הגדול בצעירותו. ב-1984, ביים גרסימוב סרט על הימים האחרונים של לב טולסטוי. בסרט זה שיחק גרסימוב את טולסטוי ורעייתו שיחקה בתפקיד אשתו של הסופר. במשך כל התקופה גרסימוב שילב את עבודת הבימוי עם עבודה ב-VGIK. לאחר פטירתו, הוענק למכון זה שמו לאות הוקרה על פעילותו. גרסימוב נפטר ב-1985 לאחר שעבר ניתוח לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. מדיה וקבצים בנושא סרגיי גרסימוב בוויקישיתוף סרגיי גרסימוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סרגיי גרסימוב, באתר AllMovie (באנגלית) סרגיי גרסימוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סרגיי גרסימוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
בו-טאושי

בו-טאושי (ביפנית: 棒倒し; מילולית: "הפל את התורן") הוא משחק הדומה בעיקרו למשחק כיבוש הדגל, ונהוג בימי ספורט בבתי ספר ביפן ובאופן מסורתי גם באקדמיה הלאומית לביטחון במדינה, בה נערכים משחקים אלה מאז 1955. במשחק משתתפות שתי קבוצות גדולות (באקדמיה הלאומית לביטחון נהוג כי בכל קבוצה 75 משתתפים). אחת הקבוצות מגנה ואחת תוקפת. הקבוצה המגנה אוחזת בתורן באורך 3 עד 5 מטרים. אם הקבוצה התוקפת מצליחה להוריד את התורן של הקבוצה היריבה עד לזווית של 30° מפני הקרקע (עד 1973 הדרישה הייתה לזווית של 45°) בתוך שתי דקות וחצי, היא המנצחת. אם היא לא מצליחה לעשות זאת, הקבוצה המגנה היא המנצחת. אף שהמשחק נראה כאוטי למתבונן מבחוץ, לכל משתתף תפקיד מוגדר. תפקידי המגנים כוללים: אחיזה בתורן ושמירתו כניצב לקרקע. שימוש מחסום אנושי המקיף את התורן ומונע התקרבות אליו. הגנה אקטיבית באמצעות תקיפת התוקפים. מניעת האפשרות של התוקפים לטפס על כתפי המגנים שמשמשים כמחסום אנושי. ה-SARU ('קוף' ביפנית). שחקן יחיד שניצב בראש התורן, ותפקידו להטות את התורן נגד הכיוון אליו מנסים שחקני הקבוצה היריבה להפיל אותו, בעזרת משקל גופו. תפקידי התוקפים כוללים: מקפצות אנושיות. שחקנים אלה מתקרבים למעגל החיצוני של הקבוצה היריבה ומתכופפים לעמדה דומה לעמדת "חמור חדש", כדי ששחקנים אחרים יוכלו להסתייע בהם כדי לקפוץ מעל המגנים ולהתקרב לתורן. תקיפת התורן והנינג'ה והפלתם. הפרעה למגנים. התורן חייב לגעת בקרקע לכל אורך המשחק. לשחקנים אסור לנעול נעליים, אך מותר להם ללבוש מגני ראש. הקבוצה המגנה לובשת מדים לבנים, בעוד הקבוצה התוקפת לובשת מדים צבעוניים. מדיה וקבצים בנושא בו-טאושי בוויקישיתוף בו-טאושי באתר oddity central Is This A Sport Or Is This War?, באתר Tofugu ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט ובנושא משחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Tiny Core Linux

Tiny Core Linux (תרגום מאנגלית לינוקס ליבה זעירה) היא מערכת הפעלה והפצת לינוקס. המערכת כוללת את BusyBox‏, ו-FLTK‏. פותחה על ידי רוברט שינגלדקר. המערכת בולטת בשל גודלה הקטן והגישה המינימלית המאפיינת אותה, אשר ניתן להוסיף לה רכיבים באמצעות הרחבות שונות. Tiny Core היא תוכנה חופשית ומבוססת קוד פתוח, המופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו גרסה 2. גודל הגרסה הראשית של המערכת היא 12 מ"ב, ובנוסף קיימות שתי גרסאות נוספות בגדלים 8 מ"ב ו-64 מ"ב. דרישות המערכת המינימליות הן, 46 מ"ב של זיכרון גישה אקראית, לגרסה הראשית, ו-18 מ"ב לגרסה הקטנה. המעבד המינימלי הנדרש לפעילות המערכת הוא i486DX‏, והמומלץ הוא פנטיום 2 עם 128 RAM. מדיה וקבצים בנושא Tiny Core Linux בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Tiny Core Linux Tiny Core Linux באתר DistroWatch ריאיון עם רוברט שינגלדקר יוצר ההפצה באתר DistroWatch מערכת הכוללת מספר כלי יוניקס בקובץ הרצה אחד ממשק משתמש גרפי Robert Shingledecker's Projects 8, 12, ו-64 מ"ב נקראת "Tiny Core" נקראת "Core" נקראת "Core Plus" רוברט שינגלדקר "Frequently Asked Questions: What are the minimum requirements?".
Meat Is Murder

Meat Is Murder הוא אלבום האולפן השני של הלהקה הבריטית הסמית'ס. הוא יצא בפברואר 1985 והיה לאלבום היחיד של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. האלבום הגיע למקום ה-40 בקנדה ולמקום ה-110 בארצות הברית. ב-2003 המגזין רולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-296 ברשימת 500 האלבומים הגדולים של כל הזמנים. בעקבות האכזבה מההפקה באלבום הבכורה The Smiths, החליטו מוריסי וג'וני מאר להפיק את האלבום בעצמם בעזרת הטכנאי סטיבן סטריט, אותו פגשו לראשונה כאשר הקליטו את הסינגל Heaven Knows I'm Miserable Now. Meat Is Murder הוא אלבום בוטה ופוליטי יותר מקודמו. הוא כולל שיר נושא המעודד לצמחונות, תיאור קליל של הלך הרוח הרפובליקני בשיר Nowhere Fast וביקורת על ענישה גופנית בשירים The Headmaster Ritual ו-Barbarism Begins at Home. האלבום מתאפיין גם בגיוון מוזיקלי רחב יותר מקודמו, עם השפעות רוקבילי בשיר Rusholme Ruffians ופאנק בשיר Barbarism Begins at Home. לפני יציאת האלבום שחררה הלהקה את הבי-סייד ?How Soon is Now כסינגל, ולמרות שהשיר לא הופיע במקור באלבום הוא התווסף אליו בהוצאות מאוחרות יותר. לפני יציאת האלבום הוציאה לאור הלהקה את הסינגל Shakespeare's Sister שלא זכה להצלחה רבה במצעדים ולא הופיע באלבום. גם That Joke Isn't Funny Anymore, הסינגל היחיד מתוך האלבום, לא נחל הצלחה והגיע למקום ה-49 בלבד במצעד הבריטי. השיר ?How Soon Is Now, שיצא במקור כבי-סייד לסינגל William, It Was Really Nothing, התווסף להוצאות של Meat Is Murder בארצות הברית ובקנדה לאחר שצבר הצלחה במועדוני ריקודים ותחנות רדיו אלטרנטיביות בצפון אמריקה. השיר יצא לאור לבסוף כסינגל בפני עצמו בבריטניה והגיע למקום ה-24 במצעד. שני שירים מתוך האלבום, Well I Wonder ו-What She Said, היו גם הם במקור בי-סיידים לסינגלים שונים. ב-1987 הקליטה המשוררת הישראלית שז (שבאותה תקופה הופיעה כזמרת לצד הלהקות נושאי המגבעת ופוליאנה פרנק) גרסה מתורגמת בלחן שונה לשיר הנושא, שנקראה "בשר זה רצח". את הלחן החדש יצר יהודה בן-מוחא ואת המילים בעברית כתב קובי אור. השיר לא יצא באופן מסחרי אך זכה לחשיפה בקלטת ששז הקליטה ב-1987 וכן במופע המוזיקלי "עיר צעצוע" שהעלתה בשנת 2019 עם להקתה "שז והשדים". על עטיפת האלבום מופיע צילום מ-1967 של חייל מארינס במלחמת וייטנאם שהכיתוב על קסדתו שונה מ-Make War Not Love ל-Meat Is Murder. בהוצאה הבריטית התמונה מופיעה בגדול על העטיפה, בעוד בהוצאה האמריקאית היא מופיעה בקטן ארבע פעמים. התמונה המקורית הופיעה בסרטו של אמיל דה אנטוניו משנת 1968, "בשנת החזיר". השיר ?How Soon Is Now נכלל כרצועה מספר 6 בהוצאה האמריקאית של האלבום והחל מ-1992 הופיע בכל ההוצאות המחודשות של WEA עד הוצאת הרימאסטר ב-2011, בה הופיעה באלבום רשימת השירים המקורית מההוצאה הבריטית. מידע על האלבום Meat Is Murder באתר MusicBrainz מידע על האלבום Meat Is Murder באתר AllMusic האלבום Meat Is Murder באתר Discogs האלבום Meat Is Murder באתר ספוטיפיי האלבום Meat Is Murder באתר אפל מיוזיק
ולריניים

ולרייניים (שם מדעי: Valerianaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים בסדרת השלמונאים. על פי שיטת המיון העדכנית (APG III משנת 2003) משפחה זו בוטלה ומשויכת כסוג (.Valeriana L) תחת משפחת היערתיים. היא נקראת על שם הסוג ולריאנה. המשפחה כללה 7 עד 12 סוגים, על-פי חלוקות שונות, שלושה מהם מיוצגים בצמחיית ארץ ישראל. הסוג וָלֶרְיָאנָה הנמנה עם משפחת היערתיים מונה 426 מינים ותפוצתו כמעט קוסמופוליטי. זוהי משפחה הכוללת בעיקר צמחים עשבוניים הגדלים בכל יבשות כדור הארץ פרט לקטבים ולאוסטרליה, בייחוד באזורים ממוזגים. לוולריניים כ-350 מינים, וידוע בה הצמח ולריאן רפואי המשמש כצמח מרפא. מינים נוספים משמשים כצמחי מרפא, בייחוד למטרות הרגעה והרדמה. מינים אחדים משמשים כצמחי נוי. משפחה זו כוללת בעיקר עשבוניים, ומעט צמחים מעוצים. חלק גדול מבני המשפחה מדיפים ריח מצחין אופייני, הנובע משמנים אתריים. הצמחים לרוב שיער שעירים. העלים ערוכים בצורה מנוגדת על הגבעול, או ערוכים בשושנת. העלים לרוב פשוטים, לעיתים מנוצים. התפרחת צימוזית. הפרח בעל סימטריה דו-צידית, מספר עלי הגביע והכותרת 3,4 או 5. הכותרת צינורית, עלי הכותרת מאוחים. מספר האבקנים 1-4. הפרי מטיפוס אגוז, מכיל זרע אחד, לעיתים הפרי מכונף. העובר גדול, ישר וחסר אנדוספרם. שלושה סוגים ממשפחה זו מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ-ישראל: ולריאנה (Valeriana) - המין 'ולריינה איטלקית' (Valeriana dioscoridis, ובשמו הנוכחי Valeriana italica) גדל בחבל הים-תיכוני של ישראל, במחשופים של סלעים קשים. חד-אבקן (Centranthus, ובשמו המדעי הנוכחי:Valeriana L) - בישראל שני מינים נדירים: 1. המין 'חד-אבקן אדום' (.Centranthus ruber (L.) DC ובשמו המדעי הנוכחי:Valeriana rubra L) מין גר שגדל במקומות אחדים בישראל, לרוב בבתי גידול מופרים. 2. המין הנדיר חד-אבקן ארוך-פרחים (Valeriana erotica Christenh. & Byng) שגדל בחרמון ובהרי יהודה. ולריינית (Valerianella)- הסוג מיוצג בישראל על ידי 14 מינים, כולם חד-שנתיים. .Valeriana L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet, ‏6-2023 .Valeriana L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏6-2023 חד-אבקן אדום, באתר צמחיית ישראל וסביבתה, ‏6-2023 חד-אבקן ארוך-פרחים, באתר צמחיית ישראל ברשת Valeriana erotica Christenh. & Byng, POWO plants of the World Online. Published on the Internet, ‏6-2023 נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמ' 647-643. (הספר בקטלוג ULI) ולריניים, באתר ITIS (באנגלית) ולריניים, באתר NCBI (באנגלית) ולריניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ולריניים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה ולריניים, באתר Tropicos (באנגלית) ולריניים, באתר GBIF (באנגלית) ולריניים, באתר IPNI (באנגלית) ולריניים באתר צמחיית סין (באנגלית)
שפיצברגן

שפיצברגן (בנורווגית: Spitsbergen) הוא האי הגדול ביותר מבין איי סבאלברד בנורווגיה, המשתרע על יותר ממחצית משטח הארכיפלג והוא האי היחיד מביניהם שמיושב באופן קבוע, עם 2,642 תושבים (2012). זהו האי המערבי ביותר בארכיפלג, והוא גובל באוקיינוס הקרח הצפוני (האוקיינוס הארקטי), הים הנורווגי וים גרינלנד. שטחו של האי 39,044 קמ"ר, הגדול בין איי נורווגיה ובמקום ה-36 בין איי העולם כולו. המרכז האדמיניסטרטיבי של שפיצברגן ואיי סבאלברד נמצא בלונגיירבין, בה יש גם שדה תעופה בינלאומי ונמל. חברה נורווגית וחברה רוסית מפעילות מכרות פחם בשפיצברגן. תיירות ומחקר הם שני מקורות הפרנסה העיקריים. בשפיצברגן נמצאת כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד, בתוך מבנה תת-קרקעי שמטרתו לשמור על דוגמאות מתוך מגוון הזרעים בעולם, למקרה שאלו יכחדו מהעולם. האי יושב לראשונה במאות ה-17 וה-18 כבסיס לציד לווייתנים, אך ננטש בהמשך. בתחילת המאה ה-20 החלו לכרות במקום פחם, ובעקבות כך הוקמו מספר יישובי קבע. אמנת סבאלברד שנחתמה ב-1920 הכירה בריבונות נורווגיה על ארכיפלג סבאלברד, אך הגדירה אותו כאזור מפורז מבחינה צבאית והתירה לשאר המדינות החתומות ליהנות ממשאביו הטבעיים. בשנת 1925 הכריזה נורווגיה רשמית על סיפוח האי לנורווגיה. בשנת 1940 התגוררו בקבוצת האיים פחות מ-3000 תושבים. בספטמבר 1941 עלה על האי כוח צבא בריטי במטרה למנוע השתלטות גרמנית על האי. הצמחייה באי נהנית משעות אור ארוכות בקיץ, המפצות על מיעוט שעות האור בחורף בשל שמש חצות, ונספרו כ-165 זני צמחים. האי הוא אתר רבייה לעופות מים רבים, כמו סערון שחפי, אלקה קטנה ושחף לבן-כנף. באי ובים סביבו חיים דובי הקוטב, שועלי שלג, אייל הצפון, ניבתנים, כלבי ים ועוד. שישה פארקים לאומיים מגנים על רוב שטחו של האי שפיצברגן. העיירה לונגיירבין, המרכז האדמיניסטרטיבי של שפיצברגן וסבאלברד אייל סבאלברד, תת-מין של אייל הצפון, האנדמי לארכיפלג מדיה וקבצים בנושא שפיצברגן בוויקישיתוף על שפיצברגן באתר נורווגיה אינפורמציה ותמונות משפיצברגן (באנגלית) גולן לובנוב, ‏עולם החי של שפיצברגן ואיי סבאלברד, באתר GoTravel דנדן בולטין‏, שפיצברגן, נורווגיה: יותר חיות מאנשים ושלג בכל מקום, באתר וואלה, 2 במאי 2013 אתי ואוריאל ישיב, ‏הפלגה לשפיצברגן - להגיע עד סוף העולם, באתר GoTravel רועי גליץ‏, שפיצברגן: הפלגה אינטימית לקוטב וארץ ההרים המחודדים, באתר וואלה, 9 בנובמבר 2017 שפיצברגן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ספוח שפיצברגן לנורבגיה, דבר, 17 באוגוסט 1925 נורוויגיה, הצופה, 10 באפריל 1940 צבא בריטי עלה בשפיצברגן, המשקיף, 10 בספטמבר 1941
פרולוג (ספרות)

פרולוג (בעברית: פֶּתַח דָּבָר) הוא חלק בסיפור המשמש כרקע לסיפור, יכול להכיל פרטים על המקום והזמן בהם מתרחשת העלילה, דמויות העלילה או אפילו להוות סיפור עצמאי שמתקשר לסיפור הראשי שבא בעקבותיו. מקור המילה מיוונית (πρόλογος) כאשר פרו משמעותו לפני ולוגוס הוא מילה או מאמר. לפרולוגוס היווני הייתה משמעות רחבה מזו של המושג המודרני והוא לרוב היה מערכה נפרדת בתיאטרון היווני. המחזאי הראשון שידוע בשימושו בסוג זה של פרולוג הוא אוריפידס מגדולי המחזאים ביוון העתיקה. השימוש הראשון בפרולוג בטקסט שאינו מחזה היה ככל הנראה במאה ה-14, בסיפורי קנטרברי, שם מופיע פרולוג כהקדמה לחלק מהסיפורים וכן כרקע לספר כולו מתוארת קבוצת הדמויות של הספר בפרולוג הכללי. אפילוג פרולוג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מבואות ואפילוגים, דף שער בספרייה הלאומית פֶּתַח דָּבָר במילון ספרנות (תשל"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מערת בני ברית

מערת בני ברית (מכונה גם מערת הקדושים) היא מערה טבעית, קרסטית, אחת מהאתרים המרכזיים ביער הקדושים, בפרוזדור הרי ירושלים. המערה, באפיק נחל כסלון, הורחבה כדי לשמש מקום התייחדות עם זכר קורבנות השואה. בחזיתה הוסיפה קק"ל רחבה גדולה להתכנסות ושולחנות לפיקניק. מפאת קדושת המקום המערה סגורה למבקרים, וההתייחדות נעשית בעת טקסים רשמיים. משני צדי נחל כסלון, מהגדולים מנחלי הרי ירושלים, נטעה קק"ל ב-1951, בסיוע ארגון בני ברית, את יער הקדושים להנצחת קורבנות השואה. ביער נטעו שישה מיליון עצים לזכרם של ששת מיליוני היהודים שנספו בשואה. אל המערה ניתן להגיע בדרך עפר שנסללה לאורך אפיק הנחל, לאורך הדרך מוצבים גלי-עד לזכר קהילות שונות שנספו בשואה. מראה בתוך המערה מדיה וקבצים בנושא מערת בני ברית בוויקישיתוף מערת בני ברית באתר נלך מערת בני ברית באינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס של המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דניאל סגל

דניאל סגל (באנגלית: Daniel Segal‏; נולד ב-26 באוקטובר 1947) הוא מתמטיקאי בריטי המכהן כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד. הוא חוקר בכיר באול סולס קולג'. מתמחה באלגברה ובתורת החבורות. נולד בשנת 1947 לפסיכואנליטיקאית חנה סגל ולמתמטיקאי פול סגל, בן שני במשפחה של שלושה בנים. בתחילה למד בפיטרהאוס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' ואת הדוקטורט שלו קיבל באוניברסיטת לונדון בשנת 1972. בשנת 1982 זכה בפרס אדמס המוענק על ידי הפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת קיימברידג' למתמטיקאים צעירים, תושבי הממלכה המאוחדת עבור מחקר מתמטי בינלאומי ממדרגה ראשונה. בשנת 2012 זכה בפרס פוליה המוענק על ידי החברה המתמטית של לונדון. סגל היה המנחה לדוקטורט של מרכוס דו סוטוי. Polycyclic Groups, Cambridge University Press 1983 with J. Dixon, M. Du Sautoy, A. Mann Analytic pro-p-groups, Cambridge University Press 1999, Paperback edn. 2003 ed. with M. Du Sautoy, A. Shalev New horizons in pro-p-groups, Birkhäuser 2000 with Alexander Lubotzky Subgroup growth, Birkhäuser 2003 Words: notes on verbal width in groups, London Mathematical Society Lecture Notes, vol. 361, Cambridge University Press 2009 מדיה וקבצים בנושא דניאל סגל בוויקישיתוף דניאל סגל, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה 2007 website for a mathematical conference held on the 60th birthday of Dan Segal Homepage in Oxford Lubotzky, Alexander (2001). "Review of Analytic pro-p-groups, New horizons in pro-p-groups, and two other books". Bull. Amer. Math. Soc. (N.S.). 38 (4): 475–479. doi:10.1090/S0273-0979-01-00914-4. Grigorchuk, Rostislav I. (2004). "Review: Subgroup growth, by Alexander Lubotzky and Dan Segal". Bull. Amer. Math. Soc. (N.S.). 41 (2): 253–256. doi:10.1090/s0273-0979-03-01003-6. Nekrashevych, V. (2011). "Review: Words: notes on verbal width in groups, by Dan Segal". Bull. Amer. Math. Soc. (N.S.). 48 (3): 491–494. doi:10.1090/s0273-0979-2011-01333-7. ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארנה סארינן

ארנה סארינן (בפינית/שוודית: Aarne Saarinen; ‏ 5 בדצמבר 1913 - 13 באפריל 2004) היה יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של פינלנד בין השנים 1966–1982, מחלוצי האירו-קומוניזם, המגמה של מפלגות קומוניסטיות במערב להתנתק מן ההגמוניה של ברית המועצות. סארינן נולד בכפר סמוך להלסינקי בקהילה של פינים שוודים והתחנך בשוודית, עד מעבר המשפחה לבירה בגיל 14, לא ידע כלל פינית. אביו היה סתת שלחם במלחמת האזרחים הפינית (1918) במסגרת "המשמרות האדומים", נמלט לברית המועצות ושב לביתו מאוחר יותר. החל משנת 1932 היה סארינן פעיל באיגוד המקצועי של מקצועות הבנייה, ב-1934 הצטרף למפלגה הקומוניסטית שפעלה במחתרת. ב-1941 לחם במסגרת צבא פינלנד במלחמת החורף ולאחר מכן לחם גם ב"מלחמת ההמשך" ושב לביתו ב-1944. סארינן שב לפעילות במפלגה הקומוניסטית, שהייתה כעת חוקית. בין השנים 1952–1954 כיהן כמזכיר הכללי של האיגוד הבינלאומי לבנייה ותעשיית עץ ובין השנים 1954–1966 היה יו"ר איגוד פועלי הבניין בפינלנד. בשנת 1962 נבחר כחבר הפרלמנט הפיני. ב-1966 נבחר למזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הפינית, והוביל אותה לאחר הבחירות לקואליציית מרכז-שמאל בראשות רפאל פאסיו. למרות חברותו בקואליציה סירב לכהן במשרת שר בממשלה. כבר אז החלה להיווצר כנגדו אופוזיציה בתוך מפלגתו שהתנגדה לקו המתון-מדי שהוביל. ב-1968 גינה באופן גלוי את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה לדיכוי "האביב של פראג" ולא חזר בו גם לאחר שננזף על ידי שגריר ברית המועצות בפינלנד. ב-1969 זומן לקרמלין, שם קיבל הטפה מפיו של מיכאיל סוסלוב, אך המשיך להוביל את מפלגתו בדרך של קומוניזם מתון ואוטונומי מתכתיבי מוסקבה, שזכה לכינוי "אירו-קומוניזם". במקביל להפיכתו לדמות ציבורית מרכזית ולידידם של ראש הממשלה פאסיו ונשיא פינלנד אורהו קקונן, גברה והלכה ההתנגדות לדרכו בתוך מפלגתו, שאמנם לא התפצלה מטעמים טקטיים, אך הייתה מפולגת ומפוצלת בין תומכיו לתומכיו הקו הקומוניסטי הנוקשה. נקרולוג בעיתון הלסינקי-סנומט ארנה סארינן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
אלקמאר

אלקמאר (בהולנדית: ‏Alkmaar‏Ⓘ‏) היא עיר הולנדית עתיקה משובצת תעלות מים ובתים צבעוניים מהמאה ה-17. פירוש השם "אלקמאר" הוא "אותו הים" והעיר קיבלה את שמה כנראה בשל קרבתה אל הים. ראשיתה של העיר בכפר דייגים קטן שהתפתח בו מסחר, ובשנת 1254 הפך כפר הדייגים "אלקמאר" רשמית לעיר. בשנת 1573 העיר עמדה בהצלחה במצור של כוחות ספרדיים בהנהגת של פרננדו אלווארז דה טולדו. זו הייתה נקודה מפנה במלחמת שמונים השנים שניטשה בין הולנד לספרד, והולידה את ביטוי "הניצחון מתחיל באלקמאר" ("Bij Alkmaar begint de victorie"). האירוע עדיין נחגג מדי שנה באלקמאר ב-8 באוקטובר, ונקרא "יום המצור שהסתיים". בשנת 1799, חיל משלוח אנגלו-רוסי כבש את העיר, אך הובס לבסוף בקרב קסטריקום (Battle of Castricum). הניצחון הצרפתי הונצח על שער הניצחון בפריז כ-Alkmaer. ב-1602 יהודים פורטוגזים מאמסטרדם קנו שטח אדמה קטן לבית קברות, בעיירה חרוט [Groet] הסמוכה לאלקמאר, המקום שימש לקבורה עד 1614. יהודים פורטוגזים מאמסטרדם ניסו להקים קהילה יהודית באלקמאר ב-1604, היות שבערים הגדולות לא אפשרו להם לנהל את חיי הדת באופן חופשי. ב-10 במאי 1604 הם קבלו רישיון מראשי העיר לחיות חיי דת חופשיים. זו הפעם הראשונה בהיסטוריה ההולנדית שהובטח ליהודים חופש דת כמו למאמיני הדתות האחרות. אבל לא עברו לעיר יהודים רבים והם נעלמו משם. ניסיון שני להתיישב באלקמאר היה ב-1655, עם הקמת תעשיית המשי אך הוא נכשל בגלל מגפה. אברהם דה-וולף היה בין הרבנים האחרונים של הקהילה לפני שחבריה נספו בשואה. במוזיאון העירוני מוצגות יצירות של סייזאר ואן אברדינגן שהתגורר בעיר. שוק הגבינות באלקמאר אשר מתקיים בעיר משנת 1622, הוא אחד מהאטרקציות התיירותיות המרכזיות של העיר. מתנדבים מקומיים מציגים בכיכר ואכפלין (Waagplein) שבמרכז העיר את תהליך מכירת הגבינות כפי שהתקיים במקום לפני מאות שנים. המכירה מוצגת בחודשים אפריל עד ספטמבר מדי יום שישי בין השעות 10:00-12:30 בבוקר. גרמניה דרמשטדט, גרמניה הונגריה טטה, הונגריה הממלכה המאוחדת באת', הממלכה המאוחדת טורקיה ברגאמה (אנ'), טורקיה צרפת טרואה, צרפת מדיה וקבצים בנושא אלקמאר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלקמאר מוזיאון העיר אלקמאר אתר שוק הגבינות באלקמאר גוגל ארץ- מפות ותמונות לוויין של אלקמאר סרטון שוק הגבינות באלקמאר מתוך האתר הרשמי של שוק הגבינות אלקמאר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלקמאר, ברשת החברתית פייסבוק אלקמאר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אלקמאר, ברשת החברתית אינסטגרם אלקמאר, ברשת החברתית LinkedIn http://www.1911encyclopedia.org/Alkmaar (הקישור אינו פעיל, 5 בדצמבר 2023) Jozeph Michman, Hartog Beem, Dan Michman, Victor Brilleman (ע), תרגום: Ruben Verhasselt, Alkmaar , Noord- Holland, PIMKAS Geschiedenis van de Joodse Gemeenschap in Nederland, 1999, Amsterdam: Contact, 1999, פנקס הקהילות, עמ' 261-2, ISBN 9025495133. (בהולנדית) אתר שוק הגבינות באלקמאר (בהולנדית)
רפאל פאסיו

רפאל פאסיו (בפינית: Rafael Paasio; ‏6 ביוני 1903 - 17 במרץ 1980), ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד, היה ראש ממשלת פינלנד פעמיים, בשנים 1966-1968 ובין פברואר לספטמבר 1972. בגיל 17 היה פאסיו סדר דפוס והיה פועל דפוס עד 1938. במהלך מלחמת העולם השנייה היה ראש איגוד הפועלים הצעירים וערך את ביטאון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. משנת 1942 היה פוליטיקאי פעיל, תחילה בממשל המקומי בעיר טורקו ומ-1948 כחבר פרלמנט וכיהן כשר התחבורה ושר הרווחה בממשלתו של אורהו קקונן בראשית שנות החמישים. כיו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט היה אחראי על רקימת קשרי החוץ של המדינה עם ברית המועצות, תוך יצירת מאזן של ידידות ושיתוף פעולה תוך שמירה על עצמאות מדינית. משנת 1963 כיהן כראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, במסגרתה נבחר לראש הממשלה ב-27 במאי 1966. ממשלתו הייתה ממשלת שמאל-מרכז רחבה שכללה מחד את מפלגת המרכז של קקונן ומאידך, לראשונה מאז 1948, את המפלגה הקומוניסטית. פאסיו נזכר כראש מפלגה שאיחד את מפלגתו וגיבש אותה וכמי שיצק, בממשלתו הראשונה, את היסודות למדינת הרווחה הפינית. במסגרת ממשלתו השנייה חתם על הסכם סחר חופשי ראשון בין מדינתו לבין השוק האירופי המשותף. פאסיו ביקר בישראל ב-22 במאי 1967, בעיצומה של תקופת ההמתנה המתוחה שלפני מלחמת ששת הימים. מדיה וקבצים בנושא רפאל פאסיו בוויקישיתוף ישראל נוימן, מפועל דפוס לראש ממשלה, דבר, 24 במאי 1967 Finland in the Era of Consensus, 1966-81 דף באתר הפרלמנט הפיני רפאל פאסיו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רפאל פאסיו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דברי הכנסת, ישיבה 176 של הכנסת השישית
פראן סונייר בלגר

פראן סונייר אי בלגר (בקטלאנית: Ferran Sunyer i Balaguer‏; 1912 - 27 בדצמבר 1967) היה מתמטיקאי קטלאני. בלגר נולד בפיגרס, ז'ירונה, קטלוניה עם שיתוק גופני מלא ונעזר בכל ימי חייו בכיסא גלגלים ובמטפלים צמודים. אביו של בלגר נפטר כשהיה בן שנתיים והוא חי עם אמו, אנג'לה שטיפלה בו בעזרת סבתו ודודניו שעברו להתגורר עימם. מאוחר יותר, המשפחה המורחבת עברה להתגורר בברצלונה. בעצת רופאיו, הרחיקוהו מכל מקור לחצים נפשיים אפשרי ובעיקר מלימודים. בלגר היה נחוש ללמוד בעצמו והחל לגלות עניין באסטרונומיה ופיזיקה ובעיקר במתמטיקה. בשנת 1938 שלח בלגר את מחקריו אל ז'אק אדמר באוניברסיטת סורבון שפרסם את מאמרו בComptes Rendus. בלגר התכתב תדירות עם מתמטיקאים צרפתים, בעיקר עם שולם מנדלברוט ותלמידיו כגון: ז'אן פייר כהנא, ואצלב שרפינסקי ועוד. בשל נכותו, בלגר לא היה מסוגל לכתוב בעצמו והיה תלוי באמו עד למותה בשנת 1955, אז דודניו החליפו אותה במלאכת הכתיבה. משנת 1948 עד ל 1966 זכה בלגר בפרסים רבים למתמטיקה בספרד. בלגר סיים את התואר בשני שלו בשנת 1960 וקיבל את הדוקטורט שלו על התזה "Sobre la distribución de los valores de una función representada por una serie de Dirichelt lagunar" (התפלגות הערכים של פונקציה המוצגת על ידי טור דיריכלה) בשנת 1962 באוניברסיטת ברצלונה. בלגר הלך לעולמו בשנת 1967 בברצלונה. קרן בלגר הוקמה בשנת 1983 ביוזמתה של מריה דודניתו של בלגר לזכרו והיא מעניקה פרסים למחקרי בתחום המתמטיקה. הקרן מנוהלת על ידי מועצה בראשות נשיא המכון למחקרים ועוד כמה חברים של האוניברסיטאות הקטלניות. בשנת 1992, הוכרז על פרס בינלאומי בסך של 15,000 דולר. חתן הפרס הראשון, בשנת 1993 היה מתמטיקאי ישראלי, פרופ' אלכס לובוצקי שאף זכה בפרס בשנית בשנת 2002. פראן סונייר בלגר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה פראן סונייר בלגר, באתר MacTutor (באנגלית) קורות חייו של פראן סונייר בלגר באנגלית אתר הפרס ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.