laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גלוסאטור

גלוֹסָאטוֹריִם (מן היוונית: γλῶσσα ‏ (glossa) - ניב, שפה; במקור - הסבר למילה שאינה מובנת) היו משפטנים (דוקטורים למשפטים או הלומדים באוניברסיטה) שעסקו במשפט הרומי לפי המסורת שפותחה באוניברסיטת בולוניה. האסכולה הזאת הייתה נפוצה באיטליה, צרפת וגרמניה בין המאות ה-11 ו ה-13. סך כל העבודות של האסכולה אוחדו על ידי אקורסיוס ל"Glossa ordinaria": פרשנות כוללת לאינסטיטוציות יוסטיניאנוס. ראשון הגלוסאטורים היה אירנריוס שחקר את קורפוס יוריס קיוויליס כשהוא היה החוקר הראשון של חלקו העיקרי: הדיגסטה - אוסף דעות והפסיקות של משפטנים רומיים ב-50 כרכים. גלוסאטורים הביאו את כלל מקורותיו של יוסטיניאנוס לצורה הנוחה לקריאה באותה העת למחקר. הם אלו שקבעו קריאה אחידה של מקורות (lectio vulgata) ועסקו בהסדרת תוכנם. העבודה הזאת שימשה משפטנים עד למאה ה-19. הגלוסאטורים היו סכולסטים והתייחסו לקורפוס יוריס קיוויליס וראו בו ratio scripta. הדבר היה זהה למבט תאולוגים על תנ"ך והתבוססות פילוסופים באותה העת על כתביו של אריסטו. הם ניסו לפתח את תוכן הקורפוס בעזרת דיאלקטיקה מימי הביניים ללא התייחסות להקשר ההיסטורי שבו וניסו לקרב מושגים ותופעות רומא העתיקה לאלו של ימיהם. הגלוסאטורים היו תאורטיקנים טהורים ולא עסקו בשיפוט מעשי. למרות זאת ואולי בעקבות הגישה, דעת הפרשנים גברה על חוקי הקורפוס עצמם והגיעו עד למצב כי בתי משפט בגרמניה לא קראו את הקורפוס עצמו והחלטות התקבלו על סמך המשפט: "quod non agnoscit glossa, non agnoscit curia" ("מה שאינו מוכר לגנוסה אינו מוכר לבית המשפט").
בוגאטיר

בוגאטיר (רוסית: Богатырь) הוא מילה רוסית מסורתית שמשמעותה "גיבור", אך הכוונה בעיקר לגיבורים מאגדות העם הרוסיות והבילינה. שלושת ה"בוגאטירים" הידועים בסיפורי העם הם איליה מורומץ, דובריניה ניקיטיץ' ואליושה פופוביץ'. על פי אגדות העם הרוסיות, שלושת הגיבורים תוארו כך: איליה מורומץ — הוא אחד מהגיבורים מהשירה האפית של רוסיה העתיקה, שנודע על פי האגדות כלוחם ואביר בתקופת המאה ה-12; דובריניה ניקיטיץ' - הגיבור השני נודע, גם כן על פי אותן אגדות, כמי ששירת תחת הנסיך ולדימיר, היה נשוי לנסטסיה, בתו של מיקולה סליאנינוביץ'; אליושה פופוביץ' - הגיבור השלישי היה מצעיר הגיבורים ועל פי השירה האפית מוצאו מן החלק הצפון מזרחי של רוס (מאזור הערים מורום, ריאזן ורוסטוב), הגיע לקייב ושירת תחת הנסיך ולדימיר, שכונה "השמש האדומה". על פי הסיפור "דובריניה ניקיטיץ' המרוחק" (Добрыня Никитич в отъезде) אליושה פופוביץ' מנסה להינשא לאשתו של דובריניה, בכך שהוא משקר שראה אותו מת. שרידים ארכאיים אופייניים לתיאורי שלושת הגיבורים, כשכל הדמויות הללו מופיעים דרך קשרים רופפים מתולדות העם הסלאבי וניתן להשוותם לשלישיית הדמויות גוריניה, דובריניה ואוסיניה. אף שזיהוי של שלושת הגיבורים עם דמויות מוכרות מההיסטוריה הרוסית כמו הנזיר איליה פצ'רסקי; הנגיד דובריניה מסוזדאל, והאציל מסוזדאל, אלכסנדר פופוביץ', שיש ודמותם היוותה השראה ותפס את דמיונם של בני דורם והביא ליצירת דמות שלושת הבוגאטירים. אגדת הבוגאטירים זכתה להנצחה בציורו של ויקטור וסנצוב, בעל אותו השם ובאחרונה זכתה לעדנה מחודשת והצלחה מסחרית במדינות חבר העמים, בסדרת סרטים מצוירים על שלושת הבוגאטירים. סיירת רוסית במלחמת העולם הראשונה נקראה בשם "בוגאטיר". מדיה וקבצים בנושא בוגאטיר בוויקישיתוף הבוגאטירים במילון המיתולוגיה הסלאבית (ברוסית)
ג'ון דייוויס (שחיין)

ג'ון גריפית' דייוויס (באנגלית: John Griffith Davies;‏ 17 במאי 1929 – 24 במרץ 2020) היה שחיין אוסטרלי, אלוף אולימפי ושיאן עולם. נוסף לכך, היה עורך דין ושופט בארצות הברית. דייוויס התפרסם לאחר שמונה לשופט על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשנת 1986. הוא ניהל את המשפט המתוקשר של רודני קינג שהותקף והוכה על ידי שוטרים מלוס אנג'לס רק בשל היותו אפרו-אמריקאי. דייוויס נולד בווילובי, פרבר של סידני שבניו סאות' ויילס. אביו היה רואה חשבון ואמו אחות. אביו גויס לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי במלחמת העולם השנייה והיה שבוי מלחמה כ-3 שנים בכלא היפני. באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בשנת 1947 זכה דייוויס במדליית זהב במשחה ל-220 יארד חזה ובשנת 1948 הגן על תוארו. באולימפיאדת לונדון (1948) סיים דייוויס במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:43.7 דקות, אחרי שלושת המנצחים מארצות הברית. אף על פי שהזמן שנמדד לו היה טוב מזה של בוב סול (2:43.9 דקות) שופטי המיקום העניקו את מדליית הארד לסול. שבעת השחיינים הראשונים מתוך שמונה שחייני הגמר שחו את סגנון החזה המשופר, ידיים פרפר מחוץ למים ורגליים בסגנון חזה. לאחר המשחקים האולימפיים החל דייוויס ללמוד מדע המדינה באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור והתאמן בהדרכתו של מאט מן, מאמן נבחרת הגברים של ארצות הברית בשחייה לאולימפיאדת הלסינקי שחניכיו זכו ב-4 מדליות זהב, 2 מדליות כסף ומדליית ארד אחת. מאחר שבאותה העת ספורטאים לא קיבלו מלגות לימודים, הוא נאלץ לעבוד בשטיפת כלים ובמרכז הבינלאומי לסטודנטים. באליפות המכללות בשחייה (NCAA) שנערכה בשנת 1948 זכה דייוויס במדליית כסף במשחה ל-200 יארד חזה. בשנת 1951 הוא זכה במדליית זהב באליפות ארצות הברית בשחייה במשחה ל-200 מטר חזה. בשנת 1952 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 יארד חזה באליפות ארצות הברית בשחייה (בריכה של 25 יארד). בעקבות הישגיו, הוועד האולימפי האוסטרלי פטר אותו מלהשתתף במבחנים האוסטרלים לאולימפיאדה וצרף אותו למשלחת האולימפית. אל אולימפיאדת הלסינקי (1952) הגיע דייוויס כשיאן עולם במשחה ל-200 יארד חזה, שיא שקבע בתחילת השנה. במשחקים עצמם, הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 2:34.4 דקות, לפני בואן סטספורת' מארצות הברית (2:34.7 דקות) ושיאן העולם היהודי הרברט קליין מגרמניה (2:35.9 דקות). לאחר המשחקים, פרש דייוויס משחייה תחרותית וחזר לאוניברסיטת מישיגן להמשך לימודיו. הוא למד משפטים במשך שנתיים ושנה נוספת באוניברסיטת סידני. אחר כך עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ושם סיים את לימודיו בשנת 1959. הוא התחתן והתגורר בפסדינה, קליפורניה. בשנים 1960–1971 היה דייוויס שותף במשרד עורכי דין ומשנת 1972 עבד כשותף במשרד בכיר וייצג את חברות אולפני הקולנוע והבידור הגדולים. ב-22 באפריל 1986 מונה דייוויס על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן לתפקיד שופט במחוז המרכזי של קליפורניה. מינויו אושר על ידי הסנאט ב-6 ביוני אותה שנה. דייוויס ניהל את המשפט המתוקשר, של ארבעת השוטרים שהואשמו על ידי התביעה באכזריות ובהתעללות ברודני קינג רק בשל היותו אפרו-אמריקאי. לאחר שחבר המושבעים זיכה את הנאשמים מכל סעיפי האישום, פרצו מהומות בלוס אנג'לס, שנמשכו במשך 6 ימים. ב-18 ביולי 1998 פרש דייוויס לגמלאות. נפטר ב-24 במרץ 2020. התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חזה מדיה וקבצים בנושא ג'ון דייוויס בוויקישיתוף ג'ון דייוויס, באתר olympedia.org John G. Davies, 90, Retired Judge Of U.S. District Court, Dies, Metropolitan News-Enterprise, ‏25 במרץ 2020
מרצדס-בנץ SLR מקלארן

מרצדס-בנץ SLR מקלארן היא מכונית ספורט גראן טוריסמו יוקרתית אשר פותחה על ידי חברת מרצדס-בנץ הגרמנית וחברת מקלארן אוטומוטיב. הרכב נמכר בין השנים 2009-2003. בזמן ייצורה, מרצדס-בנץ הייתה בעלת 40% מחברת מקלארן. הודות לגיר האוטומטי שלה, מנוע קדמי-מרכזי ואופי הנהיגה שלה, סיווגו אותה כמכונית GT, המתחרה במכוניות כמו האסטון מרטין DBS והפרארי 599 GTB פיוראנו. פירוש השם SLR הוא "Sport, Leicht, Rennsport" בגרמנית, שפירושו: ספורט, קלה, מרוצים. בתחילה מרצדס-בנץ הצהירה שייוצרו 3,500 מכוניות מדגם זה עם ייצור שנתי של כ-500 מכוניות. המרצדס-בנץ SLR מקלארן קיבלה השראה מהמרצדס-בנץ SLR 300 משנת 1955, שהייתה רשומה כמכונית מרוץ מרצדס-בנץ W196 F1. היא הוצגה לראשונה ב-17 בנובמבר 2003. ב-4 באפריל 2008, מרצדס הודיעה שהם יפסיקו את ייצור ה-SLR. דגמי הקופה האחרונים יוצרו בסוף 2007 ודגם הרודסטר (גג נפתח) הופסק בתחילת 2008. ל-SLR מנוע V8 בעל נפח של 5,400 סמ"ק. המנוע מפיק 617 כ"ס ב-6,500 סל"ד ובעל מומנט של 79.8 קג"מ ב-5,000 סל"ד. למרות שימוש בחומרים קלים, המכונית שוקלת 1,750 ק"ג. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.4 שניות. למרות משקלה, צריכת הדלק שלה טובה מזו של הלמבורגיני מורצ'יילאגו הקלה יותר, ומשל אחותה הפחות יוקרתית, למבורגיני גאיארדו, עוד יותר. בתוכנית טופ-גיר הבריטית השוו בינה לבין ה-למבורגיני מורצ'יילאגו LP670-4 SV בעלת משקל של 1,565 ק"ג ובעלת 20 כ"ס יותר מהמרצדס. המרצדס גברה עליה בקצת. באותה תוכנית גם היא התחרתה מול הפורשה קאררה GT, אך היא הגיעה שנייה אחריה. אולם, במסלול ישר ה-SLR מהירה יותר מעל 160 קמ"ש. גרסה חדשה זו הוצגה בשנת 2006. ה-722 מתייחס לניצחון של סטירלינג מוס, נהג מרוצים בריטי ידוע, במכונית מרצדס-בנץ 300SLR עם המספר 722 במירוץ בשנת 1955. ה-722 כוללת מנוע עם 640 כ"ס ב-6,500 סל"ד ומומנט מרבי של 83.7 קג"מ ב-4,000 סל"ד. נוספו לה צמיגי 19 אינץ' בעלי חישוקים קלים, נעשו שינויים במתלים, הבלמים הקדמיים הוגדלו וכן נעשו שינויים קלים באורות הקדמיים והאחוריים. גרסה זו מסוגלת להאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.6 שניות, ולהגיע למהירות מרבית של 336 קמ"ש. גרסת רודסטר (גג נפתח) של ה-SLR הוצגה בספטמבר 2007. הגרסה משתמשת באותו מנוע מוגדש V8 כמו הקופה, עם 617 כ"ס. המכונית מגיעה למהירות מרבית של 334 קמ"ש, ומאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.8 שניות. הגג של גרסה זו עשוי מחומרים חדישים, ואין להם קיפול מתכת בדומה לגרסאות רודסטר של מכוניות אחרות. קיפול הגג לוקח 10 שניות. זוהי גרסה מוגבלת של 150 מכוניות של ה-722 רודסטר. הגרסה החלה להימכר בשנת 2009. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.6 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 334 קמ"ש. זוהי גרסה מחוזקת של ה-722. הגרסה נועדה למרוצים. לצורך כך השילו מהגוף שלה 398 ק"ג, והורידו את המשקל שלה ל-1,300 ק"ג. המנוע מפיק 670 כ"ס ובעל מומנט מרבי של 84.7 קג"מ. זוהי גרסה מוגבלת של 75 מכוניות, שנקראה של שמו של נהג המרוצים סטירלינג מוס. הדגם עושה שימוש בשיטת נהיגה פתוחה שאינה כוללת גג או חלון קדמי לנהג. ההשראה לגרסה זו הגיעה ממכונית המירוץ 300SLR. זהו הדגם האחרון שנבנה תחת שיתוף הפעולה מרצדס-בנץ ומקלארן, עד שמקלארן הודיעו על גרסה עצמאית משלהם של ה-SLR בשלהי 2010. למכונית מנוע מוגדש V8 המספק 640 כ"ס. המהירות המרבית שלה היא 300 קמ"ש עם תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.5 שניות. הגרסה שוקלת כ-200 ק"ג פחות מהגרסה המקורית. מרצדס SLR - עכשיו זה רשמי, באתר ynet, 10 ביולי 2003 מקלארן SLR הסוף באתר אוטו
היקום הנצפה

היקום הנצפה הוא חלק היקום הכולל את כל מה שניתן לצפייה מכדור הארץ בזמן הנוכחי. היות שלאור, לקרינה אלקטרומגנטית ולאותות אחרים לוקח זמן להגיע לכדור הארץ, ומכיוון שהיקום מתרחב, היקום הנצפה גדל עם הזמן. בהנחה שהיקום איזוטרופי, המרחק לקצה היקום הנצפה הוא בערך שווה לכל כיוון ומכאן שהיקום הנצפה הוא בצורת כדור שהצופה, בכל מקום, נמצא במרכזו. בכל מקום ביקום יש לצופה הנמצא בו "יקום נצפה" משלו, שיכול לחפוף במידה זו או אחרת את היקום הנצפה מכדור הארץ. גיל היקום מוערך ב-13.8 מיליארד שנה, אך היקום הנצפה הוא כדור דמיוני ברדיוס של 46.5 מיליארד שנות אור, וזאת בשל התפשטות המרחב יחד עם האור היוצא מהעצמים שבו. לכן אנו יכולים לראות את הקרינה מעצם שבעבר היה קרוב יותר ובהווה הוא במרחק 46.5 מיליארד שנות אור. היקום הנצפה כולל מאות מיליארדי גלקסיות שבכל אחת מהן מאות מיליארדי כוכבים, וכן חומר אפל ואנרגיה אפלה. נכון לאוקטובר 2022, העצם המרוחק ביותר שהתגלה ביקום הוא HD1, גלקסיה מוסחת לאדום שהתגלתה בשנת 2022 ונמצאת בהווה במרחק של מעל 30 מיליארד שנות אור מאיתנו. מדיה וקבצים בנושא היקום הנצפה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם מקוב

אברהם מָקוֹב (1918 – מרץ 1981) היה מראשי התעשייה הצבאית ומבכירי הפיתוח שלה, חתן פרס ביטחון ישראל למפעל חיים ושני פרסים נוספים לפיתוחים טכנולוגיים. מקוב נולד ב-1918 בוולקוביסק שבפולין. אם סבו, בתיה מקוב, הייתה מחלוצות העלייה הראשונה וממייסדי המושבה רחובות. מצד אמו, דבורה לבית זקהיים (זקה"ם), היה מצאצאיו של ר' ישראל מרוז'ינוי, שמת על קידוש השם ב-1659. אביו, אלכסנדר מקוב, היה בעל בית מסחר לאריגים ובתים בוולקוביסק ובביאליסטוק. המשפחה הייתה אמידה. מקוב התחנך בגימנסיה עברית בעירו, ולאחר מכן נסע ללמוד הנדסת אלקטרוניקה בננסי שבצרפת. בפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שהה בחופשה אצל משפחתו בפולין. עלה בידו להמשיך את לימודיו באוניברסיטת לבוב בעת שהייתה תחת שליטת ברית המועצות, אולם נאלץ להפסיקם לאחר כיבוש העיר על ידי גרמניה הנאצית ב-1941. אביו נהרג על ידי פולנים בפרעות שפרצו בעיר; יתר בני משפחתו נספו לאחר האקציה הראשונה בביאליסטוק. מקוב עצמו הצליח להימלט, ונדד דרומה דרך הקרפטים לרומניה, שם נאסר, אך הצליח להשתחרר בעזרת יהודים שהיו בקשרים עסקיים עם אביו, ולבסוף הגיע לארץ ישראל. מקוב סיים לימודי הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, תוך שהוא מתפרנס מעבודות זמניות. ב-1947 גויס לארגון ההגנה והצטרף לתע"ש. ב-1954 מונה למנהל המעבדה המרכזית והוביל שורה ארוכה של מחקרים ופיתוחים שהניבו פתרונות למערכת הביטחון וכן ייצואם ושיווקם ברחבי העולם. ב-1966 התמנה בנוסף לסגן מנהל תע"ש. מקוב זכה בפרס ביטחון ישראל ב-1961 על פיתוח מוצרי חימוש, ב-1969 על פיתוח פצצת פיצוח מסלולים (פפ"ם) שפיתוחה הסתיים ב-1966 וששימשה את חיל האוויר בהצלחה במבצע מוקד. בנוסף זכה מקוב לציון לשבח מוועדת הפרס על פיתוח תחמושות מתקדמות לטנקים. היה נשוי למלכה לבית כהן מזבלודובה, ואב לבן, רון. אברהם מקוב נפטר לאחר מחלה ב-1981, בגיל 63. הובא למנוחות בבית העלמין בבנימינה. לאחר מותו הוענק לו פרס ביטחון ישראל למפעל חיים. 'אברהם מקוב ז"ל', בתוך: יעקב ארז, אילן כפיר (עורכים), יהודה שיף (עורך אחראי), צה"ל בחילו: אנציקלופדיה לצבא ולבטחון, כרך יז: יוסף עברון, תעשייה צבאית (תעש), תל אביב: רביבים, 1982, עמ' 121. 'אברהם מקוב', בתוך: כתריאל לשוביץ (מלבה"ד), וולקוביסק: סיפורה של קהילה יהודית-ציונית, תל אביב: (דפוס מל"ן), תשמ"ח 1988, עמ' 84. מ’ מלכה [=מלכה מקוב], אברהם מקוב, [תל אביב?]: א.מ.ר, 2000. (דברים לזכרו, בעיקר מאת אלמנתו) George I. Sackheim, Scattered Seeds: The Descendents of Rabbi Israel, one of the Martyrs of Rozanoi, who perished on the second day of Rosh Hashonah 5420 (Friday September 9, 1659), Skokie, Ill.: R. Sackheim Pub. Co., 1986, pp. 205, 313. אברהם מקוב הובא למנוחות, דבר, 4 במרץ 1981 פיתוח מהפכני של הנשק המקובל, דבר, 7 באוגוסט 1969 אלכסנדר מקוב; דבורה מקוב לבית זקהיים; ד"ר קוּבה (יעקב) מקוב: דפי עד שמילאה מלכה כהן (אשתו של אברהם מקוב), 15 באפריל 1999, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, יד ושם. בששת הימים: בכורה לפצצת פיצוח המסלולים, באתר ערוץ 7, 8 ביוני 2008. דוד תדהר (עורך), "שלום כהן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 4111.
קיריל שצ'ולקין

קיריל שצ'ולקין (ברוסית: Кирилл Иванович Щёлкин‏; 17 במאי 1911 – 8 בנובמבר 1968) היה פיזיקאי סובייטי, מראשי המפתחים של הנשק הגרעיני בברית המועצות. קיריל שצ'ולקין נולד בטביליסי (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בירת גאורגיה). כאשר קיריל היה בן שבע המשפחה עברה להתגורר למחוז סמולנסק. בשנות ה-20 של המאה ה-20 לאור מצבו הבריאותי של האב המשפחה עברה לחצי האי קרים. בשנת 1932 קיריל ש'צולקין סיים את לימודי פיזיקה באוניברסיטה בעיר סימפרופול. לאחר סיום לימודי האוניברסיטה קיריל ש'צולקין עבר לעבוד במכון למחקר פיזיקאלי בלנינגרד. עם תחילת מלחמת העולם השנייה שצ'ולין גויס לצבא האדום והשתתף בקרבות. בשנת 1943, לפי הנחיית איגור קורצ'טוב, שצ'ולקין הוחזר לתחום מחקר מדעי והצטרף לצוות מפתחי נשק גרעיני. כבר משלבי הראשונים של מאמץ סובייטי לבנות פצצה גרעינית קיריל שצ'ולקין השתתף בפרויקט. בשנת 1945 הוא סיים את עבודת הדוקטורט שלו ובשנת 1947 קיבל תואר פרופסור. קיריל שצ'ולקין חתום על מסמך קבלת נפץ גרעיני ממפעל והשתתף בניסוי ראשון שהתרחש ב-29 באוגוסט 1949. ש'צולקין גם היה אבי הרעיון לשם הפצצה "RDS-1" (ברוסית זה ראשי תיבות של משפט "רוסיה עושה בעצמה"). בעקבות הניסוי המוצלח, שצ'ולין קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. בשנת 1951 ובשנת 1954 שצ'ולקין קיבל עוד 2 תוארי גיבור העמל הסוציאליסטי על המשך פיתוח נשק גרעיני וניסוי מוצלח של הפיתוחים. בשנת 1953 הוא התקבל החבר בהתכתבו באקדמיה למדעים של ברית המועצות בסוף שנות ה-50 שצ'ולקין התמנה למנהל הראשון של מרכז לפיתוח נשק גרעיני בסביבת צ'ליאבינסק (צ'ליאבינסק-70). עד מהרה הוקמה עיר שלמה סביב המרכז. על הפיתוחי נשק גרעיני שבוצעו במכון זה ש'צולקין קיבל פרס לנין. בשנת 1960 שצ'ולקין עבר להתגורר במוסקבה והתמנה לפרופסור וראש קתדרה למדעי השרפה במכון לפיזיקה טכנית. לא ברור מה היו הסיבות לכך שצ'ולקין הוצא מחוץ להמשך פיתוח נשק גרעיני בברית המועצות. באופן פורמלי הוא הוצא לגמלאות מסיבות בריאותיות. קיימת גרסה לפיה הוא התנגד להמשך פיתוח הנשק לאחר שהושג שוויון עם ארצות הברית. בכל מקרה, לאחר שהוא הוצא מחוץ למעגל מפתחי הנשק נאסר עליו להגיע למרכזים בהם עבר שנים רבות ועובדי המרכזים ניתקו איתו כל קשר פורמלי. שצ'ולקין נפטר במוסקבה בשנת 1968 והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ארנסטו סמפר

ארנסטו סמפר פיסאנו (בספרדית: Ernesto Samper Pizano; נולד ב-3 באוגוסט 1950) היה נשיא קולומביה בשנים 1994–1998. סמפר נולד ב -3 באוגוסט 1950 בבוגוטה למשפחה בעלת שורשים עמוקים בהיסטוריה של קולומביה. הוא סיים את לימודי הכלכלה באוניברסיטת ג'בריאנה בבוגוטה בשנת 1972. שנה מאוחר יותר השלים תואר במשפטים מאותה אוניברסיטה. ב-1989 הוא נפצע כאשר עמד לשוחח עם פעיל באיגוד הפטריוטי. אותו פעיל נהרג בהתנקשות. סמפר הצטרף למפלגה הליברלית של קולומביה ב-1974. הוא נבחר למועצת העיר בוגוטה ואחר כך, ב-1982 שימש כמנהל הקמפיין של אלפונסו לופס מיקלסן לנשיאות. מיקלסן הפסיד באותן בחירות למועמד השמרני בליסריו בטנקור. אבל סמפר עצמו נבחר באותה שנה לסנאט, וכיהן כסנאטור עד 1990. ב-1990-1991 כיהן כשר לפיתוח כלכלי בקבינט של סזאר גביריה טרוחיו ואחר כך (1991-1993) כשגריר ארצו בספרד. כששב מהשליחות בספרד נבחר להנהיג את מפלגתו והתמודד בשמה בבחירות לנשיאות. הוא זכה ב-50.3% מהקולות ונבחר ב-1994 לנשיא קולומביה. מיד עם תחילת כהונתו החלו שמועות על תרומות כספיות שקיבלה מפלגתו מקרטל הסמים סנטיאגו דה קאלי. בין השאר נחשפו הקלטות של שיחות בין מנהיגי הקרטל לגזבר הקמפיין שלו על תרומות אלה. ב-1995 היועץ המשפטי לממשלה, הודיע כי משרדו מתחיל בחקירה רחבת היקף של הקשרים בין הקרטל והממשלה. בסוף 1995 הוגש כתב אישום נגד מספר פקידים במפלגה, בהם שר הביטחון פרננדו בוטרו זיאה, שכיהן גם כמנהל הקמפיין של סמפר. ב-1996 החליטה ועדה של בית הנבחרים הקולמביאני לנקות את סמפר מחשד שידע אישית על התרומות, ובכך מנעה גם את חקירתו בנושא. ההחלטה גרמה לגל של הפגנות ומחאות מצד האופוזיציה. ב- 1998, עם סיום כהונתו כנשיא, הודיע סמפר על התפטרותו ולא הציג את מועמדותו לתפקיד פעם נוספת. הוצע לו לכהן כשגריר ארצו בצרפת, אולם גם לנוכח הביקורת הציבורית על ההצעה הוא החליט שלא להיענות לה. בהמשך היה פעיל בארגונים שונים ללא מטרות רווח, ובשנים 2014-2017 היה מזכ"ל UNASUR, ארגון שנועד לייצר שיתופי פעולה בין מדינות דרום אמריקה. מדיה וקבצים בנושא ארנסטו סמפר בוויקישיתוף ארנסטו סמפר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארנסטו סמפר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא קולומביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלפונסו לופס מיקלסן

אלפונסו לופס מיקלסן (בספרדית: Alfonso López Michelsen;‏ 30 ביוני 1913 – 11 ביולי 2007) היה נשיא קולומביה בשנים 1974–1978. הוא היה בנו של אלפונסו לופס פומארחו, שהיה בעבר פעמיים נשיא קולומביה (בשנים 1934–1938 ובשנים 1942–1945). הוא התחנך בבוגוטה, פריז, לונדון ובריסל, בתוספת לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובאוניברסיטת צ'ילה. כשחזר לקולומביה מגלות מרצון במקסיקו בשנת 1958, ארגן מפלגה חדשה של ליברלים מתנגדים, התנועה המהפכנית הליברלית (MRL), שתתנגד לחזית הלאומית. לופס נבחר לנשיאות בבחירות ב-1974 מטעם המפלגה הליברלית לאחר שהביס את יריביו בהפרש גבוה. לאחר סיום כהונתו בשנת 1978, נבחר שוב למנהיג המפלגה הליברלית. הוא התמודד בשנית לנשיאות בבחירות של שנת 1982, אך הפסיד למועמד השמרני בליסריו בטנקור. בשנת 1990 פרש מהחיים הפוליטיים והחל לכתוב טורים בעיתונים במדינה. ב-2006 חזר לחיים הפוליטיים, בעקבות המשבר שפקד את המפלגה הליברלית לאחר הבחירות של אותה שנה. ב-2007 הוא נפטר מהתקף לב בגיל 94. מדיה וקבצים בנושא אלפונסו לופס מיקלסן בוויקישיתוף אלפונסו לופס מיקלסן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Editors of Encyclopaedia Britannica, Alfonso López Michelsen, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיל הארטמן

פיליפ אדוארד "פיל" הארטמן (באנגלית: Philip Edward Hartmann;‏ 24 בספטמבר 1948 – 28 במאי 1998) היה שחקן, קומיקאי, תסריטאי, וגרפיקאי קנדי. הארטמן נולד בעיר בראנטפורד, דרום אונטריו שבקנדה למשפחה נוצרית-קתולית. הארטמן ומשפחתו עברו לארצות הברית כאשר היה בן 10. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה עם תואר באמנויות גרפיות, החל לעצב עטיפות לאלבומים של להקות כמו פוקו ואמריקה. בשנת 1975 הצטרף הארטמן לקבוצת הקומיקאים "The Groundlings", ושם הוא סייע לקומיקאי פול רובנס לפתח את הדמות הנודעת פיווי הרמן. הארטמן לקח בהמשך חלק בכתיבת התסריט לסרט הקולנוע "ההרפתקה הגדולה של פיווי", וביצע מספר הופעות אורח בתוכנית של רובנס "Pee-wee's Playhouse". הארטמן זכה להכרה במהלך סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 כאשר הוא הפך לחבר צוות בתוכנית המערכונים האמריקנית הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב". הוא נשאר בצוות הקבוע של התוכנית במשך 8 עונות. בשנת 1989 זכה בפרס אמי על חלקו בתוכנית. בשנת 1995 הארטמן החל לככב בתפקיד מגיש החדשות האגוצנטרי ביל מקניל בסיטקום "עיקר החדשות". במקביל דיבב את דמויות המשנה הבולטות ליונל האץ, וטרוי מקלור בסדרת האנימציה "משפחת סימפסון". כמו כן, במהלך שנות ה-90 השתתף בתפקיד אורח בסרטים שונים, בהם "סי.בי. 4" (1993), "אורח לרגע" (1995), "סמל בילקו" (1996), "מתנה בלתי אפשרית" (1996) ו"חיילים קטנים" (1998). הארטמן התגרש פעמיים בחייו לפני שהתחתן עם ברין אומדאל בשנת 1987. לזוג נולדו בהמשך שני ילדים. לבסוף הזוג נפרד, בין היתר בעקבות התמכרותה של ברין לסמים. הארטמן היה מיועד לדבב את דמותו של זאפ בראניגן בסדרת הטלוויזיה "פיוצ'רמה" אך בעקבות רציחתו הוא הוחלף במדבב בילי וסט. לזכרו נקראה הדמות בראשית בסדרה על שמו- פיליפ ג'יי פרי. ב-28 במאי 1998 ברין ירתה למוות בהארטמן בעת שהוא ישן בביתו במחוז אנסינו שבלוס אנג'לס ומספר שעות לאחר מכן היא התאבדה. מדיה וקבצים בנושא פיל הארטמן בוויקישיתוף פיל הארטמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פיל הארטמן, באתר AllMovie (באנגלית) פיל הארטמן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) פיל הארטמן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פיל הארטמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) פיל הארטמן, באתר Discogs (באנגלית) פיל הארטמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קיבו קיפט

קיבו קיפט (באנגלית: Kibbo kift, מילה בדיאלקט האנגלית העתיקה של קנט שפירושה הוכחה לעוצמה) הייתה תנועת נוער שהתקיימה בבריטניה בין 1920 ל-1951 שהשפיעה על אופי תנועות הנוער הצופיות. התנועה הוקמה ב-1920 על ידי ג'ון הרגרייב. הרגרייב, חבר בתנועת הצופים של רוברט באדן פאוול, שירת במלחמת העולם הראשונה בגליפולי כחבר בצוות סיוע רפואי. חוויות המלחמה חיזקו את תפיסת עולמו הפציפיסטית והוא ראה בחומרה את הנטיות הלאומניות והמיליטריסטיות של תנועת הצופים הבריטית בהנהגת באדן פאוול. בהשראת ארנסט תומפסון סטון (Ernest Thompson Seton), מייסד תנועת הצופים של ארצות הברית וגישתו לגבי דגש על חיים בטבע, כמו אמריקאים ילידים, תוך השקעה בלימוד ופיתוח מיומנויות הישרדות ביער ושימוש במוצרי עץ לבניית מחסות ומתקנים, יצר הרגרייב "שבט" של תנועה חדשה, בשם קיבו קיפט. השבט היה פתוח לבנים ובנות כאחד, בכך עבר על כלל של באדן פאוול, בשלו סולקו הרגרייב ושבטו מתנועת הצופים. התנועה כללה בכל שבט חלוקה לשבט צעיר (לנערים ונערות במשותף) ושבט בוגר (למבוגרים). התנועה העלתה על נס, מלבד חיים בטבע, לאומיות בריטית מתונה ופציפיזם. לכל חבר הוענק שם "אינדיאני", שמו של הרגרייב היה "שועל לבן". פסגת הפעילות הייתה טיולים ומסעות בטבע, שזכו להילה רוחנית. הכינוסים, שאורגנו בסוף כל טיול, נקראו "אלת'ינגי", כשמו של הכינוס הנורדי העתיק, וכללו טקסים פרי יצירתו של הרגרייב ששילבו אלמנטים מדומניינים מטקסי אמריקאים ילידים והעמים הנורדיים. למרות שהתנועה הייתה קטנה, היא כללה כחברים בוגרים הוגי דעות כהבלוק אליס, מוריס מטרלינק, רבינדרנת טאגור, הרברט ג'ורג' ולס ועוד ושינתה את אופי התנועות הצופיות תוך יצירת דגם לחיקוי (בין היתר השפיעה על תנועת הנוער "הבונים" ועל תנועת הנוער הגרמנית ואנדרפוגל שהשפיעה, מצידה, על תנועות הנוער היהודיות הציוניות השומר הצעיר, בלאו וייס ודרור). בשנת 1923 נחשף הרגרייב לרעיון האשראי החברתי ושילב את רעיונותיו לתוך המצע הרעיוני של הקיבו קיפט. התנועה התפלגה ב-1925, כאשר הפלג שנקרא "עם מלאכת-היער" (Woodcraft Folk) חבר לשמאל הפוליטי. הרגרייב המשיך להנהיג את פלג הקיבו קיפט שהפך לאלים יותר בדרישותיו החברתיות. ב-1930 ייסד את "לגיון המובטלים" בקובנטרי, מדיהם כללו חולצות ירוקות. ב-1932 הפכו החולצות הירוקות למדי הקיבו קיפט ושם התנועה שונה לתנועת החולצות הירוקות לאשראי חברתי (The Green Shirt Movement for Social Credit). חברי התנועה השתתפו בשנות השלושים בקרבות-רחוב נגד הפשיסטים שחורי החולצות של אוסוואלד מוסלי ונגד חברי המפלגה הקומוניסטית של בריטניה הגדולה. בשנת 1935, בהשראת המפלגה לאשראי חברתי של אלברטה (קנדה), החליט הרגרייב להקים את מפלגת האשראי החברתי של אנגליה וצפון אירלנד. ב-1936 ספגה המפלגה מכה אנושה לאחר החלת "חוק הסדר הציבורי (1936)" שאסר על לבישת מדים על ידי אזרחים. במהלך מלחמת העולם השנייה הופסקה הפעילות המפלגתית והתנועתית. לאחר כישלונו בבחירות הכלליות של 1950 והתדלדלות התנועה, החליט הרגרייב לפרוש ולפרק את התנועה. אתר קיבו קיפט