בר מצווה

בר מצווה (מארמית: בן מצווה) הוא נער יהודי שהגיע לגיל 13 ונעשה מחויב הלכתית בעשיית מצוות בעצמו, ולא בשם הוריו שהיו אחראיים לכך לפני כן. נערה יהודייה נעשית בת מצווה כבר בגיל 12. גם אירועי יום-ההולדת ה-13 מכונים "בר מצווה". נהוג שהנער קורא בתורה ואביו אומר "ברוך שפטרני מעונשו של זה". מקובל כיום לציין את בר המצווה בחגיגיות רבה, בנוכחות משפחה וחברים. במקרא אין מקור לכך שנער בגיל 13 מתחייב במצוות. דווקא גיל 20 נקוב כגיל קובע לעניינים שיש בהם משום ביטוי להשתייכות לעדה ולקבלת אחריות ותפקידים ציבוריים: 20 הוא הגיל להימנות על פקודי העדה, על היוצאים לצבא ועל המצווים לתת את מחצית השקל; גם לעבודת המקדש, לנצח על המלאכה, נכנסים הלוויים מבן 20 שנה ומעלה; וכן לעניין תשלומי ערכין למקדש, יצאו בני 20 ומעלה מכלל קטנים. גיל 13 כגיל מצווה נקבע לפי כמה ראשונים בטענה שמקורו ממסורת או מהלכה למשה מסיני. במשנה, מסכת נידה, פרק ה', משנה ו', הוא מופיע כקובע לעניין נדרים והקדשות. גיל מצוות נזכר במשנה, במסכת אבות: "בן שלוש עשרה למצוות", אך רבים סבורים כי משנה זו אינה חלק ממסכת אבות. יש שמצאו רמזים לגיל זה בדברי המדרש בראשית רבה כי גיל שמעון ולוי בזמן מעשה שכם ודינה היה 13 והפסוק קראם "איש". בפירוש מגן אבות לרשב"ץ מביא בשם מדרש כי הדבר נלמד מהפסוק בישעיה "עם זו יצרתי לי" ז"ו בגימטריה 13. לפני גיל 13 נחשב הנער כקטן שפטור מן המצוות, אולם מגיל חינוך (כיום דעת הרבנים גיל 6–7) חיוב המצוות שלו הוטל על הוריו מדין חינוך מדברי חכמים. ערכים מורחבים – שתי שערות, חזקה דרבא ככלל על פי ההלכה לא די בגיל 13 לחיוב מצוות אלא יש להמתין לכלל בגרות גופנית (ב' שערות ערווה) לאחר גיל 13, כך כתב הרמב"ם לגבי חיוב התענית ביום הכיפורים: בת שתים עשרה שנה ויום אחד, ובן שלש עשרה שנה ויום אחד, שהביאו שתי שערות – הרי הן כגדולים לכל המצוות ומשלימין מן התורה. — משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שביתת עשור, פרק ב', הלכה י"א אולם כבר בתלמוד יש הסבור כי מן הסתם בגיל 13 הגיע לכלל בגרות גופנית (חזקה דרבא) וכדבריו פסק הרמ"א. לפיכך נער שהגיע לגיל 13 שנה ויום אחד, על אף שאין ידוע אם הגיע לכלל בגרות גופנית, מצטרף למניין מכיוון שהוא כבר בחזקת "איש". יש הסוברים כי במצוות מן התורה, על אף שהוא חייב לקיימן, אין הוא מוציא אחרים ידי חובה עד שהוברר בוודאות שהביא שתי שערות (כגון כי יש לו חתימת זקן), משום שמדאורייתא לא סומכים על חזקה זו. לפי מרבית הפוסקים זמן בר המצווה הוא מיד בליל יום ההולדת ה-13. המהר"י ברונא, ה"עפר יעקב" והתוספות יום טוב אומרים שזמן בר המצווה הוא יום לאחר יום ההולדת, וזאת על פי דיוק דברי המשנה "בן שלוש עשרה ויום אחד". לדעתם הזמן הראוי לבר מצווה הוא בשעת הלידה ביום ההולדת, ומכיוון שלא תמיד יודעים את שעת הלידה, קבעו חכמים שזמן בר המצווה הוא למחרת. היו שחששו לשיטה זו לחומרא. לשיטת הסוברים שבר המצווה הוא ביום ההולדת, המשנה "בן שלוש עשרה ויום אחד" אינה סותרת, מכיוון שביום ההולדת נכנסים כבר לשנה הבאה, כשם שתינוק הנולד הוא בגיל אפס ויום אחד. דעות אחרות אומרות שזמן בר המצווה הוא בשעת הלידה ביום ההולדת. לפי שיטה זו, ייתכן שנער בר מצווה יצטרך לאחר את זמן עשיית מצוות לרגע בר המצווה, כמו קריאת שמע. עד לתקופת הראשונים הוכנסו ילדים וילדות יהודים לעול המצוות בהדרגה, בהתאם ליכולתם הגופנית וההכרתית לקיימן. אפילו הנחת תפילין נחשבה למצווה המתאימה לילדים קטנים, ובתנאי שהם מסוגלים לשמור עליהם כראוי. ניתן למצוא בספרות ההלכתית מקורות רעיוניים והלכתיים כאחת המאזכרים את הגילאים שתים-עשרה ושלוש-עשרה. עם זאת, בימי בית שני ובימי חז"ל לא נלוותה לגיל המצוות חגיגה טקסית. המנהג לציין את גיל שלוש-עשרה בעלייה לתורה בבית-הכנסת, נקבע ככל הנראה במאה השמינית לספירה בבבל בתקופת הגאונים. לאירופה הוא הגיע במאה ה-11. במאה ה-13, בעיר וורמייזא שבגרמניה, נזכרת לראשונה קיומה של חגיגה לציון הגיעו של בן לגיל מצוות. חגיגה זו התבטאה ב"מלבושים חדשים" ובסעודה חגיגית בשבת. בשלהי ימי הביניים התפשט מנהג הסעודה והתמסד, תחילה בקהילות אשכנז ומאוחר יותר גם באיטליה ובארצות המזרח. מהמאה ה-16 בפולין השתמר בכתבי הרב שלמה לוריא, תיאור אירוע בר-מצווה מלווה בחגיגה, בסעודת מצווה רשמית ובדרשה, בנוסף לעלייה לתורה. במרוצת הדורות אימצו לעצמן קהילות רבות דרכים ומנהגים משלהן, לחגוג את בר-המצווה: בקהילות הספרדים נהגו להרגיל את הנער בקיום מצוות הנחת תפילין כבר בגיל שתים-עשרה. בקהילות האשכנזים מתחילים בהנחת תפילין כחודש לפני בר-המצווה. יהודי צפון-אפריקה נהגו לספר (מלשון תספורת) את הנער, ביום חמישי שלפני העלייה לתורה. כמו כן, נהגו ללוות את הנער לבית-הכנסת בשירה וריקודים ולהמטיר עליו אגוזים וסוכריות. בבוקר העלייה לתורה יצקה האם מים על ידי בנה, וזה מצידו ביקש שתמחל לו על כל מה שפגע בה במשך חייו. יהודי תימן נהגו להשקות את הנער בערק במהלך החגיגות, כסימן להצטרפותו לחברה הבוגרת. טקס בר המצווה נחלק לשלשה: טקס הנחת תפילין המתקיים ביום חול זמן מה לפני בר המצווה (תלוי בעדות השונות). עלייה לתורה מעט אחרי יום הולדתו. קריאה זו בדרך כלל תצא ביום שני או יום חמישי, אך לעיתים יום אחר באמצע השבוע שבו קוראים בתורה (למשל אם חל ראש חודש או חנוכה בסמוך למועד הגעת הנער למצוות). עלייה לתורה הנערכת בשבת (בחלק מהקהילות בשבת שלפני ואז הנער עולה למפטיר ובחלק מהקהילות בשבת שאחרי). בקהילות רבות נהוג לקיים עלייה לתורה בשבת בלבד, אך ישנן קהילות לא מעטות המקיימות את שתיהן. בקהילות בודדות לא נהוג לעלות לתורה בשבת. החלק הראשון של הטקס כולל הנחת תפילין, והוא נעשה ביום חול, זמן מה לפני בר המצווה (תלוי בעדה, ובחלק מהקהילות רק בבוקר שאחרי שהנער בן 13). במסגרת טקס זה מניח הנער את התפילין. הוא מחויב להניחן מדין תורה החל מיום ההולדת שלו של גיל 13 והלאה, ומתחיל לפני כדי להתרגל בהלכות תפילין כגון שאסור להחזיקן ברצועותיהן. ישנן קהילות שאינן מציינות את הנחת התפילין בתור טקס. על-פי נתוני הקרן למורשת הכותל המערבי, נערכים ברחבת הכותל המערבי כ-5,000 טקסי הנחת תפילין ועלייה לתורה בשנה. אחר יום הולדתו באחד הימים בהם קוראים בתורה (שני וחמישי, חגים תעניות וכדומה) הנער עולה לתורה, וקורא בתורה את ה'עלייה' שלו או את כל הקריאה. ישנן קהילות שבהן אין כלל את הטקס הזה. אצל יהודי תימן לא היה נהוג לערוך טקס בר מצווה כלל. היו נוהגים שהנער יניח תפילין החל מגיל תשע, ולכל המאוחר בגיל אחת עשרה. החל מגיל שלוש עשרה הוא צורף למניין, אך לא נערך שום טקס משמעותי. בארץ ישראל קיבלו יהודי תימן את מנהג שאר עדות ישראל וגם הם נוהגים לחגוג את טקס בר המצווה.[דרוש מקור] בשבת הנער עולה לתורה, וקורא את הקטע אליו הוא עלה, או את כל הקריאה. בקהילות האשכנזים ובחלק קטן מקהילות הספרדים (יהודי מרוקו ועיראק למשל) נהוג שהנער עולה בעלית המפטיר וקורא גם את ההפטרה. ברם ברוב קהילות הספרדים לא נהוג מנהג זה. בקהילות תימן נהוג שנער קורא רק את המפטיר ואת ההפטרה ולא את הפרשה. בקהילות גאורגיה נהוג שנער בר המצווה עולה לעליית ראשון ("במקום כהן"). ברוב הקהילות אף נהוג שהאב וקרובי משפחה נוספים עולים אף הם לתורה. בהרבה קהילות נהוג שלאחר שסיים הנער את הקריאה בתורה זורקים עליו סוכריות, בעיקר מעזרת הנשים. ערך מורחב – ברכת ברוך שפטרני מעונשו של זה ברוב הקהילות נהוג שלאחר שעלה הנער לתורה, האב מברך ברכה מיוחדת, "ברוך שפטרני מעונשו של זה", על כך שנפטר מעתה ואילך מאחריות מעשיו של הבן ומהחיוב לחנכו למצוות, ומעתה אחריות הבן על עצמו. בקהילות רבות נהוג שחתן בר מצווה נושא דרשה (מכונה "פשעטל" בקהילות חסידיות), לאחר שעלה לתורה או במסיבה הנערכת לכבוד הגיעו למצוות. הכנת הדרשה היא חלק מההכנות לטקס בר המצווה. בקהילות חרדיות נהוג שמיד עם תחילת הדרשה פותח הקהל בשירה רמה למשך כמה שניות, בצורה שגורמת לחתן בר המצווה להפסיק את דרשתו. כך במשך כמה פעמים במהלך הדרשה.[דרוש מקור] המניע לכך הוא שלא לבייש את מי שאינו מסוגל להשמיע דרשה כהלכתה. טקס בר-המצווה במתכונתו היהודית-מסורתית, השתמר כמעט ללא שינויים, גם במסורת הציונית שהתפתחה במדינת ישראל. הוא נועד לשמור ולחזק את הזהות היהודית של המשפחה ולהטמיע את ערכיה התרבותיים והאידאולוגיים של הלאומיות היהודית בלב המתבגרים בישראל. ביישובי ההתיישבות העובדת הייתה נהוגה שנת בר-מצווה ובת-מצווה ייחודית, בה יוחדה כיתה ז' כולה לכניסתם של הילדים לגיל מצוות. בין השאר, הוטלו על הילדים שלוש-עשרה משימות, כמספר שנותיהם (בקיבוצים, גם הבנות חגגו בגיל שלוש-עשרה), ובמסגרתן נדרשו להוכיח את אחריותם כבוגרים. חלק מן המשימות היו כרוכות בלימוד, מחקר והתנדבות הרלוונטיות גם בעיר וחלק הותאמו לחיי הקיבוץ. כך, לדוגמה, הקיבוצניקים הצעירים עבדו בשעות היום במשק המבוגרים (ברפת, בדיר או בפלחה), נשלחו למשימות בעיר הגדולה (בדואר, במרכז המסחרי או בבנק) ובלילות יצאו לשמירה. רבים מהחילונים והמסורתיים נוטים לשמר את המרכיב היהודי של הטקס - הנחת תפילין, עלייה לתורה, וקריאת המפטיר וההפטרה בבתי כנסת אורתודוקסים. חלק מן החילונים שלא מרגישים בנוח עם מנהגי הדת האורתודוקסית בוחרים לחגוג בבתי-כנסת רפורמיים או קונסרבטיביים. יש שמוותרים לחלוטין על הטקס בבית-הכנסת ומסתפקים בציון האירוע במסיבה בחוג המשפחה. בר-המצווה הוא אירוע משפחתי ייחודי, חגיגה שבעלי-השמחה שלה הם הילדים וההורים גם יחד. ולכן הטקס מעוצב על-פי הציפיות והערכים של ההורים וחתן השמחה יחדיו. בחלק מן המשפחות נהוג להזמין קרובים וחברים לסעודת מצווה לאחר הטקס בבית-הכנסת. יש המגוונים את הארוחה בתוכנית אמנותית, הכוללת ברכות של בני-משפחה וחברים, הרצאה קצרה, שירים וכיוצא באלה. יש משפחות הנוהגות לערוך את סעודת המצווה בביתן. אחרות מקיימות את הסעודה בבית הכנסת. יש משפחות המקיימות את סעודת המצווה באולם אירועים. בת מצווה קריאת התורה חזקה דרבא בארק מצווה ברוך אביבי ונתן פרסקי, בר מצווה, הוצאת מסדה, 1984 עליזה לביא, התרמיל היהודי: מסע בר-מצווה, ידיעות ספרים, 2013 מחשבון תאריך בר מצווה סרטון הסבר תהליך ייצור התפילין לנער בר מצווה, באתר "ישיבה" שאלות ותשובות על בר מצווה, באתר "ישיבה" מידע על טקס בר המצווה באתר מכון עתים - ייעוץ ומידע במעגל החיים היהודי (קישור שבור) בר מצווה במקורות, באתר דעת תולדותיו של מנהג - ברכת ברוך שפטרני ביהדות - בר המצווה: "בן שלוש עשרה למצוות", באתר הספרייה הווירטואלית של מט"ח תוכנית בר מצווה לימודית וירטואלית, באתר הסוכנות היהודית בר מצווה ו"שימושון" (אורכב 23.12.2007 בארכיון Wayback Machine) באתר "בית חב"ד" יצחק דב גילת, בן שלוש עשרה למצוות, אתר פשיטא סימה זלצברג, עוז אלמוג, ‏בר מצווה במגזר הדתי לאומי, בארכיון האינטרנט של אתר "אנשים ישראל" דוד פז, עוז אלמוג, שי רודין, ‏בר מצווה במגזר החילוני הוותיק, בארכיון האינטרנט של אתר "אנשים ישראל" יוסי טישלר, ‏בר מצווה ובת מצווה במגזר החרדי, בארכיון האינטרנט של אתר "אנשים ישראל" הרב זמיר כהן, בר מצווה, באתר הידברות הרב חגי לונדין, מושגים ביהדות - בר מצווה, באתר "ערוץ מאיר" שמואל בנטוב, דרשת בר מצווה ברוח הזמן, על המשמר, 8 בספטמבר 1968 לאה ברץ, שלוש עשרה מלאו לנער - טקסי בר מצווה בראי הספרות העברית, מעוף ומעשה 9, 2003 בר מצווה (הלכה), דף שער בספרייה הלאומית מאמרים בנושא בר מצווה, באתר ספריית אסיף בר מצווה בכותל ספר במדבר, פרק י"ד, פסוק כ"ט. ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק ב'. ספר במדבר, פרק א'. ספר שמות, פרק ל', פסוק י"ד. ספר שמות, פרק ל"ח, פסוק כ"ו. ספר דברי הימים א', פרק כ"ג, פסוקים כ"ד–כ"ז. ספר עזרא, פרק ג', פסוק ח'. ספר ויקרא, פרק כ"ז, פסוקים ג'–ה'. פירוש אבן עזרא על ויקרא פרק כ "וכלל אומר בכל המיתות, כי צריכים אנחנו למסורת אבותינו, כי לא נוכל להוציאם להמיתם מהכתוב, גם לא נכתב בן כמה שנים יהיה בר מצווה". בשו"ת הרא"ש כלל טז סימן א. שו"ת מהרי"ל סימן נא. משנה, מסכת אבות, פרק ה', משנה כ"א ראו נוסחת הרמב"ם במשנה, פירוש המאירי שם, ופירוש מלאכת שלמה בראשית רבה, פרשה פ', פסקה י'. ראו פרשנים על המשנה באבות על שולחן ערוך, אורח חיים, סימן נ"ה, סעיף ה' מגן אברהם סימן נ"ג ס"ק י"ג. סמ"ע סימן ל"ה ס"ק ב. ש"ך חושן משפט ל"ה ס"ק א', משנה ברורה סימן נ"ג ס"ק ל"ג. הובא בבאר היטב סימן נ"ג ס"ק י"ג. הובא בשו"ת זרע אמת חלק ג', ליקוטים לאורח חיים סימן נ"ג וכן ב"פחד יצחק". שו"ת מהרש"ם חלק ג' סימן קכ"א. מנחת יצחק חלק י' סימן י"ז, ועוד. שאילתות דרב אחא פרשת בחוקותי, ריטב"א נדה מ"ה, ב. ראו עוד דברי חמודות נדה פרק ה' אות ה', ש"ך שם ומשנה למלך אישות פרק ב' הלכה כ"א. ובעקבות כך מקובל לקרוא למתנות (בדרך כלל ספרי קודש) אותם נותנים לחתן בר המצווה "דורון דרשה" הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.