laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מעשה גנז'י

מעשה גנז'י (יפנית: 源氏物語) הוא ספר שכתבה מורסקי שיקיבו, אצילה שחיה בתקופת הייאן. הספר נכתב בשנים 1000-1008, והוא אחד מהרומנים המוקדמים ביותר שנכתבו אי פעם והראשון שנכתב ביפן. הוא נכתב בכתב ההיראגאנה, כתב הנשים. הוא מתאר את חיי האצולה בתקופת הייאן. הרומן מספר על גנז'י, בנו של קיסר יפן מפילגש מהמעמד הנמוך, ומספר על אהבותיו במהלך חייו. בסאגה הארוכה מופיעות כארבע מאות דמויות: הנסיך גנז'י, אהובותיו ונשותיו לאורך שלושה דורות, חבריו, ובניו. גנז'י - בנו בן ה-17 של הקיסר. אימו הייתה פילגשו האהובה של הקיסר, אך מתה בדמי ימיה עקב קנאת הנשים האחרות בארמון. רוקוג'ו - הגברת מהרובע השישי. מאהבתו הנשואה של גנז'י, בת 24. קנאתה לגנז'י הצעיר גורמת למותה של אשתו החוקית. חרטתה וסיבלה מובילים אותה למנזר. אוצוסמי - בתו של שליט המחוז. גנז'י מנסה לפתות אותה בלא הצלחה. אאוי - אשתו של גנג'י. גרה עם הוריה, כמקובל באותה תקופה. קורמיטסו - בנה של האומנת של גנז'י. גדל עמו כאח. בתקופת הייאן היוותה האצולה ביפן רק כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה בעיר. הספר מתאר בעיקר את חייהם של שכבה זו. מבחינה דתית בתקופה זו הבודהיזם היווה את הדת העיקרית ביפן, אם כי בעיקר הכתות האזוטריות שלו. הרוח הבודהיסטית מופגנת מאוד בספר, על אף ההתנהגות הבלתי מוסרית של הדמויות. בתקופה זו ישנה פריחה תרבותית, ולאצולה יש זמן פנוי וכסף רב, ורבים מהם פונים לעיסוק בכתיבה ובאמנות. מורכבויות הסגנון מקשות על הקריאה על ידי יפני ממוצע אלא אם כן חקר בקפידה את לשון הסיפור. על כן תרגומים ליפנית של ימינו ולשפות אחרות עוזרים להתגבר על קשיים אלה על ידי מודרניזציה של השפה. תוך כדי איבוד חלק מהמשמעויות, ועל ידי מתן שמות לגיבורים, בדרך כלל שמות מסורתיים היוצרים לפעמים אנכרוניזמים. הרומן תורגם על ידי מלומדים וסופרים כאחד. התרגום הראשון לשפה מודרנית נעשה על ידי המשורר יוסאנו אקיקו. תרגומים ידועים אחרים נעשו על ידי הפרוזאיקנים ג'וניצ'ירו טניזאקי ופומיקו אנצ'י. נהוגה הקריאה של מהדורות בקורתיות עם הערות. מהדורות כאלה חיברו סופרים כמו סייקו טנאבה, אוסאמו השימוטו וג'קוצ'ו סטוצ'י. על בסיס "מעשה גנז'י" נוצרו גם סדרות מנגה - לפחות ארבעה עיבודים - וכמה סדרות טלוויזיה. הסדרה של ואקי יאמטו - Asakiyumemishi נפוצה מאוד בקרב הנוער היפני, בעוד שגרסה אחרת, מאת מיאקו מאקי, זכתה בפרס שוגאקוקאן מנגה בשנת 1989. רוב תלמידי התיכון ביפן קוראים קטעי מקור מ"מעשה גנז'י" בבתי הספר במסגרת שיעורי יפנית. מורסקי שיקיבו, מעשה גנז'י, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב תשל"א. תרגם והוסיף הערות: דן זקס. מדיה וקבצים בנושא מעשה גנז'י בוויקישיתוף מעשה גנז'י באתר הספרייה הדיגיטלית העולמית מעשה גנז'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מעשה גנז'י, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
רוג'ר דויד קורנברג

רוג'ר דויד קורנברג (באנגלית: Roger D. Kornberg; נולד ב-24 באפריל 1947) הוא מדען יהודי-אמריקאי לביולוגיה מבנית באוניברסיטת סטנפורד, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2006 "על מחקריו וגילוייו בתחום הבסיס המולקולרי של תעתוק איקריוטי", כלומר התהליך באמצעותו DNA הופך ל-RNA. אביו, הביוכימאי ארתור קורנברג, שהיה גם הוא פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1959. החל משנת 2022 חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. רוג'ר, יליד סנט לואיס שבמיזורי, הוא הבן הבכור משלושה, להוריו ארתור וסילבי קורנברג, שהייתה אף היא ביוכימאית שעבדה עם בעלה. קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1967 ודוקטורט מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1972. השלים תקופת פוסט-דוקטורט במעבדות מכון המחקר הרפואי לביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה. בשנת 1976 הצטרף לסגל המרצים של בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, במחלקה לכימיה ביולוגית. קורנברג חזר לאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1978 כפרופסור במחלקה לביולוגיה מבנית. הוא כיהן כראש המחלקה בין השנים 1984–1992. הוא משמש כפרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד. בשנות ה-60, עבד קורנברג עם הארדן מקקונל, עמו גילה את תנועת ה"פליפ-פלופ" ואת התנועה הלאטרלית של הפוספוליפידים בממברנה ביולוגית. בשנות ה-70, כשעשה את עבודת הבתר-דוקטורט שלו, עבד קורנברג עם אהרון קלוג, וגילה שהנוקלאוזום הוא הבסיס לאריזת הכרומוזומים של איקריוטיים. רוג'ר קורנברג היה הראשון ליצור תמונה ממשית של הדרך שבה תהליך השעתוק עובד ברמה המולקולרית בקבוצה חשובה של אורגניזמים הקרויים איקריוטיים (אורגניזמים שלתאיהם גרעין מוגדר היטב). יונקים, ובהם המין האנושי, נכללים בקבוצה זו, כמו גם שמרים. תהליך השעתוק הוא תהליך מרכזי בביוכימיה בפרט ובביולוגיה בכלל ומהווה נדבך בדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית. בתהליך זה נוצר RNA שמתורגם לחלבון, שמשמש לתפקידים ביולוגיים רבים בתא. קורנברג, בעבודותיו על שמרים, הצליח ליצור תמונות מולקולריות מפורטות של RNA פולימראז II בפעולה ב-2001 באמצעות קרני X. הממצאים תרמו להבנת הפעולה של הקומפלקס, וכך את השגיאות שיש בתהליך, שגיאות הגורמות למחלות שונות ובהן סרטן ומומים ומחלות מולדות רבות. קורנברג הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת 1997 הוא זכה בפרס הארווי של הטכניון בחיפה, ובשנת 2006 בפרס נובל לכימיה על מחקריו. אחיו הצעיר של רוג'ר קורנברג, תומאס ביל קורנברג, גילה DNA פולימראז II ו-III בשנת 1970 ומשמש היום כביוכימאי באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. בשנת 1959, אביהם, ארתור קורנברג זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו על ההליך שבו מידע עובר ממולקולת DNA אחת לאחרת. קורנברג נשוי מספטמבר 1984 לגנטיקאית הישראלית יהלי לורך (כיום פרופסור מחקר לביולוגיה מבנית באוניברסיטת סטנפורד), בתו של ההיסטוריון והדיפלומט נתנאל לורך, שאותה פגש בעת השתלמותה באוניברסיטת סטנפורד. קורנברג ואשתו עורכים מדי קיץ מחקרים במכון למדעי החיים של האוניברסיטה העברית. מדיה וקבצים בנושא רוג'ר דויד קורנברג בוויקישיתוף רוג'ר דויד קורנברג, באתר פרס נובל (באנגלית) דף המעבדה של קורנברג באוניברסיטת סטנפורד (באנגלית) זכייתו של קורנברג בפרס הארווי על זכיית קורנברג בפרס נובל באתר אוניברסיטת סטנפורד (באנגלית) אורי פסובסקי, בחר בעיה גדולה, עם אופק אינסופי, באתר כלכליסט, 9 ביולי 2015 רוג'ר דויד קורנברג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הודעה על בחירת חברים חדשים לאקדמיה הודעה על בחירת חברים חדשים לאקדמיה, באתר האקדמיה הלאומיית הישראלית למדעים.
אקדמיה

המונח "אקדמיה" מפנה לכאן. לערך העוסק באתר אינטרנט, ראו אקדמיה אדו. אֲקָדֶמְיָה היא מוסד לפיתוח, שימור והפצת הידע האנושי, בכל תחומי המדעים לסוגיהם. כיום מתייחס המונח בעיקר למוסדות להשכלה גבוהה. מקור המילה מיוונית, על שם חורשת "אקדמוס" מצפון לאתונה, חורשה שהייתה מקודשת לאלת החכמה, אתנה. בחורשה זו הקים אפלטון בסביבות שנת 385 לפנה"ס את האקדמיה האפלטונית במסגרת גימנסיון. ישנה טענה כי החורשה הייתה ממזרח לאתונה וכי מקור המילה הוא מהשורש העברי ק.ד.ם. באירופה, האקדמיה מתוארכת ליוונים והרומאים הקדומים בתקופה הקדם-נוצרית. אוניברסיטאות חדשות יותר נוסדו במאות ה-12 וה-13, והחל להתגבש המוסד האירופאי של האקדמיה. נזירים וכמרים עברו ממנזרים לערי קתדרלות ועיירות אחרות, שם פתחו את בתי הספר הראשונים שהוקדשו ללימודים מתקדמים. הבולטים מבין בתי הספר החדשים הללו היו בבולוניה, סלרנו, נאפולי, סלמנקה, פריז, אוקספורד וקיימברידג'. במהלך המאות ה-15,16 החל עידן הרנסאנס באיטליה, והתקיים בה עניין מחודש בפלאטוניזם שליווה את תחיית המחקרים ההומניסטיים, והאקדמיה באירופה קיבלה קונוטציות חיות חדשות. בהדרגה החלו האקדמיות באירופה להתמחות בנושאים מסוימים (אומנויות, שפה, מדעים), ומאז המאה ה -17 החלה התפשטות של מוסדות אקמדמים ברחבי אירופה, כאשר מלכים וריבונים אחרים החלו ליסד ולממן מוסדות אקדמיים. בשנת 1660, נוסדה החברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע, זוהי אגודה מדעית הפעילה ברציפות מאז אותה שנה, ומשמשת כאקדמיה למדעים של בריטניה. היא מהווה את אחת האגודות המדעיות הוותיקות והמשפיעות ביותר בעולם. ערך מורחב – מוסד להשכלה גבוהה כיום המילה "אקדמיה" משמשת לתיאורם של מוסדות מסוגים אחדים: אוניברסיטה - בדרך כלל משמשת המילה לתיאור מכלול האוניברסיטאות. בית ספר גבוה שאינו אוניברסיטה, כגון אקדמיה לציור, אקדמיה למוזיקה או אקדמיה צבאית. דוגמה לכך, במדינת ישראל, היא "בצלאל" המגדירה עצמה כ"אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים" ו"האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים". מוסד ממלכתי בעל סמכות בתחום ידע מסוים, כגון האקדמיה ללשון העברית או האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. כאמור, אחת ממטרות האקדמיה היא העברת מידע. עם זאת, ישנם הבדלים רבים בין אופן ההוראה המקובל בבית ספר לזה המקובל במוסדות אקדמאים: ישנו שינוי טרמינולוגי במונחים המתארים את תהליך הלמידה: האדם המלמד מכונה מרצה ולא מורה. הלומד מכונה סטודנט ולא תלמיד. יחידת ההוראה מכונה הרצאה ולא שיעור. אורך יחידת ההוראה משתנה: על פי רוב שיעור בבית הספר אורך 45 דקות ואילו הרצאה אקדמית אורכת 90 דקות. כמו כן, באקדמיה קיימת ציפייה גבוהה מהסטודנט להיות אחראי על תהליך הלמידה וההישגים האקדמיים שלו. לימודים אקדמיים ללא תעודת בגרות קן רובינסון טוען שבתי הספר הורגים את היצירתיות – על האופן שבו האקדמיה משפיעה על מערכת החינוך. הרצאה באנגלית מאתר TED עם כתוביות בעברית topic/academy-education, topic/academie אקדמיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יואב בן-דב, אילנה שמיר וזהבה כנען (2004). אביב חדש: האנציקלופדיה הישראלית לנוער. הוצאת אנציקלופדיה אביב בע"מ. עדי ארבל, חנוכה ומקור עברי אפשרי ל"אקדמיה", באתר ישראל היום, 6 בדצמבר 2018 Eunju Lee, (2005). The Relationship of Motivation and Flow Experience to Academic Procrastination in University Students. The Journal of Genetic Psychology: Research and Theory on Human Development, 166:1, 5-15. ערך זה הוא קצרמר בנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יניב

האם התכוונתם ל... יניב (משחק) – משחק קלפים ישראלי יניב (סדרת טלוויזיה) – סדרת טלוויזיה ישראלית משנת 2023 אישים אורי יניב (יליד 1982) – שחקן ישראלי אורלי יניב (ילידת 1957) – שדרנית רדיו ישראלית אלדד יניב (יליד 1968) – עורך דין ויועץ פוליטי דניאלה יניב-ריכטר (ילידת 1956) – פסלת ישראלית טל יניב (יליד 1967) – קלידן ומוזיקאי ישראלי עידן יניב (יליד 1986) – זמר ישראלי שי יניב (יליד 1960) – שופט, נשיא בית הדין הצבאי לערעורים של צה"ל אישים ששמם הפרטי הוא יניב ניב (פירושונים)
ג'ובאני בטיסטה ויוטי

ג'ובאני בטיסטה ויוטי (איטלקית: Giovanni Battista Viotti‏; 12 במאי 1755 – 3 במרץ 1824) היה מלחין וכנר איטלקי. ויוטי החל לנגן בכינור בצעירותו. היה תלמידו של גאיטאנו פוניאני. הוא החל קריירה מוצלחת באיטליה בתור כנר, וב־1782 עבר לצרפת, ושם המשיך בקריירה של כנר וירטואוז וכן היה מורה לכינור. הוא היה מקובל בחוגי האצולה הגבוהה בוורסאי. עם תלמידיו נמנה גם הכנר רודולף קרויצר, שבטהובן התרשם מנגינתו והקדיש לו את הסונטה התשיעית שלו לכינור ולפסנתר (הידועה בכינוי סונטת קרויצר). ויוטי הקים בית אופרה והעלה בו הפקות של אופרות רבות, בעיקר מפרי עטו של ידידו לואיג'י כרוביני. עם פרוץ המהפכה הצרפתית נאלץ ויוטי להימלט ללונדון. גם שם הצליח בקריירה של כנר ושל מפיק אופרות. הוא ניסה כוחו גם במסחר ופתח בית מסחר ליינות, אך הפסיד בו את כל כספו. בשנותיו האחרונות חזר לפריז וניהל שם את האקדמיה המלכותית למוזיקה. ויוטי המלחין זכור כיום בעיקר בזכות 29 הקונצ'רטי שלו לכינור ולתזמורת. הידוע שבהם והמנוגן לפרקים גם בימינו הוא הקונצ'רטו מספר 22 בלה מינור (1792), שהיה אהוב מאוד על יוהנס ברהמס. מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני בטיסטה ויוטי בוויקישיתוף ג'ובאני בטיסטה ויוטי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ובאני בטיסטה ויוטי, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ובאני בטיסטה ויוטי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ובאני בטיסטה ויוטי, באתר Discogs (באנגלית) אתר פסטיבל ויוטי ג'ובאני בטיסטה ויוטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ראובן מס

ראובן מָס (Rubin Mass; ו' בסיון ה'תרנ"ד, 10 ביוני 1894 – ו' בסיון ה'תשל"ט, 2 ביוני 1979) היה מוציא לאור ומייסד בית ההוצאה לאור שעל שמו, "הוצאת ראובן מס". נולד בחג השבועות תרנ"ד בווישטינֶץ (Vištytis) שבליטא, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. בימי מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לגרמניה, ושם עבד בהוצאת "מנורה" ובהוצאת "ילקוט". בשנת 1927 רכש בברלין את הוצאת "ילקוט". בשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והתיישב בירושלים, בשכונה הערבית טלביה, שבהּ היה מראשוני המתיישבים היהודים. היה מוכתר השכונה עד לסתיו 1948, ובין היתר, מנע ככל יכולתו השתלטות פרועה על בתים בה לאחר בריחת תושביה הערבים. עם עלייתו, העביר מס את הוצאת הספרים שלו לישראל והמשיך בפעילות ההוצאה לאור. בין היתר הוציא לאור מחקרים, סיפורים ופרסומים רבים. אשתו של ראובן, חנה, התפרסמה כציירת. בנם יונתן מס היה מדען וחתן פרס ביטחון ישראל. בן נוסף, דני מס, היה מפקד מחלקת ההר (מחלקת הל"ה), ונפל בקרב בדרך לגוש עציון טרם הקמת מדינת ישראל. ראובן מס כיהן תקופה ארוכה כיו"ר ארגון יד לבנים. בשנת תשל"ג (1973) קיבל את פרס יקיר ירושלים. בשנת 1979 הלך לעולמו, בגיל 85. על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות ב' בירושלים. ארכיון מכתביו שמור בספריה הלאומית. מדיה וקבצים בנושא ראובן מס בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "ראובן מס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ו (1955), עמ' 2481 הוצאת הספרים "בית ראובן מס" נילי פרידלנדר, תערוכה "משפחתית" כפולה, מעריב, 21 בדצמבר 1964 ז. דויד, קצרות: בשבוע הספר העברי, דבר, 21 במאי 1965 מת ראובן מס, דבר, 3 ביוני 1979 עמית נאור, ראובן מס הציל דפים ששרדו את שריפת הספרים בגרמניה הנאצית, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, נובמבר 2019 ראובן מס (1894-1979), דף שער בספרייה הלאומית אורן מס, הוצאת ראובן מס - להחזיר לשיח היהודי את הקונקרטיות, באתר הארץ, 30 במאי 2007 מיה אשרי, ניר חסון, בהמתנה לשובם של השכנים הערבים, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2018 נדב שרגאי, חנות קטנה ומטריפה, באתר ישראל היום, 29 בספטמבר 2019 רחוב ראובן מס בירושלים, באתר עיריית ירושלים. ארכיון ראובן מס, בספרייה הלאומית
האמנה הלאומית

האם התכוונתם ל... האמנה הלאומית (לבנון) – הסכם מ-1943 לגבי התנהלות לבנון לאחר קבלת עצמאותה האמנה הלאומית הפלסטינית – המסמך המכונן של אש"ף
מוציו קלמנטי

מוציו קלמנטי (באיטלקית: Muzio Clementi;‏ 24 בינואר 1752 - 10 במרץ 1832) היה פסנתרן ומלחין איטלקי שחי את מרבית שנותיו באנגליה. רוב היצירות שכתב היו לפסנתר. קלמנטי נולד ברומא, והיה הבן הבכור מבין שבעה ילדים. הכישרון המוזיקלי שלו נודע כבר בגיל צעיר: בגיל שבע הוא התחיל ללמוד מוזיקה, והצטיין כל כך עד שכבר בגיל תשע ניגן מול קהל. ב-1766, בהיותו בן 14, לקח אותו פיטר בקפורד לאנגליה, כדי ללמד אותו מוזיקה. ארבע שנים אחר-כך הופיע קלמנטי בפעם הראשונה כפסנתרן מקצועי בפני קהל. ההופעה הייתה מוצלחת. באותה תקופה הוא התאמן בעיקר בצ'מבלו ובעוגב. הוא הלחין אז מספר יצירות, ורובן אבדו. ב- 1774 סיים קלמנטי ללמוד אצל בקפורד. הוא עבר ללונדון, שם הופיע לעיתים קרובות, והלחין יצירות רבות. יצירותיו המפורסמות ביותר מאותה תקופה הן שתי הסונאטות, שאותן כתב ב- 1779 ו-1780. קלמנטי התפרסם ונחשב לאחד הפסתרנים הטובים בעולם. ב- 1781 יצא קלמנטי להופיע באירופה. הוא ביקר בצרפת, גרמניה ואוסטריה. בהיותו בווינה, הסכים להתחרות נגד מוצרט, על מנת לשעשע את הקיסר יוזף השני. כל אחד מהם ניגן קטע שהלחין בעצמו. שתי היצירות היו מעולות ולכן הכריז הקיסר על שוויון בין המתמודדים. הסונאטה בסי במול מז'ור של קלמנטי הרשימה את מוצרט מאוד, והוא אפילו השתמש בה עשר שנים לאחר מכן כנושא בפתיחה לאופרה הנודעת שלו, "חליל הקסם". קלמנטי ידע שהשפיע על מוצרט, ובכל המהדורות של הסונאטה שלו דאג להבהיר, שהיא נכתבה זמן רב לפני "חליל הקסם". על כל פנים, מוצרט לא העריך את קלמנטי במיוחד, ובמכתב לאחותו כינה אותו "מכניקוס ותו לא" (כלומר, בעל טכניקה מבריקה ללא עומק). ב-1782 חזר קלמנטי לאנגליה, ולא עזב אותה במשך עשרים שנה. הוא המשיך להלחין, לנגן וללמד נגינה. שניים מתלמידיו הבולטים היו יוהאן בפטיסט קרמר וג'ון פילד, שלאחר מכן הרשים את פרדריק שופן בנגינתו. קלמנטי הקים בית מלאכה לפסנתרים, שנשרף ב-1807. באותה שנה הוא הפך להיות המוציא לאור של יצירות לודוויג ואן בטהובן. ב-1810 ערך קלמנטי הופעה גדולה לסיכום כל יצירותיו. ב-24 בינואר 1813 הקים, יחד עם נגנים אחרים, את "האגודה הפילהרמונית של לונדון". ב-1830 עבר קלמנטי לגור ליד ליצ'פילד, ושם עברו עליו שנותיו האחרונות, עד למותו בגיל 80. הוא נקבר בכנסיית וסטמינסטר. במהלך חייו התחתן קלמנטי שלוש פעמים. מדיה וקבצים בנושא מוציו קלמנטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוציו קלמנטי (באנגלית) מוציו קלמנטי, באתר ספוטיפיי מוציו קלמנטי, באתר AllMusic (באנגלית) מוציו קלמנטי, באתר MusicBrainz (באנגלית) מוציו קלמנטי, באתר Discogs (באנגלית) מוציו קלמנטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מוציו קלמנטי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
צרצריים

צִרְצָרִיּים (שם מדעי: Gryllidae; שם תלמודי: צַרְצוּר) היא משפחת חרקים נפוצה מסדרת החגבאים. שמו העברי של הצרצר ניתן לו, ככל הנראה כתַּצְלִיל, כחיקוי לצליל הצרצור שמשמיע הזכר על ידי חיכוך כנפיו הקדמיות זו בזו. גם בשפות ארמית גלילית, סורית, ערבית ואכדית ניתנו לחרק שמות הקרובים בצלילם למילה "צרצר". מקובל לייחס את שמו של שרץ העוף המקראי, צְלָצַל, לשם שנגזר מהמילה "צרצר". ההגייה התקנית של המילה היא צְרָצַר, ובריבוי צִרְצָרִים (במשקל סְמָדַר-סִמְדרים). גופו של הצרצר גלילי ושטוח. צבעו שחור או חום, ורגליו האחוריות מותאמות לקפיצה לגובה (ולא לתעופה). אורכו נע בין 3 מ"מ ל־50 מ"מ. בקצה בטנו זיזים שעירים וכנפיו הקדמיות קצרות. הנקבות מצוידות בקנה-הטלה ארוך ודמוי מחט המשמש להחדרת הביצים לקרקע או לנקרות עצים. הצרצר ניזון מן החי ומן הרקב, וחי בגומות או בסבך צמחייה, ולכן משתייך למשפחת שוכני האדמה. מבחינים בין שני סוגי צִרצורים: צרצור הקריאה - נשמע למרחקים ונועד למשיכת הנקבה ולהרחקת זכרים אחרים. צרצור חיזור - צרצור חלש המושמע כאשר נקבת הצרצר קרובה. את הצרצור הייחודי יכול להשמיע רק הצרצר הזכר. הוא עושה זאת על ידי חיכוך כנפיו הקדמיות זו בזו. תדירות הצרצור תלויה במין הצרצר ובטמפרטורת הסביבה. לרוב תדירות הצרצור גדלה עם עליית הטמפרטורה, כך שבטמפרטורה של 13 מעלות צלזיוס, לדוגמה, מושמעים בממוצע 60 צרצורים לדקה. ניתן לחשב את תדירות הצרצור על ידי חוק דולבר. צרצרים שומעים בעזרת איבר הנמצא מתחת למפרק האמצעי (מרפק) של רגליהם הקדמיות. בעולם ידועים כ-900 מיני צרצרים. בישראל נפוצים כ-30 סוגי צרצרים, ובהם צרצר דו-כתמי ("צרצר השדה") וצרצר הבית. חוקרים ישראלים קבעו כי תאורה מלאכותית משבשת את מחזור הצרצור של הצרצרים גם בטבע. קרב צרצרים צרצריים, באתר ITIS (באנגלית) צרצריים, באתר NCBI (באנגלית) צרצריים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צרצריים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צרצריים, באתר GBIF (באנגלית) צרצריים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הוכח רשמית: תאורה מלאכותית משבשת את מחזור הצרצור של הצרצרים גם בטבע | הפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס. וייז | אוניברסיטת תל אביב (tau.ac.il) הפקולטה למדעי החיים, הוכח רשמית: תאורה מלאכותית משבשת את מחזור הצרצור של הצרצרים גם בטבע, באתר אוניברסיטת תל אביב, ‏20 במאי 2024
חוויאר פרז דה קוויאר

חוויאר פרז דה קוויאר (בספרדית: Javier Pérez de Cuéllar de la Guerra, הגייה מדויקת: חווייר פרס דה קוּאֶיַאר דה לה גרה; 19 בינואר 1920 – 4 במרץ 2020) היה דיפלומט פרואני, שכיהן כמזכ"ל האו"ם, החל מ-1 בינואר 1982 ועד 31 בדצמבר 1991. בשנת 1995 הפסיד בהתמודדות לנשיאות פרו נגד אלברטו פוג'ימורי. שימש כראש ממשלה וכשר חוץ מנובמבר 2000 עד יולי 2001, במהלך התקופה הסוערת שלאחר התפטרות פוג'ימורי עקב אישומי שחיתות. בספטמבר 2004 פרש מתפקידו כשגריר פרו בצרפת, אך הוא המשיך להתגורר בצרפת. חוויאר פרז דה קוויאר נולד בלימה. הוא הצטרף בשנת 1940 למשרד החוץ הפרואני. בשנת 1944 צורף לשירותים הדיפלומטיים של ארצו, ובשנים שאחר מכן שימש כמזכיר בשגרירויות פרו בצרפת, אנגליה, בוליביה וברזיל. מאוחר יותר אף מילא את תפקיד השגריר בשווייץ, ברית המועצות, פולין וונצואלה. הוא היה חבר במשלחת הפרואנית לעצרת הכללית הראשונה של האו"ם ב-1946, וכמו כן היה חבר במשלחות ארצו לכינוסים ה-25 עד ה-30 של העצרת. בשנת 1971 מונה לנציג הקבוע של פרו באו"ם, והוביל את משלחות ארצו בכל העצרות עד 1975. בשנים 1973 ו-1974 ייצג את מדינתו במועצת הביטחון של האו"ם, ושימש כיושב ראש של המועצה במהלך אירועי הדמים בקפריסין ביולי 1974. ב-18 בספטמבר 1975 מונה לנציגה המיוחד של מועצת הביטחון בקפריסין, תפקיד בו החזיק עד 1977, עת חזר לכהן בשירות החוץ של מדינתו. ב-27 בפברואר 1979 מונה דה קוויאר לתת-מזכ"ל האו"ם לעניינים מדיניים מיוחדים. החל מאפריל 1981, בהחזיקו עדיין במשרה זאת, שימש כנציגו האישי של מזכ"ל האו"ם למשבר אפגניסטן. במסגרת זאת ביקר בפקיסטן ובאפגניסטן באפריל ובאוגוסט אותה שנה כדי להמשיך במגעים בהם החל מזכ"ל האו"ם כמה חודשים לפני כן. ב-31 בדצמבר 1981 החליף פרז דה קוויאר את קורט ולדהיים כמזכ"ל האו"ם. הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה נוספת באוקטובר 1986. במהלך שתי הקדנציות שלו הוביל ניסיונות תיווך בין בריטניה לבין ארגנטינה בעקבות מלחמת פוקלנד וקידם את מאמציה של קבוצת קונטדורה להשכין שלום ויציבות באמריקה המרכזית. כן נטל חלק במשא ומתן לעצמאותה של נמיביה, תיווך בסכסוך בסהרה המערבית בין מרוקו לחזית הפוליסריו, והיה פעיל גם בנושא קפריסין. תקופת כהונתו השנייה כמזכ"ל האו"ם הסתיימה בסוף 1991. לאחר תום כהונתו הוסיף פרז דה קוויאר הוסיף למלא תפקידים פוליטיים ודיפלומטיים. ב-1995 התמודד ללא הצלחה מול אלברטו פוג'ימורי על נשיאות פרו, ולאחר הפסדו עבר להתגורר בפריז. לאחר התפטרות פוג'ימורי בשנת 2000 מונה דה קוויאר לראש מועצת השרים ושר החוץ בממשלתו של הנשיא הזמני ולנטין פניאחואה, תפקידים שבהם החזיק עד יולי 2001. בשנים 2002–2004 כיהן כשגריר פרו בצרפת. פרז דה קוויאר נפטר ב-4 במרץ 2020 בגיל 100. מדיה וקבצים בנושא חוויאר פרז דה קוויאר בוויקישיתוף חוויאר פרז דה קוויאר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חוויאר פרז דה קוויאר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) חוויאר פרז דה קוויאר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) חוויאר פרז דה קוויאר, באתר Discogs (באנגלית) McFadden, Robert D. (2020-03-05). "Javier Pérez de Cuéllar Dies at 100; U.N. Chief Brokered Peace Pacts". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-03-05.
חשמל סטטי

חשמל סטטי הוא תופעה פיזיקלית שבה נוצרים על פני חומר כלשהו יונים שליליים או חיוביים כתוצאה ממגע עם חומר אחר. במילים אחרות נוצרים עליו עודף או חוסר של אלקטרונים. כאשר החומר הטעון מטען אלקטרו סטטי נמצא בקרבת חומר נייטרלי או חומר עם מטען הפוך, נוצר ביניהם הפרש מתח שמתפרק בצורת ניצוץ חשמלי. לחומרים שונים יש דרגה שונה של משיכה לאלקטרונים (האפקט הטריבואלקטרי). לדוגמה, שיער אדם תורם אלקטרונים בקלות, ולעומתו גומי וחומרים פלסטיים הם לוקחי אלקטרונים. כאשר משפשפים בלון על השיער אלקטרונים עוברים מהשיער לבלון, כך נוצר על השערות מטען חיובי שגורם להן להימשך לעצמים עם מטען שלילי (וגם להידחות זו מזו) ולעמוד על קצותיהן. בדרך כלל עצמים העשויים מחומר מבודד כגון צמר, גומי, פלסטיק או ספוג, הגורם למעבר אלקטרונים מפני השטח של עצם אחד לשני וגורם לעצם אחד להיות טעון בעודף מטען שלילי ולעצם השני להיות בעל עודף במטען חיובי. בניגוד לדעה עממית רווחת, אין צורך בחיכוך לצורך מעבר המטענים אלא די במגע. חיכוך אפקטיבי יותר משום שבמהלך תנועת חיכוך נוצר מגע וניתוק בין שני הגופים המתחככים מספר רב של פעמים. בתנאי מזג אוויר יבש, המוליכות של האוויר קטנה וכך כמות רבה יותר של מטענים עלולה להצטבר. התופעה מוכרת בחיי היום יום בעיקר לאחר נסיעה במכונית בחורף, כאשר נגיעה בדלת המכונית לאחר נסיעה גורמת לפריקת המטען בצורת ניצוץ. הגורם ליצירת החשמל הסטטי הוא מעבר מטענים כתוצאה מהחיכוך בין מושב המכונית לבין הנוסע. חוסר האיזון במטענים בגוף הנוסע גורם להתפרקות בצורת ניצוץ ברגע שנוגעים במוליך מתכתי כדוגמת דלת המכונית. ניצוצות חשמליים כתוצאה מהתפרקות מטען סטטי גורמים לרוב לאי נוחות בלבד, אבל במקרים מסוימים עלולים לגרום לנזק ממשי. לדוגמה, התקנים אלקטרוניים כגון שבבים עלולים להינזק כתוצאה מהתפרקות של חשמל סטטי דרכם, ולכן רצוי לגעת בחפץ מוארק על מנת לפרוק את המטען הסטטי בגוף, לפני שנוגעים ברכיבים אלקטרוניים או במעגלים מודפסים. סכנה אחרת היא יצירת דליקות בתחנות דלק. סכנות רבות אלה בחיי היום יום אילצו אנשים למצוא דרך כדי שהמטען הזה יתפרק ללא פגיעה בסביבה. למשל במכלית דלק ניצוץ של חשמל סטטי יכול להיות מאוד קטלני ולכן מובנית על המכלית שרשרת הארקה, אשר בעזרתה החשמל הסטטי נפרק ללא פגיעה במכלית. התפרקות מטען סטטי בקנה מידה גדול יותר היא הגורם לברק. מחולל ואן-דה-גראף האפקט הטריבואלקטרי מדיה וקבצים בנושא חשמל סטטי בוויקישיתוף צמ"ד אונליין (מכון ויצמן) – שאל את המומחה: איך נוצר חשמל סטטי והאם ניתן לאגור אותו?
אנטיוכוס הראשון

אנטיוכוס הראשון (סוֹטֶר) ("המושיע") (324 או 323 לפנה"ס – 262 או 261 לפנה"ס) מלך בממלכה הסלאוקית בין השנים 281 ל-261 לפנה"ס. הוא היה פרסי למחצה; אמו אפאמי (אנ') הייתה אחת מהנסיכות המזרחיות ששידך אלכסנדר כרעיות לגנרלים שלו בשנת 324 לפנה"ס. אנטיוכוס שלט בממלכה יחד עם אביו סלאוקוס הראשון (מייסד הממלכה הסלאוקית) מאז שנת 291 לפנה"ס. לאחר רצח אביו על ידי תלמי קראונוס בשנת 281 לפנה"ס, עמדה בפניו המשימה המורכבת של שמירת האימפריה בשלמותה; כמעט מיד לאחר שעלה לשלטון פרץ מרד בסוריה. הוא נאלץ להשכין שלום במהרה עם תלמי קראונוס, רוצח אביו, וויתר לו על מוקדון ושטחים נוספים באזור יוון. הוא גם לא הצליח להקטין את כוחם של שליטי אסיה הקטנה. בשנת 278 לפנה"ס פרצו הגאלטים (כך קראו לגאלים באזור זה של העולם) לאסיה הקטנה, ונראה כי הניצחון שנחל אנטיוכוס מול פלישה זו הוא שהעניק לו את התואר "סוטר" ("המושיע" ביוונית). בעת היפרדות בתי סלאוקוס ותלמי בשנת 301 לפנה"ס, נותרו שטחי ארץ ישראל שאלה פתוחה. הארץ הייתה תחת שלטון בית תלמי, אולם הסלאוקים המשיכו לטעון לבעלות. בשנת 275 לפנה"ס הובילה שאלה זו למלחמה הסורית הראשונה. המלחמה לא שנתה באופן מהותי את גבולות שתי הממלכות, למעט אולי שינויי בעלות על ערי גבול כמו דמשק ואזורי חוף באסיה הקטנה. ב-262 לפנה"ס ניסה אנטיוכוס לעצור את כוחה הגדל של ממלכת פרגמון, שהתפתחה באסיה הקטנה, אולם הוא נחל תבוסה צבאית ליד סרדיס ומת עוד באותה שנה. לפני מותו הוא הוציא להורג את בנו סלאוקוס באשמת מרד. יורשו היה בנו השני, אנטיוכוס השני. מדיה וקבצים בנושא אנטיוכוס הראשון בוויקישיתוף אנטיוכוס הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אוקולוס

אוקולוס (בלטינית: Oculus - "עין") הוא אלמנט באדריכלות המתאר חלון או פתח עגול בראש כיפה שמטרתו להאיר את המבנה. הידוע במבני האוקולוס הוא זה המצוי בתקרת כיפת הפנתאון ברומא שבאיטליה. איכותו וחשיבותו של האוקולוס היא בהכנסת אור טבעי רב לתוך הכיפה מבלי לפגוע ביציבות המבנה. האור הנכנס משרה אווירה דרמטית בחלל המבנה ובשל שינוי מיקומה של השמש בשמיים במשך היום, כתם האור נע בתוכו. העיקרון המבני של הכיפה הוא כזה שכל עוד הפתח העגול נמצא במרכזה הגאומטרי, מאמצי הלחיצה הפועלים בראש הכיפה עוברים במישור הטבעת הנוצרת בגובה האוקולוס והכיפה לא קורסת. החיסרון של פתח זה הוא חשיפת המבנה לאיתני הטבע - כניסת רוח, גשם, ברד ושלג לתוך המבנה. מתכנני המבנים בעולם העתיק תכננו בדרך כלל מערכת של מרזבים מתחת לרצפת המבנה על מנת למנוע הצטברות משקעים בתוכו. באדריכלות רומנסקית ואדריכלות גותית "אוקולוס" משמש גם כשם לחלון עגול. אוקולוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)