דוכסות שלזוויג

דוכסות שלזוויג (בדנית: Hertugdømmet Slesvig; בגרמנית: Herzogtum Schleswig) הייתה דוכסות בדרום יוטלנד (Sønderjylland) המכסה את השטח בין כ-60 ק"מ צפונה ו-70 ק"מ מדרום לגבול הנוכחי בין גרמניה לדנמרק. השטח חולק בין שתי המדינות מאז 1920, עם צפון שלזוויג בדנמרק ודרום שלזוויג בגרמניה. האזור נקרא גם באנגלית Sleswick. בניגוד להולשטיין ולאוונבורג, שלזוויג מעולם לא הייתה חלק מהקונפדרציה הגרמנית. שלזוויג הייתה פייף של דנמרק, ותושביה דיברו דנית, גרמנית וצפון פריזית. גם הליברלים הלאומיים הדנים וגם הגרמנים רצו ששלזוויג תהיה חלק ממדינה לאומית דנית או גרמנית במהלך המאה ה-19. מרד גרמני במרץ 1848 גרם למלחמת שלזוויג הראשונה שהסתיימה ב-1852. מלחמת שלזוויג השנייה (1864) הסתיימה בכך ששלוש הדוכסויות נשלטו במשותף על ידי אוסטריה ופרוסיה. ב-1866 הם הפכו לחלק מפרוסיה לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה. מימי הביניים המוקדמים, חשיבותו של האזור הייתה בהיותו מחוז החיץ של סקנדינביה והממלכה הדנית לבין האימפריה הרומית הקדושה החזקה מדרום, וכן בהיותו אזור מעבר להעברת סחורות בין הים הצפוני לים הבלטי, המחבר את נתיב הסחר מרוסיה עם דרכי הסחר לאורך הריין והחוף האטלנטי (ראו גם תעלת קיל). מקורות רומיים מציבים את מולדתם של שבט היוטים מצפון לנהר האידר ואת זו של האנגלים מדרום לו. האנגלים בתורם גבלו בסקסונים השכנים. בתחילת ימי הביניים, האזור היה מאוכלס על ידי שלוש קבוצות: דנים (כולל יוטים מתבוללים), שגרו מצפון לדנווירק ולמפרץ אקרנפורדה צפון פריזים, שחיו ברוב צפון פריזיה, כולל באיי צפון פריזיה סקסונים (כולל ווגרים וונדים גרמנים), שחיו באזור שמדרום לדנים ולפריזים. במהלך המאה ה-14, האוכלוסייה בשואנסן החלה לדבר גרמנית נמוכה לצד דנית, אך חוץ מזה הגבולות האתנו-לשוניים נותרו יציבים להפליא עד בסביבות שנת 1800, למעט האוכלוסייה בעיירות שהפכה ליותר ויותר גרמנית מהמאה ה-14 ואילך. בתקופת הוויקינגים המוקדמת, הדבי – מרכז המסחר הגדול ביותר של סקנדינביה – הייתה ממוקמת באזור זה, שהוא גם המיקום של הביצורים המשתלבים הידועים בשם דנווירגה. בנייתו, ובמיוחד התרחבותו הגדולה סביב 737, פורשו כאינדיקציה להופעתה של מדינה דנית מאוחדת. במאי 1931 הודיעו מדענים מהמוזיאון הלאומי של דנמרק שהם חשפו שמונה עשר קברים ויקינגיים ובהם שרידים של שמונה עשר גברים. התגלית הגיעה במהלך חפירות בשלזוויג. השלדים הצביעו על כך שהגברים היו בעלי פרופורציה גדולה יותר מגברים דנים במאה העשרים. כל אחד מהקברים הונח ממזרח למערב. החוקרים שיערו שהגופות היו קבורות בארונות קבורה מעץ במקור, אך נותרו רק מסמרי הברזל. לקראת סוף ימי הביניים המוקדמים, שלזוויג היוותה חלק מהארצות ההיסטוריות של דנמרק כאשר דנמרק התאחדה מתוך מספר מדינות קטנות במאות ה-8 עד ה-10 בעקבות התפשטות הוויקינגים. הגבול הדרומי של דנמרק באזור נהר האידר והדנווירק היווה מקור למחלוקת מתמשכת. הסכם הייליגן נחתם בשנת 811 בין המלך הדני המינג וקרל הגדול, שבאמצעותו נקבע הגבול באידר. במהלך המאה ה-10, היו מספר מלחמות בין פרנקיה המזרחית לדנמרק. בשנת 1027, קונרד השני וקנוט הגדול שוב תיקנו את הגבול ההדדי שלהם באידר. בשנת 1115, המלך נילס מינה את אחיינו קנוט לאווארד – בנו של קודמו אריק הראשון – לרוזן שלזוויג, תואר ששימש רק זמן קצר לפני שהלה החל להגדיר את עצמו כדוכס. בשנות ה-30 של המאה ה-13, דרום יוטלנד (דוכסות שלזוויג) הוקצתה כאפנגה לאבל ולדמרסן, נינו של קנוט, בנו הצעיר של ולדמר השני, מלך דנמרק. אבל, לאחר שתפס לעצמו את כס המלכות הדני לתקופה קצרה, השאיר את הדוכסות שלו לבניו ולממשיכי דרכו, אשר לחצו על תביעות על כס המלכות של דנמרק במשך רוב המאה הבאה, כך שמלכי דנמרק היו מסוכסכים עם בני דודיהם, הדוכסים משלזוויג. סכסוכים ובריתות זוגיות הביאו את שושלת אבל לקשר הדוק עם דוכסות הולשטיין הגרמנית עד המאה ה-15. זו האחרונה הייתה פייף כפוף לאימפריה הרומית הקדושה, בעוד שלזוויג נשארה פייף דני. נאמנויות כפולות אלו היו אמורות להפוך לשורש עיקרי של המחלוקת בין מדינות גרמניה לדנמרק במאה ה-19, כאשר רעיונות הלאומיות הרומנטית ומדינת הלאום זכו לתמיכה עממית. את התואר דוכס שלזוויג ירשו ב-1460 מלכי נורווגיה התורשתיים, שגם נבחרו באופן קבוע למלכי דנמרק במקביל, ובניהם (בניגוד לדנמרק, שלא הייתה תורשתית). זו הייתה חריגה – מלך בעל תואר דוכסי שהוא כמלך היה האדון שלו. התואר והחריגות שרדו ככל הנראה מכיוון שכבר הוחזקו בשיתוף מלכותי על ידי בני המלך. בין השנים 1544 ו-1713/1720, השלטון הדוכסי הפך לבית משותף, כאשר בית אולדנבורג והענף הצעיר שלו, בית הולשטיין-גוטורפ, החזיקו במשותף. ענף שלישי בבית המשותף, בית הדרסלב קצר מועד, נכחד כבר בשנת 1580 בתקופת יוהאן האב. בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית, כאשר הלטינית הוחלפה כמדיום השירות הכנסייה בשפות העם, חולקה בישופות שלזוויג והוקמה ארכי-דיקונום אוטונומי של הדרסלב. בחוף המערבי הסתיימה הדיוקסיה הדנית ריבה בערך ב-5 ק"מ מצפון לגבול הנוכחי. זה יצר קו הפרדה תרבותי חדש בדוכסות מכיוון שהגרמנית שימשה לשירותי כנסייה והוראה במחוז שלזוויג ודנית שימשה בדיוקסיה של ריבה והארכי-דיקונה של הדרסלב. קו זה מתאים להפליא עם הגבול הנוכחי. במאה ה-17, סדרה של מלחמות בין דנמרק לשוודיה – שדנמרק הפסידה בה – הרסה את האזור מבחינה כלכלית. עם זאת, האצולה הגיבה בשיטה חקלאית חדשה שהחזירה את השגשוג. בתקופה שבין 1600 ל-1800 חווה האזור צמיחת מנוריאליזם מהסוג הנפוץ באזורי גידול השיפון של מזרח גרמניה. האחוזות היו אחזקות גדולות עם העבודה שנעשתה על ידי איכרים פיאודליים. הם התמחו במוצרי חלב באיכות גבוהה. אדנות פיאודלית שולבה עם מודרניזציה טכנית, וההבחנה בין עבודת כפייה לעבודה בתשלום הייתה לעיתים קרובות מעורפלת. השיטה הפיאודלית בוטלה בהדרגה בסוף המאה ה-18, החל באדמות הכתר ב-1765 ומאוחר יותר באחוזות האצולה. בשנת 1805 בוטלה כל צמיתות ורפורמות בעלות על הקרקע אפשרו לאיכרים לשעבר להחזיק בחוות משלהם. מסביבות 1800 עד 1840 החלה האוכלוסייה דוברת הדנית בחצי האי אנגלן שבין שלזוויג לפלנסבורג לעבור לגרמנית נמוכה ובאותה תקופה עברו גם צפון פריזים רבים לגרמנית נמוכה. השינוי הלשוני הזה יצר קו הפרדה חדש דה פקטו בין דוברי גרמנית ודנית מצפון לטונדר ומדרום לפלנסבורג. מסביבות 1830, חלקים גדולים מהאוכלוסייה החלו להזדהות עם אזרחות גרמנית או דנית והתגייסו פוליטית. בדנמרק השתמשה המפלגה הליברלית הלאומית בשאלת שלזוויג כחלק מהתסיסה שלהם ודרשה לשלב את הדוכסות בממלכה הדנית בסיסמה "דנמרק לאידר". זה גרם לסכסוך בין דנמרק למדינות גרמניה על שלזוויג והולשטיין, שהוביל לשאלת שלזוויג-הולשטיין של המאה ה-19. כאשר עלו הליברלים הלאומיים לשלטון בדנמרק בתחילת 1848, זה עורר התקוממות של גרמנים אתניים בדוכסות. זה הוביל למלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851). השלזוויג-הולשטיינרים נתמכו על ידי הקונפדרציה הגרמנית שהולשטיין (ולאוונבורג) הייתה חברה בה. למרות ששלזוויג מעולם לא הייתה חלק מהקונפדרציה, הקונפדרציה (והאימפריה הגרמנית הקצרה של אותה תקופה) התייחסה לשלזוויג במידה רבה ככזו. הטיעון האידאולוגי לא היה רק אתני אלא גם היסטורי: הצד הגרמני התייחס להסכם מימי הביניים שטען כי שלזוויג והולשטיין צריכות להיות מאוחדות לנצח (בגרמנית נמוכה: up ewig ungedeelt). הכוחות הפדרליים ולאחר מכן הקיסריים כללו בעיקר דיוויזיות פרוסיות. בלחץ המעצמות הגדולות האחרות נאלצה פרוסיה לסגת (בקיץ 1848 ושוב בקיץ 1850). זה הותיר את המורדים בשלזוויג-הולשטיין לגורלם. בשנת 1851 פורקו ממשלת המורדים וצבאה. בפרוטוקול לונדון משנת 1852 אישרו המעצמות כי מלך דנמרק הוא דוכס הדוכסות אך גם את מעמדן של הדוכסויות כמובדלות מדנמרק ממש. דנמרק ניסתה שוב לשלב את שלזוויג על ידי יצירת חוקה משותפת חדשה (מה שמכונה חוקת נובמבר) עבור דנמרק ושלזוויג ב-1863. זה נענה על ידי מדינות גרמניה בשתי דרכים: הקונפדרציה הגרמנית שלחה חיילים להולשטיין (וללאוונבורג) שהייתה מדינה חברה. הוצאה פנימית זו נועדה לאלץ את הדוכס (=מלך דנמרק) לכבד את מעמדה של הדוכסות. הכוחות שכבשו את הולשטיין היו בעיקר מהנובר וסקסוניה, כאשר חיילים אוסטריים ופרוסים המתינו כעתודה. אוסטריה ופרוסיה, בניגוד לרצונה של הקונפדרציה, הניחו בפברואר 1864 לחייליהן לחצות את הגבול בין הולשטיין ושלזוויג. לכיבוש שלזוויג הייתה אמורה להיות השפעה במקור על המלך הדני. מלחמה זו, מלחמת שלזוויג השנייה, לא הייתה קשורה לקונפדרציה. המלך הדני המובס נאלץ להותיר את שלזוויג והולשטיין לאוסטריה ופרוסיה. הם כוננו שלטון משותף על שלזוויג והולשטיין. על פי אמנת גאשטיין מ-14 באוגוסט 1865, לאוונבורג נמסרה לפרוסיה, בעוד אוסטריה ניהלה את הולשטיין ופרוסיה את שלזוויג. עם זאת, המתיחות בין שתי המעצמות הגרמניות הגיעה לשיאה במלחמת אוסטריה–פרוסיה של 1866. בעקבות שלום פראג, הפרוסים המנצחים סיפחו גם את שלזוויג וגם את הולשטיין, והקימו את פרובינציית שלזוויג-הולשטיין. תנאי לוויתור על צפון שלזוויג מצד דנמרק הועברה בעד משאל עם בעד זה. אולם ב-1878 חזרה אוסטריה על תנאי זה, ודנמרק הכירה בהסכם משנת 1907 עם גרמניה כי, בהסכם בין אוסטריה ופרוסיה, הוסדר סופית הגבול בין פרוסיה לדנמרק. הסכם ורסאי קבע בחירות משאל עם כדי לקבוע את נאמנותו של האזור. כך, נערכו שני משאלי עם ב-1920, שהביאו לחלוקת האזור. צפון שלזוויג הצביעה ברוב של 75% להצטרף לדנמרק, ואילו מרכז שלזוויג הצביעה ברוב של 80% להישאר חלק מגרמניה. בדרום שלזוויג לא נערך משאל עם, שכן התוצאה הסבירה הייתה ברורה. השם דרום שלזוויג משמש כיום עבור כל שלזוויג הגרמנית. החלטה זו הותירה מיעוטים ניכרים משני צדי הגבול החדש. לאחר מלחמת העולם השנייה, חלק ניכר מהאוכלוסייה הגרמנית בדרום שלזוויג שינתה את אזרחותה והכריזה על עצמה כדנית. שינוי זה נגרם על ידי מספר גורמים, ובעיקר התבוסה הגרמנית וזרם של מספר רב של פליטים ממחוזות פרוסיה המזרחית לשעבר, שתרבותם וחזותם שונים מהגרמנים המקומיים, שהיו ברובם צאצאי משפחות דניות אשר שינו את הלאום שלהם במאה ה-19. השינוי בדמוגרפיה יצר רוב דני זמני באזור ודרישה למשאל עם חדש מצד האוכלוסייה הדנית בדרום שלזוויג וכמה פוליטיקאים דנים, כולל ראש הממשלה קנוד קריסטנסן. עם זאת, הרוב בפרלמנט הדני סירב לתמוך במשאל עם בדרום שלזוויג, מחשש ש"הדנים החדשים" אינם אמיתיים בשינוי הלאום שלהם. זה הוכיח את עצמו, ומשנת 1948 האוכלוסייה הדנית החלה להתכווץ שוב. עד תחילת שנות ה-50, הוא בכל זאת התייצב ברמה הגבוהה פי ארבעה מהמספר שלפני המלחמה. בהצהרת קופנהגן-בון משנת 1955 הבטיחו גרמניה המערבית (לימים גרמניה כולה) ודנמרק לשמור על זכויותיה של אוכלוסיית המיעוטים זו של זו. כיום, שני החלקים משתפים פעולה כאזור אירו חוצה גבולות: אזור Sønderjylland–שלזוויג. מכיוון שדנמרק וגרמניה הן שתיהן חלק מאזור שנגן, אין פיקוח רגיל על הגבול. מדיה וקבצים בנושא דוכסות שלזוויג בוויקישיתוף דוכסות שלזוויג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Peter Treschow Hanson: Reise durch einen Theil von Sachsen und Dänemark, Altona 1813, p. 44 "Viking Find Reported", The New York Times, May 17, 1931, p. 5. Carsten Porskrog Rasmussen, "Innovative Feudalism. The development of dairy farming and Koppelwirtschaft on manors in Schleswig-Holstein in the seventeenth and eighteenth centuries," Agricultural History Review (2010) 58#2 pp 172-190.